Återupptagande av sessionen
Elles (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill göra ett kortfattat uttalande om den incident som inträffade vid vårt gruppmöte i morse. Denna grupp hade bjudit in Andreasen att vittna om redovisningssystemens tekniska utformning. När vi kom dit fann vi till vår stora överraskning att hon hade belagts med munkavle av kommissionen och inte tilläts lämna några som helst upplysningar, vare sig till de församlade parlamentarikerna eller till närvarande representanter för pressen.
En fråga som en klar majoritet i vår politiska grupp vill ställa är på vilka grunder kommissionen kan rättfärdiga att Andreasen förhindrades att lämna tekniska upplysningar om en viktig sak som vi behöver känna till. Och, kanske ännu viktigare, hur kommer det sig att ramavtalet mellan kommissionen och parlamentet inte tillåter oss som parlamentariker att tala med människor om tekniska frågor, och hur långt sträcker sig således kommissionens befogenheter inom vår institution? Detta är något som vårt presidium bör besluta om, och vi önskar klarhet i denna fråga.

Talmannen.
Detta är en fråga för talmanskonferensen, inte för presidiet. Men Schreyer kommer att tala senare; om ni önskar att hon skall ta upp den här frågan så står det henne fritt - det kommer att vara helt och hållet upp till henne.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! En fråga till ordförandeskapet. Om jag blivit rätt informerad har Europaparlamentet bjudit in alla tidigare mottagare av Sacharovpriset till parlamentssammanträdet i Strasbourg.
Skulle parlamentets ordförandeskap kunna sända ett officiellt brev till den turkiska regeringen och be om en särskild passersedel för Zana ...

Talmannen.
Ni har äran att vara medlem av talmanskonferensen, och detta är en fråga för talmanskonferensen. Ni kan skriva till talmannen. Jag är säker på att ni kan lyfta telefonen och tala med honom.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om revisionsrättens årsrapport för 2001.

Fabra Vallés
Ärade talman, herr ordförande, herr generalsekreterare, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Jag har nöjet att i dag kunna lägga fram Europeiska revisionsrättens årsrapport för budgetåret 2001.
Min framställning är inriktad på fyra stora områden: för det första analysen av budgetförvaltningen, för det andra uppföljningen av revisionsrättens tidigare iakttagelser, för det tredje revisionsförklaringen (DAS) och för det fjärde, reformen av kommissionen.
Låt oss börja med analysen av budgetförvaltningen.
För andra året i rad har ett högt budgetöverskott uppkommit på mer än 1,5 miljarder euro (16 procent av den slutliga budgeten). Överskottet kan förklaras genom att anslag förfallit, framför allt på grund av förseningar vid genomförandet av strukturåtgärder. Det hade varit lämpligt att ändra i budgeten för att bevara balansen mellan inkomsterna och beräknade utgifter.
Ett annat viktigt drag i budgetförvaltningen var den låga utnyttjandegraden av betalningsbemyndiganden inom vissa områden. När det gäller strukturfonderna var utnyttjandegraden lägre än 70 procent, den lägsta nivån sedan år 1999.
Också utnyttjandet av stödet inför anslutningen präglas av förseningar, särskilt Sapardprogrammet, där endast 9,2 procent av anslagen har utbetalats. Dessutom har slutmottagarna av detta program endast mottagit 1 miljon euro. Om genomförandet inte påskyndas kommer anslagen att förfalla år 2003.
Kommissionen bör fortsätta sina ansträngningar att reglera räkenskaperna genom att dra tillbaka åtaganden som inte längre kan genomföras. Utestående åtaganden uppgår till mer än 1,2 miljarder euro när det gäller externt bistånd och nästan 3 miljarder när det gäller de nya föranslutningsinstrumenten.
Även genomförandet av de Europeiska utvecklingsfonderna sker i en långsam takt. På de fyra år som den åttonde EUF har funnits har endast 30 procent av anslagen utbetalats.
Slutsatsen är att beräkningarna för genomförande och betalningar av program måste vara mer realistiska och anpassas till varje lands absorptionsförmåga. Resultatet skulle bli en mer exakt och balanserad budget.
Revisionsrätten har undersökt uppföljningen av tidigare iakttagelser. Allmänt sett har kommissionen vidtagit lämpliga åtgärder för att korrigera de brister som iakttagits. Till exempel har tullförfarandet för passiv förädling förenklats, lagstiftningen för att främja gemensamma företag inom fiskerisektorn har förbättrats och anbudsförfarandena inom Tacisprogrammet har setts över.
Inom andra sektorer har utvecklingen inte varit lika tillfredsställande. Detta gäller stödsystemet för durumvete där vissa brister som revisionsrätten påtalade år 1998 fortfarande kvarstår, och cirka 450 miljoner euro utbetalas i onödan varje år. Detta gäller också den gemensamma organisationen av marknaden för socker, där problem med överproduktion och höga priser kvarstår trots reformen år 2001.
Jag är säker på att kommissionen på ett bättre sätt kommer att kunna följa upp revisionsrättens rapporter när väl kommittén för revisionsuppföljning har börjat sitt arbete.
Så några ord om revisionsförklaringen.
Revisionsrätten anser att räkenskaperna för budgetåret 2001 ger en tillförlitlig bild av inkomster och utgifter och av gemenskapernas finansiella ställning. Icke desto mindre formuleras i årsrapporten några reservationer och iakttagelser som till stor del har sitt ursprung i brister i redovisningssystemet som redan tidigare påpekats av revisionsrätten.
I sina svar på årsrapporten medger kommissionen att det förekommer brister, och den utlovar att den skall framlägga en plan för att modernisera redovisningssystemet före utgången av år 2002. Revisionsrätten kommer att kontrollera utformningen och genomförandet av denna plan och kommer naturligtvis att informera parlamentet om hur den framskrider.
Som för tidigare budgetår anser revisionsrätten att de transaktioner som ligger till grund för inkomster, åtaganden och administrativa utgifter är lagliga och korrekta. Icke desto mindre kan revisionsrätten på grund av de fel som upptäckts inte uppnå någon säkerhet om övriga betalningar.
Den största andelen fel rör betalningar för jordbrukspolitik och strukturåtgärder, alltså de områden där kommissionen och medlemsstaterna har gemensam förvaltning, vilket gäller 80 procent av budgeten. För att minska förekomsten av fel krävs en väsentlig förbättring av förvaltnings- och kontrollsystemen, både vid kommissionen och i medlemsstaterna.
När det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken har de deklarationer som inlämnats av stödmottagarna inte förbättrats i jämförelse med tidigare år. Det integrerade systemet för administration och kontroll har inte helt införts, och i nästan hälften av medlemsstaterna har man inte infört det system för identifiering av nötkreatur som varit obligatoriskt sedan år 2000.
Andra fel har att göra med brister i medlemsstaternas kontroller, till exempel i fallet med olivolja och bomull. Revisionsrätten rekommenderar naturligtvis att de kontrollåtgärder som föreskrivs i bestämmelserna skall tillämpas fullt ut.
När det gäller strukturåtgärder upptäcktes ytterligare felaktiga betalningar som orsakades av brister i kontrollsystemen och i medlemsstaternas utgiftsredogörelser. Revisionsrätten uttrycker sin oro över fördröjningen i fråga om nationella regeringars tillämpning av förvaltnings- och kontrollinstrument för den nya programperioden. Kontrollenheterna fungerar inte, och det förekommer ingen oberoende kontroll av transaktioner. Revisionsrätten rekommenderar att kommissionen skall intensifiera sina kontroller och systematiskt använda sig av de uppnådda resultaten.
Inom området för inre politik, som förvaltas direkt av kommissionen, visade en granskning av femte ramprogrammet för forskning oriktiga betalningar till följd av att mottagare inte följde avtalsvillkoren. Revisionsrätten rekommenderar att systemen för att betala tillbaka utgifter skall förenklas och att effektivare sanktioner skall införas.
De nationella myndigheterna i mottagarländerna och icke-statliga organisationer har en viktig roll att spela i förvaltningssystemen för de externa biståndsprogrammen. Granskning av det verifierande underlag som finns tillgängligt på central nivå i Bryssel leder till slutsatsen att kommissionen har skött åtaganden och betalningar på ett lagligt och korrekt sätt.
Emellertid har revisionsrätten ingen säkerhet för att dessa transaktioner har utförts korrekt i mottagarländerna, där kontrollsystemen inte är tillräckliga och fel ofta har uppdagats på platsen. Kommissionen bör arbeta mer intensivt med att förändra det externa biståndet där vissa positiva effekter redan uppnåtts.
Som avslutning till denna punkt vill jag göra en kort parentes. Under de senaste månaderna har det förekommit en livlig debatt om kommissionens redovisningssystem. Detta är en god sak, och jag hoppas att det intresse som har väckts kan bidra till genomförandet av de reformer som revisionsrätten talat för under lång tid. Emellertid har debatten i vissa avseenden saknat precision och balans. Nu är det dags att bringa ordning och att ge en objektiv bild av situationen.
Här skall det också understrykas att kommissionens räkenskaper är tillförlitliga trots vissa reservationer. Sålunda överensstämmer de siffror som ges i budgeträkenskaperna med den faktiska användningen av anslagen, möjligen bortsett från några specifika punkter. Detta uttalande bygger på ett rigoröst och professionellt revisionsarbete på vilket revisionsrätten lägger ned stora resurser.
Detta arbete har emellertid också lett till att revisionsrätten kritiserar redovisningssystemet. De brister som har påtalats försvårar erhållandet av den information av bättre kvalitet som skulle göra det möjligt att förbättra förvaltningen. Jag syftar till exempel på bristerna i systemet med periodisk redovisning när det gäller att klargöra ställningen för kommissionens tillgångar och skulder. Revisionsrätten har i flera år påtalat dessa brister, och nu verkar det som om kommissionen tagit fasta på detta. Nu ber vi mycket bestämt kommissionen att vidta korrigerande åtgärder. När vi ses här igen nästa år kommer vi med samma bestämdhet att begära resultat, och jag vet att de blir positiva. Under tiden skulle jag vilja att kommissionen fick koncentrera sig på denna uppgift som förvisso inte är lätt.
Nu kommer vi till något jag anser vara ett av årsrapportens viktigaste teman: reformen av kommissionen.
År 2001 var ett övergångsår som kännetecknades av väsentliga framsteg, särskilt i fråga om ekonomisk förvaltning och intern kontroll. Låt oss se vilka revisionsrättens huvudsakliga iakttagelser är på detta område.
För det första måste vi påpeka att vissa åtgärder inte införs inom de fastställda tidsfristerna. Denna försening beror framför allt på att den ursprungliga tidtabellen var alltför ambitiös, vilket redan påpekats av revisionsrätten. För det andra har rådet antagit en ny budgetförordning som revisionsrätten i det stora hela anser vara tillfredsställande. Trots att vissa brister kvarstår är denna förordning ett bra instrument som kommer att förbättra förvaltningen av gemenskapsmedlen.
Generaldirektörerna har för första gången utarbetat verksamhetsrapporter och förberett förklaringar angående kvaliteten på informationen och internkontrollen. Att på detta sätt öka den högsta ledningens ansvarighet är en av de viktigaste faktorerna för att reformen skall bli framgångsrik. Det rör sig om en verklig revolution i kommissionens förvaltningskultur.
Vi rekommenderar att man förbättrar metoderna för att skriva rapporter och förklaringar. Datum för framläggande måste tidigareläggas, riktlinjerna måste bli precisare så att tvetydigheter undviks, eventuella iakttagelser och reservationer skall preciseras och handlingsplaner skall definieras klarare. Kommissionen har sammanfattat generaldirektörernas rapporter och förklaringar i ett enda dokument som den har lagt fram inför parlamentet och rådet. Detta dokument inkluderar en handlingsplan som syftar till att åtgärda de problem som iakttagits. Planen skall på djupet angripa frågor som uppföljningen av normerna för internkontroll och reformen av Sincom.
Slutligen är det en aspekt av reformen som kräver större uppmärksamhet. Det rör sig om medlemsstaternas förvaltning av program, så kallad ?gemensam förvaltning?. Kommissionen har problem med att införa konkreta åtgärder för att kontrollera och förbättra effektiviteten av dessa förvaltningssystem som omfattar mer än 80 procent av budgeten. Det är viktigt att omedelbart finna lösningar, men kommissionen kan inte göra något ensam; den behöver aktivt stöd från de nationella regeringarna.
Följande kan tjäna som slutsats för mitt anförande.
Reformen går i rätt riktning. Kommissionen har fullgjort sitt åtagande att arbeta hårt för att förbättra sina förvaltnings- och kontrollförfaranden. Men det kommer att ta tid innan vi får den utmärkta och exemplariska förvaltning som vi alla önskar. Det rör sig om en mödosam process där alla institutioner måste bidra med sin erfarenhet.
Revisionsrätten kommer varje år att analysera de framsteg som har gjorts, rapportera om brister och rekommendera de åtgärder som den anser vara nödvändiga.
Tack för er uppmärksamhet.
(Applåder)

Schreyer
Herr talman, herr ordförande för Europeiska revisionsrätten, ärade ledamöter av parlamentet och revisionsrätten! Jag vill tacka ordföranden för revisionsrätten för hans uttalande och det starka stödet för reformen av kommissionen. Jag vill också tacka alla ledamöter av revisionsrätten, de som utför granskningarna, för det goda samarbetet under hela året och för revisionsrättens rekommendationer, som är oumbärliga för att EU:s budget skall fungera och förvaltas på ett bra sätt. Vidare vill jag tacka för den metodologiska öppenheten i samband med revisionsförklaringen.
Även jag kommer, precis som ordföranden för revisionsrätten, att koncentrera mig på tre punkter, nämligen överskottet för 2001, räkenskaperna och reformen av kommissionen. Överskottet på 15 miljarder euro kritiseras av revisionsrätten eftersom skälet inte är besparingar, vilket hade varit något positivt, utan eftersom de budgetramar som parlamentet beslutade om inte har utnyttjats till följd av att olika program, särskilt inom strukturpolitiken, helt enkelt har genomförts långsammare än planerat. Överskottet utgör skillnaden mellan föresatser och verklighet, vilket framgår av vår ansvarsskyldighet gentemot parlamentet.
Varför blev då glappet så stort i utgifterna för strukturpolitiken? Kommissionen utgår alltid från förslag och prognoser från medlemsstaterna, och här har man helt enkelt arbetat med orealistiska antaganden. I går förklarade jag återigen för Ekofinrådet att medlemsstaterna fortfarande saknar ett system för att göra en skälig uppskattning av hur stora anslag som faktiskt kommer att kunna utnyttjas per år. Medlemsstaterna måste tillsammans med kommissionen förbättra sina beräkningar, och det faktum att vi nu skall lägga fram medlemsstaternas beräkningar för parlamentets utskott kommer kanske att bidra till detta.
I enlighet med budgetordningen gottskrivs överskottet ur årsbudgeten medlemsstaterna som en inkomst för påföljande år. Huvudsakligen har detta gjorts genom två tilläggsbudgetar, vilket också har varit en faktor i diskussionen om budgetordningen.
Revisionsrätten har, liksom tidigare år, på nytt konstaterat att årsbokslutet för budgetåret 2001 ger en sanningsenlig bild av intäkter och utgifter och av gemenskapens finansiella status i slutet av året. Revisionsrätten kontrollerar räkenskaperna i detalj, liksom givetvis även kassaförvaltningen. Påståenden som gör gällande att kommissionens räkenskaper och kassaförvaltning inte skulle ha granskats på tio år är således helt felaktiga! Revisionsrätten kontrollerar räkenskaperna och kassaförvaltningen i detalj. I samband med detta har revisionsrätten även nu anmärkt på beräkningen av tillgångarna och krävt att systemet för detta skall förbättras.
Som ni vet skall alla organ från och med 2005 göra en integrerad och periodbaserad redovisning av sina tillgångar enligt den nya budgetordningen. Detta gäller även Europaparlamentet. Låt mig - precis som ordföranden för revisionsrätten - för tydlighetens skull göra ett principiellt påpekande, eftersom jag har en känsla av att det råder en viss förvirring. Traditionellt sett tillämpar den offentliga sektorn kassabaserade räkenskaper, dvs. en redovisning av inkomster och utgifter jämfört med de siffror som lagstiftarna på budgetområdet slog fast i budgeten. Systemet motsvarar därmed ansvarsskyldigheten gentemot de budgetansvariga myndigheterna. I vissa medlemsstater utgår redovisningen fortfarande från denna princip, och det vore fel att påstå att kassabaserade räkenskaper som sådana inbjuder till bedrägerier. Däremot är informationen inte tillräcklig för en effektiv förvaltning, och detta är vad revisionsrätten har understrukit i flera år, och detsamma menar kommissionen. Det är viktigt att vi även inom den offentliga sektorn övergår till en affärsrelaterad standard i samband med att förvaltningen inom kommissionen reformeras, men kanske ännu viktigare i vissa medlemsstater.
Dessa punkter spelar en mycket viktig roll för budgeten och tillgångarna. De instanser som fördelar anslagen måste dock få mer information om de olika kontona. Vi har lovat att utveckla detta, vilket revisionsrätten eftertryckligen har uppmanat oss till, liksom till att förbättra de datasystem som används. Vi har ett högpresterande datorstött redovisningssystem. De instanser som fördelar anslagen inom alla generaldirektorat och inom representationerna använder ett system som vissa medlemsstater för övrigt bara kan drömma om. Även här har det gjorts olika felaktiga påståenden om att 4 000 tjänstemän skulle kunna göra direkta - liksom egenmäktiga - transaktioner. Även detta är felaktigt! Dessa tjänstemän har till uppgift att sammanföra allt till ett och samma system, varefter de konkreta transaktionerna görs ur generaldirektoratets budget. Det har vidtagits olika åtgärder för att förbättra detta. Även de förbättringar som revisionsrätten har efterlyst flera gånger rörande säkerheten, dvs. åtkomsten för systemledningen, har varit en viktig fråga under året.
Parlamentets budgetkontrollutskott har den viktiga uppgiften att år för år kontrollera den ekonomiska redovisningen, och om ni önskar hjälp står mina tjänstemän självklart när som helst till ert förfogande. Om ni, herr Elles, beslutar att er grupp skall ta extern hjälp, är detta givetvis er och er partigrupps sak. När det gäller utfrågningen av den avstängda tjänstemannen togs frågan upp på talmanskonferensen, och utifrån er fråga informerades tjänstemannen om detta och om det löpande förfarandet, ingenting annat.
Sammanfattningsvis vill jag än en gång tacka Fabra Vallés för konstaterandet att revisionsrätten, utifrån en noggrann och professionell granskning, har slagit fast att kommissionens redovisning är tillförlitlig. Kommissionen utformar för närvarande ett detaljerat koncept som skall modernisera redovisningssystemet och som utgår från revisionsrättens förslag och kritik. I januari kommer jag att lägga fram detta för parlamentet.
Så till den tredje punkten, den som rör reformen. Kommissionen har på det hela taget vidtagit många vittfamnande åtgärder. Inom budgeten ändras - som ni vet - uppställningen genom en s.k. verksamhetsbaserad budgetering. En annan stor förändring är den strategiska planeringen enligt kommissionens s.k. årliga politiska strategi. Likaså har det inrättats interna tjänster såsom den interna revisionstjänsten och den centrala finanstjänsten. Det viktigaste är dock det decentraliserade ansvaret för ansvarsskyldigheten, vilket tar sig uttryck i generaldirektoratens rapporter. Här skall framgå om målen i årsplanen har nåtts och om man kan slå fast att alla finansiella kontrollåtgärder har vidtagits och att detta fungerar. 
Även dessa strukturer är nya, t.ex. den årliga rapporteringen. Detta gjordes för första gången 2001, och revisionsrätten konstaterar helt riktigt att generaldirektoratens förklaringar fortfarande är för olika för att utgöra ett slags koncept för en enda revision. Kommissionen tar till sig av synpunkterna och kommer snarast att fatta beslut om förbättringar och på så sätt hjälpa generaldirektoraten.
Det finns ett förslag i revisionsrättens årsrapport som jag särskilt vill ta upp, eftersom detta även kommer att påverka arbetet i budgetkontrollutskottet. Generaldirektoraten skall i sina årsrapporter särskilt belysa vilka av revisionsrättens rekommendationer som redan har genomförts, respektive på vilka punkter åtgärder har vidtagits för att komma till rätta med eventuell kritik. Detta är ett centralt och mycket bra förslag som vi kommer att stödja och som kommer att underlätta arbetet för budgetansvarig kommissionär och likaså arbetet i budgetkontrollutskottet.
Jag vill också passa på tillfället att återigen gratulera revisionsrätten till sina 25 år och på kommissionens vägnar på nytt tacka för hela det arbete som har utförts. Låt mig också rikta ett ord till huvudföredraganden, Casaca. Arbetet med ansvarsfrihetsförfarandet har redan börjat. Ni har lagt fram ett omfattande frågepaket. Kommissionen kommer att göra allt för att ge er tillfredsställande svar inom rimlig tid, dvs. senast den 18 december. Frågepaketet ställer en sak utom allt tvivel: det kommer att bli ett mycket intensivt samarbete, herr föredragande, och såväl jag personligen som utskottet menar att samarbetet kommer att bli gott.
(Applåder)

Theato (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, herr ordförande för revisionsrätten, mina damer och herrar! Låt mig först gratulera revisionsrätten till de gångna 25 åren och till det värdiga jubileet under veckan som gick. Dagens diskussion om revisionsrättens årsrapport för 2001, en rapport som ni, herr ordförande, tacksamt nog lade fram för budgetkontrollutskottet redan i början av november, ger oss möjlighet att ta upp några kärnpunkter, nämligen de som redan har nämnts. Det finns ett enormt budgetöverskott på mer än 15 miljarder euro, dvs. 16 procent av de budgeterade anslagen som inte har kunnat användas, och detta efter att räkenskapsåret 2000 avslutades med ett överskott på drygt 14 procent. Vi talar varmt för sparsamhet, dock inte för de mål som redan har beslutats, såvida genomförandet inte har överskattats redan från början!
I kapitel 1 upprepar revisionsrätten sin uppmaning till kommissionen från året innan om att i god tid lägga fram en tilläggs- och ändringsbudget. Kommissionens svar på detta må vara tekniskt korrekt, men inte politiskt. Här återstår mycket arbete. Revisionsrättens redogörelser i samband med revisionsförklaringen i kapitel 9 är högst intressant och samtidigt mycket oroande. Med undantag för ett fåtal områden saknas fortfarande en revisionsberättelse. Man undrar om den högsta ribban någonsin kommer att nås. En rad punkter, som t.ex. reformen av kommissionen, det ekonomiska styret och den nya budgetordningen kommer att få särskilt stor betydelse för beviljandet av ansvarsfrihet.
Frågan om hur tillförlitliga kommissionens räkenskaper är har diskuterats häftigt och manglats i medierna. Budgetkontrollutskottet nekades att lyssna till argumenten från kommissionens avsatta ekonom. Vad vi nu kan läsa i revisionsrättens årsrapport - t.ex. på sidorna 308 ff. ger en tämligen katastrofal bild av de brister som under flera års tid har funnits i kommissionens bokföring och räkenskaper. En sammanställning av de punkter som revisionsrätten kritiserar i rapporterna från 1994 och framåt visar hur brottsligt slarvigt kommissionen agerar för att åtgärda dessa centrala punkter. Enligt nuvarande planer avser kommissionen att åtgärda problemen successivt fram till år 2005. Detta innebär att revisionsrätten och parlamentet har mycket kontrollarbete framför sig.
Avslutningsvis vill jag ställa två frågor. För det första: har genomförandet av budgetplanerna förbättrats under 2001? Svaret kommer vi att få i beslutet om ansvarsfrihet för kommissionen. För det andra: enligt fördraget är kommissionen ansvarig för hela budgeten. Den nya budgetförordningen decentraliserar ansvaret till generaldirektoraten. Men vem i kommissionen bär ansvaret för den totala kontrollen inom kommissionen? De enskilda generaldirektörerna, Generaldirektoratet för budget eller räkenskapsföraren? Hur som helst är det ni, kommissionär Schreyer, som i egenskap av kommissionär med ansvar för budgeten är och förblir vår huvudsakliga samtalspartner.
(Applåder)

Kuhne (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka Fabra Vallés för den känsla han har förmedlat de senaste veckorna i samband med att rapporten lades fram offentligt för utskottet. Jag tror nämligen att det är nödvändigt att vi inte behandlar sådana saker bakom stängda dörrar samtidigt som en liknande rapport redan cirkulerar i intresserade kretsar i Bryssel. Uttryckligen tack för detta!
Låt mig säga något om de punkter som upprepade gånger har kommenterats, t.ex. frågan om räkenskapssystemet. För oss socialdemokrater gäller det under de kommande månaderna att lägga revisionsrättens anmärkningar till grund för vårt arbete, och jag har fullt förtroende för vår föredragande, Paulo Casaca. Han kommer inte att låta kommissionen slippa undan från att lämna upplysningar. En sak vill jag dock entydigt ha till protokollet: budgetkontrollutskottet bjöd in den ekonom som har nämnts ett flertal gånger på villkor att hon skulle lägga fram ytterligare bevis för det som revisionsrätten redan har kritiserat skarpt i sina anmärkningar. Vi erfor sedan via en artikel i en publikation här i Bryssel att hon inte var beredd att göra så. Detta hör också till saken och bör inte förtigas.
Den andra punkten är odisciplinerad och osaklig - som Fabra Vallés mycket diplomatiskt uttryckte saken enligt mina anteckningar. Låt mig säga det med egna ord: vi socialdemokrater - liksom andra partigrupper - har alltid vägrat att låta parlamentet och dess förfaranden förfalla till rena cirkusen om en personfråga. Och detta gäller fortfarande.
(Applåder)
Detta skall dock inte tolkas som ett utrop av förtjusning över situationen med räkenskapssystemet i kommissionen. Revisionsrättens anmärkningar ger all anledning till oro, och vi kommer faktiskt inte att dela ut några pluspoäng vad gäller detta. Vi kommer att gå på djupet med frågan, och kommissionen blir tvungen att svara på varför praktiskt taget ingenting har gjorts under vissa perioder för att åtgärda de brister som revisionsrätten har pekat på. Vi kommer inte att nöja oss med svaret: ?Vi kunde inte eftersom vi var tvungna att arbeta på den nya budgetförordningen!? Dessa två saker hänger ihop, och vi förväntar oss omedelbart klara och tydliga upplysningar som förklarar varför vissa saker inte har gjorts. Om upplysningarna inte är tillfredsställande kommer situationen att bli omöjlig för alla inblandade! Då blir det rent otrevligt; det kan jag lova!
(Applåder)

Mulder (ELDR).
Herr talman! I alla händelser tack för att jag får ordet. Jag skulle vilja inleda mitt anförande med en positiv kommentar. Revisionsrätten har existerat i 25 år, det är värt en gratulation, och jag kan inte säga annat än att revisionsrätten under dessa 25 år har utvecklat sig till att bli oumbärlig för att parlamentet skall kunna uträtta sitt arbete.
Det gläder mig också att revisionsrätten konstaterar att kommissionen fungerar allt bättre. Revisionsrätten bedömer reformeringen av kommissionen som positiv, och man har ungefär samma åsikt om den nya budgetförordningen. Detta är alltså goda nyheter.
De dåliga nyheterna är att vi också detta år fortfarande väntar på en positiv revisionsförklaring. Jag skulle vilja upprepa det jag sade förra året och också året dessförinnan: varför är det omöjligt för kommissionen att ange ett måldatum för en positiv revisionsförklaring? I annat fall hade vi alla kunnat arbeta mot det och vetat vad vi kunde förvänta oss.
Jag är också besviken över att man inte kan konstatera någon förbättring när det gäller det område som är det äldsta inom europeiskt politiskt enande, nämligen jordbrukspolitiken. Revisionsrätten ser också detta år mycket kritiskt på jordbruksutgifterna, och i mina ögon finns det knappast någon förbättring inom synhåll. Det är anledningen till att jag i början av det här året tog initiativet till att uppnå en bättre kontroll av dessa jordbruksutgifter. Det kommer att behandlas här i parlamentet i dagarna, och jag hoppas att såväl kommissionen som rådet samt parlamentets ledamöter kommer att reagera positivt på detta.
Det här är också det första året som kommissionens generaldirektörer måste ta sitt eget ansvar för den goda ekonomiska förvaltningen. Jag tror att detta kommer att bli av avgörande betydelse i framtiden. Vad beträffar förfarandet är ändå vissa förbättringar möjliga, och rapporterna måste också bli konkretare och tydligare, men jag tror att detta i framtiden också kommer att bli nödvändigt för oss från parlamentets sida.
När det gäller budgetöverskottet har det nödvändiga redan sagts. Detta skall jag inte säga mycket om. Naturligtvis måste vi budgetera bättre.
Och så något om själva revisionsförklaringen. Detta är också något som jag ständigt upprepar. Jag har hört från såväl revisionsrätten som från kommissionen att det knappt finns någon möjlighet att ange felprocent i delar av budgeten, men jag skulle ändå uppskatta om revisionsrätten hade möjlighet att utveckla vissa indikatorer. För vi måste ju ha möjlighet att från år till år kunna tillkännage en viss procentsats av allmän förbättring. Alla vill ha ett betyg, och detta måste därför också vara möjligt vad gäller den europeiska budgeten.
En ytterligare viktig punkt är utvidgningen. Revisionsrätten själv säger att det till och med i de nuvarande medlemsstaterna finns mycket övrigt att önska. Såvitt jag vet är IACS-systemet ännu inte i funktion i någon av de nya medlemsstaterna. Detta är ett stort bekymmer, och det måste vi framför allt i framtiden ägna uppmärksamhet åt.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Herr talman! Återigen har vi en årsrapport, denna gång för år 2001, som innehåller mycket allvarlig kritik från revisionsrätten på flera punkter. Liksom tidigare finns mycket konkreta fall på en rad områden där EU:s medel används direkt felaktigt, inte minst inom jordbrukspolitiken. Rapporten innehåller även påpekanden om det jättelika överskottet på 15 miljarder euro, dvs. 16 procent av budgeten.
Den allra allvarligaste punkten i denna årsrapport är dock utan tvivel den allmänna kritiken mot tillförlitligheten i EU:s bokföringssystem och i den ekonomiska hanteringen. Såväl i rapporten som under presentationen av den i utskottet framkom denna kritik väldigt tydligt. Vid presentationen i utskottet sade revisionsrättens representanter att det egentligen bara kan garanteras att 5 procent av utbetalningarna är korrekta på grund av att systemet fungerar som det gör. Detta är ju i sig någonting oerhört och också någonting oerhört allvarligt. Dessutom verkar förändringarna dröja. Det konstateras i revisionsrättens rapport att man i maj i år inte ens har påbörjat genomförandet av den handlingsplan som skall leda till förbättringar.
Trots denna allvarliga kritik mot bokföringssystemet, väljer man i revisionsförklaringen att ändå säga att transaktionerna är gjorda på ett korrekt sätt. Jag menar att det finns en stor motsättning i detta. Det är i princip omöjligt att hävda dessa bägge saker samtidigt. Man kan inte både visa på ett bokföringssystem som inte går att följa och kunna garantera att allt sköts korrekt. Jag ifrågasätter om det egentligen finns grund för denna revisionsförklaring.
Vi känner alla till den kraftfulla kritiken mot räkenskaperna från den tidigare chefen på området, Marta Andreasen. Hon vägrade också att skriva under räkenskaperna för år 2001. Jag skulle vilja fråga revisionsrätten om den har förståelse för detta, med anledning av den kritik som revisionsrätten själv har framfört. Är det inte ett ganska rimligt ställningstagande att inte skriva under?
En andra intressant synpunkt från Marta Andreasen är att man kan genomföra snabba förbättringar utan nya investeringar i kommissionen. Det vore intressant att höra revisionsrättens åsikt också om detta.
Jag är för övrigt lite förvånad över denna debatt där kritiken från Andreasen avfärdas. Det kan vara så att den är felaktig, men varför får vi då inte höra denna kritik? Varför vill inte de andra politiska grupperna här i parlamentet att det skall hållas en hearing? Varför lägger kommissionen i praktiken munkavle på Andreasen när ledamöter i Europaparlamentet bjuder in henne för att underlätta vårt arbete i revisionen? Det ser inte speciellt snyggt ut.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill först och främst ansluta mig till det Kuhne sade om det tydliga och öppna sätt som vi samarbetar på. Jag skulle kunna ställa ett stort antal frågor i dag, kolleger. Jag skulle kunna ställa frågor om det stora budgetöverskottet, 15 miljoner euro. Om hur det kommer sig att man för vilket år i ordningen inte har lagt fram någon positiv revisionsförklaring. Om kommissionens redovisningssystem. Om bristfälligheterna hos medlemsstaterna som administrerar sammanlagt 80 procent av den europeiska politiken för anslag. Om föranslutningspolitiken och om Sapard, där enbart 9,2 procent av medlen har använts. Dessa är alla viktiga frågor. Det är frågor som vi kommer att gå in på tillsammans med föredragande Casaca under de kommande veckorna och månaderna.
För mig återstår i dag egentligen bara en enda viktig fråga. Ärade ledamöter av revisionsrätten! Ni vet att jag är en vän av revisionsrätten. Jag tycker om att arbeta tillsammans med er, och jag arbetar bra tillsammans med er. Men i årsrapporten från OLAF nämns beskyllningar från en ledamot av Europaparlamentet som har vidarebefordrats till OLAF och som gäller förskingringar som en tidigare ledamot av revisionsrätten kan ha gjort sig skyldig till. Ni vet att ledamoten av Europaparlamentet är jag själv.
När jag fick dessa beskyllningar i handen vidarebefordrade jag dem till OLAF. Jag lät då medvetet bli att söka publicitet. Jag ville se om man i OLAF skulle utföra sitt arbete, och jag måste här ge uttryck för min respekt för utredarna från OLAF. Man har utfört sitt arbete mycket väl inom OLAF. För några veckor sedan vidarebefordrade de ett ärende till domstolen i Luxemburg. De vidarebefordrade också ett ärende till revisionsrätten själv, tillsammans med ett antal rekommendationer, bland annat en rekommendation att inleda en disciplinär undersökning mot en tidigare ledamot av revisionsrätten och mot en tidigare tillfällig tjänsteman inom revisionsrätten. Man fordrar också att pengar skall krävas tillbaka, efter vad jag har hört sägas till ett belopp av 28 000 euro. Jag skulle nu vilja fråga er, ledamöter av revisionsrätten, vilken er officiella reaktion är på denna OLAF-undersökning. Hörsammar ni revisionsrättens rekommendationer? Kan ni också bevilja mig tillstånd till att själv personligen få se detta OLAF-ärende? För det tredje, kan ni garantera att fallet med N är en engångsföreteelse? Ett isolerat fall och inte någon utbredd metod inom revisionsrätten.
Ärade ledamöter av revisionsrätten! Detta är en fråga av avgörande betydelse, eftersom vi snart inte bara kommer att diskutera parlamentets ansvarsfrihet, kommissionens ansvarsfrihet, utan också bland annat revisionsrättens egen ansvarsfrihet. Jag anser att ett ärligt och öppet svar från er är av mycket stor vikt för att vi från budgetkontrollutskottets sida, från Europaparlamentets sida, skall kunna besluta om vi kan bevilja er ansvarsfrihet eller inte för år 2001.

Camre (UEN).
Herr talman! Om ett mindre danskt aktiebolag med 100 medarbetare presenterade en årsredovisning, om vilken de auktoriserade revisorerna i sin revisionsberättelse underströk att de flesta förbehållen berodde på att de var årligen återkommande; och om man konstaterade att svagheterna i stor utsträckning berodde på att bolagets redovisningssystem inte gav tillräcklig säkerhet för ett fullständigt bokslut över alla bolagets tillgångar; och om man vidare skrev att det fanns problem med kontroll- och säkerhetssystemen, att uppgifterna i systemet inte var fullständiga, och fortsatte med att säga att det var bekymmersamt att bolaget inte hade prioriterat ett avhjälpande av dessa brister tillräckligt högt, och att det inte hade ansträngt sig tillräckligt på det området eller avsatt tillräckliga resurser för att kunna lösa problemen inom rimlig tid. Om man sedan kom fram till slutsatsen att man inte kunde uttala sig om huruvida de anläggningsarbeten, inköp eller tjänster, som ligger till grund för betalningarna till de lokala mottagarna, faktiskt hade utförts. Ja, om detta skedde, så skulle styrelsen för det första vägra att bevilja direktionen ansvarsfrihet. Sedan skulle man avskeda direktionen. Sedan skulle skattemyndigheten ingripa och beslagta företagets alla räkenskapshandlingar för att utsätta dem för en kritisk granskning. Därefter skulle företaget upptaxeras i relation till de icke-dokumenterade utgifterna, och slutligen skulle det också bli aktuellt med straffrättsligt ansvar. 
Men så är det inte i EU. Så gör vi bara med våra privata företag. Här försöker kommissionen med alla medel tysta kritikerna, precis så som har skett med den avskedade chefen vid budgetavdelningen, Marta Andreasen, och när parlamentet önskar granska hennes kritik, så hindras vi av en majoritet i talmanskonferensen att genomföra en utfrågning. Om nu kritiken var oberättigad, som kommissionen påstår, så skulle vi ju få det klarlagt, och så skulle allt vara gott och väl. Men kommissionen vet, och revisionsrätten bekräftar, att kritiken är berättigad, och därför får den inte komma fram. I stället väljer detta parlament att blunda. Det kallas att bevilja ansvarsfrihet, för annars skulle ju medborgarna kunna komma på att det inte är någon ordning med pengarna. Jag tycker det är synnerligen oklokt att fortsätta med denna hysch-hysch-politik, och jag tror inte att man i längden lyckas undgå den skandal som det är att EU inte kan hantera de pengar som de skattskyldiga betalar till oss. Jag finner rapporten mycket upplysande. Problemet består i att vi inte vågar omsätta kritiken i handling.

Van Dam (EDD).
Herr talman! Varje höst, när löven faller från träden, diskuterar vi här Europeiska revisionsrättens årsrapport, som varje år innehåller ungefär samma sak. Europeiska kommissionen hörsammar som bekant knappt kritiken eller rekommendationerna i denna årsrapport. Kommer detta verkligen att bli annorlunda i år? Vi är rädda att det inte kommer att bli det. Sedan 1999 har kommissionen lovat förbättring, men att man fram till maj 2002 inte vidtagit några verkliga åtgärder för att reformera redovisningssystemet anser EDD-gruppen vara ett rent skämt. Kommissionen provocerar fram en upprepning av 1999 års fall, i synnerhet eftersom Andreasen i morse inte fick ge oss någon information om bristerna i räkenskaperna och den administrativa organisationen. Mot bakgrund av denna erfarenhet frågar vi revisionsrättens ordförande om han kan lägga fram en särskild rapport i mitten av mars med all relevant information om detta. Vi har fått nog av Europeiska kommissionens krånglande. Är revisionsrättens ordförande av den åsikten att en oberoende position i förhållande till Europeiska kommissionen skulle kunna öka institutionens effektivitet avsevärt?
Herr talman! Med tanke på strukturfondspolitikens nästan strukturella överskott krävs en grundläggande revidering, även med tanke på den kommande utvidgningen av Europeiska unionen. Förutom en bättre kontroll finns det också ett trängande behov av en övergripande politisk utvärdering. Kan revisionsrätten uppge om det kommer att leda till ännu större förvaltningsproblem ifall den nuvarande strukturfondspolitiken fortsätter oförändrad efter 2004? Enligt vår uppfattning måste cirkulationen av statliga pengar med stora risker för missbruk få ett så snabbt slut som möjligt.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, herr ordförande i revisionsrätten, kära kolleger! Jag tycker att den rapport som vår tidigare kollega Fabra Vallés lägger fram i dag är viktig med tanke på vad den innehåller och vad den låter oss förstå. Man säger där mycket tydligt att kommissionens räkenskaper är tillförlitliga, och trots den kritik man kan ha mot redovisningssystemet är detta inte nödvändigtvis orsaken till bedrägerierna. Det är två saker som förefaller mig viktiga i den debatt vi nu har.
Det är självklart, herr talman, men framför allt fru kommissionär, att parlamentet oroas av situationen för kommissionens räkenskapsförare, och jag måste uppriktigt säga - till och med jag som, det vet ni, alltid har en försiktig inställning till ?skandaler? - att vissa beslut, såsom det som fattades i förmiddags, enligt min uppfattning inte hjälper kommissionen att visa att den kan föreslå en godtagbar reform av redovisningssystemet, och detta helt uppriktigt. Ibland tänker jag som latinarna, ?vi har inte lärt oss något?: ?a portet ut scandala eveniat!?. Hur kommer det sig att vi måste använda oss av en skandal, en miniskandal, en minipolemik, för att en reform, som ni själva anser är brådskande, skall bli så försenad?
Det är den fråga man faktiskt ställer sig. Vi inväntar otåligt ert kommande beslut. Men jag tror faktiskt, och revisionsrätten säger det också, att detta inte har något att göra med upptäckten av bedrägerifallen eller kommissionens dåliga förvaltning. Jag tror däremot att det är hög tid att denna reform inleds och diskuteras och att den genomförs inom alla institutioner. Det är synd att den beror på en situation som vi just fått kännedom om.

Avilés Perea (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera revisionsrättens ordförande, Fabra Vallés, till den rapport han har lagt fram. Det är en exakt, tydlig och mycket konkret rapport, som ger oss möjlighet att exakt se hur budgeten har förvaltats.
Det mest uppseendeväckande med den här rapporten är återigen det höga budgetöverskottet under budgetåret 2001: 16 procent. Det är en mycket hög siffra, vilket också tidigare talare har sagt, framför allt om vi analyserar siffrorna i detalj. Man kan då se att endast 70 procent av strukturfonderna har utnyttjats, och budgeten för Sapardprogrammet har knappast utnyttjats över huvud taget, trots att det är ett mycket viktigt instrument för Europeiska unionens nya medlemsstater.
En liknande situation råder inom jordbrukspolitiken.
När det gäller räkenskapernas tillförlitlighet anser revisionsrätten i sin rapport att de är korrekta, och bland rättens rekommendationer är de som rör redovisningssystemet särskilt intressanta. Revisionsrätten anser, precis som förra året, att det är nödvändigt att vidta åtgärder för att förbättra systemet.
Eftersom den här frågan har gett upphov till en viss polemik - som enligt min åsikt är överdriven - gör kommissionen klokt i att noga beakta rekommendationerna om att modernisera redovisningssystemet och se till att systemet blir så öppet som möjligt, så snabbt som möjligt.
Jag anser att det även är på sin plats att betona att den interna reformen av kommissionen går långsamt. Detta beror otvivelaktigt på att det är en komplicerad och viktig process, men det måste även sägas att det är nödvändigt att genomföra den här reformen, och vi förväntar oss därför att kommissionen mycket noga beaktar de rekommendationer revisionsrätten framför.
Jag vill inte upprepa vad tidigare talare har sagt. Så gott som alla ledamöter som har begärt ordet har samma åsikt när det gäller orostecknen i denna rapport och att den har lagts fram på ett öppet sätt, och därför är det nu kommissionen som har bollen på sin planhalva.
Jag gratulerar återigen Fabra Vallés. Det står klart att hans tidigare erfarenheter som före detta ledamot av budgetkontrollutskottet har varit honom till stor hjälp för att utföra sin uppgift.

Casaca (PSE).
Herr talman, herr ordförande i revisionsrätten, fru kommissionär, kära kolleger! Låt mig med eftertryck välkomna revisionsrätten arbete för dess innovationer och rika innehåll, och jag vill särskilt gratulera ordförande Fabra Vallés. Jag vill också tacka er, fru kommissionär, för de ord ni hade vänligheten att rikta till mig, och jag vill speciellt tacka er för samarbetet med kommissionens avdelningar i detta förfarande för beviljande av ansvarsfrihet.
Ramen för genomförandenivån avseende 2001 års budget, som har skissats i denna rapport, kännetecknas av ett mycket starkt budgetgenomförande, vilket speciellt berör anslagen till föranslutningsprogrammen och strukturfonderna, av fortsatta brister i gemenskapens redovisningssystem, vilka å det snaraste måste reformeras, och för det tredje av att gamla problem återstår, främst när det gäller kommissionens slutna sätt att agera i fråga om den europeiska sockerindustrins skyddssystem.
I misslyckandet av budgetgenomförandet är det särskilt stötande att se att den uttalade oron för de bristande förberedelserna i kandidatländerna för anslutningen tycks ha svängt proportionerligt när det gäller de fonder som är reellt tillgängliga för slutmottagarna, speciellt jordbrukarna i dessa länder. Ibland tycks medborgarna vara mindre viktiga än de många konsultföretagen som omger de europeiska institutionerna, och som ofta består av före detta tjänstemän eller tjänstemän med tillfälliga licenser. Detta är ännu reglerna i en absurd och växande komplex snedvridning av verkligheten.
I den nödvändiga revisionen av redovisningssystemet måste givetvis allt göras - och jag vill understryka ?allt? - som är nödvändigt för att garantera att Europeiska unionens räkenskaper följer den bästa praktiken och internationella mönster för offentliga räkenskaper. Moderniseringen av räkenskaps- och betalningsförfarandena med en tydlig, tillgänglig och uttömmande kodifiering av alla kostnader, med en systematisk notering av slutmottagarna, med klar och konsistent terminologi, är projekt som vi hoppas få se förverkligade.
Öppenheten i förbindelserna mellan de europeiska institutionerna och livet utanför är en ständig angelägenhet. Revisionsrättens rapport om det förfarande som ledde till att det inte blev någon reform av sockersystemet gör det möjligt att förstå hur det är möjligt att ett av de mest anakronistiska jordbrukssystemen i gemenskapen har lyckats motstå nästan fyra decennier utan några betydande förändringar. I ett komplext förmedlingssystem på hög nivå är det ibland lätt att glömma bort medborgaren till förmån för påtryckningsgrupperna, glömma de mest behövande för de som i högre grad och bättre kan utöva påtryckningar. Och just därför är det viktigt att göra öppenheten och likheten till en daglig kamp.

