Justering av protokoll
Ordföranden
Gårdagens protokoll har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Pompidou
Fru ordförande! Det handlar om ett språkligt problem i gårdagens protokoll.
I den franska versionen av gårdagens protokoll, om de transatlantiska förbindelserna och Echelonsystemet står det vid punkt e i den engelska versionen STOA studies och detta uttryck har översatts med " STOA-betänkande" . STOA utarbetar inga betänkanden, det gör parlamentets utskott, däremot studier. Jag skulle därför vilja att översättningstjänsten tar som vana att tala om STOA-studier på franska och inte betänkanden, och att låta parlamentets utskott vara helt oberoende och ha denna befogenhet i detta parlament.

Ordföranden
Herr Pompidou, er anmärkning gällde en språklig ändring och det är uppenbart att allt som kan förbättra texten och göra den korrektare inte kan hållas tillbaka. Den skall därför ändras.
(Protokollet justerades.)

Rübig
Fru ordförande! I går berättade man för mig att en assistent till ledamoten Schierhuber återigen blivit överfallen och rånad i Bryssel. I ledamoten Schiedermeiers våning hade det varit inbrott. När kommer man att uppfylla önskemålen från mer än 150 ledamöter om ökade säkerhetsåtgärder i Bryssel?

Ordföranden
Herr Rübig, er anmärkning helt relevant och ni vet att vi anstränger oss att få slut på allt sådant, men det går inte över en natt. Men jag kan verkligen säga er att många åtgärder vidtagits i den riktning ni önskar, vid ett flertal tillfällen dessutom, som många andra kolleger.
(Protokollet justerades.)

Rosado Fernandes
Fru ordförande! Jag skulle bara vilja göra ett litet uttalande för att informera parlamentet och mina kolleger om att det i Portugal, trots att regeringen är en from regering, med kristna principer, har den mött de just nu pågående demonstrationerna, från jordbrukare som är oroliga för sin framtid genom flera års mycket dåliga skördar, och för att de står på randen till konkurs, med stridsvagnar, helikoptrar, chockstyrkor och hundar. Om detta verkligen är den humanism som karaktäriserar regeringen i mitt land, protesterar jag. Jag har alltid stått nära jordbruket, jag har demonstrerat inom gällande ordning, inom lagens ramar. Jag vill fästa uppmärksamheten på det faktum att det även i en demokrati, är svårt att göra sig av med vissa vanor från diktaturen.

Ordföranden
Rosado Fernandes, detta är inte en procedurfråga och det är ni väl medveten om.
Kära kolleger, var vänliga och gör endast inlägg vid procedurfrågor.

Bertens
Fru ordförande! Detta är kanske inget påpekande om ordningen, men däremot om världsordningen. Om ni tillåter mig, en minut. Denna morgon har det tillkännagivits att landet Burkina Faso har ratificerat Ottawa-avtalet, fördraget mot landminor. Därmed uppgår antalet länder som har ratificerat till 40. Därmed träder fördraget i kraft den 1 mars 1999 och därmed kan vi börja befria världen från landminor den 1 mars 1999. Då även parlamentet har gjort mycket för att sjösätta Ottawa-avtalet borde vi inte bara gratulera Canadas regering och Burkina Fasos regering till att vara det fyrtionde landet, utan kanske i stillhet även oss själva.

Ordföranden
Tack herr Bertens. Visst, det var inte en procedurfråga, men alla har förstått den betydelse och det intresse som den information har som ni gett oss här.

Plooij-Van Gorsel
Fru ordförande! Detta är kanske ingen ordningsfråga, men jag har en fråga till er. Jag lade nämligen fram en skriftlig fråga till parlamentets ordförande den 7 april i år, alltså för fem månader sedan, angående anbudsförfarande och leverans av möbler för Europaparlamentets bar och restauranger. Jag har fortfarande inte erhållit något svar, trots diverse telefonkontakter med parlamentsordförandens kontor. Nu är min fråga till er: Hur kan jag ändå få ett svar på denna fråga?

Ordföranden
Fru Plooij-van Gorsel. Jag kan inte ge er ett omedelbart svar eftersom jag inte känner till brevet. Men jag skall be ordföranden att svara på den fråga som ni ställde i april, om han inte redan gjort det - vilket är vad ni säger.

Samarbete: integrering av könsrollsfrågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-291/98) från utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets förordning om könsrollsfrågors integrering i utvecklingssamarbetet.

Junker
Fru ordförande, kära kolleger! Att stärka kvinnans ställning är ett viktigt mål i sig. Genom att hon får samma status, samma chanser och samma sociala, ekonomiska och lagstadgade rättigheter som männen, och genom att hon får rätt till reproduktiv hälsa och skydd mot könsbundet våld kommer mänskligheten som helhet att må bättre.
Denna trossats härstammar inte från något feministiskt manifest, utan från en publikation från Förenta Nationerna, som gav ut det faktarika bandet " Kvinnorna i världen 1995" med anledning av den fjärde världskvinnokonferensen i Peking. De lärdomar man kan dra av det sammanfaller med idéerna från Europeiska kommissionens mainstreaming -koncept beträffande hänsyn till könsspecifika aspekter inom alla politiska områden, även just inom utvecklingssamarbetet.
Europeiska unionen spelade på sin tid - jag upprepar det gärna och jag har sett det med egna ögon - en bra och konstruktiv roll i Peking. Alla deltagare förpliktade sig genom den i Peking godkända åtgärdsprogrammet och det slutliga uttalandet att inom sina respektive kompetensramar bidra med riktade åtgärder för att undanröja diskrimineringar och bidra till att faktiskt ge kvinnorna jämställdhet på livets alla områden: uppfostran, utbildning, i yrkesliv och familj, inom socialväsende, politik, ekonomi och vetenskap, rättsväsende, kultur, media osv.
Föreliggande förslag till förordning är ett välkommet försök att öka medvetandet om att stärkandet av kvinnans rättigheter faktiskt är nyckeln till den högt prisade hållbara utvecklingen. Avsikten att använda de avsatta medlen - som tyvärr är mycket små - inte till operativa projekt, utan till åtgärder för att öka medvetandet om dessa, förtjänar uttryckligen att stödjas.
Den hittills synnerligen bristfälliga innehållsmässiga och personella integrationen av kvinnofrågor på områden som är så viktiga för utvecklingssamarbetet som t.ex. jordbruk och boskapsskötsel, fiske, skogsbruk, dricksvattenförsörjning, katastrofhjälp, men även handel, livsmedelsförädling eller lätt industri, har inte minst sin orsak i hårdnackade förutfattade meningar och kulturella och religiösa barriärer, som är parade med okunskap.
Hela paletten med diskriminering av kvinnor i alla kulturkretsar skall här inte räknas upp än en gång. Problemen är ju välkända. Vi kan säga att förslaget till förordning här är ett steg i rätt riktning. Men det är bara ett litet steg, som måste följas av flera.
Jag vill uttryckligen erkänna att man tagit fasta på många ändringsförslag från första behandlingen i positiv anda, men det finns en avgörande brist i rådets gemensamma ståndpunkt. Man har nämligen begränsat giltighetstiden. Jag tror det är riktigt att efter fem år granska vilka effekter programmet haft. Men problemet har inte på något sätt lösts efter fem år, utan vi måste fortsätta våra ansträngningar. Därför föreslår jag att den tidsmässiga begränsningen tas bort. Jag räknar med stort stöd från denna kammare.
Därigenom stärks kravet på att hänsyn till könsspecifika frågor i utvecklingssamarbetet skall förstås som en övergripande uppgift, som måste praktiseras i hela utvecklingssamarbetet. Det gäller att åstadkomma en hög multiplikatoreffekt. Detta kräver ett tillvägagångssätt som samordnas tillsammans med medlemsländerna. Det behöver nämligen inte bara medvetandegöras i utvecklingsländerna, utan också på hemmaplan. Det betyder att alla beslutsfattare på gemenskapsnivå måste vidareutbildas på lämpligt sätt. Då får det inte bara röra de s.k. hårda faktorerna, utan det måste också gälla de nya områdena inom utvecklingssamarbetet, som alltmer ökar i betydelse.Mänskliga rättigheter, demokratisering och rättsstatsförhållanden, delaktighet från det civila samhället, good governance , handel, makroekonomiska analyser, tillfredsställande av de mänskliga grundläggande behoven och bekämpande av fattigdom, reproduktiv hälsa. Härvid skall användningen av alla existerande strukturer och lokala kapaciteter prioriteras.
Men även den bästa avsikt och vackraste förordning är av noll och intet värde, om det saknas nödvändig personal för genomförandet. Det gäller särskilt i detta sammanhang. Europaparlamentet och dess utskott har länge beklagat den otillräckliga personalstyrkan inom kommissionen för arbetsområdet kvinnor och utveckling. Nu har vi nått bottennivån! Den A-tjänsteman, som var ansvarig för könsrollsfrågor i generaldirektoratet, har lämnat denna post. Någon efterföljare är inte i sikte. Jag har hört att den ursprungligen planerade ledigförklarade tjänsten skulle ha stoppats. Nu är det bara en nationell expert från Sverige som håller ställningarna. Det skulle jag gärna vilja ha kommissionens yttrande om, ty här är det fråga om trovärdigheten. Här har kommissionen en skyldighet gentemot parlamentet, men framför allt gentemot kvinnorna i utvecklingsländerna!

Gröner
Fru ordförande! I utskottet för kvinnors rättigheter har vi också ägnat oss intensivt åt temat " Utvecklingssamarbete och könsspecifika aspekter på utvecklingssamarbetet" Jag var som utsänd rapportör i Peking och jag kan bara säga att det var riktigt det som beslutades där. Åtgärdsprogrammeth ger oss en handlingsram. Om vi inte genomför det som man tog itu med där, så hjälper det inte hur man än bedyrar dess hållbarhet. Vi nu har erkänt att kvinnorna är nyckeln till utvecklingen, då måste förordningen träda i kraft med det snaraste.
Vi har hört av Junker att det finns stora svårigheter när kommissionen skall genomföra det. Vi har här också två budgetposter som nu blockeras. Med förordningen får vi den absolut nödvändiga rättsliga grunden för att genomdriva könsspecifika frågor.
Nu påtalades det också att myndigheterna vid Generaldirektorat Ib och VIII tidigare har gjort ett bra arbete. Det var alltså inte bara pilotprojekt om mainstreaming som övervakades, utan man utvecklade också tillvägagångssätt som möjliggjorde en utvärdering av de könsspecifika effekterna för enstaka projekt. Enstaka projekt i de länder, som vi samarbetar med, undersöktes noggrant när det gällde effekterna på flickor och kvinnor. I andra hand vidtogs åtgärder för att göra personalen vid kommissionen och andra myndigheter medvetna om frågor gällande könsspecifikt samarbete. Man får nu inte stanna upp, utan vi måste gå vidare. Om de få tjänsterna vid kommissionen förblir obesatta, då har alla våra ansträngningar gjorts ad absurdum .
Därför tror jag att vi måste fortsätta det som påbörjats och med det snaraste få loss medlen för de båda berörda budgetposterna, post B7-611 och B7-631. Utnyttjandet av medlen där låg på 93 procent, alltså en mycket hög procentsats.
Här måste alltså åtgärderna för att undvika kriser, de mänskliga rättigheterna, demokratiseringen och den grundläggande utbildningen omsättas med det snaraste i våra samarbetsländer. Jag vill än en gång påpeka, som Junker redan har gjort, att effekterna med förordningen naturligtvis blir mycket inskränkta om man inför en tidsfrist. Om vi kan enas om - jag utgår ifrån att vi kommer att få majoritet för det här i kammaren - att tidsfristen skall upphävas, så är det ett mycket viktigt beslut. En ständig utvärdering av effekterna av denna politik är trots detta fortfarande nödvändig. Men upphävandet av tidsfristen är ändå en central fråga.

Günther
Fru ordförande! När det gäller sådana här frågor är man ju van vid att damerna i kammaren håller sig för sig själva. Desto mer välkomnar jag att just på vår sida av kammaren ändå några herrar är representerade, och fler än på den sida som i allmänhet tycks vara så känslig för dessa frågor. Att Lord Plumb naturligtvis nu avviker i fel ögonblick, det är en annan sak!
Mina damer och herrar! Det klagas alltid över att man i respektive land inte i tillräcklig utsträckning går in på de kulturella realiteterna och tar hänsyn till dem. Även när det gäller den könsspecifika anpassningen av utvecklingspolitiken har vi att göra med det faktum att det i samhällen i andra länder råder en traditionell uppdelning av uppgifterna, och vi vet alla att det inte leder någonstans om man försöker vända upp och ned på förhållandena.Det måste alltså i första hand gälla att identifiera de områden som framför allt rör kvinnor, och sedan främja dessa i högre grad. Till exempel har projekt som erbjuds just i fråga om livsmedelsförsörjning eller hälsa haft särskild framgång. Av den anledningen fungerar i en hel rad länder just de projekt bra som omfattar lägre krediter, vilka lämnas till kvinnor, vars höga återbetalningsmoral egentligen dokumenteras på alla områden.
Men enligt min åsikt måste utbildningsområdet ha absolut prioritet, inte bara eftersom andelen kvinnor är särskilt stor bland analfabeterna, utan också därför att ett ökat medvetandegörande av frågor som rör befolkningsutvecklingen hänger samman med en högre utbildningsnivå, ty sådana kvinnor är också mera positiva till födelsekontroll.
Vi måste dock betänka en sak: Alltid när vi utvidgar kvinnornas aktionsradie och den närmar sig männens, så uppstår två möjligheter: Antingen blir det en konflikt, eller också kommer man fram till samförstånd, och för familjerna torde det senare säkert vara fördelaktigt. Vi får inte heller tillåta - just när det gäller familjeplanering - att kvinnorna måste ta på sig hela bördan med befolkningsutvecklingen. Det är en särskild ansats, där den könsspecifika aspekten betyder att båda sidor - män och kvinnor - skall ges del i ansvaret.
Även i detta betänkande krävs - som i alla andra frågor - ett samarbete mellan medlemsstaterna. Det är en fråga som av alla möjliga anledningar upprepade gånger står på föredragningslistan just när det gäller utvecklingsområdet. Jag skulle vara mycket tacksam mot kommissionen om den ville ge oss en återkoppling om lyckat samarbete, så att vi kan plocka fram ett område och kunna säga: Här fungerar det! Tack till föredraganden!

Kerr
Fru ordförande! Fru Günther skulle glädjas åt att få reda på att De gröna är så framåt så att de har en man som talar om detta ämne. Jag presenterade faktiskt betänkandet av Nel van Dijk i utskottet för kvinnors rättigheter när Nel var frånvarande, så det är ett ämne jag känner till. Jag anser det vara ett mycket viktigt område.
Jag har just kommit tillbaka från Indien, där jag besökte Dalai Lama i Dharamsala. Om vi ser på livet i byarna i Indien och den centrala roll som kvinnan har i samhället samt behovet av att utse kvinnorna till att vara den drivande motorn för utvecklingen i byn, så borde det vara klart att detta är ett område som EU måste framhäva mera.
Jag anser Junkers betänkande vara utmärkt eftersom det betonar den centrala frågan, nämligen att vi bör använda våra pengar till att undervisa, utveckla och verka för kvinnor i utvecklingsländer och inte nödvändigtvis använda alla pengarna för att undervisa kvinnor i kommissionen i Bryssel.
Det kan vara viktigt - det faktum att uppmärksamma och öka det kvinnliga inflytandet i kommissionens politik och inom resten av unionen - men ledtråden borde vara att använda pengarna från dessa budgetposter på kvinnoprojekt i utvecklingsländerna. Detta är en viktig del av hennes betänkande och jag hoppas att kommissionen kommer att ge ett positivt svar.
I utskottet för kvinnors rättigheter talade vi om hur vi skulle förkvinnliga politiken mera: att ha verksamma permanenta utskott med fler kvinnor, att säkerställa att kvinnor från utvecklingsländer skall företräds på ett bättre sätt vid AVS-delegationer, försäkra att vi kontrollerar och utvärderar utvecklingsprojekten från EU vad gäller effekten för kvinnorna i utvecklingsländerna, och att säkerställa att betänkandena följs upp, inte bara av kommissionen utan även av parlamentet, så att vi kan se att där finns ett verkligt arbete att förkvinnliga EU: s utvecklingsstöd. Om vi gjorde detta skulle det vara ett avsevärt framsteg.

Scarbonchi
Fru ordförande, kära kolleger! Jag vill inte ta till orda utan att tacka föredraganden och hela utskottet för utveckling och samarbete för det arbete som lagts ned på frågan om att beakta jämlikheten mellan kvinnor och män inom ramen för utveckling och samarbete i Europeiska unionen.
Som Jean Ferrat sjöng är kvinnan mannens framtid. Det är särskilt sant när det gäller utveckling. Den som redan varit i Afrika, t.ex., har sett den dominerande roll kvinnorna tar i utvecklingsprocessen. Deras bidrag är väsentligt såväl inom ekonomin, i synnerhet i sektorn för den informella eller folkliga ekonomin, som inom jordbruket.
På samma sätt kan man inte tillräckligt prisa deras bidrag till rehabiliterings- och återuppbyggnadsprocessen.
Behöver man säga vilken roll de spelar för att förebygga konflikter och i skapandet av fred? Ändock är det kvinnor, som är utvecklingens motor, i utvecklingsländer offer för stor ojämlikhet, offer för social, familje-, ekonomisk och politisk diskriminering. Deras bidrag till utvecklingen sker trots beaktansvärda hinder på vägen till likabehandling.
Utöver avsiktsförklaringar handlar det i dag för Europeiska unionen om att sätta toner till de goda resolutioner som antagits genom att skriva under åtgärdsprogrammet och förklaringen från konferensen i Peking 1995, och att översätta dem i handling, i synnerhet inom samarbets- och utvecklingspolitiken.
Man kan därför bara glädja sig åt förslaget till rådets förordning som syftar till att ge kvinnor den roll de förtjänar i egenskap av utvecklingens huvudaktörer genom att alla interventioner och strategier avseende utveckling systematiskt integrerar en analys av könsrollsfrågan. Det är också väsentligt att Europeiska unionens insatser avseende utveckling svarar mot de behov och prioriteringar kvinnor har lokalt. Det är grundläggande att de skall kunna deltaga fullständigt i utarbetandet och genomförandet av utvecklingsprojekt.
Jag vill därför säga er i dag att i min grupps namn, Gruppen Europeiska radikala alliansen, skriver jag helt under rekommendationen från utskottet för utveckling och samarbete, särskilt eftersom det tycks oss som om detta att man tar könsrollsfrågan i beaktande när det gäller gemenskapsåtgärder för utveckling också är en garant för framgång. Jag vill också säga er att jag inte anser det lämpligt att binda denna förordning, som innehåller ett så ambitiöst program, tidsmässigt. Det är därför jag tillsammans med mina kolleger i utskottet opponerat mig mot att det i denna förordning skall skrivas in en viss tid, som rådet föreslog, och jag hoppas att parlamentet är kloka i denna fråga.
Begreppet jämlikhet mellan kvinnor och män bör definitivt genomsyra sinnena. Det bör också på ett varaktigt sätt genomsyra Europeiska unionens insatser när det gäller utvecklingsstöd.

Mendes Bota
Fru ordförande! Jag, en man och ledamot, medger att vi lever i ett samhälle, i norr eller söder, där kvinnorna möter stora svårigheter i att nå beslutspositioner för sociala, politiska och ekonomiska beslut. Dess olika möjligheter för män och kvinnor utgör ett enormt slöseri av krafter och förmågor, som är ännu mer flagrant i de mindre utvecklade länderna. Jag är oense med ett reglerande system, baserat på kvoter eller dekret. Jag tror på en intensiv känsla för problemet, i vilket Europaparlamentet har varit föregångare och spelat en exemplarisk roll.
Det finns ett gammalt talesätt i mitt land som lyder: " Água mole em pedra dura tanto dá até que fura " - droppen urholkar stenen. Jag instämmer med att åter inge de ändringsförslag som nu är föreslagna till förordningen som diskuteras, vi får inte glömma de operativa projekten i liten skala, vi måste bekräfta igen att det bara finns en samarbetspolitik i Europeiska unionen, och precisera de prioriterade områdena för att få en större medverkan från kvinnorna i nöd- och krisförebyggande åtgärder, för mänskliga rättigheter och demokratisering, i den ekonomiska analysen, i handeln och i frågor relaterade till sexualitet och hälsa.
Det är viktigt att få slut på det exceptionella och återinföra den normala tilldelning av kontrakt på förslag från bidragstagande länder och de närmaste utvecklingsländerna. Europeiska unionen kan inte vilja kasta bort med ena handen vad den ger med den andra.
Slutligen, varför skall vi på förhand avgöra ödet för ett program, som syftar till att stärka kvinnors närvaro i Europeiska unionens organ och utvecklingspolitik, och bestämma dödsattesten till fem år framåt? Det räcker med att titta på de långsamma stora sociala förändringsprocesserna i utvecklingsländerna de senaste fem åren, den långsamt positiva utvecklingen mot förhoppningar i frågorna om livet, barnadödligheten, alfabetiseringsnivån och nativitetsnivån, eller till och med i fördelningen av BNP, för att vi inte skall vänta oss några mirakel i denna fråga. Tyvärr kommer vi även i fortsättningen, och rådets ståndpunkt bekräftar detta, att få höra Junker ropa på mer women power i kommissionens avdelningar och delegationer i många år framöver.

Flynn
Fru ordförande! Först och främst vill jag välkomna parlamentets rekommendation och uttrycka kommissionens uppskattning för det stöd som parlamentet gett, både för att skapa denna budgetpost 1990 och även för gemenskapens mainstreaming-politik och könsrollsfrågor i utvecklingssamarbetet efter kvinnokonferensen i Beijing 1995.
Jag är glad att få tacka parlamentet för dess utmärkta arbete, i synnerhet föredraganden fru Junker från utskottet för utveckling och samarbete och fru Gröner från utskottet för kvinnors rättigheter. Det erkänns att den höga erfarenheten och åtagandet skapar bra ett samarbete mellan Europaparlamentet och kommissionen inom detta område.
Den föreslagna rekommendationen syftar till att skapa en sammanhängande och stabil rättslig grund för sådana åtgärder som är väsentliga för kvaliteten på och effektiviteten i vårt utvecklingssamarbete, såväl som för social rättvisa och jämställdhet. Det är absolut nödvändigt att vi får igenom förordningen så snart som möjligt så att vi kan använda pengarna för det avsedda ändamålet.
Tidigare utvecklingsinterventioner har ofta förbisett två viktiga frågor. I första hand har de ofta misslyckats med att uppskatta de olika ekonomiska och sociala roller som kvinnorna har i projektområdena på ett riktigt sätt. Följaktligen kunde projekt planläggas på basen av en ofullständig bild och utan deltagande av de närmast berörda. Det är exakt vad Kerr poängterade. En sådan metod minskar naturligtvis chanserna att lyckas.
I andra hand har de ihärdiga och allvarliga olikheterna mellan kvinnor och män i utvecklingsländer inte givits tillräcklig betydelse på politisk nivå och planeringsnivå. Detta är vad Günther poängterar på ett kraftfullt sätt. Dessa skillnader minskar möjligheterna för kvinnor att ge ett betydande ekonomiskt och socialt bidrag, och de agerar som en broms på utvecklingen i samhället i sin helhet. De håller även kvar kvinnorna i deras underordnade roller. Vi försöker alltså att fortsätta med just det som Gröner sa, nämligen att förverkliga det program som man kom överens om på en världsomfattande nivå i Beijing.
Det är av denna orsak som en strategiskt och utlösande taktik är viktig. Att endast finansiera extra projekt för kvinnor riskerar att minska hela frågans vikten. Effekten skulle inte bli tillräcklig och inverkan på kvaliteten och den långsiktiga effektiviteten i utvecklingsverksamheten för " mainstreaming" skulle bli minimal. Den föreslagna förordningen innehåller däremot åtgärder för att stödja det omfattande inkluderandet av könsrollsfrågor inom " mainstreaming" i gemenskapens politik och program för utveckling och samarbete. Detta var vad som poängterades i Beijing vad beträffar åtgärdsprogrammet.
Samtidigt kommer det att uppmuntra speciella insatser för att minska olikheterna mellan kvinnor och män, finansierade med redan existerande anslag och i stor skala. Vi tror att detta är en riktig metod. Detta överensstämmer med " mainstreaming" -angreppssättet, som gynnas av rådets nya slutsatser och tidigare förordningar och i synnerhet av Beijingkonferensen. Den breda " mainstreaming" -angreppssättet är vad vi försöker att främja.
Uppgiften medför ett grundligt, fantasirikt och pågående nytänkande i fråga om traditionella metoder och arbetsmetoder. Den internationella erfarenheten säger oss att det inte är en enkel eller snabb uppgift. Den första framstegsrapporten om integrering av könsroller i utvecklingen visar att ett avsevärt arbete redan utförts och att en bra start gjorts. Junker understryker kraftigt frågan om personalen och vi ser vikten av hennes observation. Vi försöker att bibehålla den existerande personalnivån men jag måste säga att det inte är enkelt.
Det nuvarande svåra klimatet vad gäller anställning av personal ger oss väldigt lite utrymme för handling. Specialiserad expertis är inte alltid tillgänglig genast och kan inte förflyttas så enkelt inom direktoratet. Vi har anammat Junkers och Kerrs uttalanden. Det är viktigt att utveckla utbildningen både hemma och i utvecklingsländerna.
Kommissionens ståndpunkt i fråga om de 20 ändringsförslagen framlagda för övervägande och omröstning är som följer: vi stöder helt sex ändringsförslag: 1, 7, 9, 10, 14 och 20, och även delar av 11, 17 och 18. Vi kan också delvis anta ändringsförslag 2 och 4, även om vi anser att det behövs en omskrivning för att få ett klart fokus på " mainstreaming" -angreppssättet i budgetposten. Vi talar om en budgetpost här, som inbegriper de två tidigare budgetposterna.
Vi kan inte anta följande ändringsförslag: 3, 5, 6, 8, 12, 13, 15, 16 och 19, samt del avi 11, 17 och 18. Låt mig göra en kort sammanfattning av de huvudsakliga orsakerna till kommissionens ställningstagande. Vissa ändringsförslag, t.ex. 12 och 13 och del av 18, skulle förorsaka nya restriktioner för förfaranden, särskilt bundna till interinstitutionella krav. Dessa skulle sätta en korrekt budgetförvaltning på spel, om vi ser till de begränsade mänskliga resurserna i kommissionen. Vad beträffar ändringsförslag 8 så är de föreslagna åtgärderna alltför ambitiösa för våra personalresurser, även om vi instämmer i fråga om avsikten.
Slutligen så skulle flera ändringar - 18, 19 och del av 11 - vara oförenliga med gällande interinstitutionella avtal, eller skulle betyda förändring av gällande utskottsförfaranden. Andra ändringar - 15 och del av 18 - skulle påverka kommissionens gällande befogenheter. Som ni vet finns det en viss brådska vid antagandet av förordningar. Budgetposten för integrering av könsroller och utveckling är för tillfället blockerad till dess den rättsliga grunden kan fastställas. Vi är tacksamma för parlamentets stöd i vår ansträngning att försöka gå framåt med denna åtgärd så fort som möjligt. Tre år efter den världsomfattande kvinnokonferensen i Beijing har mycket uppnåtts. Det är vi överens om.
En avsevärd och utökad proportion av gemenskapsstödet har avsatts för Beijings prioritetsområden. Viktiga steg har tagits för att öka känsligheten inför könsroller i gemenskapens stödprogram så antagandet av denna förordning om integrering av könsrollsfrågor i utvecklingssamarbetet kommer att utgöra en stabil bas för detta arbete och göra det möjligt för oss att intensifiera våra ansträngningar.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Flynn.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Kvinnor: arbetslöshetens speciella effekter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-272/98) av Marinucci för utskottet för kvinnors rättigheter om arbetslöshetens speciella konsekvenser för kvinnorn.

Marinucci
Fru ordförande! Inom Europeiska unionen är arbetslösheten det allt överskuggande problemet. Den är mer eller mindre allvarlig i olika regioner i Europa, men överallt är den ett hot mot familjernas sinnesfrid och institutionernas stabilitet. Undersökningar, forskning, nationella och gemensamma åtgärder, Delors vitbok, sammanträden i rådet och toppmöten har under årens lopp avlöst varandra och man har presenterat mer eller mindre tillämpbara - mer eller mindre tillämpade - lösningar, men problemet består och riskerar att förvärras. I allt detta elände finns det bara ett positivt inslag: för första gången i historien har ingen kommit på idén att föreslå den traditionella lösningen att minska arbetslösheten genom att skicka hem kvinnorna.
Detta är utan tvivel ett tecken på att nyfeminismen har segrat, att den har lyckats revolutionera attityderna när det gäller frågan om sysselsättning. Detta är en seger för alla de kvinnor som överallt i Europa i allt större antal kommer ut på arbetsmarknaden, och därigenom visar sin obändiga vilja att fullt ut delta i samtliga verksamheter utanför hemmets murar. Men det räcker inte med detta! Inte bara har ingen tillåtit sig att damma av det antika receptet, som så många gånger har diskuterats och prövats - från den industriella revolutionens gryning - under efterkrigstiden och under kriserna, utan från och med toppmötet i Essen har Europeiska unionen, med betydande återverkningar i alla medlemsstater, fullständigt integrerat könsrollsfrågan i debatten och i förslagen som rör sysselsättningen i Europa.
Man kan naturligtvis fråga sig varför vi då vill ha denna initiativresolution. Vi har krävt den därför att det under ytan döljer sig en osäkerhet som skulle kunna leda till att man släpper in fönstervägen det som gick ut genom dörren, eftersom många av åtgärderna fortfarande inte genomförts, eftersom många åtgärder saknas och eftersom det är nödvändigt att visa på de många motsättningar som genomsyrar hela frågan om kvinnors arbete och arbetslöshet.
Den första paradoxen är att det aldrig tidigare har varit så många kvinnor som har arbetat utanför hemmet, och samtidigt har det aldrig varit så många kvinnor som är arbetslösa. Detta har inträffat därför att, samtidigt som fler arbeten erbjuds kvinnor, så motverkas detta av en nedgång i efterfrågan på manliga och kvinnliga anställda från privata företag och offentliga institutioner.
Den andra paradoxen är att samtidigt som den kvinnliga sysselsättningen ökar, så ökar framför allt deltidsarbetet, osäkert och tidsbegränsat. Deltidsarbetet ökar, men detta innebär inte alltid att det blir lättare att kombinera hemarbetet med arbetet utanför hemmet, eftersom det kan röra sig om helgarbete, kvälls- eller nattarbete. Med arbeten under ett fåtal timmar och ett fåtal dagar per år ökar den kvinnliga sysselsättningen, men det sociala skyddsnätet blir sämre. Det händer dessutom att bidrag som utbetalas utan hänsyn till individuella förutsättningar tvingar kvinnor att avstå från betalt arbete, och även att övergången från så kallade passiva politiska lösningar till aktiva, i vissa länder berövar kvinnorna ett bidrag som inte omedelbart ersätts av en arbetsinkomst, även när det gäller ensamstående mödrar.
Den tredje paradoxen är att kvinnors utbildningsnivå stiger, men att den kvinnliga sysselsättningen inte ökar i motsvarande grad. Detta beror utan tvekan på den kvinnliga utbildningssegregationen, som leder till att arbetsmarknaden delas upp i traditionellt kvinnliga områden, men inte bara, eftersom det finns arbetslösa som har universitetsexamen i traditionellt manliga yrken och ofta med bättre meriter än sina manliga jämnåriga som redan har ett arbete. Samma sak kan sägas om yrkesutbildningen, som inte öppnar några stora möjligheter för kvinnlig sysselsättning när den inriktas på traditionellt kvinnliga områden, utan även många gånger när den är inriktad på traditionellt manliga verksamheter, om efterfrågan saknas.
Alla dessa paradoxer, i ett ögonblick när kvinnorna i egenskap av mödrar och hustrur dessutom drabbas av konsekvenserna av de stora problem som de unga möter när de skall försöka ta sig in på arbetsmarknaden och den tragedi som det innebär när deras äkta män förlorar sitt arbete, har övertygat oss om nödvändigheten av att kraftfullt ta itu med denna fråga.
Vi är delvis besvikna, såväl på riktlinjerna för de åtaganden som gjordes vid toppmötet i Luxemburg - där man misslyckades med att integrera frågan om den kvinnliga sysselsättningen i de första tre pelarna och marginaliserade den genom att skilja av den och placera den i den fjärde - som på de nationella handlingsplanerna, av vilka några är fullständigt bristfälliga och helt i avsaknad av kvantifierade mål. Delvis besvikna på resultaten från Belfastmötet med Europeiska unionens ministrar för kvinnofrågor, som avslutades utan konkreta beslut, vill vi med denna resolution, som är frukten av ett samarbete och viktiga tillägg som i mitt första betänkande upptog ändringsförslag från manliga och kvinnliga kolleger från samtliga grupper, kraftfullt uppmana kommissionen, rådet och medlemsstaterna att i nästa uppsättning riktlinjer för sysselsättningen och i riktlinjerna för strukturfonderna, kommissionär Flynn, inkludera kvantifierade mål med tydliga tidsplaner och exakt angivna budgeterade resurser, och vi begär att man antar åtgärder som baseras på det genomsnittliga resultatet i de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten.
Vi begär en tydligare kartläggning av arbetslösheten och en klar definition av begreppet deltidsarbete. Vi vill uppmana arbetsmarknadens parter att sluta ett ramavtal om alla atypiska arbeten. Vi begär att kommissionen utarbetar ett ramdirektiv om barnomsorgen - jag skulle vara mycket glad om kommissionär Flynn ville meddela detta i dag - och vi hoppas att vi skall få kammarens stöd för våra förslag.

Gröner
Fru ordförande! Som Europaparlament har vi i dag genom denna brett upplagda debatt om kvinnors rättigheter återigen visat oss vara en verklig lobby för kvinnans rättigheter. Jag tror att lika rättigheter och chanser för män och kvinnor när det gäller utbildning och arbetsmarknad är en av hörnstenarna i byggandet av Europa. Förvärvsarbete - det vet vi alla - är mer än bara försörjning. Det kvinnliga släktets begåvning, kvalifikationer och kreativitet inom Europeiska unionen och utanför dess gränser är en tillgång som vi måste bygga på.
Trots detta - Marinuccis betänkande visar ju tydligt på det - har kvinnor hittills diskriminerats på ett påfallande sätt. Den spegel som arbetsmarknaden utgör visar på att kvinnor i genomsnitt drabbas 30 procent hårdare av arbetslöshet, för att inte tala om vissa regioner inom unionen, där kvinnornas arbetslöshet är dubbelt så hög som den allmänna siffran; den visar att kvinnor trängs ut från arbetsmarknaden i högre grad, att kvinnor hänvisas till osäkra arbetsplatser utan trygghet - alltså de s.k. atypiska sysselsättningsförhållandena - och trots sina kvalifikationer diskrimineras när det gäller befordran.
För kvinnorna ser vi från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp att den fatala risken växer att stora nackdelar för kvinnorna kommer att cementeras på lång sikt: Alltså cementering av skillnader i inkomst - kvinnor tjänar en tredjedel mindre - påfallande diskriminering vid befordran och risk för ökad arbetslöshet.
Marinuccis betänkande innehåller en hel rad mycket konkreta förbättringsförslag för att göra det möjligt att förena yrke och familj. Men principiellt är det absolut nödvändigt att tänka om och vidta samordnade åtgärder mellan medlemsländer och institutioner inom EU. Toppmötet om sysselsättning gav en första impuls; förslagen för att undanröja den ojämlika behandlingen av män och kvinnor i de nationella sysselsättningsplanerna är fullständigt otillräckliga. Här måste vi med eftertryck visa på att sysselsättningseffektiva åtgärder måste inbegripa kvinnorna i mycket högre utsträckning.
Jag är absolut för att vi använder oss av benchmarking , och att vi inför tidsbegränsningar för undanröjandet av dessa diskrimineringar. Betänkandet lägger i resolutionen, framför allt i punkt 23, fram konkreta förslag till hur diskrimineringen och skillnaderna mellan män och kvinnor skulle kunna minskas, och hur vi borde rätta oss efter de tre medlemsländer i unionen som uppträder förebildligt. Marinuccis betänkande innehåller många mycket bra uppslag.
Jag tackar min gruppkollega så mycket för hennes arbete, och jag tror att medlemsländerna i större utsträckning måste göras medvetna om detta problem. Vid det senaste informella ministerrådet i Österrike var tre medlemsländer över huvud taget inte representerade: Tyskland, Storbritannien och Frankrike hade inte ens sänt några ministrar till det informella mötet. Här måste medlemsländerna bli mer medvetna om problemet. Vi förväntar oss av rådet (social frågor) i oktober att de betänkanden, som godkänns i dag, kommer att omsättas i praktiken.