Sørensen Ole (ELDR).
Herr talman! Man har sagt mycket om kommissionens redovisningssystem under de senaste sex månaderna. Revisionsrätten bekräftar i otvetydiga ordalag att många av de återkommande problemen kring de underliggande transaktioner som förhindrar en revisionsberättelse utan förbehåll beror på det bristfälliga redovisningssystemet. Kommissionen erkänner de flesta av de brister som revisionsrätten påpekar. Men jag kan fortfarande inte förstå att kommissionen inte vidtog några åtgärder redan 2001 på grundval av det förslag till handlingsplan som presenterades 2001 just för att kunna lösa några av de mest brådskande problemen. Nu ser jag fram mot en öppen och seriös diskussion mellan kommissionen och parlamentet, så att vi äntligen kan få röja upp. Det är politiskt ohållbart att det fortfarande kommer kritiska revisionsanmärkningar. Om det finns några fel, så måste de rättas till.
Kommissionen har lovat att den i slutet av denna månad skall presentera sin strategi för hur EU skall få ett integrerat redovisningssystem, som bygger på den högsta standarden inom den offentliga sektorn. Det löftet vill jag att kommissionen skall hålla fast vid, och jag välkomnar handlingsplanen. Men jag hoppas också att planen snarast skall ta itu med de områden som kräver omedelbar handling, inte minst med tanke på att budgetkontrollutskottet i samband med debatten om ansvarsfrihet för 2001 kommer att inrikta sig just på redovisningssystemet.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Herr talman! Även jag välkomnar revisionsrättens rapport, men jag ställer mig undrande till Fabra Vallés uttalande alldeles nyss. Det ger en intressant vinkling åt vad ni faktiskt säger i rapporten. I ert uttalande nämner ni en brist på balans i det som för närvarande sägs i den offentliga debatten, och jag instämmer i det. Jag skulle önska att den balansen kunde utjämna vad kommissionens 300 ?nyhetsfrisörer? har sagt om Marta Andreasen på senaste tiden och rikta ledamöternas uppmärksamhet på det faktum att samma kommission belade henne med munkavle i morse.
Men vad skrev ni? Ni skrev: ?Ända sedan den första revisionsförklaringen (DAS) för budgetåret 1994 har revisionsrätten upprepade gånger avgett en revisionsförklaring med reservation för räkenskapernas tillförlitlighet. Anledningen har oftast varit brister i redovisningssystemet och brister när det gäller att göra kommissionens verkställande generaldirektorat uppmärksamma på frågor som gäller bedömning och kontroll av räkenskaperna.? Ni skrev också: ?Eftersom det inte finns något fullständigt redovisningssystem är utarbetandet av årsredovisningarna vid slutet av budgetåret beroende av registreringar utanför räkenskaperna?. Jag skulle säga att detta faktiskt är två tämligen chockerande uttalanden och att de faktiskt, även om det kan synas märkligt, styrker just några av de saker som Marta Andreasen, tidigare chef vid kommissionens budgetavdelning, har framfört.
Om räkenskaperna är så tillförlitliga som ni just sade i er redogörelse, varför skriver ni då detta i er rapport? Om räkenskaperna är så bra, varför vägrade då många avdelningschefer att underteckna sina räkenskaper utan reservationer? Om era kontroller är så grundliga, varför vill ni då inte uppge för oss, parlamentet, en procentandel för de pengar som går förlorade genom bedrägeri, misskötsel och slöseri? Det är en siffra som vi har begärt att få i många år och som ni brukade förse oss med som ett riktmärke för att se om det i sak blir bättre.
Till sist har jag ett par frågor till kommissionären, för jag är helt säker på att ni är väl förfaren i de politiska intrigernas konst, kommissionär Schreyer. Jag antar att ni har hört en mängd politiska tal om revisionsrättens rapporter i detta parlament i dag och hur människor försöker positionera sig i hopp om ansvarsfrihet. Jag tror att ni snart kommer att stå inför en mängd problem, och om ni tolkar de politiska tecknen korrekt borde ni vara angelägen om att komma i gång med reformerna ännu snabbare än hittills.
Så därför ber jag er att, med ert politiska förnuft, besvara några mycket kortfattade frågor. Vem godkände räkenskaperna inom kommissionen 2001? Jag anser att jag har lagt fram den frågan för er, och den har även ställts av en mängd journalister. Vi skulle uppskatta ett svar väldigt mycket. Var det den dåvarande chefen vid kommissionens budgetavdelning? Var det generaldirektören för GD Budget? Var det ni? Var det någon sekreterare? Var det den affärsingenjör som ni för närvarande har anställt som chef vid kommissionens budgetavdelning? Vad är det som pågår inom era system?
Vi vill ha reform. Detta parlament uppmanar er att reformera, och om ni inte reformerar systemet med det snaraste, så ber jag er att dra er tillbaka och låta någon som är villig att göra jobbet göra det ordentligt.
(Applåder)

Morgan (PSE).
Herr talman! Jag vill också tacka revisionsrätten för dess rapport i år. Jag är ytterst besviken över att detta är det första tillfälle rätten har haft möjlighet att presentera sin revision i år. Jag anser att det är ett av de främsta åliggandena för detta parlament, och det gör mig mycket bedrövad att det har dröjt till december att få något som kom ut i november på föredragningslistan.
Rapportens utformning har förbättrats något, men jag anser att dokumentet i sig fortfarande är i stort sett obegripligt. Det är allt för komplicerat och dåligt presenterat. Vi hoppas att ni, herr ordförande, kommer att fortsätta era ansträngningar att förbättra detta i framtiden.
Den viktigaste frågan, som budgetkontrollutskottet troligen kommer att koncentrera sig på i år, är naturligtvis kommissionens redovisningssystem. Inte därför att Marta Andreasen har sagt till oss vad vi skall göra, utan därför att revisionsrätten har påpekat dessa brister sedan 1994. Faktum är att kommissionen har varit extremt långsam i att sätta i gång med dessa reformer, och vi lär knappast få se en radikal reform förrän 2005. Jag anser att detta är en fullständigt oacceptabel undfallenhet. Även om vi erkänner att det vi begär av kommissionen att den skall göra i själva verket redan är före EU:s 11 medlemsstater i deras presentation av sina räkenskaper, så måste vi gå mycket längre och sätta upp en mycket ambitiösare tidtabell. Men vi är hårda mot er, och vi tänker trycka på för att ni skall uppfylla de krav som ställs på de bästa.
Domstolen har även varit undfallande i så måtto att den ännu en gång har underlåtit att peka ut de medlemsstater som har misslyckats med att kontrollera Europeiska unionens utgifter. Jag tror inte att vi någonsin kommer att kunna identifiera de verkliga syndarna om inte revisionsrätten slutar upp med att vara riktigt så feg och börjar namnge folk.
Det förtjänar även att noteras, som andra har sagt tidigare, att detta är det första året då generaldirektörer har tagit kontroll över sina egna avdelningar, men 22 av de generaldirektoraten har uttryckt reservationer, och vi kommer att undersöka dem under våra undersökningar.
En fråga som många är angelägna om att följa är kommissionens underlåtenhet att bötfälla medlemsstater som bryter mot EU-direktiv, och jag vill bara varna kommissionen om att vi kommer att ta denna fråga på mycket större allvar. Vi vill att mer pengar skall strömma till EU:s kassakistor från de böter som borde läggas på medlemsstater som inte respekterar direktiv.

Fabra Vallés
Herr talman! Eftersom jag mycket väl känner till hur er agenda vanligen brukar se ut, tackar jag er varmt för att ni är här. Tack så mycket.
En rad konkreta frågor och kommentarer i allmänhet har framkommit, men om vi följer föredragningslistan tror jag att det var Kuhne som sade att han har förtroende för Casaca. För min egen del, och eftersom jag känner honom, har jag naturligtvis ett fullständigt förtroende för Casaca. Och inte bara för honom, utan för hela parlamentet, för samtliga parlamentsledamöter, men normalt sett är det Casaca jag har närmast kontakt med.
Frågor om revisionsförklaringen har tagits upp. Vi får ofta frågan om hur vi skall kunna nå en positiv revisionsförklaring. Jag är övertygad om att revisionsförklaringen kommer att bli positiv när kommissionens interna kontroll - som just har inletts - fungerar som den skall. Jag är nämligen säker på att kommissionen själv kommer att rätta till felen och utöva kontroll.
Varför ger vi inte ut uppgifter om felfrekvenser? När jag får den frågan svarar jag alltid att felfrekvenser är begränsad information som kan leda till snedvridna tolkningar. Därför anser jag att det är bäst att inte ge ut dessa uppgifter.
Man säger då att vi skulle kunna utarbeta en revisionsförklaring sektorsvis. Om vi ändå kunde göra det. Om vi hade resurser för att utarbeta en revisionsförklaring för varje sektor kan ni vara säkra på att vi skulle göra det. På så sätt skulle vi dessutom få ut mer information.
När det gäller de upplysningar som revisionsförklaringen ger i dagens läge måste vi sanningen att säga ha en sak mycket klart för oss: att tala om fel betyder inte alltid att man talar om oegentligheter och att tala om oegentligheter betyder inte alltid att man talar om bedrägerier. Vad felfrekvensen visar är följaktligen de fel som begås, och vad man måste göra är att på djupet se vad dessa fel beror på. Den felfrekvens vi har i det system som har följts, ett provsystem, är så liten att vi inte kan överlämna den till parlamentet för att parlamentet skall tolka den som om det vore ett klart resultat, som talar om för det exakt vad det vill höra. Detta är anledningen.
Vi arbetar med en ny metod för revisionsförklaringen, och vi hoppas att vi med denna nya metod kommer att kunna ge parlamentet den information det kräver och att den informationen är tillräcklig för våra budgetmyndigheters behov, såväl rådet som parlamentet.
Staes ställde en fråga till mig om fallet med N; det enda jag kan säga honom om den saken är att revisionsrätten sedan OLAF började undersöka ärendet har lämnat alla dörrar öppna, alla skåp öppna och alla datorer i gång för att de skulle kunna titta på vad de ville.
När ni frågar mig om vi redan har vidtagit åtgärder kan jag svara att jag anser att revisionsrätten har intagit en klok hållning och att vi väntar tills domaren har bedömt de handlingar som har överlämnats till OLAF, eftersom ledamot N fortfarande inte har hörts. Jag anser att vi, revisionsrätten, inte kan döma; trots att vi heter revisionsrätten dömer vi inte, vi utfärdar endast rekommendationer.
Jag anser därför att det är klokt att vänta tills allmänna åklagaren i Luxemburg bedömer de handlingar som har överlämnats av OLAF. Men jag vill dock att det framgår klart att det redan nu finns en grupp av ledamöter hos revisionsrätten som arbetar med den här frågan. Varför? För att ligga så långt fram som möjligt med ärendet när allmänna åklagaren uttalar sig, vilken bedömning som än görs, och hur man än ser på ärendet.
Dell'Alba sade att han är oroad. Jag anser att vi alla bör vara bekymrade eftersom vi alla har ansvar för att kommissionens arbete förbättras.
Jag vet att ni gör ert arbete, och det vet jag eftersom jag tidigare har arbetat inom parlamentet; jag minns att jag var en av dem som tyckte om att röra om i grytan. Men jag måste säga er att jag nu befinner mig i en helt annan situation. Det är inte så att jag gått över till fienden eller att jag har bytt sida; jag har inte gått över från Barcelona till Real Madrid; nej, jag har mött en annan kommission än den jag var van vid att ha kontakt med. En kommission där jag ser förändringar dagligen. Att slutresultatet inte märks ännu? Det är sant, förändringarna märks ännu inte på slutresultatet. Vet ni varför de inte märks? Därför att det inte är en enkel tillsnyggning. Om det var en enkel tillsnyggning skulle man rätta till ett par småsaker, och efter två månader ser man resultaten. Den förändring som kommissionen genomför är djupgående. Därför är jag säker på att vi inte kommer att se några förändringar förrän nästa år.
Vi måste ge kommissionen vårt förtroende och stöd, och vi får inte glömma bort - ni har kontakt med regeringarna och med medlemsstaterna och ni måste också förmedla detta till regeringarna - att ett av de problem som kommissionen för närvarande har med att förbättra sina resultat även ligger i regeringarnas händer. Om alla institutioner och regeringarna gör en ansträngning tror jag att vi kommer att kunna hjälpa kommissionen så att resultaten märks så snart som möjligt.
När det gäller Heaton Harris: jag är ledsen, men jag kommer inte att besvara frågor om den föregående chefen för budgetavdelningen eftersom det är ett disciplinärt ärende, och därför kommer jag inte att besvara frågan. Vad jag däremot kan säga er, och det måste vi alla vara överens om, är att jag anser att man har gjort ett misstag när det gäller förfarandet; jag anser att det är fel förfarande.
När det gäller Morgan, naturligtvis anstränger vi oss. Hon begär att vi skall anstränga oss, och det gör vi varje dag, för var dag ökar vi kontakterna och dialogen med institutionerna för att förbättra vårt arbete, ett arbete som vi hoppas kommer att bli allt mer användbart. Jag åtar mig naturligtvis att se till att det blir så. Jag trodde att jag hade lyckats förbättra något när det gäller rapportens utformning, eftersom jag har försökt att ta upp de punkter som jag själv skulle fråga om och lägga upp rapporten därefter. Det förefaller som om det fortfarande inte är tillräckligt, men fru Morgan, jag lovar att vi kommer att anstränga oss ytterligare nästa år.
(Applåder)

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle kort vilja komma tillbaka till mitt inlägg. Jag ställde tre frågor till revisionsrättens ordförande. På två av dem svarade han inte. Jag frågade uttryckligen om jag som lämnat in ett ärende till revisionsrätten angående bedrägeri skulle få tillgång till det ärende som OLAF utformat av det. Han gav mig inget svar på detta. Han gav heller inget svar på frågan om fallet med N, den tidigare ledamoten av revisionsrätten, var ett isolerat fall eller inte, och om vi kan vara säkra på att detta inte är någon utbredd metod inom revisionsrätten. 
För det tredje måste jag säga att jag är mycket missnöjd med hans svar. När jag läser OLAF:s uttalande om detta i dess pressmeddelande står det först: vi har överlämnat ett ärende till de rättsliga myndigheterna i Luxemburg, och sedan säger man: in this context OLAF has recommended to the European Court of Auditors to open a disciplinary inquiry into these persons and to initiate recovery procedures in respect of the sums in question. Nu har jag fått höra att revisionsrätten skall avvakta den rättsliga undersökningen i Luxemburg. Jag är rädd att det kommer att ta åratal, precis som det brukar vara i belgiska domstolar. Jag skulle ändå vilja se att revisionsrätten följer OLAF:s rekommendationer.

Fabra Vallés
Herr Staes! Jag ber om ursäkt för att jag hoppade över en av era frågor.
När det gäller frågan om att få tillgång till OLAF:s rapport är ärendet sub iudice innan den allmänna åklagaren har svarat, och därför finns det inget mer att säga.
OLAF klargör dock i sin rapport - och jag kommer att ge en uppgift från rapporten - att fallet med ledamot ?N? är - och jag citerar ordagrant - ?ett särskilt ärende och att de förfaranden som revisionsrätten har tillämpat för den interna kontrollen är korrekta?. Det är allt.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden från rådet och kommissionen om förberedelser inför Europeiska rådets möte i Köpenhamn den 12-13 december 2002, inklusive institutionella aspekter på utvidgningen.

Haarder
Herr talman, herr kommissionär, kära ledamöter och tidigare kolleger, mina damer och herrar! Europeiska rådets kommande möte i Köpenhamn kommer att spela en alltigenom avgörande roll för avslutningen av det danska ordförandeskapet. Dagordningen kommer att koncentreras till två ämnen: utvidgningen och rådets sätt att fungera i ljuset av utvidgningen.
Vid mötet kommer ordföranden för konventet att orientera Europeiska rådet om läget för konventets arbete, och Europeiska rådet kommer dessutom att träffa Europaparlamentets talman, Pat Cox. Låt mig börja med det sista. Mötet med parlamentets talman är ju en fast tradition vid mötena i Europeiska rådet. Det är en tradition som stats- och regeringscheferna lägger vikt vid och sätter värde på. Det är viktigt att institutionerna med jämna mellanrum har möjlighet att utbyta synpunkter och diskutera centrala europeiska frågor, så som vi också gör här i dag - och så som den danske statsministern och jag själv gjorde i förra veckan, då vi hade besök av Prodi, kommissionens ordförande, och Cox, parlamentets talman. Jag är säker på att de har mötet i färskt minne.
Om utvidgningen lyckas i Köpenhamn, och det kommer den att göra, så kommer det att vara ännu ett resultat av institutionernas hårda arbete och goda samarbete under de senaste åren.
Utvidgningen kommer att vara den viktigaste punkten på dagordningen för Europeiska rådets möte i Köpenhamn. Vi har upplevt några månader med ett mycket högt tempo i anslutningsförhandlingarna. Nu närmar vi oss det beslut som kommer att slutgiltigt avgöra återföreningen av den europeiska kontinenten. Avslutande av anslutningsförhandlingarna med den första gruppen kandidatländer med målet att de skall uppnå medlemskap den 1 maj 2004. Det har varit otroligt svårt och komplicerat, och det är inte löst ännu. Det goda resultat som uppnåddes vid Europeiska rådets möte i Bryssel har i hög grad bidragit till att det nu verkar vara möjligt att slutföra förhandlingarna.
Som bekant var konklusionen från Europeiska rådets möte i Bryssel att tio länder kommer att vara klara för medlemskap från början av 2004. Nu i dagarna pågår de sista och avgörande förhandlingarna. Ordförandeskapet presenterade i förra veckan ett förhandlingspaket för vart och ett av kandidatländerna. Dessa paket är ordförandeskapets förslag till slutgiltiga förhandlingslösningar. Paketen tar - i den utsträckning det är möjligt - hänsyn till kandidatländernas synpunkter, som har presenterats vid separata möten med varje enskilt land, och paketen ligger inom den finansiella ramen för utvidgningen - dvs. inom ramen för Berlinavtalet och besluten från Europeiska rådets möte i Bryssel i oktober.
Ordförandeskapet hoppas att vi kan nå ganska långt, så långt som möjligt i förhandlingarna före Europeiska rådets möte i Köpenhamn. Det är ingen hemlighet att de avslutande förhandlingarna är besvärliga. Med den rätta kompromissviljan hos både nuvarande och kommande medlemsstater är jag övertygad om att vi kommer att uppnå ett framgångsrikt resultat.
Men utvidgningen stannar inte i Köpenhamn. Europeiska rådet kommer också att ta nya initiativ när det gäller anslutningsprocessen för Bulgarien och Rumänien. Man skall fatta beslut om detaljerade handlingsplaner och tidsplaner, bistånd före anslutningen, så att Bulgariens och Rumäniens anslutningsprocess kan främjas. Kommissionens meddelande den 13 november om en roadmap för de två länderna är ett bra bidrag till detta.
Vid Europeiska rådets senaste möte i oktober välkomnade EU på nytt reformarbetet i Turkiet. EU-länderna var överens om att framhålla att de många viktiga reformerna i Turkiet har ökat Turkiets möjligheter att inleda anslutningsförhandlingar. Turkiets anslutning kommer att ske efter samma principer och kriterier som tillämpats för de övriga kandidatländerna. EU håller på att förbereda beslutet om nästa steg i Turkiets kandidatur. Detta beslut kommer att fattas vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn.
Det är ordförandeskapets förhoppning att det skall gå att finna en lösning på Cypernfrågan före Köpenhamn. EU stöder helt och fullt FN:s generalsekreterares strävanden att finna en lösning. Om man inte har kommit fram till en lösning av den politiska konflikten på Cypern vid toppmötet i Köpenhamn, kommer EU att fatta sitt beslut om Cyperns anslutning på grundval av slutsatserna från Europeiska rådet i Helsingfors 1999.
Fastställandet av anslutningsdatum för de nya medlemsstaterna har en rad institutionella konsekvenser, och det är naturligtvis viktigt att parlamentet helt och fullt medverkar i överläggningarna om dessa konsekvenser. Jag har själv haft glädjen att informera parlamentet under alla faser av dessa överläggningar. Jag har redan haft möjlighet att diskutera dessa frågor under den senaste sessionen i Strasbourg, där frågan väcktes bl.a. av Barón Crespo, och även i förra veckan i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, där vi hade en längre diskussion om frågan.
Ordförandeskapet har stor förståelse för parlamentets stora intresse för dessa institutionella konsekvenser av utvidgningen. Och vi är villiga att diskutera dessa frågor öppet. Samtidigt måste jag också peka på den komplicerade förhandlingsprocess i fråga om utvidgningen, som pågår just nu. Vi skall ju inte bara uppnå enighet internt i rådet (och i de andra institutionerna). Vi skall ju också - och inte minst - komma överens med de blivande medlemsstaterna. Det rör sig alltså om en pågående, intensiv utveckling, där alla svar ännu inte är klara!
De institutionella frågorna tränger sig på. Det är en nödvändig del av hela utvidgningen. Frågor som de enskilda ländernas röstvikt i rådet och representation i Europaparlamentet är en nödvändig del av anslutningsfördraget. Man måste redan nu fastställa klara bestämmelser för övergångsperioden. Det är fråga om primärrätt i enlighet med fördraget. I det sammanhanget vill jag påminna om att Europaparlamentet måste kunna göra ett enhälligt uttalande och att anslutningsfördraget med nödvändighet måste ratificeras i både nuvarande och blivande medlemsstater.
Enigheten om anslutningsdatumet den 1 maj 2004 bygger på ingående överläggningar om vad som är möjligt med tanke på ratifikationsprocessen i såväl de nuvarande som de blivande medlemsstaterna. Det är vår skyldighet mot de blivande medlemsstaterna att inte skjuta upp anslutningen längre än absolut nödvändigt. Det anser jag gäller för oss alla: parlament, råd och kommission. Det betyder att det kommer att behövas vissa övergångsbestämmelser. Så har det också varit vid tidigare utvidgningar.
Det har i parlamentet förts fram förslag om att val till parlamentet år 2004 skall hållas vid en tidigare tidpunkt, t.ex. den 9 maj. Personligen känner jag sympati för dessa tankar. Frågan har under flera år diskuterats ingående i samband med revisionen av det gemensamma dokumentet om direkta val, som just har ändrats (offentliggjort i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 21 oktober 2002). Man har diskuterat alla möjliga olika tidpunkter. Utan resultat. Jag tror tyvärr inte att nya försök att ändra datum kommer att leda till något resultat. Men det är inte ordförandeskapet som vill förhindra ett annat och tidigare datum.
Jag hoppas på förståelse från parlamentets sida för den situation som kommissionen kommer att hamna i under perioden mellan anslutningen av de nya medlemsstaterna och tillsättandet av den nya kommissionen. Det är ju inte någon bra lösning att omfördela portföljerna i kommissionen för en period på bara ett halvår.
Ordförandeskapet ser gärna att parlamentet ger sitt samtycke till att de nya ländernas temporära kommissionärer inte skall behöva gå igenom utfrågning och godkännande i parlamentet. Därigenom kan vi undvika att föregripa det nya parlamentets ställningstagande till den nya kommissionen. Det är ju inte acceptabelt för de nya medlemsstaterna att ?deras? kommissionärer skall godkännas av ett parlament, där de nya länderna ännu inte är representerade av ledamöter som har rösträtt.
Genom den föreslagna lösningen undviker vi att föregripa den utsedda kommissionsordförandens val av kandidater, när det gäller den nya kommissionens sammansättning. Det säger sig självt att när de nya ländernas kommissionärer inte får någon portfölj under perioden fram till tillsättningen av den nya kommissionen, så är det ingen mening med att parlamentets fackutskott genomför utfrågningar med de nya kommissionärerna och förhör dem inom fackområden, som de inte har. Jag hoppas därför att parlamentet kan samtycka till att vi utser de nya kommissionärerna genom ett förenklat förfarande under övergångsperioden till dess att en ny kommission kan tillsättas med fullt deltagande av det nya parlamentet.
Slutligen har vi frågan om de nya medlemsstaternas fulla medverkan i den kommande regeringskonferensen. Rådet har definierat en mycket klar ståndpunkt i denna fråga. De nya medlemsstaterna skall vara jämställda med de gamla medlemsstaterna i de förhandlingar som kommer att forma vår och deras gemensamma framtid. Och de skall naturligtvis ha vetorätt liksom de gamla medlemsstaterna. Det är det enda tänkbara.
Jag har här försökt redogöra för de komplicerade institutionella konsekvenser som utvidgningen får. Jag ser fram mot vår debatt. Jag kommer att lyssna mycket uppmärksamt och välkomnar alla goda förslag till alternativa, realistiska lösningar. Rådet kommer åter att diskutera de institutionella konsekvenserna av utvidgningen under mötet med rådet (allmänna frågor) på måndag och tisdag.
Det är redan avtalat att jag personligen skall delta i mötet med utskottet för konstitutionella frågor den 10 december. Här får jag alltså möjlighet att orientera parlamentets behöriga utskott om den senaste utvecklingen och diskutera betydelsen av den. Jag tycker det är naturligt att diskussionen förs i detta utskott, men om parlamentet skulle önska ett annat forum för debatten vid den aktuella tidpunkten den 10 december, så står jag naturligtvis till förfogande.
Europeiska rådet i Sevilla uppdrog åt det danska ordförandeskapet att arbeta vidare med frågan om den framtida ordförandeskapsfunktionen i ett utvidgat EU. Ordförandeskapet skulle lägga fram en första rapport vid mötet i Köpenhamn. Där kommer vi således att få en första orienterande diskussion om frågan. Ordförandeskapets rapport arbetar med tre modeller för hur framtidens ordförandeskap kan utformas, och rapporten tar bl.a. upp frågan om stärkande av den Höge representanten och frågan om en eventuellt vald ordförande för Europeiska rådet.
Det är inte meningen att Europeiska rådet skall fatta beslut om modellerna. Ordförandeskapet vill satsa på att det vidare arbetet med utformningen av framtidens ordförandeskap skall fortsätta både i rådet och i konventet, där frågan ingår som en del av den generella diskussionen om institutionerna.
Vid mötet i Köpenhamn kommer konventets ordförande att avge en rapport om hur arbetet i konventet fortskrider. Denna dialog är mycket viktig. I och med presentationen av ett utkast till författningsfördrag i förra månaden är konventets arbete nu inne i ett avgörande skede. Diskussionerna om kompletteringen av den ram som ordföranden presenterade går snabbt framåt. Det är nu man lägger grunden till konventets slutprodukt. I detta sammanhang är det glädjande att se att utkastet till författningsfördrag har väckt en europeisk debatt om hur framtidens Europa skall se ut. Det lovar gott för vår gemensamma ambition att skapa ett mera demokratiskt och folkligt förankrat europeiskt samarbete.
Ordförandeskapet har under hela ordförandeskapsperioden verkat för att arbetet i konventet skall utvecklas i överensstämmelse med målet att kunna producera ett bra och väl genomarbetat förslag till regeringskonferensen.
Som det torde ha framgått av redogörelsen skall Europeiska rådet på sitt möte ta itu med en omfattande och ambitiös dagordning. Det är min förhoppning och min förvissning att alla länder vid mötet kommer att visa den nödvändiga kompromissviljan och bidra till att fatta de viktiga beslut som jag har redogjort för.
Vi hoppas att vi i Köpenhamn kan fatta ett historiskt beslut om den hittills största utvidgningen i gemenskapens historia, och jag vågar också säga den utvidgning som har de största konsekvenserna och som har det största historiska perspektivet. Den stora debatt om utvidgningen som hölls i parlamentet i förra månaden är bara ännu ett exempel på den starka vilja parlamentet har visat och den insats det har gjort för att detta projekt skall lyckas. Och som jag sade i början - detta stora projekt kan endast lyckas om de tre institutionerna samarbetar nära. Det tycker jag att de har gjort, och jag vill gärna ännu en gång tacka parlamentet för de klara besked vi har fått hela tiden när det gäller den utvidgning som vi står inför.
(Applåder)

Talmannen.
Jag noterar särskilt er avsikt att delta i ett möte med utskottet för konstitutionella frågor den 10 december 2002 för att ta upp några av dessa institutionella frågor. Jag erinrar om att talmanskonferensen har ett möte med den danske premiärministern i Köpenhamn senare i den veckan. Kanske kan vi i våra egna interna debatter inom grupperna se om det är möjligt att samordna några ståndpunkter och i vilken mån, om det går, vi kan främja eller göra framsteg i de känsliga frågorna om institutionerna.

Prodi
Herr talman, herr minister, ärade ledamöter! 1993 samlades Europeiska rådet i Köpenhamn för att dra i gång den nu pågående utvidgningsprocessen, den största i unionens historia. Nu, nästan tio år senare, håller vi på att föra den i hamn. I slutet av nästa vecka skall stats- och regeringscheferna återigen träffas i Köpenhamn för att fatta de sista besluten.
Vad är det som skall diskuteras i Köpenhamn? Huvudsakligen tre frågor: för det första skall förhandlingarna slutföras med de tio kandidatländer som finns med i kommissionens oktoberrapport, för det andra skall strategin inför anslutningen förstärkas så att vi kan hjälpa Rumänien och Bulgarien att snabba upp sina förberedelser för medlemskap i unionen, och för det tredje skall det beslutas hur Turkiets ansökningsprocess skall gå vidare. Jag skall beskriva dessa tre punkter i mitt anförande i dag.
Låt mig dock först nämna de beslut vi måste fatta för att hantera de tre stora förändringarna under 2004: de nya medlemsstaternas inträde, utseendet av en ny kommission och valet till Europaparlamentet. Vi kan dra upp den fullspäckade agendan med politiska och institutionella händelser under 2004 med vetskap om det resonemang som förs i parlamentet om hur de olika tidsramarna för de nya medlemsstaternas ankomst och parlamentsvalet skall kunna harmoniseras. Vad detta anbelangar tror jag att de riktlinjer som kommer från rådet vid behov kan utvärderas och kompletteras så att parlamentets särskilda intressen kan tillgodoses.
Jag föreslår att de olika händelserna läggs in i den ordning som är mest praktisk och att det sunda förnuftet får råda där inte fördraget ger några anvisningar. Hur som helst är det en mycket viktig politisk signal att just valet till Europaparlamentet utgör navet i institutionernas arbete med utvidgningen. De ledamöter som väljs från de nya medlemsstaterna kommer omedelbart att ingå i det nya parlamentet med fulla befogenheter, och därmed kommer parlamentet att ha full legitimitet när det gäller att utse den nya kommission som skall tillsättas så snart som möjligt.
Hur framstår toppmötet i Köpenhamn om vi ser till dess huvudfråga, det vill säga utvidgningen? Europeiska rådets möte i Bryssel ledde till en intern överenskommelse i unionen avseende de stora avvägningarna i det erbjudande de tio kandidatländerna skall underställas, framför allt i fråga om jordbruk och ekonomi. Slutsatserna från Europeiska rådets möte presenterades omedelbart för kandidatländernas stats- och regeringschefer och upptogs överlag positivt. Emellertid återstår det fortfarande många frågor att lösa för att vi skall komma fram till en överenskommelse som alla parter kan acceptera. Rådets ordförandeskap och kommissionen har arbetat och kommer att fortsätta att arbeta oavbrutet för att vi skall nå denna överenskommelse.
Utan att gå in på detaljerna i den pågående diskussionen skulle jag vilja ta upp några av huvudpunkterna: för det första måste vi hitta ett sätt att respektera en princip vi alla delar, det vill säga att kandidatländerna inte skall hamna i en situation där de under 2004, 2005 och 2006 får lägre nettostöd från Europeiska unionen än under 2003. För det andra måste vi hjälpa kandidatländerna att bättre förbereda sig för att ta kontroll över unionens yttre gränser, och det innebär att de måste tillåtas utföra Schengenuppgifterna fullt ut. Slutligen måste vi lösa vissa specifika frågor som har med jordbrukspolitiken att göra.
Först och främst stöder kommissionen helt det danska ordförandeskapet i alla dessa frågor, liksom de ansträngningar det har gjort och gör för att komma fram till den erforderliga kompromissen. Vissa medlemsstater har framfört invändningar mot innehållet i erbjudandet till kandidatländerna, invändningar som vi dock inte instämmer i. Jag håller med rådets ordförande Rasmussen om det lämpliga i att komma med ett resonligt erbjudande. På så sätt kan kandidatländernas företrädare försvara resultaten från Köpenhamn för den allmänna opinionen. Vi måste hålla oss inom den allmänna ram som fastställdes vid Europeiska rådets möte i Bryssel, men det fordras också öppenhet, flexibilitet och generositet.
För det andra vädjade jag i förra veckan offentligt till de politiskt ansvariga i kandidatländerna att visa prov på realism i denna slutfas av förhandlingarna. Jag måste påpeka att det fortfarande finns många öppna frågor, samtidigt som vi bara har några få dagar på oss. Vi kan inte ta itu med en riskfylld situation utan att gå framåt. Det finns historiska omständigheter när små särintressen måste vika för allmänintresset, även om de är legitima: detta är demokratins lag, och den skall vi tillämpa. Jag vill högtidligen upprepa att större delen av punkterna i den slutliga kompromissen skall beslutas under det kommande mötet med rådet (allmänna frågor) 9-10 december. Vi kan inte tillåta att Europeiska rådet finner sig tvunget att fatta beslut om tiotals och åter tiotals småpunkter.
Ärade ledamöter! Jag appellerar alltså, inför er, till den vishet de politiskt ansvariga i kandidatländerna och de femton medlemsländerna besitter. Vi måste snabbt lösa de sista svårigheterna i samma anda av partnerskap och vänskap som har rått under hela medlemskapsförhandlingarna.
När det gäller fullföljandet av förhandlingarna med Cypern skulle jag vilja kommentera den senaste utvecklingen. Som bekant har Europeiska unionen alltid stött Förenta nationernas generalsekreterares ansträngningar, och under de senaste veckorna har Kofi Annan tagit det modiga initiativet att föreslå en totallösning som har vårt fulla stöd. Parternas svar var överlag positivt. De mottog förslagen som en godtagbar grund för en lösning och kommer att offentliggöra sina förslag under de närmaste dagarna. Vi hoppas att dessa bidrag skall göra det möjligt för Kofi Annan att ta ytterligare ett steg mot en lösning av problemet. Vi har redan heligt lovat att vi är beredda att ta hänsyn till villkoren i denna lösning när det gäller Cyperns medlemskap, och vi kommer att arbeta med denna inriktning om överenskommelsen blir verklighet. Hur som helst gäller fortfarande de åtaganden för Cyperns ansökan som vi gjorde i Helsingfors.
När det gäller Bulgarien och Rumänien kommer Europeiska rådet vid sitt möte i Köpenhamn att anta kommissionens förslag till en detaljerad roadmap. Denna innefattar en precis agenda och utökad hjälp inför anslutningen i syfte att föra anslutningsprocessen framåt. Som bekant har länderna själva föreslagit år 2007 som anslutningsdatum, och kommissionen anser att vi bör göra allt som står i vår makt för att detta mål skall förverkligas. 
Slutligen några påpekanden om Turkiet. Ert parlament har redan haft tillfälle att debattera detta ingående. För min del skulle jag ännu en gång vilja hävda vår inställning, framför allt mot bakgrund av de senaste kontakterna med AKP:s ledare, Recep Erdogan, som jag och kommissionär Verheugen har haft. På grundval av slutsatserna från Helsingfors betraktar kommissionen Turkiet som ett kandidatland bland andra, som alltså skall underkastas samma, identiska bedömningskriterier. Kommissionens rapport om Turkiet från oktober bygger på objektiva fakta och har inte ifrågasatts av någon. I den betonade vi de framsteg som har gjorts i riktning mot Köpenhamnskriterierna samtidigt som vi framhöll de svårigheter som fortfarande kvarstår. Kort sagt har mycket gjorts, men mycket återstår fortfarande att göra. Detta bekräftas också av den nya turkiska regeringens regeringsförklaring. I denna säger man att man avser att lägga fram ?många lagstiftningspaket? och till och med grundlagsändringar för det turkiska parlamentet, för att konsolidera demokratin och de mänskliga rättigheterna i landet.
Europeiska unionen måste stödja denna process eftersom det ligger i vårt intresse att en stor partner som Turkiet, som har en enormt viktig roll ur strategisk, politisk och ekonomisk synpunkt, avser att förstärka sina institutioner och förbättra demokratin och tydligt bekänner sig till värderingar och principer som vi alla delar. Å andra sidan måste vi försäkra oss om att detta land fullt ut respekterar alla våra villkor innan vi gör ett oåterkalleligt åtagande, precis som vi gjorde med de andra kandidatländerna.
Herr talman, ärade ledamöter! Vägen till medlemskap i unionen har gett miljoner européer nya politiska och ekonomiska utsikter. Framför allt har den återgivit dem hoppet, och hoppet är det mest sällsynta och mest värdefulla som finns i politiken. Nutidshistorien har inte varit nådig emot dessa människor. Nu har det emellertid tänds ett hopp om en bättre framtid hos dem, en framtid av värdighet, frihet och välstånd. Jag är säker på att detta hopp kommer att vara unionens drivkraft under många år framöver, och jag är lika säker på att vi kommer att göra stora framsteg, tillsammans med regeringarna och människorna i de nya medlemsstaterna.
(Applåder)

Verheugen
Ärade herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Just nu tar utvecklingen en ny riktning varje dag, för att inte säga varje timme, och därför kan jag endast beskriva bilden som den ser ut just i detta ögonblick. Det rör sig om några konstateranden inför toppmötet i Köpenhamn.
För det första: målet är ännu inte nått. Det finns fortfarande stora skillnader mellan medlemsstaternas och kandidatländernas uppfattningar. Det kommer att krävas stort politiskt mod, stor vidsynthet och goda ledarkrafter om vi verkligen skall komma fram till ett resultat i Köpenhamn. Naturligtvis hör jag gärna att vi har att göra med en historisk dimension som inte får stupa på små detaljer. Till vem säger ni detta? Även stora historiska projekt måste betalas, det krävs tydliga bestämmelser för allt, och vi måste klara av de problem vi för ögonblicket har. Jag har dock stort förtroende för att stats- och regeringscheferna verkligen kommer att väga de risker som uppstår om vi inte når resultat i Köpenhamn mot de eftergifter som kan komma att krävas.
För det andra: det är viktigt att toppmötet i Köpenhamn inte överbelastas. Jag vädjar därför till de blivande medlemsstaterna att verkligen göra allt för att de många bilaterala frågorna och de frågor som blivit över från förhandlingarna skall lösas senast i början av nästa vecka, och jag menar att utsikterna är goda för att så skall ske. Men detta är också en vädjan till nuvarande medlemsstater att motstå frestelsen att koppla samman det stora beslutet om utvidgningen med särskilda nationella intressen. Jag ser med viss oro att det görs några första försök att knyta samman paket som inte är sakliga. 
För det tredje: målet bör vara ett resultat utan vinnare och förlorare. Den som tänker i termer som vinnare och förlorare kommer att misslyckas. Vi skall eftersträva ett resultat som alla vinner på, framför allt Europa som helhet. Alla torde därför inse att ordförandeskapets förslag, utvecklat tillsammans med kommissionen som fullt ut stöder förslaget i dess nuvarande form, är ett rättvist och balanserat erbjudande till medlemsstaterna. Trots att vi nu organiserar en anslutning av tio stater, och inte sex stater som planerna var i Berlin 1999, ligger det danska förslaget ändå mer än två miljarder euro under den övre gräns som slogs fast i Berlin. Detta är givetvis ett hett argument för de kandidatländer som undrar varför det plötsligt inte går att ställa de medel som 1999 ansågs lämpliga för sex länder till förfogande, trots att vi nu har att göra med tio länder. Detta är ett argument som inte låter sig bemötas så lätt, och därför hoppas jag att det händer något på området.
Det finns ett problem som helt enkelt har att göra med våra EU-bestämmelser. De nya medlemsstaterna måste betala full avgift redan från början, men som ni vet betalas medlen endast ut successivt och enligt särskilda bestämmelser. Problemet är inte enbart att förhindra att de nya medlemsstaterna blir nettobetalare, problemet är att samtidigt förhindra obalans i de nya medlemsstaternas nationella budgetar. Det är detta problemet för tillfället handlar om.
Låt mig avslutningsvis säga att det förslag som diskuteras redan nu tar upp många argument och önskemål från anslutningsländerna och innehåller många nya idéer. Den viktigaste är enligt min mening skapandet av en s.k. Schengenfond, ur vilken de nya medlemsstaterna ges stöd för att trygga EU:s yttre gränser. Jag menar att idén är bra och att den kommer att övertyga medborgarna om att pengarna används för ett ändamål som gagnar alla.
Kommissionens ordförande Prodi har diskuterat Rumänien, Bulgarien, Cypern och Turkiet. Jag skall inte upprepa detta, men vill gärna lufta ytterligare några tankar. Vi står närmare en lösning på Cypernfrågan än någonsin under de senaste decennierna, och för ögonblicket har vi också tillfälle att lösa problemet - ett tillfälle som går oss ur händerna om en lösning inte kommer före Köpenhamn -, och i denna situation är det mycket, mycket viktigt att ge positiva, uppmuntrande signaler. Därför vore det lämpligt att de europeiska institutionerna före toppmötet i Köpenhamn gör ett klart och tydligt uttalande för att det internationella samfundet bör tar sin del av ansvaret för att bemästra den stora uppgift som kommer att krävas efter det att Cypernfrågan har lösts. Landet får ett tungt arbete som det inte klarar på egen hand och blir därmed beroende av stöd från det internationella samfundet. Ju tidigare det internationella samfundet förklarar sig redo att ge detta stöd, desto större lär viljan bli att följa FN:s förslag.
Sammantaget menar jag att vi kan vara nöjda med vad vi har uppnått. Det krävs nu en sista stor ansträngning. Inte minst bör vi vara medvetna om att tiden rusar iväg. Vi har ofta talat om ett fönster mot möjligheterna. Jag inser först nu hur sant det är. Var och en bör veta att för varje månad som går blir uppgiften svårare och svårare - något att tänka på om det inte görs nu. Jag är fast övertygad om att medlemsstaternas budgetsituation gör det omöjligt att finna en lösning om bara ett halvår. Därför kan jag inte säga annat än följande: det måste ske nu, och alla måste våga språnget!
(Applåder)

Poettering (PPE-DE)
Ärade herr talman, herr rådsordförande, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis be om förståelse för att jag kommer att lämna lokalen direkt efter mitt anförande - vilket jag aldrig tidigare har gjort. Detta med anledning av att den turkiska televisionen, tvärt emot en överenskommelse med mig, har gått ut med att jag kl. 17.00 står till förfogande för en halvtimmes diskussion med kollegan Watson. Eftersom jag inte vill ge felaktiga politiska signaler går jag dit, trots att jag annars aldrig följer uppmaningar som strider mot överenskommelsen.
Men nu till Köpenhamn: från Köpenhamn till Köpenhamn! Jag önskar stor framgång för stats- och regeringschefernas möte under det danska ordförandeskapet och att vi klarar av de återstående frågorna. Toppmötet i Köpenhamn måste bli ett utvidgningstoppmöte. Vi får inte hamna i en situation där vi enbart talar om Turkiet. Detta är också viktigt, men Köpenhamnsmötet måste signalera att befolkningen i Europas mitt, och på Malta och Cypern, kommer att ansluta sig till EU som värdegemenskap. Detta måste stå i centrum. Den historiska processen under 80- och 90-talen skall avslutas i Köpenhamn, och vi önskar er lycka till med detta, herr rådsordförande!
Jag instämmer helt i det som har sagts av kommissionen, både av kommissionens ordförande Prodi och kommissionär Verheugen. Jag vill också tacka dem och rådets ordförande för arbetet. På min partigrupps vägnar vill jag också påminna om att vi har ytterligare 2,391 miljarder euro, det är noga med siffrorna - det har kommissionär Verheugen påpekat - som står till förfogande även om det danska förslaget antas. Visst bör man vända på varje euro, och jag är, som kommissionens ordförande vet, en förespråkare för stabilitet, men det får bara inte hända att hela utvidgningsprojektet skjuts upp därför att man inte kan enas om finansieringen i Köpenhamn. Därför uppmanar vi regeringarna att komma fram till ett resultat i Köpenhamn.
Mina damer och herrar! Det vore tragiskt om vi här på upploppet inte kommer överens med ett land som Polen, som har varit ett av de viktigaste länderna för förändringarna i Europa - de historiska sambanden behöver jag inte gå in på igen, det har jag gjort så det räcker -, ett land - vid sidan av andra förstås - som vi har att tacka för de stora förändringarna i Europa.
Och nu till Turkiet. Mina damer och herrar! I dag fyller EG-domstolen 50 år. Åtminstone sammanträdde domstolen för första gången den 4 december 1952. Bestämmelser är viktiga för oss. Vi har kriterier för anslutningen, och dessa kriterier är ju ett slags bestämmelser. Så länge kriterierna inte är uppfyllda kan vi faktiskt inte ge Turkiet ett datum för förhandlingar av skäl som visserligen är viktiga, men som inte har att göra med själva kriterierna! Vi säger beslutsamt nej till att på toppmötet i Köpenhamn ange ett datum för när förhandlingarna kan inledas!
Ärade kolleger! Jag skall erkänna att det i vår grupp råder skilda meningar om huruvida Turkiet bör bli medlem eller ej - det har jag aldrig förtigit och det kommer jag heller aldrig att göra. Det finns en stark åsikt för att Turkiet skall bli medlem, och en annan som tar ställning för ett strategiskt eller ett privilegierat partnerskap. Detta är normalt i en stor grupp, och det är säkert likadant i andra grupper.
Vi är dock helt överens, 100 procent eniga, om att det vore ett brott mot våra egna bestämmelser - det handlar inte enbart om Turkiet - att det skulle slå mot vara egna krav om vi förkastade de villkor som vi själva har definierat för att inleda förhandlingar.
Vilken blir bilden av Europeiska unionen om Cypernfrågan får användas som ultimatum: blir det inget datum nu så blir det heller ingen lösning på Cypernfrågan. I så fall låter vi oss ju utpressas! Jag rekommenderar därför att vi lutar oss mot den stabila grund som både det europeiska regelverket och kriterierna utgör. Kommissionen har visat på rätt väg, nämligen att vi inte inleder några förhandlingar nu eftersom kriterierna inte har uppfyllts, och i vår partigrupp ställer vi oss utan förbehåll bakom kommissionen i denna fråga.
Herr rådsordförande! Jag förväntar mig att även ordförandeskapet ställer sig bakom principen om kriterierna och de överenskommelser som hittills har gällt för unionen och dess 15 medlemsstater. Utvärderingen av det danska ordförandeskapet blir inte lika positiv som hittills om ni intar en annan hållning. Lika oacceptabla är Förenta staternas påtryckningar - visserligen har Förenta staterna rätt att försöka utöva inflytande, men vi böjer oss inte för deras påtryckningar och deras inflytande! Nog finns det länder i EU som har mycket att ta igen, framför allt ett visst stort EU-land som behöver reparera sin solidaritet med Förenta staterna och som därför är särskilt mottagligt för påtryckningar. För oss som Förenta staternas allierade och partner saknar dock påtryckningarna betydelse, för vi följer våra principer. Låt mig därför säga följande till våra amerikanska partner och allierade: välkomna med rekommendationer, men vi agerar utifrån vår egen övertygelse!
Nu hör vi också från Turkiet att Cypernfrågan inte kommer att lösas om ett datum inte fastslås. Vi har haft tydliga riktlinjer - vilket rådets ordförande också påpekade: om Cypernfrågan inte löses genom en federation av de båda delarna gäller EU:s tidigare beslut, nämligen att hela ön blir medlem, vilket i själva verket gäller den grekiska delen.
En sista kommentar till kommissionen om tiden efter den 1 maj 2004. Vi rekommenderar rådet och kommissionen att inte fatta beslut eller preliminära beslut utan parlamentet. Vi är beredda att acceptera all form av flexibilitet, så länge den är saklig, men vi kommer alltid att försvara Europaparlamentets rättigheter; det är en sak som är säker. På grundval av detta vill vi ha ett gott samarbete med alla institutioner i Europeiska unionen!
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr Poettering! ?Insha'Allah.?
Vi står inför en viktig historisk händelse: Europas återförening, slutförandet av en ny etapp av utvidgningen, den femte etappen. Låt oss hoppas att det danska ordförandeskapet lyckas med sitt uppdrag, eftersom detta är ett mycket viktigt möte.
Vice ordförande Titley och andra ledamöter i min grupp kommer att ta upp alla aspekter av den här frågan. Jag kommer att begränsa mig till att tacka rådets ordförande, Haarder, för den hänvisning han gjorde till min fråga under föregående plenum, närmare bestämt om de institutionella aspekterna, och för att han regelbundet framträder inför Europaparlamentet.
Jag måste säga att jag anser att rådets och kommissionens agerande under de senaste veckorna är absolut oacceptabelt när det gäller frågor som det inte bara pågår förhandlingar om med de länder som ingår i utvidgningen, utan som även påverkar vårt dagliga liv och parlamentets innersta väsen.
Jag vidhåller den kritiken. Jag har lyssnat uppmärksamt till ordförande Haarder och ordförande Prodi, jag tackar för och välkomnar att han den 10 december kommer till utskottet för konstitutionella frågor, men jag står fast vid min kritik av följande skäl: för det första föreslår man att kommissionens mandat skall förändras; jag har alltid ansett och därför försvarar vi åsikten att kommissionen måste väljas, att kommissionens arbete börjar direkt efter valdagen. Man sade att kommissionens mandat skulle vara till januari och nu visar det sig att tidsfristen för slutförandet av kommissionens arbete tidigareläggs. Datumen sammanfaller aldrig med valet, och detta finner jag mycket oroande.
För det andra fattade rådet (allmänna frågor) den 18 november en rad beslut som påverkar många saker, närmare bestämt parlamentets kalendarium för år 2004, och som kommer att leda till att parlamentet under nästa mandatperiod kommer att vara som ett dragspel.
Vi kommer att ha ledamöter som kommer att stanna i en månad, senare ansluter sig andra ledamöter från kandidatländerna som då kommer att vara medlemsstater. Om förhandlingarna med Rumänien och Bulgarien avslutas samtidigt kommer därefter ytterligare en ändring att göras och om det inte sker samtidigt kommer två förändringar att göras, det vill säga vi kommer inte att veta vilken absolut majoritet parlamentet kommer att ha och inte heller parlamentets sammansättning under den kommande mandatperioden. Dessa beslut är följaktligen inte bra, och de kommer att leda till många problem. Dessutom anser jag att det inte är seriöst att ha två kommissionärer som vandrar omkring i kommissionens korridorer under flera månader.
Jag anser att parlamentet måste värna om sin rätt att genomföra offentliga utfrågningar och att insätta kommissionen i ämbetet med utgångspunkt i ett gemensamt program; detta är vårt ansvar inför väljarna. Jag hoppades att man skulle göra framsteg inom ?trialogen?, som ordförande Prodi sade, när det gäller den här frågan. Men herr ordförande, eftersom ni inte har lämnat några upplysningar fruktar jag att ?trialogen? inte har gjort några framsteg under förra veckan; dementera detta direkt om jag har fel. Jag ber er, och vi avvaktar utskottet för konstitutionella frågors sammanträde den 10 december, att ni seriöst tar upp dessa frågor före Europeiska rådet i Köpenhamn, för på det här sättet kan man inte agera.
Slutligen, och jag avslutar med detta, är jag fortfarande hoppfull. Som Alfonso X ?den lärde?, som var en filosofisk kung, sade, ?om Gud hade rådfrågat mig på skapelsens dag hade jag kunnat ge honom några användbara råd?. Varken rådet eller kommissionen är gudar, och vi är inte heller djävulen.

Talmannen.
Jag skall svara Barón Crespo kortfattat. Det fanns bara en absolut ram för förra veckans dialog såvitt den rörde parlamentet: ett tillfälle för mig att personligen bekräfta vad jag redan har framfört skriftligt, att parlamentet kommer att insistera på att inget slutgiltigt beslut om datum fattas utan adekvat dialog och samförstånd mellan institutionerna, inklusive parlamentet. Utöver det kunde jag, eftersom det enligt min egen förståelse av det som framförts av olika kolleger här finns en mångfald av åsikter inom parlamentet, inte uttrycka en bestämd uppfattning annat än den att ett slutgiltigt beslut inte bör fattas utan vårt samtycke.

Jag bör inte delta i debatten i detta skede.

Duff (ELDR).
Herr talman! Köpenhamn har varit platsen för många kontroversiella toppmöten, men inget kommer att vara mer kontroversiellt än nästa veckas när utvidgningen ställs inför den europeiska inrikespolitikens nålsöga. Vi vet att utvidgningen kommer att göra oss mer multikulturella och mer konkurrenskraftiga. Den avgörande frågan är: kommer den också att göra oss mer demokratiska? 
Många av svaren på den frågan håller på att benas ut i konventet, men det är förvisso rådet och inte konventets ordförande, Valéry Giscard d'Estaing, som har att fatta beslut om hur långt och hur snabbt medlemsstaterna är beredda att projicera unionens erfarenheter av parlamentarisk demokrati österut och söderut. Jag litar på att rådet och kommissionen kommer att vara generösa mot Turkiet i det avseendet. Vi bör ställa oss bakom den process av regimförändring som håller på att äga rum i Turkiet. Det kan inte finnas något starkare sätt att stödja Turkiets reformvänner än att erbjuda en tidsplan för öppnandet av anslutningsförhandlingar, men endast under förutsättning att det går att få turkcyprioterna att acceptera Annans förslag till en federativ lösning av Cypernproblemet. Det kommer säkerligen att vara lättare för dem att acceptera en FN-lösning om det finns konkreta utsikter till medlemskap för moderlandet Turkiet självt. De kräver öppet ett långsiktigt åtagande beträffande vårt framtida partnerskap med Turkiet, och jag vet att ordförandeskapet kommer att göra allt det kan för att nå detta stora genombrott som det har inom räckhåll.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tackar också det danska ordförandeskapet och kommissionen osv. Det är ju ett slags utvärdering vi står inför, och det är dags att utdela lite beröm men naturligtvis också att framföra lite kritik. Jag börjar med berömmet. Jag vill gärna berömma det danska ordförandeskapet för att det lyckades få Zakajev frisläppt innan vi skall påbörja det stora toppmötet i Köpenhamn. Det var ett fint beslut, som tyder på att många av mina mest pessimistiska visioner lyckligtvis inte slagit in. Jag vill också gärna berömma ordförandeskapet för det stora arbetet kring utvidgningen. Men jag tycker det är värt att komma ihåg att vi också skall berömma ansökarländerna för det jättearbete de har utfört i samband med hela anpassningen och de jättestora uppgifter deras befolkningar har tvingats påta sig i samband med hela denna process. 
Jag vill också, i likhet med Verheugen, påminna om att det inte är slut ännu. Förutom att vi inte är helt färdiga med allt detta, skall ju också dessa befolkningar rösta om huruvida de vill vara med eller inte. I det sammanhanget får man hoppas att dessa väljare inte förknippar den debatten om pengar med den debatt vi hade tidigare i dag, nämligen om alla de pengar som kommissionen av olika anledningar inte har kunnat använda - alla de många euro som kommissionen inte har kunnat använda. Jag hoppas att medborgarna i kandidatländerna inte förknippar dessa två saker med varandra och blir frustrerade över det. Jag hoppas på ett ja.
I fråga om Turkiet håller jag alltså med om att tiden ännu inte är mogen för att ge Turkiet ett datum, men jag tycker att det riktiga skulle vara att ge ett datum för ett datum, alltså att ställa upp en kombination av tidsplan och handlingsplan. Vilka konkreta krav är det vi ställer på dem? Vilka tidsfrister? När skall de vara uppfyllda? När skall de enskilda delarna av människorätts- och demokratiprojekten vara genomförda i Turkiet innan vi kan fastställa ett slutgiltigt datum? Det är helt klart att det inte går att ge ett konkret datum nu, eftersom många fundamentala förutsättningar fortfarande fattas och många beslut ännu inte har genomförts. Men ett datum för ett datum skulle vara ett riktigt tillvägagångssätt.
Det finns dock ett par saker jag är besviken över när det gäller det danska ordförandeskapet. Jag är besviken över att man inte har lyckats göra någonting åt reglerna för ombudsmannens verksamhet. Jag är besviken över att det fortfarande inte är möjligt för ombudsmannen att få de dokument han ber om. Inte bara att få lov att sitta någonstans för att läsa dem, utan också att få de dokument utlämnade som han ber om och som han har användning för i sitt arbete. Jag är också besviken över att man inte har lyckats skapa garantier för att de anställda, som talar med ombudsmannen, bara är bundna av en sak, nämligen av sanningen, och inte av olika slags lojaliteter mot EU-institutionerna. Det måste vara sanningen som styr människor som talar med ombudsmannen, så att vi kan garantera att medborgarna får en korrekt behandling i detta system, och det var en sak som låg bra till för Danmark att ta itu med.
Jag är också besviken över den danska eftergivenheten mot USA i samband med Irakkriget och även i fråga om EU:s terrorlista. Jag vill gärna höra hur man ställer sig till planerna på att föra upp den iranska motståndsrörelsen på terrorlistan. Strider det inte mot det som bl.a. Danmark fick igenom när man först diskuterade terrorlistan, nämligen att motståndsrörelser, som kan jämföras med ANC eller den danska motståndsrörelsen, under inga omständigheter får hamna på terrorlistan? Vi har ett problem, och jag vill gärna höra det danska ordförandeskapets inställning till det.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, mina kära kolleger! Vid varje möte har vi alltid möjlighet att säga samma sak. Låt oss därför upprepa oss, även om det för en gångs skull inte blir nödvändigt.
När det för det första gäller tidsplanen skulle jag vilja säga en mycket enkel sak: kommissionen, rådet och parlamentet måste komma överens tillsammans. Det är oacceptabelt att rådet beslutar om en tidsplan och att kommissionen bestämmer sig för en annan. Vi måste uppnå en interinstitutionell överenskommelse. När denna överenskommelse väl träffats är det parlamentsledamöternas uppgift att komma överens, eftersom det finns många olika uppfattningar i kammaren. Jag är emot att flytta fram valet, emot beslut som, mot bakgrund av det historiska perspektivet, inte skulle förändra någonting och som jag tror skulle leda till att saker och ting påskyndas, vilket nödvändigtvis skulle leda till ett misslyckande. Jag tror att det viktigaste, och ingen har talat om det, är att om konventet lyckas få igenom att kommissionens ordförande skall väljas av parlamentet - vilket jag hoppas - och om regeringskonferensen accepterar det, då skall jag be att rådet föregriper ratificeringen, annars skulle detta förfarande ta ett och ett halvt år. Under nuvarande förhållanden kommer nästa kommission inte att kunna väljas enligt nämnda förfarande, helt enkelt därför att vi inte har den tid som krävs för att denna regeringskonferens skall kunna ratificera. Det är därför avgörande att rådet föregriper och accepterar det som beslutats av konventet och regeringskonferensen, och att nästa ordförande vid konstituerandet av den nya kommissionen alltså väljs av parlamentet; detta är det viktigaste för mig, så att man på så sätt föregriper det som beslutats av konventet och regeringskonferensen. Det är det viktigaste.
Låt oss så vara seriösa när det gäller Turkiet. Vi kan inte nu besluta om detta förslag till anslutning av Turkiet. Turkiet har möjligheter å ena sidan, men å andra sidan framförs argument mot dess anslutning. Det vi i dag alltså måste säga är nej till dem som påstår att Turkiet inte hör till EU, och även nej till de amerikaner och engelsmän som säger att Turkiet absolut måste bli en del av Europa. Clinton sade till och med att Ryssland absolut borde bli en del av Europa. Vi för vår del säger till amerikanerna: Mexiko och Canada bör ingå i Förenta staterna. Voilà! Jag förstår inte varför amerikanerna skall bestämma vem som skall tillhöra EU! Jag säger alltså att frågan fortfarande är öppen. Det förekommer viktiga debatter, men jag ber parlamentets talman och rådets ordförande att skriva ett brev till den turkiska regeringen och be den, för att ge den möjlighet att visa på sina goda avsikter, att vi arrangerar ett möte i Strasbourg för samtliga mottagare av Sacharovpriset och att Leila Zana inför denna manifestation bör befrias för att kunna delta i mötet. Det skulle vara ett utmärkt exempel på Turkiets goda vilja. Det är vad som kan göras snabbt, herr talman. Skriv därför till den turkiska regeringen, herr talman. Det skulle ändå vara något fantastiskt om Turkiet, före Köpenhamn, lät Zana komma och träffa alla mottagare av Sacharovpriset. På detta sätt skulle man kunna få saker och ting att gå framåt.
Jag skulle bara vilja avsluta genom att upprepa exakt det som jag alltid säger: ekonomiskt kommer våra förslag inför utvidgningen inte att räcka, definitivt inte. Rådet har fel, liksom kommissionen. Man kan inte fungera med 25 medlemmar med samma budget som med 15 medlemmar. Och detta är Ceterum Censeo Carthaginem esse delendam. Man måste alltid upprepa samma sak. En dag kommer ni att förstå historien och historiens innebörd.

Hyland (UEN).
Herr talman! Vi står på tröskeln till ett verkligt historiskt rådsmöte där vi förväntar oss att man kommer att fatta det slutliga politiska beslutet att ge tio kandidatländer grönt ljus att bli fullvärdiga medlemsstater 2004. Förarbetet är klart och jag prisar er, herr ordförande, för ert ledarskap och er entusiasm för det europeiska projektet och även kommissionen och det danska ordförandeskapet för deras effektivitet i arbetet med detta projekt som saknar motstycke.
Utvidgning, för att välkomna tio nya stater och tiotals miljoner nya europeiska medborgare i Europeiska unionen, är både en djärv gest och fullbordandet av vårt sanna europeiska öde. Jag uppmanar stats- och regeringscheferna att vara lika djärva när de utformar ett åtgärdspaket för Bulgarien och Rumänien som kan säkerställa att de staterna också kan återförenas med den europeiska familjen av nationer så snart som möjligt. Jag hoppas även att man kommer att fatta ett uppriktigt och betydelsefullt beslut när det gäller Turkiets ansökan om medlemskap. Det är uppenbart att Turkiet har en nyckelroll att spela i skapandet av den framtida europeiska unionen, och vi måste göra allt vad vi kan för att garantera att den nya turkiska regeringen får fullt stöd och uppmuntran i sin önskan att få sitt land att uppfylla Köpenhamnskriterierna så att anslutningsförhandlingarna kan inledas.

Bonde (EDD).
Herr talman! Toppmötet i Köpenhamn blir historiskt. Tio länder kommer att kunna bli medlemmar från 2004, två länder från 2007, och Turkiet kommer förmodligen att få ett datum för när man skall träffas igen. Europa växer samman. Det är bra. Men det EU-medlemskap man nu förhandlar om är inte det medlemskap som kandidatländerna kommer att få. De kan säga ja till EU, men redan till nästa jul, när toppmötet i Rom har begravt Romfördraget till förmån för Romförfattningen, kommer de att få status som delstater i en ny förbundsstat. Man planerar att den nya författningen kommer att vara färdigbehandlad innan de nya länderna kommer med och får vetorätt i samband med fördragsändringar. Det är inte fair, som Bertel Haarder också sade.
När kandidatländerna har undertecknat medlemskapsavtalen och när de blir godkända här i parlamentet till mars eller april, så bör de erbjudas likaberättigande med de nuvarande medlemsstaterna och få sin rättmätiga representation i alla organ. Om man så säger nej till medlemskap vid en folkomröstning kan representationen upphöra på samma sätt som skedde när Norge röstade nej till EG-medlemskap och därför måste hitta ett ambassadörsjobb till den norska kommissionären. Om folkomröstningarna bekräftar medlemskapet blir detta en realitet, och länderna bör ha samma vetorätt i fråga om fördragsändringar som de nuvarande medlemsstaterna. De får inte tas in som B-medlemmar; de måste vara likaberättigade från första dagen.
Jag tycker också att vi skulle kunna vara mera tillmötesgående i fråga om finansieringen av deras EU-medlemskap. När ett rikt land som Danmark kom med 1973 betalade vi faktiskt bara 20 procents medlemsavgift under det första året, 40 procent nästa år, 60 procent under det tredje året och 80 procent under det fjärde, tills vi efter fem år kom upp i full medlemsavgift. Varför kan man inte besluta om en motsvarande infasning eller bevilja avgiftsfrihet, så länge länderna står så långt från vår rikedom? Man skall komma ihåg att EG-medlemskap och EU-medlemskap ju inte bara är något man får. För några är det faktiskt en ganska dyr försäkring, när vanliga människor skall betala avgift genom inköp av dagligvaror och genom den nationella skatten. Alla skall betala, men det är bara några få som får bidrag från EU-budgeten. Denna omfördelning bör man kanske titta på nu, annars finns det risk för att Anders Fogh kan få en obehaglig överraskning när det går upp för folk hur mycket de kommer att betala i EU-avgift.
Och så bara en enda mening om nästa punkt på föredragningslistan. Lönen skall in genom framdörren och beskattas i medlemsstaterna, resesystemet skall ändras så att ledamöterna kan få ett plastkort, varefter parlamentet betalar samtliga utgifter som uppstått, varken mer eller mindre.

Pannella (NI).
Herr talman, ledamöter! Kollegan Bonde kom in i parlamentet - samtidigt som jag - i juli 1979. Han, som är militant kommunist, valdes för att hävda att Danmark inte behövde delta i vårt Europa. Det har gått mer än tjugo år, och ni har hört vår käre kollega Bonde uttala sig om hur den här situationen skall hanteras. 1979 var Cohn-Bendit förmodligen fortfarande väldigt revolutionär jämfört med våra åsikter som federalistiska européer: vi kompromissade inte med liberalismen eller antifascismen och vi var antikommunister, antifundamentalister och federalister. Nu är verkligheten en annan. Cohn-Bendit sade någonting mycket intressant i dag, men han framställde det som en paradox. Amerika föreslår att vi skall snabba upp Turkiets inträde i Europa. Han säger: det skulle vara som om vi bad Förenta staterna att snabba upp bildandet av deras federation med Kanada och Mexiko. Är det kanske inte så att det i dag handlar om att gå mot en global ordning för demokratin och demokratierna så att vi skaffar oss ett absolut vapen som attraherar massorna i världen i stället för de absoluta massförstörelsevapnen? Och det absoluta - fria och liberala - vapen som lockar massorna är erkännandet av den naturliga rätt som varje kvinna och varje man har erövrat genom historien till politisk demokrati, till rättsstaten och därmed till den liberala grund som federala, federativa stater, som respekterar vars och ens frihet, vilar på.
Har då allt detta någonting med Köpenhamn att göra? Det har det! Efter andra världskriget påminde Benedetto Croce om att just monarkierna i Europa - de skandinaviska monarkierna, den brittiska, nederländska och även den belgiska monarkin, om vi skall ta med den - var de enda som hade stått emot de olika uttrycken för nationalism, nationalsocialism, socialism och kommunism, för att försvara en strimma av frihet.
Det finns paradoxer i historien. Den paradox som vi känner att vi vill stödja, herrar ordförande, är att ni nu, i Köpenhamn, inte är fria att bygga Europa: ni företräder byråkratiska stater och ett byråkratiskt parlament. Det är svårt att stämma upp ?Veni Creator? under dessa omständigheter: vi måste kämpa för friheten och för Europa.

Napolitano (PSE)
Herr talman! Jag skall lägga fram den syn på utvidgningens konsekvenser för institutionerna som har vuxit fram i utskottet för konstitutionella frågor. Dessa konsekvenser förtjänar att uppmärksammas mycket redan från och med de första utsatta tidsgränserna, enligt vår mening, och bör hanteras med den stränghet som fordras. Man kan inte dra sig undan en noggrann granskning med ursäkten att det handlar om politiska frågor och att man därför inte skall gå in för mycket på detaljer, eller att det handlar om tekniska frågor som det inte är värt att slösa tid på.
Lösningarna måste vara hållbara, de skall följa fördragen och vara förenliga med de olika behov av institutionell karaktär som finns. De skall också vara frukten av en överenskommelse mellan rådet, kommissionen och parlamentet. Syftet med rådets kommuniké av den 21 november verkade däremot vara att ställa oss inför fullbordat faktum. Företrädaren för ordförandeskapet, rådets tjänstgörande ordförande Haarder, sade att det är viktigt att parlamentet är delaktigt, men det räcker inte med en diskussion, även om vi i utskottet för konstitutionella frågor har velat ha en sådan. Vi måste komma fram till en riktig formell överenskommelse mellan de tre institutionerna.
Jag skall dock nämna de punkter som vi tycker är väsentliga: för det första anser vi att övergångssituationer både när det gäller kommissionens och Europaparlamentets sammansättning bör minimeras eller undvikas. Rådet har satt upp datumet 1 maj 2004 för de nya medlemsstaternas formella inträde i unionen. Härav skulle nomineringen av tio nya kommissionärer bero, vilket skulle innebära att kommissionen fick trettio ledamöter och skapa uppenbara problem, eftersom kommissionens mandat skulle gå ut senast 20 januari 2005. Vilka uppgifter och vilken speciell status skulle man kunna ge tio kommissionärer under några få månader, tio kommissionärer som Europaparlamentet inte skulle klara av att underkasta den erforderliga utfrågningen innan det upplöses i maj? Vi skulle få illegitima kommissionärer med otydliga positioner inom kommissionen, som utsätts för risken att inte få sina mandat bekräftade efter några månader. Jag tror inte att kandidatländerna, de kommande medlemsstaterna, tycker att det är acceptabelt. 
På samma sätt skulle ledamöterna från de nya medlemsstaterna, om de kommer in i detta parlament efter den 1 maj, rent av bara sitta i några veckor, under en enda sammanträdesperiod innan valet av det nya parlamentet sker.
Om vi skall hålla fast vid datumet 1 maj 2004 verkar alltså den mest rationella lösningen vara att avhålla parlamentsvalet i samma månad, kort därefter. Rådets ordförande sade att försök i den riktningen hittills har misslyckats. Vi vet inte varför det skulle misslyckas i fortsättningen, och vi anser att man borde göra en ansträngning åt det hållet. Först och främst valet till Europaparlamentet - varför inte just den 9 maj 2004, omedelbart efter de nya medlemsstaternas inträde? Då skulle det få en särskild betydelse och kanske också kunna leda till ett högre och mer engagerat valdeltagande.
Dessutom skulle det innebära att vi kan avhålla allmänt val - om det nu blir något sådant, vilket även vi hoppas, av ordförande i kommissionen - eller annars välja en kommissionsordförande genom omröstning under Europaparlamentets sammanträdesperiod i juni. Sedan skulle vi kunna genomföra förfarandena för granskning och godkännande av kommissionens ledamöter under juli, så att den nya kommissionen kan börja arbeta från den 1 augusti, utan diskutabla övergångslösningar och med full legitimitet och samma status för alla.
Samtidigt växer stödet för ett beslut om att flytta fram kommissionens avgångsdatum. Resultatet skulle framför allt bli att kommissionens och Europaparlamentets mandat i stort skulle sammanfalla i tiden - också detta är en viktig punkt för oss. För att åstadkomma detta fordras det ett interinstitutionellt avtal som tidigarelägger slutdatumet för kommissionens mandat och datumet för parlamentsvalet: ett interinstitutionellt avtal som vi starkt förespråkar.
Några avslutande ord om regeringskonferensen: ordförande Haarder, ni sade att de blivande nya medlemsstaterna måste kunna delta i regeringskonferensen också med vetorätt, det vill säga med exakt samma rättigheter som medlemsstaterna, trots att de ännu inte är medlemsstater, vilket de inte blir förrän den 1 maj 2004. Vi skulle vilja veta hur det går att förena med artikel 48 i fördraget. Vi tror att en godtagbar lösning skulle kunna vara att de deltar i regeringskonferensen med samma status som i konventet.
(Applåder)

Van Velzen (PPE-DE).
Herr talman! Mitt namn är Van Velzen, för den nederländska översättningen. Jag skulle vilja tala om för er att den situation som vi befinner oss i för ögonblicket är historisk. Vi ägnar oss nämligen åt den sista fasen av förhandlingarna, och jag tror att det paket som förbereds av det danska ordförandeskapet, som består av ett par huvudkomponenter, något om jordbruksfrågan, något i synnerhet om frågorna om kärnkraftssäkerhet och gränskontroller, är ett paket som naturligtvis också kommer att tilltala våra medborgare i Europeiska unionen.
Herr talman! Jag måste helt enkelt konstatera att det, om man ser till kommissionens rapport, fortfarande är oerhört många saker som måste regleras av de nya medlemsstaterna. Jag tror också att vi till viss del bör lägga betoningen på den här punkten i Köpenhamn, så att våra medborgare vet att kandidatländerna kommer att uträtta oerhört mycket under de närmaste 18 månaderna. Jag anser också att det finns ytterligare en punkt som är något av ett problem och som också bör få lite mer uppmärksamhet, nämligen mångfalden när det gäller medierna i Central- och Östeuropa.
Vi vet alla sedan tidigare hur man ändå, låt oss säga utifrån den gamla nomenklaturan, avsatt medel och skapat möjligheter för att behålla de egna medierna, och jag anser att vi också på den punkten uttryckligen skulle kunna be kommissionen att fästa mer uppmärksamhet vid den verkliga, inte den på papperet, utan den faktiska mångfalden inom medierna i central- och östeuropeiska länder.
Herr talman! Jag anser också att vi borde skilja utvidgningen från debatten om Turkiet. Om vi inte gör detta nu i detta ögonblick respekterar vi, som kollega Poettering redan har påpekat, naturligtvis inte våra egna lagar och regler. Den som tittar på fakta och på kommissionens rapport, och jag gladde mig också vad detta beträffar åt kommissionär Verheugens inlägg, kan helt enkelt konstatera att Turkiet å ena sidan har gjort stora framsteg, men å andra sidan för närvarande inte alls uppfyller Köpenhamnskriterierna. Därför befinner vi oss egentligen i en sorts virtuell debatt, och då gör vi också konstiga saker. We like to mention a date to name the date. Nå, om man kan förklara detta för medborgare i Europeiska unionen är man en stor hjälte. Jag skulle alltså verkligen vilja föreslå att vi avslutar den här underliga debatten nu. Vi har att göra med det faktum att Turkiet också måste uppfylla Köpenhamnskriterierna, och det gör man för närvarande inte. Jag är därför av den åsikten att vi inte behöver ägna flera timmar åt detta. För att inte tala om att medlemsstater redan nu måste lämna uppgifter som för ögonblicket inte grundas på fakta.
Herr talman! I fråga om jordbruket. Det jag fortfarande anser vara av betydelse är de enorma skillnaderna mellan de nya medlemsstaterna. Jämför jordbruket i Polen med jordbruket i Tjeckien, med det i Ungern. Borde vi ändå inte lägga ned mycket mer energi, se också till det danska ordförandeskapet, på att göra paketet något mer koncentrerat?
Att jordbrukare i Polen har mindre än en och en halv hektar är väl ändå framför allt ett socialt problem som vi också måste lösa i Polen, och härvidlag kan kanske Europeiska unionen spela en viktig roll. Jordbrukarna, upp till låt oss säga 8, 9, 10 hektar, kommer ju huvudsakligen att behöva få hjälp med program som har att göra med world development. Det är ju något annat än utförliga diskussioner om kvoter osv., som framför allt gäller för de mycket större jordbruksområdena i Polen. Jag skulle alltså vilja uppmana till att se lite mer till detta. Det skulle ju vara oerhört tråkigt om Polen och den polska regeringen inte skulle kunna nå en överenskommelse just på grund av att vi inte skulle vara i stånd att erbjuda ett något mer målinriktat program. Framför allt måste också den polska regeringen ha möjlighet att utveckla ett något mer målinriktat program för sina egna jordbrukare. Låt oss alltså åstadkomma någon form av kreativitet på den här punkten. 
Herr talman! Nu om de nya medlemsstaterna, och naturligtvis är alla överens om att vi måste finna ett system där det inte finns några nettobetalare. Men låt oss därför se på hur vi skulle kunna få ett något snabbare betalningsflöde, så att dessa medlemsstater inte får stora problem. 
Herr talman! Jag avslutar med att säga: vi har en enormt stor chans i Köpenhamn. Låt oss ta vara på den.

Titley (PSE).
Herr talman! Ni minns säkert att jag avslutade mitt inlägg i vår stora debatt med kandidatländerna i Strasbourg genom att citera ett engelskt ordspråk att mycket kan gå fel mellan skål och mun. Jag varnade för att vi inte skall fira slutet på denna process i förtid eftersom mycket återstod, och naturligtvis hade jag rätt. Nu verkar det som att vi, även om vi anser att vi är nära ett avtal, i själva verket har långt kvar till ett avtal och att vi mycket väl kan förlora alltihop. Vi bör vara tydliga på den punkten.
Om Köpenhamn slutar i ändlösa strider om tekniska detaljfrågor som skall lösas i tio parallella förhandlingsomgångar behöver man inte vara hjärnkirurg för att inse att hela processen riskerar att skära ihop. För en gångs skull är jag oense med kommissionär Verheugen. Jag anser att om vi missar utvidgningen i Köpenhamn, så kommer vi inte att ha missat den för en vecka eller en månad eller några månader; vi kommer att gå miste om den för en hel generation. Som jag har sagt tidigare och kommer att säga igen: det är nu eller aldrig. Detta är den möjlighet vi måste fånga.
Jag välkomnar det danska ordförandeskapets djärva försök att placera en extra miljard euro på bordet för att vi skall slippa de här komplicerade förhandlingarna i Köpenhamn. Tyvärr tycks detta, särskilt ett par veckor i förväg, bara ha uppmuntrat några av kandidatländerna att uppfatta detta som bara som ännu ett steg i förhandlingarna, och vi måste ärligt talat vara tydliga att det är det inte. Detta är inte en oändligt elastisk process. Någon gång måste vi säga nej. Vi kan inte bryta mot överenskommelserna i Berlin och Bryssel. Den stund vi bryter budgetdisciplinen öppnar vi en Pandoras ask som kan få hela projektet att bryta samman.
Vi måste även vara på det klara med att detta projekt är så viktigt att vi inte kommer att låta något land sabotera förhandlingarna. Om något land önskar hålla ut till det sista möjliga ögonblicket så gör de det på sin egen och inte på alla de övriga kandidatländernas risk, eftersom vi måste vara beredda att sluta avtal allteftersom de olika länderna är beredda att sluta avtal.
På samma sätt måste jag uppmana våra ledare att ställa sig en enkel fråga innan de åker till Köpenhamn. Vad skall de svara om 20 år när de sitter med sina barnbarn i knät och barnbarnen frågar: ?Vilken roll spelade du i den stora tragedin när Europa misslyckades med att gripa tag i sitt öde? Vad gjorde du?? Kommer de verkligen att se tillbaka och säga: ?Nja, vi kunde faktiskt inte göra det, för vi var inte säkra på om den baltiska skarpsillen var tillräckligt stor för våra nät. Vi kunde inte göra det för vi kunde inte komma överens om det rätta beloppet på bidrag för får eller den exakta sockerkvoten eller exakt vilken sorts post en kommissionär skulle ha i två månader.?? Skall vi verkligen säga det? Det kommer att låta väldigt lamt. Låt oss tänka på det stora perspektivet och komma ihåg att de pengar vi ger kandidatländerna motsvarar en tusendel av Europeiska unionens BNP. EU:s samlade budget uppgår bara till två tredjedelar av vad den brittiska regeringen ger ut endast på socialförsäkringar. Det vi talar om är faktiskt små frågor i det stora perspektivet. Låt oss inte glömma det.
När det gäller Turkiet anser jag att vi måste säga till den nya regeringen, som jag tycker verkar vara en frisk fläkt: ni måste uppfylla Köpenhamnskriterierna. Vi begär att ni skall uppfylla dem till det och det datumet, och om ni gör det kommer vi att inleda förhandlingar. Men vi måste, en gång för alla, göra oss kvitt föreställningen att Europa endast är ett kristet projekt. Jag företräder hinduer, muslimer, judar, sikher, buddister, taoister, alla religioner, och jag är inte beredd att säga till dem: ?Europeiska unionen är inte för er.? Detta är det budskap som vissa i denna kammare sänder ut, och vi måste göra slut på det.

Schroedter (Verts/ALE).
Herr talman, ärade herr rådsordförande, ärade herr kommissionär, kolleger! Jag skall ta vid där föregående talare slutade och återigen betona att även jag känner det som att det under de senaste förhandlingsdagarna har stått ?Tillträde förbjudet? på dörren till den europeiska integrationen. Förhandlingarna handlar nämligen om mjölkkvoter och direktstöd, och här har integrationens ande inget att söka! Där det handlar om pengar, där tar nämligen solidariteten i EU slut.
Visserligen har det danska ordförandeskapet försökt vara alla sidor till lags med sitt förhandlingspaket, men eftersom integrationens ande visades på dörren blev det inte mer än en trasmatta av alltihop. Ingen kvalitet och inget koncept för en gemensam framtid. Och varför det? Medlemsstaternas knussliga inställning förmedlar intrycket att EU:s kandidatländer inte skulle vara välkomna, att de skulle vara en andra klassens medborgare. Detta ger vatten på kvarn åt EU-motståndarna, och EU-acceptansen hotas. Att spara på strukturfonderna är att spara på sammanhållningen, EU:s kärna, och detta får negativa följder för integrationsprojektet. Det blir omöjligt ge de viktiga impulserna eller att köra ett försöksheat för den regionala utvecklingen, och den mest ödesdigra signalen är det faktum att stöden kan komma att höjas på direkt bekostnad av landsbygdens utveckling. Detta är ett försök att manifestera strukturerna i EU:s misslyckade jordbrukspolitik; det är praktiskt taget ett indirekt nej till en jordbruksreform och betyder en oundviklig död för bondgårdarna i kandidatländerna, utan att det finns alternativa arbetstillfällen. Detta är fel signal att ge. Vi i Gruppen De gröna avvisar alla förslag som syftar till att degradera utvidgningen till en nationell sparbank och uppmanar härmed rådet och kommissionen att absolut betrakta stödet för landsbygden i kandidatländerna som ett föranslutningsprojekt och ställa ytterligare medel till förfogande för detta. Annars hotar en social kollaps, annars äventyras EU-andan och EU-reformen likaså!

Berthu (NI).
Herr talman! Europeiska rådet i Köpenhamn, som äger rum nästa vecka, har en första stor uppgift: att avsluta anslutningsförhandlingarna med tio kandidatländer.
Några ekonomiska svårigheter måste övervinnas i sista minuten, men vi har gott hopp, och vi gläds bl.a. åt att Frankrike visar sig berett att på ett positivt sätt granska de sista förslagen från det danska ordförandeskapet. De innebär förvisso några ytterligare utgifter, men det är det värt, och vi får inte glömma att rådet i Bryssel, i oktober förra året, drog tillbaka ungefär motsvarande belopp från strukturstödet till de nya medlemmarna. Det hela borde därför jämna ut sig till slut.
Den andra viktiga frågan på dagordningen i Köpenhamn är Turkiets kandidatur. Vi instämmer med Valéry Giscard d'Estaing, som anser att i sakernas nuvarande tillstånd skulle Turkiets anslutning innebära slutet för Europeiska unionen. Det har vi för övrigt redan sagt vid flera tillfällen här i kammaren. Europeiska rådet i Helsingfors 1999 gjorde ett allvarligt misstag, som tyvärr inte rättats till, utan bara bekräftats sedan dess. Detta misstag från unionens sida visar på okunnighet om vad den är och okunskap om vad den vill.
Ni, herr talman i Europaparlamentet, har låtit förstå att Valéry Giscard d'Estaing, genom att inta denna ståndpunkt, skulle ha gått utanför sin roll. Jag tror inte det, för hur skulle konventet kunna utarbeta förslag om unionens framtid, dess institutioner och dess politik, om den inte först har besvarat frågorna: vad är det som enar oss? Vilken är vår modell för unionen efter femtio år? Var skall våra gränser sluta? Valéry Giscard d'Estaing gör alltså exakt det arbete han skall när han indirekt tar upp dessa frågor. Herr talman! Enligt vår uppfattning inledde konventet, jag vet inte under vems inflytande, alltför snabbt förberedelserna av tekniska förslag utan att först ha besvarat de grundläggande politiska frågorna som bestämmer detta. Vi måste snabbt vända situationen rätt för Europas skull.

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Om bara några dagar förväntas Europeiska rådet i Köpenhamn fatta beslut om att EU skall utvidgas med åtta stater från det forna östblocket samt Cypern och Malta. Om detta förhandlar man nu, och visst bråkar man ibland - vilket är nödvändigt -, det prutas här, det prutas där, men ingenting kan dölja det faktum att Europa, som var delat fram till 1989, skapar en ny gemensam ordning genom detta steg, en ordning grundad på demokrati, rättsstatlighet, frihet och marknadsekonomi. Jag är övertygad om att detta är den viktigaste politiska händelse som alla nuvarande generationer kommer att få uppleva.
Om någon för 15 år sedan hade varit förutseende nog att lägga fram dagordningen för Europas återförening såsom den nu föreligger för Europeiska rådet, då skulle idén ha betraktats som ganska så verklighetsfrämmande. Om man vid den tidpunkten skulle ha frågat oss om vi var beredda att betala 2,3 miljarder euro extra för detta, då är jag säker på att alla genast skulle ha svarat ett klart och tydligt ja. Vi kommer att få arbeta hårt för att klara utvidgningen - både politiskt och finansiellt, ingen tvekan om det -, men tiden är inne för dessa ureuropeiska länder att ansluta sig till unionen, länder som hör samman med oss på samma sätt som Frankrike eller Förenade kungariket och som tillsammans med oss kommer att ställa sig bakom principen om frihet, rättsstatlighet och demokrati.
Europeiska unionen vilar på gällande lag, och ingenting håller unionen samman som erkännandet av detta. Därför är det av betydelse när Europaparlamentet i en resolution om betänkandet om förhandlingarna med Republiken Tjeckien uttryckligen, men försiktigt och mycket balanserat, påpekar att den s.k. lagen om befrielse inte är förenlig med vår rättsuppfattning. Det handlar inte om de tysk-tjeckiska förbindelserna ur det förgångna. Snarare handlar det om Europa just nu och i framtiden, om grundläggande rättsprinciper och dess tillämpning, och det vore till god hjälp om Republiken Tjeckien kunde besluta sig för att säga ett klarläggande ord om detta före utvidgningen.
I mitt koncept finns de så ofta nämnda orden med, nämligen att toppmötet om utvidgningen inte får domineras av samtal om Turkiet. Men jag inser att inte heller vi kan motstå frestelsen, och kanske blir det så även i Köpenhamn att det visar sig att frågan engagerar befolkningen. Kommissionär Verheugen citerades för några dagar sedan i en tysk tidning med anmärkningen att han motsätter sig att Turkiet ansluts och att han i stället föreslår särskilda grannlandsförbindelser med Turkiet, ett avtal som skulle kunna gälla även för andra grannar till EU. Herr Verheugen! Ni kommer säkerligen att förklara detta som ett missförstånd eller en feltolkning och helt riktigt påpeka att det förtroende som fanns väl därmed är förbrukat. Det handlar dock inte om att ni inte har rätt att behålla saker och ting för er själv, saker som ni menar bör behandlas konfidentiellt, utan det handlar om att förhållningssättet kan få människor att tro att många säger en sak offentligt i frågan och menar en annan. I fråga om Turkiet är ni i så fall inte ensam, för det finns en lång rad förespråkare som egentligen inte vill att landet skall anslutas och gömmer sig bakom kriterierna. Detta är ett hyckleri som skadar förbindelserna mellan EU och Turkiet mer än vad en ärligt uttryckt åsikt skulle göra, en ärlighet som egentligen behövs redan av respekt för landet. Och varför det? Vad som behövs i förbindelserna med Turkiet är inget datum för anslutning, utan större ärlighet!
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman! Låt mig endast ta upp två frågor. Kommissionen har rätt i att en rad svåra frågor återstår att lösa. Ordförandeskapet har lagt fram förslag till detta. Kollega Poettering menade att regeringarna - alltså regeringarna i medlemsstaterna - nu måste anstränga sig för att komma fram till en lösning, och visserligen håller jag med honom, men samtidigt vill jag poängtera att detta även gäller regeringarna i anslutningsländerna! Jag vet att Polen har en smärtgräns. Jag står Polen mycket nära, framför allt står jag landets regering mycket nära, men även vi har vår smärtgräns, och jag menar faktiskt att bägge sidor måste inse att det krävs en kompromiss. Inte heller kandidatländerna bör sätta ribban så högt att det inte längre är möjligt att ta sig över den.
För det andra arbetssättet, de institutionella frågorna. Rådets ordförande menade att parlamentet har ett intresse i dessa frågor. Herr rådsordförande! Vi har redan fört en lång diskussion om detta i ett annat sammanhang i dag - detta handlar inte om intresse, det handlar om vår rätt och om rådets skyldighet att tala med parlamentet i förväg! Om så hade skett skulle situationen ha varit enklare. Kollegan Napolitano förde fram ett par argument för hur ordningen nu bör ändras. Jag respekterar verkligen kollegan Napolitano, men han lyckades inte övertyga mig. Personligen menar jag att varje enskilt land har rätt till en kommissionär från medlemskapets första dag, även om det är en kommissionär utan portfölj. Som jag ser det, särskilt med tio nya kommissionärer, måste parlamentet ha rätt att ge åtminstone ett allmänt godkännande. Ett sådant allmänt godkännande förutsätter givetvis att ledamöterna från de berörda nya medlemsstaterna tillåts delta, för nog vore det konstigt om vi röstar om en polsk kommissionär medan de polska ledamöterna inte tillåts delta i omröstningen.
Det handlar givetvis även om detaljerna i arbetssättet för det nya parlamentet. Jag förstår de rättsliga argumenten i fråga om regeringskonferensen, men jag menar att förslaget att låta dem delta mer eller mindre fullt ut är korrekt, eftersom även dessa länder ju faktiskt skall delta i omröstningen och genomföra bestämmelserna. Jag har en vädjan till rådets ordförande. Fortsätt att förhandla och tala med de nya medlemmarna! De skall vara helt delaktiga. Men diskutera med parlamentet innan ni fattar beslut, så blir det lättare att komma fram till en gemensam lösning!

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Jag tänker ta upp den stora risk som jag menar att rådets möte i Köpenhamn kan innebära vad gäller EU som fredsprojekt. Vi talar alla här om EU:s enande. Vi talar alla om det historiska beslutet i Köpenhamn. Men kan EU som fredsprojekt raseras i Köpenhamn? Många ledamöter känner säkert att denna fråga inte är relevant, men jag menar att den är det.
EU har varit oerhört framgångsrikt vad gäller att föra människor och stater närmare varandra i Europeiska unionen. Nu har vi emellertid ett kandidatland som står först på turordningen att bli medlem i Europeiska unionen, nämligen Cypern. Efter Berlinmurens fall är det Nicosia som är den delade huvudstaden i Europa. Efter Tysklands enande är det Cypern som är det delade landet i Europa.
Europaparlamentet har tydligt uttalat att man önskar att de turkiska ockupationstrupperna skall dras tillbaka från norra Cypern. I detta läge diskuteras det på mycket hög nivå i rådet att Turkiet skulle ges ett datum för ett möte, då ett nytt datum för medlemskapsförhandlingar för detta land skulle fastställas. Jag vänder mig därför särskilt till det danska ordförandeskapet: Hur kommer allmänheten, hur kommer cyprioterna, och hur kommer vi alla tillsammans att uppfatta läget när ett land som Turkiet skulle ges datum för att inleda medlemskapsförhandlingar samtidigt som 30 000 turkiska soldater finns kvar på norra Cypern? Är det EU som fredsprojekt?
Jag vill verkligen uppehålla mig vid detta ämne och undrar om vi kan tänka tanken att ett land förhandlar med Europeiska unionen och samtidigt bevisligen ockuperar 37 procent av en annan medlemsstat? Detta måste redas ut i Köpenhamn! Om det är så att man kan tänka sig att fredsprojektet EU tillåter att Turkiet kan inleda förhandlingar utan att Cypernkonflikten är löst, då innebär det att en medlemsstat kan vara ockuperad av ett land som söker medlemskap i unionen och faktiskt förhandlar med kommissionen.
Jag vill att denna fråga reds ut. Låt oss inte förblindas av charmoffensiven från Turkiets sida. Låt oss se till de hårda fakta som säger att ett land, Cypern, är på väg in i unionen, och ett annat land, som ockuperar 37 procent av det landet, vill inleda förhandlingar. Ät det rimligt? Är det EU som fredsprojekt?

Corbett (PSE).
Herr talman! Jag tar till orda för att ansluta mig till dem som har uttryckt farhågor för att beslut som inskränker den nuvarande kommissionens mandat skall fattas utan samråd med Europaparlamentet.
Naturligtvis erkänner vi att de nya medlemsstaterna har rätt till en kommissionär från dag ett av deras medlemskap i Europeiska unionen. Naturligtvis är det förnuftigt att inte ombilda den nya kommissionen bara för några månader. Därför är det förnuftigt att inskränka den nuvarande kommissionens mandat och raskt gå vidare till det nya parlamentets godkännande av en ny kommission med den fullständiga demokratiska legitimitet som detta innebär. Men hur skall detta genomföras? Enligt det befintliga fördraget finns det bara två sätt. Antingen går varje enskild medlem av den nuvarande kommissionen med på att avgå på ett överenskommet datum eller också antar detta parlament ett misstroendevotum som tvingar dem att avgå. Båda scenarierna skulle vara lite märkliga om de inte vore resultatet av en överenskommelse mellan de tre institutionerna. Ett annat sätt skulle vara om rådet införde det i anslutningsfördraget, men om de gjorde detta ensidigt, utan samtycke och avtal, skulle det undergräva fördragens anda.
Så vad jag anser bör göras är att vi förhandlar och kommer fram till en förnuftig överenskommelse, vilket bör vara att fastställa ett tidigt datum för att byta ut kommissionen, under förutsättning att den nya kommissionen har den legitimitet som krävs för att den skall kunna godkännas av det nya parlament som skall väljas i Europavalet. Detta är ett sine qua non. Under de förutsättningarna skulle det vara meningsfullt att flytta fram valdagen från juni till maj, eftersom det nya parlamentet då kunde rösta om ordföranden i juni och vi kunde ha utfrågningarna och omröstningen om kommissionen i dess helhet i juli, och, om detta blev överenskommet, kunde denna sedan börja arbeta redan i augusti eller september. På så vis skulle vi kunna gå snabbare fram. Vi skulle slippa problemen med kommissionärer utan bestämda ansvarsområden under en längre tid och det skulle vara bra att hålla valet i maj, vilket är en bra idé i sig. Förresten, herr talman, jag är säker på att ni måste vara intresserad av detta; på så vis skulle vi slippa problemet i denna kammare med att ha fullvärdiga ledamöter för endast en sammanträdesperiod alldeles före Europavalet. Jag anser att detta är den väg som rådet bör följa i dialog med oss.

Brok (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Mitt problem när det gäller kollegan Corbett är att han har så stora kunskaper på det rättsliga området att jag alltid blir så förvirrad. Men eftersom han vet så mycket är hans tankegångar så många och så komplicerade att det egentliga budskapet går förlorat. Det politiska budskapet är nämligen att vi skall hälsa kandidatländerna hjärtligt välkomna och inte trassla in oss i byråkratiska småaktigheter! Detta måste vara budskapet. Därför har utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik som ansvarigt utskott för utvidgningen lagt fram ytterligare förslag som skall vara praktiskt orienterade och enkla.
Vad vi än gör, flyttar fram valet, flyttar fram utnämningen av den nya kommissionen ännu mer, så kommer det alltid att finnas en övergångsperiod då de nya länderna har rätt att i samarbete med den nuvarande kommissionen ställa kommissionärer till förfogande. Vare sig det är fyra veckor eller fyra månader, så förblir principen densamma, och den kan inte lösas. Därför skulle jag helt enkelt vilja säga följande: låt oss hålla fast vid beslutet att välkomna kommissionärerna utan portfölj den 1 maj. Det kommer att göras undersökningar av deras kompetens, deras finansiella oberoende osv., dock i ett förfarande utanför utskotten, eftersom de alltså ännu saknar portfölj. De observatörer som redan har samarbetat med oss i ett drygt år blir helt enkelt ledamöter av Europaparlamentet, precis som det alltid har varit! I vissa fall har det till och med varit så i ett till ett och ett halvt år. Vad är det som är problemet? Jag menar att vi bör gå enkelt till väga och se till att komma vidare. Om den nya kommissionen skall tillträda den 1 november måste parlamentets rättigheter skyddas. Detta är nämligen avgörande. Kommissionens ordförande kommer att utses efter Europavalet, därför att Europavalet skall kunna påverka detta och därför att vi skall hinna genomföra proceduren i fråga, dvs. känna utskottskandidaterna från nya och gamla medlemsstater på pulsen och reda ut om de är lämpliga på posten. Detta är en politisk fråga som vi måste värna om.
Låt mig kommentera ytterligare en sak. Jag vill tacka det danska ordförandeskapet för att arbetet har koncentrerats till utvidgningen. Tack vare det framgångsrika samarbetet med kommissionen kommer detta av allt att döma att leda till ett gott resultat. De nödvändiga kompromisserna kommer att kräva mycket god vilja och måste genomföras strikt tekniskt; det har ni helt rätt i, herr Verheugen. Jag är säker på att detta kommer att lyckas.
Diskussionen om Turkiet och fastställandet av ett datum har under sammanträdet i dag visat på ett faktum som kommer att kvarstå även i Köpenhamn och därefter i medierna: ingen gläder sig längre åt att få välkomna tio nya länder, ingen talar längre offentligt om att Polen, Estland och Tjeckien ansluts till unionen, utan detta kommer att bli ett toppmöte om Turkiet, ett möte där vi diskuterar Turkiet! Det är ytterst beklagligt att vi har försatt oss i denna situation och att det har uppstått ett scenario med europeiska säkerhets- och försvarspolitiken och Nato, med påtryckningar från Förenta staterna, Irak och den utpressande Cypernfrågan. Jag tycker inte att detta är bra!
Om Europeiska rådet följer den politiska logik som på sina håll kallas opportunism och beslutar att fastslå ett datum, då befarar jag att medborgarna i våra medlemsstater kommer att säga: Va, de menar allvar! Tio nya länder blir svårt nog, och därefter följer en sats med bindestreck: Turkiet - nästa! Vi får en diskussion som gör det svårt för oss att skapa en positiv opinion för Polens och Sloveniens anslutning, och jag hoppas att rådet är medvetet om sitt ansvar och inte tänker alltför kortsiktigt!