Mann, Thomas
Fru ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! I kampen mot arbetslösheten har vi kommit ännu ett stycke på väg. 1994 lade man i Essen under tyskt ordförandeskap i rådet grunden till en omfattande strategi för samarbete mellan medlemsstaterna. Till de fem definierade områdena hör åtgärder till förmån för de grupper som särskilt drabbas av arbetslöshet. I oproportionerlig utsträckning handlar det om kvinnor. På toppmötet i Luxemburg beträffande sysselsättning beslutades 1997 om handlingsplaner för att bekämpa långtids- och ungdomsarbetslöshet, och att övergå från passiva till aktiva åtgärder. De rör kvinnorna i särskild mån.
De s.k. atypiska sysselsättningsförhållandena har för länge sedan blivit typiska. Fritidsarbete, projektanställningar och arbete från assisterande familjemedlemmars sida. Deltidsarbete är meningsfullt, om kraven från arbetslivet och familjen kan jämkas bättre, också med hjälp av hem- och distansarbete. Deltidsarbete är inte meningsfullt, om en timanställning tänjs ut så att den nästan blir ett heltidsarbete, men ett underbetalt sådant.
Där det saknas trygghetsåtgärder, vidareutbildning och befordringsmöjligheter, är deltid bara en reservåtgärd för företagen under ljusare tider. Här ökar - det har PPE visat på i förslagen - hela tiden risken för uppsägning. 1997 års direktiv om deltid måste kompletteras med social trygghet.
För att underlätta kvinnornas önskemål om ett yrke är det också nödvändigt med kvalificerad barnomsorg. Den bör vara överkomlig, betalas efter prestation, och ha flexibla och långa öppettider. Lagen om lekskolor i Tyskland med rätt till en lekskoleplats är en bra början, och värd att ta efter.
Vi från Europeiska folkpartiets grupp stöder Marinucci när hon i sitt engagerade betänkande kräver att kvinnornas återgång till yrkeslivet skall underlättas. Den som avbryter en karriär för att uppfostra barn, sköta om äldre och beroende familjemedlemmar, alltså utför vårdtjänster, får inte bli handikappad. Han eller hon måste gynnas, även genom rätt till pensionspoäng.
En värdering som föredraganden gör kan jag dock inte dela, nämligen beträffande vikten av utbildning och vidareutbildning. Naturligtvis skall man inte finna sig i att kvinnor, som nu glädjande nog utgör majoriteten vid högskolorna, i sin egenskap av akademiker starkare skall drabbas av arbetslösheten än sina manliga kolleger, eller att de är överkvalificerade för många yrken. Ändå bör man alltid sträva efter all högre kvalificering, även om den inte utgör någon garanti för en anställning. Den ökar chanserna till en anställning och stärker dessutom självförtroendet. Fortfarande finns det åtskilliga underskott vid klättringen uppför karriärstegen. Företag som leds av eller grundats av kvinnor är fortfarande i markant minoritet.
Därför utgör främjandet av en företagskultur, eller den underlättade tillgången till finansiella medel och krediter för kvinnor, prioriterade krav från PPE. Låt oss på vårt utskotts initiativ arbeta för kvinnans rättigheter, så att dessa idéer blir rådande i näringsliv och samhälle!

Larive
Fru ordförande! Föredragande Marinucci klarlägger tydligt varför det fortfarande är nödvändigt att särskilt uppmärksamma kvinnor på arbetsmarknaden. Ändå lade jag ned min röst i utskottet för kvinnors rättigheter. Varför? Vi liberaler finner det allmänna förhållningssättet i betänkandet alltför defensivt och räddhågat i fråga om den nödvändiga flexibiliteten på arbetsmarknaden och även här och var orealistiskt. Tag det flexibla arbetet. Enligt föredraganden är detta lika med jämmer och elände. I synnerhet unga män och kvinnor inser alltmer att just stelheten är ett hot mot deras arbete. De söker inget arbete för livet utan orienterar sig brett och arbetar via privata arbetsförmedlingar och på flexibla tider. Naturligtvis, fru Marinucci, måste arbetsmarknadens parter ställa upp regler, helst på europeisk nivå. Men en rigid lagstiftning är döden i grytan. Detsamma gäller barnomsorgen. I stället för att införa europeisk lagstiftning måste man förverkliga den europeiska rekommendationen; den har samtliga medlemsstater undertecknat och den måste de verkställa, och vi måste därför ligga efter dem. Men hur kan barnomsorgen vara kostnadsfri? Vem skall betala för detta?
Jag kan ge fler exempel på sådana käcka förslag. Menar ni - jag hoppas inte det - att man skall inrätta servicehus med hjälp av europeiska pengar, vilket jag får punkt 19 till? Jag anser att detta är en nationell angelägenhet.
Så gäller det integreringen av jämställdhetsaspekter. Marinucci har fullkomligt rätt. Detta måste man ta tag i ordentligt. Vi har ännu en lång väg att gå och parlamentet får inte ligga på latsidan här; det behövs alltså kvantifierade målsättningar med tidsschema, experter på könsroller, utvärdering av nationella handlingsplaner och redogörelse för användningen av pengarna från strukturfonderna. Men min grupp tycker att det är för tidigt ännu att bryta principen om mainstreaming och nu åter igen kräva en kvot för kvinnor i strukturfonderna. Därför vill vi att ett antal punkter stryks i texten och att ett antal ändringsförslag antas. Då kommer vi med stort nöje att rösta för resolutionen. Annars kommer vi att tvingas lägga ned våra röster, för vi anser att betänkandet även innehåller ett antal mycket bra förslag.
Kvinnor behöver, sådan är verkligheten, ännu en knuff i ryggen. I synnerhet behövs aktiv uppmuntran till kvinnligt företagande. Vi måste erbjuda chanser att ta chanser, och då hoppas jag att dagens utveckling för kvinnor, som är allt bättre utbildade, ofta ännu bättre än män, fortsätter, och jag hoppas att vi år 2005 kommer att behöva tillsätta ett utskott för männens rättigheter.

Daskalaki
Fru ordförande! Först av allt skulle jag vilja gratulera fru Marinucci till detta betänkande.
Som hon framhåller, underskattar den officiella statistiken arbetslösheten bland kvinnor i jämförelse med män. Statistiken återspeglar nämligen inte det kvinnliga förvärvsarbetets mångsidiga karaktär, och vid definitionen av begreppet arbetslöshet tar man inte hänsyn till de olika verksamhetsområden där kvinnornas närvaro är särskilt betydelsefull. I betänkandet framhålls också motsatsförhållandet mellan kvinnornas utbildningsnivå, som generellt är högre än männens, och andelen deltidsarbete och mindre kvalificerat arbete. Det är allmänt omvittnat att kvinnorna är i majoritet i de okvalificerade arbetena.
Låt mig påminna om de senaste uppgifterna från Eurostat: arbetslösheten drabbar kvinnorna hårdare, den genomsnittliga arbetslösheten bland kvinnor inom hela Europeiska unionen är 12, 3 procent, medan den för män är 8, 9 procent. Det finns länder där denna skillnad är ännu större, t.ex. Spanien, där motsvarande siffror är 27, 8 procent respektive 15 procent, och undersökningen om arbetskraften 1996 visar att kvinnorna svarar för 63, 5 procent av den officiellt erkända arbetslösheten.
Föredraganden lägger fram en rad förslag som syftar till att möjliggöra en mera exakt uppskattning av kvinnornas förvärvsarbete. Hon föreslår också åtgärder som måste vidtas av kommissionen och av medlemsländerna för att underlätta kvinnornas inträde på arbetsmarknaden och för att höja arbetets kvalitet. Visserligen innebär deltids- och extraarbete kanske att kvinnorna får möjlighet att ta hand om sina barn, men man måste erkänna att dessa typer av arbete mycket ofta är påfrestande nödlösningar, som kvinnorna motsätter sig.
Fru Marinuccis förslag ger svar på dessa komplicerade frågor. Vidare är det uppenbart att man måste ta nya initiativ för att kunna minska den brist på jämlikhet mellan män och kvinnor som fortfarande råder också på detta område.

González Álvarez
Fru ordförande! Vi instämmer med Marinuccis betänkande och de farhågor som där yttras. På den korta tid som står mig till buds vill jag här närmare gå in på tre eller fyra grundläggande frågor i betänkandet.
För det första kvinnors arbetslöshet. Mann påtalade hur viktigt det är med utbildning, att man måste vidareutbilda sig. Men det är inte bara ett utbildningsproblem, eftersom dubbelt så många kvinnor med universitetsutbildning i länder som Grekland, Spanien och Italien är arbetslösa i förhållande till de universitetsutbildade männen.
Löneskillnaderna bör också framhållas. Trots att man 1975, som Flynn mycket väl känner till, antog ett direktiv för lika lön för män och kvinnor får kvinnorna fortfarande idag 25 till 30 procent mindre betalt än männen för samma arbete.
Andelen deltidsarbetande kvinnor bör också beaktas. Mycket riktigt föredrar en del kvinnor att arbeta deltid för att hinna med hemmets skötsel. Detta medför emellertid lägre ersättning vid eventuell arbetslöshet och vid pensionering. Det vore naturligtvis betydligt mera acceptabelt om kvinnor och män tillsammans kunde dela på arbetet både i och utanför hemmet. Det skulle vara bra för såväl kvinnorna som männen och för familjen i allmänhet.
Det finns ingen statistik över hur strukturfonderna tidigare användes för att uppnå jämlikhet mellan män och kvinnor, ingen statistik över det där uttrycket som så ofta används - mainstreaming . Själv föredrar jag att tala om vikten av att använda alla tillgängliga resurser i den europeiska politiken för att uppnå jämlikhet. Jag anser att Marinuccis förslag är mycket bra så till vida att de försöker förhindra fortsatta skillnader i lön, anställning och tillvaron i allmänhet.

Hautala
Fru ordförande! Det är mycket glädjande att även Europeiska kommissionen förstår att kvinnor behövs på arbetsmarknaden. Det kräver redan befolkningsutvecklingen, och givetvis har även kvinnorna rätt att vara på arbetsmarknaden likaväl som männen. I de inledande inläggen har man på ett bra sätt beskrivit de hinder som gör att kvinnorna inte kan delta i arbetslivet utanför hemmet. Vi väntar otåligt på lösningar till sociala trygghetsproblemen i samband med icke-typiska anställningar och vi väntar också otåligt på att barnomsorgen i medlemsländerna skall utvecklas. I den frågan verkar det inte ha hänt mycket efter det att rådet för några år sedan antog rekommendationen, där man ville garantera högklassiga barnomsorgstjänster. Jag skulle gärna vilja höra om kommissionären har några goda nyheter angående den här saken.
I Marinuccis betänkande presenteras begreppet vårdår. Det stöder jag varmt. Det innebär att när man gör ett avbrott i sin yrkeskarriär för att uppfostra sina barn eller ta hand om sina föräldrar så borde detta kompenseras så att man inte på grund av dessa arbetsuppehåll som beror på familjeförpliktelser blir lidande vare sig i arbetslivet eller när det gäller social trygghet.
Kommissionär Flynn, för några dagar sedan deltog ni i en strukturfondskonferens i Porto i Portugal. Enligt tidningsuppgifter kritiserade ni parlamentet för att det inte i tillräcklig utsträckning tagit hänsyn till lika möjligheter i sina ståndpunkter i fråga om strukturfonderna. Jag utgår ifrån att ni kanske blivit felciterad. Ni kanske skulle vilja tala om för oss när vi har motsatt oss era förslag som gäller lika möjligheter i strukturfonderna. Vi kommer säkert att lyssna mycket intresserade.

Leperre-Verrier
Fru ordförande, kära kolleger! Tillåt mig att lyckönska och tacka Marinucci för hennes arbete. Hennes betänkande och de betänkanden som diskuterats här i dag ger oss ett nytt tillfälle att ägna oss åt kvinnans situation. Men det får mig också att ställa mig några frågor.
Kampen för jämlikhet mellan män och kvinnor blir den en dag obsolet, särskilt när det gäller sysselsättningsområdet? Man vet att sedan 1980-talet har arbetslösheten bland kvinnor fortsatt vara hög och att den inte slutar öka. Arbetslösheten bland kvinnor ligger långt över männens i de femton medlemsstaterna, förutom i Förenade kungariket och i Sverige. Diskrimineringen är fortfarande mycket påtaglig på arbetsmarknaden och den ojämlika lönesättningen har bara avancerat något litet. I ett land som Spanien, där arbetslöshetssiffran är mycket hög, har kvinnor det enormt svårt att få ett arbete. Frankrike och Finland har också rekordhög arbetslöshet bland kvinnor.
För att säga det tydligt är den vallgrav som skiljer män och kvinnor långt ifrån igenfylld. Därför har kampen för jämlikhet redan vissa rynkor, utan att tala om allt som föregått, insatser av världssamfundet i sin helhet. Man måste minnas att det var tjugo år sedan den första konferensen hölls. Över tjugo år för att leda en verklig och välgörande förändring för kvinnors ställning i världen. Ansträngningen är lovvärd, resultaten uppmuntrande även om de är otillräckliga och nedslående. Inte bara det att kvinnorna är dem som drabbas mest av arbetslösheten utan även de plikter de har mot familjen har en negativ påverkan på deras ersättningsnivåer när de blir arbetslösa. De arbetar ofta deltid, eller hemma, gör avbrott i sin karriär och finns i mängder i den dåligt betalda tjänstesektorn, eller har tillfälliga arbeten.
Som vår föredragande pekar på är det tydligt att det är kvinnorna som drabbas hårdast av arbetslösheten i dessa fall, eftersom arbetslöshetsersättningarna är beräknade i förhållande till tidigare inkomster i de flesta medlemsstater. Det är också klart att när det finns ett sådant rättsligt skydd, som minimilön, har den olika behandlingen av män och kvinnor en tendens att vara mindre markerade. Varför inte generalisera denna regel i alla de femton länderna? Vår föredragande föreslår en samling av åtgärder som skulle kunna erbjuda kvinnor att till stor del få del av skyddet mot arbetslöshet.
Min grupp stöder helhjärtat detta betänkande, i synnerhet punkt 20 i resolutionen. Detta krav översätter konkret viljan att garantera kvinnor en plats på arbetsmarknaden. Kommissionens strategier, rekommendationer och studier är många som syftar till att bidra till förverkligandet av detta mål. Det är upp till medlemsstaterna att omsätta dem i praktiken. Ett stort antal försöker, men andra är fortfarande kvar på ett stadium med fromma föresatser, trots vissa sektoriella ansträngningar. Att förverkliga jämlikhet mellan män och kvinnor och att garantera ett nytt partnerskap mellan män och kvinnor som bygger på jämlikhet och delat ansvar är sådana områden som Europeiska unionens politik aldrig slutat att stötta.
Det är vid dessa punkter som vår föredragande lagt tyngdpunkten. Resten blir staternas arbete.

Seillier
Herr ordförande! Vår kollegas betänkande är grundligt utfört. Det tar våra utbyten i utskotten i beaktande och jag måste i synnerhet tacka för punkterna 2, 3 och 4 på sidan 14 i motiveringen. Ni blir dock inte förvånade att mina ändringsförslag går utöver riktningarna i nämnda punkter.
Hur lämpligt det än vore kan jämlikhetsfrågan inte uppfylla kvinnornas önskan att ta det specifika förhållandet som moderskapet innebär i beaktande, tiden för moderskapet - inte bara det biologiska förvaltandet, utan tiden för barnens uppfostran - i förhållande till yrkeslivet. Det utgör en skillnad mot männen. Det är därför man inte kan tala om jämlikhet om man inte tar det här speciella förhållandet i beaktande. Jag tror att man måste gå längre. Ni säger att det behövs mycket utvecklade omsorgsformer, som är ekonomiskt överkomliga och av kvalititativa.
Med tanke på detta, gå inte enbart i en socialistisk riktning, - som kan vara er inriktning - och förutse inte någon automatisk kollektiv omsorg om barnen. Familjemodern, som under den tid hon själv bestämmer förfogar över en summa pengar för att ta hand om sina barn, ger inte hon en omsorg av god kvalitet, inte särskilt kostsam och som motsvarar barnens, kvinnans och hela samhällets bästa?
Jag tackar Flynn för det kollokvium som skall hållas i Rom om...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Angelilli
Herr ordförande! Låt mig först av allt gratulera Marinucci. Hennes betänkande sammanfattar klart och lättfattligt alla aspekter på frågan om den kvinnliga arbetslösheten och understryker hur man alltför ofta, på grund av kulturella fördomar, underskattar problemet i jämförelse med den manliga arbetslösheten. De slutsatser som presenteras och som även stöds av aktuella studier och statistik verkar till största delen riktiga: ta bort de hinder som finns för att arbeta, främja kvinnornas deltagande i yrkesutbildning, förbättra tillgången på skydd vid arbetslöshet och utarbeta äntligen en mer detaljerad lagstiftning som rör alla former av atypiskt arbete, där kvinnor är rikligt förekommande.
Låt mig framför allt rikta uppmärksamheten på en punkt: kvinnorna bör ha rätten och möjligheten att välja deltid, för att kunna kombinera arbetslivet med kraven från hem och familj. Jag delar emellertid alla de farhågor som föredraganden uttrycker när det gäller deltidsarbete och jag vill tillägga att kvinnorna borde ha möjlighet att av karriärskäl eller av ekonomiska skäl välja att arbeta full tid. Vi tänker här till exempel på ensamstående kvinnor med ansvar för barn. Man måste med andra ord skapa ett verkligt socialt stöd för de kvinnor som arbetar, en väl utvecklad barnomsorg men även en god omsorg om gamla och handikappade. Vi vet att det tyvärr ofta är enbart på kvinnorna, som ansvaret faller att vårda och hjälpa de gamla och handikappade, förutom de egna barnen. Naturligtvis kostar denna service mycket för medlemsstaterna, framför allt under en period av ekonomisk tillbakagång, men vi måste skydda kvinnornas rätt att ha ett arbete utan att detta hindrar deras rätt att föda barn, för i ett samhälle där befolkningen krymper är barnen en gemensam tillgång.
Låt mig avslutningsvis säga att det är verkligen skamligt att det på gränsen till 2000-talet, oavsett regler och nationell lagstiftning och trots de klara anvisningarna i fördraget, fortfarande förekommer en obegriplig skillnad i löner till nackdel för kvinnorna. Det krävs speciella kontrollåtgärder för att eliminera denna oacceptabla diskriminering. Det är också genom att avskaffa dessa orättvisor som vi bekräftar att det råder verkliga demokrati i Europa.

Delcroix
Herr ordförande! Marinuccis betänkande utgör en utmärkt syntes över vårt parlaments krav. Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet vid en punkt, nämligen deltidsarbetet. Det har visat sig vara betydande för utvecklingen av den kvinnliga arbetskraften under 1990-talet. Kvinnorna innehar nu den största andelen deltidsanställningar: 83 procent. Det är en oerhörd siffra. Deltiderna presenteras ofta, åtminstone traditionellt, som ett positivt element som gör det möjligt för kvinnor att kombinera yrkesliv med familjen.
Men Eurostats statistik fastställer att så inte är fallet och att de skulle föredra heltid om möjligheten fanns, speciellt på grund av de omständigheter som arbetstiderna utgör, helgarbete, avsaknad av möjlighet till befordran och fortbildning och som sammantaget motsäger den idylliska vision man omger deltiden med.
I motsats till klichén är inte deltiden kvinnornas val utan snarare, oftast, arbetsgivarens. I vilket fall som helst utgör den ett verkligt förbehåll som är oskiljaktigt förenat med vårt sätt att leva. Det är inte särskilt utvecklat inom industrin och befattningar med ansvarsbefogenheter. Det är ofta begränsat till mindre kvalificerade uppgifter eller till speciella sektorer. Vår föredragande uppskattar att, om man skall uppmuntra till deltid på den nuvarande arbetsmarknaden, måste den utsträckas att omfatta även de kvalificerade anställningarna, männen måste uppmuntras att arbeta deltid och alla deltidsanställda skall garanteras att kunna delta i fortbildning och samhällelig befordran. Dessa önskningar riskerar att förbli en pappersprodukt, för jag ser inte någonstans uttryck för en politisk vilja att förverkliga dem. Det mest radikala förslaget verkar vara att främja sysselsättningen för kvinnor genom att drastiskt plocka bort deltiderna och en total anpassning av arbetstiden för alla, kvinnor och män. Eftersom man aldrig kommer att uppnå detta utan kamp, och utan att genomföra reformer som sträcker sig över tiden, bör Europeiska unionen systematiskt börja fråga sig vilka diskriminatoriska effekter all sysselsättningspolitik kan föra med sig.

Lulling
Herr ordförande! Under den ekonomiska krisen på 1930-talet utfärdade vissa länder, däribland mitt eget, lagar eller bestämmelser som förbjöd kvinnors tillträde till t.ex. offentliga arbeten. Efter andra världskriget, när jag började arbeta - för ett fackförbund, märk väl - var de noga med att påpeka att jag skulle bli av med arbetet om jag gifte mig. På 1950-talet var fortfarande det normala förfarandet i mitt land att kvinnor förlorade sina arbeten då de gifte sig.
Ännu i dag anser män och kvinnor, och ibland säger de det mycket högt, att när nu arbetslösheten är så hög som den är bör kvinnorna stanna hemma, ta hand om familjen och inte konkurrera med männen på arbetsmarknaden. Det är uppenbart att våra lagar, och i synnerhet de europeiska direktiven om lika behandling och lika möjligheter i arbetslivet mellan kvinnor och män förbjuder denna direkta diskriminering som jag precis har beskrivit. Men om texterna förändrats består tyvärr fortfarande den mentalitet, som snarare fördömer de kvinnor som vill använda sig av sina rättigheter i arbetslivet, och de fortsätter att påverka vissa politiska beslutsfattare. Utskottet för kvinnors rättigheter har gjort rätt i att utarbeta ett initiativbetänkande om arbetslöshetens speciella effekter för kvinnor.
Jag skulle dock här vilja påminna om att Talleyrand sagt att allt som är överdrivet är obetydligt. I vissa delar av betänkandet har man överdrivit, generaliserat för mycket, formulerat orealistiska krav. Vilket riskerar att inte vara obetydligt, men i gengäld skada de kvinnor man antingen skulle vilja överbeskydda, eller framhäva för mycket, så att arbetskraften blir alltför dyr eller för svår att administrera, för svår att integrera i driften av företaget. Vi har infört ett antal ändringsförslag för att råda bot på dessa överdrifter, som även Larive nämnt.
Vi får inte glömma att vi gör kvinnorna en mycket stor tjänst, unga eller mindre unga, som söker arbete eller som vill integrera sig i det ekonomiska livet, genom att ge dem en solid utbildning, med hjälp av en lämplig blandning av yrkesmässiga val. Vi ger dem också styrka att ge sig in i konkurrensen på arbetsmarknaden, naturligtvis genom att ta bort all direkt och indirekt diskriminering, och genom att genomföra de positiva insatser som är nödvändiga för att garantera lika möjligheter. Jag hoppas att vi i denna kammare senast i november kan diskutera mitt betänkande i denna fråga. Vi hjälper dem också, i synnerhet genom att garantera det fria valet, för dem och deras partners, mellan karriär och familj.
Eftersom Flynn är närvarande här i dag skulle jag ändå vilja påminna att han inte bör glömma bort dessa osynliga arbetande kvinnor som är egenföretagarnas närstående assistenter, som inte är utan arbete men utan status. Jag skulle vilja fråga Flynn var hans förslag till ändring av det " urvattnade" direktivet från 1986 är och om vilket parlamentet enhälligt antagit ett betänkande som varit föremål för rundabordssamtal, och som ännu inte lett till något konkret. Flynn, jag vill ta tillfället i akt att be er belysa denna fråga.

Ryynänen
Herr ordförande! Ärade kommissionär! I Marinuccis betänkande betonas alldeles riktigt att kvinnornas större arbetslöshet kräver speciella åtgärder. När det gäller såväl kvinnor som män är den stora framtidsfrågan enligt min mening, på vilket sätt vi är beredda att dela arbete mellan människor och tekniksystem. Accepterar vi den globaliseringsmall där bara 20 procent av människorna verkligen behövs och återstående 80 procent, varav majoriteten är kvinnor, bildar något slags överskottsbefolkning? Jag tror att vi vill se den europeiska framtiden mera balanserad.
För att förbättra sysselsättningen, speciellt för kvinnor, krävs det att den nuvarande attityden ändras i en mera flexibel riktning. Vid arbetslivets utvecklande behövs ett mera helhetsbetonat livscykeltänkande. De olika faserna i en kvinnas liv förutsätter olika slags lösningar för att kombinera arbete med familj. Från deltidsarbete borde man flexibelt kunna återgå till heltidsarbete när man så vill. Familjepolitiska ledigheter och deltidsarbete måste i lika hög grad väljas av män och inom utbildningskrävande och uppskattade yrken. Vårdåren måste beaktas. I annat fall blir dessa ledigheter lätt en fälla som gör att kvinnorna diskrimineras i arbetslivet.
Den kvinnliga företagsamheten är fortfarande en alltför litet utnyttjad resurs. Därför behövs det specialåtgärder för att uppmuntra och utbilda kvinnor till att utnyttja sina många färdigheter och sitt kunnande som företagare. Utbildning, långivning och bildande av nätverk tillhör de främsta av dessa stödåtgärder.
Även i den regionala utvecklingen har kvinnorna hittills hamnat i en ganska undanskymd position trots alla jämställdhetsmålsättningar, fastän vi även i strukturfondsreformen betonar dem. Jag önskar att man skulle kunna använda mer medel än i dag till program som främjar lika möjligheter.

Ribeiro
Herr ordförande! Om det finns några ämnen där tidsbristen är ångestfylld, så är detta ett av dem. Kvinnor och sysselsättning väcker en värld av teoretiska och praktiska frågor. Jag väljer två av dem. Den första är frågan om arbetets nya profil. Utan att ifrågasätta koncept och uppfattningar angående de sociala klasserna, vilket inte betyder att dessa är oföränderliga, snarare tvärtom, kan man se en uppdelning som, av historiska skäl och andra, bidrar till en mer kvinnlig arbetsmarknad, vilket på ett objektivt sätt främjar och accelerar kvinnors tillträde till den så kallade arbetsmarknaden, något som kan motarbetas av konjunkturella och snedvridna skäl, och på ett ännu mer avgörande sätt visar sig tidsproblemet och frågan om organisation av arbetskraftens användande, vilket jag skulle vilja kalla " organiserandet av livstiden" .
Den andra frågan handlar om yrkesutbildning. Arbetskraftens kvalitet blir alltmer avgörande, och utgör en humanisering och socialisering av arbetsuppgifterna. Kvinnorna, är i egenskap av en social grupp, gisslan i en social indelning av det sexistiska och diskriminerande arbetet, och är mer beroende av de oumbärliga utbildningsansträngningarna, av arbetskraftens kvalificering.
I ett färskt betänkande om textilindustrins konkurrenskraft fick jag tillfälle att lägga fram denna infallsvinkel och se den godkänd. Jag hänvisar till den som ett rent stöd för de övervägande som betänkandet av vår kollega Marinucci ger upphov till, vilken jag gratulerar för hennes arbete. Och som enbart av den anledningen skulle vara till största nytta.

Stirbois
Herr ordförande! Marinuccis betänkande är ett bra betänkande, eftersom det uppställer ett mycket vältaligt konstaterande: arbetslösheten bland kvinnor är mycket högre än bland männen. Naturligtvis är jag, precis som hon, för jämställdhet mellan kvinnor och män på arbetsplatsen, för lika lön för lika arbete, för kvinnors och mäns lika möjligheter vid sökandet efter anställning och för en utplåning av vallgraven mellan män och kvinnor när det gäller arbetslösheten. Alla dessa ojämlikheter är mycket skamliga, eftersom våra lagar är väldigt tydliga i allas våra länder i denna fråga.
Som ni anser jag att man måste anpassa kvinnornas arbetstid med större smidighet och att mödrarna behöver lämpliga omsorgsformer och daghem. Ja, jag är överens med er på ett flertal punkter. Men, även om ert betänkande är fyllt av goda intentioner är ett antal av dem utopiska eller ogenomförbara. Bl.a. talade nyligen en av mina kolleger om daghemmen och det är sant att i tider av ekonomisk tillbakagång skulle det vara svårt att göra dem gratis.
Även om vi är överens om principen för integrering av kvinnorna på arbetsmarknaden är vi inte överens med er om vissa medel för att nå dit. Vi är faktiskt helt emot det kvotsystem som ni föreslår, t.ex. i punkt 17 i er resolution, eftersom vi inte anser att det att vara kvinna inte bör anses vara ett handikapp. Denna politik kommer inte att leda till att skapa fler arbetstillfällen, tvärtom kommer det att flytta tillbaka kvinnans ställning lite ytterligare och reducerar i slutändan kvinnan till rollen som assisterad genom att ge henne en lägre status. Vi är också emot att behöva straffa en stat som inte respekterar de lika möjligheterna för män och kvinnor på det sätt som ni förstår det. Att ge kvinnor möjlighet att lyckas på arbetsmarknaden, samtidigt som de också har tid för familjen och att vara mödrar, innebär inte att man måste tvinga på dem makt och till varje pris.
Avslutningsvis är det synd att det inte föreslås en föräldralön, i syfte att underlätta allas fria val. Av dessa anledningar, och när det gäller omröstningen om ändringsförslagen, beslutar vi oss då det är dags för det.

Torres Marques
Herr ordförande! Jag gratulerar Elena Marinucci för det utmärkta betänkande hon nu lägger fram. Detta betänkande, på initiativ av utskottet för kvinnors rättigheter, redovisar väl det intresse som dessa frågor förtjänar, och som vi hoppas snart kommer att utvecklas av kommissionen och integreras i de nationella sysselsättningsprogrammen.
För övrigt höll kommissionär Flynn, ett entusiasmerande tal förra tisdagen i Portugal, under ett seminarium arrangerat av kommissionen, om " Integrering av jämlikheten mellan kvinnor och män i strukturfonderna" , där jag också var närvarande, och i vilket han inte bara undvek att kritisera Europaparlamentet, utan snarare stödde det och visade sig helt öppen och engagerad i att göra framsteg på den väg vi i dag diskuterar.
Jag skulle vilja framhäva fyra aspekter som jag anser vara av största betydelse.
För det första, kvinnors sysselsättning är väsentlig, dels för den ekonomiska tillväxten, dels för bevarandet av den europeiska sociala modell vi vill ha. Faktiskt skulle det inte, utan kvinnligt arbete och utan dess andel i den sociala tryggheten, finnas tillgångar eller finansiering för att, med den väntade demografiska utvecklingen, garantera ett värdigt liv åt pensionärerna.
Männen håller nu på att upptäcka att utan kvinnors arbete, skulle det inte finnas tillräckligt med inkomster för betalningen av utgifterna för den sociala tryggheten. Jag hoppas att de av detta drar nödvändig lärdom för utbildningspolitiken, yrkesutbildningen, bestämmelser om icke-typiskt arbete och för stöd till nya typer av arbetstider och arbetsformer, och speciellt till den sociala ekonomin.
Tro dock inte, ärade ledamöter, att vi är beredda att än en gång utgöra en arbetskraftsreserv, som kan ställas åt sidan om man skulle visa att vi inte längre behövs. Kvinnorna har denna gång kommit till arbetsmarknaden för att stanna.
För det andra, behovet av en djupgående förändring av familjelivet, som gör det möjligt för såväl kvinnan som mannen att kombinera privatlivet och yrkeslivet. Att med hjälp av strukturfonderna stödja företag som erbjuder former för att ta emot barn eller äldre och beroende, liksom att stödja företag som skapats av kvinnor för att lösa denna typ av problem, anser jag vara grundläggande.
Det är viktigt att generalisera och ge en bred kännedom om de goda erfarenheter som finns på detta område i Europeiska unionen. Som till exempel utnyttjandet av föräldraledigheten av Finlands statsminister, som under en vecka lämnade sina uppgifter för att enbart vara far. Detta exempel är värt en mycket större spridning, speciellt på Internet, än rapporter som är olämpliga men slukas av världspressen.
För det tredje, individualiseringen av kvinnor och män som varelser med egna rättigheter inom familjen. I många länder missgynnas de kvinnor som vill arbeta och får ökade svårigheter av den skatte- eller bidragspolitik som förs gentemot gifta.
Slutligen föreslår jag att definitionen av " arbetslös" förbättras och att statistiken definitivt upphör med att klassificera som " inaktiva" , de kvinnor som arbetar ut sig i hemmet, i familjen eller på landsbygden, helt utan ersättning för detta arbete. Det är skamligt att klassificera dessa människor som " inaktiva" . Och kommissionär Flynn, som har lovat oss mer och bättre statistik där könen differentieras, kan gott kämpa även för att denna skymf skall upphöra.

Baldi
Herr ordförande! Låt mig först av allt gratulera Marinucci till det utmärkta arbete som hon har genomfört och för den speciella uppmärksamhet hon ägnat de ändringsförslag som presenterats av de politiska grupperna. Tack, Marinucci, för engagemanget och det utmärkta arbetet!
Skillnaderna mellan män och kvinnor har alltid funnits, även om vissa samhällen har visat sig mer civiliserade än andra.
De senaste officiella siffrorna från Eurostat som rör arbetslösheten så som den definierats av Internationella arbetsorganisationen, återger och presenterar inte den aktuella sociala situationen så som de borde. Analysen pekar på att den kvinnliga arbetslösheten är mycket högre än den manliga, men man tar inte tillbörlig hänsyn till de verkliga motiven och man belyser inte tillräckligt frågan om deltidsarbetets betydelse. Deltidsarbetet, reglerat av lagar och utsträckt till att även omfatta kvalificerade arbeten, skulle kunna lösa problemet med arbetslösheten om det tillämpas på frivillig basis.
På grund av den nuvarande situationen på arbetsmarknaden förekommer det inte bara skillnader i lön mellan män och kvinnor, utan de senare har dessutom i genomsnitt en lägre arbetslöshetsersättning. Detta trots den jämlikhetspolitik som bedrivits, som innebär att man skall tillämpa principen om lika ersättningar för kvinnliga och manliga anställda, vilket stöds av artikel 119 i Maastrichtfördraget, en artikel som vi känner väl till, och som vi många gånger har diskuterat i denna kammare. Kommissionär Flynn känner väl till detta förhållande.
De få möjligheter som erbjuds på arbetsmarknaden kommer dessutom praktiskt taget aldrig till kvinnornas kännedom, eftersom kvinnorna nästan alltid informeras i efterhand och bara efter det att ett första urval har gjorts. Ett kvalificerat utbud och en snabb och konkret information blir därför avgörande, när det gäller att erbjuda lika möjligheter för män och kvinnor att ta deltidsarbete och andra arbeten, samt ett avskaffande av den lönediskriminering som råder mellan könen.
I denna kammare har vi vid flera tillfällen talat om jämlikheten mellan man och kvinna. De åtgärder som skall vidtas är konkreta och innan vi verkligen fullt ut har förverkligat en jämlikhetskultur, kommer det vara mycket svårt att tillämpa det vi beslutar i kammaren och som vi diskuterar så intensivt.
Vi måste med andra ord redan från de allra minsta börja arbetet på att denna jämlikhetskultur verkligen skall bli allmänt erkänd och definierad i alla sina detaljer.

Frischenschlager
Herr ordförande! Jag vill till att börja med göra ett principiellt påpekande, eftersom man i denna debatt har nämnt ordet kvinnolobby respektive lobby för kvinnopolitik. Det ger intrycket av att det skulle vara ett samhälleligt delintresse som debatteras här, och det betvivlar jag. Vi kommer att få enorma problem i vårt samhälle, om vi inte löser problemet med den ojämlika behandlingen av män och kvinnor i arbetslivet. Det kommer att bli desto större, ju större betydelse arbetslivsproblemen i sin helhet får. Det handlar alltså om ett problem för hela samhället.
En punkt i betänkandet intresserade mig särskilt, ja den oroade mig rent av. Fastän kvinnorna när det gäller utbildning massivt har kommit i fatt och delvis distanserat männen, så kvarstår deras problem inom arbetslivet. Det drabbas just de högre kvalificerade kvinnorna av. Kärnproblemet för kvinnorna består i att vara yrkesverksamma och att ha barn. Det är den centrala punkten, som vi i framtiden måste ta fasta på: Vi måste inrätta en kvalificerad, i princip en heldagsbarntillsyn i våra länder. Men det problemet har inte bara kvinnor, även ensamstående män har samma problem, nämligen svårigheten att förena yrkesliv och barnuppfostran. Dessa problem kan bara undanröjas genom kvalificerade inrättningar för barntillsyn och uppfostran. Det bör vårt samhälle och det allmänna, men även privata initiativ ta itu med. Det är den centrala punkten.