Talmannen.
Jag vill göra en kort kommentar. Tidigare i dag tog Barón Crespo upp frågan om vad som hände vid den interinstitutionella dialogen med Europeiska kommissionens ordförande, rådets tjänstgörande ordförande och jag själv i Köpenhamn. Jag klargjorde att jag önskade att inga slutgiltiga beslut om datum och övergångar skulle fattas utan att parlamentet involveras, engageras och konsulteras fullt ut. Som ni förstår, nu när ni har hört ordföranden i utskottet för konstitutionella frågor framföra en åsikt och ordföranden i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik framföra en helt annan, hade det varit olämpligt av mig att söka ett slutgiltigt resultat i den dialogen, utan jag nöjde mig med att säga att vi måste rådgöra med de andra institutionerna. Uppenbarligen behöver vi också tala med varandra.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Jag skulle gärna vilja instämma med det Brok sade. Det väsentliga är naturligtvis att välkomna medlemsstaterna, det väsentliga är att vi som, inom kort nyvalt, Europaparlament kan vara med och besluta om Europeiska kommissionens nya ordförande, men därefter lämnar jag hans resonemang. Det gläder mig att han nämnde 1 maj som ett viktigt datum, men jag skulle vilja säga att denna 1 maj för mig skulle kunna vara datumet just för Europavalet. I detta tillhör jag kollega Napolitanos läger. 
Herr talman! Jag vill kort gå tillbaka till Nederländerna. Där har vi upplevt en självmordsaktion av en nederländsk liberal ledare, Gerrit Zalm, med som syfte att kräva att Nederländerna skulle blockera utvidgningen för att tvinga fram jordbruksreformer. Lyckligtvis föstes Zalm åt sidan, men han är naturligtvis fortfarande en rimlig fara på vägen inför valet i Nederländerna den 22 januari 2003. Nederländarna väljer förhoppningsvis en regering som ser fördelarna med stabilitet och ekonomisk tillväxt och erkänner betydelsen av ett återförenat Europa, och förhindrar på det sättet att Nederländernas rykte skadas ytterligare.
Herr talman! Detta förändrar inte det faktum att dessa jordbruksreformer är av mycket stor betydelse. Av stor betydelse för de nya medlemsstaterna, kandidatländerna, för oss själva, för utvecklingsländerna. Och vad som är uppenbart är att vi för närvarande i och med Fischlers förslag naturligtvis redan har många goda förslag, men att det är många medlemsstater som fortfarande hotar med blockering. Vad vi behöver är mod att göra våra läxor på området för jordbruksreformer, och detta är också nödvändigt för att ?dollarrundan? inte skall misslyckas. För vi talar om en utvecklingsrunda, men om det inte läggs fram större och starkare förslag till förmån för jordbruksreformerna så kommer rundan att misslyckas. Då har vi inte gjort vår läxa, vilket är nödvändigt för att behandla de nya medlemsstaterna på ett rättvist sätt. För här talar man med alltför stor lätthet bara om netto- och bruttoberäkningar mellan EU och de nya medlemsstaterna, och man ser för lite till hur nödvändiga just dessa jordbruksreformer är i detta sammanhang.
Låt mig tillägga att jag hoppas att vi har lärt oss en läxa inför nästa steg mot utvidgning genom de diskussioner som vi fört här. Låt oss ta upp debatten med vår befolkning på ett tydligare sätt och på ett tidigare stadium, och låt oss ha mod att i tid be om dess åsikt genom en europeisk folkomröstning. Jag anser så här i efterhand att vi tog till för mycket teknokrati och för lite politik. Vi har lärt att det är politiska beslut. Vi måste förmå oss att se vår egen befolkning i ögonen och godta dess åsikt.

Haarder
Tack för ännu en nyttig och konstruktiv dialog om utvidgningen. Debatten bekräftar att det finns ett massivt stöd för det som skall ske i nästa vecka. Jag tackar för alla de goda råden, och jag vill kommentera några av dem. Jag vill gärna tacka Poettering för att han redan från början satte in Europeiska rådets möte i Köpenhamn i ett helt riktigt perspektiv. Jag skall inte upprepa vad han sade, men det är detta historiska perspektiv vi hela tiden måste ha för ögonen. Det tack som riktats till ordförandeskapet gäller också kommissionen, och inte minst Günther Verheugen, som i åratal har lagt ned ett stort och mödosamt arbete.
Jag håller helt med Titley. Jag vet inte om det är ?now or never?, men det är i varje fall dags att handla. Det måste lyckas. Trots besvärliga återstående problem har vi nått så långt att vi inte kan försvara ett misslyckande.
I fråga om Cypern håller jag helt med Günther Verheugen. EU och det internationella samfundet måste otvetydigt förklara sig beredda att lämna nödvändiga bidrag för att möta de enorma utmaningar som återföreningen kommer att innebära för Cypern och de båda befolkningsgrupperna. Vi måste göra allt vi kan för att garantera att FN:s generalsekreterares strävanden att finna en lösning före Köpenhamnsmötet kröns med framgång.
I fråga om Turkiet är utgångspunkten klar. Turkiet är kandidatland. Anslutningsförhandlingarna kan starta när Köpenhamnskriterierna är uppfyllda. Det är de inte, men Turkiet har gjort imponerande framsteg genom det stora reformpaketet. I Köpenhamn kommer vi att skicka en stark och positiv signal till de turkiska politikerna och den turkiska befolkningen. Exakt hur signalen kommer att se ut kommer att diskuteras ingående av stats- och regeringscheferna. Jag håller med Poettering om att detta inte är huvudfrågan i Köpenhamn. Det är de tio länderna som skall stå i centrum i Köpenhamn. Vi får emellertid inte glömma Turkiets utsikter, och vi får heller inte glömma Bulgarien och Rumänien. Dessa två länder har gjort enorma framsteg i anslutningsförhandlingarna, men de är ännu inte klara. De måste få en färdplan för den väg som återstår.
Jag vill tacka kommissionens ordförande för att han stöder innehållet i de paket som ordförandeskapet har presenterat för de tio länderna, och jag vill tacka Verheugen för hans varning mot att överbelasta dagordningen i Köpenhamn med alla möjliga andra frågor. Han vet bättre än någon annan hur tung och komplicerad utvidgningsprocessen är och vilken risk det innebär att börja gå in i detaljer i de enskilda paketen vid toppmötet i Köpenhamn.
Jag vill tacka de många som stöder att vi håller oss inom Berlin- och Brysseltaken i fråga om utgifter. Jag tackar också alla dem som har talat om att man inte får låta små belopp skilja oss åt i denna avgörande historiska situation. Jag måste dock varna för förslag om att vi skulle kunna lägga på ytterligare ett par miljarder utöver vad som finns i de tio paketen. Det är ju ingen konst att ha åsikter och lägga fram förslag. Vad som är en konst är att få majoritet, att få alla med sig, och det finns ju länder som anser att det danska ordförandeskapet var alltför givmilt redan när det utarbetade paketen. Vi måste komma ihåg detta: konsten är att uppnå enighet, dvs. att binda rosett på paketen i Köpenhamn.
Barón Crespo och andra har rätt i att det skulle vara bäst om de nya länderna redan från början hade kommissionärer med riktiga portföljer och om parlamentet kunde hålla nyval i så god tid att det skulle kunna godkänna en ny kommission, dvs. att de nya medlemsstaternas parlamentsledamöter skulle kunna vara med om att godkänna de nya medlemsstaternas kommissionärer. Men det är inte så lätt som det låter. Ett nytt valdatum kan avhjälpa problemet, och det har man försökt. Det lyckades inte. Ordförandeskapet vill gärna, men vi är rädda att det inte går att genomföra. Om det är så är det bra att vi har en annan lösning, som visserligen inte är perfekt men som ändå bör kunna accepteras av alla parter. 
Jag anser att rådet nu har meddelat, och jag har i varje fall på rådets vägnar här i parlamentet fyra, fem gånger meddelat att de nya länderna kommer att vara fullständigt likaberättigade med de gamla medlemsstaterna i regeringskonferensen när man skall besluta om ett nytt fördrag. Det är ingenting som jag har hittat på. Det står i Nicefördragets artikel 23. Det skulle vara fullständigt orimligt om vi skulle säga till de nya länderna, som kanske skall hålla folkomröstningar, att de inte är likaberättigade med de gamla medlemsstaterna när deras befolkningar skall säga ja till ett nytt fördrag. Det är illa nog att de skall acceptera ett fördragsunderlag som vi samtidigt håller på att ändra. Om de inte är likaberättigade med oss när det ändrade fördragsunderlaget skall beslutas, så tycker jag inte att vi behandlar dem riktigt.
Till sist vill jag gärna tala om att jag stöder vad som har kommit till uttryck från flera håll. Inget av kandidatländerna skall behöva vänta på andra kandidatländer. Även om bara nio ansökarländer är klara, så skall de tas in som medlemmar. Därför är det viktigt att också kandidatländerna tänker på att slå till medan tid är, för annars skulle Titleys spådom eventuellt kunna gå i uppfyllelse.
Till sist vill jag säga till talmannen att ordförandeskapet gläder sig över att få träffa honom och talmanskonferensen i Köpenhamn omedelbart före toppmötet. Där kan vi fortsätta den dialog vi hela tiden har haft om dessa besvärliga men också glädjande problem, som vi har gemensamt i de tre institutionerna.
(Applåder)

Verheugen
Ärade herr talman! Det är glädjande för mig att i slutet av debatten återigen kunna konstatera att det råder stor enighet mellan parlamentet, rådet och kommissionen i fråga om utvidgningen, vilket ju är en viktig politisk signal. Några korta kommentarer om de viktigaste frågorna i debatten.
Först pengarna. Ingen behöver bli förvånad över att man slåss offentligt med sina krav i slutskedet av en förhandlingsprocess som faktiskt handlar om ganska mycket pengar, eller att de som skall betala hävdar att det blir alldeles för mycket medan de som skall ta emot hävdar att det blir för lite. Detta är ju helt normalt och inget som jag tycker att man behöver hetsa upp sig för!
Däremot gäller detta den strukturella fråga som några ledamöter i parlamentet helt riktigt har nämnt, nämligen följande fråga: tillåter våra bestämmelser egentligen att nya medlemmar, som är fattigare än EU-genomsnittet, profiterar på just detta faktum under de första åren av medlemskapet? Det är den frågan som är problemet.
För att ingen skall behöva oroa sig i onödan vill jag beskriva min bild av läget i dag: enligt förslag från ordförandeskapet kommer de nya medlemsstaterna att få över nio miljarder euro netto genom faktiska utbetalningar under 2004, 2005 och 2006. Efter avdrag av de egna bidragen kvarstår alltså ytterligare nio miljarder euro netto.
Därmed blir ingen nettobetalare, och därmed blir läget betydligt bättre för alla då än under 2003. När det gäller åtagandebemyndigandena, mina damer och herrar, är siffrorna verkligen imponerande, det måste jag säga, och ordet girighet är inte på sin plats. För åtagandebemyndigandena står 25,7 miljarder euro till förfogande för dessa tre år. Detta är inte illa om man betänker hur nationalekonomin ser ut i länderna. Man får ju inte glömma bort att de öst- och centraleuropeiska länderna inte når längre än 5 procent av nuvarande EU:s BNP. Siffrorna är faktiskt ganska balanserade, det vill jag nog säga.
Men det är också viktigt att på båda sidor hela tiden understryka att EU inte är en bankomat! Man kan inte stoppa in ett kort i det ena facket, medlemskort eller kreditkort, och dra ut pengarna ur det andra. EU är något helt annat. Vi är en rättsgemenskap med syfte att erbjuda människor lika livsvillkor. Vi bidrar till detta, men vi gör det inom ramen för de möjligheter som vi faktiskt har.
Elisabeth Schroedter talade om en särskild aspekt som jag tyvärr måste ge henne rätt i, nämligen att förslaget att använda medel för landsbygdens utveckling som direktstöd är beklagligt ur unionens synvinkel.
I verkligheten syftade vårt förslag till att bereda vägen för en socialt tryggad och förnuftig strukturell utveckling av jordbruket i de nya medlemsstaterna. Jag vill dock påpeka att det var kandidatländerna själva som med eftertryck krävde att pengarna skulle kunna överföras åtminstone för de tre första åren. Argumentet är lika enkelt som övertygande: utan denna åtgärd, ingen möjlighet att vinna folkomröstningen i t.ex. Polen. Detta är bakgrunden till det beslut som, det medger jag gärna, är beklagligt med tanke på en sund jordbrukspolitisk utveckling.
En kort kommentar i frågan om Turkiet, eftersom Nassauer tilltalade mig personligen. Privat säger jag ingenting annat om detta än jag gör offentligt. Det som citerades i tidningen har jag upprepat många gånger här i Europaparlamentet, nämligen följande: om vi 1999 hade haft tillfälle att utveckla en strategi för Turkiet även utan den 40-åriga förhistoria som vi hade, skulle jag ändå inte ha kommit på idén att betrakta erbjudandet om ett fullvärdigt medlemskap för Turkiet som den rätta lösningen.
Men problemet är att vi aldrig har haft detta alternativ. Alternativet hade ju redan prövats, det hade redan misslyckats, och något annat alternativ fanns inte. Hela diskussionen under de senaste veckorna, som inte minst utlöstes av Giscard d'Estaing, har uppenbarligen inte nått det resultat som Frankrikes före detta president hade hoppats på. Tvärtom ledde den till att även de som helst inte ville uttala sig - och det var väldigt många som helst inte ville det - nu tvingades erkänna resultatet från Helsingfors ännu en gång, nämligen att Turkiet har en tydlig status som kandidatland, att landet behandlas precis som alla andra kandidatländer, att perspektivet för medlemskapet är oinskränkt och klart och att landet uppmuntras att fortsätta på denna väg. Detta är resultatet av diskussionen i de 15 medlemsstaterna vad gäller regeringarna. Att det råder andra uppfattningar bland allmänheten, ibland rentav bland majoriteten, är jag väl medveten om. Men vi vet att medlemsstaternas 15 regeringar enhälligt anser att Helsingforsstrategin skall följas. Därmed har Giscard d'Estaings bidrag förmodligen inte nått det mål han avsåg.
När det gäller siffrorna ansluter jag mig till Brok, som menade att Turkietfrågan inte bör få ta kommandot över beslutsprocessen i medlemsstaterna i fråga om ratificeringen, och just denna risk är förmodligen redan ett faktum.
Kommissionen är givetvis när som helst beredd att föra ett intensivt samtal om de institutionella frågorna, och som alltid kommer kommissionen inte att ha några som helst svårigheter, utan tvärtom kämpa för att parlamentets rättigheter skall respekteras. Låt mig endast nämna två små saker.
Vi har förstås behövt en arbetshypotes inför anslutningarna. Utan ett datum skulle vi inte ha kunnat förhandla om finanskapitlet, eftersom datumet för det första årets medlemskap påverkar den finansiella situationen enormt. Finanspaketet ser helt olika ut för de olika länderna, hela tiden beroende på vilket datum man arbetar efter. Därför var beslutet nödvändigt. Så vitt jag vet fattade rådet beslutet främst efter det tidsmässiga behov som medlemsstaterna angav för ratificeringen. Jag har ofta sagt att även detta bör beaktas.
Låt mig återigen påminna om att kommissionen föreslog att vi skulle undvika en preliminär kommission med 30 kommissionärer, och därför erbjöd sig kommissionen att korta ned tjänstgöringsperioden, vilket dock visade sig inte vara förhandlingsbart. Kandidatländerna och medlemsstaterna ansåg att de nya kommissionärerna skall vara på plats från första dagen. Därmed menar jag att det nu vore klokt att se till att övergångsperioden med 30 kommissionärer blir så kort som möjligt.
Detta är skälet till att vi har fått fram den 1 november som datum för nästa kommission. Denna period är ett minimum för att fatta beslut om en ny ordförande för kommissionen, låta honom bekräfta valet och ge honom tid att sätta samman en ny kommission. Detta är hela bakgrunden. Jag menar att vi tillsammans bör kunna föra förnuftiga diskussioner om detta, och kommissionen är som sagt när som helst beredd att diskutera!
(Applåder)

Talmannen.
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Maes (Verts/ALE)
Herr talman! Europeiska unionens utvidgning med tio nya medlemsstater kommer att bli en stor framgång för demokratin, om vi också lyckas med att anpassa våra institutioner på ett sätt som gör att denna utvidgade union med dess halva miljard invånare också kan fungera på ett bättre, mer öppet och mer demokratiskt sätt. Detta förutsätter större medinflytande för det direkt valda Europaparlamentet, men också en union där folk och regioner i högre grad känner sig hemma. 
Alla framtida medlemsstater har gjort stora ansträngningar för att uppfylla Köpenhamnskriterierna och för att integrera unionens regelverk i sin lagstiftning och sitt system. Turkiet kan inte kräva något datum i Köpenhamn. Det är tydligt att man själv måste tillryggalägga en lång väg för att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Det beror emellertid på Turkiet självt vad man ytterligare måste, kan och vill göra för att bli en äkta demokrati, med respekt för de mänskliga rättigheterna och för kulturella minoriteter. Det skall inte bara visa sig i lagstiftningen, utan också i praktiken. Det beror inte uteslutande på den turkiska regeringen eller parlamentet utan framför allt på arméns hållning, och så länge armén intar en sådan betydande ställning som den för närvarande gör kan man inte tala om en demokrati i ordets egentliga mening.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om två muntliga frågor:
muntlig fråga (O-0085/02 - B5-0506/02) av Enrique Barón Crespo till rådet om ledamotsstadgan för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp,
och
muntlig fråga (O-0092/02 - B5-0507/02) av Othmar Karas till rådet om ledamotsstadgan för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna.

Barón Crespo (PSE).
Herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag har ställt denna muntliga fråga på min grupps vägnar för att åter ta upp en grundläggande konstitutionell fråga inför plenum och därmed föra ut den i den offentliga och öppna debatten.
Nu när konventet föreslår reformer av kommissionen, rådet och av alla institutioner, när vi kan uppfylla vårt mandat med självaktning, heder och jämlikhet som europeiska medborgare, är detta en grundläggande fråga, och vi har arbetat länge med den. Jag kan lägga till något mer: vi måste lösa den här frågan under innevarande mandatperiod, innan den tar slut, med tanke på den politiska projektion som den har.
Jag tog upp den här frågan i syfte att söka största möjliga stöd och enighet i Europaparlamentet eftersom att jag anser att det är nödvändigt. Min grupp anser att detta är en fråga som måste klargöras med så stor öppenhet som möjligt, såväl när det gäller stadgans konstitutionella aspekter som när det gäller de regler som vi ställer upp för vårt arbete.
Vad jag måste beklaga för närvarande är att det förefaller som om sökandet efter maximal enighet har gett upphov till två meningsskiljaktigheter. Jag har anklagats öppet och systematiskt; under morgonen har tre ordföranden för parlamentariska grupper offentligt under en presskonferens anklagat den socialistiska gruppen för att blockera ledamotsstadgan.
Det var jag, och det vet talmannen mycket väl, som lade fram ändringsförslaget till Palacios rapport som antogs med 455 röster för. Jag lade fram det ändringsförslaget, och det finns med i den liberala gruppens gemensamma resolutionsförslag som skäl, om att en grupp bestående av kompetenta personer måste bildas, och det vet Haarder. Jag kom också med ett förslag till gruppens sammansättning och Ersbøl kom i första hand.
Detta är vad jag har gjort på den socialistiska gruppens vägnar. Jag skulle vilja att de som kritiserar oss - och det är inget fel med att valkampanjen börjar redan nu, men utan att man tar till förtal - förklarar här i parlamentet - där saker och ting skall förklaras - vad de har gjort.
Jag vill säga herr Watson, med all den uppskattning jag har för honom, att det även skulle vara mycket intressant - han har ett gyllene tillfälle - om han förklarar varför han känner sig omringad av tyskarna. Här är vi alla lika mycket värda. Och jag känner mig inte påverkad av tyskarna; det är inte sant.
Det är till exempel inte sant att systemet med dagtraktamenten har inrättats för att kompensera de spanska och de portugisiska ledamöterna. Jag kommer från ett parlament där jag fick en viss lön; jag hade aldrig fått mer betalt. Jag lärde känna detta system, och jag känner inga parlamentsledamöter, inte heller dem som fick mer betalt, som har avstått från att utnyttja det systemet. Varför måste vi hyckla så och vara så cyniska? Vad vi måste göra är att söka enighet och inte förolämpa våra kolleger, eftersom vi tillsammans måste finna vägen framåt.
Slutligen, herr talman, vet ni mycket väl att jag var den gruppordförande som mest stödde frågan om att ni skulle kunna knyta undersökande kontakter med rådet. Men vi är ett parlament, och vi måste tillämpa den parlamentariska metoden, inte en plebiscitisk metod, och det gläder mig att ni efter det att jag lade fram den frågan har skrivit och vidtagit åtgärder, och det gläder mig även att ni har talat med Rothley.
När det gäller Rothley måste jag säga en sak. Med Rothley som föredragande är ledamotsstadgan en mycket svår fråga, utan honom är den omöjlig. Detta måste vi alla vara medvetna om, och vad vi måste göra är att samarbeta för att komma vidare med stadgan i stället för att fördjupa söndringen och förolämpa varandra.
Jag tackar för er skrivelse, och jag hoppas en sak, herr talman, eftersom jag tror att även ni är inne på samma linje. Jag hoppas att rådet säger i dag att det är berett att föra en dialog med oss om hur man skall gå till väga för att kunna anta ledamotsstadgan. Det är det enda jag begär av rådet, och jag är mycket tacksam för att Haarder är här, eftersom han har kämpat tillsammans med oss för ledamotsstadgan. Jag vill nämna en sak: Nicefördraget är redan i kraft, vilket innebär att stadgan måste antas med majoritet, förutom de aspekter som har med skattefrågor att göra, som kräver ett enhälligt beslut. Det enda vi begär i dag är att rådets ordförande sträcker ut en hand - inte till mig, utan till parlamentet. Vi andra måste ta itu med den här frågan med en öppen debatt och genom att arbeta tillsammans. Låt oss inte fördjupa söndringen. Låt oss i stället försöka se till att parlamentet kan enas, det är nämligen vårt ansvar, ett ansvar som vi inte kan skjuta över på andra.

Lehne (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Detta är den oändliga historien. Kammaren har befattat sig med ledamotsstadgan sedan 1998. Det är hög tid att vi kommer till ett avslut. Rent praktiskt närmar vi oss slutet av en mandatperiod, och framför oss har vi utvidgningen. Jag menar att det är nödvändigt att de rättsliga förhållandena för kollegerna i kammaren äntligen regleras. För detta krävs emellertid att vi får en officiell reaktion från rådet på de förslag som har lagts fram av de officiella organen i kammaren.
Rothleys betänkande, som ju först antogs av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som ett yttrande om talmännen och talmanskonferensen, är det enda dokumentet i kammaren som har ett omfattande förslag till ledamotsstadga. Sedan april i år har vi väntat på en reaktion från rådet, och detta är skälet till att vi menar att vi nu måste ställa denna muntliga fråga. Det är hög tid!
Kollegan Rothleys förslag är mycket balanserat. Vi har orienterat oss efter den oberoende expertkommittén och de konkreta förslag som den har i uppdrag att lägga fram för oss. Vi har kommit fram till resultatet att vårt arvode bör motsvara 50 procent av grundlönen för en domare vid EG-domstolen. Jag menar att allt som omfattas av detta koncept är mycket välbalanserat.
Desto mer beklagar jag att tre gruppordförande i morse gav en presskonferens, som enligt min övertygelse var fullständigt outhärdlig, i denna viktiga fråga där kammaren egentligen borde vara enig. Det finns en tydlig motsättning mellan det som felaktigt hävdades i morse och det som faktiskt står i resolutionen.
Jag vill dock påpeka att det finns en enda väsentlig skillnad i de resolutionsförslag som vi skall rösta om, nämligen att vi i punkt 2 i vårt resolutionsförslag hänvisar till beslutet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden från april, eftersom vi vill att rådet skall ta konkret ställning till dokumentet. Allt annat är praktiskt taget identiskt till innehållet. Därför är det obegripligt att det i morse gjordes tre påståenden om att de stora partigrupperna skulle motsätta sig stadgan för att så att säga proppa fickorna fulla. Så är det definitivt inte, och det är oförskämt att påstå något sådant på detta sätt antingen här i kammaren eller på en presskonferens! Detta vill jag säga klart och tydligt!
Det finns inget utrymme för billig populism. De stora grupperna har ett ansvar för hela kammaren, och det ansvaret försöker vi ta. På vårt initiativ och genom denna muntliga fråga står resolutionen återigen på föredragningslistan, och det beror på att vi vill att diskussionen om ledamotsstadgan skall gå framåt, inte hindras.
Mina damer och herrar! Vi har förhandlat i nästan fem år - nu får det vara slut med att rådet släpar runt parlamentet som en björn i nosringen på en cirkusarena. Vi måste äntligen få klarhet i vad rådet vill. När vi får veta vad rådet vill kan vi nämligen komma fram till en förnuftig stadga i de följande samråden i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i det egentliga lagstiftningsförfarandet enligt artikel 190.5.
Bertel Haarder är ju vår före detta kollega; han har suttit här i kammaren och förstår problemen eftersom han redan då deltog i förslagen till stadga. Därför hoppas jag att han nu ser till att det danska ordförandeskapet ger en tydlig positiv signal till parlamentet.
Det är oacceptabelt att samma sak upprepas som under det svenska och det belgiska ordförandeskapet. Låt mig påminna om följande: kontaktgruppen sammanträdde, och man sade oss att allt som krävdes var en kompromiss i skattefrågan för att problemen skulle kunna lösas och stadgan träda i kraft enligt liggande förslag. Och vad hände? Vi gick med på kompromissen, vilken jag för övrigt ser som rättsvidrig och som EG-domstolen aldrig kommer att godkänna. Men vi gick med på den, för den gemensamma stadgans skull, och vad blev resultatet? Rådet lade återigen fram nya problem och frågor, och i slutändan hade vi i alla fall inte kommit ett enda steg längre!
Därför vill jag denna gång inte enbart se ett välment brev från talmannen på vårt bord, utan jag vill ha en konkret förklaring från rådet. Detta är skälet till denna muntliga frågan och den nya resolutionen i fråga.
Frågan om insyn i kostnaderna tas upp gång på gång. Frågan är dock inte en del av resolutionen. Att vi vill ha öppenhet är ju fullständigt klart, och lika klart är det att presidiet naturligtvis kommer att lägga fram nya förslag till kostnadsersättning när stadgan föreligger. Jag utgår från detta, och det är också innehållet i alla resolutionsförslag som har lagts fram.
(Applåder)

Haarder
Herr talman! Jag har lyssnat med stor uppmärksamhet till de inlägg vi redan har hört. Det är ju en fråga som jag personligen har varit starkt engagerad i som ledamot av Europaparlamentet, och jag fäster mycket stor vikt vid beslutet om en ledamotsstadga. Som redan har framkommit vill jag gärna säga att rådet vill medverka till att finna en lösning som garanterar den enskilda ledamoten värdighet och respekt i det offentliga livet. I fråga om hur en sådan stadga skall genomföras måste jag naturligtvis precisera att reglerna om detta finns i EG-fördragets artikel 190.5, där det heter att det åvilar Europaparlamentet att besluta om sina ledamöters ställning och de allmänna villkoren för deras utövande av sitt uppdrag efter kommissionens hörande och rådets godkännande. När Nicefördraget har trätt i kraft kan rådet fatta beslut med kvalificerad majoritet och inte längre genom enhällighet som hittills. Det gäller dock inte skattesystemet. 
Även om parlamentet antog ett utkast till förslag till stadga den 3 december 1998, det vill säga innan Amsterdamfördraget trädde i kraft, så har parlamentet sedan dess diskuterat de nya riktlinjerna, i synnerhet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Det har förts en permanent dialog mellan rådets alternerande ordförandeskap och de samtalspartner som parlamentet har utsett, i synnerhet i den kontaktgrupp som har tillsatts för att främja förhandlingarna mellan de två institutionerna. Som bekant har rådet inte tagit ställning till vissa av de centrala elementen i den framtida stadgan. I det sammanhanget vill jag gärna framhålla ett par förhållanden som är av avgörande betydelse.
För det första skall det i en stadga, i enlighet med rådets hittills antagna ståndpunkter, råda överensstämmelse mellan stadgan och primärrätten, t.ex. i fråga om immunitet och privilegier. För det andra skall enigheten i rådet i skattefrågan respekteras, och slutligen skall det finnas insyn och respekt för principen om kostnadsersättningar på grundval av faktiska utgifter. Det uttalande som föreligger från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden från april i år uppfyller enligt min bedömning inte alla dessa villkor, och jag kan förstå att parlamentets talman har fått samma besked vid sina informella kontakter med medlemsstaternas regeringar.
Jag har också förstått att parlamentets talman mot bakgrund av sina kontakter med medlemsstaterna har dragit en rad slutsatser i fråga om inslag i en kompromiss, som efter Nicefördragets ikraftträdande kommer att kunna få stöd av den nödvändiga majoriteten i rådet. Avslutningsvis vill jag därför välkomna alla strävanden i syfte att åstadkomma en lösning som är acceptabel för både rådet och parlamentet. Jag vill gärna på rådets vägnar uppmana parlamentet att inte försumma denna möjlighet. Det är parlamentet som skall föreslå, och det är rådet som skall godkänna. Bollen ligger hos parlamentet. Jag vill uppmana till att man nu kommer överens om ett förslag som kan få bred uppslutning i parlamentet och som kan få tillräckligt stort stöd i rådet för att godkännas enligt de nya reglerna i Nicefördraget, som träder i kraft i februari.

Gargani (PPE-DE).
Herr talman! Jag har inte mycket att tillägga till vad Lehne sade, för jag håller med om hela hans inlägg. I egenskap av ordförande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden vill jag ge Barón Crespo rätt, för ärligt talat gjorde Rothleys intelligens att ett initiativ som hade dragit ut på tiden alltför länge nu har fått en intelligent lösning. Vi har antagit en stadga: en stadga innebär inte bara pengar, ersättning, utan för ett parlament, för en ledamot, är den också någonting substantiellt, som - såsom ordförande Haarder sade - har med konstitutionella och parakonstitutionella frågor att göra.
Vi har fastställt ledamöternas rättigheter och skyldigheter, och därmed har vi framhävt frågan om parlamentets självständighet. Även om denna inte är fullständig, eftersom beslutsvägarna i Europa är lite annorlunda, motsvarar detta vad nationella parlament i allmänhet gör, för det ingår i ledamöternas självständighet att fastställa en stadga. Herr talman, ärade ledamöter! Vi ser dessa två saker som oskiljaktliga: rättigheterna och skyldigheterna - huvudfrågorna - och sedan också naturligtvis ersättningsfrågan. Ordförande Haarder drar en lans för detta. Jag ger er en eloge, herr ordförande, för att rådet har uttalat - tror jag - att det kommer att ta hänsyn till vad parlamentet säger, bortsett från om det sker med majoritetsbeslut eller enhällighet. Om man verkligen tar med i beräkningen vad utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har gjort tar man hänsyn till ett problem som framhålls för första gången och som försätter parlamentet i en mycket mer framskjuten, mycket mer självständig och mycket mer komplett position. Den fråga som vi har ställt, och som ordföranden har bekräftat, syftar till att öka era möjligheter att hitta en lösning. Jag tror att parlamentet skulle öka dem ännu mer genom att anta denna text.

Rothley (PSE).
Ärade herr talman! Ett stort tack för ert arbete! Vi har gjort framsteg. Tack också för det klargörande brevet ni sände till ledamöterna. Jag har förresten heller inte glömt det stöd ni gav mig på talmanskonferensen 1998, då det handlade om huruvida utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden skulle utarbeta ett förslag till stadga. På den tiden var ni ordförande för den liberala gruppen. Tiden går!
Vi vill med resolutionen ge en impuls till en djupare diskussion med rådet om de frågor som kvarstår att lösa. Vi talar om en starkare demokrati och inte enbart om löner; vi talar om värdigheten för parlamentet, vars ledamöter företräder 380 miljoner EU-medborgare, och inte enbart om ersättning och traktamenten. Självklart måste dessa frågor redas ut. Jag är övertygad om att presidiet, som har hela ansvaret, kommer att lösa frågan om systemet med kostnadsersättning på ett sätt som är begripligt och tydligt för allmänheten - även det är jag övertygad om.
Den som enbart talar om pengarna visar ett djupt förakt för parlamentet. Vi är inte en samling falskspelare som man bör sätta stopp för, verkligen inte! När de direkta valen infördes 1976 missade Europeiska rådet att slå fast ledamöternas konstitutionella rättigheter. Rådet kan väl ändå inte tycka att vi mer än två decennier efter de första direkta valen fortfarande inte behöver definiera dessa konstitutionella rättigheter. Immunitetsreglerna slogs fast 1965 och var anpassade för dem som då delegerades till den parlamentariska församlingen av de nationella parlamenten. Rådet kan väl ändå inte tycka att ingenting behöver ändras i bestämmelser från 1965! Jag är väl medveten om de rättsliga problemen. Men med någorlunda god vilja från båda sidor kan problemen lösas.
Allt har sin tid. Omnia tempus habet. Jag har en känsla av att tiden för ett avgörande närmar sig. Det var Europeiska rådet som 1999 uppmanade oss att snarast lösa frågan om ledamotsstadgan - detta har redan citerats. Förmodligen kommer vi att slutbehandla frågan under våren. Vi har mandat att lägga fram ett betänkande för plenum. Jag vet att det fortfarande finns problem i primärrätten, men dessa kan lösas, och jag vore mycket tacksam om rådet ville koncentrera sig på frågan och ge oss konkreta hänvisningar om hur frågan kan lösas. Hur som helst måste beslut om stadgan fattas före utvidgningen. Därefter kommer det att bli så gott som omöjligt!
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Att detta förslag och denna debatt finns med på vår föredragningslista beror på att kristdemokraterna och de konservativa i PPE-DE och socialisterna och socialdemokraterna i PSE har insisterat på det. Vi behöver inte föra denna debatt i dag. Min grupp är för lika villkor för samtliga ledamöter i en ledamotsstadga, men detta förslag gör det svårare för oss att få en sådan stadga.
Om vi antar Barón Crespos och Poetterings förslag kommer det att sätta stopp för framsteg i våra diskussioner med rådet. De här två gentlemännen gav er mandat att föra förberedande diskussioner med rådet, och ändå vill deras partier nu tvinga fram en omröstning om Rothleys yttrande innan parlamentet har haft möjlighet att ta resultatet av era diskussioner i betraktande. Rothleys yttrande vill inkludera frågor som rör primärrätten i ledamotsstadgan, till exempel immunitet och privilegier som kräver ratificering av nationella parlament. Det budskap om reform som de skickar till rådet är ?passar det inte så låt bli?. Det budskap de skickar till ledamöter som önskar reform är ?glöm det?.
Mitt partis gemensamma resolution med grupperna GUE/NGL och Verts/ALE begär en gemensam stadga, i samförstånd med nationella regeringar i rådet, som behandlar alla ledamöter på samma sätt och garanterar insyn i våra ersättningar. Vår fråga till de enskilda ledamöterna i PPE-DE och PSE, varav många kommer att gynnas ekonomiskt om de hindrar reformen, är denna: har ni inte någon självaktning? Bryr ni er inte om denna kammares anseende?
I Rothleys pressmeddelande anklagas jag för att vara oseriös och för att komma med ohederliga anklagelser. Herr Rothley! Jag tar de anklagelser om ohederlighet som medborgare har gjort mot oss på stort allvar. Barón Crespo anklagar mig för att överösa socialisterna med smädelser. Om jag öser smädelser över er, herr Barón Crespo, hur kommer det sig att så många av era ledamöter, inklusive samtliga era brittiska ledamöter, kommer att stödja vårt förslag i omröstningen i morgon? Svaret är att ni öser smädelser över er själva och att ni förtjänar det. Dessutom öser ni smädelser över dem av oss som erkänner allmänhetens oro, som medger att systemet för reseersättningar inte kan försvaras och som försöker införa strängast möjliga standarder i skötseln av denna kammare.
Herr talman! Om vi utnyttjar skattebetalarna gör vi det på egen risk, och vi förnedrar politik genom att inte reformera systemet. När jag uppmanar ledamöterna att stödja den resolution som har lagts fram av de tre grupperna uppmanar jag dem att avvisa den beskrivning av politiker som poeten Hilaire Belloc framförde när han skrev:
?With pomp and ridiculous display,
The Politician's corpse was borne away,
While those around him carped and slanged,
I wept: I would have seen him hanged.?
(Med ståt och löjligt prål,
bar man undan politikerns lik,
de kringstående klankade och skällde,
men jag grät, jag hade hellre sett honom hängd.)
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! För min grupp bör utgångspunkten för vår diskussion om ledamotsstadgan vara frågan om en förtroendekris mellan medborgarna i de flesta länder och de politiskt ansvariga. Att överbrygga denna kris är en stor politisk utmaning, kanske den största politiska utmaningen som skall antas under den kommande perioden. Alla våra handlingar bör beakta denna målsättning. I detta fall anser Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster att det krävs total öppenhet om villkoren för att utöva parlamentsmandatet och att alla idéer om privilegier för ledamöterna måste undanröjas. För min del, och för den stora majoriteten av min grupp, förutsätter det två saker: den första är att det krävs en stadga inom kort, dvs. i god tid före valet i juni 2004. Förslagen som skall förhandlas med rådet får därför inte innehålla några bestämmelser som man i förväg vet är oacceptabla för rådet. Annars är det lika bra att säga uppriktigt att man inte vill ha någon stadga.
Det andra kravet är enligt vårt förmenande att innehållet i förslagen som vi lägger fram skall vara förenliga med de principståndpunkter jag nyss tog upp - särskilt öppenheten och vägran att acceptera alla idéer om privilegier.
Herr talman! Att säga detta är vare sig en förolämpning eller förtal av någon. Det innebär helt enkelt att förklara varför min grupp är emot - och redan har sagt det - att parlamentet överlämnar handlingen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i dess nuvarande skick till rådet.
För att bara ta två exempel: i artikel 9 påstås de framtida ledamöterna i princip garanteras straffrihet. Det är oförsvarligt. När det gäller artikeln om ersättning består den av ett krav på en kolossal höjning av ersättningen för de flesta ledamöterna. Vid ett tillfälle när unionen predikar åtstramningar för de anställda och ransonering av de offentliga utgifterna skulle det låta som en provokation. Det är naturligtvis oacceptabelt i våra ögon.
Låt oss spela rent spel. De av er som vill uppnå en snabb lösning med rådet om en ledamotsstadga bör inte i morgon genom sin röst stödja betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden i dess nuvarande skick, eftersom betänkandet uppenbarligen skulle blockera framtidsutsikten med ett verkligt avtal om en stadga. Genom att däremot rösta för kompromissresolutionen från de tre ?vågmästargrupperna? i parlamentet lämnar ni dörren öppen för strävan efter ett avtal som den stora majoriteten av oss, av er, säger sig hoppas på. I morgon får var och en tillfälle att ta sitt ansvar.
(Applåder)

Hautala (Verts/ALE).
Herr talman! Här har redan framgått att tre grupper har lagt fram ett gemensamt förslag till resolution, och jag anser att det är mycket viktigt att ELDR-, GUE/NGL- och Verts/ALE-grupperna redan har anslutit sig till den gemensamma kampanjen, eftersom det är hög tid att vi åstadkommer konkreta resultat. Vi vill att stadgan kommer till stånd och att alla dessa frågor som förvirrar medborgarna kan lösas. Vi godkänner inte att stadgan innehåller eventuella element i form av dolda löner. Vi vill att alla löner och alla ersättningar som utbetalas åt oss är så öppna för insyn som möjligt och att de kan försvaras inför medborgarna. Vi kan inte heller arrangera sådana förmåner åt oss själva som vi inte kan bereda medborgarna. 
När kollega Lehne här gick till angrepp mot ordförandena för de tre grupperna kan man påstå att PPE-DE-gruppen och även PSE-gruppen själva givit anledning till att de tre grupperna har varit tvungna att alliera sig. Det har nämligen varit fullständigt omöjligt att acceptera det sätt på vilket de två största grupperna har hindrat er, herr talman, från att föra diskussioner med rådet. På min egen grupps vägnar vill jag tacka er för ert bemödande, och jag är säker på att ni redan har åstadkommit mer i denna stadgefråga än era föregångare har gjort under hela sin mandatperiod. Ni har i ert brev till oss påpekat att vi nu faktiskt under vissa förutsättningar har möjlighet att nå en lösning och att vi måste godkänna att till exempel frågor som rör medlemmarnas immunitet löses i ett annat sammanhang.
I morgon kan alla välja sida. Om vi vill ha en stadga måste vi följa upp de undersökningar som ordföranden inlett, och därmed kan vi äntligen avföra denna fråga från dagordningen.
(Applåder)

Berthu (NI).
Herr talman! Den eviga frågan om stadgan för ledamöterna i Europaparlamentet återkommer ännu en gång här i kammaren, utan att man egentligen vet vad diskussionen med rådet kommer att leda till. Att förhandlingarna står och stampar beror enligt vår uppfattning, bortsett från de tekniska detaljerna, huvudsakligen på att Europaparlamentet vill uppnå en rent europeisk stadga för sina ledamöter med ersättning ur gemenskapsbudgeten, trots att denna målsättning strider mot fördragens bokstav och anda. I artiklarna 189 och 190 anges just att de här närvarande ledamöterna företräder vart och ett av de folk som valt dem.
Det är anledningen till att vi redan för länge sedan lagt fram ett förslag som skulle innebära en bra kompromiss, och det anser vi fortfarande. Den omfattar tre delar. För det första borde Europaparlamentets ledamöter även i fortsättningen erhålla sin huvudsakliga ersättning från den stat där de valts och beskattas nationellt. I våra ögon skulle det faktiskt vara befängt - och jag väger mina ord - att företrädaren för ett land får ersättning på något annat sätt än från sitt eget land och att han, när det gäller den huvudsakliga ersättningen, kan slippa beskattas som sina landsmän. För det andra borde resekostnader och andra kostnader ersättas med det faktiska beloppet, naturligtvis med ett rimligt tak. Avslutningsvis skulle man som ett komplement i förekommande fall kunna fastställa en begränsad ersättning som betalas ut av Europaparlamentet per närvarodag. Denna ersättning skulle utgöra en inkomst - men denna gång en tydlig och öppen inkomst - där gemenskapsskatt skulle kunna tas ut. Vi har länge tyckt att detta förslag innebär en bra kompromiss mellan flera målsättningar. Den är rationell, begriplig och öppen. Och den gör det avslutningsvis möjligt för oss att bevara en grundläggande princip: varje ledamots stadgeenliga och ekonomiska anknytning till det folk som valt honom.

Inglewood (PPE-DE).
Herr talman! När jag och mina brittiska konservativa kolleger kämpade i det senaste Europavalet 1999 var det en grundläggande del av vår politik att de otillfredsställande förhållanden och villkor som vi som ledamöter av Europaparlamentet åtnjuter skulle omarbetas och förnyas.
Under de senaste tre åren har vi talat mycket, men ärligt talat åstadkommit mycket mindre. Nyckeln för att nå en tillfredsställande lösning på detta problem måste vara en politisk överenskommelse mellan parlamentet och rådet om ett paket med förhållanden och villkor för ledamöter av Europaparlamentet som är anpassade till det 21:a århundradet.
Dessa måste sedan ges en lämplig rättslig form på det sätt som förutses i fördragen. Vi får inte låta oss distraheras av debatter och möjliga meningsskiljaktigheter om detaljerna i hur detta tekniska införlivande skall genomföras, för om vi gör det så kommer det att stå i vägen för den nödvändiga politiska överenskommelsen. Denna politiska överenskommelse är naturligtvis den grundläggande förutsättningen för nästa steg, slutförandet av de rättsliga och författningsmässiga formaliteterna, och detta måste vara klart till nästa Europaval, vilket har sagts av nästan samtliga talare, så där är vi eniga.
Om man bara skär bort retoriken så är det så enkelt.