Vanhecke
Herr ordförande! Det är faktiskt synd att man i kollega Marinuccis goda betänkande, som innehåller väldigt många behjärtansvärda saker, av rent ideologiska skäl antar jag, inte beaktar det faktum att en av partnerna i många familjer - antagligen oftast kvinnan - helt frivilligt gärna skulle lämna det normala arbetslivet för att vara hemma och arbeta för familjen och först och främst för barnens uppfostran. Jag är personligen övertygad om att detta val inte bara är ett legitimt val, utan att detta hemmaarbete på nytt behöver uppvärderas både ekonomiskt och moraliskt efter decennier av så kallad feministisk indoktrinering.
Förstå mig nu rätt; jag har ingenting alls emot detta betänkande som är ett till största delen bra betänkande, och jag har ingenting alls emot de flesta av betänkandets rekommendationer, såvida de syftar till att i större mån ge män och kvinnor lika möjligheter i slutändan. Men det är alltså för mig fullkomligt obegripligt att man här i detta betänkande om arbetslösheten inte i första hand och före alla andra överväganden pläderar för en fullvärdig föräldraskapslön för den hemmaarbetande föräldern. Det skulle vara ett alternativ som hundratusentals människor i Europa otvivelaktigt mycket gärna skulle göra anspråk på, och det skulle dessutom möjligtvis för första gången verkligen innebära en valfrihet mellan att arbeta i eller utanför hemmet.
Jag har sålunda intrycket av att man bojkottar denna valfrihet av rent ideologiska, så kallade feministiska, skäl och inte för kvinnans skull. Det vore dessutom bra om man ägnade en punkt i detta betänkande, som ändå behandlar väldigt många frågor, åt den skattemässiga diskrimineringen av gifta par. Gifta par betalar i alla fall i mitt land mycket mer skatt än ogifta sambor med allt vad som följer av detta.
Slutligen måste jag påpeka för föredragande Marinucci att man i samband med överväganden som detta samtidigt förordar att, jag citerar: " det i skolorna finns ett utrymme där eleverna kan diskutera frågor om jämställdhet" , men att denna sorts frågor snarare hör hemma på området nonsens och skämt än i ett parlamentariskt betänkande och att man även här i parlamentet borde respektera ett minimum av allvar.

Blak
Herr ordförande! På vilket sätt kan vi använda EU till att få fler kvinnor i arbete, och hur kan EU vara med och se till att kvinnor som arbetar under lösa och osäkra anställningsförhållanden med ständig risk för att bli arbetslösa får hjälp. I och med Amsterdamfördraget fick vi - tack vare en dansk socialdemokratisk insats - sysselsättningsfrågan på dagordningen. Och på det särskilda sysselsättningstoppmötet i Luxemburg har regeringscheferna åtagit sig att gemensamt göra något åt arbetslösheten.
Ett av målen var att förbättra jämställdheten på arbetsmarknaden. I de nya målsättningarna måste vi därför kräva att få några fler ambitiösa mål för jämställdheten på arbetsmarknaden. Vi skall ha tydliga mål och tydliga tidsplaner, och det skall skapas ekonomiska möjligheter för att genomföra dem. De nya målsättningarna skall innehålla följande: En drastisk minskning av skillnaden mellan arbetslöshetsnivåerna för män och kvinnor. Arbetsmarknaden skall göras mindre könsuppdelad, det skall finnas barnomsorg som man kan betala. Kvinnornas utbildningsmöjligheter skall förbättras. Föräldraledighetssystem skall inrättas som även appellerar till män. Löneskillnader mellan män och kvinnor skall utraderas. Nu är det ju emellertid inte bara EU självt som skall säkerställa jämställdheten på arbetsmarknaden i medlemsstaterna. Det största jobbet skall göras i medlemsstaterna, men de gemensamma målsättningarna skall se till att medlemsstaterna kommer att ta ansvar för sina fina löften. När de skall visa sina nationella handlingsplaner för varandra och för medborgarna, blir det möjligt att hänga ut det land som inte uppfyller de gemensamma målen - litet i riktning mot en EU-tävling i jämställdhet på arbetsmarknaden.
Vi skall med andra ord se på jämställdheten i förhållande till alla politiska initiativ, både på nationellt och europeiskt plan. Jag är därför mycket nöjd med att vi i Danmark har infört en obligatorisk utvärdering av alla lagförslags konsekvenser i förhållande till män respektive kvinnor, och att vi i och med Amsterdamfördraget har fått en princip om att jämställdhet inte bara skall ses som en isolerad politik, utan skall integreras i alla EU: s initiativ.

Stenzel
Herr ordförande! Detta betänkande av Marinucci sätter fingret på den ömma punkten, som kvinnorna fortfarande har. För det första: De har fortfarande inte lika lön för lika arbete. För det andra: Det är fortfarande fler kvinnor än män som drabbas av arbetslöshet. Det har inte bara att göra med utbildning, utan framför allt med att kvinnor med barn diskrimineras på arbetsmarknaden. Det är illa för kvinnorna, och det är illa för barnen, som mycket ofta blir till offer även för en felaktigt uppfattad jämställdhet för kvinnorna.
Vad måste alltså göras? Så snart som möjligt måste man skapa ramvillkor för att underlätta möjligheten att förena arbetsliv och familj. Det innebär större flexibilitet vid utformningen av arbetstiden, det betyder naturligtvis bättre barnomsorg. Men den skall inte bara bli till förvaringsanstalter för barn, som endast ensidigt tjänar till att få barnen ur vägen. Vi behöver båda delarna: Både barnomsorg och främjande av valmöjligheter. Här finns det till exempel en väg, som vårt familjeministerium har slagit in på. Förslaget lyder att man skall införa karenspengar för alla mödrar och fäder, oberoende av om de varit yrkesverksamma eller inte respektive fortfarande är det, för att här underlätta en valmöjlighet, och detta inte bara för kvinnorna, utan även för männen. Jag tror att man på europeisk nivå borde tänka över detta koncept. Det måste finnas en valmöjlighet, det får inte bara finnas alternativen yrke eller barn!
(Applåder)

d'Ancona
Herr ordförande, mina damer och herrar, kolleger! Om man har tre minuter på sig att förändra världen så är detta en rätt hopplös uppgift. Därför kan jag egentligen endast ge tre kommentarer med anledning av min kollega Marinuccis goda och intressanta betänkande.
Den första är att om man tittar på de senaste fyrtio åren så har Europeiska unionen, det europeiska enandet onekligen spelat en mycket viktig roll för kvinnorna. Jag behöver bara tänka på det faktum att upprättandet av EU faktiskt gick hand i hand med utropandet av jämställdhetsprincipen. Vi har utvecklat denna princip i ett antal direktiv. Vi har fått handlingsprogram och vi har i Amsterdamfördraget slutligen också fått möjligheten att bekämpa diskriminering och att, när så är möjligt, tillämpa positiva stödåtgärder. Kvinnorna har, detta är intressant, insett att EU betyder något för dem. När man tittar på siffror från undersökningar, visar det sig nämligen att kvinnor i allmänhet är positivare till och sympatiserar mer med EU än män. Det gör det faktiskt ännu mer eftersom de har mer att vänta sig av EU. Sympatierna bland italienska kvinnor, och jag riktar mig härmed naturligtvis genast till vår föredragande, är särskilt stora. Av de italienska kvinnorna förväntar sig 43 procent någonting av EU. Motsvarande siffra är i Sverige endast 11 procent. Och det är också logiskt, då de svenska kvinnorna har det bra mycket bättre ställt.
Detta betyder således att vi faktiskt måste använda oss av kvinnornas pragmatism och logiska inställning. I det syftet anser jag att vi skulle behöva göra tre saker. För det första, och detta har redan sagts i dag och det står också i betänkandet: Låt oss nu göra och genomföra det vi har skrivit ned. Ingenstans inom EU erhåller kvinnor samma lön för likvärdigt arbete. Även i mitt land, Nederländerna, är skillnaden runt 30 procent. Det måste bli ett slut på detta. Vi kan inte predika jämställdhet i fyrtio år och inte handla därefter.
För det andra är principen om mainstreaming en klyscha. Låt oss vara hårda. Lås oss kräva att det i alla dessa sysselsättningsprogram tydligt framgår, inte i en särskild punkt utan som en normal del, vad detta innebär för kvinnorna.
För det tredje och med denna fråga till kommissionären slutar jag; borde vi inte egentligen göra en stor undersökning liksom 1980 av state of the union, the state beträffande kvinnornas situation för att än en gång tydligt uppmärksamma ett problemområde där vi visserligen har gjort många framsteg, det tycker jag också, men där vi tyvärr har långt kvar till den idealiska lösningen.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! En stor del av långtidsarbetslösa och deltidsarbetande i nästan alla EU-länder är kvinnor. Ökningen av visstidsanställningar har skapat osäkerhet i kvinnornas liv. Som en följdeffekt av löneskillnader mellan kvinnor och män har kvinnor sämre arbetslöshetsskydd och pensionsförmåner än män. Det känns otroligt att vi ännu i slutet av 1990-talet tvingas fundera ut lösningar till sådana här problem. Det borde ju vara helt klart att man t.ex. betalar lika lön för lika arbete oavsett kön. Detta borde för övrigt gälla även här i Europaparlamentet beträffande ledamöternas löner.
Man borde mer än hittills satsa på omskolning av arbetslösa och i synnerhet på yrkesutbildning. I Finland har man startat kampanjer för att öka kvinnornas intresse för naturvetenskapliga och tekniska ämnen. Man har dock inte lyckats locka så många kvinnor som man önskade till dessa traditionellt manliga områden. Vad beror detta på? Sitter gamla inställningar som vi lärt oss hemma fortfarande orubbligt fast? Våra egna attityder behöver förbättras. Det är lätt för oss att vara fega. Vi vågar inte ta emot krävande uppgifter eller pröva någonting nytt. Jag har ingen förståelse för att man med hjälp av olika slags kvoter försöker lappa detta problem. Det behövs andra typer av åtgärder. Jag tycker att kommissionen skulle kunna utreda även mera omfattande dessa orsaker och attityder inom EU. Många av dessa så kallade manliga områden har ju genom automatisering utvecklats, så att någon fysisk styrka inte längre behövs för att utföra arbetsuppgifterna.
Det är i alla fall inte fråga om att kvinnor skulle ha sämre utbildning än män. Tvärtom. Flickor är mera framgångsrika i skolan än pojkar. Vid högskolor och universitet studerar fler kvinnor än män. Detta i sin tur orsakar andra typer av problem. Kvinnor saknar dock någonting i de länder där man ger ledarutbildning i form av reserv- eller underofficersutbildning. Det finns ingen motsvarande utbildning för kvinnor.
Som jag sade behöver kvinnorna förbättra sina egna attityder. Vi måste tro på vår egen förmåga och lita på oss själva.

Flynn
Jag välkomnar helt bestämt Marinuccis betänkande. Det sammanfattar de specifika kännetecknen för kvinnors arbetslöshet i den Europeiska unionen. Jag tackar alla dem som bidrog till den konstruktiva debatten i morse.
I den första delen av betänkandet framhålls könsrollsklyftan i arbetslösheten eftersom arbetslösheten är högre för kvinnor än för män i nästan alla medlemsstater. Där belyses även de hinder som kvinnor möter om de vill arbeta. Betänkandet konstaterar helt riktigt att omsorgen inte är tillräckligt utvecklad i alla medlemsstaterna. Jag var riktigt förvånad över det antal personer som hänvisade till detta, exakt i enlighet med min tanke om frågan.
I betänkandet påpekas även att föräldraledigheten och utdragna karriäravbrott kan, paradoxalt nog, hindra kvinnor under resten av deras arbetsverksamma år vad beträffar karriär, social trygghet och tillgång till arbetsmarknaden, om dessa avbrott görs enbart av kvinnor.
Betänkandet blir än mer intressant när det går utöver själva arbetslöshetssituationen för kvinnor. Kvinnans position på arbetsmarknaden diskuteras även generellt, effektiviteten i studier och utbildning, och även den europeiska sysselsättningsstrategin från Essen till Luxemburg och Cardiff.
Där betonas behovet av prioritering för jämställdhet vid riktlinjerna för sysselsättning vid sidan om främjandet av positiva åtgärder för kvinnor. Det är den tvåspåriga synen som betonades under den gemensamma konferensen som organiserades i januari i år av parlamentet och kommissionen om riktlinjerna för sysselsättning. Jag stöder helt och fullt denna konferens.
Kan " mainstreaming" förverkligas utan könssegregerad statistik? Kommissionen vill, i samarbete med Eurostat, fortsätta att arbeta för en förbättring av statistiken för arbetsmarknadssituationen för kvinnor. Den årliga rapporten om lika rättigheter för kvinnor och män i unionen innehåller mycket könssegregerad statistik inom flera frågor som rör jämställdhet. Det är vår mening att fortsätta med denna publikation med dess rikedom på statistiska data. Man kan inte göra en uppskattning utan att ha de statistiska grunderna för att göra en jämförelse. Jag godtar detta helt och fullt.
Vad beträffar frågan om " mainstreaming" , så gjordes framsteg under det brittiska ordförandeskapet i rådet. Slutsatserna av Europeiska rådet i Cardiff i juni 1998 kräver av alla medlemsstaterna, att de försäkrar att jämställdhet mellan kvinnor och män kommer att prioriteras ur alla aspekter i deras sysselsättningspolitik. Det är ett viktigt framsteg. Vi kommer att höra mer om detta i våra riktlinjer för 1999, vilka kommer att diskuteras här inom kort.
Frågan om omsorg som belystes på den politiska dagordningen under det britanniska ordförandeskapet i rådet diskuteras även i ert betänkande. Denna fråga dyker hotfullt upp i 1998 års riktlinjer för sysselsättning. Jag gläder mig åt att det antal personer som gjort anmärkningar om det stora behov av omsorg som finns och för hög standard av omsorgen; behovet för icke-selektiv tillgänglighet vad angår omsorg och dess ombesörjande, och i synnerhet behovet av utbildning. Detta kommer att belysas. Det har inte utförts bra av medlemsstaterna. Jag kommer att vara extra uppmärksam på detta vad gäller 1999 års riktlinjer.
Den fjärde pelaren i riktlinjerna för sysselsättning om förstärkning av politiken för lika möjligheter framlägger att medlemsstaterna bör sträva efter att öka tillgången till omsorg där behoven inte täcks. Begreppet omsorg har fått en vidare betydelse, och hänvisar nu inte endast till barnomsorg utan till omsorg av alla beroende personer, inklusive handikappade och äldre. Framsteg har skett vad gäller detta viktiga ärende. Seillier poängterar detta. Det bekräftades vid ministermötet i Belfast i maj om kvinnor och jämställdhet. Där gjordes en mycket tydlig överenskommelse, där tillgänglig och högkvalitetsmässig barnomsorg, föräldraledighet och andra planer i familjevänlig politik är väsentliga för att göra det möjligt för kvinnor och män att kombinera arbete och familjeansvar. Jag tror att så länge man inte får till det rätt med barnomsorgen kommer man aldrig att få en effektiv ökning av deltagandet av kvinnor på arbetsmarknaden.
Det återstår fortfarande mycket arbete om vi skall kunna uppfylla målen för att tillhandahålla omsorg. Vi kommer att se närmare på hur medlemsstaterna möter denna fråga, den politik de utvecklar och de resurser de anslår i sina åtgärdsplaner för sysselsättning för 1999 och följande år.
Den europeiska sysselsättningsstrategin har redan visat sitt värde genom det att den fastställt lika möjligheter i hjärtat av alla nationella sysselsättningsplaner. Från och med nu kommer vi att se en kraftig åtgärd för att verkställa åtagandena i riktlinjerna. Medlemsstaterna vet vad de måste göra. Utmaningen för 1998 var att få igång processen. Det har uppnåtts. För 1999 kommer det att bli att utveckla åtgärder som svarar mot målen och att handla på grundval av samtliga riktlinjer. Detta är vad saken gäller i fråga om lika möjligheter.
Lulling framhåller 1986 års direktiv om hjälp till makar. Vi har haft två rundabordsdiskussioner med experter om detta, utan att det resulterade i samstämmighet, inte ens bland experterna, om ändring av detta direktiv. Betänkandet är ganska detaljerat och har publicerats, fru Lulling, och jag skall skicka dig en kopia - du kommer kanske att tycka att det är intressant.
Delcroix, Angelilli, Schäfer och andra ledamöter framhöll helt riktigt deltidsarbetet och direktiv för deltid. Synpunkten var här att kvinnor och män kan byta från deltid till heltid och viceversa utan diskriminering och utan att förlora möjligheten till anställning. Detta var en av nyckelfrågorna i deltidsdirektivet, vilket, som ni väl vet, var svaret på ett kollektivt avtal mellan arbetsmarknadens parter.
Jag tackar fru Hautala för att ha väckt frågan om talet i Portugal. Det gläder mig ännu mera att Torres Marques sa att jag inte kritiserade parlamentet och det har hon rätt i. Hon var mycket älskvärd i sina anmärkningar om talet i Portugal i tisdags. Jag kritiserade inte parlamentet, men vad jag sa - och jag vill gärna säga det igen här - var att jag ville uppmuntra parlamentet att göra exakt vad det gör idag: fokusera på den mycket breda bild i förhållande till sysselsättningsstrategin och lika rättigheter samt på reformen av strukturfonderna.
Slutligen, i det talet uppmuntrade jag även parlamentet att driva på medlemsstaterna för att anpassa sin politik för att göra det enklare att kombinera familj och arbetsliv och för kvinnor att återutbildas, när de återkommer till arbetsmarknaden efter en frånvaro för att vårda barn eller andra beroende personer. Vi måste även fokusera på de konstgjorda hinder i alla delar av arbetsmarknaden som orsakar segregering och diskriminering. Dessa måste nedmonteras. Detta var mitt meddelande i Portugal, och jag skulle vilja ha parlamentets stöd för att fortsätta denna politik. Tack för att ha tagit upp frågan.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 12.00.

Kvinnors sysselsättning: kooperativens betydelse
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0270/98) av Colombo Svevo för utskottet för kvinnors rättigheter, om kooperativens betydelse för en ökad sysselsättning bland kvinnor.

Colombo Svevo
Herr ordförande! Låt mig först av allt tacka Marinucci, för i sitt betänkande har hon visat på de strukturella problemen på marknaden och förhållandet mellan dessa och den kvinnliga sysselsättningen, vilket ger mig en möjlighet att gå djupare in i detaljer, även om jag kommer att hålla mig inom de ramar som hon angivit i sitt betänkande.
Vi har undersökt en speciell aspekt av sysselsättningsfrågorna, den som handlar om relationerna mellan kooperativen och kvinnors arbete. Detta har vi gjort därför att vi har blivit medvetna om att det under kooperationens breda paraply - eller kanske snarare inom ramen för det tredje systemets sociala ekonomi - håller på att utvecklas viktiga erfarenheter, som vi har försökt att visa på och som utskottet för kvinnors rättigheter med egna ögon har kunnat konstatera vid besök på olika kooperativ i Italien; ett fenomen som för övrigt nyligen har påpekats av Ghilardotti i utskottet för socialfrågor och sysselsättning. Jag anser att Europeiska unionen har en skyldighet att sprida dessa nya idéer och jag anser att den konferens som kommer att äga rum nästa vecka i Bryssel blir ett viktigt svar. Där kommer vi att kunna synliggöra allt det som görs inom området.
Vad har vi då kommit fram till i undersökningen? För det första att kooperativen har producerat arbete, precis som de små och medelstora företagen och framför allt har de små kooperativen spelat en viktig roll för den kvinnliga sysselsättningen. För det andra verkar kooperativen inom de nya områden som redan har angivits av Europeiska unionen som viktiga, såväl inom traditionella omvårdnadssektorer som helt nya sektorer. Jag vill gärna framhålla att även när kooperationen har arbetat inom traditionella sektorer, till exempel social omvårdnad, så har den spelat en nyskapande roll eftersom den har en starkt lokal anknytning och har fyllt behov som uppkommit lokalt. För det tredje har kooperativen spelat en viktig roll när det gäller att få ut på arbetsmarknaden såväl dem som varit utan arbete under en längre tid, som dem som, i likhet med många kvinnor, kanske bara lämnat arbetsmarknaden under en begränsad tidsperiod och därvid har kooperativen - och detta vill jag särskilt framhålla - fungerat som yrkesutbildning på fältet. Vi har faktiskt noterat att många kvinnor i dag är ordförande i kooperativ och att många är ordförande i olika kooperativa föreningar. Detta har med andra ord även utvecklat kvinnornas entreprenörsanda.
Kooperativen har också fungerat flexibelt när det gäller att organisera arbetet, såväl när det gäller arbetstiderna som när det gäller den tidsperiod under vilken man arbetar. En flexibilitet - låt mig understryka detta - som inte är marginaliserande eftersom kooperativens syfte och arbetsmetoder ofta kräver ett engagemang och ansvarstagande från medlemmarna.
När jag nu räknar upp all dessa faktorer som vi har stött på i vår undersökning, så upptäcker ni att många av dem: flexibilitet, anpassningsförmåga, möjlighet att återgå till arbetet, är just sådana faktorer som kvinnor efterfrågar för att kunna komma ut på arbetsmarknaden. Och även de senaste undersökningar som gjorts i mitt land har visat på kvinnornas intresse av denna speciella typ av företagande. Jag hävdar att vi i egenskap av europeisk union - och detta säger jag till kommissionär Flynn, eftersom jag vet att han är intresserad av dessa frågor - måste spela en aktiv roll för hela samhällsekonomin. Vi behöver forska om dimensioner och karakteristiska egenskaper, framför allt när det gäller kooperationen och dess utveckling i olika länder. Ett meddelande har utarbetats om föreningar och stiftelser. Vi hoppas att det skall komma en vitbok om kooperationen, så att vi kan visa upp de förändringar som skett och få ett möte mellan så olika erfarenheter möjligt.
Vi behöver en rättslig ram som utan att beskära denna verklighet - för det får vi inte göra eftersom den enligt sin natur befinner sig i utveckling, eftersom den utvecklas i relation till de behov den skall uppfylla - ger en större rättslig klarhet, för att undvika situationer som förvränger kooperationens själ och syfte. Dessutom behövs det specifika regler, till exempel när det gäller anbudsförfarandet, lägre mervärdesskattesatser och slutligen ett ekonomiskt stöd till den sociala ekonomin, även via åtgärder som riktar sig till de små och medelstora företagen. När det gäller fortbildningen skall man dessutom hålla i minnet att socialfonden måste räkna med en utbildning som är anpassad till detta område, som gör det möjligt att förvärva, inte bara den tekniska kompetensen utan även den kompetens som krävs för att driva projekt och arbeta i team.
Herr ordförande! Med detta betänkande har vi tänt ett hopp. Låt oss verkligen hoppas att det kommer att väcka behovet av en mer omfattande diskussion i frågan.

Ghilardotti
Herr ordförande! Låt mig först av allt gratulera föredraganden, Colombo Svevo, som har utarbetat ett heltäckande betänkande som och det finns egentligen inte något att tillägga, eftersom det omfattar samtliga punkter och visar på de potentiella möjligheterna inom denna sektor och stryker under behovet av regler och ingripanden och pekar på den roll som Europeiska unionen och medlemsstaterna kan spela, när det gäller att förstärka och utveckla en sektor som verkligen är viktig för den kvinnliga sysselsättningen.
Låt mig trots detta göra vissa allmänna reflexioner. Som Colombo Svevo mycket riktigt sade, så kan man inte diskutera hennes betänkande utan att koppla det direkt till Marinuccis utmärkta betänkande och den debatt som ägde rum i samband med det. Jag tror att man lugnt kan påstå att - åtminstone under de senaste tjugo åren - den politik för lika möjligheter som bedrivits av Europeiska unionen är ett av de få socialt framgångsrika programmen. De många problem som finns har redan framkommit i debatten och de är kända av kommissionen, parlamentet, kvinnorna (de direkt berörda) och rådet.
Vissa framsteg görs. Amsterdamfördraget erbjuder vissa möjligheter. De direktiv som offentliggjorts har, trots en mycket tunn rättslig bas, artikel 119, gjort det möjligt att göra framsteg i denna riktning. Men jag tror att det behövs mer mod och mer konsekvens. Detta säger jag just i samband med de punkter som Colombo Svevo särskilt lyfter fram. Den sociala ekonomin kan inte lösa samtliga problem, men det är en av flera tänkbara lösningar, tillsammans med andra, t.ex. mainstreaming , investeringar, den konkreta prioriteringen, även när det gäller finansieringen, av problemet med arbetslösheten. Bland de olika former som den sociala ekonomin tar sig är det sociala samarbetet ett viktigt dokument. Det är redan viktigt i verkligheten - en verklighet som beskrivits av Colombo Svevo - och det kommer även att bli det i framtiden. Jag tror att det krävs mer mod och mer konsekvens eftersom, även om man erkänner detta - och det gör även rådet och kommissionen, även vid toppmötena i Luxemburg och Cardiff - så handlar vi inte i enlighet därmed.
Jag tänker på ett speciellt problem som vi kommer att diskutera om några veckor: budgeten. Den budgetpost som skall finansiera den sociala ekonomin - B5-321 - är inte en post som hör till kommissionär Flynns befogenhetsområde, som ingår i kommissionen - och den saknar rättslig grund. Vi vet att det i ljuset av domstolens dom och det interinstitutionella avtalet är möjligt att definiera resurser inom ramen för budgeten, endast om det finns rättsliga grunder, och vi kan göra det om kommissionen verkligen har för avsikt att utarbeta program som kan definiera de rättsliga grunderna.
Ett lagstiftningsinitiativ som var framgångsrikt och som föreslogs av kommissionen och som Europaparlamentet har uttalat sig om, avsåg ett program för den sociala ekonomin. Jag tror att detta är rätt tillfälle, även efter de här dagarnas debatt och betänkanden att kommissionen tar tag i det programmet och under nästa år låter det bli ett konkret stöd, ett sätt att sprida goda exempel och se till att denna sektor på ett såväl kvantitativt som kvalitativt kännbart sätt tar itu med problemet med den kvinnliga sysselsättningen.
(Applåder)

Ordföranden
Debatten återupptas klockan 18.00.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande, kära kolleger! Jag är tacksam för att jag fått ordet, mitt anförande är dock av privat natur.
Igår kväll meddelade organisationen ETA att man utlyst en obegränsad och villkorslös vapenvila.
Jag vill säga att jag ser på detta med såväl stor tillförsikt som tillfredsställelse, samtidigt som jag hoppas att det är allvarligt menat. Det öppnar en hoppets dörr om att fred i Baskien kan uppnås. Jag hoppas att vi tillsammans kommer att vara kapabla att uppnå denna så efterlängtade fred för Baskien.
(Applåder)

Areitio Toledo
Herr ordförande! Jag skulle också vilja ta upp den här frågan. Som Dührkop Dührkop sade utlyste terroristorganisationen ETA vapenvila igår. En deklaration vi bör se på med tillfredsställelse men också med vaksamhet. Det är inte första gången som terroristgruppen har utlyst vapenvila, och uppenbarligen måste vi invänta och se om deklarationen i fråga har något att göra med det kommande valet i Baskien.
Under alla omständigheter inger det oss hopp. Vi fortsätter att hoppas och tro på ett definitivt slut på allt våld, och ett steg i den här riktningen, tror vi i alla fall, bottnar i den anda av dialog och samstämmighet som fanns hos och uppmuntrade dem som gav form åt och utarbetade den spanska konstitutionen.

Puerta
Herr ordförande! Det är viktigt att ni får höra olika röster från Spanien som alla uttalar ett hopp om en fredlig lösning. Det är också viktigt att vara vaksam, men de demokratiska värderingar som vi har utvecklat i Spanien alltsedan demokratins återinförande måste man ändå sätta sin tillit till. Många gånger har vi stått här och fördömt fruktansvärda brott, godtyckliga mord förövade på samhällets företrädare. Nyheten vi nu har fått fyller oss alla med hopp, även om viss försiktighet måste iakttas.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Vi i Baskien har under många år levt i en våldsam konflikt som har plågat vårt samhälle. I kväll har vi med tillfredsställelse fått höra att ETA har utropat ett ensidigt, obegränsat och villkorslöst vapenstillestånd. Det är första gången ETA lägger ned sina vapen på det här sättet. Jag hoppas att vi som företrädare för de politiska krafterna förstår situationen, och att vi klarar av att genom dialog avancera i en fredsprocess som med råge kan fylla de förväntningar på fred och hopp som en övervägande majoritet av oss basker hyser. Jag uppmanar även Europas politiska krafter och medborgare att stödja oss i detta.

Ordföranden
Jag tror att vi alla är beredda att dela våra spanska kollegers förhoppningar.

Omröstning
Harrison
På punkt 1d vill jag ändra " 45 kalenderdagar" till " 60 kalenderdagar" .

Ordföranden
Kan jag godta föredragandens muntliga ändringsförslag?
Jag konstaterar att det inte finns några invändningar. Följaktligen kan vi genomföra omröstningen.
Ändringsförslag 33

Harrison
Kan jag bara få förklara att jag antar ändringsförslag 33 i sin helhet, detta skulle ersätta stycket fram till " maximal betalningsperiod" i mitt ändringsförlag nr 26. Resten av ändringsförslag 26 skulle kvarstå.
(Parlamentet godkände förslaget till lagstiftningsresolution.)

Weber
Herr ordföranden! Enligt vår röstningslista faller ändringsförslag 4 och 18 om ändringsförslag 14 antas.
Jag skulle vilja upplysa om att det egentligen är så att antagande av ändringsförslag 14 inte medför att ändringsförslag 4 faller. Det kan mycket väl röstas igenom som tillägg och jag skulle vilja be er att ta upp det till omröstning som sådant.

Ordföranden
Det ni säger förefaller mig egendomligt, herr Weber. Enligt uppgifter från parlamentets tjänstemän har innehållet ansetts icke-förenligt.

Roth-Behrendt
Herr ordförande! Jag delar er uppfattning, ty båda ändringsförslagen hänför sig till samma stycke i resolutionen, och om ändringsförslag 14 från min grupp godkänns, faller ändringsförslag 4 från gruppen Europeiska radikala alliansen bort, såvida inte min grupp tar upp ändringsförslag 4 som tillägg, vilket vi inte kommer att göra.

Weber
Herr ordföranden! I motsats till vad Roth sagt behandlar vårt ändringsförslag bevarandet av den biologiska mångfalden, vilket inte är fallet med det ändringsförslag hennes grupp lagt fram. Jag insisterar således på att vårt ändringsförslag skall ställas under omröstning som tillägg.

Bryer
Jag instämmer också i er uppfattning. Alla som har lagt fram ett ändringsförslag - det var Gruppen Europeiska radikala alliansen, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och Gruppen De gröna i Europaparlamentet - måste ha möjlighet att yttra sig. Jag ber verkligen om att man uppträder just. Jag instämmer med er i att de inte är identiska, ty vi är de enda som vill att det skriftligen klart skall fastställas, hur mycket emission trading som äger rum och vilka egna åtgärder som vidtas. Därför värjer jag mig strikt mot att de båda övriga faller bort, alltså även vårt ändringsförslag 18, för den händelse ändringsförslag 14 antas.
Om ändringsförslag 18

Breyer
Herr ordförande! Vi behöver alltså här inte införa någon läsundervisning. Vi har diskuterat med socialisterna om det bör ske en mängdrelaterad begränsning. I vårt ändringsförslag 18 finns det med siffror klart angivet hur denna mängdrelaterade begränsning skall se ut. Om vi hade genomfört omröstningen på korrekt sätt, så skulle vårt ändringsförslag ha kommit först, och sedan skulle vi ha haft en korrekt ordningsföljd. Jag insisterar uttryckligen på att vårt ändringsförslag 18 läggs fram för omröstning, och var och en som kan läsa, kommer att konstatera att det här finns skillnader.

Ordföranden
Fru Breyer, jag respekterar er åsikt, men det finns även andra åsikter och uppfattningar i parlamentet. Det vore inget problem för mig att genomföra en omröstning om ert ändringsförslag, men enligt min bedömning vore det inte korrekt.
(Parlamentet godkände resolutionsförslaget.)

Sainjon
Herr ordförande! Jag tackar för att ni gett mig ordet, då jag kunnat konstatera att ni var lite snabb vid omröstningen om Gruppen Europeiska radikala alliansens förslag. Jag är lite förvånad eftersom ni ibland tar god tid på er.

Ordföranden
Sainjon, ni har rätt. Jag var snabb, det är så sant, men vi har en lång rad av omröstningar framför oss. Jag vill inte hålla ledamöterna kvar här till klockan tre på eftermiddagen. Resultatet var så uppenbart att inga tolkningar kunde göras.
(Parlamentet godkände resolutionsförslaget.) Gemensamt resolutionsförslag om den politiska utvecklingen i Ryssland
(Parlamentet godkände resolutionsförslaget.)
Titley
Herr ordförande, jag vill föreslå en muntlig ändring som tar den sista delen av detta ändringsförslag - och andemeningen i det - och lyder: " ... pekar på betydelsen av PKK: s vapenvila den 28 augusti 1998 och uppmanar de turkiska myndigheterna att ta det uppkomna tillfället i akt för att söka uppnå en fredlig och politisk lösning på den kurdiska frågan" . Vi skulle vilja att denna muntliga ändring antogs och att den tillades under punkt 16, som handlar om den kurdiska frågan.
Jag vill tillägga att det finns ett meddelande i den tyska pressen om att PKK: s vapenvila är över. Jag är säker på att detta meddelande är fel. Vapenvilan pågår fortfarande. Så orden " pekar på betydelsen av PKK: s vapenvila den 28 augusti 1998 och uppmanar de turkiska myndigheterna att ta det uppkomna tillfället i akt för att söka uppnå en fredlig och politisk lösning på den kurdiska frågan" , skall placeras i slutet av punkt 16.
Jag förstår att detta ändringsförslag har McMillan-Scotts gillande.

Ordföranden
Värderade kolleger! McMillan-Scott förvarnade mig i morse om att han, på grund av andra politiska plikter, inte skulle kunna vara närvarande vid omröstningen mitt på dagen. Han har bett Schwaiger ersätta honom, och jag tror att Schwaiger kan ge uttryck för McMillan-Scotts åsikt om det ändringsförslag som nu framläggs av Titley. Om det inte finns några invändningar från parlamentets sida, kommer jag att genomföra omröstningen.

Schwaiger
Herr ordförande! Jag vill hänvisa till att det i alla media har rapporterats att PKK: s vapenstillestånd har upphört, och att det nu är mycket svårt att rösta för detta ändringsförslag, som det egentligen ligger en god avsikt bakom. Men om det är möjligt att göra en muntlig ändring, skulle jag föreslå att man understryker nödvändigheten av ett vapenstillestånd, och låter resten stå oförändrat, utan att citera PKK. Under dessa omständigheter skulle vi kunna rösta ja: Nödvändigheten av ett vapenstillestånd, och en politisk, fredlig lösning.

Ordföranden
Herr Schwaiger! I dessa subtila politiska frågor gör vi alltid subtila distinktioner, precis som ni nu gjorde. Därför att ni vill ändra det muntliga ändringsförslaget. Jag är rädd att det kan leda till viss förvirring.

Titley
Herr ordförande! Om PPE kommer att rösta " för" på denna grundval, då accepterar jag det.

Ordföranden
Finns det några invändningar mot att jag genomför omröstningen om Titleys modifierade ändringsförslag?
Eftersom det inte finns några invändningar, skall jag genomföra omröstningen.

Schwaiger
Herr ordförande! Jag har fått det intrycket att Titleys ändringsförslag siktar till att plocka bort första delen av ändringsförslag 25 och rösta enbart om den andra delen, som han har formulerat och som ändrades i enlighet med min formulering, men inte om den första delen som drogs tillbaka, såvida inte Gruppen De gröna skulle vilja behålla den första delen. I så fall måste man rösta om den.

Ordföranden
Herr Schwaiger! Jag tror att det är fråga om en förväxling: den första delen omfattas inte av Titleys ändringsförslag.

Titley
Herr ordförande! Mitt ändringsförslag, som nu antagits, skulle läggas till punkt 16. Vi måste fortfarande rösta om punkt 17.
(Parlamentet godkände resolutionsförslaget.)

Bonde och Sandbæk
Kommissionens förslag har det utmärkta målet att integrera könsrollsaspekten som en viktig och genomgående faktor i utvecklingssamarbetet. En medveten uppmärksamhet på könsrollsaspekten - man borde diskutera en " positiv" särbehandling av kvinnor, är en nödvändig förutsättning för en effektiv och hållbar utveckling i utvecklingsländerna. Hjälpen blir helt enkelt felorganiserad och får inte rätt effekt om man inte värnar kvinnorna i utvecklingssamarbetet. Strategin bör vara övergripande och omfatta " mainstream" -aspekten i alla åtgärder. Det finns annars en fara för att åtgärderna bara blir ett tillfälligt skott från höften utan avsedd verkan.
Fru Junker skall ha beröm för betänkandet, som på en rad områden stramar upp den gemensamma ståndpunkten. Ändringsförslag 15 och 16 innebär exempelvis att man på ett positivt sätt skall favorisera utvecklingsländerna genom kontraktstilldelning. De ändringsförslag som rör urvalsförfarandena och tidsramen kan vi emellertid inte stödja. Vad gäller urvalsförfarandet vill fru Junker, och kommissionen, ha en rådgivande kommitté. Vid ett val mellan två onda ting ser vi hellre användandet av en förvaltningskommitté (IIB), som rådet föreslår. Ändringsförslag 6 och 11, som rör tidsramen, röstar vi också emot. Även om vi normalt sett inte stöder tidsramar, är det i detta fall nödvändigt för att sätta press på kommissionen. Den finansiella referensgrunden stöder vi i denna situation. Det bör nämligen inte vara möjligt för kommissionen att be om mer pengar för att betala konsulter m.m. Beaktandet av könsrollsaspekten bör ingå som en naturlig del av en effektiv och förnuftig utvecklingspolitik.
Vi vill dessutom gärna betona och berömma initiativet i den gemensamma ståndpunkten som gör det möjligt för kommissionen att hålla sammanträden med företrädare för medlemsstaterna och mottagarländerna med avsikt att öka medvetandet om könsrollsaspekten på nya områden inom ramen för utvecklingssamarbetet.
Betänkande Harrison (A4-0303/98)

Hager
Jag har röstat för många ändringsförslag och i den slutliga omröstningen för Harrisons betänkande, eftersom jag är av den åsikten att det i väsentlig utsträckning förbättrar kommissionens förslag.
Men detta ändrar inte min uppfattning, enligt vilken jag avslår kommissionens förslag, eftersom det innehåller bestämmelser som går tydligt och klart utöver det egentliga målet, och för vilka som de europeiska lagstiftarna inte har några befogenheter. Fastän mitt ändringsförslag om en lagstiftningsresolution inte har fått någon majoritet, får jag min hållning bekräftad inte minst genom motsvarande interventionsskrivelser. De massiva ingreppen i nationell civilrätt och civilprocess rättfärdigas inte av initiativet till bekämpning av betalningsförseningar, som principiellt bör hälsas med tillfredsställelse.