Wallis (ELDR).
Herr talman! Jag har en misstanke om att väljare utanför denna kammare skulle ha svårt att förstå vad det är som händer här denna eftermiddag, och det kan sannerligen några av oss också ha. Jag undrar vad allmänheten skulle anse.
I grund och botten handlar väl ändå detta om att majoriteten i denna kammare önskar ett vettigt ersättningspaket av standardtyp, lön, pension, utgiftsersättning grundad på kvitton och verifikationer, när detta är praktiskt genomförbart - samma sorts system som de flesta av våra väljare är underkastade på sina arbetsplatser. En del kommer naturligtvis att säga att vi inte utför ett vanligt arbete, att vi är speciella. Ja, vi är verkligen speciella; vi är män och kvinnor i allmänhetens tjänst. Jag har nu varit medlem av denna kammare i tre år och suttit genom otaliga debatter i den här frågan, och det verkar inte som om vi kommer någon vart. Vad har vi på bordet i dag? Jag skulle säga att vi har en uppvisning i undanflykter som har kört fast i ett moras av procedurfrågor.
Å ena sidan talar vi om ett betänkande - ett betänkande som inte var ett betänkande utan snarare ett råd som ett utskott röstat om. Å andra sidan talar vi om synpunkter från er, herr talman, som vi är mycket tacksamma för. Men några personer här vill inte ens nämna det. Förvirrad? Ja, det är jag verkligen.
Ledamöterna har ingenting konkret framför dem, ingenting som de har möjlighet att ändra eller som alla har möjlighet att rösta om. Så, vad är det vi diskuterar? Några av oss hade hoppats att vi åtminstone talade om en process som i slutändan skulle resultera i ett riktigt betänkande med ett detaljerat förslag till stadga som skulle vara klart och tydligt, och att samtliga ledamöter skulle ha rätt att lägga fram ändringsförslag och rösta om det och stå till svar inför hans eller hennes väljare och slutligen, en gång för alla, dra ett streck över den kritik som vi så lätt utsätts för.
I stället har vi fastnat i dessa ändlösa diskussioner om procedurfrågor. Men hjälpen är nära! Låt oss vara tydliga; det finns ett mycket praktiskt stycke i det gemensamma förslaget från de tre partierna som skulle göra det möjligt att få i gång en praktisk process. Det handlar naturligtvis om just det stycke som majoriteter inom de stora grupperna motsätter sig. Detta stycke har lagts fram individuellt som ett ändringsförslag. Så se upp, om ni blockerar det ändringsförslaget hindrar ni framsteget, förhindrar ni att denna kammare får ett öppet förfarande som kan leda fram till en stadga och ni hindrar detta parlament från att göra sig förtjänt av namnet parlament och ni kommer att göra våra medborgare ännu mer förvirrade och skeptiska.
Jag vill be er, herr talman, att kontrollera förfarandet enligt vilket denna fråga har förts fram, för jag undrar verkligen om detta är ett acceptabelt förfarande som står i överensstämmelse med våra regler. Jag vill inte att människor skall bli ännu mer förvirrade än vad de redan är.
(Applåder)

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Eftersom jag är tämligen ny här i kammaren, men inte ny i politiken, vill jag inledningsvis säga något om mig själv som person: jag har själv tagit ett initiativ till en ungdomsfråga för prestationer och rättvisa och mot privilegier. Jag har medverkat till skärpta bestämmelser om oförenlighet, nya bestämmelser för att skilja politik och affärer åt, åtgärder och beslut för att garantera objektivitet i fördelningen av posterna inom det offentliga och i tillsättningen av en sakkunniggrupp som utformar en lönepyramid som omfattar alla offentliga funktioner i mitt hemland, från förbundspresidenten till borgmästarna i de större städerna.
Frågan om prestationer och rättvisa, mandat, yrke och privilegier har genomsyrat hela mitt politiska liv och har alltid varit en fråga om den politiska trovärdigheten gentemot medborgarna. Det är därför jag har engagerat mig så i denna fråga till rådet, för så länge jag har varit här i kammaren har jag haft en känsla av att det cirkulerar en lång rad rykten, en lång rad ömsesidiga beskyllningar i parlamentet och rådet och partigrupperna emellan, men ingen stadga. Orsaken till vårt problem ligger egentligen i det faktum att alla här i kammaren visserligen är folkvalda men ändå inte behandlas lika.
En del av problemet ligger i att vi har 15 nationella vallagar men ingen europeisk vallag, att vi inte har en gemensam regel om oförenlighet, utan flera olika. Detta är ett problem. Frågan togs upp redan 1998, 1999 och i april 2001. Talmannen meddelade att vi snart skulle vara i mål, och därför frågade vi rådet vad som återstod att lösa och hur vi skulle ta oss över mållinjen. I dag har vi inte heller fått något svar från rådet - det där var nämligen inget svar! Därför undrar jag hur nära målet vi egentligen är när vi inte kan nämna de öppna frågorna vid namn!
Samtidigt fick jag tidigt i morse uppleva en presskonferens där man anklagade alla som hänvisar till Rothleys betänkande, som är ett utskottsbetänkande och innehåller ett yttrande till talmannen. Tillvägagångssättet är förfärligt, påståendena osanna, och jag frågar mig vem det är som skadar parlamentets värdighet och respekt? Är det de som hänvisar till ett beslut i ett parlamentariskt utskott eller ett yttrande till presidiet, eller är det de som ignorerar beslutet och vill starta en parallell aktion?
Inget nationellt mandat kan jämföras med ett mandat i Europaparlamentet. Vi lägger ned mer tid, avstånden är större, och vi tillbringar mindre tid hemma än alla andra kolleger. Det finns ett beslut fattat i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och detta beslut ligger till grund för talmannens överläggningar. Det finns en sakkunniggrupp som har arbetat fram ett resultat för att ingen skall kunna säga att vi bestämmer lite som vi vill.
Rothleys betänkande finns att tillgå, och det rättsliga läget är sådant att det är vi som fattar beslut om stadgan och rådet som skall ge sitt godkännande för att stadgan skall kunna träda i kraft. Frågan syftade till att skapa större öppenhet och mindre rykten, större klarhet och mindre anklagelser. Med hjälp av rådets svar, som tyvärr inte blev något svar, ville vi ta det nödvändiga steget mot ett avgörande. Vi låter oss inte dras vid näsan, vare sig av de politiska opportunisterna eller av rådet och dess obeslutsamhet. Låt mig säga följande: den som inte tar sig själv på allvar blir inte heller tagen på allvar av andra! Låt oss därför inte ge efter för opportunismen, och låt oss konsekvent följa den väg som parlamentet har beslutat på rättsliga grunder. Vi är givetvis beredda att omedelbart dela in betänkandet i en konstitutionell del och en övrig del om vi får detaljerade instruktioner om detta, men dessvärre har även denna fråga förblivit obesvarad i dag.
(Applåder)

Haarder
Herr talman! Jag måste nog beteckna Karas' inlägg som meningslöst. Frågan till rådet löd: kommer rådet på stats- och regeringschefsnivå att gå in i en dialog med Europaparlamentet om förutsättningarna för ett beslut om ledamotsstadgan? Svaret är ja. Det sade jag ganska tydligt. Vidare upprepade jag vad rådet hela tiden har ansett, nämligen att bollen nu ligger hos parlamentet. När parlamentet har uppnått enighet om något finns det utsikter till att det kommer att beslutas och godkännas av rådet, så jag utgår från att bollen går vidare till rådet. Jag vill inte gå in på detaljer i uttalandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden till parlamentets talmanskonferens. Det uttalandet har ju inte skickats till rådet, och det har inte beslutats av en majoritet i parlamentet. Rådet kommer inte att presentera något detaljerat förslag. Detta är ett svar till Lehne. Bollen ligger hos parlamentet.
Jag vill gärna påminna om händelseförloppet 1999, när det dåvarande tyska ordförandeskapet gjorde en stor insats för att nå fram till en kompromiss. Det tror jag att den nuvarande föredraganden kommer ihåg, så det behöver vi inte upprepa. Jag håller med dem som har sagt att det är av helt avgörande betydelse att vi nu antar en stadga med klara och tydliga regler, som kan öka den enskilda ledamotens värdighet och öka respekten för parlamentet hos allmänheten. Det måste finnas tydlighet i fråga om kostnadsersättningar, det måste finnas en lämplig lönenivå, och reseersättningar skall styrkas med kvitton. Det är vad rådet hela tiden har framhållit. Vi skall se till att få igenom denna stadga i god tid före nästa val till Europaparlamentet. I ljuset av den förestående utvidgningen kommer detta val att uppmärksammas mera än någonsin tidigare, och om det här problemet inte har lösts, så kan det ge anledning till mycket skadliga debatter, inte minst i de nya medlemsstaterna.
Det är illa om väljarna behandlar detta parlament med likgiltighet. Det är tyvärr alltför många som gör det. Det kan man se på att de inte ställer upp och röstar. Det är ännu värre om väljarna i de nya länderna första gången de skall rösta samtidigt har en debatt om ledamotsstadgan på sina tidningars förstasidor. Då riskerar vi att en lång rad väljare inte bara behandlar parlamentet med likgiltighet utan också med förakt, och det är det allra värsta som kan hända.
Till sist vill jag med eftertryck uppmana till att man stöder parlamentets talman i det initiativ han har tagit, och att man kommer fram till en paketlösning som har utsikter att bli godkänd av rådet. Rådet har ju gett tydliga signaler. Det måste gå att göra, herr talman. Det ligger i era och era ledamöters händer.
(Applåder)

Talmannen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Jag har tagit emot fem resolutionsförslag för att avsluta debatten.

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman! Jag måste få säga något ytterligare. Jag var på demonstrationen i Santiago de Compostela i söndags, av solidaritet med människorna i Galicien. ?Nunca mais? var deras slagord, och jag vill upprepa det här. Galicien försörjer sig på havet, och havet har dödats genom olaglig handelssjöfart, där man far längs kusten med gamla skorvar fulla med olja. Miljöbrottslingar som bogserar ut en läckande tanker på öppet hav. 
Nu måste vi ge uttryck för vår solidaritet med befolkningen i Galicien och koppla in den europeiska solidaritetsfonden, också för att bistå de tusentals frivilliga som står inför en omöjlig uppgift. Jag uppmanar också alla att någon gång åka dit och se på denna apokalyps, för verkligheten är mycket värre än det man ser på TV. Låt detta vara den sista oljekatastrofen i Europa. Rådet måste nu ta det avgörande steget. ?Nunca mais?, aldrig mer detta.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Katastrofen med ?Prestige? i Galicien är en naturkatastrof med alla dess konsekvenser, men den är egentligen även en politisk katastrof. Det är en politisk katastrof eftersom varken medlemsstaterna, Europeiska unionen eller parlamentet var förmögna att vidta lämpliga åtgärder i rätt tid för att förhindra att fartyg som ?Prestige? - och det finns hundratals sådana fartyg - seglar på gemenskapens hav. Det är en politisk katastrof eftersom parlamentet, efter det att sju liknande katastrofer som den med ?Prestige? inträffat under de senaste tjugo åren vid Galiciens kuster, inte hade modet att inrätta en liknande lagstiftning som den som Förenta staterna har med ?Oil Pollution Act? så att man radikalt kan förhindra att detta slags fartyg är i drift, fartyg som är tidsinställda bomber och som styrs av brottsliga kapitalistmaffior.
Herr talman! Eftersom det inte finns en europeisk plan för nödsituationer för att ta itu med dessa problem finns det för närvarande hundratals galiciska fartyg som - med hjälp av många medlemsstater, vilket vi tackar för - försöker förhindra att råoljan kommer in i de galiciska flodmynningarna. Vid floden Arosas mynning försöker 500 små båtar med hantverksmässiga metoder att lösa ett problem som det är den spanska statens och Europeiska unionens uppgift att lösa.
Jag avslutar, herr talman, med att säga följande: jag anser att parlamentets ordförandeskap bör resa till Galicien och visa mänsklig medkänsla och en vilja att lösa detta problem som Spanien, liksom många andra länder, drabbats av, men man bör särskilt visa Galicien, som är den region i världen som mest drabbats av detta problem, den medkänsla och det stöd som regionen förtjänar. Tack så mycket.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill bara uttrycka min djupa sympati med det som Nogueira Román sade. I Skottland drabbades vi av en liknande olycka i samband med ?Braer?-katastrofen för inte så länge sedan. Men det är inte detta jag vill tala om i kväll. Jag vill ta upp den just nu brännande frågan om tillgång till domstolen, i synnerhet rätten till halvt privilegierad tillgång för regioner med lagstiftande befogenheter. Frågan diskuterades i utskottet för konstitutionella frågor i förra veckan och kommer att föreläggas oss inom fjorton dagar som en högst kontroversiell punkt. 
Kvällens debatt om fiskeripolitiken ger oss ett intressant exempel som visar vad frågan handlar om i verkligheten. Det finns stora risker för det skotska fisket av det slag som Nogueira nämnde i en annan betydelse. Det skulle kunna vara så att vi vill ifrågasätta aktuella förslags lagenlighet enligt den primärrätt som gäller för Spaniens och Portugals anslutning. Detta är verkligen något som borde kunna tas upp av den lagstiftande församlingen och den verkställande myndigheten som hanterar detta problem enligt europeisk lagstiftning, och därefter av den lagstiftande församlingen och den verkställande myndigheten i Skottland. Det är endast om vi får tillbörliga rättigheter i fråga om tillgång till domstolarna som frågor av den här arten kan besvaras i rätt instans.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, kära kolleger! Jag vill, som portugis, uttrycka min solidaritet till våra galiciska grannar som är offer för detta drama. Det finns många portugiser i norra landet som hjälper till i dessa mänskliga ansträngningar på de galiciska stränderna. Vi följer också med stor oro var oljefläckarna från ?Prestige? tar vägen, då oljan också kan komma att nå kusten i norra Portugal.
Det är en stor olycka, och det är bra om Europa äntligen har lärt sig något. Efter vad det verkar var inte ?Erika?-katastrofen tillräcklig, men ?Prestige? måste vara tillräckligt; det måste bli sista gången som något sådant inträffar! Därför skulle jag vilja instämma i Nogueira Románs förslag om att parlamentets talman skall åka till Galicien och till Portugals kust om även den drabbas. Men talmannen bör också visa parlamentets solidaritet och, från vår sida, stärka kraven på att skärpa de europeiska åtgärderna på detta område, vilka troligen kommer att diskuteras på toppmötet i Köpenhamn nästa vecka. Det är mycket viktigt att parlamentet ger denna signal om styrka, och därför stöder jag helt det Nogueira Román har sagt.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande tre betänkanden:
betänkande (A5-0392/2002) av Jové Peres för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (KOM(2002) 185 - C5-0313/2002 - 2002/0114(CNS)),
betänkande (A5-0396/2002) av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2792/1999 om föreskrifter och villkor för gemenskapens strukturstöd inom fiskesektorn (KOM(2002) 187 - C5-0314/2002 - 2002/0116(CNS)),
betänkande (A5-0393/2002) av Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om införande av en nödåtgärd från gemenskapen för skrotning av fiskefartyg (KOM(2002) 190 - C5-0315/2002 - 2002/0115(CNS)),
och
muntlig fråga (O-0091/2002 - B5-0504/2002) från Struan Stevenson till kommissionen för fiskeriutskottet om torskkrisen.

Fischler
Ärade herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Vi hade inte behövt vare sig katastrofen med ?Prestige? eller de senaste vetenskapliga rapporterna från ICES [Internationella rådet för havsforskning] om torsken och det katastrofala tillståndet för denna så viktiga fiskart, för att inse hur nödvändigt och brådskande det är att reformera fiskepolitiken. Jag tror att alla som har ögon i skallen och öron till att höra med har tvingats inse att den nuvarande fiskepolitiken varken tryggar framtiden för våra fiskare och alla de familjer som är beroende av fisket eller skapar förhållanden som låter efterkommande generationer ta del av dagens fiskeresurser.
Mina damer och herrar! Det behöver inte dramatiseras i onödan; situationen är oerhört dramatisk som den är! Därför menar jag att dagens debatt är helt avgörande för fiskesektorns framtid. Vi diskuterar flera saker, flera betänkanden samtidigt. Jag vill redan nu tacka alla föredragande och även frågeställaren för betänkandena, eftersom vi därmed kan skapa oss en samlad överblick.
Låt mig dela upp mitt anförande i två delar. Jag skall först koncentrera mig på de allmänna aspekterna, för att i det andra inlägget mot slutet ta upp de olika ändringsförslagen och kommissionens ståndpunkt till dessa.
Men, mina damer och herrar, låt mig säga ett ord om katastrofen med ?Prestige?. För det första är det absurt att fartyget över huvud taget kallas ?Prestige?. Men de konsekvenser som drabbar fiskarna och odlarna av musslor och hummer är ytterst våldsamma och mycket allvarliga. Kommissionen försöker utnyttja de möjligheter som står till buds för att åtminstone förhindra det värsta och se till att de hårt drabbade familjerna får en så snabb hjälp som möjligt.
Kommissionen har därför tillsatt en arbetsgrupp. Gruppen har redan varit i Galicien och på plats talat med de drabbade och med de ansvariga. Vi utarbetar just nu planer för stödprogram, och vi är beredda att inom ramen för de rättsliga möjligheter vi har bidra till att de befintliga instrumenten används på ett så flexibelt sätt som möjligt för att hjälpa dem som drabbats.
Jag personligen kontaktade de spanska myndigheterna redan i katastrofens inledande skede, och jag står i ständig kontakt med de ansvariga i Spanien. Och eftersom även Frankrike nu ser ut att drabbas hårdare än man hittills har kunnat ana kommer samma principer och samma stödmöjligheter att tillämpas för Frankrike.
Jag ser rapporterna från ICES som det sista beviset för hur allvarligt det faktiskt är beställt med fiskesektorn. Som ni alla vet gick ICES i oktober ut med nyheten att torskbestånden i gemenskapen hotas en omedelbar kollaps. Det alarmerande tillståndet beror dels på att bestånden redan nu är så små - det handlar inte bara om småfisken, för inte heller de fullvuxna fiskarna finns i tillräcklig mängd -, dels om förra säsongens dåliga lekresultat och om att fiskdödligheten fortfarande är för hög.
Forskarna i ICES har rekommenderat - klart och tydligt - att det direkta torskfisket i Nordsjön, Irländska sjön, väster om Skottland, Skagerack och Kattegatt bör avbrytas på grund av att det saknas planer för hur beståndet skall återhämta sig till nästa år. Även fisket av kolja och vitling bör avbrytas eftersom för stor andel torsk ingår i dessa fångster.
De senaste årens minskade fångster av torsk har inte varit nog, och tyvärr är det så att minskade kvoter har medfört falska uppgifter och svartfiske. Även detta har forskarna påpekat, och det är alltså inte bara vad kommissionen förmodar, vilket vissa har hävdat. Forskarna har upprepade gånger varnat för att enbart fastställa kvoter utan att samtidigt minska de totala fiskeansträngningarna. Detta för att både stärka kontrollen och för att förhindra för stora mängder av annan fisk i fångsten och för att se till att de totala tillåtna fångstmängderna respekteras.
Låt mig citera vad forskarna sade redan 1990: vi rekommenderar att fiskeansträngningarna begränsas, eftersom de totala tillåtna fångstmängderna (TAC:erna) i sig inte är lämpade för att kontrollera fiskdödligheten.
Tolv år senare, mina damer och herrar, har vi fortfarande inte kommit så långt att vi följer rekommendationen! Vi har lagt fram resultaten från ICES för vårt vetenskapliga-tekniska fiskeriutskott, och utskottet i sin tur har rekommenderat oss att så snart som möjligt fatta beslut om hur torskbeståndet skall återhämtas, ett beslut som skall innebära lägre TAC:er och kvoter och motsvarande minskning av fiskeansträngningarna än vad som ursprungligen planerades. Detta är enligt forskarna det enda sättet att vidta en åtgärd utan att införa ett tillfälligt stopp.
Kommissionen föreslog som bekant redan för ett år sedan att fiskeansträngningarna skulle minskas genom en återhämtningsplan för torsk och kummel. Rådet har fortfarande inte fattat något beslut, och under tiden har utvecklingen inte stått stilla. Parlamentet avgav hursomhelst ett yttrande om återhämtningsplanen den 13 juni i år.
Med tanke på hur situationen ser ut har kommissionen vägt de olika möjligheter som nu finns mot varandra. Vi har tagit ställning mot ett fiskestopp och för en förbättrad återhämtningsplan eftersom vi måste ta både de vetenskapliga resultaten och fiskarnas svåra situation på allvar.
Vari består då ändringarna jämfört med fjolårets plan? För det första: för gemenskapen och Norge betyder de kraftigt minskade fiskeansträngningarna, omräknat i fångstmöjligheter, en total tillåten fångstmängd i Nordsjön på 16 800 ton torsk, 31 600 ton kolja, 10 400 ton vitling, 60 000 ton flundra och 16 000 ton sjötunga. I vattnen väster om Skottland är siffrorna cirka 1 000 ton torsk och 7 200 ton kolja, för Irländska sjön 1 200 ton torsk, 7 500 ton kolja och 400 ton vitling. Detta är givetvis endast några av fångstmängderna.
För det andra: vi föreslår ett enklare system för fiskeansträngningarna, i vilket ansträngningarna inte förvaltas för varje enskilt fartyg, utan för en grupp av fartyg. För det tredje: vi har skärpt förslaget om kontrollen. Medlemsstaterna skall varje månad rapportera sina fiskeansträngningar till kommissionen, och fartygen skall meddela de kontrollerande myndigheterna när de byter fiskezon.
Jag är också beredd att finansiera ytterligare forskningsarbete som hjälper oss att ta fram bättre åtgärder för att rädda fisket. Men, mina damer och herrar, därmed inte sagt att vi kan fortsätta att skjuta upp de nödvändiga åtgärderna. Vårt mål är att i samband med fiskereformen besluta om en förbättrad återuppbyggnadsplan i december.
Vad betyder då allt detta för våra fiskare? Jag är medveten om att det till en början innebär problem, tyvärr, måste jag säga, stora problem för dem som berörs. Jag vet mycket väl att hela försörjningen ibland står på spel. Vi kan således inte överge fiskarna i denna svåra situation. Därför har vi lagt fram en åtgärdsplan för att mildra de eventuella negativa ekosociala följderna. Låt mig nämna tre åtgärder.
För det första: medlemsstaterna uppmanas att omforma sina strukturprogram och avsätta ytterligare medel för fiskesektorn och de områden som är beroende av fisket. För det andra: medlemsstaterna kan besluta om riktade åtgärder för det sysselsättningstäta kustfisket. Exempelvis kan de vika vissa fiskegrund åt de små fartygen eller skapa särskilda program för den lilla flottan för att i första hand värna arbetstillfällena i kustområdena. För det tredje: vi behöver absolut bredda de ekonomiska möjligheterna längs kusterna.
Mina damer och herrar! Jag skall nu ta upp dagens övriga frågor, framför allt Jovés betänkande. Enligt vårt förslag blir kärnan i reformen en ny grundförordning för den gemensamma fiskepolitiken. Låt mig nämna de fyra avgörande delarna i grundförordningen.
För det första: vi bör i framtiden reglera bestånden på en flerårig basis. Det strider mot fiskets biologi att utgå från ett år i taget, utan vi måste göra de biologiska kretsloppen i våra fiskbestånd till en politisk fråga. För att fisket skall drivas samstämmigt skall vi, vid sidan av TAC:er och kvoter även förvalta fiskeansträngningarna för de arter där så är meningsfullt. Märk väl, där så är meningsfullt! Alltså inte överallt, vilket främst har med tillståndet för de enskilda bestånden att göra.
För det andra: vi föreslår en ny politik för EU-flottan. Slutmålen för det s.k. FUP IV-programmet skall fungera som utgångspunkt för den övre gränsen. Denna övre gräns kan endast röra sig i en riktning, nämligen i riktning mot en minskad flotta. Varje gång en fiskare låter skrota ned sitt fartyg med offentliga medel minskar den övre gränsen motsvarande tonnaget. Detta kräver ett system som definierar i vilket förhållande nya fartyg kan bytas ut mot gamla under förutsättning att detta görs med privata medel.
För det tredje: vi föreslår en förstärkt övervakning av fisket. Medlemsstaterna skall samordna sin kontrollerande verksamhet, och medlemsstaternas inspektörer skall kunna utföra kontroller över gränserna. Satellitkontrollen bör stegvis utvidgas även till mindre fartyg, och slutligen vill vi även ge kommissionen större befogenheter i samband med medlemsstaternas kontroller. Det är först när alla berörda kan lita på att även grannlandet utför samma kontroller och straffas på samma sätt om de bryter mot reglerna som vi når rättvisa och skapar förtroende för systemet!
För det fjärde: vi vill knyta fiskesektorn närmare besluten i de regionala rådgivande organen.
Så till strukturfonderna. Låt mig först reda ut en sak. Det är inte så, som man alltid har hävdat, att kommissionen är i underläge på grund av ett rättsligt misstag som skulle ge medlemsstaterna rätt att överföra medlen i strukturfonderna för att förnya flottan. Faktum är att om rådet inte kompromissar nu i december och inte kommer fram till ett beslut om reformen då, kan vi inte använda medlen för flottan från och med den 1 januari 2003. Detta är de rättsliga konsekvenserna av rådets beslut i januari förra året.
Det handlar om tre konkreta åtgärder i samband med denna politik. För det första föreslår vi att vi behåller det offentliga stöd som syftar till att förbättra säkerheten, arbetsvillkoren och hygienen ombord. För det andra vill vi inte längre tillåta stöd för modernisering eller nybyggnation av båtar.
Vi vill att medlen i framtiden skall komma dem till godo som verkligen behöver stödet, nämligen fiskarna. Det är de som bör få vårt finansiella stöd för att kunna bredda sin verksamhet och få en chans - om de så vill - att lämna fiskesektorn. Framför allt gäller detta de många fiskare som snart når pensionsåldern men som faktiskt inte kan gå i pension eftersom de fortfarande har kvar banklånen för båtarna. Är det ett socialt synsätt att fortsätta att ignorera detta faktum och helt enkelt låtsas att det inte är något problem? Jag tycker inte det.
För det tredje föreslår vi att de bidrag som hittills har betalats ut för fartygsexport och joint venture i framtiden skall användas för att få bukt med överkapaciteten. För de små fartygen är jag beredd att agera annorlunda, att hjälpa ägarna till de små fartygen på annat sätt, eftersom de ju också utövar väsentligt mindre påtryckningar för fisket.
Därmed är jag framme vid det sista förslaget, nämligen de omedelbara åtgärderna för skrotning av fartyg. Enligt vårt förslag instiftas en fond för skrotning av fartyg. Detta är en omedelbar åtgärd. Fonden är inte varaktig, utan en omedelbar åtgärd som syftar till att hjälpa oss att återfå balansen mellan styrkan i vår flotta och de resurser som finns. Fonden skall komplettera de medel som redan finns i strukturfonden för fisket med de anslag som det återstår att styra om för skrotning. Dessa medel och den nya fonden ger ett finansiellt stöd för avveckling av fiskebåtar.
Det är framför allt två saker som syftar till detta. För det första en visserligen 20 procent högre men dock tidsbegränsad premie för sådana båtar vars dagar till sjöss minskas med minst 25 procent, och för det andra ytterligare 32 miljoner euro som kommer att stå till förfogande för skrotning av båtar under året som kommer. Vi är också beredda att diskutera om det behövs ytterligare medel för att hjälpa de fiskare som vill ha denna hjälp. I så fall måste vi finna en lösning även på detta.
(Applåder)

Jové Peres (GUE/NGL)
Herr talman! Jag vill inte överskrida talartiden på fem minuter, men jag är inte särskilt bra på att kontrollera detta. Hur som helst vill jag be mina kolleger i fiskeriutskottet om ursäkt, eftersom jag inte kommer att tala så mycket om slutresultatet av rapporten - och jag vill betona att jag inte har lagt fram några ändringsförslag till slutresultatet av fiskeriutskottets omröstning; jag kommer i stället att kommentera kommissionens förslag.
Detta förslag medför olika problem - och enligt min åsikt finns det faktiskt några problem med det - med bristande förenlighet med fördragen och frågor som har med den rättsliga grunden att göra. Det är sant att situationen för många fiskbestånd är alarmerande och att det är nödvändigt att vidta brådskande åtgärder.
Fiskeverksamheten bör vara hållbar, och därför är det självklart nödvändigt att bevara fiskbestånden, men när det gäller binom hållbar utveckling och hållbart utnyttjande är dessa två begrepp oförenliga, och det måste därför finnas en balans: vi behöver ha en fiskerinäring och fiskbestånden måste återhämtas. Men det är inte logiskt att tala om hållbar utveckling om vi skiljer på dessa två begrepp.
När det gäller den här frågan anser jag att kommissionens förslag innehåller en strategi där man prioriterar, eller framför allt beaktar, en snabb återhämtning av fiskbestånden och att den bortser från den andra faktorn, hållbar utveckling. Kommissionens strategi kommer enligt min åsikt att leda till större sociala följder för de regioner som är beroende av fisket och kommer även att leda till strukturella förändringar med långtgående konsekvenser.
I själva verket kommer endast de större flottsegmenten att överleva och det traditionella fisket, vilket sysselsätter fler personer, kommer att vara dömt att försvinna. Det är viktigt att beakta de sociala följderna av återhämtningsplanerna i förvaltningen och återhämtningen av resurserna. Det är således nödvändigt att för det första ta med de ekonomiska och sociala faktorerna i utarbetandet av återhämtningsplanerna.
Det är endast genom att anpassa takten för återhämtningen av fiskeresurserna som vi kan variera och minska följderna för de fiskeberoende regionerna. Jag anser att kommissionen inte har varit uppmärksam på den här frågan och att kommissionens förslag försvagas i och med att man inte vill förstärka Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen, som enligt min åsikt bör förstärkas. Strategierna för de fleråriga planerna bör naturligtvis vara mångfacetterade, förhållandena mellan de arter som ingår i fiskbestånden bör beaktas och planer för en enda allvarligt hotad art bör ha en undantagskaraktär.
Kommissionens förslag uppvisar vissa tendenser att vilja avskaffa den gemensamma fiskeripolitikens drag av gemenskapspolitik; det är åtminstone vad jag anser. Till exempel föreslår man att medlemsstaterna skall få befogenhet att vidta åtgärder när det gäller frågor som faller under gemenskapens behörighet eller där det redan finns en gemenskapsmekanism.
Kommissionen har lagt fram två svåra, komplicerade och mycket restriktiva förslag om till exempel torskfisket. Jag tar tillfället i akt för att komma med en mycket personlig kommentar om det som jag har lärt mig av den här debatten.
Det står klart att resurserna har minskats, att det har skett en nedgång. Dessutom, och detta är mycket allvarligt, är antalet förlorade arbetstillfällen mycket större än de resurser som har förlorats, och detta har skett i alla Europeiska unionens medlemsstater, trots undantagen, skyddsåtgärderna och diskrimineringarna, av vilka några har gällt tillträden. Jag, som inte har varit överdrivet påstridig när det gäller den här frågan, vill kommentera detta nu eftersom det nu säkerligen kommer att bli nödvändigt - vi får hoppas att vi kan undvika allvarliga följder - att vidta hårda åtgärder, och dessa kommer att påverka det småskaliga fisket i högre grad.
Det här fallet illustrerar på ett perfekt sätt behovet av att ändra strategin för den gemensamma fiskeripolitiken. Det är de verksamma inom fisket som fiskar, inte medlemsstaterna, och det är nödvändigt att vidta åtgärder för att garantera verksamheten inom de flottsegment som är mest känsliga, vilken nationalitet de än har. Jag antar att det här är en fråga för framtiden, men om vi vill bevara de regioner som vill fiska och vars flottor skapar ett stort antal arbetstillfällen kommer vi säkerligen att förlora ett unikt tillfälle genom att tilldela fångstmängder per typ av fiske och flottsegment eftersom vi förleds av för många enskilda intressen, vilket kommissionens förslag i viss mån uppmuntrar till.
Jag kommer inte att kommentera de andra aspekterna av kommissionens förslag. Jag vill tacka mina kolleger, talmannen och Stevenson, som har lett diskussionen om denna svåra fråga, och uttrycka min politiska grupps stöd för Varelas betänkande.

Stevenson (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig först av allt tacka föredragandena Jové Peres och Varela Suanzes-Carpegna för deras utmärkta betänkanden, och eftersom de kommer från Galicien så vill jag även säga till dem båda att de har vår djupaste medkänsla från fiskeriutskottet för den tragedi som utspelar sig i området, förorsakad av vraket av ?Prestige?. Om fiskeriutskottet kan göra någonting för att hjälpa så kommer vi att göra allt som behövs och samla allt det bistånd vi kan för att hjälpa folket i Galicien. Våra tankar är med dem i denna tid.
Jag vill tala om torskkrisen. Som kammaren känner till så kräver kommissionen kolossala nedskärningar på upp till 80 procent för fisket av torsk och kolja och betydande minskningar för fisket av annan vitfisk för att komma tillrätta med de krympande torskbestånden i Nordsjön, Irländska sjön, havet väster om Skottland och Skagerrak. Nedskärningar i denna skala skulle utplåna fisket av vitfisk i Förenade kungariket och Irland och förstöra tusentals arbetstillfällen i dessa länder, liksom i Frankrike, Skandinavien och Nederländerna.
Jag har sett kommissionens reviderade återhämtningsplan för torsk och kummel. Jag måste säga till kammaren att detta är en radikal förändring jämfört med den ursprungliga återhämtningsplanen för torsk och kummel som vi behandlade, och jag anser att, enligt artikel 37 i fördraget, vi i denna kammare har rätt att bli konsulterade om dessa förändrade förslag. Jag hoppas att denna kammare stödjer mig i att kräva denna rätt och att vi vill ha vårt ord med i laget och att dessa förändrade förslag fordrar ett fullständigt samråd med oss.
För att förbättra denna debatt vill jag fråga kommissionen varför de är beredda att acceptera de bristfälliga och inaktuella vetenskapliga data som ligger till grund för deras krav på drakoniska nedskärningar. ICES' data samlades in under 2001 innan man införde rigorösa bevarandeåtgärder, vilkas effekter ännu inte har utvärderats. Till exempel: fiskarna i min valkrets i Skottland ökade maskstorleken till 120 millimeter, förra våren drabbades de av en stängning av 137 000 kvadratkilometer lekplatser för torsk i Nordsjön, 170 fartyg skrotades under den senaste omgången av nedläggningar, vilket lämnade tusentals ton fisk i havet som i annat fall kunde ha fångats och sålts. Och delar av Irländska sjön har naturligtvis varit stängda för torskfiske under de senaste tre åren, vilket har gjort det möjligt för torskbestånden att återhämta sig. Effekterna av dessa åtgärder har ännu inte analyserats av forskarna. Inte heller har man analyserat möjligheten att stigande temperaturer, föroreningar eller Nordatlantiska strömmen kan ha bidragit till torskens vandring längre norrut mot Island och Färöarna där man regelbundet fångar tusentals ton torsk. Samma forskare som kräver att vår vitfiskindustri skall stängas i minst sex år kan inte garantera att torsken någonsin kommer att återvända till Nordsjön även om vi genomför dessa åtgärder. 
Som vi i fiskeriutskottet känner till så stängde den kanadensiska regeringen Newfoundlandsbankarna för tio år sedan, och det finns ännu inte några tecken på att torsken skulle återvända. I stället för torsk hittar de kanadensiska fiskarna stora bestånd av Queenkrabba och räkor, som ger dem ungefär fyra gånger den inkomst de brukade få av torsken. Jag anser att det är en liknande utveckling som nu äger rum i Nordsjön, där vi kan se stora spirande bestånd av räkor, som nu är ett av våra rikaste fisken.
Vetenskapsmän har nyligen visat att på samma sätt som torsk äter räkor så äter räkor torskyngel. Det kan mycket väl vara så att vi, oavsett vilka drakoniska åtgärder vi vidtar, inte kommer att kunna återetablera torsken. Efter en planerad stängning på minst sex år skulle sådana åtgärder hursomhelst endast vara av akademiskt intresse, eftersom så mycket som 44 000 fiskare och anställda i företag med anknytning till fiskeindustrin skulle ha förlorat sina arbeten enligt den senaste socio-ekonomiska konsekvensstudien. Så ser den katastrof ut som de står inför denna jul efter att troget ha följt den gemensamma fiskeripolitikens regler och förordningar under de senaste tjugo åren. 
Jag är för ett uthålligt fiske och inser att det är nödvändigt att skapa balans mellan flottkapacitet och tillgängliga fiskbestånd, men jag erkänner också att en livskraftig fiskeindustri behöver fiskare som fångar fisken.

Dührkop Dührkop (PSE)
Herr talman! De konkreta ekonomiska bidragen från budgeten till reformen av den gemensamma fiskeripolitiken tas inte upp i ramförordningen, utan kommer att läggas fram i separata förslag, och budgetutskottet kommer ingående att analysera dessa i sinom tid.
De belopp som avsätts för genomförandet av reformen är emellertid ganska blygsamma, och de finns med i kapitel B2-90, ?stödåtgärder för den gemensamma fiskeripolitiken?: 1 miljon euro för inrättandet av en gemensam inspektionsorganisation, 100 000 euro för inrättandet av fyra regionala rådgivande nämnder och 1 miljon euro för vetenskapliga rön av bättre kvalitet.
Budgetutskottet bedömer reformens tre åtgärder som positiva och har godkänt de föreslagna beloppen, som enligt kommissionens förslag skall hållas i reserv i väntan på att ramförordningen slutgiltigt antas.
Budgetutskottet anser emellertid att parlamentet bör titta närmare på de detaljerade förslag som kommissionen lägger fram om dessa tre åtgärder och även ta hänsyn till konsekvenserna av dessa, framför allt när det gäller de personalmässiga konsekvenserna, administrativa kostnader, tjänsteresor och kommittémöten. Jag skulle vilja be kommissionen att klargöra en sak: för åtgärden för att öka kvaliteten på de vetenskapliga rönen föreslås beloppet 4 miljoner euro i ramförordningen, men i kommissionens preliminära budgetförslag förklarar den att endast 1 miljon euro kommer att avsättas för denna åtgärd från budgetpost B2-904, som förs till reserven.
Samtidigt observerar vi att kommissionen har ökat denna post med 3 miljoner euro jämfört med förra året som, summerat med den miljon som finns i reserven, gör att beloppet totalt ökar till 4 miljoner euro, såsom det föreslås i ramförordningen. Men eftersom detta inte framgår klart är min fråga till kommissionen: är denna ökning på 4 miljoner euro - 3 plus 1 - avsedd att öka kvaliteten på de vetenskapliga rönen, såsom fastställs i ramförordningen, eller avsätts tvärtom endast den miljon som finns i reserven till denna åtgärd? Om det sistnämnda alternativet stämmer, för vilket ändamål avsätter kommissionen denna ökning på 3 miljoner i budgetpost B2-904?
När det gäller Varelas betänkande, som handlar om en av de grundläggande faktorerna i reformen av den gemensamma fiskeripolitiken - minskningen av Europeiska unionens flottas fiskekapacitet - överlåter budgetutskottet naturligtvis åt fiskeriutskottet, och det kan inte vara på något annat sätt, att bedöma behovet av att tillämpa skrotning av fiskefartyg. Det är nödvändigt att vidta andra, mindre drastiska och oåterkalleliga åtgärder, som att bedöma antalet fartyg som denna åtgärd skall tillämpas för, och därför uttalar sig budgetutskottet endast om de ekonomiska följderna av skrotningen.
I förslaget till förordning avsätts ett ingångsbelopp på 32 miljoner euro för år 2003 för att särskilt stimulera samfinansiering. Budgetutskottet beräknar även att det ytterligare belopp som kommer att bli nödvändigt under perioden 2003-2006 totalt uppgår till 271,6 miljoner euro.
Budgetutskottet anser att finansieringen av den nya åtgärden är oförenlig med det maximala utgiftstaket i rubrik 2 i den budgetplan som för närvarande är i kraft och att de 32 miljoner som redan avsatts i budgeten för år 2003 därför endast kan göras tillgängliga om man utnyttjar ytterligare åtaganden genom att använda instrumenten i det interinstitutionella avtalet.

Paulsen (ELDR)
. Herr talman! Jag vill berömma kommissionär Fischler för hans insiktsfulla inlägg i inledningen av debatten. Vi vet nämligen att miljösituationen står inför en katastrof i fråga om fiske och hållbarhet. Det gäller inte bara torsk och vitfisk, utan alla vetenskapsmän befarar att vi utfiskar de flesta av våra fiskarter.
Vi måste komma ihåg att utan fisk finns det inga fiskare, det finns ingen ekonomi, och det finns ingen fiskepolitik. Det vi dessutom håller på att förlora är en mycket viktig kust- och fiskekultur i nära nog alla europeiska länder, vilket kanske är den värsta katastrofen för vår del. Vi kan emellertid inte fortsätta att fiska på detta sätt. Vi har ansvar inte bara för dem som lever nu, utan det är också fråga om våra barns och barnbarns framtid.
Miljöutskottet tog i sitt beslut också upp det faktum att vi rika européer köper - i och för sig för ansenliga summor men ändå för småpengar - fiskerättigheter av fattigare länder. Vad gör vi egentligen där? Vilka hållbarhetsplaner har vi? Vilken beredskap finns för att hjälpa de fattiga kustfiskarna vid Afrikas kuster? Har vi rätt att bete oss så kolonialt som vi faktiskt gör när det gäller fiskeavtalen med tredje världen? Det finns en del vackra ord på pappret, men hur ser verkligheten ut?
Nu har vi fiskat oss själva till katastrof. Låt oss för guds skull inte fiska även de fattiga till katastrofens brant!

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Innan jag börjar utvärdera betänkandena, låt mig som europé och galicier förmedla den enorma oro jag känner över den största marina katastrof som någonsin inträffat i Europa.
Europas största fiske- och skaldjursresurser - och kanske världens största - håller på att förstöras av en olycka som vi alla var skyldiga att undvika. Vi står inför en tragedi vars dimensioner fortfarande är omöjliga att beräkna. Hela Galiciens kust, hundra mil, är stängd för fiske och skaldjursfiske. Landskap med en unik skönhet, en nationalpark, nätverket Natura 2000, hela det marina ekosystemet och vår oerhört rika biologiska mångfald; allt är förstört.
Vi står inför ett europeiskt problem som kräver en europeisk lösning. En medlemsstat, och ännu mer, en region, i det här fallet en eftersatt, perifer region som tillhör mål 1 och som i hög grad är beroende av vad havet och den relaterade industriella verksamheten kan ge för att utvecklas - 54 ekonomiska sektorer av de 62 som finns med i gemenskapens tabeller över input-ouput - över 10 procent av BNP, turismen och så vidare, påverkas dramatiskt.
Vi känner oss maktlösa inför det som inträffat, och vi begär hjälp i och av Europa. Hjälp oss, hjälp galicierna.
När vi förra sommaren såg hur det mäktiga Tyskland bokstavligen översvämmades av sina vattenrika floder ställde vi alla upp, och vi inrättade Europeiska solidaritetsfonden. I dag begär vi här, i Europaparlamentet, att man brådskande ger medel från denna fond för att hjälpa Galicien. Det är inte tid för juridiska utläggningar, vi måste ta medel ur fonden.
Jag ställer mig bakom de uttalanden som den galiciska regeringen nyligen gjorde: Europeiska unionen får inte bara vara en dröm om sammanhållning, unionen måste, förutom detta, vara en solidarisk verklighet och stödja medborgarna i alla medlemsstater när de grymt drabbas av en olycka, vare sig det sker i norr, syd, öst eller väst. Europa kommer att bli verklighet när vi är mentalt förberedda på medborgarnas problem. Vi måste alla arbeta tillsammans, sida vid sida.
Vi har inrättat Europeiska sjösäkerhetsbyrån, men vi vet inte var vi skall förlägga den. Vilken europeisk region är mest utsatt för sjöfartsolyckor? Vilken region har drabbats av flest olyckor? Vilken region har den största naturskatten av fisk och skaldjur som det är nödvändigt att skydda? Vilken region är mest beroende av dessa resurser? Vilken region kan vara mest mottaglig och mest motiverad för att hysa byrån och arbeta för sjösäkerhet? Låt oss sluta att föra småskalig politik i Europa och låt oss sluta med invecklade och innehållslösa diskussioner. Europa har en skuld till Galicien. Galicien är svaret på dessa frågor och Galicien bör vara förslaget.
Vi främjar utan betänkligheter vår marina industri; vi bygger oljetankfartyg med dubbla skrov som ökar säkerheten i våra farvatten; vi följer på så vis Förenta staternas exempel. Vi skapar de farleder för farligt gods som Frankrike och Spanien redan har föreslagit. Det brådskande, det omedelbara, är att hjälpa de människor som har förlorat sitt levebröd och återställa miljön. För att göra detta måste vi se till att stöd från alla strukturfonder blir tillgängliga och frigöra medel ur solidaritetsfonden. Men på kortare sikt är åtgärder som dem jag just nämnde även nödvändiga.
Jag avslutar, kära kolleger, med det motto som tusentals galicier ställde sig bakom i en massdemonstration förra söndagen: ?aldrig mer?.
Herr Fischler! Vi kommer att tala om dessa frågor måndagen den 9 december i fiskeriutskottet; jag har som talesman för PPE-DE-gruppen begärt att denna punkt skall tas med på föredragningslistan. För närvarande skulle jag välkomna att ni besöker Galicien för att direkt lära känna verkligheten och se hur regionen, fisket och skaldjursfisket har drabbats av katastrofen.
Låt oss nu tala om reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Herr kommissionär! Vad som måste skrotas är inte fiskefartygen, utan de gamla oljetankfartygen. ?Prestige? har skadat fisket mer än hela den europeiska fiskeflottan har gjort. Låt oss sluta hyckla. När kommer utvärderingen av de skador som icke fiskerelaterad verksamhet orsakar på fisket? Varför kan man subventionera ett fartyg på 12 meter och inte ett fartyg på 13 meter? Är ni inte medveten om att det allvarliga är att man fiskar i områden för fortplantning? Det kan såväl ett stort som ett litet fartyg göra; det lilla fartyget kanske ännu lättare.
Reformen av den gemensamma fiskeripolitiken krävde inte att man rörde fonderna, tillträdet till dem, ja, men det var inte nödvändigt att röra Fonden för fiskets utveckling och ännu mindre unilateralt som kommissionen vill. Som er kollega Barnier har sagt - och det finns skriftligt på det - ni saknar rättslig och moralisk grund för att reformera strukturfonderna nu. Varför kan man avsätta stöd till den gemensamma jordbrukspolitiken som ju utgör 50 procent av unionens budget - och stöden skall utbetalas till och med år 2013 - men dra in de stöd som är planerade till och med år 2006 till den gemensamma fiskeripolitiken, som inte ens når 1 procent? Är det inte så att det råder överskott på jordbruksprodukter? Däremot finns det ett underskott på fiskeprodukter.
De verksamma inom fisket kräver inte mer pengar, bara det som utlovats och med de utlovade villkoren. Mer kontroll, ja, vilket betonas i de betänkanden som jag lägger fram inför plenum, ökad öppenhet, att de medlemsstater som uppfyllde målen för minskning av flottan skall få lön för mödan; de får inte likställas med de medlemsstater som inte uppfyllde målen. Under år 2004 eller 2005 kommer det att bli nödvändigt att reformera strukturfonderna. Då får vi se om alla stöd bör tas bort. Vi måste analysera den frågan. Om de försvinner måste detta gälla alla, men till dess vill vi att de planer som har fastställts skall följas och att Europeiska unionen år 2006 skall ha en renoverad, modern och säker fiskeflotta. Det handlar inte om att fiska mer, utan om att fiska bättre, att kontrollera bevarandet av våra resurser genom de totala tillåtna fångstmängderna - det är det de är till för, med kvoter och tekniska åtgärder - selektiva redskap, fredningsperioder, regleringar av fiskeansträngningen och begränsningar av antalet dagar till sjöss, och även med skrotningar, men som en åtgärd av många, inte den enda, eftersom det är den enda oåterkalleliga åtgärden.
Med varje skrotat fartyg försvinner arbetstillfällen, och det måste vi vara medvetna om. Vi måste göra bevarandet av fiskbestånden förenligt med bevarandet av de yrkesverksamma inom fisket, och i svåra tider, som den situation som Galicien befinner sig i för närvarande och under de svåra tider som kommer, handlar det inte om att öka fiskeansträngningen, ännu mindre i gemenskapens vatten; det är möjligt att bidra till utvecklingen i tredje länder och samtidigt bevara vår sysselsättning och försörja våra marknader. Detta kan till exempel ske genom främjande av export av fartyg och bildande av samriskföretag med tredje länder. Om man inte gör detta uppmuntrar man fiskarna att i svåra tider ta hyra på piratfiskefartyg som för bekvämlighetsflagg, och det måste vi undvika.
Därför har jag godkänt mina kollegers ändringsförslag, som berikar mina betänkanden, för att göra flottpolitiken mer kontrollerad och öppen. Två ändringsförslag som jag själv lagt fram går i samma linje, och syftet med dem är att klargöra att vi inte avser att öka fiskekapaciteten på något sätt. Dessa ändringsförslag står även i samklang med politiken för utvecklingssamarbete.
Det återstår bara för mig att tacka för samarbetet med de ledamöter som har arbetat med den här frågan och lagt fram ändringsförslag. Jag vill säga dem som inte helt instämmer i vad som sägs i dessa betänkanden, inte bara som föredragande för dessa betänkanden, utan som jag sade i början, som europé från Galicien, att jag har försökt vara så ärlig och engagerad som möjligt i mitt arbete, och jag vill be dem att inte rösta mot dessa betänkanden. Jag ber dem att åtminstone överväga detta, och om de vill rösta mot ber jag dem att överväga att i så fall lägga ned sina röster; det skulle jag vara tacksam för.
Jag vill avsluta med att tacka och gratulera min kollega, Jové Peres, för hans fantastiska arbete under förhållanden - som vår ordförande Stevenson har erkänt - har varit svåra, med vissa påtryckningar och många missförstånd. Slutligen vill jag naturligtvis uttrycka min solidaritet med ordförande Stevenson när det gäller den muntliga fråga han har lagt fram. Jag sänder ett stort tack till alla.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! Jag vill först och främst gratulera Jové Peres till hans arbete, till betänkandet och till det sunda förnuft som har inspirerat hans betänkande.
Herr kommissionär! Den smärtsamma situation som min region, Galicien, befinner sig i till följd av tragedin med ?Prestige? är verkligen outhärdlig. Att betrakta de galiciska kusterna efter katastrofen och se ett ledset, irriterat, generöst och bekymrat folk som trots allt ser framåt, anser jag vara det bästa beviset på att Galicien, denna region i nordvästra delen av Iberiska halvön, verkligen är starkt beroende av fisket. Fisket och den verksamhet som är knuten till detta står för 20 procent av regionens BNP. Jag tar även tillfället i akt för att säga att jag instämmer i vad föredraganden, Varela, begär.
Det jag nyss sade har samband med betänkandet av Jové Peres, eftersom galicierna efter den katastrof som har utlösts av ?Prestige? arbetar beslutsamt för att bekämpa de fruktansvärda konsekvenserna för miljön, fisket och det sociala livet. Jag anser att dessa tre aspekter bildar en helhet. Förslaget om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna i enlighet med den gemensamma fiskeripolitiken måste vara en satsning och ett åtagande för hållbar utveckling och värnande om miljön. Båda dessa faktorer skall vara utgångspunkter, länkar, som reformen av den gemensamma fiskeripolitiken skall bygga på.
Hållbarheten skulle naturligtvis vara garanterad om det inte fanns utveckling, men i och med dessa utgångspunkter - som ibland är aprioriska och ibland saknar underbyggnad och som alltid kan ifrågasättas eller är diskutabla - kan det finnas olika lösningar, och när det gäller den här saken är föredragandens, Jové Peres, arbete lovvärt eftersom han har lyckats undgå att överdriva aspekter som ses på ett ensidigt sätt, även om de är viktiga.
När situationen ser ut på det här viset kan inte den återhämtning som vi alla vill genomföra byggas på en enda åtgärd - en minskning av fiskeverksamheten, eller att den helt enkelt försvinner - eftersom det är personer, människor, familjeförsörjare, som bedriver fisket, och det är därför det är nödvändigt att försöka finna en balans mellan följderna av fiskebegränsningen och bevarandeåtgärderna. Ett exempel skulle vara mekanismer för tillfälligt upphörande av verksamheten, begränsningar av antalet dagar till sjöss osv.
Herr kommissionär! Följande stod att läsa i en galicisk tidning i morse: ?EU-kommissionären för fiske säger att nedskärningarna av stöden kommer att lindra effekterna av förlorade arbetstillfällen. Att dra in de statliga stöden för modernisering av fartyg kommer att ge positiva effekter, eftersom denna åtgärd kommer att bidra till att man kan behålla arbetstillfällen ombord på fartygen.? Eftersom fartyget inte bara är en arbetsplats, utan även ett hem för de yrkesverksamma inom fisket, är dessa enligt min åsikt väl förtjänta av en förbättring av arbets- och levnadsförhållandena ombord. Deras värdighet kräver detta, samhället, och särskilt fiskeregionerna, kräver och förväntar sig sådana åtgärder.

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag hade tänkt tala om de betänkanden som har lagts fram inför plenum och gratulera de föredragande, eftersom de alla genomfört ett fantastiskt arbete, men ni tog upp den katastrof som ödelägger Galicien.
För första gången har ni erkänt att era avdelningar kan göra något mer för min region. Jag hoppas att er operativa grupp har upplyst er om att det, förutom ostron, finns musslor och piggvar i Galicien och att Europa, tack vare starka och moderna fisk- och skaldjursodlarföretag, som under dessa tjugo dagar har förlorat allt, är den främsta producenten i världen av dessa två arter.
Jag hoppas att de upplyser er om att vår kust har en enormt rik biologisk mångfald och att denna inte tillhör Galicien, herr kommissionär, utan Europa. Vad vi har nu är en massa olja, och våra ledares overksamhet slår mot vad vi håller allra kärast: vårt levnadssätt.
De 120 000 personer som lever av fisket i Galicien förstår er inte särskilt bra. Jag har alltid försökt förklara era förslag noggrant och har försökt att finna en gemensam nämnare mellan båda parter, mellan er och Galiciens medborgare. Eftersom ni nu tog upp denna operativa grupp skulle jag, trots att de galiciska fiskarna ännu inte har hört något om att gruppen kommer att bege sig dit, vilja att gruppen lägger fram sina slutsatser i parlamentet, men här och nu.
Vi har nämligen lyssnat till den ansvariga kommissionären för transport, som inför den spanska regeringens och den galiciska regionala regeringens totala overksamhet har utarbetat konkreta förslag som skall läggas fram inför rådet för att ta itu med denna katastrof och för att se till att den inte upprepas. Även kommissionär Barnier, som har visat förståelse och varit mottaglig för problemen, har talat om åtgärder, och han har lovat att inom kort framträda inför utskottet för regionalpolitik, transport och turism för att förklara hur vi kan använda solidaritetsfonden.
Nu är det er tur, herr Fischler. Är det inte dags, herr Fischler, att de europeiska fiskarna i Galicien får höra något annat än dåliga nyheter från sin kommissionär? Ert namn är nämligen hittills förknippat - och detta måste sägas - med misslyckandet att sluta ett avtal med Marocko, skrotning av flottan och en hel rad åtgärder som jag inte vet om de är bra eller dåliga.
Den socialistiska gruppen har gjort en enorm ansträngning och har till och med anordnat en offentlig utfrågning för att tala om reformen av den gemensamma fiskeripolitiken; den har utarbetat en broschyr och lyssnat till sektorn, men åtgärderna förklaras inte tillräckligt bra. Herr kommissionär! Jag klandrar er för allt detta, och det kommer att leda till att Europa förlorar trovärdighet. Såväl ni österrikiska medborgare som de tyska medborgarna har säkerligen ett annat minne av unionens reaktion på den översvämningskatastrof som drabbade er, och jag känner mig delaktig i denna reaktion, herr kommissionär.
Detsamma, exakt detsamma, förväntar sig de europeiska medborgarna i Galicien. Jag kan inte tro att ni, nästan en månad efter katastrofen, inte har något annat svar att ge oss än att ni har sänt dit en operativ grupp. Jag anser att det är er tur nu, herr Fischler, att säga till era fiskare - för de är era ?fiskare?, inte mina, det är ni som har det administrativa ansvaret för dem - vad de kan förvänta sig av sin kommissionär.
Jag kommer inte att föreslå ett besök, även om jag anser att de verkligen bör bege sig till Galicien. Företagarna inom turistsektorn börjar fundera på att erbjuda katastrofturism som en utväg; galicierna tycker nämligen mycket om svart humor. Men, herr Fischler, anser ni inte att det nu är dags att ni i plenum, här i kammaren, här och nu, förklarar vad de europeiska fiskarna, galicierna, kan förvänta sig av sin kommissionär nu när denna katastrof har drabbat dem?
Vi galicier vet att vi har två öron, ett på var sida av huvudet; vad vi inte visste är att vi, förutom två öron, skulle ha 70 000 ton olja på våra kuster, och att vi i dag, i plenum, skulle tala om vad vi skall begränsa eller besluta för att fiskarna inte skall fortsätta att förstöra de marina naturresurserna.
Herr kommissionär! Detta är galiciernas svarta humor, men det är tragikomiskt. Och det är allt jag har att säga.

Busk (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill gärna tacka de två föredragandena för deras mycket stora arbete. De reformer av vår fiskeripolitik som vi diskuterar i kväll är mycket viktiga. I synnerhet Varelas betänkanden om offentligt stöd till nytillverkning och modernisering av fiskefartyg är mycket viktiga. Jag vill samtidigt på min grupps vägnar uttrycka förståelse för Varelas uttalande om oljeföroreningen längs Galiciens kust.
Den liberala gruppen stöder kommissionens reformförslag, som innehåller de element som är nödvändiga för att vi skall kunna anpassa gemenskapens fiskeflotta till havets resurser. Vi kunde mycket väl ha stött ett fortsatt offentligt stöd till modernisering av fiskefartyg om det uteslutande skulle förbättra säkerheten och arbetsvillkoren ombord. Vi skulle också kunna diskutera stöd till nytillverkning om vi villkorar stödet med att man tar bort mera kapacitet än man tillför. Men vi kan under inga omständigheter acceptera en fortsättning av den nuvarande situationen, då den europeiska fiskeflottan blir större och större på skattebetalarnas bekostnad.
Ett av de största problemen för den europeiska fiskerinäringen är just att flottan är för stor. Det finns helt enkelt alltför många fartyg för alltför lite fisk, och det finns orimligt stora skillnader i fråga om hur medlemsstaterna hittills har administrerat fiskeripolitiken. Det är att slå blå dunster i ögonen på fiskarna att fortsätta med denna katastrofala politik, som bara kommer att förvärra problemen och förlänga den reformprocess som onekligen måste genomföras. I fråga om det föreslagna stoppet för torskfisket vill vi i den liberala gruppen gärna stödja åtgärderna för att bevara torskbeståndet. Vi underströk dock samtidigt att när det rör sig om ett så drastiskt förslag till minskning av kvoterna måste man verkligen vara säker på sin sak, eftersom detta får mycket stora konsekvenser inte bara för fiskerisektorn på havet utan också på land. Därför måste forskning prioriteras högt, och man måste satsa tillräckliga resurser.
Alla är överens om att den nuvarande fiskeripolitiken har slagit fel. Därför är det absolut nödvändigt att vi stöder kommissionens reformförslag och därigenom förkastar de framförda ändringsförslagen, som vill ha en fortsättning av den nuvarande fiskeripolitiken.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Jag gratulerar föredragandena till deras arbete, eftersom de betänkanden vi diskuterar här är positiva i allmänhet och förändrar de allvarligaste aspekterna i kommissionens förslag och tar med flera olika ändringsförslag som jag har lagt fram under de förberedande arbetena i fiskeriutskottet, även om jag i ett eller annat fall är oenig med den lösning man har funnit eller tycker att man borde ha gått längre.
Jag vill understryka de viktigaste aspekterna som vi måste skydda i denna revision: det är nödvändigt att bibehålla undantaget från tillgången till kustområdenas tolv sjömil för att skydda den traditionella fiskeriverksamheten och det socioekonomiska nätverk i regionerna som är beroende av fisket, att försvara ett litet kustnära och hantverksbetonat fiske, att skydda fiskbestånden och den känsligaste delen av kustremsan. Jag vill påminna om att vi här redan har antagit ett förslag, som vi tidigare lade fram, som förespråkar en utvidgning av detta undantag till 24 sjömil. Låt oss då åtminstone börja ifrågasätta den permanenta karaktären av de tolv sjömilen! Det är också mycket positivt att det förslag vi lämnade in om utvidgning av undantaget till 50 sjömil i gemenskapens yttersta randområden på grund av deras särskilda status godkänts, vilket, om det bekräftas av rådet, kommer att medföra klara fördelar för att kunna försvara fiskerisektorn i de självstyrande regionerna Madeira, Azorerna och i alla gemenskapens yttersta randområden, vilket skulle bidra till deras utveckling.
Det är nödvändigt att förkasta en omprogrammering av strukturfonderna (FFU) för fiskerisektorn och förhindra att medlen till modernisering omvandlas till att förstöra fartyg, något som för övrigt ligger i linje med fiskeriutskottets yttrande om budgeten för 2003. Som vi har understrukit finns det andra alternativa metoder för att minska fiskeansträngningarna, vilka redan har nämnts, framför allt systemet för reglering av antal dagar till havs, perioder då verksamheten stoppas av biologiska skäl samt tekniska metoder för mer selektiva fångster. I vissa områden, herr kommissionär, är det inte fisket som har förstört fiskbestånden, utan föroreningar. Här har vi fallet med ?Prestige? för att visa att detta tyvärr är sant. Det som mest förstör är dessa olyckor, de gamla osäkra oljefartygen som fortsätter att passera våra kuster.
Att förstöra fartyg måste ses som en lösning i sista hand, och vi måste ha klart för oss att varje ny politik för att minska flottkapaciteten måste utgå ifrån den reella uppfyllnadsgraden för tidigare mål och inte straffa dem som redan uppfyllt dessa mål ännu mer. Även förbudet för fartyg kortare än tolv meter är hur som helst mycket begränsat, även om det är positivt. Det är nödvändigt att gå längre än så.
Det är dock viktigt att tänka på att varje minskning av fiskeansträngningen måste följas av förstärkta ekonomiska medel ur Fonden för fiskets utveckling och av unionens inre politik för att kompensera de negativa socioekonomiska effekterna av denna minskning. Och jag beklagar att inte det specifika programmet för det kustnära och hantverksbetonade fisket antogs.
Det är också nödvändigt att fiskarna och de organisationer som representerar dem deltar i beslutsförfarandet för den gemensamma fiskeripolitiken och i resursförvaltningen, framför allt genom medbeslutande, för att kunna garantera en verklig decentralisering.
Vi anser också att det är medlemsstaternas sak att se till att kontrollen, inspektionen och ett effektivt genomförande av reglerna i den gemensamma fiskeripolitiken sker, varför vi inte instämmer i de förslag som ifrågasätter denna princip.

Hudghton (Verts/ALE).
Herr talman! Under reformprocessen av den gemensamma fiskeripolitiken har jag hela tiden varit för den grundläggande principen om relativ stabilitet genom inrättandet av kustzoner på åtminstone 12 mil som ett permanent inslag i den gemensamma fiskeripolitiken och stärkandet av de föreslagna regionala rådgivande kommittéernas roll så att samtliga parters reella deltagande kan förverkligas. Jag har även gett mitt principiella stöd till förslag om att övergå till ett system för fiskeförvaltning som bygger på flerårig förvaltning av fiske efter flera arter och ekosystem, och i strukturfrågor överensstämmer min uppfattning i stort med kommissionens.
Men jag anser att den positiva potentialen i en reform av den gemensamma fiskeripolitiken inte skulle tjäna någonting till om inte kommissionen visar att den verkligen är beredd att lyssna på dem som berörs av fiskeripolitiken. Vår fiskeripolitik måste bli förstådd och inte uppfattas som något som godtyckligt dikteras av en europeisk union som påstår sig veta bäst, men som i själva verket inte kan bevisa det. Den gemensamma fiskeripolitiken har till dags dato visserligen inte varit någon dundrande succé, vilket vi alla har tillstått. Detta innebär att de vetenskapliga råden måste vara aktuella, att de måste kunna verifieras, att de måste vara oberoende och att det måste vara möjligt att bevisa att de verkligen är det.
Den torskkris som har tornat upp sig över Nordsjön under nästan två år har redan inneburit att fiskarna drabbats av verkliga nedläggningar, kännbara nedskärningar i flottstorlek och en rad tekniska åtgärder, inklusive större maskor. Dessa ansträngningar har åtminstone resulterat i att förbättringen av torskbestånden bara ligger ungefär 3 procent under de mål som anges i återhämtningsplanerna. Nu ställs samma fiskare inför drastiska nedskärningar och kommer att förlora varje uns av förtroende för kommissionen och dess vetenskapliga råd när man föreslår åtgärder som hotar att fullständigt ödelägga redan bräckliga fiskesamhällen.
Jag anser att kommissionen måste ta hänsyn till torskkrisens speciella karaktär och inte binda sig vid politiska tidsfrister. Det kommande rådsmötet i december kommer att bli det forum som lägger sista handen vid reformförslagen, och det bör inte utnyttjas för att forcera igenom panikåtgärder för torsk och besläktade arter. Jag uppmanar kommissionen att gå från ord till handling. Varför inte inrätta den första regionala rådgivande kommittén - eller förvaltningsrådet, som jag skulle föredra - som ett pilotprojekt och ge den i uppdrag att hjälpa till med att utforma åtgärder för att rädda bestånden av vitfisk i Nordsjön? På så vis skulle vi samtidigt kunna återställa förtroendet för processen.
Jag uppmanar kommissionen att tänka sig för än en gång när det gäller fritt tillträde till Nordsjön som en del av en framtida gemensam fiskeripolitik. Den nuvarande krisen understryker endast hur bräckligt detta hav och nyckelbestånden i dess blandfiske är. Era egna ord i ett skriftligt svar till mig, herr kommissionär, var: ?mycket litet är känt om mängden och tillståndet för de arter som ligger utanför kvoterna i Nordsjön, men fiske av arter som ligger utanför kvoterna skulle nästan säkert medföra bifångster av arter som ingår i kvoterna?. Jag säger, låt oss få reformen på rätt köl och sedan använda den ?
(Talmannen avbröt talaren.)

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! För det första vill jag ansluta mig till sympatiyttringarna för folket i Galicien, och jag instämmer till fullo med de talare och kolleger som har uppmanat till solidaritet med dem i denna tid. På det hela taget välkomnar jag Jové Peres' betänkande i dess nuvarande form. Kommissionens förslag utgår från principen om uthållig utveckling och det bedrövliga tillståndet för fiskeresurserna. Utgångspunkten kan inte bestridas, men många, däribland jag själv, har en annan uppfattning när det gäller beräkningen av beståndens storlek. Förslaget bygger på att man endast tar hänsyn till vetenskapliga rapporter när det gäller förvaltningsåtgärder. Man föreslår dock inte några trovärdiga åtgärder för att förbättra kunskaperna, trots att bristerna på detta område är välkända. Man föreslår en gemensam fiskeripolitik som snarare är anpassad till vissa medlemsstaters kortsiktiga intressen än till fiskarna. Jag säger till kommissionen att den gemensamma fiskeripolitiken måste vara inriktad på att bevara regioner som är beroende av fisket och inte göras till ett slagfält mellan medlemsstater. Fiskare har gemensamma intressen. De är alla beroende av fiskeresurser för sin verksamhet.
Beslut och mål för återhämtningsplanerna kan inte bortse från vilka sociala och ekonomiska konsekvenser de kan få. Återhämtningsplaner måste söka finna en balans mellan återhämtning och bevarande av bestånden och åtgärder för att begränsa fiskeindustrins verkningar.
De irländska fiskarna är benhårda när det gäller de exklusiva kustzonerna, och det är även fiskarna från Skottland, Wales, England, Frankrike, Portugal och Holland, från Danmark, Tyskland och andra - detta är något som absolut måste bevaras. Det grundläggande målet med systemet med kustzoner på mellan 6 och 12 mil var att skydda fiskeresurser genom att tillgången till dessa zoner förbehölls det småskaliga kustfisket. Generellt sett innebär detta att bestånden i dessa zoner utsätts för mindre tryck, zoner som ofta hyser lekområden och områden med mycket ungfisk. Det bidrog även till att skydda traditionellt fiske i kustsamhällen, vilket hjälpte dessa att bevara sin ekonomiska och sociala struktur.
Den nuvarande kritiska situationen för många bestånd innebär att det nu är mera angeläget än någonsin tidigare att inte bara bygga ut systemet med 6 till 12 mils zoner för tillgång till fiskevatten, vilket är fullständigt otillräckligt, utan vi måste snarare utvidga den exklusiva zonen till 24 mil om vi menar allvar med att bevara bestånden. Jag ber er stödja mina ändringsförslag om att utvidga den exklusiva zonen för kustfiske till 24 mil. Jag hyser inte några tvivel om att en överväldigande majoritet av era fiskare hade bett er göra detsamma.
Eftersom jag beklagar fiskbeståndens nuvarande otillfredsställande tillstånd och är för bevarande är jag inte beredd att kompromissa när det gäller skydd för mycket känsliga områden. Den irländska boxen är ett sådant mycket känsligt område. Vattnen i detta område är viktiga lekområden, och det är därför som man har gjort en avvikelse från principen om fri tillgång i dessa vatten. Dessvärre har detta inte kunnat förhindra att vissa fiskare från gemenskapen som seglar under bekvämlighetsflagg under årens lopp illegalt har plundrat bestånden i den irländska boxen. Det måste bli ett slut på denna plundring. Dessa vatten måste skyddas. Befintliga former för tillgång till den irländska boxen måste permanentas i reformprocessen. Fiskarnas kunskaper och erfarenheter kan inte ersättas med byråkratiska åtgärder. Av denna anledning har min grupp i många år krävt att fiskarna skall göras mera delaktiga i skötseln av den gemensamma fiskeripolitiken.
Kommissionen har nu anslutit sig till denna idé genom att föreslå skapandet av regionala rådgivande kommittéer som för första gången kommer att inkludera fiskarna och deras organisationer. Jag välkomnar detta. Fiskare måste vara delaktiga i förvaltningsprocessens alla faser om dessa kommittéer skall spela en meningsfull roll i framtiden. Fiskare måste även göras mer delaktiga i forskarnas arbete för att skapa ömsesidigt förtroende. Bara på så vis kan fiskarna bidra till och påverka gemenskapens politik.
Jag gratulerar Varela till båda hans balanserade betänkanden. Jag instämmer i hans analys. Jag instämmer i hans kritik. Jag instämmer i hans förslag till ändringar av kommissionens förslag. Jag kommer att stödja hans betänkanden.
Låt mig till sist tydligt och klart säga att den gemensamma fiskeripolitiken inte bara handlar om fisk; den handlar även om fiskare, och det är viktigare. Den handlar om deras familjer och om deras familjers framtid. Den handlar om deras livsstil som i många områden är den enda möjliga.

Berthu (NI).
Herr talman! I Souchets betänkande, som vi nyligen antog med mycket stor majoritet, uttalade man sig redan mycket bestämt för att det offentliga stödet till modernisering av fiskeflottan skulle bibehållas. Varelas betänkande går i samma riktning, och det gläds vi åt. Europaparlamentet bör bekräfta att det fäster stor betydelse vid att detta stöd bibehålls, och inte stödja kommissionens förslag som innebär att man vill avskaffa stödet under förevändningen att bevara havsmiljön. Stödet till modernisering behövs fortfarande. Det är inte detta som orsakar överfisket. Tvärtom. Moderna fartyg som är lämpligt utrustade och som bedriver ett selektivt och kontrollerat fiske kommer att bidra till en hållbar förvaltning av resurserna och till att bekämpa bedrägeriet. Det är inte detta stöd som är en orsak till överkapaciteten. Stödet bidrar till att förbättra villkoren när det gäller arbete, hygien och säkerhet ombord. Det bidrar till fiskeprodukternas bevarande och kvalitet. Det fyller därför en nödvändig funktion.
I ett vidare sammanhang, och efter att nyligen ha lyssnat till Fischlers redogörelse om den allmänna politiken, vill vi liksom han betona att en bra förvaltning av resurserna självfallet är nödvändig, men att den bör ske objektivt och öppet tillsammans med yrkesfolk och parallellt med att kvoterna minskas eller ökas, beroende på hur fiskbestånden utvecklas.
En sista kommentar: om man ställer upp strängare regler för fisket, kommer då konsumenternas efterfrågan att minska, eller kommer den i stället att leda till att importen från tredje land förvärras ytterligare? Till förmån för vem? Hur skall vi undvika denna snedvridna effekt? Vi vill ha svar på alla våra frågor.

Langenhagen (PPE-DE).
Herr talman! Någon sade att räkor ger större vinst än torsk när man tänker i termer som vinstmaximering. Betyder det i framtiden: torsk - nej tack? Precis som när det talas om Newfoundland? Detta får mig att tänka på ett skämt: vad skall vi med torsk till när det finns fiskpinnar? Ärligt talat - vi har förberett oss för en reform den 1 januari 2003 i flera år nu, och vad kommer Europaparlamentet med nu i slutet? Mycket väsen för ingenting är det många som säger, eftersom den kraftiga signal man har väntat på för ett nytt fiske i Europa inte blev mer än ett litet väsande i dag. Jag säger: kammaren har inte levererat någon reform, utan i bästa fall ett litet yngel till reform. Nåväl, alltid något.
I stället för att säkerställa fiskbestånden på lång sikt har man ställt ett lika kortfristigt som kortsiktigt bevarande av levnadsstandarden i förgrunden. Hårda ord, men dem står jag för. Detta är inte den sanna reform som alla tycktes vilja ha. Det är heller ingen ljuspunkt för de utfiskade resurserna, utan ett ödesdigert ?blunda och spring!?. Vi har alltför många fartyg på jakt efter allt mindre fisk, för bestånden befinner sig delvis i ett katastrofalt tillstånd. Detta är ett faktum som man absolut inte kan blunda för, inte ens om man menar att det är det enda sättet att bli omvald. Tror ni verkligen att vi politiker inte genomskådas? Jag kan inte med gott samvete fortsätta att med offentliga medel stödja nybyggnation av fartyg när vi nu har denna överkapacitet. Om nybyggnation av fiskefartyg vore en lönsam affär som utlovade framtida vinster, borde då inte bankerna stå på kö för att få vara med och finansiera det hela?
Men ingen står på kö, för det finns ingen vinst att vänta. Är det då de europeiska skattebetalarna som skall rycka in, vare sig de vill eller inte? Detta är rena rama oförnuftet. Tråkigt men sant! Det kommer inte att bli fråga om några vinster i framtiden heller, om vi inte tänker om och genomför radikala förändringar.

Kindermann (PSE).
Herr talman! Vi diskuterar i kväll tre olika förslag till förordning inom ramen för reformen av den gemensamma fiskepolitiken, och jag tror att detta är den viktigaste delen av reformpaketet. Därför bör vi påminna oss om varför det är så nödvändigt med en reform. Ett av de viktigaste skälen är följande: tillståndet är ytterst kritiskt för många fiskarter. Alltför många fiskebåtar får alltför lite fisk, och det är mot denna bakgrund som förslagen till förordning skall bedömas. Parlamentet bör visa mod och ge en tydlig signal, om vi nu verkligen menar allvar med skyddet för bestånden. Tyvärr saknar jag i Varela Suanzes-Carpegnas betänkanden den röda tråd som svarar mot kraven på en reform. Jag menar att vi på lång sikt inte hjälper någon med dessa små, kosmetiska korrekturer, varken fiskarna eller de hotade bestånd som inom överskådlig framtid faktiskt hotas av total kollaps.
Jag förstår inte heller riktigt det sätt på vilket man ifrågasätter de frivilliga skrotningsåtgärder som kommissionen har föreslagit. Betoningen ligger på frivillighet; allt annat är prat. De två betänkandena är inte helt acceptabla för mig, och jag kan inte heller stödja dem. En av de största utmaningarna är att backa upp alla föreslagna åtgärder både socialt och ekonomiskt, vilket jag tror att alla är överens om. Vad vi debatterar i dag är reformförslagen, och om vi samtidigt skall diskutera ?Prestige? och dess undergång måste vi noggrant hålla isär saker och ting. De galiciska fiskarna har vår solidaritet i denna fråga, men vi får för den skull inte förlora reformen ur sikte.

Attwooll (ELDR).
Herr talman! Vi måste säkerställa bärkraften i den sektor som är avgörande för sysselsättning och ekonomisk och social sammanhållning i unionens kustområden. Vi måste upprätthålla hållbara marina ekosystem som bevarar fiskbestånden för framtida generationer. Parlamentets resolution om grönboken fastställde att det grundläggande syftet med den gemensamma fiskeripolitiken är att uppnå balans mellan de båda målen. 
ELDR-gruppens ändringsförslag till Jové Peres' betänkande söker säkerställa 12-milsgränsens framtid på lång sikt och relativ stabilitet. De är avgörande både för bräckliga kustsamhällens uthållighet och för de bestånd som dessa samhällen är beroende av. Vi har för avsikt att tydligare ange de övriga åtgärder som måste vidtas för att skydda bestånden. Vi skulle döpa om de regionala rådgivande kommittéerna till regionala förvaltningsråd. Detta visar tydligt att sådana råd bör ha en reell roll att spela när gäller att utarbeta och genomföra nödvändiga åtgärder enligt den reformerade gemensamma fiskeripolitiken.
I synnerhet måste vi använda dessa råd för att bidra till en så djup förståelse som möjligt av de marina ekosystemens sätt att fungera. Till exempel, aktuell forskning tyder på att en ökning snarare än en minskning av kvoterna för havskräfta faktiskt skulle vara positiv för torskbeståndens återväxt.
Till sist, att finna en balans mellan sektorns bärkraft och beståndens uthållighet är inte något som bara gäller för reformen av den gemensamma fiskeripolitiken, utan det är just vad som krävs i den nuvarande torskkrisen. Det är bra att kommissionen tar itu med de socio-ekonomiska problemen, men de hittillsvarande åtgärderna verkar mest vara som att skriva ut ett par aspirin för att bota ett svårt fall av lunginflammation. Så, formellt sett stöder vi resolutionen. Låt oss hoppas att ett korrekt genomförande av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken kommer att förhindra sådana kriser i framtiden.

Piétrasanta (Verts/ALE).
Herr talman! De bestämmelser som skall röstas igenom på torsdag utgör grundförordningen för den gemensamma fiskeripolitiken för de tio kommande åren, liksom planeringen av anslagen till fisket och inrättandet av en katastroffond avsedd att lösa problemet med överkapacitet bland unionens fiskeflottor. Det åligger medlemsstaterna att välja hur de vill agera under denna period.
Jag skulle här vilja tala för det småskaliga fisket, det som gäller de flesta arbetstillfällena och gör det möjligt för ett stort antal traditionella fiskarfamiljer att överleva. Hittills är det faktiskt framför allt det industriella fisket som främjats alltmer, och jag tackar kommissionär Fischler för de förslag han lämnat i sin redogörelse för den allmänna politiken på detta område.
För det första: när man utnyttjar anslagen från FFU för att bygga allt större och allt starkare fartyg främjar staterna en rovdrift, som naturligtvis är större och mindre selektiv, på bekostnad av små yrkesfiskare som vill bevara ett kraftfullt verktyg i bra skick och med bra säkerhetsvillkor, samtidigt som det är föga aggressivt mot den marina miljön. Vi vill att större belopp skall beviljas till företagen, bl.a. när det gäller strukturfonderna. De måste bl.a. användas till bättre utrustning och inte till att förstöra verktyget. Man skulle också behöva bevilja de små och mindre starka fartygen tillgång till områden som är reserverade för dem när det gäller de huvudsakliga resurserna. Medlemsstaterna skulle kunna inleda en liknande åtgärd för att främja tillträdet till marknaderna där de små yrkesfiskarna, som är mindre organiserade än de stora, får mindre inflytande över förvaltningen. Det är anledningen till stödet till fiskerier och auktioner. När det gäller yrkesfiskarnas representation i rådgivande kommittéer till kommissionen bör de små företagen gynnas. Vi borde förbättra dessa traditionella fiskares möjligheter till representation, särskilt i regionala fiskekommittéer där yrkesorganisationer kan uttala sig, vilket exemplet med arbetsdomstolen för Medelhavet visar. De skulle därmed bättre kunna försvara sina intressen. Det är avslutningsvis alltid de stora som kan gå längre, antingen i Afrika, exempelvis i Senegal där arter utnyttjas mer, eller i andra länder vars fiskeresurser är grundläggande för den lokala ekonomin. De bidrar till utfiskning av bestånden, vilket skadar såväl det lokala fisket som det internationella.
Detta är alltså förslag som vi kan lämna för att främja det småskaliga fisket.

Paisley (NI).
Herr talman! Det man har kommit överens om när det gäller torskfiske i Irländska sjön kommer att vara en drastisk diskriminering av den nordirländska fiskeflottan. Den flottan har gjort större uppoffringar än någon annan flotta inom Europeiska unionen. Den har skurits ned och skurits ned, om och om igen. De nordirländska fiskarna önskar mer än några andra upprätthålla ett uthålligt fiske i Irländska sjön. Torsk svarar för ungefär 10 procent av värdet av all den fisk som årligen landas i Nordirland.
De nordirländska fiskarna är emot de aktuella förslagen. De är inte ekonomiskt bärkraftiga, vare sig för fiskarna, vars tillgångar inte används till fullo, eller för regeringarna som riskerar att betala ut avsevärda penningbelopp utan att uppnå en långsiktig förändring som kan garantera en livskraftig framtid för branschen. Fiskare har arbetat för följande alternativ i Nordirland: fortsatta punktinriktade nedläggningsåtgärder, avstängningar i realtid, ytterligare tekniska bevarandeåtgärder.
Fiskare vill arbeta med forskarna, men de forskare som är kommissionens rådgivare vill inte arbeta med dem. Jag har varit på ett möte där man bjöd in forskare att komma och se på Irländska sjön, och forskarna ville inte ens komma och titta på den. Man gjorde i ordning en båt för dem, och de ville inte ens ge sig ut i båten. Jag menar att om forskarna inte kan argumentera för sin sak i Irländska sjön så kan det inte vara så mycket bevänt med vetenskapligheten i det de förordar.
Ordföranden i fiskeriutskottet har ett förslag som skulle se till att det finns mer pengar för att undersöka effekterna av de genomföra åtgärderna. Detta är mycket viktigt. Vi måste få veta om alla de uppoffringar som fiskarna har gjort har varit till någon nytta för att hjälpa fiskeindustrin, och om de har det så skall de vetenskapliga beläggen läggas fram. Detta bör stödjas, och en ordentlig utvärdering av vad som redan har drivits igenom bör genomföras innan man fattar nya beslut som kommer att få diskriminerande effekter för den nordirländska fiskeflottan. Fruktan för diskriminering är inte någon myt i Nordirland; den är ett orubbligt faktum. Vi måste få en reell utvärdering av vilka framgångar de redan genomförda nedskärningarna har haft och vilka uppgifter som finns tillgängliga för att undersökas.
De nordirländska fiskarna har tidigare gjort stora uppoffringar, men nu håller de på att bli övertygade om att man har vänt kniven mot dem. Vi har till exempel ett tillkännagivande från Dublin om att det kommer större och bättre båtar. Det skall bli en atlantisk dröm, delvis finansierad med bistånd från EU, medan fiskarna i Nordirland tvingas förstöra sina båtar.
Till sist vill jag säga att det inte bara är fiskare som kommer att få lida, utan även deras fruar och deras familjer. Döden kommer att drabba fiskebyarna och dessa människors förhoppningar om framtiden.

Lage (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter! De betänkanden vi behandlar är väl strukturerade, innehåller bra motiveringar, bra argument och är i stort sett positiva, som Ilda Figueiredo sade, men jag har några anmärkningar att göra. Jag tycker att den gyllene regeln för fiskeripolitiken är resursbevarandet, och den viktigaste prioriteringen måste vara att bevara resurserna och det marina livet, och för att använda en metafor skulle jag vilja säga att ?precis som man inte kan göra omeletter utan ägg kan man inte fiska utan fisk?. Detta problem togs upp för länge sedan när den berömde juristen Grotius kring 1600 skrev boken ?Mare liberum?, där han förespråkade principen om fri seglats på haven, vilken senare blev till princip för den internationella rätten. Redan då anförde vissa jurister att detta också innebar friheten att fiska, vilket också kunde leda till att resurserna uttömdes. Detta visar att problemet är ett gammalt problem.
Friheten att fiska måste alltså bero på de marina resurserna. Och försvaret av de marina resurserna är inte bara att garantera framtiden för fisket, utan också att försvara ett biologiskt värde, ett väsentligt värde för mänskligheten och för livet på jorden. Därför får vi inte driva motsägelsefulla linjer där vi försvarar en sak och samtidigt dess motsats; linjer där vi först vill bevara resurserna, men därefter är beredda att fiska praktiskt taget utan begränsningar och utan förutsättningar.
Med detta sagt vill jag rikta ett ord till kommissionär Franz Fischler. Som Rosa Miguélez sade, det som Fischler ger uttryck för är en viss likgiltighet inför fiskarnas och fiskesamhällenas öden; det är en brist på känsla. Och det är faktiskt nödvändigt att ge solidaritet och förståelse till fiskarna, främst till dem som, vilket har sagts här, nu har drabbats av konsekvenserna av ett fruktansvärt och kriminellt skeppsbrott.

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Jag skulle framför allt vilja tala om krisen inom torskfisket. Det går synnerligen dåligt, och man pekar ofta på situationen i Newfoundland, runt den utfiskade Grand Banks, men så måste vi också genast göra ett drastiskt ingripande. Vi måste sätta stopp för hejdlös fångst av fisk! Men det finns även en annan bild som tillhör vår historia.
Man kan jämföra med 60-talet, då var det brist på torsk, och på 70-talet kunde man gå på torsken från Nederländerna över till England. Det är fortfarande ingen som kan förklara varför. Vi vet alltså inte tillräckligt, och med säkerhet inte allt, om torsk.
Under perioden 2000-2001 var man tvungen att minska med 40 procent, en mycket genomgripande förändring. Följderna av en sådan åtgärd lämnar inte mycket utrymme för nya hårda smällar. Sektorn är pressad, och vi förväntas föra en omsorgsfull politik. I det sammanhanget får ni inte tänka på förra årets reservat. De fick en negativ effekt på torskbeståndet. Man handlade alltså förhastat, med ett negativt resultat, i stället för att fatta välövervägda beslut.
Naturligtvis är situationen mycket oroande, men jag vill ännu en gång ha sagt att vi måste komma med mycket klarare uppgifter innan vi kan vidta drakoniska åtgärder av detta slag. Detta går inte att sälja till de människor som arbetar inom fiske. Vi kan inte bara stoppa torskfisket. Vi kan definitivt inte vältra över problemet på plattfisksektorn, därför att torsken förekommer som bifångst där. Varken plattfiskbeståndet eller torskbeståndet skulle rättfärdiga detta.
Vi talar inte enbart om fiskbestånd; vi talar om ekonomiska och sociala följder av ett nytt omfattande ingripande. Låt oss därför framför allt tänka efter, och ta reda på vad det är vi beslutar. Jag är således nöjd med den här resolutionen av Stevenson. Överväg alternativ, överväg att betrakta plattfisken separat, överväg en kompensationsfond.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Ni säger att en av galiciernas utmärkande egenskaper är att besvara en fråga med en annan, och jag kommer precis att börja mitt inlägg med en fråga för att leva upp till att jag är galicier.
Herr kommissionär, värderade kolleger! Varför genomförs reformen av den gemensamma fiskeripolitiken just år 2002? Den genomförs därför att den övergångsperiod som Spanien och Portugal har haft upphör. Från år 1986 och till dags dato har Spanien och Portugal inte haft samma rättigheter som de övriga medlemsstaterna har till de hav som tillhör alla, gemenskapens hav.
Men denna verklighet återspeglas ingenstans; den finns visserligen med i kommissionens dokument, men parlamentet har förnekat den.
Vi är i färd med att utarbeta en rad förordningar, som om det huvudsakliga skälet till reformen inte är just det faktum att fem nya medlemsstater har anslutit sig till Europeiska gemenskapen sedan år 1986, och dessa måste ha samma rättigheter till gemenskapens hav som medlemsstaterna hade när Europeiska gemenskapen hade sex eller tio medlemsstater. Man får inte behålla privilegier och särbehandling på ett sådant sätt att de nya medlemsstaterna betraktas som inkräktare på de hav som tillhör alla.
Nu är allt en enda röra. Privilegierna blandas ihop med bevarandet av resurserna. För att rättfärdiga privilegierna säger man att man vill bevara resurserna. Vi vill alla bevara resurserna, det är inte det som är problemet, vi accepterar alla rättvisa beslut för att bevara dem; problemet är om besluten om att fördela resurserna mellan fiskeflottorna, vilket måste göras vetenskapligt, på ett rimligt sätt, med sunt förnuft och genom tillämpning av försiktighetsprincipen, är rättvisa. Så är inte fallet. Det är till och med så att denna reform har utarbetats till Spaniens och Portugals nackdel och naturligtvis även till nackdel för Galicien, som nämns så mycket i dag, eftersom Galicien inte ens erkändes som en fiskeberoende region.
Att behålla - jag avslutar nu, herr talman - principen om relativ stabilitet, att nedvärdera det internationella fisket, att inte beakta att det är nödvändigt att ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Cunha (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag företräder ett land där fisket och havet hör ihop med dess historia och där fiskerinäringen fortfarande betyder nära 50 000 arbetstillfällen. I detta sammanhang måste vi framföra en grundläggande kritik mot kommissionens förslag. Så som de nu har formulerats är de oacceptabla för oss.
Den första punkten är att det är fullkomligt oacceptabelt att upphöra med moderniseringsstöden. Eftersom 40 procent av Portugals flotta är äldre än 25 år skulle det innebära att den överväldigande majoriteten av de portugisiska fiskarna slutgiltigt skulle marginaliseras och hindras från att genomföra moderniseringar. Den andra punkten vi kritiserar är att förbudet mot stöd till att skapa gemensamma bolag utanför gemenskapsvattnen bara tjänar till att öka vår import från tredje land. Det är i stället tillrådligt att fortsättningsvis tillåta att de fartyg som tagits ur gemenskapsflottan skall kunna fiska i tredje lands vatten i de gemensamma bolagen. Slutligen är det nödvändigt att ta hänsyn till de ansträngningar som redan har gjorts av flera länder, i detta fall Portugal, inom de fleråriga utvecklingsprogrammen för fisket, där det arbete som redan har gjorts för att minska flottan nu måste beaktas och tas med i beräkningarna.
Till sist, herr kommissionär, skulle jag också vilja säga att vissa andra frågor inte har diskuterats som de borde. Till exempel: om det finns ett resursprogram, varför skall vi fortsätta att tillåta ett fiske för att framställa fiskmjöl? Och varför har till exempel inte några specifika åtgärder planerats för gemenskapens yttersta randområden där fiskbeståndens ekosystem är ytterst känsliga? Det är i detta avseende viktigt att finna en specifik lösning för dessa regioner, vilka för Portugals del handlar om Madeira och Azorerna. Jag hoppas att Europaparlamentets yttrande tjänar till att svara på det som nu inte har beaktats och att rådet kan nå en rimlig uppgörelse.

Stihler (PSE).
Herr talman! Jag vill koncentrera mig på torskkrisen. Det skulle vara en tragisk dag om vi möts här i dag, inte för att fokusera på en positiv reform av den gemensamma fiskeripolitiken utan för att debattera Nordsjöfiskets öde. Som vi alla vet har ICES [Internationella rådet för havsforskning] rekommenderat ett stopp för fisket av kolja och vitling i dessa områden om man inte kan visa på något sätt att utnyttja bestånden - och jag citerar - ?utan bifångster eller kassering av torsk?. ICES har även krävt hårda begränsningar i fisket av havskräfta, spätta och tunga med - och jag citerar - ?stränga begränsningar i fångstkvantiteter och kvantiteten torsk som kastas överbord och effektiv övervakning av att dessa begränsningar efterlevs?.
Det gläder mig att kommissionen har lämnat ett fullständigt moratorium. På grund av blandfiskets karaktär skulle 80 procent, tråkigt nog, i praktiken dock innebära samma sak: en stängning av fisket i Nordsjön.
Jag vill prisa det arbete som Förenade kungarikets och Skottlands fiskeministrar har utfört, Förenade kungarikets fiskeminister Elliot Moreley, Skottlands fiskeminister Ross Finny och ministern för Skottland Helen Liddle. De kämpar för det skotska fiskets framtid, och det är de som har att fatta det slutliga beslutet, inte vi. Men vi måste tänka igenom vilken sorts framtid vi vill ha. Vill vi verkligen säga ?skit i torsken, låt fisket fortsätta och låt oss hoppas på det bästa. De andra bestånden kommer inte att drabbas av samma öde som torsken.?? Eller vill vi arbeta tillsammans med branschen, ministrar och andra organisationer för att finna en gemensam lösning?
En förändring är oundviklig, oavsett vilken lösning man kommer fram till. För närvarande finns det inte något konkret motförslag till kommissionens förslag från Förenade kungariket och Skottland. Men att inte göra någonting är, mot bakgrund av de minskande torskbestånden, inte ett alternativ. Den svåra uppgiften att komma fram till en kvot som är både uthållig och vetenskapligt trovärdig återstår att lösa. De kommande två veckorna kommer att vara avgörande för att finna en lösning på denna kris.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Mitt inlägg gäller också krisen i torskfisket. Forskarna i Internationella rådet för havsforskning har konstaterat att torskbestånden i Nordsjön, Irländska sjön och i Skagerack hotas av totalkollaps. De kräver ett totalstopp. Lyssnar vi då på deras råd och förslag? Nej, vi försöker hitta alla möjliga argument för att slippa ta vårt ansvar. Jag tycker att det är upprörande att höra ledamöter här i kammaren, framför allt ordföranden i fiskeriutskottet, skälla på kommissionen när den gör sitt bästa för att ta sitt ansvar.
ICES utlåtande när det gäller Östersjön är kanske lite mer svårtolkat, men det verkar som om man vill utgå från det mest optimistiska bl.a. när det gäller svartfisket. Sverige har dock bestämt att ett ensidigt fiskestopp för torsk skall gälla. Vi lever nämligen efter försiktighetsprincipen. Om vi inte gör det, kan det innebära att framtiden för fiskenäringen fullständigt ödeläggs.
Min fråga till kommissionen är nu: Stöder kommissionen fullt ut det svenska ensidiga fiskestoppet? Kan kommissionär Fischler upprepa det han sade när han var i Sverige häromsistens, dvs. att man även stöder kompensation för fiskarna?

Lisi (PPE-DE).
Herr kommissionär! I kväll har ni än en gång fått höra talas om flera skäl till missnöje från många kolleger, ett missnöje som har förvärrats av den situation som Nordsjön, Galicien och människorna där befinner sig i. De har vår fulla solidaritet, även om jag inte tycker att Nogueiras metod är den bästa när det gäller att försvara Galiciens sak. Därför vill jag uppmana kollegerna att vara mer objektiva och medvetna om att det faktiskt handlar om ett problem med europeiska proportioner. 
Det jag dock verkligen inte förstår, herr kommissionär, är följande: vi har samma synsätt och mål, vi delar den oro som kommissionen uttrycker för beståndets fortlevnad: vi håller med. Det finns också en oro som handlar om att fisket inte bör öka: vi håller med, parlamentet står bakom er. Vi håller till och med med om att vi bör införa incitament till skrotning och därmed att en del fiskare försvinner från marknaden. Emellertid förstår jag verkligen inte varför vi inte kan komma fram till ett samförstånd. Ni fortsätter att förneka att modernisering av till exempel fiskeflottan är en avgörande faktor, trots att huvuddelen av båtarna i våra länder är de mest outhärdliga arbetsplatser som återstår på vår kontinent. Sedan har vi den andra punkten, tillförlitligheten hos de vetenskapliga uppgifterna, som vi har tagit upp mer än en gång. Jag tror inte att det är omöjligt för parlamentet och kommissionen att komma överens, eftersom vi har samma mål.
Herr kommissionär! Jag vill bara tillägga en sak: betänk vilka politiska följder det skulle få om vi skulle misslyckas med detta. Vi skall snart rita upp det nya Europa som vi vill ha: vi vill att det skall ha mer av mellanstatlighet och mer av gemenskap. Om ni inte lyckas med detta kommer det att visa att en mer gemenskapsbetonad organisation innebär att man placerar sig längre bort ifrån medborgarna och blir mer okänslig för medborgarnas behov. Jag tror inte att det kommer att bli så, men detta är ett slag som vi måste utkämpa tillsammans för att inte låta allt det som vi har byggt upp under dessa femtio år gå förlorat.

Poignant (PSE).
Herr kommissionär! Hur skall vi kunna övertala er att återupprätta det statliga stödet? På den punkten är ni lika envis som en havsfiskare. Ni medgav en liten öppning för båtar som är kortare än 12 meter. Det är bra. Emellertid är det enligt min uppfattning inte på grund av att medlen är offentliga som fiskarna försvinner! Och ni vet mycket väl att utan statligt stöd kommer havsfiskarna, åtminstone en del av dem, att förlänga livet på sina båtar och behålla dem längre till havs. Men en gammal båt är en farlig båt. En gammal trålare utgör samma fara som ett gammalt oljefartyg.
Jag skall ge er statistik från mitt land, Frankrike, som publicerades för några veckor sedan. Kontoret för ?olycksutredningar? nämner 30 förlisningar och 22 offer. Men vilka båtar handlar det om? Alla är över trettio år, det förstås. Men framför allt har de flesta moderniserats några månader eller strax innan, dvs. de har destabiliserats och blivit tyngre eftersom yrkesfiskarna inte kan göra på något annat sätt.
Jag tror och hoppas därför att ni i december hittar en lösning även för båtar som är längre än 12 meter för detta småskaliga fiske, som inte enbart beror på båtens storlek utan också på vem som är befälhavare ombord. Ni kommer att hitta en lösning utan att öka kapaciteten. OK. Det småskaliga fisket har inga egna medel, så utan ett handtag från det allmänna kommer inget att hända.
Och jag tror för min del att det krävs en annan lösning än ?inget?. Jag hoppas därför att er ?bergfasta? sida i den här frågan kommer att mjukas upp något under vår debatt.

Maat (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle först och främst vilja ge uttryck för min solidaritet med regionen Galicien och med de kolleger som kommer från denna region. Det som sker där innebär att man kan lägga fram en begäran om solidaritet från Europeiska unionen, och detta riktar jag också till Europeiska kommissionen. 
Jag kan konstatera att kommissionären har tagit tag i problemet i sig när det gäller det som sker med fiskbestånden. Det är sant att det är något som är fel i fråga om torsken. Det är också sant att torsken kanske finns på andra ställen, men faktum är att Nordsjön har anmärkningsvärt mycket mindre torsk än vad som någonsin har varit fallet. Men vi måste samtidigt vara försiktiga om vi vill ha ett rättvist och gott styre inom Europa, som inte straffar de goda tillsammans med de onda. Jag menar ett bra sätt. Men låt oss se vilka orsakerna är. Naturligtvis delvis uppvärmningen av havsvattnet, men vi måste dessutom se efter orsaken till utfiskning. Var har inte kvotkontrollen fungerat som den skall? Låt oss framför allt undersöka detta.
Nu har jag kommit till nästa ämne. Det får inte vara på det viset att de goda får lida med de onda. Om kommissionen tillkännager att de också anser att kvoten för plattfisk måste sänkas, exempelvis med mellan 30 och 40 procent, måste jag säga att jag inte kommer att reagera. God kvothantering inom just den här sektorn har lett till att det går relativt bra för denna sektor, i synnerhet om man ser till bifångsterna som har begränsats kraftigt. Därför får kvoten för fisket av plattfisk, se på Danmark, se på Tyskland, och i synnerhet på mitt eget land, Nederländerna, sänkas oproportionerligt i förhållande till kvoten för torsk.
Jag måste också nämna att den nederländska torskfångsten har minskat med 70 procent. Nu får det inte bli så att fiskarna måste blöda en extra gång för tunga och rödspätta. På den punkten är det nödvändigt, om Europeiska unionen vill behålla sin trovärdighet, att den här politiken inte kan genomföras vad gäller plattfisk, och jag utgår ifrån att kommissionen också kommer att iaktta rättfärdighet i den frågan.