Titley
Jag gläder mig åt att vi idag handlar för att få ordning på den kostbara skandalen med betalningsförseningar som våra småföretagare och mellanstora företagare möter.
Små och medelstora företag är motorn i vår ekonomiska tillväxt, och även arbetsgivare till de flesta av våra medborgare som arbetar i den privata sektorn.
I den egenskapen förtjänar de mer respekt från de stora företagen och den offentliga sektorn, vilka de förser med de varor oc tjänster som vi alla är beroende av.
Det viktigaste erkännandet av de små och medelstora förtagens arbete skulle vara att de blev betalade i tid för sitt hårda arbete. Detta gäller framför allt för de större företagen och för den offentliga sektorn som kan ha råd med att betala sina räkningar, men som kanske tycker om idén att skjuta upp betalningar för att tjäna mer ränta på pengarna på sina bankkonton. Denna dåliga vana har utan tvekan uppmuntrats av misslyckandet med tidigare regler för att kräva snabb betalning av mindre företag. Storindustrin har haft inflytandet och advokaterna för att tvinga små och medelstora företag att vänta på pengarna.
Fastställandet av minimiregler för frister för betalningar till små och medelstora företag, och för att tillåta inkassoföretag att arbeta i hela EU, vilket författaren av detta betänkande kräver, är ett tecken på att vi som politiker är beredda att hjälpa " David" i affärsvärlden att få en rättvis behandling av " Goliat" .
Jag kan tillägga att den Europeiska kommissionen behöver föregå med gott exempel genom att förvissa sig om att alla dess räkningar betalas i tid till små och medelstora företag.

Trizza
De små och medelstora företagen utgör en ständigt växande andel av det europeiska företagsnätet, framför allt i de mindre utvecklade regionerna. Varje åtgärd eller initiativ, som syftar till att hjälpa de små och medelstora ekonomiska aktörerna, är därför ett stöd till den europeiska ekonomin som helhet och innebär en säker väg för att uppnå regional ekonomisk sammanhållning.
Jag stöder därför det intresse som kommissionen visat i sina initiativ för att främja utvecklingen av de europeiska kapitalmarknaderna för små och medelstora företag och är helt överens med föredraganden, Hendrick, om nödvändigheten av att sätta igång informationskampanjer riktade till privatpersoner och företag för att stimulera investeringarna i de små och medelstora företagen genom att finansiera deras expansion och utveckling.
Jag ser också positivt på kollegan Scarbonchis tes att det är nödvändigt att förbättra de europeiska programmen och initiativen till stöd för främjande av de små och medelstora företagen. Framför allt de företag som koncentreras till landsbygden är för sin överlevnad och sin utveckling beroende av en bättre samordning mellan industri, jordbruk och turism.
Jag delar slutligen den anda som genomsyrar direktivet som kommissionen har utarbetat för att bestämma lämpliga betalningsterminer för utställda fakturor. Störningar i kassaflödet och likviditetskriser är i själva verket en av de vanligaste orsakerna till att små och medelstora företag går i konkurs.
Betänkande Secchi (A4-0299/98)

Andersson, Lööw och Wibe
Vi stöder inte den urholkning av kampen mot skatteflykt som görs i artikel 6.2 genom ändringsförslag 4.

Fourçans
Ett visst antal hinder gör fortfarande den inre marknaden inte fungerar på bästa sätt. Den direkta och indirekta skatten är några av dessa hinder. Det är uppenbart att det varken är möjligt, eller hälsosamt, att göra de femton skattesystemen i unionens medlemsstater enhetligt. Istället behöver vi radera de snedvridningar som fortsätter att skada den stora europeiska marknadens funktion.
Kommissionen lade i mars i år fram ett förslag om betalningar av räntor och royalties mellan närstående bolag i olika medlemsstater. Textens syfte är att ta bort dubbelbeskattningen av dessa betalningar och att på så sätt undvika att närstående bolag i olika medlemsstater straffas på grund av diskriminerande skatteregler.
Jag gläds åt denna text samt åt Secchis betänkande. Detta föreslår en utvidgning av bestämmelserna i direktivet om uppburna skatter på betalningar av räntor och royalties mellan bolag som inte är närstående, inom ramen för konsolideringen av den inre marknaden.
Jag anser det faktiskt vara välbetänkt att föreslå att dessa betalningar skall skattas i de medlemsstater där de bolag som uppbär räntan och royaltyn är etablerade. Däremot kan man ställa sig frågan om det är önskvärt att komplicera systemet genom att acceptera vissa avvikelser från denna princip, vilket direktivet föreslår. På sikt skulle det vara bra om denna avvikelse försvinner till förmån för ett enhetligt skattesystem i det land där betalningen uppbärs.
Betänkande Langen (A4-0084/98)

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet röstade idag för betänkandena av Langen och Miller om respektive ett gemensamt system för mervärdesskatt och punktskattepliktiga varor. Vi röstade för, eftersom vi vill ha en inre marknad på vilken varor kan transporteras mellan medlemsstaterna utan handelshinder. Ett av handelshindren är skillnaderna i mervärdesskattesystemen mellan två medlemsstater.
De skilda mervärdesskattesystemen har inget med skattesatserna att göra, utan rör det sätt på vilket en vara beskattas när den passerar en nationell gräns. Om det tillämpas olika mervärdesskattesystem mellan två länder, kan företagen riskera att deras varor dubbelbeskattas eller i vissa situationer inte beskattas alls. Avsikten med kommissionens förslag är att säkerställa ett enhetligt mervärdesskattesystem, men den behörighet som den föreslår skall överföras till kommissionen ger nästan fritt spelrum för kommissionen att fastställa mervärdesskattesatserna i de enskilda medlemsstaterna, och det är vi emot.
Kommissionen föreslår att utvidga den rådgivande mervärdesskattekommitténs befogenheter och ombilda det till en regelverkskommitté, som på grundval av kommissionens förslag beslutar med kvalificerad majoritet. Den nya punktskattekommittén sätter " Plumb-Delors" -avtalen ur spel, och dessutom kommer parlamentet inte längre ha rätt att bli informerat om kommitténs arbete, vilket innebär att parlamentet kommer att förlora en del inflytande.
Eftersom en harmonisering av t.ex. mervärdeskattesatser kommer att få konsekvenser som är mycket långtgående för medlemsstaterna, bör dessa beslutas genom samarbete mellan länderna. Det är därför viktigt att hålla fast vid att sådana områden som rör politiskt känsliga ämnen, t.ex. harmonisering av mervärdesskattesatser, inte behandlas av kommissionen utan av rådet efter förslag från kommissionen. Härmed säkerställs att subsidiaritetsprincipen i förhållande till beskattningsområdet upprätthålls. Därför tar de danska socialdemokraterna kraftfullt avstånd från tanken att utöka kommissionens behörighet på det skatte- och avgiftspolitiska området.
Betänkande Miller (A4-0064/98)

de Rose
Låt oss genast komma ihåg att förslaget i rådsdirektivet vi behandlar handlar om ändring av direktiv 92/12/EEG och syftar till att stärka kommissionens makt när det gäller regleringen av punktskatter.
Inom denna ram, även om vi opponerar oss mot denna förstärkning av kommissionens befogenheter, anser vi att den motvikt som givits punktskattekommittén som har reglerings- och rådgivande befogenheter är oumbärlig.
Vi konstaterar att tillämpningen av de administrativa förfarandena mellan medlemsstaterna måste förbättras i syfte att underlätta och att utveckla utbytena av punktbeskattade produkter mellan gemenskapens länder. För närvarande är handeln med sådana varor, på lång sikt, fortfarande en källa till bedrägerier och smuggling av alla slag. Förfarandet är nästan " institutionaliserat" i vissa länder.
Det verkar således nödvändigt att fastställa en enhetlig form för förfarandena i syfte att skapa en jämlikhet mellan staterna, och främja utbytet av sådana produkter. Det kan möjliggöras med detta direktiv, som å ena sidan tar relativ hänsyn till medlemsstaternas skattemässiga självständighet och å den andra ger kommittén en viss funktion.
Med hänsyn till det gläds vi å ena sidan över att punktskattekommittén skall utgöras av företrädare för medlemsstaterna och å den andra att dess beslut med kvalificerad majoritet inte tar kommissionens företrädares röst i beaktande, i egenskap av kommittéordförande.
Avslutningsvis reserverar vi oss mot det som kan leda till en allmän harmonisering av punktskattesatserna, eftersom vi fortfarande anser det vara viktigare vad denna skatt används till än själva skattesatsen.

Souchet
Då den inre marknaden upprättades fastställdes fyra direktiv för att möjliggöra tillämpningen av denna specifika skatt på alkohol, tobak, oljeprodukter och guld, inom ramen för den fria rörligheten för varor. Dessa direktiv behandlar punktskattesatsen, strukturen för produktkategorier med punktskatt och dessas rörlighet.
1992 skapades en särskild kommitté som kallades " punktskattekommittén" . Denna kommitté, som bestod av experter från medlemsstaterna, har bara en rådgivande funktion. Vid ett flertal tillfällen har den redan begärt att en reglering skall ske av de akuta problem som är omöjliga att lösa inom ramen för befintliga bestämmelser.
Men när det gäller denna " punktskattekommitté" uppstår det juridiska problemet avseende kommitténs rådgivande befogenhet, särskilt det faktum att dess åsikter inte tvingar kommissionen att föreslå förbättringar i den ordning man har, som hänför sig till såväl till beskattningstrukturen som till produkternas rörlighet. Så även om en medlemsstat rättar sig efter kommitténs riktlinjer kan dessa bestridas i domstol, även i EG-domstolen. Dessutom behöver inte de nya medlemsstaterna acceptera dessa riktlinjer vid utvidgningen.
Vi vet alla att produkter som punktbeskattas, och särskilt tobak, vin och alkohol, alltid varit föremål för illegala verksamheter. Så länge procedurerna inte är harmoniserade mellan medlemsstaterna kommer möjligheten till bedrägeri och smuggling att kvarstå. Det är därför nödvändigt att kommissionen inför en ny datoriserad kontroll av rörligheten av varor med punktskatter, samtidigt som det datoriserade system för gemenskapens varutransit. Parallellt gör detta nya förfarande utan tvekan det möjligt att begränsa momsbedrägerierna i gränsområden. Det är således helt onödigt att förutse en harmonisering av mervärdesskattesatserna, i motsats till förslagen i Castagnèdes betänkande, för att nå dit.
Slutligen vill jag här påminna om en viktig felaktighet i kommissionens bestämmelse avseende rörlighet för varor som är punktbeskattade. Är det normalt att en vinodlare, för att sälja sitt vin till en speciell kund i Tyskland, är tvungen att låta sin produkt transporteras av en " godkänd" transportör, som kommer att utföra en betydande tjänste åt honom och detta för att kunna återfå en punktskatt på noll franc? Denna situation är helt vansinnig och utgör dessutom ett verkligt hinder för den Europeiska unionens inre marknad.
Ett annat exempel som visar att kommissionen är långt ifrån den ekonomiska verkligheten är att en speciell kund i en medlemsstat kan komma och köpa upp till 90 liter vin på en vinodling (de är fyra personer i bilen och då kan de transportera 360 liter vin) utan att behöva betala punktskatter medan vinodlaren själv inte kan åka dit och överlämna en enda liter vin utan att vara tvingad att låta varan transporteras av en " godkänd" transportör.
Egentligen fungerar kommissionen ännu en gång som ett regleringsinstrument till nytta för de stora företagen och naturligtvis till skada för de små. Vi vet alla här att de enda företag som skapar sysselsättning är de små och medelstora företagen, men kommissionen bestraffar deras utveckling och som en konsekvens av det också skapandet och utvecklingen av anställningstillfällen.
Sammanfattningsvis ber vi kommissionen att i sitt förslag till rådet innefatta " punktskattekommitténs" rekommendationer i syfte att undvika den administrativa felande biten i de förfaranden, som kommissionen tvingar på aktörerna i Europeiska unionen.
Resolution om klimatförändringar (B4-0802/98)

Martinez
Herr ordförande! År tusen var man rädd för kometer. Nu är vi rädda för ozonhålet och växthuseffekten. I grunden såg McCarthy kommunister överallt, här ser våra kolleger rasister och fascister överallt.
Nu är den nya tvångsföreställningen att se CO2 och växthusgaser överallt. Metan, koldioxid skulle värma planeten och få polerna och glaciärerna att smälta. Havet skulle stiga och vi skulle alla drunkna, utom våra kolleger i mitten förstås som kan simma.
När nu detta konstaterats skulle man kunna tro att Buenos Aires och Kyoto skulle ge sig på orsakerna. T.ex. förbjuda Pinatubo att släppa ut gas, förbjuda människoliknande varelser att andas för att inte släppa ut CO2, och belysa jorden 24 timmar om dygnet för att fotosyntesen skall kunna fungera.
Eftersom det naturligtvis var svårt fann man svaret: skatten. Efter beskattningen av familjen, investeringar, bion ska nu skatten kyla klimatet, rena atmosfären. Det är ännu starkare än Viagra. Istället för att beskatta skattebetalarna skall nu gasen beskattas. I grund och botten börjar Buenos Aires och Kyoto med en tvångsföreställning och det avslutas med en clownhistoria. Endast en sak är allvarlig i denna historia. Man vet nu att galna-ko-sjukan kan överföras till människan. Beviset, det finns miljöpartister och miljövänner.

Bloch von Blottnitz
Medan EU: s miljökommissionär Ritt Bjerregaard inför Europaparlamentet i Strasbourg åter en gång håller ett fromt tal om Europeiska unionens pionjärroll när det gäller klimatskydd, står två tredjedelar av staten Bangladesh yta under vatten. De fatala följderna av klimatkatastrofer har redan nått mänskligheten. Men varken i kommissionen eller i ministerråden behandlas förebuden till klimatkatastrofen med nödvändigt allvar. Och inte heller Europaparlamentet, framför allt dess utskott för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, kan med sina yttranden om klimatskydd tillfredsställa de aktuella kraven. Tvärtom. Nu har också deras en gång ganska framstegsvänliga försök blivit så urvattnade, att man beklagligtvis måste tala om ett klimatpolitisk trendbrott.
USA: s envisa vägran att underteckna Kyoto-protokollet, som är utrustat med helt otillräckliga reduceringsmål, har uppenbarligen åter blåst liv i saken. Dock åt galet håll. Under en täckmantel av förment " flexibilitet" av de politiska instrumenten satsar man numera också i Europa på internationell handel med utsläppslicenser - dock utan att ens inledningsvis känna till hur det kan fungera och kontrolleras. De senaste offentliggörandena från kommissionen ger inget besked om detta.
Inte heller Ritt Bjerregaard har uppenbarligen någon uppfattning om vem som i framtiden skall organisera, kontrollera och i händelse av missbruk slutligen utfärda sanktioner mot det kommande schackrandet med nedsmutsad luft. Hennes bedyranden att sådana flexibla åtgärder för klimatskydd endast skall få tillämpas som tillägg till nationella reduceringsmål är inte övertygande. Om den av kommissionen favoriserade uppdelningen mellan nationella och " flexibelt" uppnådda koldioxid-reduceringar vill hon inte säga någonting. Hennes tigande inför Europaparlamentet i detta ärende lovar i varje fall inte något gott för miljön. Inte ens den ståndpunkt som hon fortfarande företrädde i Kyoto, att minst 50 procent av förpliktelserna om reducering måste uppnås i respektive land där utsläppen görs, får hon över sina läppar.
Denna utveckling inför konferensen i Buenos Aires är oroväckande. Men den passar på ett fatalt sätt in i bilden av en europeisk politik, som mer och mer förfaller till att bli ett avregleringsmaskineri och där försiktiga frivilliga förpliktelser från diverse industriorganisationer, vilka det vara må, uppenbarligen betyder mer än klara politiska målsättningar.
Inom grön miljöpolitik har man alltid varnat för en sådan utveckling. Ty vid sidan av alla kontroll- och sanktionsproblem leder den internationella handeln med nedsmutsningslicenser på kortare och längre sikt inte till några som helst förbättringar i världens koldioxid-balans. Bytesaffärer mellan dem, som (fortfarande) inte släpper ut särskilt mycket koldioxid, och dem, som under de gångna årtiondena har blivit rika på miljöns bekostnad, hettar bara upp klimatet ännu mer. Globala reduceringsmål kan inte uppnås på detta vis. Inte en gång dessa löjliga mål från Kyoto. Och absolut inte den minst 60-procentiga reduceringen av drivhusgaserna, som namnkunniga vetenskapsmän anser vara nödvändiga senast fram till mitten av nästa århundrade.
Inte heller EU: s av Ritt Bjerregaard stereotypt påstådda pionjärsroll när det gäller klimatskydd är det något särskilt bevänt med. Realiteten ser annorlunda ut: Utsläppen ökar. Allt fler bilar bidrar, trots tekniker för att spara bensin, till allt större koldioxidutsläpp. På samma sätt ser det ut när det gäller boksluten i de europeiska budgetarna: Framgången för effektiva tekniker omintetgörs av det ökande antalet lägenheter för ensamstående och småfamiljer. Energipriserna är dessutom för låga. Och det enda koncept som kan utlova någon framgång, ett snabbast möjligt införande av en ekologisk skattereform, pratas sönder i de ansvariga instanserna. T.o.m. sådana europeiska energisparprogram som Altener II eller Save II stöds av kommissionen och rådet enbart med många ord, men inte med tillräckliga finansiella medel. Det är ett sorgespel.
I släptåget efter koldioxiddiskussionen hotar slutligen till all olycka också en återkomst för kärnenergin. Förespråkarna lovordar den mot allt förnuft som den sista räddningen mot klimatförändringen - och driver på detta vis ut djävulen med hjälp av Belsebub. Främjandet av denna dinosaurieteknik binder när allt kommer omkring de medel, som absolut behövs för att stödja de förnybara energikällorna.
Om Europa verkligen vill inta en pionjärroll när det gäller världens klimatpolitik, måste det allra först ske många saker i Europa.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
Vi har inte stött ändringsförslaget om att införa en skatt på flygbränsle, även om vi är emot det undantag som flygtrafiken har på detta område. Men det passar inte in i detta resolutionsförslag om de aktuella globala förhandlingarna om koldioxidutsläpp.
Resolution om den internationella ekonomiska krisen

Berthu
Herr ordförande! Under den här debatten om den internationella finanskrisen har vi hört Jacques Santer uttala att framtidsutsikterna med euron skyddar oss mot hotet från en allmän finansiell instabilitet.
Jag tackar först kommissionens ordförande för att han har förhållit sig relativt måttfull och att han inte har påstått, som så många andra och även vissa kommissionärer, att euron skyddar oss mot den asiatiska krisen som beaktas globalt. En uppenbarligen osannolik tes. Den asiatiska krisen beror på övergångsproblem i länder på uppåtgående och kommer sig av en för snabb tillväxt. Dessa problem existerar naturligtvis inte i Europa och det är ingen risk att vi hos oss får se en kris liknande den i Korea eller Indonesien.
Jag svarar dock även på Santers mer begränsade påstående enligt vilket euron skyddar oss mot den finansiella instabiliteten. I verkligheten har denna aldrig hittills haft någon större anledning att utbreda sig i Europa och det oberoende av vilken, något ordnade, samordning som funnits mellan centralbankerna skulle det blivit samma resultat med relativ stabilitet.
Resten är bara propaganda. I synnerhet har den aktuella situationen inget att göra med den som 1992-1993 drog med sig betydande svängningar i de europeiska valutorna. Vid den tiden var problemet Europas eget, det var Tysklands återförening som tydligen var i behov av en återanpassning av de interna växelkurserna. I dag ligger problemet utanför Europa och det påverkar oss alla mer eller mindre.
Om euron i sig inte skyddar oss särskilt i dag kan den däremot utgöra ett tungt handikapp under de närmsta månaderna. Det kan bli så att om krisen blir värre får de olika medlemsstaterna behov av olika lösningar. Men enhetligheten i växelkurspolitiken och räntesatserna kommer att hindra dem. Det finns där en risk för en växande motsättning mellan euron och Europas intressen.

Lienemann
Den resolutionstext som föreslås om den internationella finanskrisen är mycket nedslående.
Till att börja med i analysen så ges ingen kritik av själva grunderna i det globala ekonomisk-finansiella systemet (skillnaden mellan den finansiella bubblan och den verkliga ekonomin, spekulativa och ackumulativa mekanismer, frånvaron av politisk, social och miljömässig reglering, en ökning av oegentligheter i länder och mellan länder, en berikning av transnationella företag och ett utarmande av befolkningar). Erkännandet av marknadsekonomin skall inte kunna förväxlas med accepterande ett av denna finansiella och transnationella kapitalism.
Texten är otillräcklig eftersom den inte föreslår några spår för att grundläggande reformera den globala valutamarknaden: behov av en ny Bretton-Woods, regionala stora organisationer som definierar lämpliga monetära zoner.
I samma anda ger resolutionen ingen väg för avreglering av skatter. T.ex. som den som skulle kunna inledas tack vare skapandet av en skatt på kapitalrörelser (Tobin-skatten).
Slutligen, eftersom det handlar om samråds- och beslutsorgan förespråkar texten en ren och enkel anpassning till Clintons amerikanska position, nämligen att institutionalisera 22-gruppen. Det vore bättre att förse den interimistiska kommittén i Internationella valutafonden (som har den fördelen att samla I-länder, utvecklingsländer och PVD) med verklig politisk makt att fatta beslut.
I texten sägs ingenting om de risker denna kris kan medföra för vissa industri- eller banksektorer i Europa. Den negligerar således de nödvändiga åtgärder och justeringar som sektorsvis skulle kunna vara mycket användbara för att bevara sysselsättningen.
Mer allmänt förespråkar den inget specifikt för EU även om G7 insisterade på det intresse stimulansåtgärderna och tillväxtstödet hade.
Det är tyvärr EU: s löntagare som riskerar att få betala kostnaderna för våra instansers nuvarande stiltje.
Resolution om den politiska utveckingen i Ryssland

Martinez
Internationella valutafonden sprider ut sina krediter. Den liberala ekonomins guruer, i anglosaxisk skepnad, ger lektioner i privatisering, marknadslagar, fri konkurrens och andra liturgiska instrument i " den osynliga handens" religion.
Efter fem år med denna mixtur är de tragiska resultaten här: en raserad ekonomi, ett sönderslaget samhälle, ett amputerat livshopp tills man haft inkomst i mindre än 60 år, fattigdom, misär, korruption, våld, tomma offentliga kassor och staten förkrympt till Kremls område. Dit förde ultraliberalismen Ryssland.
Det omedelbara borttagandet av de ekonomiska gränserna och den brutala övergången från en ekonomi som var skyddad från den hårda konkurrensen från en spekulativ världskapitalism kunde inte leda till något annat än dit man kommit.
Det hade behövts etapper, framåtskridande, förnuft och måttfullhet. Det har bara varit överdrifter, dogmatism och brutalitet.
Från den kommunistiska ideologin har Ryssland utan övergång passerat till den ultraliberala ideologin. Från diktaturen i den kommunistiska nomenklaturen har landet gått över till maffians och oligarkins diktatur.
För att göra det extra allvarligt har de institutioner som inrättats visat sig vara en blockerande faktor när presidenten kan regera mot en majoritet av sina landsmän i duman.
Riskerna för Europa är oroande, med kärnvapen som överlämnats till så gott som resterna av armén och med risk för en sönderdelning av Ryssland på den kaukasisk-muslimska sidan och allra längst i öster.
Vad skall man då göra? Först dra lärdom av misstagen i den dogmatiska frihandeln och att i tid ta Europa ur denna fälla.
Därefter, välja realism när det handlar om Rysslands institutionella behov, nämligen en riktig stat, anpassad till detta land-kontinents storlek och i fas med dess sociala och historiska verklighet.

Souchet
Den resolution vårt parlament just antagit utökar antalet råd till den nya ryska regeringen. Jag beklagar samtidigt att den inte nämner någon av bristerna i analysen och de allvarliga svagheterna i Europeiska unionen, som den ryska kraschen just visat oss.
En brist i analysen är att alltför mycket ha underskattat den varaktiga mentala påverkan som sju decennier av sovjetiskt arv fört med sig, sju decennier av en försynens och armodets stat och att ha underskattat effekterna av frånvaron av all liberal tradition som skulle kunna avlösa ett krossat kommunistiskt system.
En stor brist har varit att fältet lämnats fritt för fler dogmer från liberala ekonomer och experter från väst, och de som kände till minst om den ryska verkligheten, som i huvudsak kom från andra sidan Atlanten. Vi har låtit dem förvandla Ryssland till ett experimentfält, framkalla bedrägligt skyddande likheter, förskrivit chockterapier de inte skulle ha vågat föreslå de egna regeringarna, göra påtryckningar för att få fram förhastade avregleringar och oordnade privatiseringar. Resultatet är i dag att " marknadsekonomin" för det ryska folket blivit synonymt med arbetslöshet och misär. Låt oss därför sluta spela rollen av övermodiga rådgivare och att diktera rytmen och formen för de ryska reformerna.
Låt oss helt enkelt konstatera att det Ryssland har mest behov av i dag är helt uppenbart en stark, kompetent och ärlig stat. Denna stat har inte vi kunnat hjälpa Ryssland att bygga upp. Vi har slängt ut medlemsstaternas skattebetalares pengar genom fönstret på hjälp och program för vilka vi har begärt utvärderingar, och som vi dessutom fortfarande väntar på, och där Emerson-affären visar att de inte kontrolleras eller kontrolleras litet, som de vid ECHO, och följaktligen är en källa till bedrägerier.
Vår första plikt var att hos oss massivt bidra till att utbilda denna nya politiska, ekonomiska och administrativa elit som Ryssland hade ett grundläggande behov av. Endast kommunisterna hade ett nätverk av utbildad personal. Vi har inte lyckats hjälpa det nya Ryssland att göra sig kvitt detta och att skaffa sig alternativa nätverk. Vår statstradition, vår erfarenhet av efterkrigstiden, våra ekonomiers progressiva övergång som i stor utsträckning administreras i den gemensamma marknaden gjorde oss mer lämpliga än andra att utbilda en rysk elit som är kapabel att behärska den progressiva övergången från planekonomi till en real ekonomi. Den snabbhet med vilken ryssarna tillägnat sig demokratins tekniker visar att denna ansträngning, om den gjorts i tid och i en lämplig skala, säkerligen skulle krönts av framgång och bidragit till att närma Ryssland till ett stort återfunnet Europa.
Man kan för övrigt fråga sig vad GUSP kan vara bra för, eftersom denna visat sig oförmögen att utgöra smältdegeln för en gemensam omfattande insats på detta område, som är så viktigt för Europeiska unionens framtid.
Det har funnits brister, brister även från Europeiska unionens sida, som inte lyckats urskilja eller känna igen de nya prioriteringar som på vår kontinent medförde slutet för den tvåpoliga världen och sammanbrottet för det sovjetiska systemet. Genom närsynthet och trångsynthet har de ansvariga i gemenskapen inte kunnat se krisen i den ryska staten komma och inte heller mäta dess vidd, eller utvärdera dess konsekvenser och de har inte kunnat justera hjälpen till de faktiska behoven. Denna förargliga obetänksamhet skulle mycket väl kunna få fruktansvärda konsekvenser för vår egen tillväxt. Det europeiska systemet, på det sätt det fungerar, har visat sig vara odugligt att på rätt sätt hjälpa vår ryska granne att med bra förutsättningar ta sig igenom denna övergångsperiod och dess oerhörda utmaningar, och således att på ett lämpligt sätt behandla en fråga som är helt grundläggande för våra länders framtid. Kanske vore det lämpligt att bry sig om att reformera på djupet, så vida man bryr sig om att predika reformer för Ryssland. Det är alltså upp till medlemsstaterna, vars roll verkar helt omöjlig att byta ut, att återta initiativet.
Betänkande McMillan-Scott (A4-0251/98)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag skall fatta mig kort med tanke på hur mycket klockan är. Det är nästan tre år sedan, i december 1995, som vi blev ombedda att för andra gången uttala oss om tullunionen med Turkiet.
Det var så här jag rättfärdigade det faktum att jag inte kunde ge mitt samtycke till tullunionen. Jag lade fram fyra skäl. Tullunionen presenterades och sågs i Turkiet, som en etapp på vägen mot en fullständig anslutning till Europeiska unionen. Med tanke på landets geografiska belägenhet, dess kultur, dess religion kunde jag inte tänka mig detta land som en integrerad part i den Europeiska gemenskapen med sin judisk-kristna tradition.
Det andra skälet var att Turkiet hade genomgått en utveckling inom området för de mänskliga rättigheterna, men det var fortfarande mycket kvar att göra. Att rösta för tullunionen var att stadfästa en situation som inte var acceptabel. Det tredje skälet var Cyperns situation som pågår sedan 1974. Det fjärde skälet, som i mina ögon inte var det minst viktiga för mig, är att Turkiet ännu inte erkänt det armeniska folkmordet 1915. Man försöker t.o.m. att förneka dess existens.
Jag sa att jag inte bortsåg ifrån de handelsmässiga aspekterna med detta avtal, men enligt min själ och mitt samvete kunde jag inte av nämnda anledningar rösta för det. Jag har inte ändrat uppfattning. Jag konstaterar att några år senare är det samma filosofi som fortfarande besjälar vårt parlament. Denna filosofi som består av att vänta sig att Turkiet kommer att förändras om vi hjälper dem. Men nej, det är inte lösningen. Det kommer att ändras av sitt folk, av de röster som kommer att avges. Det är inte en tullunion eller ekonomiska skäl som kommer att kunna förändra det turkiska folket och ändra dess ledares sätt att vara. Jag har därför inte kunnat ansluta mig till McMillan-Scotts betänkande.

Bébéar
För tre år sedan åkte några europaparlamentariker till Turkiet, dels för att förbereda tullunionen och dels för att precisera vår inställning till kurdfrågan och de mänskliga rättigheterna i Turkiet. Jag kom tillbaka från resan berikad, fylld av hopp om varaktigt framåtskridande.
Sedan dess har den politiska situationen komplicerats. Den ekonomiska tillväxten har med svårighet upprätthållits och framstegen när det gäller demokratin har inte levt upp till våra förväntningar. Trots det har tullunionen haft en positiv utveckling.
Framtiden inger oss ändå många farhågor. Kommer den turkiska regeringen att vara kapabel att uppnå tillväxt och att hålla tillbaka inflationen? Vad tänker den göra för att förbättra respekten för de folkrättsliga principerna, mänskliga rättigheter och demokratin? Kommer den att slutligen reglera kurd- och cypriotfrågan på ett fredligt sätt?
För närvarande har vi inga svar på dessa frågor. Jag är övertygad om att vi inte därför bör säga nej. Vår kollega McMillans betänkande är helt tydligt. Vi bör gå framåt, både i Turkiets och i Europeiska unionens intresse. Våra relationer bör fördjupas.
Att isolera Turkiet skulle inte på något sätt bidra till att förbättra livsvillkoren för befolkningen och situationen för de mänskliga rättigheterna. Ungdomen i Turkiet bör kunna medverka i Sokrates-, Leonardo- och i Ungdom för Europa-programmen. Ekonomin behöver hjälp att anpassa sig och omstruktureras. Reformen av administrationen kan inte göras utan samarbete.
Jag godkänner därför McMillan-Scotts betänkande. Men jag insisterar i synnerhet på de framsteg som måste göras på området för de mänskliga rättigheterna, för demokratin och ett intensivt samarbete i kampen mot den internationella handeln med droger.
Europeiska unionen har lagt ned stor kraft på detta område. Nu är det upp till Turkiet att ta över stafettpinnen.

Blokland
Det har visat sig att få förbättringar har skett av den inrikespolitiska situationen i Turkiet sedan tullunionen mellan Turkiet och EU trädde i kraft. Just dessa inre angelägenheter utgjorde under tiden för förhandlingarna med möjliga ansökarländer skälet för många parlamentsledamöter att rösta emot Turkiets tillträde. De politiska reformer som man har krävt inom ramen för tullunionen visar sig ännu inte på något som helst vis ha tagit form. Militärapparaten har alltjämt ett för stort inflytande över det turkiska samhället. McMillan-Scottbetänkandet ger en tydlig översikt över situationen in Turkiet. Samtidigt som man utförligt går in på diverse förhållanden som inte har förbättrats, varvid den dåliga situationen för mänskliga rättigheter väl ändå är det allra värsta, förblir betänkandets andemening att Turkiet kan bli medlem i EU. Emellertid finns inte den minsta antydan om att Turkiet strävar efter att lösa kurdfrågan på ett fredligt sätt eller avser att visa religiösa minoriteter omtanke och respektera deras grundläggande rättigheter.
Jag ställer mig till största delen bakom innehållet i betänkandet. Ändå har jag röstat mot. Anledningen till detta är betänkandets förslag att Turkiet " automatiskt" skall kunna bli medlem i EU då landet uppfyller diverse villkor. Det är ett steg jag inte kan vara med om att ta. Vad oss beträffar är Turkiet ur geografisk och kulturell synvinkel inget europeiskt land och kan därför inte bli medlem i EU.

Buffetaut
Förhållandena mellan Turkiet och Europeiska unionen har alltid kännetecknats av icke-sägandet, dvs. hyckleri. Aldrig har man tagit upp den underliggande frågan. Är Turkiet ett europeiskt land? Har landet verkligen möjlighet att integreras i Europeiska unionen?
Visst, Turkiet har ännu en väldigt liten del av sitt territorium i Europa. Men är det tillräckligt för att göra det till ett europeiskt land, dvs. att delta i den europeiska civilisationen och kulturen?
Låt oss tala klarspråk, Turkiets hela historia kantas av Ottomanska imperiets slag mot nationerna i Europa. Varken historien eller civilisationen binder detta stora asiatiska och halvorientaliska land till Europa.
Utifrån det perspektivet vore det inte mer realistiskt och mer ärligt att föreslå sammanhängande, starka, eller nära, samarbetsformer men utan utsikten till anslutning i framtiden, som man oupphörligt förespeglar för att sedan alltid tillbakavisa dem.
Med det sagt lägger McMillan-Scotts betänkande tyngdpunkten på vissa hinder för Turkiets anslutning, som läggs till det grundproblem jag nyss talade om. Är det acceptabelt för Europeiska unionen att ett kandidatland är en av knutpunkterna för den internationella droghandeln och inom ett annat straffrättsligt område, den organiserade olaga efterbildningen i industriell skala? När det gäller de mänskliga rättigheterna måste vi också komma ihåg att, i synnerhet på det juridiska området, åligger det varje stat att respektera rättvisa förfaranden som garanterar rätten till försvar. Kampen mot terrorismen, som bör vara utan svaghet, kan bara stärkas genom lagar och tydliga straffrättsliga regler på denna punkt. Kan man också tillåta att Turkiet, trots FN: s resolutioner, fortsätter att olagligen ockupera en del av ön Cypern?
McMillan-Scotts betänkande insisterar också på behovet att underordna de väpnade styrkorna den politiska makten. Denna punkt illustrerar på ett bra sätt den svårighet det innebär att lämna vårt tänkesätt och våra kulturella sedvanor för en historisk verklighet som är väldigt annorlunda vår egen. Efter Kemal Ataturk har armen alltid ansett, och alltid varit, garanten för den turkiska författningen och i synnerhet statens konfessionsfria karaktär. I praktiken är armen i dag ett värn mot islam. Vi ser där med vilket omdöme man bör frukta den ottomanska verkligheten.
Sammanfattningsvis verkar det tydligt, av historiska orsaker och på grund av civilisationen, samt för de överväganden som rör mänskliga rättigheter och den ekonomiska situationen, att Turkiet inte bör vara en del av Europeiska unionen.
Det återstår dock att tänka oss ärliga, tydliga och nära relationer mellan Europeiska unionen och Turkiet, som respekterar denna stora halvorientaliska nations specifika egenskaper.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har röstat för betänkandet, som handlar om den årliga genomgången av tullunionen mellan EU och Turkiet. Det skall inte finnas något tvivel om att de danska socialdemokraterna ser allvarligt på att det inte skett några väsentliga förbättringar, vad gäller situationen för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska reformerna i Turkiet. Det är önskvärt att den turkiska regeringen aktivt stöder
en fortsatt demokratisering och skydd av de mänskliga rättigheterna och en konsolidering av den politiska kontrollen med de väpnade styrkorna, -etablering av ett gott grannskap mellan Turkiet och i synnerhet Grekland, -att de folkrättsliga principerna följs vid lösningen av de konfliktfyllda frågorna rörande Egeiska havet, -en fredlig lösning av Cypern-frågan.Det är de danska socialdemokraternas hållning att principen om respekten för de mänskliga rättigheterna skall knytas närmare till deltagande i en rad utbildningsinriktade program, och att att den människliga rättighetssaspekten skall tas med i den interinstitutionella arbetsgruppens vidare arbete. Tullunionen skall också vara utgiftsneutral i förhållande till EU: s allmänna budget.