Lund (PSE).
Herr talman! Jag tycker att en reform av den gemensamma fiskeripolitiken är ett av de mest brådskande problem vi har i EU, och även om kommissionär Fischler ser lite trött ut, så är det på sin plats med stort beröm för det utspel som har kommit kring en ny fiskerireform. Det behövs verkligen en fiskeripolitik som skapar balans mellan resurserna och deras utnyttjande, som bygger på principen om hållbarhet och som tar mycket mera långtgående miljömässiga och ekologiska hänsyn än den hittillsvarande. Vi har användning av de fleråriga förvaltningsplaner kommissionären föreslår, planer som bygger på vetenskaplig rådgivning och som skall gälla för alla bestånden. Vi måste komma bort från de årliga kvotlotterierna och den akuta krislösning som äger rum vartenda år.
Man kan säga att torskkollapsen i Nordsjön, Irländska sjön och Skagerak i verkligheten är en skampåle för den hittillsvarande fiskeripolitiken. Om medlemsstaterna hade följt de vetenskapliga råden och varningarna, bl.a. kommissionens förslag till en räddningsplan från juni förra året, så hade denna kollaps förmodligen inte ägt rum. Det är bristen på politiskt ansvarskännande och överblick hos regeringarna som nu har lett till en rad allvarliga sociala, miljömässiga och ekonomiska konsekvenser i den aktuella regionen.
Vi behöver få en minskning av den samlade fiskeflottan, och det måste betyda att bidragen skall användas till en skrotning av fiskeflottans överkapacitet, och eventuellt till att stödja de fiskare som drabbas av de nödvändiga åtgärderna, men vi bör inte använda bidragen till nytillverkning och ombyggnad av fiskeflottan. Dessutom behöver vi få en mycket effektivare gemensam fiskerikontroll. På den punkten skall kommissionsledamoten veta att det också går att få stöd.
Jag kan inte stödja Varelas betänkanden. Jag tycker att båda går i fel riktning. Jag hoppas att en hållbar fiskerireform kan genomföras före nyår, och det skulle kunna vara intressant att höra om kommissionären kan bekräfta att man fortfarande arbetar efter denna tidsplan och ge oss sin bedömning av möjligheterna.

Piscarreta (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken har kommissionen beslutat lägga fram ett ändringsförslag till förordningen om strukturpolitiken för fisket som innehåller nödåtgärder som att förstöra fartyg, och även en ökning av premierna för förstörandet trots den period av budgetrestriktioner som Europa nu har.
Inom ramen för vår gemensamma debatt om detta förslag vill jag ta tillfället i akt att gratulera föredragande Varela Suanzes-Carpegna och betona den utmärkta kvaliteten i det arbete han nu lägger fram. Precis som föredraganden anser jag att kommissionens förslag till stor del är oacceptabelt. Utan att helt förkasta tanken om att förstöra fartyg vill jag trycka på det oåterkalleliga i en sådan åtgärd och uppmärksamma de betydande socioekonomiska kostnaderna för den i den medlemsstat jag företräder, och framför allt i den region jag kommer ifrån, Algarve.
Den portugisiska verkligheten ser ut på följande sätt: inom fiskerisektorn finns 50 000 arbeten; 90 procent av fartygen är gamla och med små dimensioner, och de ägnas åt traditionellt fiske. Jag vill påminna om att det finns andra åtgärder som inte är oåterkalleliga och som skulle vara mindre traumatiska för att uppnå en balans mellan flottkapaciteten och tillgängliga fiskbestånd. Portugal har med ett betydande arbete uppfyllt och till och med överträffat målen för de fleråriga utvecklingsprogrammen till skillnad från andra medlemsstater som inte har gjort några ansträngningar eller till och med, utan några som helst sanktioner, har ökat sin flottkapacitet. Det är med växande oro som Portugal ser att kommissionen struntar i denna verklighet, avvisar kontroller och fortsätter att blint kräva samma uppoffringar av alla.
Om vi återvänder till kommissionens förslag väcker den plötsliga omorienteringen av medel från Fonden för fiskets utveckling, FFU, allvarliga tvivel på såväl juridisk som finansiell och budgetmässig nivå. Det är därför oförsvarligt på alla nivåer att omprogrammera de fonder som redan är beslutade fram till 2006 och som är planerade med de nationella och regionala enheterna samt de ekonomiska och sociala aktörerna. Så som föredraganden mycket väl uttryckte det verkar detta förslag från kommissionen snarare vara ett hopp ut i intet.
(Applåder)

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Låt mig först tacka för den mycket utförliga debatt som vi har fört med varandra. Låt mig säga följande till dem som hänvisar till olyckan med tankfartyget ?Prestige?: det blev kanske inte helt tydligt i mitt första uttalande, men vi, dvs. de avdelningar som under Loyola de Palacio ansvarar för frågorna om fartygstransporter inom Generaldirektoratet för transport, de sakkunniga på miljöområdet under Margot Wallström, de sakkunniga för strukturfonderna och mina sakkunniga - har tillsammans bildat en arbetsgrupp. Alla dessa sakkunniga har redan besökt Galicien och tillsammans med de ansvariga på plats utvecklat idéer för hur man kan hjälpa till på bästa sätt.
Vad gäller det direkta fiskeansvaret vet ni att de nuvarande reglerna endast tillåter att fyra procent av de totala strukturmedlen för fisket används för att kompensera liknande katastrofer. Jag har sagt att detta är för lite. Vi måste göra mer, och jag är på god väg att genomföra detta. Jag kommer att vara så flexibel som våra lagar tillåter. Dessutom är vi beredda att tillsammans med den spanska regeringen undersöka hur vi på bästa sätt skall kunna använda strukturmedlen för fisket i detta sammanhang. Vi kommer också att vara flexibla och även låta den verksamhet som sköts gemensamt av grupper eller organisationer inom fiskesektorn omfattas av kompensationsbestämmelserna.
Vi kommer i detta fall verkligen inte att bortse från principen om att förorenaren skall betala, men därutöver finns, som ni vet, även en sorts solidaritetsfond på 300 miljoner euro. För länge sedan - redan för flera månader sedan - begärde kommissionen att fonden skulle utökas till 1 miljard euro. Det vilar inte på kommissionen att fatta dessa nödvändiga beslut, utan detta är något som rådet måste göra.
Så till frågan om planerna för torskbestånden och den muntliga frågan. Här måste jag klart och tydligt få tillbakavisa frågeställarens påstående att allt bygger på föråldrade uppgifter och därför inte kan ses som relevant. Detta är de nyaste siffror som finns, och det är inte vilka forskare som helst som har gjort bedömningen, utan bedömningen har gjorts av en gemensam grupp forskare från alla medlemsstater. Gruppen finansieras av medlemsstaterna och skall enas kring en gemensam ståndpunkt. Att hävda att detta är en akademisk tillställning som man kan bortse ifrån om man vill är verkligen fel!
Till största delen har fångstsiffror från 2001 använts. Om redan 2001 visar så dramatiska resultat, då är det helt logiskt att bestånden kommer att visa fram ännu mer dramatiska resultat för 2002. Att tro att alla fiskar har flyttat till Island är väl också en illusion! Varför är situationen bättre på Island? Därför att islänningarna införde en flerårig plan för torskfisket för flera år sedan. Det är vi som ligger efter, inte tvärtom! Man måste nog utgå mer från verkligheten om frågan skall gå framåt.
Så till betänkandena, och låt mig då framför allt utgå från ändringsförslagen. Först Jové Peres' betänkande och hanteringen av bestånden. Ändringsförslag 4, 14, 27 och 30 vill jag gärna infoga, för även kommissionen menar att det krävs en social och ekonomisk aspekt på fisket. Ändringsförslag 2 måste jag dock tillbakavisa, eftersom ekonomiska överväganden inte är en ursäkt för att urvattna de nödvändiga åtgärderna. Även ändringsförslag 24, 31 och 99 avvisar jag eftersom vår formulering om försiktighetsprincipen motsvarar internationell sjörätt och därför inte får urholkas.
Innehållet i ändringsförslag 19 och 50 utgör i sig inga problem, men hänsyn till miljön tas redan i försiktighetsprincipen, och därför menar jag att dessa båda ändringsförslag inte alls behövs. Herr Peres! Det gläder mig att ni stöder den fleråriga ekonomiska planeringen, och jag infogar gärna era ändringsförslag 1, 3, 6, 29 och 32. Ändringsförslag 35 och 36 kan jag inte acceptera, eftersom det är rådet som slår fast ramen för driftsplanerna. Ändringsförslag 22 om de internationella riktlinjerna för ett hållbart fiske skall jag däremot med nöje infoga. Ändringsförslag 67 och 68 måste jag avvisa. Jag håller dock med er om att det omedelbart krävs bättre vetenskapliga fakta om bestånden i tredje land. Vi kommer att tillställa parlamentet ett eget meddelande om detta under våren 2003.
Så skall jag ta upp tillgången till fiskevattnen och bestånden. Jag godkänner gärna ändringsförslag 8 och 46 men avvisar ändringsförslag 70 till 74 samt 94, eftersom jag menar att 12-milszonen bör behållas. Likaså avvisar jag ändringsförslag 45 eftersom vi under 2003 ändå kommer att pröva tillträdesbegränsningar liknande Shetlandboxen. Ändringsförslag 9, 47, 95 och 97 om en fiskezon på 50 sjömil för regionerna längst ute avvisar jag i den form som föreslås, eftersom detta är en fråga för den nationella rätten. Ändringsförslagen om en relativ stabilitet avvisar jag eftersom jag menar att den relativa stabiliteten är en viktig del i vår gemensamma fiskepolitik.
Ändringsförslag 28 och 76 kan jag dock godkänna, men avvisar ändringsförslag 11 eftersom de juridiska enheterna både inom kommissionen och rådet enhälligt menar att styrelsesättet för de västliga vattnen måste ändras. Därför måste dessa medlemsstater i framtiden behandlas på samma sätt som andra medlemsstater i fråga om hur fisket planeras för dessa zoner.
Så till fiskeflottan. Det är glädjande att föredraganden i allt väsentligt ser positivt på våra förslag, som jag också godkänner. På samma sätt godkänner jag ändringsförslag 44. Dock måste vi ta hänsyn till gemenskapens bestämmelser om dataskydd. Jag godkänner också ändringsförslag 78. Ändringsförslag 7, 26, 34 och 39 till 43 måste jag avvisa eftersom de inte tillför något som helst nytt men skapar en rad problem.
Så till ändringsförslagen om kontrollen. Det är glädjande att många här ställer sig positiva till en skärpt kontroll och ett noggrannare genomförande av den gemensamma fiskepolitiken, och jag skall med nöje infoga ändringsförslag 51, 57 och 61. Ändringsförslag 51 och 57 vill jag dock infoga något bearbetade. Ändringsförslag 52 till 56 samt 62 kan jag inte godkänna. Inte heller kan jag acceptera ändringsförslag 12, för vad vi behöver är effektiva instrument som ställer den som bryter mot reglerna till svars för de skador han orsakar. Dit hör även avdrag från kvoterna.
Rörande beslutsprocesser och samråd måste jag avvisa ändringsförslag 21, 37, 65, 66, 80, 84 och 86 till 89 för den institutionella jämviktens skull. Jag infogar gärna ändringsförslag 64 och en del av ändringsförslag 85 om de regionala samrådsorganen och kravet på att sådana organ skall inrättas även i tredje land. Slutligen kan jag tyvärr inte godkänna ändringsförslag 69, eftersom grundprinciperna i framtiden kommer att omfattas av vår nya ramförordning.
Så till ändringsförslagen till Varela Suanzes-Carpegnas båda betänkanden. Först och främst har jag väl redan förklarat kommissionens ståndpunkt. Jag beklagar verkligen att så många ändringsförslag syftar till att bibehålla status quo. Jag menar att detta är oacceptabelt och avvisar därför de förslag som syftar till detta. Jag är nämligen övertygad om att det är meningslöst att med ena handen dela ut pengar för skrotning, samtidigt som man finansierar nya fiskebåtar med den andra. Detta är en motsägelse som enbart ökar trycket framför allt på de bestånd som redan är hotade, och till råga på allt subventionerat med skattepengar!
Jag håller inte heller med er i fråga om export och joint venture. Dessa mekanismer bidrar inte till att sänka överkapaciteten i våra vatten, eftersom de båtar som får bidrag genom joint venture eller för export till största delen redan är verksamma i tredje land. Ändringsförslag 3 om möjligheten att anpassa programplaneringen under den löpande strukturfondsperioden godkänner jag. I ändringsförslag 19 och 37 godkänner jag den del som syftar till att stödja ombyggnad av båtar till andra ändamål än fiske. Slutligen menar jag att ändringsförslag 27 är överflödigt.
Så till det sista förslaget om skrotning. Här måste jag dessvärre avvisa ändringsförslag 2 och 9, för om vi kräver av skattebetalarna att skrotning av båtar skall finansieras med offentliga medel, då kräver logiken att vi också omprogrammerar det offentliga stödet för förnyelse av flottan. Även i fråga om ändringsförslag 3 till 6 samt 8 måste jag opponera mig. Forskarna har nämligen i flera år pekat på att vår flotta är alldeles för stor och att bestånden kommer att minska ytterligare till följd av det omfattande fisket. Likaledes har forskarna vid upprepade tillfällen konstaterat att TAC:er, kvoter och tekniska åtgärder inte räcker till! Vad gäller de ytterligare medel som krävs för skrotningen har vi gjort beräkningar utifrån de siffror som erfarenheten visar. Självklart är detta endast uppskattningar, men det är uppskattningar som majoriteten av medlemsstaterna ser som övre gränser. Därför vill jag heller inte ta ansvar för ändringsförslag 3 till 6 samt 8.
Jag kan heller inte godkänna ändringsförslag 7, för kommissionen har skött sina åtaganden mycket väl och inlett förfaranden för avtalsbrott mot de medlemsstater som inte har nått målen för sina flottor. Ett ord om ändringsförslag 10: medlemsstaterna skall uppfylla samtliga villkor enligt FUP IV-programmet, dvs. de globala målen för flottan samt delmålen för dem som vill göra anspråk på ytterligare bidrag för skrotning. Allt annat skulle vara till nackdel för de medlemsstater som redan har nått målen för sin flotta.
(Applåder)

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Kommissionären sade att vi inte kan ta upp principen om relativ stabilitet eftersom den utgör en del av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Reformen av den gemensamma fiskeripolitiken, som vi bör inleda under dessa dagar, handlar just om principen om relativ stabilitet, men den principen är inte orubblig. Kommissionären sade dock att ett annat förslag är att behålla status quo.
De som behåller status quo på gemenskapens hav är kommissionen och kommissionären, herr talman.

Talmannen.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag om den muntliga frågan om kris inom torskfisket.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkandet (A5-0389/2002) av Pérez Álvarez för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av ett protokoll om fastställande av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Senegals regering om fiske utanför Senegals kust, under perioden 1 juli 2002-30 juni 2006 (KOM(2002) 497 - C5-0493/2002 - 2002/0238(CNS)).

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Herr Pérez Álvarez! Låt mig inledningsvis tacka er för ert betänkande om vårt förslag till ingående av ett nytt protokoll om fiskemöjligheterna enligt avtalet med Republiken Senegal. Jag är glad att ni stöder förslaget. Därmed blir det möjligt för våra fiskare att fortsätta sitt fiske i Senegal till den 30 juni 2006. Jag menar att protokollet är mycket intressant för båda parter. Senegal får ett finansiellt bidrag på 16 miljoner euro, och vi stöder Senegal i uppbyggnaden av ett hållbart fiske.
Dessutom kommer fler senegalesiska sjömän och observatörer att finnas ombord på våra båtar; fångstmöjligheten har minskats för våra fartyg utifrån uppgifter från de senegalesiska forskarna. Fiskezonerna har begränsats för fiskebåtar från gemenskapen, och kustzonerna har reserverats för den lokala flottan som har fisket som hantverk. Slutligen har vi i det nya protokollet ökat den obligatoriska landningen för den senegalesiska fiskeindustrin. Vår fiskeflotta vinner stabilitet genom det nya avtalet, eftersom det nya protokollet löper på fyra år, och flexibilitet genom det nya sättet att beräkna fångstmöjligheter. Detta stimulerar i sin tur en högre grad av nyttjande och skapar därmed ett bättre förhållande mellan kostnader och nyttjande. De senegalesiska myndigheterna har bekräftat att omfattningen på fisket inte hotar nuvarande bestånd, för redan under perioden 1997 till 2001 utgjorde gemenskapens fiske totalt endast 1,7 till 3,3 procent av den totala fångstmängden i Republiken Senegal. Å andra sidan utgjorde EU:s flotta under 1997 25 procent av de totala fångsterna till den lokala industrin som landades i den lokala hamnen.
Så till ändringsförslagen. Jag stöder innehållet i ändringsförslag 1, 3 och 4, men menar att de till sin form inte är nödvändiga. Kommissionen ger redan nu den typ av information som efterlyses. De interinstitutionella avtalen, framför allt ramavtalet mellan kommissionen och parlamentet, föreskriver ju detta. Ändringsförslag 5 kan jag inte godkänna, eftersom det handlar om ett protokoll om ett fiskeavtal. Därför krävs det inga nya mandat som komplement till ramavtalet för att förnya ett protokoll. Jag avvisar ändringsförslag 2 när det gäller just detta fiskeprotokoll. Dock lovar jag att föreslå en sådan klausul i förhandlingarna om ett kommande fiskeprotokoll med tredje land.

Pérez Álvarez (PPE-DE)
Fru talman! Jag vill kort ta upp den föregående debatten och säga er, herr kommissionär, att det är viktigt att kraftfullt driva på och påskynda alla de åtgärder som är möjliga att vidta för att hjälpa Galicien, eftersom de drabbade i Galicien har konkreta ansikten och identitetskort; det är fiskarna, deras grannar, småföretagare osv. Principen lyder att förorenaren skall betala, men i det här fallet gömmer sig de som förorsakat katastrofen bakom juridiskt ränksmideri; de skyddar sig bakom anonyma aktiebolag, och i det här fallet menar jag anonym i ordets rätta bemärkelse. Det skulle kanske, herr kommissionär, vara bra att driva fram åtgärder för att även göra sjöhandelsrätten öppnare, tydligare och smidigare.
Jag går nu över till avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Senegals regering, där fiskemöjligheterna i Senegals farvatten och den ekonomiska motprestationen för dessa fastställs. Jag anser att ingåendet av ett nytt protokoll om fiskeförbindelserna mellan Senegal och Europeiska unionen - som är särskilt viktigt med tanke på att unionen har misslyckats med att ingå ett avtal med Marocko - bör välkomnas positivt.
Protokollet har, som ni sade, begränsad inverkan på fiskbestånden i Senegal, eftersom Europeiska unionens fartyg endast står för 1,7-3 procent av de totala fångsterna i fiskezonen. Dessutom har fiskemöjligheterna för gemenskapsfartygen minskats i fråga om känsliga bestånd, och man har enats om tekniska åtgärder, däribland en biologisk återhämtningsperiod på två månader, för att öka skyddet av fiskbestånden och minimera risken för konkurrens med den småskaliga fiskeflottan.
Jag vill inte lägga ut texten om den här frågan för mycket, eftersom många uppgifter redan finns med i betänkandet. När det gäller djuphavsarter vill jag dock säga att fiskemöjligheterna har avskaffats för pelagiskt fiske och behållits på samma nivå för tonfiske. Europeiska unionens ekonomiska ersättning kommer att utökas från 12 miljoner euro till 16 miljoner euro per år, av vilka 3 miljoner är avsedda för riktade åtgärder: utveckling av lokal industri och ett informellt åtagande - synd att det inte står ett ord om det i avtalet - från de senegalesiska myndigheternas sida att anslå 50 procent av den totala ersättningen till fiskesektorn, som har stor betydelse, eftersom Senegals ekonomi i hög grad är beroende av fisket och en av sex yrkesaktiva senegaleser är anställd inom sektorn.
Jag vill även betona att en biologisk återhämtningsperiod har fogats till det nya protokollet; i det förra protokollet fanns denna bestämmelse också med, men den var frivillig. Syftet med förbudet mot pelagiskt fiske är att bidra till att bevara känsliga resurser och främja den småskaliga sektorn samt värna om det senegalesiska fiskets hållbarhet. Alla dessa åtgärder är en bekräftelse på att avtalet förstärks och till dessa åtgärder hör även minskade bifångster och att storleken på nätens maskor skall ökas.
Bestämmelsen om att antalet senegalesiska sjömän på gemenskapens fiskefartyg skall ökas är inte mindre viktig. Jag vill betona, herr kommissionär, en hänvisning i ändringsförslag nr 3 som har ett tydligt socialt innehåll - jag är ledamot av utskottet för sysselsättning och socialfrågor - och som sammanfattningsvis handlar om att alla sjömän som finns ombord på fartyg som tillhör Europeiska unionen skall ha liknande arbetsförhållanden och samma rättigheter och friheter som övriga sjömän. I Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna görs ingen skillnad, och i artikel 1 står det att människans värdighet är okränkbar.
Sammanfattningsvis anser jag att det är ett bra avtal: ett avtal som är möjligt att sluta är alltid det bästa. Avtalet är naturligtvis ett resultat av att olika viljor gått varandra till mötes och ofta - nästan alltid - måste parterna göra ömsesidiga eftergifter för att nå ett avtal. Det brukar inte vara brukligt bland parlamentets ledamöter att gratulera kommissionen, men jag anser att det är ett bra avtal och att vi bör gratulera kommissionen till detta.

Talmannen.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0390/2002) av Carlos Lage, för fiskeriutskottet, om förslaget till rådets förordning om ingående av ett protokoll om fastställande, för perioden 3 augusti 2002-2 augusti 2004, av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Republiken Angolas regering om fiske utanför Angola (KOM(2002) 495 - C5-0492/2002 - 2002/0237(CNS)).

Fischler
Fru talman, mina damer och herrar! Herr Lage, låt mig först tacka er för betänkandet. Det gläder mig att ni stöder förslaget. Detta ger gemenskapens fiskebåtar tillträde till vattnen utanför Republiken Angola. Det nya protokollet är till fördel både för gemenskapen och för Angola. Det innehåller också några nyheter som jag gärna vill ta upp. För att värna ett hållbart fiske kommer bestånden i de angolanska vattnen att kontrolleras av lokala forskare varje år. Grunden för dessa vetenskapliga uppgifter, eller följderna av dessa vetenskapliga uppgifter kommer att bli att fångstmöjligheterna anpassas efter detta. 36 procent av det finansiella stödet är avsett för att upprätta ett partnerskap mellan EU och Angola för att vidareutveckla forskningen, fisket som hantverk, utbildningen och fiskodlingen. Detta är en betydande förbättring jämfört med de 28 procent som vi hade för riktade åtgärder i det senaste protokollet. Med undantag för tonfiskefartyg skall alla fiskefartyg ha sex angolanska sjömän ombord i stället för som hittills fem. På så sätt skapas ytterligare 160 till 180 arbetstillfällen i området.
Låt mig i korthet kommentera ändringsförslagen. Jag vill i allt väsentligt hänvisa till vad jag redan har sagt om Senegalprotokollet. När det gäller medlemsstaternas skyldigheter enligt förordning 500/2001, nämligen att båtarna skall deklarera sin fångst i tredje land, är det i detta fall inte möjligt. Jag skall dock gärna infoga dessa skyldigheter i ett nytt avtal, för detta är något som kräver förhandlingar.
(Applåder)

Lage (PSE)
Fru talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Kommissionären har redan sagt det viktiga: betänkandet godkänner resultatet från förhandlingarna mellan kommissionen och Angola och gratulerar till hur förhandlingarna har slutat. Protokollet erbjuder intressanta fiskemöjligheter för medlemsstaternas flottor, och det är i dag, enligt min bedömning, det näst viktigaste efter det avtal som har skrivits med Mauretanien.
Det nya protokollet är det nionde efter det att fiskeavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Angola trädde i kraft 1997. Detta nya protokoll är tillämpligt under perioden mellan augusti 2002 och augusti 2004, och ger tillgång till vattnen för 33 tonfiskfartyg och 22 fartyg för räkfiske; fiskekvoterna för tonfiske fördelas mellan Frankrike, Spanien och Portugal (notera att det förra protokollet gav 43 europeiska tonfiskfartyg tillgång till vattnen, något mer än detta protokoll).
När det gäller bottenfiske får Spanien lejonparten och Portugal, Italien och Grekland delar på resten. De årliga finansiella motpartsmedlen har stigit från 14 miljoner till 15,5 miljoner, vilket skall lovordas. Det är ett bidrag som Europeiska unionen ger till fiskeriutvecklingen i Angola. 5 500 miljoner euro per år går till specifika åtgärder för forskning, övervakning och kontroll, som kommissionären på ett bra sätt redan har sagt.
Fru talman, ärade ledamöter! Jag vill inte sluta detta korta anförande utan att nämna det faktum att Angola är en fruktansvärd och chockerande paradox. Angola är ett enormt stort land, med en befolkning på omkring 13 miljoner invånare, och det besitter verkligt fantastiska naturresurser, exempelvis olja och diamanter - det räcker med att säga att oljan, vars produktion nu kommer att öka under de närmaste två åren, skulle innebära omkring 15 procent av Förenta staternas konsumtion, men större delen av dessa pengar går inte till de människor som lever i en fruktansvärd tragedi av svält och misär. I en rapport från Internationella valutafonden sägs att 4 miljarder euro har gått förbi statens räkenskaper och därför kommer att följa besvärliga och slingriga vägar.
Innebär detta att Europeiska unionen inte skall stödja Angola? Nej! Det innebär att Angola har trätt in i en ny fas i sin historia, så omtumlad av inbördeskrig, död och destruktion. Och Angolas fiskeindustri är mycket intressant. Jag drar mig till minnes, även om det alltid är en risk att använda sig av minnesbilder, att 1973 när Portugal fortfarande var kolonial administratör, landades i de angolanska hamnarna, vilket jag läst i en bok om Angolas historia, omkring 490 000 ton fisk. Under 1999 landades nära 190 000 ton fisk. Det innebär alltså att Angolas fiske har minskat mycket och håller nu på att återhämta sig, också för att det inte längre är en statlig industri utan i huvudsak har privatiserats. Men det betyder också, om inte de vetenskapliga uppgifterna talar emot mig, att det fortfarande finns många förutsättningar att fiska och att Angolas vatten är rika på fisk. Angolas fiske utgör 3 procent av bruttonationalinkomsten, det sägs också i pappren, och därför är alla ansträngningar att stödja den angolanska fiskeriekonomin positiv. Jag vill därför gratulera kommissionären och kommissionen till de resultat som uppnåtts.
(Applåder)

Cunha (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera vår föredragande Carlos Lage till detta betänkande som är mycket välstrukturerat och mycket tydligt när det gäller förslagen. Som han sade är detta ännu en förnyelse av fiskeavtalet med Angola som inleddes 1987 och nu har genomgått ännu en förnyelse. Europeiska unionens fartyg, vilket också har sagts, fiskar tonfisk, räkor, bottenlevande arter och på prov vissa djuphavsfiskar.
I detta nya protokoll noterar vi att fisket av bottenlevande arter har ökat något medan vi ser en tydlig minskning av tonfisket, vilket är oroande, särskilt då vi vet att bestånden i dessa vatten, med all migration av tonfisk, har minskat mycket, och det beror till stor del på det vi kallar IUU, det vill säga olagligt, orapporterat och oreglerat fiske. Det förekommer alltså mycket illegalt tonfiske framför allt i tropiska vatten, i Guineagolfen till exempel, då tonfisken fångas och inte ens ges tid att reproducera sig. Och kanske denna minskning av fiskekvoten för tonfisket i avtalet med Angola hör samman med denna situation med illegalt tonfiske i alla tropiska vatten.
Vi måste också framhålla att när vi summerar Europeiska unionens ekonomiska ersättning, som också ökar, måste vi också ta hänsyn till skatterna som betalas av redarna. Europeiska unionens ersättning, vilken också tydligt tas upp i betänkandet, har ökat från 14 till 15,5 miljoner euro, och det är de facto viktigt att se till att 35 procent av dessa anslag går specifikt till utvecklingen av fiskerisektorn.
Jag tycker också att det är viktigt att ta upp att detta avtal med Angola utgör en successiv utveckling när det gäller fiskeavtalen med tredje land. Denna betydande tilldelning av medel till fiskerisektorn är viktig och visar att det är möjligt att göra handelsavtal om fiske som innehåller en utvecklingsdel. Jag anser att vi inte får ha några förutfattade meningar, det vill säga fiskeavtalen måste vara en integrerad del av den gemensamma fiskeripolitiken. De kan vara till gagn för tredje land, och stödja dess utveckling, liksom för Europeiska unionen genom att de förbättrar försörjningen av dess marknader.
Slutligen anser jag att det också vore rimligt när det gäller reformen av den gemensamma fiskeripolitiken att de fartyg som tas ur Europeiska unionens flotta skall kunna ingå i de gemensamma bolag som fiskar i dessa vatten. Jag skulle också vilja säga för min grupp PPE-DE:s räkning att vi kommer att stödja detta betänkande som vi anser vara mycket väl förankrat.
(Applåder)

Titford (EDD).
Fru talman! Det totala, fullständiga och vanhedrande misslyckandet för den gemensamma fiskeripolitiken och den kollaps i fiskbestånd som har blivit följden innebär att EU nu tvingas kasta sina nät längre och längre bort för att tillfredsställa omättliga spanska krav. Det räcker tydligen inte att man har förstört Nordsjön; nu är det Afrika som är bytet.
Det finns nu 16 avtal med tredje land. I dag diskuterar vi Angola, och enligt WWF kommer denna uppgörelse att leda till att ett utsatt afrikanskt kustsamhälle berövas en värdefull tillgång. Varje gång vi har diskuterat dessa uppgörelser har min kollega Nigel Farage enträget bett er att öppna era ögon för den miljöförstöring som orsakas av Europeiska unionens fiskefartyg, och än värre att deras verksamhet leder till att hundratals svarta afrikanska fiskare dör varje år.
Det finns omfattande dokumentära bevis från Mauretanien och Senegal som bekräftar omfattningen av denna tragedi. Det förakt med vilket våra yrkanden har bemötts får mig att tro att de flesta av er måste leva på en annan planet. Det finns ett bättre sätt. För tio år sedan kastade Namibia ut de spanska båtarna och tog kontroll över sina territorialvatten på 200 mil. Nu arbetar 14 000 människor i en industri som är värd 350 miljoner USD per år. Låt oss sluta upp med att exploatera dessa fattiga länder och uppmuntra dem att modernisera sina industrier. Låt oss erkänna att de enda program för fiskeförvaltning i hela världen som fungerar är de som står under nationell kontroll.

Talmannen.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Martinez (NI)
Hela det blåa Europa måste göras om. Utfiskningen av fiskeresurserna är en realitet, även om diskussionen kan gälla tillförlitligheten hos de instrument som används för att bedöma omfattningen av den ökande bristen på fiskstim.
Våra instrument för att förvalta fångsterna, marknaden, flottan och förbindelserna med tredje land kritiseras av yrkesfolket. Kommissionen vill ersätta ministerrådet när det gäller att fatta beslut. Den framhärdar i malthusianismen med skrotning av fartyg och även med bristande finansiering av moderniseringen. Utöver att yrkesfiskarnas säkerhet äventyras innebär det illojal konkurrens. Medan vi förhindrar fiskemöjligheterna för våra egna kommer de andra, från tredje land.
Manöverutrymmet är ändå begränsat. Inte ens fiskodling är en verklig lösning när det krävs 4-7 kg fiskmjöl för att ?tillverka? ett kilo odlad fisk. Det är begränsningen med det industriella fisket.
Vi vet vilka lösningar som finns: regionalisering av förvaltningen för större flexibilitet, bättre vetenskaplig bedömning av resursen för att undvika alla dispyter, nära samarbete inom yrket ...
(Den skriftliga förklaringen kortades ned i enlighet med artikel 120.7 i arbetsordningen.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0400/2002) av Othmar Karas, för utskottet för ekonomi och valutafrågor, om kommissionens meddelande om rationalisering av den årliga samordningen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken (2002/2215(INI)).

Karas (PPE-DE)
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig säga följande om dagens betänkande. För det första: Lissabonstrategin hade som mål att göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi. Denna ekonomiska region skall vara i stånd att skapa en hållbar ekonomisk tillväxt, fler och bättre arbetstillfällen och en större social sammanhållning. För det andra: detta kräver en strategi som utvecklats gemensamt av medlemsstaterna, rådet, kommissionen och Europaparlamentet på områdena ekonomi, sysselsättning, utbildning och forskning samt socialpolitik.
För det tredje: Europa fortsätter att utveckla marknadsekonomin till en social marknadsekonomi och kommer snart att våga ta nästa steg och göra marknadsekonomin som respekterar miljön och sociala krav till 2000-talets ordningsprincip. Vad är det man brukar säga? 2000-talet kommer att bli Europas århundrade, och jag tillägger: om vi vill!
För det fjärde: genom Lissabonstrategin och marknadsekonomin som respekterar miljön och sociala krav har vi, om vi menar allvar, slutgiltigt övervunnit klasstänkandet kapital mot arbete, socialpolitik mot finanspolitik, staten mot det privata och Europa mot medlemsstaterna. För det femte: det vore så enkelt om vi kunde enas kring principen att ekonomi skapar arbete och att allt som skapar arbete är socialt och att den sociala sammanhållningen och miljöskyddet stöder varandra genom hållbarhetstanken. Förutsättningarna för detta är inte först och främst statens kapital, utan humankapitalet, inte att alla är lika, utan konkurrerande idéer som stärker helheten, dvs. kontinenten Europa.
För det sjätte: det bör följaktligen betonas att den ekonomiska politiken inte är kollektiv utan primärt faller under medlemsstaterna, som enligt artikel 99 skall samordna och betrakta den ekonomiska politiken som en fråga av gemensamt intresse. För det sjunde: slutligen välkomnar vi således det samlade konceptet i kommissionens meddelande om att strama upp den årliga ekonomiska och sysselsättningspolitiska samordningen. Samordningen är nödvändig för att nå de gemensamma målen trots olika kompetenser. Samordningen förutsätter dock även att medlemsstaterna fullgör sina uppgifter och ger snabb och tydlig information till kommissionen, att det egna ansvaret definieras i det samlade konceptet - varje kedja är ju inte starkare än den svagaste länken - och att eurozonen blir mer medveten om sitt ansvar i Europa. I punkt 18 i betänkandet understryker vi starkt kravet på att arbetsmarknadens parter skall värderas högre i genomförandet av strategin från Lissabon och Göteborg, dvs. partnerskapet på den europeiska arbetsmarknaden. Vi kräver därför att trepartstoppmötet för de sociala frågorna planeras under medverkan av Europaparlamentet och ogillar starkt rättstvisterna mellan institutionerna. Snarare bör vi tillsammans stödja den sociala dialogen och bjuda in organisationerna för arbetsmarknadens parter.
På samma sätt kräver vi en förstärkt legitimitet för forumen och i processen, dvs. att Europaparlamentet görs delaktigt, vilket i sin tur betyder ökat medbestämmande. I punkt 8 i betänkandet betonar vi att den som värnar om denna demokratiska legitimitet bör vara bekymrad över att den nya tidsplanen för riktlinjerna ger Europaparlamentet mindre tid för ett ställningstagande än tidigare.
Vi välkomnar rationaliseringen av processen. Vi välkomnar att tyngdpunkten ligger på genomförandet. Vi välkomnar den noggranna tidsplanen och samordningen, och vi välkomnar stärkandet av det strategiskt politiska konceptet på medellång sikt. Låt oss fylla meddelandet med liv och därmed ta ett viktigt steg i riktning mot Lissabonstrategin.
(Applåder)

Diamantopoulou
Fru talman! De ekonomiska utsikterna är inte de bästa för tillfället, och Europeiska unionen har insett att den behöver genomföra en effektivare samordning av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken.
Kommissionens förslag om att rationalisera samordningscyklerna har väckt alla institutioners intresse, och flera diskussioner har hållits på olika nivåer, vilket visar att det här förslaget inte bara är ett tekniskt förslag, vilket det vid första anblicken kan se ut som. Det styrs naturligtvis av viktiga politiska mål, såsom effektivitet och öppenhet i tillämpningen av Lissabonbesluten och den europeiska sysselsättningsstrategin, vilken efter fem års praktik nu är fast förankrad. Får jag först tacka föredraganden, Karas, och föredraganden av yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, Bullmann, för ett alldeles utmärkt arbete. Jag skall inskränka mina kommentarer till några grundläggande frågor.
För det första stöder rapporten inriktningen på medellång sikt. Det betyder att vi behöver vara mycket mer sparsamma när vi ändrar och reviderar riktlinjerna. Kommissionen kommer att godkänna ett paket med riktlinjer i enlighet med det nya programmet för första gången i april 2003, innefattande de tre åren fram till 2006. Vi måste undvika varje större förändring i riktlinjerna före denna mellanrevidering år 2006. Vi har bevisat att det är mycket bättre att hålla sig till riktlinjerna och se till att de blir tillämpade än att hela tiden lägga till nya saker.
För det andra kommer den här inriktningen på medellång sikt att kräva större disciplin från alla inblandade: kommissionen, rådet, Europaparlamentet och alla andra intresserade parter. Naturligtvis kommer kommissionen att varje år granska sysselsättningsrekommendationerna för varje enskilt land för att se till att de fortfarande återspeglar den politiska utvecklingen i varje medlemsstat. Får jag påminna er om att vi enligt fördraget är skyldiga att utarbeta den här årsrapporten, vilken kommer att ta formen av tillämpningskontroll. Det för mig till den andra aspekten, nämligen konsekvens och komplettering. Det är av stor betydelse att de två förfarandena kompletterar varandra om vi skall kunna skapa högsta möjliga samordning mellan den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken. Tidigare skedde en hel del överlappningar, men ibland hanterades även de två strategierna på helt motstridiga sätt.
För det tredje finns det ett behov av inriktning på tillämpningen. Nu när sysselsättningsstrategin har varit i gång i några år har vi lyckats markera de viktigaste praktiska problemen och den tidsklyfta som ofta uppstår mellan beslutet om nationella handlingsplaner för sysselsättning och införandet av dem. Jag skulle särskilt vilja betona att det här rationaliseringsförfarandet borde resultera i närmare samarbete, inte bara mellan de olika råden - Ekofin-rådet och rådet (sysselsättning och socialpolitik) kommer att behöva hitta ett tydligare och effektivare sätt att samarbeta - utan även mellan Europeiska unionens institutioner. Jag tror att parlamentet - och naturligtvis hela förfarandet - kommer att dra nytta av den här föreslagna rationaliseringen av förfaranden, särskilt av öppnare information, varvid de viktigaste delarna i tillämpningen av finanspolitiken och sysselsättningspolitiken sker på ett samordnat sätt. Får jag påminna om att, tidigare, information om de här två förfarandena ofta gavs vid olika tidpunkter, vilket ledde till stor förvirring.
För det fjärde innebär en rationalisering en bättre styrmodell för de här förfarandena, vilket i sin tur innebär effektivare samråd med Europaparlamentet och större engagemang från arbetsmarknadens parter och från samhällets sida. Den stora frågan när det gäller utvärdering av sysselsättningspolitiken är att varken arbetsmarknadens parter eller de nationella parlamenten har varit engagerade på ett ordentligt sätt.
Slutligen måste jag säga att det i det här förslaget tas hänsyn till behovet av självständiga förfaranden i enlighet med kraven i fördraget. I korthet ger de ekonomiska riktlinjerna en allmän ram för ekonomisk politik, men sysselsättningsstrategin har den självständighet som behövs. Jag är glad att parlamentet stöder det här handlingssättet.
Vad händer alltså härnäst? Hela det här förfarandet sammanfaller med revideringen av sysselsättningsstrategin. Vi kommer att lägga fram ett första meddelande i januari 2003, och båda dessa handlingar, meddelandet om revideringen av sysselsättningsstrategin och förslaget till gemensam rapport, som vi lade fram för en månad sedan kommer att vara de två viktigaste politiska underlagen och kommer att behöva debatteras så att vi kan klara oss fram till vårens råd och sedan börja tillämpa det nya förfarandet med riktlinjer. Vi har en lång tradition av samarbete med Europaparlamentet när det gäller sysselsättningsstrategin. Jag tror att vi nu har möjlighet till ett ännu mer effektivt och ingående samarbete.

Bullmann (PSE)
Fru talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Europaparlamentet har arbetat mycket koncentrerat med kommissionens förslag, mycket koncentrerat och i samförstånd. Vi har arbetat snabbt och enades under kollegan Karas om ett, som jag menar, klokt yttrande över gränserna i utskott och partigrupper. Men just det faktum att vi har arbetat snabbt och i samförstånd gör det också möjligt för oss att ställa tydliga krav på den politiska samordning som nu krävs.
För det första: ingen har rätt, inte för ett ögonblick, inte för en minut eller ens en sekund, att underordna de sociala målen och den ambitiösa sysselsättningspolitiska dagordningen från Lissabon en endimensionell tolkning av den inre marknaden. Detta måste vara helt klart och framgå av det förfarande vi väljer. Tvärtom är det endast den som vidtar konkreta åtgärder för den sociala integrationen, endast den som utvecklar och sätter hela potentialen hos Europas människor i arbete, som har en möjlighet att genomföra Lissabons anspråksfulla dagordning.
Jag säger detta medvetet i diskussionen om reformen av arbetsmarknaden och av det sociala trygghetssystemet. Givetvis behöver vi flexibla, anpassningsbara system, men vi behöver också moderna system. Moderna system är de som även ger trygghet: trygghet när man söker arbete, trygghet på arbetet, trygghet vid sjukdom, på äldre dagar eller vid invaliditet. Därför är den ekonomiska reformen ett sätt att underhålla och förnya Europas sociala modell, inte tvärtom. Den som vill uppnå detta måste jämställa målen om konkurrenskraft, social trygghet och full sysselsättning på samma nivå och finna ett sätt att relatera målen till varandra och låta målen stödja varandra ömsesidigt. Den som vill uppnå detta måste se till att de relevanta rådskonstellationerna och avdelningarna inom kommissionen deltar på samma villkor och att inga nya hierarkier uppstår eller att gamla hierarkier underhålls. Vi kommer att ta pulsen på er i er vårrapport och i ert riktlinjepaket och kontrollera om ni uppfyller målen och om ni håller vad streamlining-konceptet lovar.
För det andra kan den som vill göra Lissabon och Göteborg rättvisa inte längre bortse från miljödimensionen. Vi måste tillvarata miljöpolitikens hela potential och utnyttja den för kvalificering och sysselsättning. För det tredje påminner Karas helt korrekt i sitt betänkande om att den ekonomiska politiken är en fråga av gemensamt intresse som skall samordnas. Men om denna skall samordnas måste vi också våga tala om investeringar och en offensiv på området utifrån en arbetslöshet på cirka 8 procent och en tillväxt på under 1 procent. Europaparlamentet kommer att delta i diskussionen, och vi måste säkerställa vår rättsliga ställning.

Sacrédeus (PPE-DE).
Fru talman! Vi från den kristdemokratiska gruppen stöder Karas och kommissionens förslag. Vad gäller den ekonomiska och sysselsättningsrelaterade politiken inom Europeiska unionen närmar vi oss allt mer sanningens timma. Kraven och målsättningarna från Lissabon och Göteborg måste nu materialiseras. Det är viktigare med förenklingar än med strömlinjeformningar. Det är viktigt med ökad delaktighet, ökad öppenhet och ökad insyn. För oss kristdemokrater är det också viktigt att slå fast att vi står för en social, ekologisk och etiskt förankrad marknadsekonomi i Europa. Den skall vara människovänlig. Den skall vara familjevänlig. Den skall ge utrymme för personligt ansvarstagande kreativitet men också för trygghet och initiativkraft.
Den öppna samordningen står inte för likriktning, utan den ger möjlighet för medlemsstaterna att inom ramen för ett nära samarbete ändå finna de lösningar som är bäst för varje enskilt land. Det är viktigt att miljömålet från Göteborg sätts samman med det ekonomiska tillväxtkravet och den sociala sammanhållningen för att få de tre dimensionerna. Vi beklagar att kommissionen inte har tagit med detta i sitt meddelande.
Låt oss som kristdemokrater också betona att förtroende samt etiska och moraliska värden är grundläggande för samhällelig och ekonomisk utveckling. Om förtroende samt en etisk och moralisk bas saknas i ekonomin, kan den inte utvecklas. Europaparlamentet måste få större delaktighet utan att för den skull kräva beslutsrätt. Det handlar om att ge Europaparlamentet inte bara närvarorätt utan också tid.
Avslutningsvis vill jag säga ett det är viktigt att kandidatländerna snabbt kommer in i detta arbete och att även de regionala och lokala myndigheterna får en aktiv roll att spela.

Randzio-Plath (PSE).
Fru talman! Kommissionens meddelande tar egentligen upp ett förslag från Europaparlamentet som ständigt har diskuterats här i kammaren ända sedan det andra skedet av valutaunionen, nämligen försöket att bättre stämma av och knyta samman de olika politikområdena. Vi har alltid ansett att detta endast fungerar den dag alla politikområden behandlas lika och dessutom alla råd betraktas som likvärdiga under rådets (allmänna frågor) ansvar.
Det är beklagligt att Lissabonprocessen - som för övrigt kom sex år för sent - över huvud taget skulle behövas för att vi faktiskt skulle ta denna möjlighet, och därför är jag mycket glad att vi inte längre befinner oss i tankefasen utan i genomförandet, och, fru kommissionär, vi har egentligen stora förväntningar på kommissionen om en omröstning. Europa har ett seriöst behov av detta, vilket inte bara gäller den ekonomiska och sysselsättningsrelaterade politiken, utan också socialpolitiken och miljöpolitiken.
Europa har ett seriöst behov av detta eftersom vi inte kan unna oss lyxen att inte samordna. Kommissionen slog en gång fast under ordförande Delors att bristen på samordning i politiken kostar oss tillväxtpoäng, vilket automatiskt betyder att det kostar arbetstillfällen i EU. Vi är beroende av en förändring, och därför är det nya dokumentet välkommet, dock under förutsättning att det lutar sig mot stabilare siffror än i dag och att vi kan förklara för medborgarna att samordningsprocessen inte bara är ännu ett europeiskt ord eller instrument som inte klarar sig ute i verkligheten.
Vad vill jag då säga med detta? Det är viktigt att faktiskt klargöra att vissa ekonomiska och sysselsättningsrelaterade eller miljöpolitiska beslut i en medlemsstat samtidigt skadar eller stöder nationalekonomin, arbetsmarknaderna och miljön i andra EU-länder och bromsar, stoppar eller stimulerar utvecklingen även där, och det är nödvändigt med statistik på dessa siffror. De europeiska ekonomiforskarna konstaterar med ett beklagande att så inte är fallet i dag.
Samordningen behöver en profil, och denna profil kan tydliggöras i frågan om hur vi koncentrerar investeringarna, t.ex. investeringar inom forskning och utveckling, där Europa dessvärre fortfarande har mycket att ta igen. Det är dock viktigt att parlamentet görs delaktigt inom ramen för en interinstitutionell överenskommelse, senast i samband med konventsreformen men även om en fördragsändring.