Ordföranden
Omröstningarna är nu avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl 13.45 och återupptogs kl 15.00.)

Situationen i området kring de stora sjöarna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i området kring de stora sjöarna.

Pinheiro
Herr ordförande, mina damer och herrar! Krisen i området kring de stora sjöarna som i dag står i centrum för vår oro, är mer än fyra år lång och går nu in i ännu en häftig fas, genom kriget i Demokratiska republiken Kongo sedan i augusti.
Den fruktan, som vi flera gånger har gett uttryck för, om risken att få se krisen breda ut sig till grannländerna, har nu tyvärr slagit in. Länder i Östafrika, Centralafrika, Södra Afrika, totalt sex länder, är nu redan indragna i konflikten. Risken är att andra länder kommer att dras med i denna konflikt i Kongo-Kinshasa-området. Ett speciellt orosmoment i detta ögonblick, gäller möjligheten av att Sudans styrkor, från regeringssidan, kan komma att intervenera Republiken Kongo, vilket troligen skulle innebära en växande involvering av Sudans grannländer.
I Kongo-Kinshasa satte inte, som vi alla känner till, regimen Mobutos fall och den nya regimens inträde stopp för den strukturella, politiska, ekonomiska och sociala krisen, vilken nu redan är långvarig. Den har gjort Kongo, före detta Zaire, till en medelpunkt för ständig instabilitet, i Centralafrikas hjärta. Hur man än analyserar den aktuella konflikten, dess förbindelser med området kring de stora sjöarna och de etniska problemen - inte enbart i Rwanda och Burundi, utan också i Kivuprovinsen och i södra Kongo - vilket dessutom är bekant för alla ledamöter, liksom vår tes om att ingen lösning kan uppnås manu militari , det vill säga, genom väpnade handlingar. Vi har sagt och repeterat att det är viktigt, att genom politiska förhandlingar, finna lösningar på de djupa problemen av politisk, ekonomisk och social karaktär, i denna region av Afrika.
Det är med allt mer frustration som vi alla bevittnar, inte bara det omöjliga i att fortsätta att bedriva en utvecklingspolitik, utan också förstörelsen av infrastrukturer och institutioner, till vilka Europeiska unionen och dess medlemsstater, inte utan svårigheter, har bidragit.
Europeiska unionen har haft en klar inställning i denna fråga, särskilt den senaste tiden, och uttalandet av den 27 augusti är tydligt vad gäller de villkor som måste respekteras, för att försöka finna en lösning på krisen. Vi har stött den afrikanska medlingen, en medling som tyvärr ännu inte har lyckats: varken de samtal president Mandela har inlett vid Victoriafallen, eller OAU: s möte i Addis Abeba, och inte heller, SADC: s möte i Mauritius nyligen, i alla dessa fall har förhandlingsframgångarna varit små.
Vi anser också att det var motiverat att omedelbart skicka det speciella sändebudet till regionen, där han nu befinner sig, för att försöka hitta former för att underlätta dialogen och för att söka lösningar på konflikten. Vi anser framför allt att det kan vara intressant att undersöka möjligheterna till en afrikansk interventionsstyrka, till vilken Europeiska unionen vore beredd att medverka.
En sak är säker. Det är inte möjligt att skapa förutsättningar för en dialog så länge utländska trupper befinner sig i Kongo, och så länge inte det populistiska rasisttalet upphör, vilket uppviglar till våld mellan olika etniska grupper. Det är inte heller möjligt att skapa fred utan att lösningarna respekterar hela Kongos territorium och säkerheten för dess grannländer.
Den regionkonferens vi har talat så mycket om bör genomföras under OAU: s och FN: s beskydd, utan att givetvis bortse från det bidrag som det internationella samfundet, särskilt Europeiska unionen och dess medlemsstater, kan lämna för dess framgång.
Mina damer och herrar! För ögonblicket ser vi i striderna mellan styrkorna två möjliga scenarion: ett med en konsolidering av de nuvarande intressesfärerna från båda sidor, även om kriget fortsätter mellan den kongolesiska armén och dess allierade, och rebellerna och deras allierade, vilket kanske på medellång sikt skulle leda till en lösning med ett progressivt avtagande engagemang från länderna i regionen, vilket skulle göra konflikten intern, med bara kongolesiska styrkor.
Ett annat scenario, som kanske är det troligaste, inbegriper en motoffensiv i stor skala från gruppen närmas Kabila, vilket förståeligt nog kan resultera i en regional konflikt av ännu större omfattning. Vilken som helst av dessa situationer, eller dessa två möjliga scenarion, är djupt oroande eftersom, även om det i det första fallet begränsar konflikten till ett internt problem i Kongo, skulle Kongos instabilitet, inför grannländerna och med den bekanta situationen av otrygghet i dessa, aldrig tillåta att en stabil situation uppnås i denna del av den afrikanska kontinenten.
Det är detta skäl som gör att Europeiska unionen, om och om igen, insisterar på behovet av att se till regionen i sin helhet, och inte bara på individuella krishärdar. Jag skulle också vilja tillägga, mina damer och herrar, att mellan de uppgifter som vårt speciella sändebud fick, finns också mötet mellan FN: s generalsekreterare och FN: s ledare, vilka just nu följer situationen i området kring de stora sjöarna och i Kongo. Vi hoppas att sändebudet på nytt kan lämna en rapport i början av oktober, en tidpunkt då vi åter kan bedöma situationen och eventuella politiska förslag.
Jag skulle också vilja informera om att vi står i förbindelse med FN: s utvecklingsprogram och med världsbanken, för att se om det är möjligt att övergå till en överenskommen åtgärd som härrör ett globalt rehabiliteringsförslag för området, vilket naturligtvis skulle vara en viktig del i varje allmän konferens om regionen.
Vad gäller den mänskliga situationen, har uppenbarligen den militära konfrontationen haft allvarliga effekter. Det finns rapporter om kränkningar av de mänskliga rättigheterna från båda sidorna i konflikten, och myndigheterna på båda sidor använder den etniska konfrontationen som ett sätt att ena befolkningen runt deras politiska eller militära program. Det är inte möjligt att nå landsbygdsområdena i Kivu eller provinsen södra Kongo, dit situationerna med det största mänskliga lidandet är koncentrerade. Informationen om det humanitära behovet för tusen och åter tusen fördrivna personer är just nu mycket knappa och bristfälliga. Dessutom kan en av följderna av spridningen till grannländerna, framför allt Rwanda och Burundi, bli att det bräckliga etniska samarbete som finns i dessa länder destabiliseras i ännu högre grad.
Städerna Kinshasa och Kisangani är för tillfället drabbade av en situation av allvarlig brist på livsmedel och vattenförsörjning, då alla ledningar har skurits av. Vår främsta oro - trots svårigheterna i Kinshasa och Kisangani - fortsätter emellertid att gälla den mänskliga situationen i Kivuprovinsen, där vi kan vara på väg att få bevittna en stor folkfördrivning av den kongolesiska befolkningen, till det inre av Republiken Kongo eller mot Tanzania, Burundi eller andra länder, vilket kan göra den mänskliga situationen verkligen katastrofal.
För denna nya kris har kommissionen beviljat nya medel på 55 miljoner ecu, för området kring de stora sjöarna, av vilka nära 10 miljoner är riktade till Republiken Kongo. Jag skulle dock vilja säga att svårigheterna för organisationer som försöker komma fram med den humanitära hjälpen är enorma, att säkerhetsvillkoren är helt obefintliga och att vi, på grund av detta, försöker förhandla fram en uppförandekod med myndigheterna på båda sidor, för att se om det är möjligt att genomföra de humanitära insatserna med ett minimum av garantier för dess deltagare.
Tillåt mig, ärade ledamöter, att ta upp en fråga som jag redan tidigare haft tillfälle att ta upp med kommissionen och med rådets instanser, och som kanske bör leda till ett övervägande i detta parlament: det handlar om att fråga sig om det är motiverat att fortsätta på samma villkor, business as usual , med vårt stöd till länder som är indragna i väpnade konflikter och som gör av med 30 procent av sin budget på vapen och militär utrustning, eller om vi inte måste fundera igenom det djupt, och fråga oss själva om det stöd vi ger till budgeten, till sociala och andra sektorer, kanske är ett indirekt sätt att finansiera själva kriget.
Det är ingen enkel fråga, men jag anser att de europeiska institutionerna - då Europa är den största givaren i Afrika - skulle betraktas med oblida ögon från skattebetalarna, och vi skulle få dåligt samvete om vi inte försökte fördjupa frågan. Jag hoppas kunna återkomma till denna fråga inom några veckor och föra med mig några tankar, då alla gemenskapsinstitutioner tillsammans måste diskutera saken, för att se vilka åtgärder och inriktningar som bör vidtas. Och det är allt för tillfället, herr ordförande.

Delcroix
Herr ordförande, kommissionär! Min grupp delar i stort er analys och vi tackar er för den.
Under tiotals år har Zaire levt med politisk diktatur, korruption, dålig ekonomisk förvaltning och brott mot de mänskliga rättigheterna. Om Mobutus regim blev tydligt fördömd, redan 1982, och successivt isolerad på internationell nivå mildrade dess territoriums rikedomar den ekonomiska isolering som skulle kunnat bli ett resultat av detta.
Med alliansens truppers framgångsrika ankomst, under ledning av Laurent Kabila, verkade det som om diktaturen definitivt var över. Den militära situationen verkade vara under alliansens lednings kontroll och vi var övertygade om att Kongo hade en möjlighet att på ett effektivt sätt påbörja sin återuppbyggnad, med hjälp av alla dessa levande demokratiska och progressiva krafter.
Vi måste erkänna att saker och ting inte utvecklat sig i önskad riktning. De nya ledarna har ägnat sig åt navelskåderi och visat prov på oförsonlighet och på så sätt mist stödet från en stor del av befolkningen, vilka inte accepterade denna allians auktoritära förfaranden. En av de få positiva punkterna till dess fördel är att de fört med sig större säkerhet i städerna.
Återuppbyggnaden är förmodligen omöjlig utan internationell hjälp, och den internationella hjälpen har inte kommit, till stor del på grund av brist på förtroende. Det är en ond cirkel. Brist på förtroende från regeringar i väst vad det gäller alliansens politiska vilja att demokratisera landet, brist på förtroende från möjliga investerare, privata företag, när det gäller säkerhet, i synnerhet rättslig, och fruktan för att investeringar inte skall vara lönsamma.
Kongo är återigen i krig med flera av arméerna från flera länder i regionen inblandade, och de dramatiska bilder vi får dagligen visar massakrer och befolkningarnas lidande. Landets högsta ansvarigas uttalanden, som uppmanar till etniskt hat är helt oacceptabla och bådar inget gott för framtiden. Revolten har uppstått ur en blandning av underliga styrkor som söker uppnå olika intressen och som är enade genom sitt motstånd mot den befintliga regimen. Den stöds dessutom politiskt och ekonomiskt av tidigare ledare i den forna regimen.
Riskerna för Kongos kollaps är verkliga och som alltid skadliga för de fattigaste regionerna i landet och de mest sårbara invånarna. Dessutom utgör de ett mycket farligt precedensfall för andra länder i Afrika. Under dessa omständigheter hoppas vi att Europa uppmanar till ett omedelbart eldupphör, att vi ger vårt stöd till afrikanska initiativ, i synnerhet president Mandelas, i syfte att hindra att hela regionen sätts i lågor och att finna en förhandlingslösning på krisen i Kongo samt att Europeiska unionen och medlemsstaterna talar med gemensam röst, för en gemensam aktiv diplomati och samordnar sin insats i syfte att säkra fred och säkerhet i denna del av världen.
Det är anledningen till att min grupp ger sitt stöd till den gemensamma resolutionen, eftersom det föreligger en gemensam resolution, från Europaparlamentet. Att Europaparlamentet talar med en röst eftersom vi vill, med en inställning som är densamma som andra demokratiska gruppers i denna kammare, säkra freden i denna del av världen.

Tindemans
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag har med särskilt intresse lyssnat till vad kommissionen har berättat om det som just nu utspelas i området kring de stora sjöarna i Afrika. Jag skulle kunna sammanfatta det i ett fåtal meningar. Kommissionären är otvivelaktigt en stor Afrikakännare; han framhöll några fakta, pekade med rätta på nödvändigheten av att finna lösningar och skisserade några scenarier. Men frågan för parlamentet är egentligen, vilket föregående talare också klargjorde: vad gör världssamfundet, vad gör Europa för att nå fred och få slut på mördandet i Afrika? Historien om det som har utspelat sig i denna region under de senaste åren är fruktansvärd. Kampen mellan hutu och tutsi har pågått mycket länge, och FPR: s uppträdande i Rwanda resulterade i inbördeskrig. Man försökte visserligen att nå en överenskommelse i Arusha, men av obegripliga skäl pratades det utan att man krävde att först få till stånd ett eldupphör. Det flygplan Rwandas president färdades i sköts ned, men man vet officiellt ännu inte vem som gjorde det. Därefter följde ett fasansfullt folkmord. Landet föll i händerna på upprorsmakarna och verklig diktatur inrättades. Även i Burundi erövrades makten av en överste. Finns det någon här i parlamentet som tror att en varaktig fred mellan de etniska grupperna kan upprättas i länder som Rwanda och Burundi utan internationell närvaro? När det gäller problemet med en och en halv miljon flyktingar på gränsen till Rwanda och Kongo/Zaire, främst kvinnor och barn, hittade man inte, och sökte inte ens, någon lösning. Då flyktingarna flydde längre bort var det bara Emma Bonino som hade modet att påpeka att mer än 300 000 av dessa flyktingar flackade omkring. De är alla försvunna. Döda kan inte längre tala.
Har vi glömt att säkerhetsrådet hade beslutat om övergå till ett militärt ingripande, men att president Clinton en vecka efter beslutet förklarade att han avstod från operationen? Under tiden hade det framkommit att massakrer ägt rum i östra delen av Kongo/Zaire, och FN beslutade att spåra upp massgravarna för att få en bild av vad som hade hänt i området. Detta motsatte sig de nya makthavarna, och det uppstod spänning i relationen till Förenta nationerna. Under tiden kunde Laurent Désiré Kabila som chef för en armé huvudsakligen bestående av ugandier och rwandier erövra hela Kongo/Zaire. Ministrar från västvärlden avlade uppmuntrande förklaringar, talade om att skänka förtroende och segrarna kunde påbörja utbyggnaden av sitt rike. Efter en tid visade det sig att den väntade, nytänkande, mer demokratiska politiken med respekt för mänskliga rättigheter grundade på en rättsstat ännu inte stod för dörren. Lika lite som under Mobutus regim räckte man den organiserade oppositionen handen. Tvärtom bojkottade man den ännu mer. Missnöjet växte åter bland befolkningen och vad ser vi? De krafter från Uganda och Rwanda som stödde Kabila dök upp på nytt, nu för att bekämpa Kabila. Samtidigt anländer dock trupper från Angola som försöker erövra södra Kongo. Det talas även om poliserna från Katanga som från Angola drar igång en aktion för att driva bort Kabila, som nu är en symbol för staten Kongo, från Katanga. Ännu fler utländska trupper deltar i striderna. De kommer bland annat från Zimbabwe och levererar flygplan och legosoldater. Åtminstone åtta länder är inblandade i oroligheterna. Om detta varit i Europa hade man talat om risk för ett världskrig.
Kära kolleger! Vad gäller allt detta undviker media själva att nämna det som utspelas bakom kulisserna. I de ekonomiska krafternas spel är man framför allt är intresserad av diamant, råolja, kobolt och koppar. Vissa kommentatorer har skrivit att det som här utspelar sig påminner om den förkoloniala perioden då företag från väst upprättade fabriker för att lägga beslag på råvaror. Det verkar som om det inte går att hejda allt mördande på löpande band i Centralafrika och att förhoppningarna om att äntligen kunna utrota enpartisystem och diktaturer har krossats för flera år framåt. Stabilitet till vilket pris som helst tycks ha blivit det nya politiska idealet. Hur många tiotusentals döda har fallit? Hur många fler skall falla? Ingen kommer Afrika till undsättning. Världssamfundet sviker totalt, FN agerar inte. Det är numera helt tyst om Västeuropeiska unionen, och Europeiska unionen har tyvärr - detta är nu väldigt tydligt - ingen Afrikapolitik. EU: s medlemsstater är splittrade. Det saknas inte bara en gemensam politik, det saknas en politik över huvud taget. Humanitär hjälp bistår såväl skyldiga som offer, men löser inte politiska frågor. Jag kan inte säga det tillräckligt kraftfullt: vi har ingen politik.
Låt oss bannlysa begreppet gemensam utrikespolitik för Europa från vårt ordförråd.
(Applåder)

Bertens
Herr ordförande! Låt mig ansluta mig till det min kollega och vän Tindemans sade; vi saknar mycket riktigt en europeisk politik beträffande Afrika. Men detta har aldrig avhållit oss från att prata om det, bara prata, såsom vi gör i dag igen.
Kongos befolkning tvingas smärtsamt bevittna hur den blir offer för en ny omgång av det ständiga våldet där. Det räckte inte med trettio år av diktatur under Mobutu och Kabilas militära erövring. Det råder på nytt inbördeskrig. Kabila har nedkallat det över sig själv. Landet driver fortfarande omkring manöverodugligt. Fortfarande konfronteras befolkningen med en växande fattigdom och vad som värre är, med död, fördärv och elände. Fortfarande förekommer i vanlig ordning storskaliga kränkningar av mänskliga rättigheter, och naturligtvis är demokratin en ren formsak.
Naturligtvis var rebellernas angrepp ett angrepp mot en legitim och erkänd auktoritet, och naturligtvis måste man ingripa mot detta. Men det återstår för Kabila att göra sig förtjänt av stöd på längre sikt. Hittills har han inte förtjänat det. Kabila måste också acceptera internationell medling, och vid denna medling måste rebellerna spela en roll, annars är en medling inte möjlig.
Jag hyser uppskattning för Sydafrikas ansträngningar i sammanhanget och en afrikansk lösning i ett afrikanskt land med afrikanskt ingripande med afrikanska vapen, Tindemans har redan sagt det: ja, detta är afrikanerna från tiden före koloniseringen. Det är kanske ett hoppingivande tecken att de afrikanska länderna vill och kanske kan göra en insats för att själva lösa konflikter på sin kontinent då Europa saknar en politik. EU skulle kanske för en gångs skull kunna se till att underlätta och hjälpa till att skapa förutsättningar för att göra det möjligt för afrikanerna att själva lösa sina konflikter.

Van Bladel
Herr ordförande! Tindemans har talat väl. Europa har ingen plats i sitt hjärta för Afrika, samtidigt som Afrikas hjärta brinner. Folkmordet på tutsierna och Mobutus fall har öppnat Pandoras ask, och nu råder krig från Brazzaville till Addis Abeba. Traditionella beteckningar såsom kolonialism och ideologiska motsättningar mellan öst och väst har spelat ut sin roll. Det är de individuella afrikanska makthavarna som uteslutande försvarar sin egen maktposition. Politiska oppositionsgrupper får ingen chans att verka demokratiskt. Sålunda söker de ofta stöd på andra sidan gränsen hos besläktade stammar, vilket på nytt förser diktatorerna med argument för att ingripa militärt, gränsöverskridande handlar det då om. Detta invecklade virrvarr leder till ett fruktansvärt lidande för befolkningen och till slöseri med pengar, även med humanitär hjälp.
Jag anser att kommissionären döljer sig för mycket bakom tjusiga FN-möten. Jag vill ha klarhet. Anser inte kommissionen och kommissionären att det nu är hög tid att inlägga en protest mot till exempel regeringen i Luanda som helt enkelt har kopplat bort sjuttio medlemmar av oppositionen från sina funktioner, ersatt dem med icke-valda medlemmar, och dessutom hotar dem i det dagliga livet? Bidrar inte detta också till den totala konflikten i området? Tala nu om för mig, kommissionär, varför vi som demokrater inte har givit den signal som vi nu även som parlamentariker är skyldiga att ge? Parlamentsledamöter skall finnas i ett parlament och inte utsättas för hot. Om ni inte gör detta, kommissionär, kommer Angolas regering att känna sig styrkt i detta sitt förfaringssätt och använda olje- och diamantvinster för vapenköp, och då kommer den humanitära hjälpen att vara meningslös, hur välment den än är.
Om vi har en plats för Afrika i vårt hjärta, låt oss då ställa oss kritiska till alla inblandade i striden.

Carnero González
) Herr ordförande! I den kris vi sedan ett par veckor tillbaka har kan vi utan tvekan peka på vissa konkreta faktorer. President Kabila har till exempel inte hållit sina vallöften. Det är till exempel fortfarande omöjligt för oppositionspartierna att agera på ett normalt sätt. Människor fängslas och oppositionsledare ser ut att summariskt avrättas. Kongo är utan tvekan inte ett demokratiskt land och fria val verkar inte kunna hållas inom en nära framtid.
Vi kan också se hur några av grannländerna har involverats i konflikten. Den illa dolda närvaron av Uganda och Rwanda som förmodligen inte har förkastat en eller annan plan på att dela Kongo och ta över den egentliga kontrollen av vissa delar av landet.
Jag tror att de här frågorna är viktiga men de är inte de absolut viktigaste. Jag anser att det finns mera generella frågor. Vi står mycket riktigt inför det första kriget av regional karaktär i Afrika på senaste tiden. Det finns många frågor som vi borde ställa oss. Varför är till exempel inte sådana organisationer som Afrikanska enhetsorganisationen kapabla att förhindra konflikter och åtgärda kriser? Varför har FN varit inkapabel att intervenera i det här läget? Varför finns så underskattade rörelser som exempelvis de icke allierade som inte har varit till någon hjälp i den här krisen? Det finns till syvende och sist ingen möjlighet till medling, det finns inte heller några mekanismer för att förebygga konflikter, det finns inga mekanismer för att åtgärda kriser. Det är därför mycket riktigt svårt att i ett sådant läge nå några politiska lösningar.
Vi kan påkalla en regional konferens för att sätta stopp för det som händer. Vi kan också kraftfullt kräva att en afrikansk medlingsstyrka inrättas. Men vem skall organisera den? Med vilken politisk inriktning? Med vilka mål? Med vilket stöd? Med stöd enbart från EU räcker det i alla fall inte.
Vi borde också få veta vilken ståndpunkt USA intar i den här konflikten, eftersom det vidhålls att man från USA: s sida alltid intar en ståndpunkt och alltid bedriver en eller annan afrikansk politik.
Det här är ett klart exempel på att det inte finns några regionala åtgärdsprogram, att det utöver redan existerande former för samarbete mellan Afrika och sammanslutningar som Europeiska unionen inte finns något reellt samarbete mellan de afrikanska länderna. Om inte Europa agerar på ett konkret sätt och vidgar perspektivet kan en kris av det här slaget sprida sig. EU bedriver mycket riktigt ingen klar afrikansk politik som omfattar den här typen av samarbete.
Om jag skulle tvingas svara på kommissionärens fråga om det är möjligt att fortsätta att bedriva ett samarbete med länder i krig eller som förbereder sig för krig skulle nog svaret bli nej. Vi får inte favorisera den här typen av politik, och vi får än mindre använda de europeiska medborgarnas resurser på ett sådant sätt.

Wolf
Herr ordförande! Jag måste säga att jag vacklar mellan vrede och förtvivlan när jag läser att EU skall spela en aktiv roll till förmån för fred, säkerhet och stabilitet kring de stora sjöarna. Vid åsynen av FN: s misslyckanden under de senaste veckorna, med tanke på Europeiska unionens passiva hållning och indragningen av den humanitära hjälpen, vänder det sig verkligen i magen på mig, och också vid påståendet - fru van Bladel - att det nu är afrikanerna själva som är skyldiga till allting!
Ansvaret för de monster som vi som kolonialmakter har skapat i Afrika, kan vi inte så snabbt bli av med igen. Naturligtvis är det positivt att afrikanerna har börjat inse att de måste finna gemensamma lösningar för sina stora regionala problem. Trots misslyckandet var mötet vid Viktoriafallen ett meningsfullt försök.
Afrikanerna har ett gemensamt ansvar för att de mänskliga och medborgerliga rättigheterna respekteras, och därigenom blir gränserna åtminstone mindre viktiga. Bertens har fullkomligt rätt: Europeiska unionen har chansen att påbörja ett nytt kapitel och därmed hjälpa afrikanerna att själva finna lösningar. Vi bör inte heller uppträda så som om vänskapen med Bill Clinton ger fullmakt till ensidiga militära åtgärder. Naturligtvis har Uganda och Rwanda inte rätt att militärt ensidigt få till stånd en lösning efter eget huvud, och man kan nu inte heller ställa Angola i skamvrån, eftersom man där har värjt sig mot detta. Man kan inte utan vidare förklara UNITA som politiskt oppositionsparti efter 30 år av inbördeskrig och efter det att fredsprocessen saboterats. Unita måste äntligen foga sig i författningen för den andra angolanska republiken, och måste äntligen inta en konstruktiv roll som oppositionsparti. Det vill nästan alla angolaner.
De demokratiska krafterna i Kongo har ställt en rad krav, som vi borde stödja aktivt: Försvara enhet och självbestämmande, öppna regeringen för de demokratiska krafterna, klart lägga fast ett kommande val, göra en klar avgränsning mot främlingsfientliga tendenser, aktivera och utvidga den interministeriella kommissionen till skydd för Tutsi över hela territoriet, genomföra vapenstillestånd, dra tillbaka alla utländska trupper och låta kongolesiska flyktingar återvända till sitt område, klart fastställa vem som har angripit vem, utnyttja media för att bedriva fredspropaganda och inte krigs- och hatpropaganda, och inte minst ställa en fredsstyrka till förfogande som sörjer för fred mellan Republiken Kongo och dess grannar vid de stora sjöarna.
Då har vi ett program, då kan vi göra något, och om unionen skulle inlåta sig på detta med allt som det också betyder diplomatiskt, då skulle folken i denna region åter kunna börja hoppas.

Hory
Herr ordförande! Europeiska unionen har helt klart stora svårigheter med att bestämma och tillämpa en politik i området kring de stora sjöarna enligt sina storslagna principer. Handlar det förresten om unionens utrikespolitik eller en eller två medlemsstaters? När man ser listan på undertecknare av de olika förslagen till resolution, får man den märkliga inställningen - märkliga, men inte nya - att situationen i området kring de stora sjöarna bara intresserar Belgien och Frankrike, två länder som har sin ställning i Europa på grund av de intressen de ärvt genom den koloniala historien.
Men låt oss komma tillbaka till de kära europeernas storslagna principer. Först, och det säger vi ofta, byt ut den för den afrikanska enhetsorganisationen (OAU) nästan exklusiva oron, nämligen respekten för den territoriella integriteten i våra forna kolonier. För ett och ett halvt år sedan uppskattade den franska utrikesministern att Mobutu var den enda garanten för Zaires territoriella integritet. Vi har sett resultatet av hans bedömning. I dag tror egentligen inte längre någon på fiktionen om ett lands integritet, som de statliga myndigheterna inte sedan länge kontrollerar. Trots det fortsätter nu många, särskilt de som på sin tid uppmuntrat det katangesiska utträdet ur unionen, att hävda att gränserna ej får röras, samtidigt som östra Kongo ligger under Ugandas och Rwandas suveränitet, som är måna om att på ett legitimt sätt garantera den egna säkerheten.
En annan stor och viktigare princip, nämligen den passion vi visar för en demokratisering av Afrika. Bara för några månader sedan, i våra egna resolutioner, benämndes Kabila självutnämnd president, hans regim provisorisk och hans politiska metoder utpressning mot de befriade. Har Kabila blivit demokrat? Har han anordnat val? Har han motarbetat korruptionen? Inte alls. Den enda förändringen är enkel att visa. Kabila har brutit med sina f.d. allierade i Rwanda och Uganda och blir därför rumsren för Europeiska unionen.
Handlar det om principen om humanitär solidaritet och vår oro för flyktingarnas öde? Vi har gripits, med all rätt, av de rwandiska flyktingarnas öde de senaste åren. Men ingen har någonsin hört, och jag har aldrig hört, parlamentet gripas av ödet för de miljontals rwandier som tvingades leva utanför sitt lands gränser fram till 1994. Det verkar som om det folkmord - som Tindemans blygsamt kallar en våldsvåg - som förövades i Rwanda 1994 inte väckt den europeiska politikens samvete. De som i går hjälpte Habyarimana eller Mobutu är i dag de första att erkänna Kabilas osannolika legitimitet.
Sanningen är att de europeiska ansträngningarna borde koncentreras kring tre områden. Säkerheten i Östra Zaire måste garanteras, oberoende av var gränserna i framtiden dras. De riktiga flyktingarna bör återvända till sina länder, i synnerhet till Rwanda, med vår hjälp. Pseudoflyktingarna som gömmer sig i Kongo och Europa sedan snart fyra år bör dömas för deras förkrossande ansvar vid folkmordet 1994.

Amadeo
Herr ordförande! De senaste dramatiska händelserna i området kring de stora sjöarna lämnar ännu en gång Europa på åskådarplats och på ordstadiet. Ännu en gång verkar det uppenbart att afrikanerna måste konsolidera en regional balans som fortfarande är mycket bräcklig via en så vid överenskommelse som möjligt och via, till exempel, inrättandet av en ordningsstyrka som är stark och som har stora befogenheter.
Den stora konferensen med VEU som i dagarna skall inledas i Lissabon, skulle på så vis kunna hitta sitt huvudtema: att bevara freden och säkerheten på hela den afrikanska kontinenten.
Under 1996 har dominoteorin, som följts av de afrikanska diktatorer som uppfostrats i sovjetiska skolor, berört 14 av de 53 afrikanska staterna och lett till interna konflikter och vågor av tusentals flyktingar. FN: s siffror pekar på 8 miljoner flyktingar.
Motsättningarna fortsätter, de motsättningar som hade kunnat lösas i diskussioner men som i stället har förvärrats och lett till dramatiska situationer som har resulterat i etniska och religiösa hämndaktioner. Afrika består av unga nationer, under utveckling, som dag för dag befäster sina demokratiska system. De regionala och nationella balanserna är ytterst känsliga och detta leder till att freden är mycket bräcklig. Men även afrikanerna själva måste arbeta med denna fråga. En panafrikansk insatsstyrka, inspirerad av Cohesione Kompiega 98, skulle kunna bli ett exempel på afrikanernas vilja att förse sig med en struktur som förhindrar konflikter, att förse sig med ett system för övervakning som kan stoppa individer som Kabila som får stöd av personer som Dos Santos, som kan upplösa den folkliga parlamentariska representation som med sådan möda uppnåtts i Angola och förfölja den demokratiska oppositionen i UNITA.
Principerna om deltagande och ansvar som utvidgas till fler länder skulle kunna inleda en ny era av fred och välstånd, med det stöd som i dag är nödvändigt från Afrikas europeiska partners.

Junker
Herr ordförande! Kollega Hory, det är inte på något sätt enbart ledamöter från Belgien och Frankrike som intresserar sig för denna konflikt, som man också kan fastställa av mitt inlägg. Men det är bara få som kan skriva under dessa resolutioner. Man får av detta dock inte sluta sig till att de andra inte skulle ha något intresse av det. Tvärtom! Vi önskar oss alla en fredlig utveckling i Afrika, som leder till välstånd och stabilitet. Men realiteten står hindrande i vägen.
Men förtvivlan, kollega Wolf, får inte leda till resignation. Jag vet att ni inte heller vill det. Det är naturligtvis säkert ibland deprimerande, om man alltid anstränger sig för att komma vidare, att ge stöd, att ge hjälp, och det sedan ändå inte går så bra som man skulle önska sig. Men vi får inte ge efter i våra ansträngningar att finna vägar som gör en pacificering av konflikten möjlig, och framför allt stärker och tar med alla politiska krafter i Afrika som kan och framför allt också vill bidra till stabilitet och till en lösning av konflikten.
Nästa vecka sammanträder ACP-församlingen i Bryssel, och vi förväntar oss att alla deltagare där kommer att sitta tillsammans med oss vid samma bord. Konflikten kring de stora sjöarna har ju sysselsatt oss i många år, och den står här återigen på föredragningslistan. Det har blivit en sorglig följetong. Men jag tror att dessa möten ändå bidrar till - och här finns det ju också positiva signaler - att man kommer i kontakt med varandra och gemensamt djuplodar var det kunde finnas möjligheter till en lösning av konflikten. I första hand måste vi med alla krafter och gemensamt med representanterna från Afrika, som kommer att sitta tillsammans med oss vid ett bord, övervinna det etniska hat, som utgör en av de väsentliga orsakerna till denna konflikt.
Jag vill här inte räkna upp alla hemskheter, kränkningar av de mänskliga rättigheterna och våldsdåden. Mycket har sagts om det. Men det är särskilt sorgligt att de som tidigare själva var offer för diskriminering och hat, i dag hyser hat mot varandra och diskriminerar varandra. Det är något som vi inte kan tolerera. Men vi kan inte heller godkänna att - från vilken sida det än sker - man ingriper militärt, i stället för att försöka gå en fredlig väg och uppmana sina grannar att söka en fredlig lösning på konflikten och ta tillvara demokratiska principer.
Konfliktförhindrande har vi ofta på föredragningslistan. Vi har skrivit många papper om det. Jag tror att vi i praktiken måste tillmäta förebyggande åtgärder för att förhindra konflikter ännu större vikt än tidigare. Vi måste uttryckligen påpeka att fredssamtal endast kan vara framgångsrika om alla konfliktparter sitter vid ett bord. Det arbetar vi för!

Mendes Bota
Herr ordförande! Vattnet i de stora sjöarna i Afrika är upprört och nedblodat, sårat av död och lidande som skapats av en blindhet, en galenskap och av mänsklig ärelystnad. Ännu har inte mullret från kanonerna i Guinea-Bissau tystnat och redan har ett nytt centrum för oroligheter brutit ut i Republiken Kongo, vilka drar in en rad grannländer, från Angola till Zimbabwe, från Namibia till Rwanda, från Uganda till Burundi och Tanzania.
Det är svårt att genom röken, från de många intressen som är närvarande, urskilja en rationell linje som förklarar vad som händer i dag på den kongolesiska marken. Där möts gammalt etniskt hat från oändliga utrotnings- och repressaliekrig som förlorar sig i en svunnen tid. Där sker saker vid otydliga gränser, eller som dragits upp med linjal vid förra seklets koloniala delning. Där svävar inga oskyldiga internationella ekonomiska intressen som gamar över delningen av de enorma naturrikedomarna i detta afrikanska område. Där vimlar, utan kontroll, arméer från flera olika länder, legoknektar i sold hos många finansiärer, lösdrivande rövare eller bara rent blodtörstiga utan själ. Om det bara fanns sand och damm i öknen för att vältra sig i, skulle vi inte vara här och diskutera en konflikt som hotar att bli en regional tragedi av stora mått.
President Laurent Kabila lyckades inte ta tillfället i akt för att införa en verklig demokrati, och svek befolkningens och det internationella samfundets förhoppningar. Han är i dag en fiktiv ledare på en enorm arena, där ingen respekterar någon, där lagen om summariska avrättningar och handeldvapnens rättvisa råder, där civilbefolkningen är den mest drabbade, med mer än två miljoner flyktingar och ett oräkneligt antal döda.
Alla försök att uppnå ett vapenstillestånd har misslyckats, från mötena vid Victoriafallen till det senaste mötet, i Addis Abeba, mellan de berörda ländernas försvarsministrar. Då dessa inte kan komma överens, anser jag att vi måste ifrågasätta rådets politiska passivitet och om det inte vore dags för Europeiska unionen att återigen analysera hela samarbetsramen, vilket kommissionär João de Deus Pinheiro uttryckte mycket bra, med de stater som är indragna i interna och externa stridigheter, i området kring de stora sjöarna. Trots att kommissionen - vilket är mycket bra - har förstärkt det humanitära stödet till Kongo, får inte den övriga samarbetsverksamheten fortsätta att ge näring åt ledarnas krigsgalenskaper, i stället för att gagna befolkningens välfärd. Allt måste ifrågasättas, och vi bör räkna med att uppskjuta några åtgärder i förhållande till vissa budgetposter för utveckling och samarbete om de stridande länderna inte ger prov på gott omdöme.

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! Krisen i Kongo och krisen kring de stora sjöarna ställer oss inför mångfacetterade geopolitiska problem som i vissa avseenden är helt nya. Fram till i dag fanns det två dogmer som var i det närmaste oomkullrunkeliga när man diskuterade afrikanska frågor. Den första var att de lokala konflikterna och krigen var rena formaliteter, så att säga, och att bakom dem stod västmakterna. Den andra var att de afrikanska gränserna inte fick rubbas.
Krisen runt de stora sjöarna ställer oss i stället i första hand inför en uppenbar frånvaro när det gäller de västmakter som traditionellt brukar engagera sig i regionens problem - Belgien, Frankrike, nu senast USA - och för det andra inför en regional konflikt som verkar vilja ifrågasätta de gränser som många gånger inte har dragits upp av afrikanerna utan av de europeiska staterna under avkolonialiseringen.
Vi måste därför fatta ett politiskt beslut som måste föregå eventuella ingripanden från vår sida. Är dessa gränser verkligen orörbara? Och är det kanske inte dags för Europeiska unionen att överge de allmänna fraserna om att bevara freden och respektera de mänskliga rättigheterna. Inte för att de inte skulle vara viktiga, men för att det nu är nödvändigt att ställa upp ett politiskt mål, nämligen att främja att ordningen återställs och att försöka ta vara på det positiva som kan finnas i denna mänskliga tragedi, dvs. att de afrikanska staterna så småningom når fram till en större medvetenhet och större självständighet. Europeiska unionen skall hjälpa till så att den processen blir fredlig, så att förnuftet får råda och inte, vilket sker när det totalt saknas en stark politisk idé, våldet.

Girão Pereira
Herr ordförande, ärade ledamöter, herr kommissionär! Vi kan konstatera att de senaste konflikterna, som vi bevittnar i Afrika, vilka inledningsvis har uppstått i lokala etniska frågor, håller snabbt på att bli verkliga konflikter med en regional dimension, vilken drar in flera länder och orsakar många tusentals döda, miljoner flyktingar, i en successiv kedja.
Det är i detta sammanhang jag skulle vilja påminna om situationen i Angola. Om närvaron av angolanska trupper i Republiken Kongo i sig är tankeväckande, är beslutet från den angolanska regeringen, om att ensidigt stänga av UNITA: s medlemmar från sina regeringsfunktioner, och även att stänga av de demokratiskt valda ledamöterna, i samma parti, från den angolanska nationalförsamlingen, mer oroväckande.
Dessa hålls kvar i Luanda utan möjligheter att lämna staden, och utsätts för alla typer av tryck och, i många fall, utan medel för överlevnad. På denna inställning, som är ett klart brott mot Lusaka-avtalen, följer krigsbekräftelser och krigsförberedelser. Jag anser att rådet och kommissionen, borde ha ett ord att säga om denna situation, på grund av de tydliga kränkningarna av demokratiska principer. Vi anser dessutom att den systematiska diaboliseringen och isoleringen av UNITA, som i detta ögonblick är förhindrad att nå angolansk eller internationell massmedia, inte hjälper den angolanska fredsprocessen.
Vi tror slutligen att det fortfarande är möjligt att, med den nye medlaren och med Europeiska unionens stöd, undvika ett nytt krig, som kan få oanade former, effekter och varaktighet, bortsett från att det kan innebära ännu en eskalering av de redan existerande konflikterna i regionen. Det är därför vi anser, och förespråkar, att hela Europeiska unionen bör stödja initiativet om en regional konferens, under FN: s beskydd, för en definitiv och varaktig fred i regionen.

Antony
Herr ordförande! Jag hade tänkt delta i denna debatt och bortse från mina egna åsikter genom att säga mig att jag kanske skulle skörda frukterna av en eftertanke som möjliggjorde en reglering av de afrikanska problemen. Jag hade bestämt mig för att stoppa alla mina övertygelser i fickan.
Jag har således lyssnat till alla talare med stor uppmärksamhet. Jag har hört dem erkänna illusionen Kabila, på samma sätt som man i morgon blir tvungen att erkänna illusionen Mandela, vars goda intentioner inte ifrågasatts. Men all information vi får från Sydafrika talar om den fortfarande förstärkta försämrade situationen i detta land. Jag har hört Tindemans hålla ett besvärjande anförande, grädden på tårtan, om koloniseringens ansvar. Men avkoloniseringen är genomförd sedan länge.
Koloniseringen hade inte bara goda sidor, det är sant, men det är ändock så att om vi svarar för de gränser som berott på koloniseringen måste vi erkänna att dessa gränser ofta har gjort det möjligt att få stopp på krig som utkämpades mellan olika afrikanska befolkningar. Koloniseringen var inte perfekt men när jag besöker de f.d. länderna i den franska unionen skäms jag inte över vad mitt land gjort i dessa länder. Det var inga bananrepubliker. Det fanns hamnar, flygplatser, vägar, skolor, gratiskliniker.
Verkligheten är att i dag har barbari uppstått i många av dessa länder, även om jag, när jag här hör sägas att vi nu borde hjälpa afrikanerna - men att hjälpa afrikanerna, vad innebär det, förutom att råda dem, ge dem vapen, vilket i realiteten är nykolonialism - är rädd för att i verkligheten vill man, på ett mycket hycklande sätt, upprätta en nykolonialism som ger många fler döda än den tidigare koloniseringen. Afrika till afrikanerna sa Giscard d'Estaing. Han hade kanske inte fel, men jag tror att vi nu måste lämna afrikanerna för sig själv. Vi kan inte göra något mer för dem.

Ordföranden
Jag meddelar att jag har mottagit åtta resolutionsförslag, ingivna enligt artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Vecchi
Herr ordförande! De kriser och konflikter som numera har spritt sig och mångfaldigats i området kring de stora sjöarna, i Republiken Kongo och i andra näraliggande regioner, är förmodligen ett dramatiskt uttryck för den större, allmänna omfördelning av de statliga och regionala gränser som upprättades i samband med avkolonialiseringen. Kriserna utspelas inte längre, som under de senaste åren, inom de enskilda staterna, utan det är kriser som rör flera stater och den regionala ordningen som, med många problem och många brister, har kunnat upprätthållas under nästan fyrtio år. Detta verkar vara det kvalitativt nya i den situation vi står inför.
Jag tror det är nödvändigt att försöka undvika att ordningen totalt kollapsar på detta sätt och inte därför att den ordning vi har haft hittills har varit den mest rättvisa, utan för att det nu föreligger en konkret risk att nya makter bildas, baserade på etniskt förtryck, i vissa fall på rent folkmord, på vapenhandel, i vissa fall narkotikaaffärer, i många fall på handel med viktiga naturresurser. Staternas integritet och vägran att acceptera en med våld genomförd ändring av gränserna skulle bara leda till att situationen förvärrades och att man skulle upprätta en maktstruktur som skulle vara ännu mer orättvis än den föregående.
Ytterligare ett faktum, herr kommissionär och herr ordförande. Till för tre, fyra månader sedan verkade det som om det i Afrika hade etablerats - och framför allt i Afrikas centrala delar, från Eritrea till Angola - en ny afrikansk ordning, med nya ledare som hade sitt geopolitiska stöd i starka band med USA. Den ordningen har rasat samman mycket snabbt, förmodligen var den falsk och illusorisk och den har i dag i praktiken försvunnit. Detta visar att det inte räcker i Afrika att bara söka efter en trogen eller stark allierad, eller en allierad som är benägen att ta till våld, utan att det handlar om att befästa och bygga upp reella processer för att förändra och ersätta allianser och internationella relationer.
Den roll som jag tror åvilar Europa är att ingripa i dessa processer och starta nya former av samarbete som kan motivera, förstärka och göra samarbetssträvandena mer givande. Med utgångspunkt i resultaten från förhandlingarna om Lomékonventionens framtid, som kommer att inledas - med vissa svårigheter - nästa vecka, borde detta åtagande, herr kommissionär, kunna bidra till att konstruera en ny ordning vari afrikanerna och de legitima och demokratiska representanterna för deras länder borde vara huvudaktörer.

Lehideux
Herr ordförande, kommissionär, kära kolleger! De förslag vi just hört från kommissionär Pinheiro var markerade av en stor försiktighet som jag anser är absolut nödvändig då man står inför ett problem av sådan vidd och som är så komplext. Men till denna försiktighet - och de är kompletterande enligt mitt sätt att se det - bör Europeiska unionen lägga till en stor ödmjukhet. Det finns ingen militär lösning på det politiska problemet sade i april Ajello, unionens specielle utsände i området kring de stora sjöarna, då han talade om de händelser som tilldrar sig där. Men det finns inte heller, det vet alla, någon politisk lösning som kan tvingas på staterna i området.
Det är först och främst upp till dem att, genom dialog och förhandlingar, finna en lösning på problemet. Vår roll är att stötta initiativ som syftar till att organisera denna dialog och inte att byta ut eventuella deltagare eller att försöka tvinga på dem vårt synsätt. Ödmjukhet, sa jag. Ödmjukheten bör leda oss, även om vi naturligtvis önskar att freden infinner sig så fort som möjligt, att komma ihåg att i andra områden, vid andra epoker, har dialogen tagit tid och att det har varit mycket svårt att lösa dessa konflikter. Vi bör outtröttligen uppmuntra statscheferna i berörda stater att nå dit, men vi kan inte förebrå dem för att de inte finner en omedelbar lösning och vi kan absolut inte tvinga den på dem.
Två anmärkningar till, kära kolleger. Vi skall, tyvärr, inte vänta oss för mycket - och jag är den förste att beklaga det - av Arusha-tribunalen. Visst, vi bör ge vårt bistånd, som resolutionen det blandade parlamentariska utskottet EU-AVS i Port-Louis erinrade om i april, men glöm inte de väldigt riktiga kommentarerna, även om de är skeptiska, återigen från unionens specialutsände i området. Det räcker mina kära kolleger att röra sig runt lite i Arusha och lyssna på vissa kommentarer för att förstå att lokalt väntar man sig inte särskilt mycket förutom - med det är redan grundläggande - att försöka förhindra att vissa dramer återupprepar sig.
Den andra anmärkningen är att, som resolutionen från Port-Louis föreslog kommissionen måste man naturligtvis upprätthålla det humanitära biståndet och denna enda fråga kräver stor uppmärksamhet och mer medel än allt annat. Det konkretiseras för övrigt i de beslut kommissionären talade om tidigare. Ni pekade på att ni tänker studera denna fråga på djupet, mer i detalj, innan ni ger oss några svar. Medan vi väntar med stort intresse på vilka nyheter ni då har att förmedla till oss är åtminstone jag anhängare av att detta stöd upprätthålls.
Herr ordförande, kära kolleger. Var och en har alltså förstått att även om min grupp ställer sig bakom den gemensamma texten tror jag, å min sida, inte att unionen kan garantera fred, säkerhet och stabilitet i denna del av världen. Som en av beaktandemeningarna lyder i texten så tror jag att vi måste hjälpa till att få fred att råda och inte att vilja säkra freden.

Happart
Herr ordförande, herr kommissionär! Som jag skrivit till er var jag i Kinshasa i början av augusti, vid det första undantagstillståndet. Jag promenerade ensam på stadens gator, helt utan problem. Inte vid något tillfälle kände jag mig hotad. Jag kunde tala med unga och mindre unga medborgare och alla uttalade sin sympati och sitt stöd för president Kabila. De sa att de inte förstod Europas övergivande av Kongo som äntligen befriats från diktatorn Mobutu. De har i synnerhet inte förstått det som ses som en flykt av de europeiska och amerikanska ambassaderna.
Vi bör ge ett massivt stöd som hjälp åt Kongos befolkning att ta sig ur misären och dess lidanden med akut hjälp av medicin och livsmedel. Vi bör kontrollera vissa regioners överskott på vapen, fråga oss vem som säljer dessa vapen och vem denna handel gynnar. Belgien och andra stater i Europa kan tacka exploateringen av sina tidigare kolonier i området kring de stora sjöarna för en stor del av sina nuvarande rikedomar.
Vi har således en moralisk plikt gentemot dessa folk oberoende av vilken etnisk grupp eller religion de tillhör. Afrika är ett naturligt komplement till Europa. De har resurser som vi inte har, vi har den teknologi de behöver. Från folk till folk organiserar vi dessa komplement med och för dessa olycksdrabbade folk.
Jag avslutar mitt anförande, herr kommissionär, genom att fråga er varför vi inte tar ett politiskt initiativ att till förmån för Kongo konfiskera Mobutus och hans vakters lösa och fasta egendomar, överallt i Europa, inklusive Schweiz?

Pinheiro
Herr ordförande! Jag skall fatta mig mycket kort, bara tre kommentarer. Den första gäller en fråga som väckts av två av de närvarande talarna, angående UNITA: s ledamöter som ensidigt stängdes av från det angolanska parlamentet. Det är en principfråga: under inga omständigheter kan Europeiska unionen acceptera att ledamöter som fritt valts, i val som betraktas som fria av befolkningen, ensidigt kan förbjudas att utöva sina funktioner. Och detta är en principfråga om vilken unionen - enligt min bedömning - har uttalat sig direkt eller, åtminstone, bilateralt tillsammans med den angolanska regeringen.
Den andra frågan gäller det humanitära stödet: Vi har under inga omständigheter föreslagit, eller föreslår, att den humanitära hjälpen skall upphöra. Detta är en djupt ideologisk fråga eftersom den rör mänskliga varelser. Och på tal om humanitär hjälp, låt mig säga att de icke-statliga organisationernas män och kvinnor, som just nu vågar sig in i det inre av Republiken Kongo, är verkliga hjältar, verkliga hjältar då de tar sig till platser dit flera länder inte velat skicka väpnade styrkor på grund av riskerna.
Jag skulle slutligen vilja säga att, vad gäller Kongo, Republiken Kongo, har det getts många löften efter att Kabila tagit makten, framför allt från våra partner på andra sidan Atlanten. Jag vill att denna kammare skall känna till att det som har utlovats - vilket jag inte ens vet om det har betalats ut av våra partner på andra sidan Atlanten - var maximalt 20 miljoner dollar, och att bara den hjälp Europeiska unionen gett, genom kommissionen, till restaurering av vägarna till Kinshasa och till hälsoändamål (alltså utan att räkna med andra humanitära aspekter), är på nära 90 miljoner dollar. Ni kan, således, förstå att jag är mycket omedgörlig, när vissa vädjar till samråd och fastställande av åtgärder med andra partner som inte är beredda att ge bidrag, då jag anser att andra ibland vill genomföra saker med våra pengar. Men till detta kan de inte räkna med mig.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt är debatt om aktuella och brådskande ämnen av största vikt.

Ordföranden
Den första punkten är gemensam debatt om följande tre resolutionsförslag gällande Albanien :
B4-0831/98 av ELDR-gruppen-B4-0836/98 av PSE-gruppen-B4-0843/98 av PPE-gruppen
Frischenschlager
Herr ordförande! Jag tror att det är mycket viktigt, att Europaparlamentet befattar sig med Albanienfrågan. Jag är helt införstådd med det som föreslås i resolutionen, och skulle bara vilja tillfoga en punkt: Det är helt klart att i ett klimat som präglats av nationalism och våld, på det sätt som nu är fallet i Albanien och i Kosovo, måste en opposition som utnyttjar detta med nödvändighet få bägaren att rinna över. I denna situation är det viktigt att klargöra en sak, nämligen att Europeiska unionen inte i något fall kommer att erkänna några gränsändringar, som görs med våld, från vilken sida det än sker. Ty det är uppenbarligen en av de väsentliga anledningarna till dispyten mellan opposition och regering i Albanien. Vi bör göra helt klart gentemot båda sidor att Europeiska unionen aldrig kommer att erkänna gränsändringar som gjorts med våld!

Swoboda
Herr ordförande, mina damer och herrar, herr kommissionär! Jag skulle vilja säga följande: Jag var närvarande som valobservatör vid valen i Albanien. Kvällen före valet tog president Berisha emot mig och en kollega ur denna kammare och vädjade om att vi skulle rekommendera socialisterna att erkänna valresultatet. Valresultatet, som många representanter i denna kammare trots alla inträffade problem har betecknat som helt igenom rättfärdiga och korrekta, gav socialisterna absolut majoritet. Sedan måste vi ändå uppleva att president Berisha och hans demokratiska parti inte godkände valen i Albanien. Det är en av de väsentliga orsakerna.
Karl Habsburg insinuerade i går att jag skulle ignorera den rättsliga ordningen. Den anklagelsen tillbakavisar jag. Jag vill inte ursäkta någon för den nuvarande situationen i Albanien. Attentatet skall som alla andra attentat absolut fördömas. Detta skedde redan i parlamentet, och det har vi också fördömt. Men det är i dag så att den tidigare presidenten och några personer i hans omgivning inte vill erkänna valresultatet från de senaste valen. Därför instämmer jag helt när kollegan Frischenschlager säger att Europeiska unionen inte får erkänna någon ändring av gränserna som sker med våld, inte heller i Kosovo, i samband med alla de problem som jag i går gick in på. Om vi börjar med det så kommer det att uppstå en präriebrand på Balkan, som blir värre än allt som vi har sett under de senaste åren.
Men på samma sätt måste detta parlament erkänna valresultat som har kommit till stånd på demokratiskt sätt. Jag skulle hellre be de konservativa vännerna att rekommendera den tidigare presidenten Berisha och hans folk att upphöra med våldet, att erkänna valresultatet och fredligt och samarbetsvilligt i parlamentet arbeta för en bättre framtid för detta land!

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag måste ärligt säga att den resolution som vi i dag förhoppningsvis kommer att godkänna och som vi också har författat på gemensamt initiativ gör mig något bedrövad, eftersom min grupp under loppet av de senaste månaderna alltid har försökt att få igenom en resolution om Albanien och om krisen i Albanien, vilket tyvärr misslyckats p.g.a. flera andra grupper i parlamentet. Det faktum att det först krävdes ett mord på Azem Hajdari, en säkerligen karismatisk oppositionsledare, innan en resolution författas, där man hänvisar till det verkliga krisläget, är häpnadsväckande, framför allt när man betänker att detta var det tredje attentatet mot herr Hajdari. Ett ägde rum i Albaniens parlament och ett hemma hos honom, där man försökte skjuta honom.
Många människor skjuter hela skulden enbart på oppositionen. Att detta väl inte helt och hållet motsvarar fakta ser man på att resolutionen hos oss lämnades in först efter mordet på en oppositionsledare.
Jag skulle också vilja beröra det faktum, att man här bara talar om Demokratiska partiet i Albanien. Det är inte det enda oppositionspartiet. Det finns totalt sju oppositionspartier, som för det mesta talar med en röst, och gentemot oss enhälligt har bekräftat att det inte går till så snyggt och lagligt, som regeringen ofta framställer det. Naturligtvis, herr Swoboda, har vi med majoritet erkänt valen, trots de svårigheter som ni nämnde. Men vi måste också notera att dessa oppositionspartier alla är av den uppfattningen att det utan tvivel står illa till med mycket inom det rättsliga området, inte bara inom oppositionen utan också inom regeringen, och att man från alla sidor agerar med de olyckligaste medel, vilket utan tvekan skärper situationen.
Vi måste, särskilt om vi betraktar Albaniens omgivning, helt klart göra allt från vår sida för att här få till stånd en stabilitet.

Lambraki
Herr ordförande! Som herr Swoboda sade, har Europeiska unionen hjälpt Albanien att få fram en demokratiskt vald regering i syfte att utveckla och befästa de demokratiska institutionerna efter krisen för ett år sedan.
I dag har vi en ny kris, och vi uppmanas åter att spela en roll, som jag tror blir avgörande. Det är rätt att fördöma våldet, oavsett varifrån det kommer, men vi kan inte bedriva en helt opartisk politik, för på det sättet bidrar vi inte till utvecklingen av de demokratiska institutionerna, och problemet i Albanien är att ett parti - herr Berishas parti - inte accepterar valresultatet, vilket vi skulle betrakta som fullständigt antidemokratiskt, om det inträffade i våra länder.
Jag anser att vi i dag måste verka för en demokratisk och konstitutionell normalisering i Albanien. Swoboda sade nämligen med rätta - och eftersom jag kommer från ett land som gränsar till Albanien, vill jag understryka det - att varje kris i detta land påverkar oss alla, och att varje förändring av den politiska scenen till följd av upptrappning av det politiska våldet kommer att förvärra den politiska instabiliteten i Albanien, och detta kommer dessutom att få dramatiska följder för hela området.

von Habsburg
Herr ordförande! När jag från ett visst håll får höra hur man alltid talar om demokrati, skulle jag vilja påminna herrskapen om att Fatos Nano själv kommer från ett totalitärt parti, att han under lång tid var diktator, att han sedan störtades och dömdes för kriminell verksamhet. Jag nämner det därför att inte någon annan har nämnt det! Likaså talas det alltför lite om att händelserna nu forceras p.g.a. mordet på en av de ledande personligheterna inom oppositionen, efter två attentat. Att skjuta all skuld på en sida, som vissa försöker, är helt enkelt felaktigt och hyckleri.
Vi måste verka för att det äntligen återigen skapas lag och ordning i Albanien. Regeringen har försyndat sig mot lag och rätt på samma sätt som oppositionen. Att detta naturligtvis kommer att vara mycket svårt är helt klart, ty Albanien befinner sig i en mycket farlig situation. Vi måste vara på det klara med att det finns risk för att det här uppstår en präriebrand, som dock snarare kommer att utgå från Kosovo än från Albanien.
I Kosovo har vi hittills inte gjort något som haft avgörande betydelse. Det hotas alltid bara - jag behöver här bara påminna om de olika flygmanövrarna, som hur som helst inte ledde till någonting. Vi har i stor utsträckning förlorat vår trovärdighet, och vi borde äntligen uppträda mer beslutsamt gentemot diktatorn Milosevic och i högre grad arbeta för att man kommer fram till en lösning i Kosovo. Då kommer läget i Albanien förhoppningsvis snart att lugna ned sig.

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! Mordet på en politiker, oavsett vilket parti han eller hon tillhör, är alltid något som väcker avsky hos alla de personer som är genuint demokratiska och lyfter i det här aktuella fallet fram de mycket starka behov som Albanien har av en politisk, institutionell, kulturell, ekonomisk och framför allt etisk och moralisk, rekonstruktion. Den som, i likhet med mig, har haft en möjlighet att tala med albanska flyktingar i vårt land vet att de först och främst har stort behov av en stat, den stat som det är så svårt att bygga upp i ett så sönderslitet land. Men det är nödvändigt med ett ingripande från Europeiska unionens sida, framför allt eftersom i annat fall det mottagande som vissa länder i likhet med Italien ger albanerna, riskerar att övergå i likgiltighet, i en allmän välvilja, vilket kan bli en källa till ytterligare problem och inte en lösning på de problem som finns.

Papayannakis
Herr ordförande! Efter händelserna förra året väcktes ett ganska stort hopp. Den lösning som kom till stånd var av demokratisk karaktär, och efter genomförandet av val och med stöd av parlamentariska allianser kunde en ny regering tillträda under ledning av Fatos Nano, som hade hållits fängslad olagligt. Denna regering har gjort betydande framsteg. Den har skapat ett visst lugn i landet. Den har fått statsfinanserna och administrationen att åter fungera. Den har fört en måttfull och realistisk utrikespolitik, också tack vare stöd och hjälp från världssamfundet och från Europeiska unionen.
Regeringen har ännu inte slutfört vissa viktiga konstitutionella och administrativa reformer, och nyligen måste den ta ställning till den komplicerade krisen i Kosovo. I detta läge försöker vissa personer i Albanien skapa oro och på nytt göra anspråk på den makt de nyligen förlorat genom att spela på det albanska folkets nationella känslor. Dessa personer driver en oförsonlig nationalistisk linje och utnyttjar dels den ekonomiska och sociala situationen i landet, dels regeringens ganska överseende inställning till det olagliga innehavet av tusentals vapen. Det är ett opportunistiskt och oansvarigt agerande som herr Berisha underblåser genom sina uttalanden och initiativ. Det är ett agerande som är farligt för Albanien och för hela sydöstra Europa. Det verkar destabiliserande på den bräckliga politiska ordningen i Albanien. Det förebådar farliga ingripanden i krisen i Kosovo - och detta får vi inte glömma. Det förebådar nya flyktingvågor, som vi redan kan se i Italien och Grekland. Vi får inte undergräva den valda albanska regeringens legitimitet. Vi kan inte behandla regeringen och den beväpnade oppositionen på lika villkor. Vi kan inte begära nya regeringar som tillsätts genom medverkan av de beväpnade grupperna. Det är en annan sak att begära att Albaniens regering skall visa besinning och måttfullhet i sitt arbete för demokrati och legalitet. Hittills har den visat prov på detta, och den är värd att stödjas på alla sätt, både ekonomiskt och politiskt.

Lagendijk
Herr ordförande! Alla som någorlunda känner till situationen i Albanien vet att den är dramatisk, både på det sociala, ekonomiska och humanitära området, och de vet också att det som krävs av såväl regeringen som av oppositionen nu och i framtiden är återhållsamhet. Återhållsamhet i lösandet av politiska meningsskiljaktigheter och beredvillighet till överläggningar. För mig betyder detta i nuläget att Fatos Nanos regering måste göra allt för att utreda vem som bär ansvaret för mordet på Azem Hajdari, men det betyder också först och främst att Berisha och det demokratiska partiet upphör med den senaste veckans provokationer och med de senaste månadernas polariseringsstrategi. Det som har hänt den senaste veckan är en incident i en lång rad av händelser som har provocerats fram av Berisha under de gångna månaderna, och jag anser att detta måste få ett slut. Jag vill därför också, och jag hoppas att resolutionen antas, uppmana alla här i parlamentet som tidigare stödde Berisha att nu förmedla budskapet om återhållsamhet och överläggningar, då det är den enda lösningen på situationen i Albanien.

Amadeo
Herr ordförande! Den förfärliga kris som Albanien befinner sig i - de senaste dagarnas händelser utgör ett bevis på detta - beror enligt Nationella alliansen inte bara på en brist på ekonomiska och sociala institutioner utan har sin grogrund och sin tillsynes outsinliga näring i förlusten av civiliserade värderingar och moraliska riktlinjer hos den största delen av den albanska befolkningen. Patetiska och kroniska nostalgiker som drömmer om femårsplaner och massor som marscherar mot en lysande framtid har mage att lägga skulden på elaka kapitalister och marknadsekonomiska krafter, men det är uppenbart att katastroferna i Albanien är resultatet av decennier av kommunistisk kollektivisering, där inga initiativ fick tas som inte var godkända av partiets nomenklatura och all individuell entreprenörsanda straffades av den värsta diktaturen bland de regimer i Östeuropa som tillämpade den kommunistiska doktrinen. I ljuset av det som sker i dag upptäcker vi därför att det enda försvar som återstår för det albanska folket är att återgå till de förindustriella och fördemokratiska värden som bärs upp av klaner och stammar, samtidigt som det verkar omöjligt att stoppa flyktingvågen mot Italien. Stora områden har gjorts om till narkotikaodlingar och prostitutionen och handeln med stulna bilar fortsätter att blomstra under ledning av olika albanska bossar.
Det första konstaterande vi kan göra är att den internationella insats som leddes av Italien har misslyckats i sina avsikter, och förmodligen kan orsakerna till misslyckandet finnas i de begränsningar för ingripandet som bestämdes, och i bristen på samordning mellan de olika ingående komponenterna. Europeiska unionen kan inte undvika att gemensamt ta itu med såväl den kris som uppkommit vid unionens gränser som den kris som råder i hela Medelhavsområdet.

Pinheiro
Herr ordförande! Kommissionen är givetvis också extremt oroad över de senaste händelserna i Albanien. Mordet på Hajdari, betydelsefull politisk ledare för demokratiska partiet, och den oro som följde på det, och har fortsatt, avslöjar den stora interna instabiliteten i landet.
Det ökade våldet gör det uppenbarligen svårare för en nationell försoning, ännu svårare än det var fram till för kort tid sedan. Det är således väsentligt, och vi instämmer, att återställa lugnet och den allmänna ordningen, liksom att genomföra undersökningar om mordet och det tumult som följde på detta.
Samtidigt måste alla berörda parter ge prov på återhållsamhet, såväl i sina uttalanden som i agerande. Vi välkomnar det faktum att Berisha redan har vädjat om måttfullhet, även om avskedsansökan från premiärminister Nano inte kommer att hjälpa till att lösa situationen. Lika olämpligt och oproportionerligt tycks begäran om ett hävande av den parlamentariska immuniteten för Berisha och andra ledamöter i det demokratiska partiet, för att kunna fängsla dem vilket, givetvis, skulle ge anledning att tro att syftet med tumulten var en statskupp, vilket inte är vår åsikt.
Det är alltså viktigt att återskapa ett klimat för politisk dialog, och därför måste vi stödja medlingsansträngningarna, antingen de kommer från president Maidani eller ambassadör Everts, för OSSE: s räkning. Vi hoppas naturligtvis att det demokratiska partiet tar aktiv del i dessa samtal. Det viktigaste skälet för Europeiska unionens strategi måste vara att fortsätta stödja Albanien i den fortsatta stabiliseringspolitiken, återupprättandet och demokratiseringen. Och självfallet intar frågan om den allmänna ordningen och säkerheten en avgörande ställning bland de politiska prioriteringarna.
Vi väntar på att Västeuropeiska unionen skall förse oss med ett dokument, med valmöjligheter för en förstärkning av den allmänna ordningen och säkerheten, för att vi skall kunna se vilka åtgärder vi kan stödja bortsett från dem vi redan stöder för närvarande. En sak är säker: Albanien utgör en del av Europa, osäkerheten i Albanien hjälper inte upp stabiliteten på Balkan. Och det som nu sker i före detta Jugoslavien och Kosovo är tillräckligt.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt är gemensam debatt om följande 15 resolutionsförslag :
Burma -B4-0820/98 av ELDR-gruppen-B4-0825/98 av PPE-gruppen-B4-832/98 av ARE-gruppen-B4-0849/98 av V-gruppen
Afghanistan -B4-0823/98 av ELDR-gruppen-B4-0833/98 av ARE-gruppen-B4-0838/98 av PSE-gruppen
Dödsstraff -B4-0841/98 av PPE-gruppen (Filippinerna) -B4-058/98 av V-gruppen (Filippinerna )-B4-0817/98 av ELDR-gruppen (Gaza) -B4-0821/98 av ELDR-gruppen (El Salvador)
Kambodja -B4-0842/98 av PPE-gruppen
Lika rättigheter för homosexuella B4-0824/98 av ELDR-gruppenB4-0852/98 av V-gruppen
Sudan -B4-0819/98 av ELDR-gruppen
Burma
Maij-Weggen
Herr ordförande! För tredje gången i år är vi nödsakade att hålla en brådskande debatt om den försämrade situationen i Burma. För tredje gången i år ber vi kommissionen och rådet om mer långtgående åtgärder mot en av världens mest illvilliga regimer. Jag nämner några förfaringssätt.
Medlemmar av oppositionen blir systematiskt arresterade, fängslade, försvinner, blir torterade och dödade. Bara under de senaste två veckorna har 187 medlemmar av Aung San Suu Kyis parti NLD arresterats och fängslats. I och med detta uppgår det totala antalet parlamentsledamöter och partistyrelsemedlemmar från partiet som har fängslats sedan årets början till 783, av vilka 196 är valda parlamentsledamöter.
Aung San Suu Kyi själv blir ständigt hindrad i sin verksamhet. Denna sommar har vi sett hur hon två gånger kvarhölls på en bro utanför Rangoon. Vi har sett hur de gör det omöjligt för henne att tala till sina anhängare. För närvarande, senast i går, hotas hon på nytt av de militära myndigheterna som har meddelat henne att hon inte längre har rätt att skarpt kritisera militärregimen, för då kommer även hon att fängslas.
Herr ordförande! Vad gör Europeiska unionen? Under tiden fortsätter förtrycket av de burmesiska minoriteterna som vanligt. De sätts i stor utsträckning i tvångsarbete och behandlas så illa att 130 000 människor under tiden har gått över gränsen och befinner sig i flyktingläger i Thailand, Malaysia och Bangladesh.
Jag besökte dessa läger under två veckor. Jag är skakad av de smärtsamma historierna. Vilken är förresten Europeiska unionens roll då flyktingarna återvänder från Bangladesh och genast sätts i tvångsarbete? Vad gör Europeiska unionen åt detta?
Sedan har vi samtidigt de burmesiska böndernas enorma, ofta framtvingade narkotikaproduktion som gör Burma till världens största narkotikaexportör, större än till exempel Colombia. Vad gör Europeiska unionen åt detta? Vi har visserligen gjort något, men samtidigt måste jag säga att situationen inte har förändrats. Vår starka önskan är, och här uttalar jag den egentligen på hela parlamentets vägnar, att vidta åtgärder som även Förenta staterna stöder, och detta innebär ett investeringsstopp, en ekonomisk bojkott. Det tycks vara det enda som kan få denna förskräckliga regim på andra tankar. Kommission! Gör något, framför förslag till rådet och låt rådet vidta åtgärder.

Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! I tio års tid har Aung San Suu Kyi manat till demokratisering i Burma. Vi har vant oss vid det. I tio års tid har man hindrat henne själv och hennes parti från att verka. Som tur är har hennes verksamhet fått världspressens uppmärksamhet, men då och då tvingas hon ändå ta mycket märkliga initiativ och dyka upp eller gå under jorden på konstiga platser för att fortsätta fånga världspressens intresse.
Lyckligtvis har studenterna nu övertagit facklan och tusentals av dem reste sig för att minnas den blodiga nedslagningen i augusti 1988. Detta var den största demonstrationen sedan 1996.
Världssamfundet får inte glömma bort Burma. Burma är med rätta ett av de endast fem länder som inte har några relationer med EU. Men vi måste, såsom Maij-Weggen mycket riktigt sade, gå längre. Det faktum att man inlett ett undertryckande av demokrati och mänskliga rättigheter rättfärdigar en ekonomisk bojkott. Det är mycket enkelt. Utländska investerare är militärregimens livsnerv och hälften av de slantar som den burmesiska juntan tjänar på dessa går till armén. Vi måste gå vidare, annars kommer pressen på regimen inte att ge något resultat.

Scarbonchi
Herr ordförande, kommissionär! Jag kommer inte att återkomma till, och jag kommer inte att insistera på, vår resolution som naturligtvis fördömer militärjuntan i Burma, begär frigivning av politiska fångar, varav de många parlamentariker som valdes 1990 som har anhållits för några dagar sedan, avslår Burmas deltagande vid möten EU-Asean och ASEM och genom ett passande ändringsförslag som vi accepterar, 7 b, inbjuder Europeiska unionen att inte deltaga i det kontroversiella PNUCID-projektet i Burma.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt att visa att jag inom ramen för utskottet för utveckling och samarbete den 2 september har föreslagit, i Europeiska radikala alliansens namn - ett förslag som utskottet godtog -, att vi skulle lansera insatsen " Tusen parlamentariker för Burma" . Tusen parlamentariker, på förslag av Michel Rocard, dvs. parlamentariker från Europeiska unionen, från de femton medlemsstaterna som representeras här i kammaren - och jag inbjuder alla mina kolleger att skriva under denna insats som vi skall lansera - och den interparlamentariska unionen, på så sätt att denna junta, som är döv, blind och som inte lever av annat än vallmohandeln äntligen förstår att den står inför en stor majoritet av representanter för demokratiska system i världen, och det är det bästa stöd vi kan ge denna underbara kvinna som är en symbol för frihet och demokrati, Fru Aung San Suu Kyi.

Kerr
Herr ordförande! De tre saker vi måste ha ett inflytande på i Burma för att kunna få regimen att ändras är narkotika, olja och turism. Dessa tre frågor framhävdes i en nyutkommen film av John Pliger på den brittiska televisionen när han tog med sig hemliga kameror in i Burma och filmade hur slavarbete i fånglägren med beväpnade vakter utnyttjades för att bygga nya turistprojekt - en nytt genomförande av brobyggandet under den japanska terrorn under andra världskriget. Vi måste sätta ett stopp för detta och försöka att bojkotta - och uppmuntra alla andra att bojkotta - all turistutveckling i Burma.
Europeiska unionen har speciellt ansvar eftersom de flesta investerarna är i Europa. Premier Oil från Storbritannien och Total från Frankrike är de största investerarna i olja. Om Storbritanniens regering vore mer aktiv i att stoppa den narkotikahandel som härrör från Burma jämfört med vad den är i Sydamerika, skulle även detta vara effektivare. Om vi tar itu med dessa tre frågor kan vi kanske övertala SLORC att det är dags att genomföra ändringar och återinföra demokratin i Burma.