Herzog (GUE/NGL).
Fru talman! Ingen samordning och inget förfarande är effektivt om den politiska viljan inte finns. Det är där man måste börja. Goda målsättningar aviserades i Lissabon och i Göteborg, men avståndet är enormt mellan ord och handlingar. Europeiska unionen har stora ekonomiska problem. Dess tillväxtpotential blir långsammare. Dess offentliga och privata investeringar är mycket små. Den lider brist på kvalifikationer. Stabilitetspakten och valutapolitiken behandlar inte dessa utmaningar. De återhänvisar allt till medlemsstaterna, och samordningen, som utformats som staternas ansvar, kan inte fungera om unionen inte samtidigt tar ansvar för och genomför gemensam politik. Det finns ingen riktig europeisk ekonomisk politik på grund av skillnaderna mellan medlemsstaterna. Samordningarna granskar inte de ekonomiska interaktionerna mellan medlemsstaterna. Och det finns ännu inte någon global tanke om den europeiska ekonomin och euroområdet som beaktas i globaliseringssammanhanget. Vi har ännu ingen politik om utbud, nätverk eller mänskliga resurser. Vi är fortfarande ett område för regel- och skattemässig tävling, där själva begreppet social marknadsekonomi inte accepterats och inte kommer att införlivas, tror jag, i den kommande konstitutionen, för att inte tala om att det fortfarande finns en verklig aversion mot den offentliga ekonomin.
Jag kommer nu till de institutionella förfarandena. Det som kommissionen föreslår oss är rent teknokratiskt. Jag är för att samla ihop frågorna och upprätta en cykel. Jag instämmer i principen med denna rationalisering. Men det kommer inte att undanröja ovannämnda politiska hinder, därav mina förslag. För det första erbjuder fördragen ingen solid bas för att överföra den ekonomiska politiken till gemenskapsnivå. Denna bas måste till att börja med upprättas i konventet. För det andra finns det inget tillförlitligt statistiskt och analytiskt jämförbart instrument, framför allt när det gäller social sammanhållning och hållbar utveckling. Till att börja med måste vi alltså förse unionen med medel för att tänka och analysera, som är i nivå med dess uttalanden. För det tredje har de föreslagna förfarandena ännu inget demokratiskt värde. Det krävs framför allt ett brett offentligt beslut om situationerna och valmöjligheterna före kommissionens paket, liksom en bedömning i efterskott av det civila samhället och de folkvalda, och inte bara av kommissionen. För det fjärde tror jag inte att Europaparlamentet ännu har möjlighet att verkligen diskutera och välja en konsekvent ekonomisk politisk linje. Alltför många ställningstaganden kännetecknas av enbart nationella intressen och ideologiska ställningstaganden. Parlamentet har därför större möjlighet än rådet och kommissionen att arbeta för ett beslut och en bedömning av den ekonomiska politiken. En årlig interaktiv diskussion krävs därför mellan de nationella myndigheterna och gemenskapens institutioner på initiativ av vårt parlament. Det är först därefter som kommissionen kommer att utarbeta sina förslag, först därefter som beslutet åligger rådet, men parlamentet kan sedan ha rätt att ratificera.
Sammanfattningsvis kommer samordningen av den nationella politiken inte att fungera utan en delad politisk vilja och ett demokratisk gemensamt förfarande.

Hulthén (PSE).
Fru talman! Det betänkande som vi nu diskuterar är ett viktigt steg på vägen av genomförandet av Lissabonmålen. Jag är precis som Karas och Bullmann ganska besviken över att kommissionen än en gång lyckas glömma de beslut som fattades vid toppmötet i Göteborg, och som innebar att miljön också skulle utgöra en aspekt i Lissabonprocessen.
Även om jag tycker att det är bra att föredraganden uppmanar kommissionen och rådet att lägga till hållbar utveckling i rationaliseringen av den politiska samordningen, kan det göras avsevärt mycket tydligare än vad kommissionen gör. Faktum är att, förutom bristen på förstärkande av Lissabonmålen med ett miljömål, finns det fortfarande många frågor som återstår att lösa. Vi har i stort sett hela kvällen diskuterat fiskeripolitiken, men detta gäller också en översyn av jordbrukspolitiken, ett område där vi måste komma till rätta med de subventioner som vi vet är skadliga. Vi måste dessutom se till att de miljöskadliga subventionerna avvecklas. Det ingår i begreppet ?hållbar utveckling?, men det tycks inte kommissionen riktigt ha accepterat eller tänkt igenom ännu.
Målsättningen för vårtoppmötet nästa år måste vara att skapa balans i åtgärderna mellan Lissabonagendans alla tre delar, framför allt genom att utveckla miljödimensionen samt fortsätta att stärka och konkretisera begreppet hållbar utveckling inom agendans alla tre dimensioner. Kommissionen måste göra detta på ett mycket mer fokuserat sätt. Framför allt måste man se till att miljöindikatorerna tas på allvar, vilket egentligen inte kommer att diskuteras förrän några dagar innan rådet skall fatta beslut om detta. Hela arbetet med hållbar utveckling i denna agenda ligger helt fel och går alldeles för långsamt från kommissionens sida.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Fru talman! Jag tycker liksom flera andra talare att kommissionens meddelande är väldigt snävt. Det som diskuteras är en samordning av de ekonomiska riktlinjerna och sysselsättningsriktlinjerna. Vi är dock eniga om att begreppet måste utvidgas. Vi behöver en miljöprocess, och vi behöver inte minst också en social process som ett viktigt led i den samlade process som utvecklades från Lissabonmötet. Dessa fyra delar, som var och en har en självständig betydelse, måste samordnas. Annars får man en obalans, och då kommer sysselsättningspolitiken att ändra karaktär. Då bestäms den nämligen inte längre av kopplingen till det sociala perspektivet, utan då blir det lätt en strukturpolitik som innebär att sysselsättningspolitiken blir ett slags reflex eller spegelbild - eller ett bihang.
Det är oerhört viktigt att tala om social integration, om arbete åt alla, arbete av god kvalitet. Många av dessa ting brukar kommissionen föra fram. Jag undrar ibland om kommissionen talar med dubbel tunga. Ofta betonar kommissionen nämligen vikten av sådana bra sociala målsättningar. Samtidigt saknas dessa synpunkter i just detta specifika meddelande. Det tycker jag är så allvarligt att jag skulle vilja utforma ett slags varning. Om det skulle vara så att detta inte bara är en tillfällighet utan en tendens, då kommer nämligen den balans och den harmoni som tycktes följa av Lissabonbesluten att ersättas av konflikt på arbetsmarknaden och det som vi förr kallade klasskamp. Vi ser redan sådana tendenser i dag på arbetsmarknaden i Europa, och de kommer att bli ännu tydligare. Om vi får den typen av konflikter att slåss med, tror jag att det nästan är det värsta som kan hända för den ekonomiska utvecklingen i Europa.
Vidare skulle jag vilja lägga till något som har med synkronisering och samordning att göra. Nu diskuteras ett slags horisontell samordning av ekonomi och sysselsättning på det europeiska planet. Jag tycker att man då även måste tala om sociala och miljömässiga frågor. Samtidigt finns det en samordning mellan nivåer på det vertikala planet. Det allra största problemet som vi står inför, vilket även t.ex. kommissionären vet att jag alltid brukar återkomma till, är att det inte hjälper hur mycket vi än samordnar på det europeiska planet, så länge vi inte får en bättre samordning mellan den europeiska nivån och den nationella nivån, och så länge de nationella arbetsmarknaderna inte är tillräckligt öppna. Jag vill betona detta särskilt, eftersom det ibland finns lite lösa formuleringar om att de nationella parlamenten måste ges mer plats. Man måste dock bli tydligare och tala om hur det skall gå till. Mitt svar är alltid att man måste lägga ansvar hos de nationella parlamenten.

Kauppi (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill tacka vår föredragande Karas. Han har stått inför den utmanande uppgiften att rationalisera samordningsåtgärderna. Jag välkomnar till fullo kommissionens ansträngningar i detta avseende, och jag vill tacka vår kommissionär Diamantopoulou för hennes mod att föreslå dessa punkter.
Jag vill inte vara kammarens svarta får i dag, men jag anser att vi även måste vara kritiska när det handlar om att utsträcka den öppna samordningsmetoden till andra områden. I betänkandet säger parlamentet att vi har två saker som är viktiga. Om ni ser på punkt E i betänkandet av Karas - jag skall läsa ett utdrag från punkten: ?För att en mer rationaliserad översyn av genomförandet i form av ett nytt genomförandepaket skall kunna göras krävs det [?] information om genomförandet av den politik som beslutats om på gemenskapsnivå, och som gör det möjligt att utvärdera genomförandet inom de olika relevanta politikområdena [?]?. Detta är en text från betänkandet, och den visar att för parlamentet är det verkligen viktigt att de nuvarande samordningsmekanismerna genomförs. Vi har inte sett tillräckligt med konkreta resultat från samordningsmekanismerna, och vi behöver konkreta resultat.
Den andra sak som oroar parlamentet gäller parlamentets roll, och av alla betänkanden kan ni se att vår roll som ett parlament, som medborgarnas företrädare, är något som bekymrar oss mycket. I arbetsgruppen för ledare inom ekonomi inom konventet, som jag var medlem av, ansåg en majoritet av medlemmarna att det borde finnas en roll för Europaparlamentet och Europeiska kommissionen och att öppna samordningsmetoder och processer borde inkluderas i den europeiska författningen. Tyvärr var jag i minoritet i denna arbetsgrupp eftersom jag anser att huvudsyftet med den öppna samordningsmetoden är flexibilitet och att den inte hör hemma i författningen. Vi bör använda de nuvarande mekanismerna.

Sacconi (PSE).
Fru talman! Jag uppskattar mycket det betänkande som vi skall rösta om, särskilt på grund av den anda med vilken man i det behandlar den strategi för hållbar utveckling som fastställdes i Lissabon och sedan blev mer detaljerad i Göteborg: det är inte en formel som skall samla ihop mål i fråga om ekonomi, sysselsättning och miljö under en hatt, utan ett samlat grepp som syftar till att rikta in den sektoriella och horisontella politiken mot en ny syn på utveckling. På så sätt kan vi praktiskt utöva vårt ansvar gentemot kommande generationer och de länder som ligger efter i utvecklingen.
Jag skulle kort vilja uppehålla mig vid de redskap som fordras för att konkret genomföra denna strategi. Om man verkligen tar till sig synsättet att social och miljömässig kvalitet inte är några komplement utan tillväxtkomponenter och väsentliga konkurrensfaktorer, framstår den öppna samordningen som det lämpligaste instrumentet. Denna måste dock förstärkas och rationaliseras som man säger i betänkandet, särskilt vad beträffar Europaparlamentets involvering. Parlamentet måste för övrigt rusta sig mycket bättre för att nå målet.
Om denna politik kommer att lyckas beror på om alla institutionella nivåer och alla samhällslivets aktörer verkligen kommer att delta. Utan ett brett deltagande får vi ingen hållbar utveckling.
Slutligen skulle jag vilja utnyttja detta tillfälle för att komma med en varning, som för övrigt kontaktgruppen för det civila samhället också står bakom. I det utkast till konstitutionsfördrag som konventets ordförande har lagt fram saknas alla hänvisningar till begreppet hållbar utveckling. Om vi inte hävdar det som redan har sagts i fördraget och i Göteborg handlar det om en verklig kulturell och politisk kräftgång, ett steg tillbaka som bland annat kommer att minska Europas inflytande på den globala scenen.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Fru talman! På vårtoppmötet nästa år kommer Lissabonstrategin att prövas på nytt. Det handlar inte bara om att utvärdera hur målen har genomförts, utan också om att korrigera åtgärder och lägga till nya delar. Rådet har exempelvis beslutat att vid sidan av den ekonomiska och den sysselsättningsrelaterade dimensionen lägga till en tredje, nämligen miljödimensionen. Olika kolleger har redan pekat på detta. Det är obegripligt att kommissionen inte vill infoga miljömålen. I utskottet för ekonomi och valutafrågor liksom i utskottet för sysselsättning och socialfrågor har vi diskuterat eventuella nya villkor för stabilitetspakten. Min grupp, PPE-DE-gruppen, motsätter sig all form av uppmjukning. Sådant skadar eurons stabilitet och skapar rädsla bland medborgarna. Jag menar att det är väsentligt att arbetsmarknadens parter görs mer delaktiga genom ett trepartsmöte om socialfrågor och en intensivare makroekonomisk social dialog.
Låt mig framhäva tre punkter i Othmar Karas utmärkta betänkande. För det första skall samordningen förbättras mellan ekonomi, sysselsättning och den sociala integrationen. De riktlinjer som skall slås fast varje år är huvudelementen i samordningen av sysselsättningspolitiken. Beklagligtvis är många medlemsstater eniga om målsättningen, men slarvar ändå med det konkreta genomförandet.
För det andra måste Europaparlamentet vara djupt delaktigt i förberedelserna inför vårtoppmötet. Därför är det nödvändigt att dessförinnan ha tillräckligt mycket tid för att ta ställning till kommissionens förslag. Vi behöver det! Vi förväntar oss av konventet att vår ställning stärks som företrädare för medborgarna. EU-fördraget bör förändras genom att vi får större medbestämmande i alla delar av samordningsprocessen.
För det tredje, angående de blivande EU-medlemmarna: med tanke på genomförandet av unionens ambitiösa mål att inom åtta år bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomiska region måste kandidatländerna integreras tidigt. Vi uppmanar kommissionen att göra de ansvariga instanserna i länderna delaktiga på ett tekniskt men framför allt logistiskt effektivt sätt.

Talmannen.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0401/2002) av Helle Thorning-Schmidt om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förslag till direktiv om minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med fysikaliska agenser (buller) i arbetet (sjuttonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG (PE-CONS 3666/2002 - C5-0501/2001 - 1992/0449A(COD)).

Diamantopoulou
Fru talman! Vi välkomnar det viktiga steg som i dag tagits inom området hälsa och säkerhet på arbetet. Förslaget om arbetstagares risker på grund av fysikaliska agenser lades fram för åtta år sedan, och den första delen, om buller, godkändes i år. Vi inser alltså hur svårt det är, både tekniskt och politiskt, med den här typen av lagstiftning. För kommissionens räkning skulle jag därför vilja gratulera Europaparlamentet, särskilt ledamöterna av förlikningskommittén, till genomförandet av ett, tekniskt och politiskt, mycket knivigt ärende.
Dagens slutliga förslag till direktiv innehåller tre viktiga resultat. För det första ger det bättre skydd till arbetstagare inom alla sektorer av ekonomin, inbegripet sjö- och lufttransport, vilket inte omfattades av den nuvarande lagstiftningen. För det andra erkänns musik- och underhållningsindustrin som ett särfall, och den sektorn får en femårig övergångsperiod för att utarbeta de uppförandekodexar som behövs för att arbetstagare och arbetsgivare skall kunna uppfylla sina juridiska skyldigheter. För det tredje minskas exponeringsgränsen från 90 db, vilket var den gräns som sattes i 1986 års direktiv, till 87 db. Tydliga framsteg alltså.
När det här direktivet godkänts innebär det att den andra etappen av kommissionens förslag om risker från fysikaliska agenser har slutförts. Mer arbete behövs inom de två återstående avsnitten av kommissionens förslag, nämligen elektromagnetiska fält och optisk strålning.
Mina damer och herrar! Jag skulle vilja uppmana dem som deltar i stiftandet av lagar till fortsatta insatser för att slutföra denna rättsliga ram angående fysikaliska agenser, vilken kommer att ge oss en integrerad ram för skydd av arbetstagare och vilken, det måste sägas, har legat på förhandlingsbordet alldeles för länge.

Thorning-Schmidt (PSE)
Fru talman! Jag tackar kommissionären för att hon till sist kom in på de övriga fysikaliska agenserna, för då slipper jag säga att det fortfarande finns en del vi saknar, och det gläder mig att kommissionen fortfarande har placerat det högt upp på sin dagordning. Vi vet alla att buller är ett mycket allvarligt arbetsmiljöproblem. Det är ett område som är fullständigt vetenskapligt belyst. Vi vet att det faktiskt krävs mycket lite buller för att det skall uppstå varaktiga hörselskador. Vi vet också att hörselskador kan leda till nedsatt arbetsförmåga, eller till att man eventuellt inte alls kan komma in på arbetsmarknaden igen. Det är alltså mycket allvarliga förhållanden vi talar om.
Jag är därför ytterst nöjd med att vi i morgon kan anta ett direktiv som ger arbetstagarna ett bättre skydd än de har i dag. Det är alltså ett bättre direktiv. För det första därför att vi nu så småningom får en riktig övre gräns för det buller löntagare får utsättas för. Jag hade gärna sett att man inte hade räknat in skyddet genom individuella skyddsmedel, men det är i alla fall en förbättring. Den andra mycket positiva saken är att man i direktivet systematiskt fäster stor vikt vid de förebyggande åtgärder som det också talas så mycket om i ramdirektivet. Det förebyggande arbetet består i fastställande av gränsvärden, men vi har i samband med direktivet också lagt stor vikt vid att man måste se till att det finns väl fungerande hörselskydd.
Det finns emellertid en rad andra bestämmelser som vi skall undvika. Vi skall införa alternativa arbetsmetoder, som minimerar exponeringen för buller. Vi skall gå igenom arbetsutrustningen på företagen, och över huvud taget lägger man i direktivet stor vikt vid att arbetsgivarna har ansvaret för att det skall fungera. Det innebär förebyggande åtgärder, och det preciserar naturligtvis också arbetsgivarnas ansvar i de enskilda arbetssituationerna.
Till sist ett par ord om musik- och underhållningssektorn. Det är ett mycket omdiskuterat ämne. Vi har hört om den brittiska popindustrin och om säckpipemusiker, och allt detta har utnyttjats i diskussionen. Jag vill mycket gärna upprepa, och det är inte för att provocera någon av dem vi har diskuterat det med, att buller rent faktiskt fortfarande är buller. Oavsett om det låter vackert eller om det låter illa kan buller ge mycket våldsamma hörselskador. Vi kan ju bara fråga oss själva. Vi vet ju vilka som oftast drabbas av sjukdomen tinnitus. Det är just människor som har levt med vackert buller eller har varit påverkade av mycket vackert buller, nämligen musik. Så vi vet att buller är buller. Jag är glad över att direktivet erkänner detta så tydligt. I direktivet erkänns också att musikindustrin möjligen kan få svårt att genomföra direktivets bestämmelser inom den angivna tidsfristen. Den har därför fått förlängd frist för genomförandet av direktivet.
Jag är också mycket glad över att vi har fäst vikt vid förebyggande åtgärder och på att få det hela att fungera i praktiken. Vi har fastställt en övergångsperiod, men den skall också användas för att utarbeta uppförandekodex för hela musik- och underhållningsindustrin. Jag är mycket nöjd med denna uppförandekodex, därför att den är framåtsyftande och därför att den på ett konkret sätt vill hjälpa branschen att följa reglerna. Det är också värt att nämna att denna uppförandekodex eller idén till den uppstod under själva trepartssamarbetet, och det är därför ett bra exempel på att trepartssamarbetet kan leda till konstruktiva och positiva resultat. Det är inte bara en fråga om att man bekämpar varandra. Man får också goda idéer, som kan leda till en bra kompromiss, vilket vi är många som är glada över. I detta sammanhang vill jag naturligtvis också framföra ett tack till kommissionen för den roll den har spelat och till rådet för det goda samarbetet.
Till sist vill jag bara säga att jag är glad över att vi har kommit fram till en så bred kompromiss och fått så stort stöd här i kammaren. Nu hoppas jag att den liberala gruppen kommer att stödja denna kompromiss och därigenom bekräfta det som dess medlemmar normalt brukar säga i utskottet, nämligen att när det finns vetenskapliga data och klara bevis för att en fråga utgör ett problem för löntagarna, så måste vi också lagstifta för att lösa detta problem. Det hoppas jag att liberalerna kommer att leva upp till i morgon. Jag ser fram mot att vi får en riktigt stor majoritet för ett bra direktiv.

Stauner (PPE-DE).
Fru talman, ärade kolleger, fru kommissionär! Jag tycker mig kunna ta vid där föredraganden slutade. Även PPE-DE-gruppen och jag själv är egentligen tillfreds med betänkandet och kompromissen. Jag menar att vi genom betänkandet på nytt kompletterar hälsoskyddet för arbetstagarna med en viktig europeisk byggsten, även om det tyvärr fortfarande dröjer alltför länge innan vi får en gemensam europeisk trygghetsnorm. Det första förslaget lades ju fram redan 1993. Arbetet med direktivet om skydd mot buller har med all säkerhet inte varit enkelt, eftersom rådets och parlamentets ståndpunkter ju har gått tämligen brett isär. Men själva syftet med förlikningsförfarandet är ju just att trots detta nå ett enande. Det ligger i sakens natur att ett sådant enande inte blir annat än en kompromiss, men som sagt, vi kan alla vara mycket nöjda med den kompromiss som har träffats.
Skyddet mot buller har objektivt sett förbättrats; föregående talare har redan presenterat de tekniska siffrorna och detaljerna. Uppgifterna är dock entydiga, vilket jag menar är viktigt, och det finns i tillämpningen inga tveksamma fall eller subjektiva bedömningsfält som förvirrar. Nytt i sammanhanget är arbetsgivarens skyldighet att tillhandahålla hörselskydd, kontrollera skyddens effektivitet och se till att de används. Därmed konkretiseras kravet på ett allmänt arbetarskydd från arbetsgivarens sida på ett entydigt sätt. För min partigrupp har det också varit viktigt att i tillämpningen av direktivet ta särskild hänsyn till de speciella villkoren i musik- och underhållningsbranschen. Detta är positivt för den rättsliga tydlighetens och den praktiska genomförbarhetens skull, för det är ju meningslöst att fortsätta blunda för att direktivet rättsligt sätt även gäller t.ex. orkestermedlemmar som i praktiken inte tillämpar det av bekvämlighet eller av estetiska skäl. Därför är det helt enkelt ärligare med en övergångsperiod och att låta de enskilda medlemsstaterna tillsammans med arbetsmarknadens parter ta fram åtgärder som de själva ansvarar för.
Jag vill också betona att direktivet, hur glädjande det än är på papperet, också måste omsättas i praktiken. Jag har en allt starkare känsla av att direktiv för arbetarskydd visserligen ser bra ut på papperet men att man inte så gärna genomför dem. Detta kan bero på den ekonomiska utvecklingen, men inte minst i hårda tider måste vi vara extra observanta på att direktiven faktiskt genomförs. Detta sagt speciellt med tanke på kandidatländerna, för här måste vi föregå med ett särskilt gott exempel.

Hughes (PSE).
Fru talman! Jag vill gratulera föredraganden till hennes arbete, och jag välkomnar varmt resultatet av förlikningen i frågan, men jag anser att vi även har flera anledningar till klagomål. Det ursprungliga direktivet om fysikaliska agenser omfattade fyra ämnen, varav buller var ett, men det ursprungliga direktivet om buller från 1986 skulle ha reviderats 1991. Nu är vi nästan framme vid slutet av 2002 innan vi äntligen får den reviderade texten. 
Vibrationer var ett annat ämne, men det tog rådet åtta år att komma fram till en gemensam ståndpunkt om vibrationer, och som vi hörde av kommissionären så har man fortfarande inte tagit itu med fält och optisk strålning. Framstegen går plågsamt långsamt trots att vi i denna högteknologiska tid överallt utsätts för ett tilltagande bombardemang av fält och vågor från trådlösa lokala nätverk, apparater med blåtandsteknik, lasrar av klass 1 och dylikt. Jag hoppas att vi kommer att få se en förnyad känsla för hur brådskande detta är från rådets sida.
Direktivet bör välkomnas. Det kommer att leda till verkliga förbättringar. Arbetstagarna kommer att utsättas för mindre buller på arbetsplatserna. Deras företrädare kommer att vara delaktiga i valet av hörselskydd. Vår förebyggande hörselkontroll kommer att göras tillgänglig under vissa förutsättningar. Allt detta och mycket annat bör välkomnas.
När det gäller musik- och underhållningssektorn anser jag att vi har infört ett mycket bra sätt att behandla problemen. Medlemsstaterna skall, som vi hörde, utarbeta en uppförandekodex i samråd med arbetsmarknadens parter och kommer att bidra med praktiska riktlinjer om vad arbetsgivare och arbetstagare inom denna sektor skall göra för att uppfylla sina skyldigheter. Detta tillvägagångssätt har välkomnats varmt av Storbritanniens musikerförbund som har samordnat musikerförbundens arbete inom hela Europeiska unionen.
Av tidsskäl skall jag bara ta upp en sak till. Under förlikningen höjdes många röster för att framhålla vikten av att göra konsekvensanalyser för företagen för förslag av denna typ - stringenta konsekvensanalyser. Jag skall ställa samma fråga här som jag ställde i utskottet: vilket värde bör vi tillmäta det faktum att en person i fyrtio- eller femtioårsåldern faktiskt kan höra och kommunicera med sina barnbarn? Ty det är denna del av hörområdet som ofta förstörs vid en yrkesrelaterad hörselnedsättning. Så låt oss för all del göra en utvärdering av kostnader och intäkter, men låt oss ta samtliga kostnader och samtliga intäkter med i beräkningen, inte bara de snävt ekonomiska.

Lynne (ELDR).
Fru talman! Mycket har hänt sedan föredraganden först lade fram ett betänkande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Jag anser att det fortfarande finns problem när det gäller underhållnings- och fritidsindustrin, men övriga branscher och arbetstagarna kommer inte att ha några svårigheter med det här direktivet.
Om de ursprungliga förslagen hade gått igenom hade det lett till att företag hade lagts ned och arbetstagare förlorat sina arbeten över hela EU, i synnerhet inom byggnadsindustrin, cementindustrin, gruvindustrin och en god del av tillverkningsindustrin. Så gudskelov att vi har återvänt till en någorlunda förnuftig lösning och gått tillbaka till rådets ståndpunkt där hörselskydd kan tas med i beräkningen vid mätning av decibelnivåer. Jag är glad över att vi har gått tillbaka till systemet med mätningar varje vecka som medlemsstater kan medge om de anser det nödvändigt.
Men det ändringsförslag som gav fritids- och underhållningsindustrin ett uppskov med genomförandet på fem år medan kommissionen undersökte det bästa sättet att reglera denna bransch med hänsyn till de särskilda problem som pub- och klubbindustrin står inför gick tyvärr förlorat i förlikningen, även om det med en uppförandekodex är bättre än det första förslaget. Jag håller er räkning för det. Men för närvarande tillämpas inte det nuvarande direktivet om buller inom pub- och klubbindustrin vare sig i Förenade kungariket eller i Danmark eller i många andra medlemsstater. Anledningen till att det inte tillämpas är att det inte går att tillämpa det.
Mitt problem är att vi kommer att skapa ofantliga problem om vi lägger till ännu en byråkratisk nivå som denna för pub- och klubbindustrin. Det är anledningen till att jag personligen vägrade underteckna förlikningen eftersom jag anser att vi kunde ha fått mer av rådet.
Med ett enda anmärkningsvärt undantag var jag ensam, så jag är medveten om att omröstningen i morgon inte kommer att spela någon som helst roll för slutresultatet. Genom hårt arbete har vi åstadkommit en bättre uppgörelse för både industrin och arbetstagarna. Vi kunde ha fått en bättre uppgörelse för underhållnings- och fritidssektorn, och jag beklagar att vi inte tog det tillfället.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Fru talman! Låt mig bara säga vilket nöje det är att få ordet när klockan är fem minuter i midnatt. Ofta tänker jag att det bara är sekretariatet som skämtar - för det brukar det vara när det handlar om arbetslagstiftning - för att påminna oss om det dåraktiga i direktivet om arbetstid. Som om vi skulle behöva påminnas om just den dårskapen i fråga om just det direktivet. 
I det här fallet anser jag att förlikningstexten är en dålig kompromiss om ett dåligt direktiv. Det hade varit mycket bättre om båda parter hade hållit fast vid sina ursprungliga ståndpunkter och att lagstiftningen hade fallit. Visst röstade jag emot det; jag var det anmärkningsvärda undantaget som min kollega Liz Lynne nämnde. Jag röstade även emot det i förlikningskommittén av detta skäl, även om vi lyckades vattna ur många av de fånigaste ändringsförslagen under det kommittéförfarandet.
Vad Förenade kungariket beträffar så är befintliga förordningar om buller väl genomtänkta, och dessa strängare bestämmelser på EU-nivå är varken nödvändiga eller lämpliga. Hughes nämnde vikten av konsekvensanalyser för företagen och att de bör vara grundliga. Jag instämmer i det. Det är talande att det inte har gjorts någon fullgod konsekvensanalys på EU-nivå för att fastställa det föreslagna direktivets kostnader och intäkter. Det gjordes visserligen en i Förenade kungariket som kom fram till att kostnaderna var långt större än intäkterna, och det är måhända anledningen till att EU har beslutat att inte göra någon. Denna lagstiftning återspeglar inte den verkliga världen.
När det kommer två veckor efter det att parlamentet godkände direktivet om atypisk arbetskraft, där extra kostnader och byråkrati kan få till följd att 160 000 tillfälliga arbeten går förlorade enbart i Förenade kungariket, visar detta senaste direktiv att EU fortsätter att fungera i en tidsförskjutning när det handlar om arbets- och sociallagstiftning.
Till sist vill jag säga att det har varit tre olika ministrar i Förenade kungariket under behandlingen av lagstiftningen i Europaparlamentet, vilket kanske kan förklara varför Förenade kungarikets regering har gett ett så kraftlöst svar. Förenade kungarikets konservativa kommer inte att komma med ett kraftlöst svar. Vi kommer att ta ställning för sunt förnuft och rösta emot det.

Weiler (PSE).
Ärade fru talman, kära kolleger! Jag är faktiskt lite förvånad över de två senaste inläggen, för jag utgick ifrån att vi i förlikningsförfarandet hade träffat en god kompromiss från första behandlingen och fram till i dag och att vi också hade förbättrat kommissionens förslag på några punkter. Jag tyckte att förlikningen var snabb och resultatinriktad, att rådet arbetade konstruktivt, och jag fick intrycket av att PPE-DE och liberalerna hade närmat sig oss en aning. Jag trodde att kunskapen hade segrat!
Icke desto mindre finns det en aspekt som bör göra oss bekymrade, det ger jag till och med föregående talare rätt i, nämligen det nationella genomförandet, dock inte av tekniska skäl, som Bushill-Matthews menade. Jag menar att det finns ett annat skäl till oro för genomförandet. Jag fick i dag höra talas om en yrkesmusiker i en berömd tysk orkester som avböjde en intervju av rädsla för repressalier! Han skulle nämligen ha beskrivit sina problem inom yrkesmusiken, och det vågade han inte. Jag tror inte på något sätt att fallet är unikt.
Arbetarskyddet är, som Gabriele Stauner sade, en nödvändighet i det moderna arbetslivet och ingen söndagspromenad. Direktivet bidrar med viktiga aspekter som ger arbetstagarna i alla branscher, från musiken till industrin, trygghet genom rätten till undervisning om riskerna med att utsättas för buller och genom föreskriften att arbetsgivaren skall upplysa arbetstagarna om detta. Därför står också flera instrument till medlemsstaternas förfogande, inte bara möjligheten till ett passivt hörselskydd, utan även införandet av nya arbetsmetoder och utvecklingen av nya arbetsplatser i syfte att minska bullret så gott det går.

Moraes (PSE).
Fru talman! Som den siste talaren i denna fråga vill jag upprepa och understryka att direktivet med tiden kommer att göra yrkesrelaterad hörselnedsättning på grund av buller till ett gissel från det förflutna. Detta är en prestation av föredraganden, vars arbete försvårades av det faktum att det i början av arbetet på detta betänkande fanns, som andra ledamöter har sagt, ett antal mycket svårförenliga nationella ståndpunkter. En mängd arbete har lagts ned på den ståndpunkten. För Förenade kungarikets del lämnades vi i en situation där det återstod ett antal frågor att reda ut. Nu har vi en situation där vår regering, och jag är förvånad över Bushill-Matthews uttalande i denna fråga: det är möjligt att tre olika ministrar har varit inblandade, men faktum är att Förenade kungarikets regering är en av de regeringar som är mest intresserad i just denna hälso- och säkerhetsåtgärd, anser att direktivet har funnit en god balans mellan förbättrat arbetarskydd och kravet att undvika onödig och dyrbar reglering. Jag anser att det är viktigt att inte förlöjliga hälso- och säkerhetsåtgärder när så mycket arbete har lagts ned på att jämka samman dessa nationella ståndpunkter. Vi hörde en hel del från Lynne om effekterna för musiker i underhållningssektorn. I Förenade kungariket har vi alla hört en hel del sägas om detta. Faktum är att dessa sektorer är nöjda med ett direktiv som kunde ha varit mycket besvärligare. Vi bör gratulera föredraganden till de gjorda framstegen. Därför kommer jag att rösta för.

Talmannen.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0387/2002) av Jillian Evans, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om rådets direktiv 86/609/EEG om skydd av djur som används för försök och andra vetenskapliga ändamål (2001/2259(INI)).

Evans, Jillian (Verts/ALE)
Fru talman! Det uppskattas att omkring 12 miljoner ryggradsdjur används varje år för utveckling och testning av läkemedel, vaccin, kemikalier och andra produkter. Ytterligare 9 miljoner föds och avlivas som överskott.
Mycket har förändrats sedan direktiv 86/609, som reglerar användningen av djur i försök, infördes för mer än 16 år sedan. Det ursprungliga syftet med direktivet var att undvika snedvridning av handeln. På den tiden var Europeiska unionen inte förpliktigad att beakta djurens välfärd i sin politik för jordbruk, forskning, transporter eller inre marknad på samma sätt som nu.
I dag är djurs välbefinnande föremål för en omfattande offentlig debatt, och intresset och farhågorna kring användningen av djur har ökat. Dessutom har man gjort ofantliga framsteg i vetenskapliga kunskaper och metoder. Av dessa skäl, såväl som på grund av brister i genomförandet av direktivet, där kommissionen genom åren väckt många fall av talan om fördragsbrott, är det uppenbart att direktivet var i trängande behov av revidering.
Kommissionen har redan gjort ett åtagande att granska direktivet nästa år. Jag hoppas att de punkter som vi har fokuserat på i detta betänkande skall vara vägledande för deras arbete, för där finns många läxor att lära av. Den första är att det behövs ett centralt gemenskapsinspektorat för att samordna inspektörernas arbete i medlemsstaterna, men med befogenhet att besöka anläggningar och att återkalla licenser om så erfordras. År 1986 krävde parlamentet en ständig kommitté för att övervaka genomförandet av direktivet, men det blev aldrig verklighet. Jag anser att detta var ett misstag.
Det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller hur information samlas in och hur man använder ersättning, minskning och vidareutveckling. Kommissionen har till exempel redan publicerat två uppsättningar statistik över antalet djur och användningen av dem i försök. Uppgifterna skall rapporteras in vart tredje år. De behöver inte vara särskilt detaljerade, och det har inte funnits inte något standardformat för att presentera dem. Några medlemsstater publicerar en mycket detaljerad statistik varje år medan andra endast publicerar ett absolut minimum så sällan som möjligt. Detta har haft till följd att det har varit svårt att utvärdera genomförandet av direktivet. Vi behöver uppgifter som publiceras varje år i ett standardformat.
Användningen av alternativa testmetoder är naturligtvis av central betydelse. Djurförsök bör ses som undantag snarare än som normala vetenskapliga förfaranden. Arbetet med alternativ gör snabba framsteg. Detta är vad medlemsstater bör koncentrera sig på och prioritera.
Detta har att göra med artikel 7.2 i detta direktiv där det sägs att djur endast får användas för försök när det inte finns något vetenskapligt genomförbart alternativ. Eftersom kommissionen för närvarande inte kräver detaljerade uppgifter om statistiken är det omöjligt att övervaka huruvida denna artikel faktiskt tillämpas eller inte. Därför rekommenderar betänkandet en central databas för hela EU, som skall innehålla uppgifter om alla godkända, aktuella och slutförda djurförsök. Detta skulle möjliggöra kontroller över hela EU för att säkerställa att artikeln tillämpas och att försök inte dubbleras.
Medan antalet djur som används för djurförsök tycktes minska ökar användningen av transgena djur. Detta är något som inte kunde förutses 1986 när direktivet antogs. Till följd av detta saknas tillräckliga bestämmelser om detta i direktivet. Transgena djur måste inkluderas.
Till sist, många klagomål från icke-statliga organisationer och andra organ handlar om brott mot artikel 5 om den allmänna tillsynen och vården av djuren. Detta kan i stor utsträckning åtgärdas med en standardutbildning för hela EU som inkluderar djurens välbefinnande och etiska regler för försök.
Det finns fyra ändringsförslag till betänkandet. Jag vill tacka mina kolleger i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag vill även tacka herr Nisticò, i synnerhet för att han diskuterat sina ändringsförslag med mig. Jag beklagar att jag inte kan stödja ändringsförslag 1 och 2 eftersom de innebär en avsevärd försvagning av betänkandet på en viktig punkt, det vill säga användningen av primater, i synnerhet primater som fångats vilda. Jag kan stödja ändringsförslag 3.
Jag tror att den allmänna meningen i parlamentet och kommissionen är att direktiv 86/609 varken är lämpligt eller effektivt i dag och att vi behöver en ny lagstiftning. Jag hoppas att kommissionen skall följa parlamentets rekommendationer.

Wallström
Jag välkomnar detta initiativbetänkande av Europaparlamentet om direktivet om skydd av laboratoriedjur. Jag vill tacka Europaparlamentet och Evans för initiativet och det utförda arbetet. Betänkandet kommer i rätt ögonblick för att vidmakthålla momentum för en grundlig revidering av direktivet. 
I mars 2003 skall vi sammankalla ett möte med en arbetsgrupp med tekniska experter. Experter från alla parter kommer att arbeta med särskilda frågor inklusive dem som tas upp i betänkandet. Men jag vill bara säga att utveckling och testning av vapen på djur och det förbud som föreslås i betänkandet inte faller under gemenskapens behörighet.
Betänkandet sätter dessutom strålkastarljuset på flera fall då direktivet införlivats på ett felaktigt sätt i medlemsstaters nationella lagstiftning och fall av felaktig praktisk tillämpning. Vi har aktivt gått vidare med dessa fall, och därför har fyra av de nio fall som presenteras i betänkandet redan avslutats framgångsrikt.
Avslutningsvis anser jag att betänkandet är synnerligen välkommet. Det tillhandahåller de viktigaste elementen för en grundläggande revidering av direktivet. Jag vill ta detta tillfälle i akt för att tacka er för ert stöd för vår tvåstegsstrategi för ändring av direktivet. Det första steget är redan i gång och gäller införlivandet av förfarandet för teknisk anpassning i direktivet. Parlamentet antog förslaget utan ändringar i juli 2002. På senaste tiden har det emellertid visat sig att det krävs en modifiering av ordvalet, och rådet kommer troligen att anta en gemensam ståndpunkt. Därför ber jag er än en gång om ett snabbt antagande för andrabehandlingen.
Det andra steget för att ändra direktivet kommer, naturligtvis, att vara den djupgående revideringen. Jag vill än en gång understryka att jag betraktar parlamentets betänkande som ett viktigt bidrag, och jag hoppas att jag kan räkna med parlamentets fortsatta stöd i våra ansträngningar att ytterligare förbättra välbefinnandet för de djur som används i försök inom Europeiska unionen.

Nisticò (PPE-DE).
Fru talman! Europaparlamentet har vid flera tillfällen visat en stor medvetenhet och förklarat sig vara emot användandet av laboratoriedjur i sådana experiment som innebär upprepning av andra experiment, vilka redan har utförts i andra tekniskt avancerade länder, när det finns alternativa internationellt godkända metoder och när det handlar om produkter som inte är helt nödvändiga, som kosmetika.
Direktiv 86/609 sätter upp en rad förbud och standarder som de enskilda länderna i Europeiska unionen skall följa för att djuren skall skyddas och värnas så mycket som möjligt: jag hoppas att det kommer att tillämpas i hela Europeiska unionen. Man skall dock inte glömma bort att de som ägnar sina liv åt vetenskaplig forskning är människor med kvalificerad yrkesutbildning, som till exempel kommissionens vetenskapskonsulter, och som därmed är väl medvetna om sitt ansvar och genomför experiment med det yttersta och ädla målet att bekämpa sjukdomar som för närvarande är obotliga och dödliga. 
Dessutom måste man inse att det för vissa speciella syften än i dag är nödvändigt att ta till primater som står under människans nivå. Detta behövs när man vill utvärdera hur effektiva och säkra aidsvaccin är - varje år dör mer än två miljoner människor i aids - och när man skall producera vaccin med monoklonala antikroppar för att bekämpa vissa sjukdomar, som cancer, polio, tuberkolos och malaria, och när det inte finns några alternativa metoder. Om man förbjuder detta slags experiment med primater sätts många barns och vuxnas liv på spel, min käre kommissionär, eftersom de då berövas läkemedel och vaccin som de behöver för att kunna leva.
Jag har lagt fram tre ändringsförslag: det andra drar jag tillbaka, men jag behåller ändringsförslag 1 och 3. Jag tycker att ändringsförslag 1 är särskilt viktigt och hoppas därför att förnuftet skall segra över känslosamheten i morgon, för nummer 1 är av grundläggande betydelse för värnandet om människans hälsa. Om ändringsförslag 1 inte skulle antas kommer jag mot min vilja tvingas att avstå i den slutliga omröstningen, och det har jag redan sagt till föredraganden.

Lund (PSE).
Fru talman! Först vill jag tacka Evans för ett utmärkt betänkande och Wallström för det positiva mottagandet av parlamentets betänkande. Jag tycker att det är med rätta man påpekar att medlemsstaterna har varit dåliga på att genomföra direktivet från 1986. Jag tycker också att betänkandet mycket klart visar att det finns behov av att skärpa de gällande reglerna. Jag stöder helt att kommissionen redan nästa år bör lägga fram ett förslag om hur djurförsök skall regleras i framtiden. En av de skärpningar jag gärna vill peka på är tillämpningsområdet. Jag tycker det är viktigt att djurförsök också kommer att innefatta användning av djur i undervisningssyfte, och vi måste se på förhållandena för de transgena och genmanipulerade djur som används i försök. Vi måste fastställa ett antal klara etiska regler. 
Jag tror dessutom att det är mycket viktigt att vi får en central databas för godkända djurförsök, både pågående och avslutade försök, och såväl de positiva som de försök som har visat sig ge ett negativt resultat. Jag tror det är viktigt att vi får en samlad databas av detta slag, så att vi undviker att upprepa försök som redan har avvecklats. Till slut vill jag stödja Evans' tanke om att få bättre kontroll av djurens förhållanden, eventuellt genom en kår av gemensamma EU-inspektörer, som kan medverka till att garantera att reglerna följs. Låt mig säga att jag kan stödja ändringsförslag nr 3, och att det kommer att bli ?free vote? i den socialistiska gruppen om ändringsförslag nr 4. Däremot kan vi inte stödja ändringsförslag nr 1 och 2. Jag ser fram mot ett utspel från kommissionen, varigenom den lever upp till de förväntningar som - inspirerade av Evans - har kommit till uttryck i parlamentets betänkande.

Musumeci (UEN).
Fru talman! Låt mig först säga att min genetiska kod och min övertygelse gör att jag inte tillhör den tvärpolitiska rörelsen med extrema djurvänner. Jag har aldrig varit vegetarian, och jag hör inte till dem som tycker om att sova med en hund i sängen. Jag är dock fast övertygad om att vi inte har någon skyldighet att älska djur, men däremot att respektera dem: det är en av de faktorer som vittnar om ett folks grad av civilisation. Den nästan totala okänslighet som åtskilliga medlemsstater under dessa år har visat när det gäller en korrekt tillämpning av direktiv 86/609 om försöksdjur, de förskräckliga brister detta direktiv är behäftat med och den fördröjning med vilken man inser att det behöver ändras bekräftar minst två teser: för det första att ämnet djurskydd är tabu i detta rika och välmående Europa och för det andra att de ekonomiska internationella påtryckningsgrupperna fortfarande kan bestämma villkoren för den fria politiska debatten.
Att, som jag, erkänna att vägen till vetenskapliga framsteg bland annat går genom experiment innebär inte att medlemsstaterna skall tillåtas att begå övergrepp eller upprepade regelbrott och åsamka laboratoriedjuren onödigt lidande. Europeiska kommissionen bör alltså snabba upp sina reformer på området, öka kontrollen och övervakningen av försumliga stater, och detta parlament bör i bästa fall, utan att blanda ihop hjärta och hjärna, uppamma modet att i och med det resolutionsförslag vi ägnar oss åt i dag inställa sig som part i målet mot människans egoism och ondska för att, utan att vara till men för den vetenskapliga forskningen, slå fast att vi hyser en omistlig och tillbörlig respekt för försvarslösa djur.

Flemming (PPE-DE).
Ärade fru talman, fru kommissionär! Det är sent, och jag skall fatta mig kort. Jag välkomnar betänkandet och vill tacka kommissionären för hennes ord. Det är glädjande att se alla mina ändringsförslag infogade av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag vill också tacka min vän Nisticò, även om det finns en fråga som skiljer oss åt. Jag tycker inte att det är etiskt försvarbart att använda primater som fångats i vilt tillstånd. Om man menar att dessa är oumbärliga måste de komma från uppfödning.
Jag kommer från ett land där man inte ens skulle våga flytta sådana djur till ett zoo - inte ens till världens vackraste och äldsta zoo, nämligen djurparken i Schönbrunn. Senaste gången ett läkemedelsföretag vågade sig på att flytta två schimpanser från Afrika till Österrike räddades de två aporna. Dessa lever i dag, djupt uppskattade av allmänheten, på ett djurskyddshem i Österrike under namnen Liesl och Hiasl. Låt mig påminna om något klokt som har sagts av en berömd engelsk jurist. Han sade en gång att för djuren gäller inte frågan: Kan de tänka? Kan de tala? Nej, frågan lyder: Kan de lida? Och det kan de!

Whitehead (PSE).
Fru talman! Det är alltid ett nöje att lyssna till en engagerad föredragande och en engagerad kommissionär som talar om det som ligger dem båda varmt om hjärtat i denna fråga. Detta har naturligtvis gjort hela debatten kortare eftersom den inte har haft karaktären av en utfrågning.
Jag vill säga två saker. För det första, det är förvånande att ett direktiv som utfärdades 1986 ännu inte har genomförts på ett korrekt sätt i några medlemsstater. Om Evans betänkande inte skulle få några andra resultat så har det åtminstone gjort oss uppmärksamma på nödvändigheten av att skynda på processen, för det är det som står i centrum för reformen av våra förfaranden i allmänhet: genomförande, hur saker och ting utförs, snarare än nyskapande är nu parollen för dagen.
Jag instämmer med Lund när det gäller Nisticòs ändringsförslag. Med all respekt måste jag säga att jag inte tror att jag kan stödja ändringsförslag 1 eller 2, vilka han har dragit tillbaka. Orsaken är helt enkelt att det tycks mig som att det nedvärderar djur som fångats vilda som om de vore någons sorts billig tillgång som kan föras in medan all omsorg går till djur som fötts upp på zoo och innehållet i laboratorierna. Jag anser även att vi i detta direktiv mycket noga måste undersöka exakt hur försöksprocessen skall bedrivas i framtiden. Vi har denna eleganta triptyk från Evans: ersättning, minskning och nedtrappning. Jag skulle vilja tillägga reflexion - vi borde reflektera innan varje försök utförs. Varför gör vi detta? Dubbleras försöket? Vad kommer resultatet att bli? Kan vi göra det så kommer det att vara en bra dag både för parlamentet och för de djur som det handlar om.

Costa, Raffaele (PPE-DE).
Fru talman! Jag tycker att det har sagts mycket i denna fråga i kväll. Var och en har lugnt och bestämt förklarat sin inställning, och jag skall inte ens använda all den tid jag har till mitt förfogande för att inte upprepa saker som redan har sagts. 
Direktiv 86/609 gav anvisningar som bland annat bottnade i den, gryende, medvetenhet som fanns på den tiden. Nu har det gått mer än femton år sedan detta direktiv antogs, och det verkar som om det på det hela taget nästan var onödigt skulle jag vilja säga, eftersom vi varje dag får höra talas om grymhet och illegalt beteende snarare än om en gradvis anpassning till direktivet. Staterna har till stor del varit försumliga. Samhället som helhet - det mänskliga samfundet och förstås djuren - har inte känt sig skyddat. I betänkandet finns en rad mycket klara uppgifter om hur vissa länder uppför sig, också viktiga länder - Österrike, Belgien, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien och Förenade Kungariket. De har betett sig på olika sätt, men så att man kan säga att det under flera år har funnits en allmän tendens att inte uppfylla kraven i direktivet från nästan samtliga staters sida: försumligheten har tagit sig olika former, men är och förblir dock försumlighet. Vad Europeiska unionen beträffar är det bara några få länder som kommer undan, med stor sannolikhet eftersom de inte har utvärderats, eftersom de ännu inte ingår i Europeiska unionen.
Jag tror att vi måste göra ett åtagande på denna punkt. Säkerligen är förslagen i betänkandet bra, säkerligen är riktlinjerna från kommissionären bra, även om jag tycker att hon verkar lite optimistisk. Det som räknas är dock att regelverket tillämpas: låt oss alltså få in inspektörer, övervakning och allt som kan göras för att leva upp till direktivet innan vi ändrar det.

Talmannen.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum senare i dag, kl. 11.00