Mann, Erika
Herr ordförande! Jag vill bara göra mina ärade kolleger uppmärksamma på, och det gör jag i min grupps namn, att de under punkt 2 kritiserar kommissionen på en punkt som vi hittills i detta parlament aldrig har gjort; hittills har vi nämligen alltid stött rådet och kommissionen när de uttalat sig mot extraterritoriella handlingar. Ni kan säkert påminna er de livliga debatter som vi här i kammaren har fört om Helms-Burton och d'Amato. Vi har verkligen fört många debatter, och kommissionen och rådet har alltid haft vårt fulla stöd.
Jag vill vänligen be er att ni i punkt 2 ändrar " kritiserar" till " fastslår att" . Det är ett neutralt påpekande. Det skulle vara i linje med hela vår politik.
Om ni inte kan godkänna det, kommer vi att löpa risk att i framtiden inte kunna förklara vår politik gentemot Förenta staterna, som för övrigt följer en trend - och staten Massachussetts följer bara denna amerikanska trend. Det gör vår politik ologisk, vilket kommer att leda till att amerikanerna kommer att se ned på oss och dra på munnen, och att vi gör oss löjliga. Jag ber er vackert att ändra denna punkt. Det skulle glädja mig om De gröna och även de konservativa kollegerna i kammaren kunde stödja detta.
Jag tror att det här helt enkelt har insmugit sig ett litet fel. Jag tror inte att man här i kammaren plötsligt har en annan politisk uppfattning än i alla andra resolutioner och beslut, som man hittills har fattat.
Afghanistan

Fassa
Herr ordförande! Överste Calós tragiska död - Caló var tjänsteman vid Förenta Nationerna - är det nionde dödsfallet sedan årets början i Afganistan. Den behandling som ges kvinnorna och respekten för de mänskliga rättigheterna mer generellt, är tydliga för alla. Västvärlden och framför allt Europeiska unionen riskerar att stå avväpnade inför problemet Afganistan på grund av en missriktad respekt för kulturer som skiljer sig från vår egen. De mänskliga rättigheterna är grundläggande, rättsstatens principer är grundläggande och står ovanför och bortom frågan om kulturella skillnader. Detta måste vi våga hävda med kraft, så att den talibanska regimen, som erkänts av ett litet fåtal stater, antingen ändrar inriktning eller stiger åt sidan.

Dupuis
Herr ordförande, kommissionär, kära kolleger! Jag tror inte att vi behöver göra en särskilt omfattande beskrivning av det system talibanerna infört. Vi vet vad det innebär i termer av brott mot grundläggande rättigheter. Jag skulle vilja fästa uppmärksamheten, särskilt kommissionärens och rådets, som inte är här, märk väl, på ett problem som inte bara gäller Afganistan utan också - Maij-Weggen talade nyligen om det med anledning av Burma - de stora programmen för att bli av med odlingen av droger.
Maij-Weggen sa att odlingarna av droger i Burma ökar. I Afganistan är det detsamma. Och det trots de stora mycket kostsamma program som satts igång av en speciell taliban, Harlaki från UNDCP. I konsekvens därmed inbjuder vi i vår resolution rådet och kommissionen att agera så att dessa ineffektiva och så kostsamma program avslutas så fort som möjligt, åtminstone i diktaturländer som Afganistan och Burma.

Newens
Herr ordförande! Talibanernas erövring av Afghanistan är en katastrof för hela dess befolkning. En regim som föraktar internationella standarder för mänskliga rättigheter och som förnedrar kvinnor och förnekar dem utbildning har upprättats över hela landet. Den har förstört mycket av landets kulturarv och har massakrerat muslimer som är shiiter på ett grymt sätt, både från Hazarminoriteten i Mazar-e-Sharif och iranska medborgare. Den verkar för terrorism, både i hemlandet och utomlands, som orsakar hot och död, även bland FN-personal som försöker avhjälpa eländet där.
Vi måste beklaga det stöd och erkännande som Pakistan, Saudiarabien och Arabemiraterna gett, men alla som försökt ingripa tidigare, inte bara det tidigare Sovjetunionen utan även USA och andra länder från Västvärlden, är medansvariga för vad som hänt i detta olyckliga land.
I dessa tider är det absolut nödvändigt att fördöma de grymheter som begås och de storskaliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, och att begära att erkännandet av regimen undanhålls till dess en komplett attitydändring sker.
Länder som har erkänt talibanerna bör tvingas bryta relationerna för att öka påtryckningarna.
Det humanitära stöd som kan erbjudas de lidande måste fortsätta, förutsatt att säkerheten för de inblandade i leverans och distribution kan garanteras.
Målet måste vara att söka finna en fredlig lösning genom FN och inte genom militärt ingripande från Iran. Där kan i vilket fall som helst inte vara någon kompromiss med den brutala omänskligheten i den talibanska regimen.
Vårt mål måste vara att utan tvekan stå fast vid våra krav på ett fullt erkännande av de mänskliga rättigheterna i Afghanistan.

Lenz
Herr ordförande! Det är inte någon ände på Afghanistan! Om talibanerna i Afghanistan inte redan hade det ryktet om sig att de inte respekterar några rättigheter, så måste man dagligen på nytt påminna om det. Vem - utom makthavarna, dvs. de som har gevär - har fortfarande några rättigheter i detta land, som en gång kallades för de frias land? Människoförakt, men framför allt förakt för kvinnans rättigheter och för politiska rättigheter är illa, men terrorism och massakrer av etniska skäl och mord är ännu värre. Förvägran av humanitär hjälp till det egna folket är väl dock det värsta. Odlingar för framställning av narkotika har det redan talats om.
Vi stöder fullständigt kravet i denna resolution att uppmana Europeiska unionen, men även FN och UNDP, att revidera sina program och införa nya åtgärder, så att pengar som vi verkligen är i trängande behov av på andra områden inte hamnar i fel händer!

Schroedter
Herr ordförande, kära kolleger! Hårdheten i talibanernas regim, den stora omfattningen av förtrycket, kränkandet av elementära mänskliga rättigheter, men även de internationella effekterna och risken för en upptrappning av konflikten utanför Afghanistans gränser, tilltar för varje dag. Europaparlamentet måste därför uppmana den internationella gemenskapen att äntligen agera samstämmigt.
Man måste prioritera att det garanteras ett nödvändigt diplomatiskt skydd för internationella hjälporganisationer, så att dessa kan fortsätta att utföra sitt arbete till förmån för den nödlidande afghanska befolkningen. Det förutsätter ett beslutsamt och samstämmigt uppträdande från den internationella gemenskapens sida. Man måste alltså försöka förhindra allt slags stöd åt talibanregimen. EU måste utöva påtryckningar mot de stater som fortfarande inte ryggar tillbaka inför att på grundval av en cynisk politisk kalkyl utnyttja talibanerna till att genomdriva sina intressen.
Dödsstraff

Lenz
Herr ordförande! Vi har här tre resolutioner om dödsstraffet på Filippinerna, i Gazaremsan och El Salvador. Tre dödsstraff på tre olika kontinenter. Verkställandet av dödsstraff är slutgiltigt och inte korrigerbart, men orsakerna till att det utdöms är många och ibland helt och hållet korrigerbara. Med tanke på de mänskliga rättigheterna borde det alltså inte få finnas något dödsstraff.
Vi har här i parlamentet alltid vänt oss mot dödsstraffet, och vi uppmanar därför alla tre länderna att inte bara låta bli att verkställa de utdömda dödsstraffen, utan att avskaffa dödsstraffet i sina lagar, respektive att inte införa det. På Filippinerna har det inte utdömts sedan 1976. I Gazaremsan har organisationer för de mänskliga rättigheterna kritiserat både förfarandet och utförandet. I El Salvador är fallet något annorlunda. Här skall det införas, men det krävs 3/4 majoritet för det, varför det väl över huvud taget inte kommer att bli någon omröstning.
Vi borde alltså egentligen inte ens rösta om denna sak, men om en omröstning äger rum skulle vi vilja be grupperna anta vårt ändringsförslag, ty vi knyter inte heller i andra fall vårt samarbete till dessa frågor, och vi borde här sörja för lika behandling. Men vårt tydliga krav att inte införa dödsstraffet respektive att avskaffa det finns kvar.

Wolf
Herr ordförande! Människans värdighet är okränkbar, motiven för dödsstraff är ovärdiga. Jag tror att man är ense om det i denna kammare. Rätt till liv, mot statligt dödande med straff som förevändning, risk för juridiska misstag, högst oproportionerligt stor del drabbade bland de fattiga och kränkningar av de mänskliga rättigherna genom åklagarmyndigheterna är, åtminstone på Filippinerna där 600 dödsdömda väntar, argument för att man skall iaktta moratoriet och vädja till den nyvalde presidenten att han använder sin auktoritet för detta och för att hålla fast vid målet att avskaffa dödsstraffet.
Leo Echegarays vedervärdiga förbrytelse får inte användas som förevändning och blockadbrytare för att motarbeta denna politik. Jag tror vi borde vara eniga om det, och vi borde arbeta gemensamt för det.

Bertens
Herr ordförande! Den liberala gruppen är en brinnande motståndare till dödsstraff. Det finns ingen överträdelse som rättfärdigar mord. Dessutom är det absolut inte effektivt som straffrättsligt instrument. Detta gäller inte bara i Europa, utan också i resten av världen. Det är därför som min grupp är mycket oroad över den nya utvecklingen i de palestinska områdena. Där blev nyligen två människor avrättade, och president Arafat utnyttjade inte sin rätt att ändra domen, trots att man hade bett honom om det.
Samtidigt som rörelsen mot dödsstraff får allt större stöd världen över går palestinierna i motsatt riktning. Lyckligtvis finns mycket kritik inom den palestinska gemenskapen, och förhoppningsvis kommer inhemsk och internationell kritik att få Arafat och de sina att inte låta verkställa några fler avrättningar och att justera relevanta lagar.

Gasóliba i Böhm
Herr ordförande, ärade kollegor! Jag refererar särskilt till det resolutionsförslag som vi i Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp har lagt fram och som tar upp ett ämne som berör oss alla, d.v.s. möjligheten av att man i El Salvador återinför dödsstraffet. Detta skulle, å ena sidan, innebära att El Salvador bryter mot den amerikanska konventionen om de mänskliga rättigheterna som ratificerades den 23 juli 1978. Å andra sidan skulle det, precis som mina kollegor Bertens och Lenz påpekade, gå stick i stäv mot såväl de europeiska institutionernas som denna kammares ståndpunkt.
Det är hög tid, tycker jag, att visa vår oro för vad president Armando Calderón sade i den här frågan under El Salvador - konventionen. Vi får hoppas att förslaget inte faller i god jord, men jag tror ändå att det vore bra om vi låter meddela parlamentet i El Salvador vår ståndpunkt och att vi talar om att vi stöder det ändringsförslag som Europeiska folkpartiets grupp har lagt fram.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Vår grupp har sedan länge tagit avstånd från och bekämpat dödsstraff. Vi har gjort detta eftersom vi tror att när det gäller en så grundläggande rättighet blir måttfullhet lätt till ovana när man inte engagerar sig. Därför tar vi bestämt avstånd från dödsstraff, men inte bara i El Salvador. Vi tar avstånd från det i Kina och vi tar avstånd från det i USA, eftersom vi menar att om det är något som man borde predika om när det gäller de mänskliga rättigheterna så är det dess planetära och universella karaktär.
Herr ordförande, jag tycker därför att det är viktigt att kammaren i sitt internationella agerande inte använder sig av två olika måttstockar. Den här veckan har vi till exempel diskuterat de transatlantiska relationerna, och inte en enda ledamot har ifrågasatt varken relationerna med Förenta staterna, där dödsstraff mycket ofta tillämpas, eller ställt några villkor för dessa relationer. Lika kraftfullt som vi fördömer dödsstraffet, fördömer vi, herr ordförande, ordalydelsen i stycke 2 i resolutionen där man ställer villkor för ett samarbete med ett land, med en suverän stat, El Salvador, som dessutom är en positiv och aktiv samarbetspartner till Europeiska unionen.

Bertens
Herr ordförande! Jag vill direkt säga följande som svar på det Lenz och Salafranca och naturligtvis kollega Gasòliba sade: det som händer i El Salvador föreföll oss vara en farlig utveckling, en felaktig signal från presidenten som ville utvidga dödsstraffets räckvidd. Jag tror inte att det kan ha varit president Calderons och El Salvadors Assemblées avsikt att gå emot 1978 års amerikanska konvention om mänskliga rättigheter, för den förbjuder det. Jag kan lugna kollegerna i PPE så till vida att den liberala gruppen självfallet kommer att rösta för ändringsförslaget i vilket en koppling görs mellan europeisk hjälp och relationer och det möjliga, oväntade antagandet av denna lag. Med andra ord går vi med på Lenz förslag.

Carnero González
Herr ordförande!När det gäller de här tre resolutionerna talar vi mycket riktigt om faktiska och utan tvekan oacceptabla situationer. Detta gäller såväl de avrättningar som har skett i de områden president Arafat administrerar som de förslag man har debatterat och diskuterat i El Salvador och i Filippinerna.
I det sistnämnda fallet kan, enligt Amnesty International, ett av de första offren vid avrättningarna ha varit en tidigare dömd dövstum, som inte kunde förstå vad han anklagades för under rättegången och som självklart inte heller kunde försvara sig.
Den huvudsakliga frågan är dock att vi inför 50-års jubileumet för Förenta nationernas deklaration för de mänskliga rättigheterna tar ett stort steg tillbaka om man i två av de här tre länderna tar bort uppskovsmöjligheterna, i ett av dem utvidgar möjligheterna till avrättning och i ett annat utdömer fler dödsstraff.
Jag instämmer till alla delar med min kollega Salafrancas kraftfulla fördömande av dödsstraffet.
Kambodja

Bourlanges
Herr ordförande! Vår grupp har lagt fram en brådskande resolution om Kambodja för att i huvudsak uttrycka två saker. För det första, även om omständigheterna vid valen den 26 juli inte är helt och hållet tillfredsställande, långt ifrån, verkar det klart för alla att man inte kan bygga en demokratisk och fredlig framtid i Kambodja på förhandlingarna vid detta valresultat. Det är således nödvändigt att alla anpassar sig även om, jag repeterar, omständigheterna under omröstningen inte var tillfredsställande.
För det andra är inget politiskt parti, vid detta val, i stånd att själva författningsenligt ta makten. Detta skapar för de tre största politiska partierna den författningsenliga, politiska och moraliska plikten att komma överens. Dessa partier måste således göra nödvändiga ansträngningar och ta de initiativ som behövs för att uppnå en kompromiss under kungens överhöghet. För övrigt, sedan det att vi lagt fram denna resolution - det är kanske ett tecken på effektivitet i detta parlament - har obestridliga framsteg skett i samarbetet mellan de tre partierna.
För det tredje har under de senaste veckorna khmerernas statliga myndigheter uppfört sig väldigt oroande. De måste få veta att vi i Europeiska unionen inte gärna ser andan i Parisöverenskommelserna ifrågasatt, med avseende på de grundläggande rättigheterna att yttra sig, att demonstrera. Vi kommer inte att acceptera att oppositionsledarna hotas till sin frihet eller person. Vi har för detta en viktig växelspak, det europeiska och det internationella biståndet. Det är enligt vårt sätt att se det, det måste understrykas, grundligt bundet till Parisöverenskommelserna och till återupprättandet för alla nuvarande parter, i synnerhet den som handhar den väpnade makten, ett läge med kompromisser och sämja mellan de parter som kan återställa den civila freden.

Junker
Herr ordförande! Som ni säkert vet var jag på parlamentets uppdrag i Kambodja som valobservatör. Jag måste säga - och detta överensstämmer med åsikten hos 96 procent av de europeiska observatörerna och hos 93 procent av övriga internationella observatörer - att valen till väsentlig del gick rätt och riktigt till. Eländet ligger, liksom i Albaniens fall, i att förlorarna inte är beredda att erkänna detta valresultat. Men det finns en glädjande vändpunkt: Det näst största partiet, rojalisterna i FUNCINPEC har gett upp sin bojkott mot parlamentet och kommer att delta i det parlamentariska arbetet.
Det betyder dock inte att de är beredda att dela regeringsansvaret, men i varje fall har därmed en tongivande kraft i landet inställt sin bojkott, vilket i stor utsträckning kan bidra till att förhållandena i detta land pacificeras. Och det är det som landet absolut behöver och det vi från vår sida måste stödja. Jag beklagar att jag inte kan komma med några närmare utläggningar om det. Vi kan ansluta oss till resolutionen, men jag ber om en komplettering som tar hänsyn till den senaste utvecklingen, som ju ändå pekar i positiv riktning.

Bertens
Herr ordförande! Jag undrar verkligen om fria och tillförlitliga val kunde äga rum i Kambodja. Själv var jag för fyra år sedan observatör under de av Förenta nationerna organiserade valen, vilket var Förenta nationernas största fredsoperation i området. I ett land där de politiska ledarna under åratal har lyst med sin frånvaro och inte ens varit välkomna kan man knappast tala om ett neutralt, politiskt klimat. Det sätt på vilket media vägrades tillträde till ett antal politiska partier som inte styrde landet var mycket talande.
Resultaten är tydliga. Vem som än har vunnit så är en sak klar: det är tills vidare alltjämt demokratin och Kambodjas invånare som är förlorarna. Politiska demonstrationer är en logisk konsekvens. Detta har vi kunnat se och kunnat höra, och tills vidare kan vi endast, i all enkelhet men med all uppriktighet, mana till dialog och återhållsamhet från alla berörda parter. Hun Sen måste veta att han kan glömma internationellt stöd om han fortsätter på sin nuvarande kurs: ingen koalition utan bara regera ensam.
Jag kan säga er att jag ställer mig bakom det för sent framlagda ändringsförslaget från Junker.
Lika rättigheter för homosexuella

Frischenschlager
Herr ordförande! Europaparlamentet har i många år arbetat för att avskaffa diskriminerande straffrättsliga bestämmelser med avseende på homosexuella relationer, och detta med stor framgång, eftersom så småningom alla medlemsländer i Europeiska unionen har undanröjt sådana bestämmelser, dock med ett undantag, Republiken Österrike. Det beklagar jag uttryckligen och jag hoppas därför att den resolution som debatteras här kommer att godkännas med stor majoritet.
Jag vill tillfoga en sak: Europeiska unionen betecknas ju alltid som en gemenskap baserad på värderingar, och de mänskliga rättigheterna hör hit. Därför anser jag att det just när det gäller frågor om de mänskliga rättigheterna verkligen är förkastligt om man i en sådan debatt använder sig av invändningen att det är fråga om inblandning i en inre angelägenhet. Det har hänt i detta fall, och jag anser att det är viktigt att Europaparlamentet förblir konsekvent i frågor som rör de mänskliga rättigheterna, och upphäver sin röst även om det är obehagligt för mitt eget land. De mänskliga rättigheterna är en väsentlig beståndsdel i Europeiska unionen, och just när det gäller EU: s utvidgning är det viktigt att nuvarande medlemmar har rent mjöl i påsen när det gäller de mänskliga rättigheterna. Denna resolution bidrar till det!

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Medan vi diskuterar här i Europaparlamentet, anklagas författarna till denna resolution av kristdemokraterna i Österrike offentligt för att kacka i eget bo. Oaktat detta förtal tror vi att de mänskliga rättigheterna är entydiga. Detta parlament är en tillförlitlig röst för de mänskliga rättigheterna, men ibland får man det intrycket att ljudstyrkan hos denna röst ökar med kvadraten på avståndet, och att den blir tystare, ju närmare platsen för kränkningen av de mänskliga rättigheterna man kommer, och om det då äger rum inom de egna leden, blir denna röst ofta nästan ohörbar.
Detta parlament, Europeiska kommissionen för mänskliga rättigheter och Europarådet har redan i talrika resolutioner och uttalanden betecknat de olika minimiåldrarna för hetero- och homosexuella handlingar som en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Det är inte acceptabelt att länder undandrar sig dessa mänskliga rättigheter och fortsätter att praktisera sina traditionella aversioner, sin moraliserande förmätenhet och sitt övermod på oskyldiga människor, och till det yttersta kränker människornas privata sfär, för att kunna fortsätta att vårda sina aversioner.
Jag tror att det är på tiden att behandla dessa partier här i Europaparlamentet med samma ofördragsamhet som vi behandlar andra som bryter mot de mänskliga rättigheterna i världen!

Berger
Herr ordförande! I min grupps namn välkomnar jag uttryckligen det faktum att det i dag äger rum en diskussion om de diskrimineringar som fortfarande existerar på grund av sexuell läggning, både i vissa av våra medlemsstater och i de länder som vill ansluta sig. Som österrikisk ledamot beklagar jag - på samma sätt som föregående talare - att man inte heller i mitt land hittills har lyckats eliminera en av de centrala diskrimineringarna ur strafflagen, nämligen den som gäller olika åldersgräns för hetero- och homosexuella.
Kollega Flemming, skyddet av flickorna borde vara en uppgift för oss på samma sätt som skyddet av pojkarna. Upprepade försök i parlamentet har misslyckats p.g.a. motstånd från de konservativa partierna. Det leder till att vi enbart i Österrike årligen har ca. 20 rättsfall med dessa diskriminerande fakta i målet. Vi är därigenom inget bra exempel för de länder som vill inträda i unionen, och av vilka vi på detta och många andra områden alltid kräver att de skall iaktta högsta standard.
I debatten förnekar alltid vissa politiska grupper att rätten att slippa bli diskriminerad p.g.a. den sexuella läggningen handlar om en mänsklig rättighet. Denna fråga har dock besvarats entydigt positivt redan före beslutet från Europakommissionen för de mänskliga rättigheterna i fallet Sutherland, och det klargjordes att olika åldersgräns bryter mot artikel 8 i den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Lika lite kan jag förstå argumentationen att EU: s organ och särskilt Europaparlamentet inte får syssla med denna fråga beroende på bristande befogenheter. Som union har vi hittills alltid varit förpliktade att respektera de mänskliga rättigheterna, och efter det att Amsterdamfördraget trädde i kraft är vi det i ännu högre utsträckning. Vi kommer därmed att ha möjligheter att genomföra det - även om de är otillräckliga.
Som bekant skulle rådet i framtiden - dock bara enhälligt - kunna träffa lämpliga föranstalter för att bekämpa diskriminering p.g.a. kön, ras, etnisk härkomst, religion, världsåskådning, handikapp, ålder eller sexuell läggning. Detta kommer kommissionen att ha förslagsrätt om. Avslutningsvis därför min fråga till kommissionen: Förbereder sig redan kommissionen att göra bruk av denna förslagsrätt?

Stenzel
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först skulle jag vilja klargöra vad det handlar om för oss från PPE: s och Österrikiska folkpartiets grupp i detta parlament. Det handlar inte om diskriminering av homosexuella. Det handlar för oss här inte om brott mot grundläggande rättigheter och mänskliga rättigheter. Frågan om åldersgräns är ändå - det är obestridligt - en nationell och ingen europeisk rättslig fråga. Politiker måste ta ansvar för ungdomen. Av den anledningen har Österrikiska folkpartiet i det österrikiska nationalrådet senast i somras vid reformen av våra strafflagar hållit fast vid paragraf 209 och den hittillsvarande bestämmelsen om åldersgränserna.
Det som händer här, och orsaken till att vi avvisar denna brådskande behandling, har ingenting att göra med att vi vill diskriminera homosexuella, utan vi vill inte avlägsna oss från vår egen rättsskipning. Men vi vill därigenom också tydligt protestera mot att österrikisk inrikespolitik förs in i Europaparlamentet av liberala, gröna och socialdemokrater, med avsikt att diskriminera Österrike, som nu innehar ordförandeskapet i rådet. Det handlar här mindre om diskriminering av homosexuella än om diskriminering av det österrikiska ordförandeskapet. Jag betraktar med förvåning det annorlunda uppträdandet hos mina socialdemokratiska kolleger i denna fråga. De avstod från att rösta när lagen godkändes i det österrikiska nationalrådet, men här gör de nu motsatsen.
Av den anledningen skulle jag vilja plädera för att denna brådskande förhandling avslås, och det håller jag fast vid! Inte för att vi vill diskriminera homosexuella, utan därför att vi håller på vårt eget rättsliga innehåll och inte uppträder på annat sätt här än i Österrike, med hänvisning till att detta även är en subsidiär fråga. I vår PPE-grupp har vi fått fullt stöd för denna hållning, även om alla vet att det just när det gäller det ömtåliga området med diskriminering av homosexuella mycket väl finns olika åsikter i de enskilda medlemsländerna.
Än en gång: Europaparlamentet är inte det mest lämpade forumet för att profilera sig i Österrike i en inrikespolitisk fråga. Jag anser att det är helt opassande att man för denna debatt här i Europaparlamentet, och jag avvisar det eftertryckligt!
(Applåder)

Pailler
Herr ordförande! Jag är inte österrikare men jag skulle vilja säga Stenzel att homofobi inte är en åsikt eller en förseelse, det är ett brott mot de mänskliga rättigheterna.
Icke-diskrimineringen är nu inskriven i Amsterdamfördraget och jag tror att vi en dag ändå blir tvungna att tillämpa även det som vi inte tycker om. Enligt oss, den europeiska enade vänstern, händer det tyvärr alldeles för ofta att denna tillämpning inte görs avseende ekonomiska och sociala frågor och jag förstår inte varför detta parlament plötsligt när det gäller mänskliga rättigheter skulle tänka på subsidiaritet. Jag skulle vilja att vissa saker förklaras eftersom jag är överens med det mesta som sagts här och jag ska därför inte upprepa det. Vi är inte trovärdiga gentemot de länder som vill ansluta sig till unionen och som vi begär garantier för dygdigt beteende, en dygd vad det gäller de mänskliga rättigheterna och naturligtvis respekten för dessa förstås.
Jag skulle vilja få en förklaring varför, då man är en kvinna och en man, har rätt att, vid en viss ålder, ha sexuella förbindelser. Varför är det då så att två kvinnor, vid samma ålder, har samma rättighet men när det handlar om två män är det plötsligt inte detsamma. Vad betyder det? Är österrikiska män barnungar i förhållande till kvinnorna?
Blandar ni inte egentligen ihop - och det är kanske frågans kärnpunkt - homosexualitet med pedofili? Om så är fallet, anordna då praktisk och psykologisk, psykiatrisk utbildning etc. Och förstå att även flickor kan vara offer för pedofiler och att även kvinnor kan vara pedofiler. Utifrån det frågar jag mig om vi inte här, kanske någon av dessa dagar, borde hålla en hearing, det gillar vi ju, och inbjuda t.ex. österrikiska ordförandeskapet, den tjeckiska regeringen, men också några andra av våra medborgare som har samma homofobi. Denna vägran, denna s.k. subsidiaritet, har bara ett namn: homofobi och homofobin gömmer tyvärr i regel många andra diskrimineringar, många andra brott mot de mänskliga rättigheterna som förr och i vårt Europas senare historia starkt fördömts.
(Applåder)

Vanhecke
Herr ordförande! Inte för att ursäkta mig för det jag strax kommer att säga, utan endast för att vara mycket tydlig vill jag först hävda att jag inte begår misstaget att dra alla homosexuella över en kam i fråga om uppvisande av dålig smak som brukar dyka upp i mitt land under homosexuella festivaler. Jag har respekt för varje människas privatliv, och ingen skall vänta sig någon som helst slags homofobi från min sida. Men jag måste uppriktigt säga att det bjuder mig emot att se denna resolution här behandlas som ett särskilt brådskande och viktigt ärende och dessutom under benämningen mänskliga rättigheter. Detta är helt enkelt i mina ögon en förolämpning mot offren för verkligt stora och brådskande problem, och jag skulle våga tro att man i Tibet, i Iran och Kambodja och så vidare har mycket allvarligare problem än det vi behandlar i dag. Dessutom menar jag att vi i dag behandlar skyddet av minderåriga alldeles för lättsinnigt. Jag förstår mycket väl och ger till och med mitt bifall till att ansvariga politiker inte utan vidare systematiskt sänker åldersgränsen för sexuella handlingar. Jag anser dessutom att vi måste uppbringa respekt för olika europeiska länders olika traditioner på området, även när det gäller olika åldersgränser som måste respekteras för heterosexuella och homosexuella handlingar.
Jag tror att alla som liksom jag själv har barn i 13-14-årsåldern måste ta och fundera ordentligt på om de skulle vilja se sina barn inblandade i sexuella experiment med exempelvis 17- eller 18-åringar. Vad mig beträffar, och det får låta hur gammaldags det vill i era öron, jag skäms inte; jag tycker det är olämpligt, och jag tror dessutom att en stor majoritet av parlamentsledamöternas väljare också tycker det är olämpligt.
Sudan

Bertens
Herr ordförande! Sudan är ett sådant land som Vanhecke nämner. Än en gång står 350 000 människor inför dödens port. Den sudanesiska regeringen vägrar att släppa fram eller underlätta för humanitära hjälpsändningar. Det är helt enkelt oförlåtliga brott mot mänskligheten. Vi har ofta sagt att vi måste agera mot detta. Världssamfundet måste vara berett att bistå dessa hundratusentals med humanitär hjälp. Denna humanitära hjälp används i ett politiskt maktspel.
Vi har här lagt fram denna resolution därför att AVS-mötet kommer att äga rum i Bryssel nästa vecka, och då kommer delegationen från Sudan utan tvivel att beklaga sig över hur man har lidit under Förenta staternas bombardering eller raketanfall. Jag kan redan så att säga citera den text som företrädaren för det sudanesiska parlamentet, om vi får kalla det så, kommer att föra på tal.
Jag vill naturligtvis inte tala om den amerikanska attacken, men jag skulle däremot vilja fortsätta uppmärksamma att Sudan nu har funnit ytterligare ett skäl att avbryta sina överläggningar med International Authority of Development och alla länder runt Sudan som söker få till stånd något av en fred mellan Sudan självt och södern. Där pågår såsom ni vet sedan 1956 ett inbördeskrig som blev känt på nytt först då CNN började med sina sändningar, för om CNN inte är där så existerar det inte. Jag hoppas att denna resolution, om den antas, kanske blir en knuff i ryggen för våra europeiska företrädare i AVS-församlingen för att säga till sudaneserna att det inte bara handlar om ännu en resolution, utan en resolution som inte bara stöds av vår delegation utan av hela parlamentet.

Kerr
Herr ordförande! När jag talade om förebådande krig i Irak i januari och februari i år så kallade jag det för " Clintons peniskrig" . Jag måste erkänna att bombningen av Khartoum i Sudan - som vi har ett ändringsförslag om från De gröna - skulle kunna beskrivas som " Monica Lewinskys klänningskrig" . Ni minns att det var den tredje dagen av behandlingarna och det var helt klart en plan för att avleda världens uppmärksamhet från Starrs rapport och för att förstärka Clintons image. Det är därför vi måste släppa detta ändringsförslag. Vi tycker inte om den sudanesiska regimen, men vi samtycker absolut inte till Amerikas bombning av Sudan - eller av Afghanistan för den skull. Det är helt klart att det inga bevis fanns för att det var en vapenfabrik. Det var en farmaceutisk anläggning, vilket många experter intygar, som tillverkade läkemedel för att hjälpa folket i Afrika.
Under det att resolutionen helt riktigt fördömer den sudanesiska regimen vill vi alltså fördöma USA: s regering. Vi hoppas att vi får stöd från alla socialdemokrater, inklusive de nya Labour-ledamöterna. Jag är säker på att ordföranden själv kommer att rösta för detta ändringsförslag. Jag ser fram emot hans stöd.

Ordföranden
Tack för att du varskor mig.

Pinheiro
Herr ordförande! Jag skall försöka att fatta mig så kort som möjligt. Vad gäller situationen i Burma skulle jag vilja informera kammaren om att kommissionens vice ordförande, Marín, och rådets ordförande, Schüssel, i juli träffade Burmas minister för utrikes affärer, just för att uttrycka Europeiska unionens fördömande av behandlingen av fru San Sun Kyi och andra oppositionspolitiker.
Nyligen, den 9 september, gjorde Europeiska unionens ordförandeskap ett uttalande för unionens räkning, där gripandet av medlemmar ur oppositionen fördömdes, ett uttalande som givetvis förtjänar allt stöd från kommissionen. Jag skulle också vilja säga till ledamöterna att kommissionen fortsätter att uttrycka att den inte är beredd att stödja FN: s program för internationell drogkontroll, vilket är inriktat på att minska opiumproduktionen i Burma, då vi anser att detta projekt, under den nuvarande regimen, inte kan nå några som helst framsteg. Europeiska unionens ståndpunkt angående Burma kommer att gås igenom i oktober för att besluta om i vilken mån den aktuella ståndpunkten kan förnyas från den 19 oktober.
Låt mig nu göra tre korta kommentarer. Beträffande sanktioner tillåter jag mig att understryka Erika Manns inlägg, om extraterritorialiteten. Ni minns att Europeiska unionen var, och är, involverad i en strid med USA, inom Världshandelsorganisationen, för att vi inte på något sätt accepterar tanken om lagars extraterritorialitet. I detta konkreta fall, tänkte Massachusetts tillämpa sanktioner mot företag, som i någon form upprätthåller ekonomiska förbindelser med Burma, amerikanska eller utländska, framför allt europeiska. Vi kan, av princip, inte under några omständigheter, acceptera detta förfaringssätt. Det betyder inte att vi inte ser användandet av sanktioner som något positivt, men det måste ske inom det internationella samfundets regi, och med regler som alla accepterar.
Jag skulle också vilja säga att Asean-länderna säkert kommer att användas av Europeiska unionen för att än en gång ta upp frågan om de civila och politiska rättigheterna i Burma. Och slutligen, att vi beslutar att tillsammans med Friedrich Ebert-stiftelsen finansiera en Euro-Burma-Office i Bryssel, just för att lära känna situationen och att utöva tryck på de burmanska myndigheterna.
Angående Afghanistan anser jag att allt har sagts. Jag skulle bara vilja understryka att, förutom vår oro angående massakrerna i Mazar-I-Sharif, och andra lika hemska situationer som denna, är vår övertygelse att Afghanistan inte under några omständigheter kan betraktas som en rättsstat. Likaså anser vi att det inte finns några grunder för att kunna skydda de mänskliga rättigheterna, för i huvudsak minoriteter, och särskilt kvinnor. Vi har i detta haft en del svårigheter med de afghanska myndigheterna för att få igenom tanken om att den humanitära hjälpen inte kan avskiljas från vissa grundläggande principer om mänsklig värdighet.
Vi håller på och försöker förhandla, med de afghanska myndigheterna, om medel och metoder för att kunna återuppta stödet, till just dessa de svagaste och mest oskyddade minoriteterna. Ledamöterna här känner också till, och jag bekräftar det, att vi fortfarande anser att inget formellt erkännande av talibanrörelsen kan ske, att vi ännu inte har något ekonomiskt utbyte med talibanregimen och att vi fortfarande anser att Afghanistans problem inte kan lösas med militära medel eller genom grannländernas inblandning.
I detta syfte skulle jag vilja säga att min kollega Emma Bonino, som känner den afghanska situationen utan och innan, fortsätter att vara superaktiv, dels som kommissionär, dels som kvinna som försvarar kvinnors rätt, och de mänskliga rättigheterna i allmänhet, i försöken att förändra dessa sakernas tillstånd. Jag anser att vi bör hylla henne för sina ansträngningar, som är så svåra och ibland så obegripliga.
När det gäller dödsstraffet, herr ordförande, skulle jag, en gång för alla, vilja understryka att kommissionen inte kan inta någon annan ståndpunkt än att stödja ett allmänt avskaffande av dödsstraffet, då detta, enligt vår mening, inte bidrar till att främja den mänskliga värdigheten, inte ens för utvecklingen av människans rättigheter, det är inte heller bevisat att det minskar kriminaliteten. I det nyligen inträffade fallet i Palestina påtalade vi detta för president Arafat, i El Salvadors fall har vi grundade förhoppningar om att det inte skall konkretiseras, och i Filippinernas fall hoppas vi att moratoriet kommer att fortsätta.
Om situationen i Kambodja, vill jag säga att jag är fullständigt överens med det inlägg som gjordes i detta parlament av Bourlanges, vilken på ett kristallklart sätt klargjorde fakta i Kambodjas problem. Jag upprepar att, förutom det som har varit den traditionella praktiken, stöder vi reservationslöst denna resolution.
Beträffande homosexuellas rättigheter, vill jag fästa uppmärksamheten på följande: alla medlemsstater i Europeiska unionen har skrivit under den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter; och Amsterdamfördraget, särskilt artikel 6 A, kräver att man skall bekämpa varje slag av diskriminering som grundar sig på kön, ras, etniskt ursprung, religion, övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Här kan kommissionen, om man bryr sig om det, ingripa på alla dessa områden för att bekämpa all diskriminering.
På samma sätt, vad gäller anslutningen av framtida länder, är det uppenbart att dessa regler också kommer att vara tillämpliga på ansökarländerna. Jag tänker särskilt på en regel i den rumänska strafflagen, framför allt dess artikel 200, som vi förväntar oss kommer att förändras så snart som möjligt.
Slutligen, angående Sudan: problemet i Sudan är ett gammalt problem, ett allvarligt problem, ett problem som har lett till ett brott i samarbetsförbindelserna mellan Europeiska unionen och Sudan, och det har gjorts flera försök, dels till en konstruktiv dialog med den sudanska regeringen, dels för att stödja medlingsförsök. Vi är glada över den vapenvila som nyligen avtalades för en period på tre månader, och vi hoppas att den kommer att utvidgas, inte bara i tid utan också geografiskt, för att den humanitära hjälpen skall kunna nå befolkningen. Det handlar i viss mån om uppmuntrande tecken. Liksom det är uppmuntrande att konfliktparterna, som medlas genom Igad, har beslutat att träffas igen i Nairobi inom sex månader. Detta är positivt, eftersom förhandlingsrundan som ägde rum nyligen tyvärr slutade i ett misslyckande, på grund av den bristande enigheten om lösningarna. Europeiska unionen stöder aktivt Igads medlingar och de ansträngningar som görs av Igads partnerforum, men vi fortsätter att upprepa att detta inte på något sätt betyder att vi kan utgå från detta ögonblick och återuppta vårt samarbete med Sudan, eftersom de principer som fick oss att upphöra med det, tyvärr fortfarande råder.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Bertens och jag förstod inte riktigt, vår portugisiska är nämligen inte så bra, om kommissionen förklarade sig beredd att överväga ett förslag om ett investeringsstopp gentemot Burma och presentera detta för rådet. Vi hörde inte detta konkreta svar från kommissionären. Skulle kommissionären vilja upprepa det?
Vi har ställt en mycket avgörande fråga i vår resolution om Burma. Detta är tredje gången i år. Frågan är: är kommissionen beredd att följa Förenta staternas exempel och lägga fram ett förslag om investeringsstopp inför Europeiska ministerrådet? Detta är den kärnfråga som ställdes, och eftersom varken Bertens eller jag kunde höra första delen av kommissionärens portugisiska anförande direkt undrar jag om kommissionären skulle vilja ge ett klart svar i den frågan än en gång. Detta är resolutionens kärna.

Pinheiro
Jag kan svara på några av frågorna om sanktioner. Kommissionen är inte berättigad att ålägga sanktioner. Det är rådets sak, och på grundval av respekten för våra internationella åtaganden. Man kan inte ålägga sanktioner som strider emot vissa saker som vi skriver under. Detta betyder inte att sanktionerna är helt och hållet uteslutna men vi måste vara försiktiga så att vi inte, t.ex., ifrågasätter GPA, det avtal om statlig upphandling som ingåtts i WTO. Det är ett exempel. Sanktioner utesluts inte, men först måste vi få ett politiskt beslut från rådet, sen måste vi studera hur vi tekniskt kan tillgripa dem utan att sätta andra undertecknanden av vissa internationella avtal i fara. Följer ni med?

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är följande 14 resolutionsförslag :
Översvämningar i Kina -B4-0826/98 av PPE-gruppen-B4-0848/98 av V-gruppen-B4-0854/98 av GUE/NGL-gruppen-B4-0859/98 av ELDR-gruppen
Översvämningar i Bangladesh -B4-0837/98 av PSE-gruppen-B4-0844/98 av PPE-gruppen-B4-0846/98 av V-gruppen-B4-0853/98 av GUE/NGL-gruppen
Skogsbränder i Spanien -B4-0815/98 av PPE-gruppen-B4-0839/98 av PSE-gruppen-B4-0857/98 av GUE/NGL-gruppen
Skogsbränder i unionen -B4-0827/98 av PPE-gruppen
Skogsbränder i Portugal -B4-0855/98 av GUE/NGL-gruppen
Skogsbränder i Grekland -B4-0856/98 av GUE/NGL-gruppen
McCartin
Herr ordförande! Bara storleken på översvämningen utan tidigare motstycke i Kina har föranlett mig till att skriva detta förslag till resolution och uttrycka min medkänsla för Kinas folk och regering. Hela Yangtse-dalen och dess bifloder har översvämmats - ett område där 380 miljoner människor bor, lika många som det bor i hela den Europeiska unionen. Tretton miljoner hektar skörd förstördes, vilket jag antar skulle vara tillräckligt för att ge mat till 80-100 miljoner människor. Tre tusen personer omkom. Jag misstänker att många fler kommer att omkomma. Fem miljoner hem rasade bort och ekonomiska skador för 20 miljarder dollar orsakades landet, 4-5 procent av BNP.
Jag vill inskärpa hos kommissionen och gemenskapen hur viktigt det är att visa medkänsla och solidaritet med Kina i denna fruktansvärda katastrof och så fort som möjligt ge den hjälp som är möjlig.

Kerr
Jag är full av medkänsla för Kinas folk som gjort enorma ansträngningar för att motverka översvämningen. Men jag måste säga att en orsak till översvämningen var att den kinesiska regimen systematiskt kalhuggit och förstört miljön i många områden, inte bara i Kina utan i Tibet, som de fortfarande ockuperar utan rätt. Nu tar de konsekvenserna. Detta sade jag till den kinesiske konsuln när han besökte mig denna vecka.
Jag tror att Kina nu lärt sin läxa: de kommer att behöva nyplantera skog, ta itu med vattensystemet som klarat av översvämningar i hundratals år och försöka skydda miljön istället för att skövla den som den kinesiska regimen gjort under de senaste 40 åren.

Eisma
Herr ordförande! I mitt land, Nederländerna, har vi också haft ett antal översvämningar. Vad katastrofens allvar beträffar håller jämförelsen naturligtvis inte, men ändå finns det en likhet. I båda fallen var och är det i stor utsträckning skadorna på miljön som bär ansvaret för katastrofen. I Nederländerna var orsakerna till översvämningen den täta bebyggelsen på strandkanterna och den bristande vattenmagasineringsförmågan. Översvämningarna i Kina kan till stor del skyllas på den storskaliga skogsavverkningen och den problematiska anläggningen av en fördämning i Yangtze-floden.
Jag kan inget annat än glädjas åt att de kinesiska myndigheterna emellertid är medvetna om de ekologiska problem som ligger till grund för denna katastrof. Jag är också mycket glad över att den kinesiska regeringen har utfärdat ett förbud mot att hugga ned träd längs Yangtse-floden. Men jag hoppas att det inte stannar vid detta. Jag vädjar till den kinesiska regeringen att fortsätta att driva en politik för att motverka skogs exploateringen. Jag förväntar mig att kommissionen stöder denna politik, så att en liknande katastrof kan undvikas i framtiden.
Översvämningar i Bangladesh

Ford
Herr ordförande! Jag kommer att tala om översvämningarna i Bangladesh och Kina. Situationen är nästan utan motstycke. Jag inser att båda länderna bidragit till detta genom brist på uppmärksamhet vad gäller miljön, men den huvudsakliga orsaken är dock helt klart klimatologisk snarare än något annat - delvis framkallat av förändringar i det globala klimatet.
I Kina är det den värsta översvämningen på 40 år och har drabbat 240 miljoner människor, en femtedel av befolkningen.
I Bangladesh var 30 miljoner personer direkt drabbade och 10 miljoner är i brådskande behov av ekonomisk hjälp. Bangladesh regering vädjade om 576 miljoner dollar för stöd och många människor i Europeiska unionen, tiotusentals, har blivit rörda av de grafiska bilder de sett av förstörelsen i dessa båda länder. Vi välkomnar naturligtvis det faktum att ECHO avsatt 1 miljon ecu men det verkar inte vara tillräckligt.
Förra helgen var jag på ett möte i trefaldighetskyrkan i Ashton-under-Lyne i min valkrets och det beslöts där att den vanliga kollekten, som normalt går till kyrkans fonder, skulle gå till att underlätta lidandet för dem som drabbats av översvämningarna.
Kommissionen kan notera detta och finna andra vägar för att ge kortsiktigt humanitärt stöd till dessa båda länder. Samtidigt så kan det vara lämpligt, som det nämns i resolutionen, att ge långsiktigt tekniskt bistånd för att hjälpa dem att mildra några av dessa problem som kan orsakas av brist på uppmärksamhet för miljön men det är i allas intresse att försäkra att dessa frågor löses på längre sikt i både Kina och Bangladesh och inte upprepar sig.

Kerr
Herr ordförande! Angående Bangladesh så har Glyn Ford helt rätt, det är en fruktansvärd katastrof. Jag tittade på BBC World i eftermiddags och de visade ett viktigt reportage om situationen i Bangladesh. Dessa har varit de värsta översvämningarna i hela deras historia och 25-35 miljoner människor är fortfarande mer eller mindre hemlösa och utan ekonomiskt levebröd. Det finns ett betydande brådskande behov för kortsiktigt stöd, och unionen har inte gjort tillräckligt för att bemöta de kortsiktiga behoven av mat och läkemedel för befolkningen. Det finns en allvarlig spridning av dysenteri och diarré i hela Bangladesh p.g.a. det orena vattnet. Vi måste ge både kortsiktigt och långsiktigt stöd - vad gäller att klara av översvämningssituationer - vilket kan betyda omfattande omflyttning av befolkningen, och även assistens och utveckling i den riktningen. Om vi kombinerar dessa båda saker kan vi göra en insats på detta område.
(Applåder)
Skogsbränder i Spanien

Burtone
Herr ordförande! De resolutioner vi presenterar om bränderna i södra Europa får inte bli en ritual. Varje år, efter sommaren, skall vi diskutera bränder. Absolut inte! Tyvärr är bränderna numera en verklig plåga för Europa. Människoliv går till spillo och irreparabla skador uppkommer på flora och fauna.
Tyvärr är bokslutet även detta år en trist läsning. Men om de miljömässiga, ekonomiska och sociala konsekvenserna är allvarliga, så är orsakerna till bränderna lika allvarliga, faktiskt oroande. Det finns säkert objektiva orsaker, t.ex. klimatförhållandena, men det är tyvärr också nödvändigt att framhålla det kriminella inslag som utmärker detta fenomen i södra Europa. Ställda inför denna attack, som vi kan kalla ekoterrorism, har de åtgärder som vidtagits av olika europeiska regeringar visat sig vara otillräckliga. Problemet måste med andra ord behandlas inom ramen för gemenskapen ännu en gång, inte bara för att begära en detaljerad rapport över de skadade områdena av kommissionen, inte bara för att begära extraordinär hjälp för de områden som drabbats, utan för att ta itu med ett mer omfattande problem. I samband med reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken krävs det mer utrymme för skogsplantering. Det verkar dessutom allt mer nödvändigt att utarbeta en plan för att aktivera miljöpolitiken och ge den en förebyggande inriktning, en inriktning mot utbildning och fortbildning för att uppfostra till en bättre respekt för miljön hos människorna, men även för att skärpa de repressiva åtgärderna. Låt mig återge en tanke i min resolution: Jag tror att det är nödvändigt att medlemsstaterna erkänner miljöbrotten och att man upprättar en lista över de områden som har förstörts i syfte att belägga dem med ett absolut byggnadsförbud. Huvudfrågan gäller spekulation, vilket är ett huvudintresse för de kriminella organisationerna.

González Álvarez
Herr ordförande! Om jag får ta vid där min kollega Burtone slutade så är det kanske inte så bra att bränder förs in under rubriken " Naturkatastrofer" , eftersom de inte är några egentliga naturkatastrofer.
De är katastrofer som har orsakats av människor, och här diskuterar vi ofta dessa katastrofer orsakade av människor som i de flesta fall styrs av korrupta ekonomiska intressen.
Det skadar mycket riktigt jordbrukarnas intressen men framför allt skadar det vår miljö.
I morse antog vi en resolution om klimatförändringar och en av orsakerna till koldioxidutsläpp är just precis de bränder som har härjat inte bara i södra Europa, i Spanien och Grekland, utan också i Indonesien, Brasilien och på många andra håll i världen.
Jag menar att vi i Europa och i medlemsländerna bör vidta åtgärder för att förbättra gemenskapens skogspolitik, och att vi i huvudsak bör arbeta för att förebygga och straffa dem som orsakar katastrofer av det här slaget.

García Arias
Herr ordförande! Varje år i september lägger vi fram en resolution om hur tiotusentals hektar mark än en gång har ödelagts i några av medelhavsländerna, och precis som min kollega tidigare påpekade så grips jag också av ångest samtidigt som jag till och med känner ett samhällsansvar.
Som González Álvarez tidigare sade så är det inte här fråga om naturkatastrofer utan det rör sig om katastrofer ofta orsakade av ansvarslösa individer.
Ibland också av institutioner. Vi ställer oss alltid frågan om vi eller myndigheterna verkligen gör tillräckligt för att förhindra sådana fenomen att inträffa varje sommar. Som sagt så ligger vissa korrupta motiv bakom det hela, men när vi dessutom ser myndigheternas brist på samordning fylls vi av ångest eftersom det här gäller att värna om vår miljö.
Herr ordförande, jag vill bara med detta anförande beklaga att detta tillåts hända år ut och år in.

Wolf
Herr ordförande, om det inte vore så sorgligt, så vore det löjligt. Varje år i september och oktober har vi jättelika skogsbränder i södra Europa, i stora mängder, mer än 5 000 denna sommar i Grekland, delvis mer än 200 per dag, och varje år skall vi uppenbarligen diskutera detta igen. Det beror också på, vilket tydligt framgår av resolutionerna, att vi inte diskuterar de djupare liggande orsakerna på rätt sätt. Det gäller för det första den " heta" exploateringen och för det andra det mindre långsiktiga skogsbruket. Det handlar inte bara om att diskutera förebyggande åtgärder, flygplansstyrkor, försäkringsfrågor och skaderegleringar.
Vi behöver för det första en tillräcklig lagstiftning, ett genomförande utan luckor, kvalificerad personal och en effektiv förvaltning, och inte något frisläppande av bebyggelse, utan bindande krav på nyplantering.
För det andra behöver vi ett skogsbruk med en mångfald arter, organisation av arealen, uppdelning av plantering och en meningsfullt inlagd spontan vegetation, för att därigenom återigen skapa skogar i Medelhavsområdet, så som de existerade 500 år f.Kr.
Jag skulle bara vilja ge ett stickord: Eukalyptus. Det är brandbombsplanteringar, som dessutom förstör vattenförråden.

Dary
Herr ordförande, kära kolleger! Inom ramen för förslaget till gemensam resolution som vår grupp stöder har Europeiska radikala alliansen framlagt tre ändringsförslag om medlen att kämpa mot dessa gissel i synnerhet genom upprättandet av en europeisk flotta med hydroplan.
Den studie vi genomfört, den publicerade statistiken visar att i medeltal 400 000 hektar är offer för lågorna varje år i Spanien, Italien, Portugal, Grekland och Frankrike. Dessa bränder med flera konsekvenser är faktorer som ger oordning i den ekologiska balansen. De för med sig översvämningar, jordskred, klimatförändringar samt förstörelse av flora och fauna. För att kämpa mot detta har varje land försett sig med flyghjälpmedel, och ställt en operationell organisation till förfogande som är svår att förändra under sommarperioden.
Därför blir samlandet och tillhandahållandet av nationella hjälpmedel som hjälp åt andra länder en snara. Bilaterala konventioner har skrivits för landinsatser för civil säkerhet men har inte anpassats för den luftburna kampen mot bränder inne i länder eftersom de bara behandlar gränsområdena i berörda stater.
Vårt förslag innebär att ge berörda stater tillgång till nödvändiga och tillräckliga hjälpmedel för att bekämpa bränderna. Av denna anledning skulle det behövas en utplacering av fem Herkules C130-plan, ett mycket effektivt landflyg med fördröjd utkastning, med en kapacitet på 12 ton per plan. Basen för denna flotta skulle etableras så centralt som möjligt i förhållande till geografin i riskzonerna. Resultatet skulle bli en snabbhet i insatsen vilket är viktigt när man vet att styrkan i använda hjälpmedel, tillsammans med snabbheten i deras genomförande, utgör den viktigaste effektivitetsfaktorn i kampen mot skogsbränderna.
Kostnaden för denna insats skulle för en sommarperiod på tre månader och fem flygplan, med ca 1 timmes flygning utgöra en utgift på omkring 6 miljoner ecu som skulle kunna bekostas av unionen och användarländerna. Det är ingen överdrift att säga att det är ekonomiskt försvarbart.
Ert stöd för dessa ändringsförslag skulle, mina kära kolleger, kunna leda till ett initiativbetänkande i syfte att bekräfta genomförbarheten av denna europeiska hydroplansflotta och dess genomdrivande så fort som möjligt.
Skogsbränder i Portugal

Apolinário
Herr ordförande! Mer än att tala om Portugal, där det har funnits samordning av medel, materiella medel, politiskt engagemang, vill jag ta detta tillfälle i akt att betona den globala ramen i den resolution vi skall rösta om, vilket är en global ram som understryker vikten av att en skogspolitik antas på gemenskapsnivå, enligt den linje som förespråkas i betänkande Thomas, och som tar hänsyn till de specifika villkoren i regionerna kring Medelhavet.
Jag skulle också vilja understryka behovet av att anpassa de framtida inriktningarna i den gemensamma jordbrukspolitiken till skogspolitiken, och framhäva vikten av en planering av skogsområdena ur ett regionalt och kommunalt perspektiv. Det finns frågor om iordningställande, frågor om miljön som måste skyddas inom ramen för södra Europa, inom ramen för länderna i Medelhavsområdet, för när allt kommer omkring kommer dessa resolutioner från september till följd av en samling åtgärder som inte vidtagits i tid.

Coelho
Herr ordförande, ärade ledamöter! Än en gång har vi sett många stora skogsbränder i många länder i södra Europa, och framför allt i Portugal.
Det första ordet är, naturligtvis, ett beklagande till offren och en vädjan till stöd från gemenskapen. Förutom vad resolutionen redan innehåller, i den begärs att kommissionen skall ge nödvändiga medel, finns det skäl för parlamentet att titta på nyttan av att återigen skapa budgetanslag för stöd i katastrofsituationer.
Vi är inte okunniga om att vissa av bränderna har brottsligt ursprung och att andra förvärras av klimatförändringarna vilka skapar längre torkperioder och värmevågor. Det är därför viktigt att man satsar mer på förebyggande åtgärder, för vilket det är önskvärt med ett större stöd från de europeiska institutionerna, som kan bidra till en ökad effektivitet i bekämpandet av skogsbränderna. Det är fallet med, till exempel, den gemensamma jordbrukspolitikens möjligheter, vilka kan stärka förebyggandet av dessa katastrofer, och behovet av en europeisk strategi för skogarna, som vi borde skapa, så som parlamentet förespråkat sedan antagandet av betänkande Thomas. Därför har jag tillsammans med andra kolleger skrivit under detta resolutionsförslag för vilket vi begär kammarens stöd.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! Jag kommer inte att utnyttja hela min talartid men jag kan inte tala med alla dessa höga röster omkring mig, jag ber er alltså be ledamöterna att vara litet tystare.

Ordföranden
Det har du helt rätt i. Vill ledamöterna vara så vänliga att sitta ner.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skulle vilja säga att, i motsats till mångas åsikt, som har uttryckts här, om det nödvändiga i att skapa en autentisk " brandindustri" för att bekämpa somrarnas bränder, skulle jag vilja säga att ett misstag man ofta begår, när man talar om skogarna i Medelhavsområdet, är att tro att bränderna går att bekämpa under sommaren, att det skall ske med flygflottor eller att man kan bekämpa dem med brandkårer.
Bränderna i Medelhavsskogarna skall bekämpas på vintern, hösten och våren, när det inte är varmt, det vill säga, genom att rensa och förbereda skogarna, övervaka dem, arrangera skogsröjning för att röja skogarna som, i allmänhet, har ett fragmentariskt ägande och i dag inte är befolkade som för hundra år sedan.
Det enda sättet att skydda skogen är att röja den, det enda sättet att skydda skogen är genom brandgator som hejdar elden från att ta sig från ena sidan till den andra. Därför är det nödvändigt att ersätta dem, som måste hugga ner skog för skapa brandgator, " avenyer" på 50 eller 60 meter. Det finns områden i Portugal där det inte brinner. Varför? Det är enorma områden, områden med skogsvakter, det är röjda områden, områden med brandgator. Utan detta finns ingenting. Och jag står här för att prata om brandkatastroferna, eftersom den europeiska politiken för Medelhavsskogarna har varit katastrofal, eftersom det har funnits ett systematiskt motstånd från de länder som har välordnade skogar, och ett måttligare och kallare klimat än vårt. Vi måste emellertid slåss mot tanken om att man skall bekämpa bränderna med flygplan på somrarna. Bränderna skall bekämpas på vintern, genom att förbereda skogen så att den inte fattar eld.

Ordföranden
Ärade kollega, låt mig få avbryta dig. Herr Willockx, det är verkligen oartigt att hålla på och samtala runt om i kammaren när någon försöker att tala. Vill kollegerna omkring fru Mann vara vänliga att sitta ner. Talaren är störd av oväsendet.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! Låt oss sätta eld på dem!
Skogsbränder i Grekland

Papayannakis
Resultatet av bränderna är känt, herr ordförande, och det beskrivs i den resolution som vi diskuterar och som jag självfallet stöder.
Mera dramatiska följder väntas i framtiden, översvämningar, lokala klimatförändringar, miljöförändringar och ekosystemet. Tillåt mig, herr ordförande, att enträget upprepa orsakerna: avsaknad av fastighetsregister, vilket uppmuntrar dem som vill lägga beslag på mark, fullständig anarki i avfallshanteringen, vilket ger upphov till illegala soptippar - som de lokala myndigheterna inte kan eller inte vill kontrollera - otydliga lagar och lagförslag om återplantering av skog i de brända områdena.
Låt mig emellertid säga några ord om kommissionen, herr ordförande. Den fullgör inte sin uppgift på ett riktigt sätt. Ända sedan i juli, då jag framställde en aktuell och brådskande fråga till Fischler, har han varit skyldig att ge mig ett svar om effekten av planerna för bekämpande av bränderna i Grekland. Han har inte gett mig något svar. Detta är inte bara ett formellt fel. Det tyder på likgiltighet för vad som händer i Grekland, och detta hedrar inte kommissionen och inte heller hjälper det oss.
Dessutom skulle jag vilja tacka alla som från Italien, Tyskland, Frankrike och Ryssland har hjälpt oss med piloter och flygplan under den här sommaren för att vi skall kunna begränsa de enorma skadorna av bränderna i vårt land.

Pinheiro
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skall försöka hålla mig kort. Vad gäller översvämningarna i Kina vill jag, förutom att bekräfta de siffror som nämnts i debatten, säga att ECHO redan är närvarande i Kina, katastrofen är dock av sådan dimension att ECHO måste koncentrera sig på vissa prioriterade områden, och särskilt, livsmedels- och läkemedelsförsörjningen till de mest missgynnade. I vilket fall har ECHO skickat en korrespondent, en tekniker, inte bara för att mer precist kunna bedöma behoven, utan också att kunna samordna ECHO: s lokala insatser.
Jag vill också lägga till att, vad gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kina, kan vi, vilket också föreslagits i parlamentets resolution, helt klart samarbeta, med att ge hjälp och medfinansiera studier för att bedöma miljöorsakerna och andra orsaker, och att finna slutliga lösningar på dessa katastrofer.
När det gäller Bangladesh, handlar det också om en katastrof av enorma mått - det räcker med att säga att den berör 60 procent av landet och nära 30 miljoner människor - även där är ECHO närvarande med humanitär hjälp, särskilt till livsmedel och folkhälsan. Jag kan också säga att det har inrättats en task-force inom kommissionens ram, som involverar ECH, GD IB och GD VIII, och som har i uppgift att garantera samordningen av Europeiska unionens svar, eller åtminstone kommissionens svar, på katastrofen i Bangladesh. För närvarande har redan en miljon ecu spenderats, men det är uppenbart att detta belopp kommer att öka då de uppskattade behoven är betydligt större.
Herr ordförande! Om bränderna, skulle jag vilja säga att gemenskapens insatser, för skogsplanteringar, skydd för riskzoner, skyddsåtgärder, etc, alltid har skett i nära samarbete med medlemsstaterna. Jag kan därför säga, att mellan 1992 och 1998, har nära 700 projekt för skydd mot skogsbränder lagts fram av medlemsstaterna, till vilka det hör en gemensam medfinansiering på 84 miljoner ecu. Detta samarbete sker inom ständiga skogsbrukskommitténs område, och huvudsakligen tack vare gemenskapens informationssystem om skogsbränder, ett instrument som är mycket användbart vid bedömning och uppföljning, men som, tyvärr, inte är effektivt längre eftersom den budgetansvariga myndigheten har minskat anslagen mellan 1996 till 1998, från 23, 5 miljoner till 16 miljoner ecu.
Jag skulle också vilja säga att, i pågående regionala utvecklingsprogram, finns det olika åtgärder för att förebygga bränder, liksom för återplantering, men kommissionen har inte, som ledamöterna känner väl till, några extra ekonomiska medel för att intervenera till förmån för de olycksdrabbade regionerna. Varje intervention måste ske inom ramen för en omprogrammering av gemenskapens stödramar eller av unika programplaneringsdokument som förhandlats med medlemsstaterna. Jag skulle också, på begäran av en ledamot, vilja säga att kommissionen, inom ramen för Agenda 2000, fortsätter att föreslå skyddsåtgärder för skogar och återplantering.
Slutligen vill jag informera parlamentet om att kommissionen, utifrån betänkande Thomas, håller på att förbereda ett förslag angående en europeisk skogsstrategi, vilken givetvis kommer att läggas fram för detta parlament och för rådet - hoppas vi - innan slutet av denna mandatperiod.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Pinheiro!
Debatten är avslutad.
Vi skall snart genomföra omröstningen.
Först Fabre-Aubrespy om arbetsordningen.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Jag skulle vilja göra en kort hänvisning till arbetsordningen om grunden till artikel 19, innan vi antar betänkandena i föredragningslistan.
Jag har fått kännedom genom ett meddelande i Agence France Presse, som citerar en källa nära parlamentets presidium, enligt vilken den nya kammaren provisoriskt skulle kunna intas av parlamentet mellan mitten av november och slutet av november 1998, och invigas i december. Men vi måste fortfarande utrusta den, och i synnerhet installera det elektroniska voteringssystemet. Vissa frågar sig om det inte vore bättre att vänta till nästa lagstiftningsperiod, dvs. i juli 1999, för att börja sammanträdena i den nya byggnaden.
Enligt telegrammet arbetar fortfarande hundratals arbetare på den enorma arbetsplatsen. Fascinerad av den nya byggnadens skönhet, som är helt i glas, och som elegant reser sig vid Ill, uppskattar källan att underhållskostnaderna kommer att vara enorma.
Så jag skulle vilja att man frågar ordföranden hur han kan tolerera att nära medarbetare talar i hans namn på detta sätt - vilket innebär en källa nära ordföranden - och uttalar att ledamöterna frågar sig om vi måste eller inte flytta in i de nya byggnaderna.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, vi har inte någon frågestund, och vi kan inte reagera på alla aktuella pressmeddelanden. Jag har noterat det, och vi får se vad vi skall göra med denna information.
Oomen-Ruijten om arbetsordningen.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Jag ber om er uppmärksamhet för ett personligt uttalande inom ramen för artikel 108. Framför oss ligger en resolution om dödsstraffet i Filippinerna. Vi läser naturligtvis igenom alla texter i sin helhet. Vi inom PPE-gruppen är mot dödsstraff. Fru ordförande! Jag inser att jag under mina nio år här har skaffat mig ett antal fiender därför att jag inte har kunnat vara alla till lags. Jag inser också, och det vet mina kolleger mer om, att även Filippinerna kanske har ett och annat att klara upp med mig, men när jag läser texten i resolutionen om Filippinerna whereas the newly elected President according to a Reuters report, has said on radio that he would not grant clemency to Oomen-Ruijten, one of those under sentence of death , då har det gått litet för långt för min del. Jag ber er således att i alla fall anpassa denna text.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Oomen-Ruijten.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Omröstning (fortsättning)
Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Jag skulle gärna vilja ställa en fråga till er. På plats nummer 85 sitter någon som i dag har tagit åtskilliga kort av den här sidan av kammaren. Seppänen tar regelbundet kort av denna sida. Jag kan föreställa mig att kollega Hans-Gert Poettering är mycket attraktiv, men jag skulle föredra, fru ordförande, att det inte fotograferas i denna kammare. Jag undrar vad det är som pågår?

Ordföranden
Det är inte tillåtet att fotografera här i salen utan tillstånd. Jag ber om att man upphör med det.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Jag vill bara veta vad som kommer att hända med filmrullen och vad man kommer att göra med den.

Ordföranden
Jag hoppas att ni har lugnat ned er, och att vi kan fortsätta omröstningen.

Oomen-Ruijten
Nej, fru ordförande, om vi har regler här i kammaren, så skulle jag vilja fråga er om ni vill fråga herrn i fråga, kanske kan han själv berätta det, vad han gör med sin kamera. Kanske har han ingen rulle i, då är jag nöjd.

Ordföranden
Det är inte tillåtet att fotografera i salen utan tillstånd. Vi kommer att behandla denna incident, ty denna detalj är inte reglerad, och kommer att behandlas i presidiet.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Vi befinner oss bland kolleger. Vi är väldigt öppna i denna kammare, och jag skulle gärna via er vilja fråga denna kollega varför han fotograferar och om han skulle vara beredd att i alla fall överlämna rullen som han har i om det finns något på den.

Ordföranden
Jag vill här inte gå in i detalj. Som ledamot befinner han sig med all rätt i salen, men händelsen är något ovanlig, och därför kommer vi att tala om den i presidiet, och jag skulle nu inte vilja ha någon mer diskussion i denna fråga.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Genom ett personligt uttalande ber jag nu om er uppmärksamhet, och jag talar då för den här sidan av kammaren. Jag har förstått att herrn vill svara, och jag vill fråga honom vad han egentligen sysslar med. Det är nämligen inte första gången jag ser detta.

Ordföranden
Herr Seppänen, vill ni lämna en förklaring till detta?

Seppänen
Fru ordförande! Jag har tagit fotografier som minne av parlamentets session. Jag kan inte gå dit upp för att fotografera eftersom jag är en parlamentsledamot, och uppenbarligen har jag rätt att skaffa minnen åt mig själv.

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Jag anser att det finns regler och att kollega Seppänen då måste lämna in sin filmrulle.

Ordföranden
Herr Cox om arbetsordningen.

Cox
Fru ordförande! Jag undrar varför den ärade ledamoten inte tycker att den liberala gruppen är fotogenisk. Vi är verkligen upprörda över att vi inte var inräknade.
(Skratt och applåder)

Ordföranden
Jag skulle vilja säga att frågan härigenom är avklarad. Vi kan alltså fortsätta vårt arbete.

Ordföranden
Jag förklarar härmed omröstningen avslutad.

Gröner
Fru ordförande! Jag ber kollegerna om ett ögonblicks uppmärksamhet. Vi diskuterade i morse färdigt Marinuccis betänkande. Det är inte nödvändigt att skjuta upp det, utan vi kan absolut rösta om det. Under ert beprövade ordförandeskap borde det inte heller dröja så länge.

Ordföranden
Sammanträdet håller på till klockan 20.00 i dag, och vi kan inte godtyckligen dra över tiden. Vi har i morgon en hel rad omröstningar gällande kvinnofrågor, och därför hade det varit meningsfullt att sammanfatta allting. Jag vill fråga kammaren om ni vill rösta om betänkandet nu. Er vilja är min lag!
(Parlamentet beslutade att fortsätta omröstningen.)

Happart
Fru ordförande! Skulle ni kunna tala om för mig om omröstningen med namnupprop som tilldrog sig under kvällens sammanträde kommer att tas i beaktande när det gäller parlamentarikernas ersättningar. I det fallet kommer de som avlägsnade sig litet hastigt efter omröstningarna i eftermiddags få en överraskning nästa vecka.

Ordföranden
Kollega Happart! Det är regel att torsdagen räknas som hel dag, inklusive alla omröstningar som genomförs. Varje enskild ledamot känner ju till konsekvenserna av det.

Lulling
Fru ordförande! Vi håller med föredraganden. Jag skulle vilja föreslå ett muntligt ändringsförslag eftersom vi missuppfattat varandra. Vi begär inte en lagstiftning för att skapa rätt till deltidsarbete utan en lagstiftning för att reglera frivilligt deltidsarbete.
Texten skulle således vara följande: " Sänder en brådskande uppmaning till medlemsstaterna för att dessa, med hjälp av lagstiftning, skall reglera det frivilliga deltidsarbetet och uppmanar kommissionen att uppmuntra och samordna detta" .
Vi kan naturligtvis inte begära föra alla, överallt, att det skall finna rätt till deltidsarbete. Företagen skulle inte längre kunna fungera. Det är orealistiskt. Det måste man förstå och det har föredraganden också förstått.

Ordföranden
Föredraganden har nickat till svar att hon är införstådd med det.

Wolf
Jag tror inte att det är likvärdigt. Det handlar här om frågan huruvida företagen med hjälp av klara individuella rättigheter skall tvingas vidta lämpliga organisatoriska åtgärder. Det är något helt annat än det som Lulling har föreslagit. Lulling kräver endast lagstiftade bestämmelser om innehållet. Men här handlar det om tydliga individuella rättigheter. Det är någonting annat. Det är verkligen höjden att man här blandar ihop det.

Ordföranden
Det har ställts ett förslag, och föredraganden godkänner det. Men för att detta skall antas, behöver jag också kammarens godkännande, dvs. om det finns invändningar måste jag respektera dem. Om tolv ledamöter har en invändning, kan jag inte låta en omröstning ske, dvs. eftersom en invändning har gjorts och man måste ta hänsyn till den, måste man rösta om förslaget så som det ursprungligen såg ut.
(Mer än 11 ledamöter reser sig och ändringsförslaget godkändes inte.)

Seppänen
Fru ordförande! Kollegan på plats 10 A talar i en mobiltelefon. Jag tycker att det är olämpligt gentemot oss andra ledamöter att använda telefon i den här salen, och jag hoppas att ordföranden uppmärksammar detta.

Ordföranden
Det är inte tillåtet med mobiltelefon här. Jag hoppas att inte någon nu kräver att också få göra en bandupptagning. Men jag ber er vänligen låta bli det, det är verkligen omöjligt!

Oomen-Ruijten
Fru ordförande! Jag kan meddela kollega Seppänen att jag via vår grupps generalsekreterare just har försökt att via min mobiltelefon, eftersom den här telefonen inte fungerar ordentligt, påkalla uppmärksamhet samt ta reda på vart Seppänens filmrulle tog vägen.

Ordföranden
Också här har jag hört en motivering, men jag vill bara påpeka att det för nödsituationer finns telefoner till förfogande för alla grupper i kammaren, och de skall också användas i sådana fall. Jag vill göra det klart än en gång.
(Parlamentet antog resolutionsförslaget.)

Marinucci
Fru ordförande! Tack för att vi fick rösta och tack alla ni kolleger som godkände betänkandet. Låt mig emellertid säga att det är mycket allvarligt att parlamentet har röstat emot möjligheten att avsätta en del av strukturfondernas medel för den kvinnliga arbetslösheten. Jag vet, det är inte sant att kommissionär Flynn sade det i Oporto, men om han hade sagt det så skulle han ha haft rätt, för det är parlamentet som inte vill be om de här pengarna. Ni, herr kommissionär, sade det inte i Oporto, och i morse förklarade ni varför. Det sades i pressen, men ni förnekade det - och det tror jag på - men i dag skulle pressen kunna säga: Europaparlamentet har tyvärr i dag sagt - och ingen vet varför - att det inte är rätt att avsätta en del av strukturfonderna för den kvinnliga arbetslösheten. Jag vet inte vilka som har röstat så, jag vet inte varför, men jag anser att det var ett misstag.

Posselt
Fru ordförande! Det är en otrolig skam för denna kammare att vi på grund av några gruppers halsstarrighet inte varit i stånd att godkänna en text om Kosovo, och det i den dramatiska situation som härskar där med avseende på det outsägliga eländet! Jag anser att vi under den närmaste tiden mycket energiskt måste koncentrera oss på två punkter. För det första demilitarisera i i Kosovo och ersätta de legosoldater och soldatgrupper som plundrar där med en internationell fredstrupp, och för det andra föra över polis, förvaltning och domsrätt i händerna på valda myndigheter i Kosovo. Detta minimiprogram borde man kunna enas om. Det borde vi koncentrera oss på, och då skulle vi kunna bespara oss en sådan blamage som den som har inträffat i dag.

Swoboda
Fru ordförande! Jag är överens med Posselt om att det är skamligt att vi inte kunnat enas. Men jag skulle vilja be Posselt och hans vänner att söka en gemensam linje i denna svåra fråga. Om ni tror att ni kan få majoritet endast genom att inta en hård hållning, så har ni i dag sett att det inte går. Sök en gemensam linje tillsammans med socialdemokraterna i kammaren i denna viktiga fråga, så kommer vi nog att kunna enas.

Väyrynen, Olsson, Anttila, Virrankoski, Ryynänen
När Kosovo-resolutionen behandlades röstade vi på ett annat sätt än majoriteten av vår egen grupp. Vi anser att användning av militär styrka förutsätter ett bemyndigande av FN: s säkerhetsråd. Dessutom anser vi att varken Europaparlamentet eller rådet skall ta ställning i frågan om användning av militär styrka utan det tillkommer Nato, VEU och EU: s enskilda medlemsstater att besluta om det.
Betänkande Castagnède

Andersson och Lööw
Att en översyn av mervärdesskattesystemet sker är bra. Det är också förslaget om ett direktiv om tillämpning på försök av en reducerad skattesats för vissa arbetsintensiva tjänster. Däremot behövs ingen omedelbar tillnärmning av mervärdesskattesatserna. Flera länder med hög mervärdesskatt finansierar sin offentliga sektor med intäkterna från mervärdesskatten.

Berès
De franska socialisterna är positiva till en allmän sänkning av mervärdesskatten, precis som de sade under valkampanjen för ett och ett halvt år sedan. I egenskap av indirekt skatt slår den även på inkomsten, jag skulle t.o.m. vilja säga att den skadar de sämst ställda sociala grupperna eftersom det är hos dem som delen konsumtion på den totala inkomsten är den högsta. Samtidigt vet vi också att allt måste göras för att lanseringen av euron skall göras under omständigheter som inger förtroende, i synnerhet när det gäller budgetbalansen. Så vad skall man göra?
Jag anser att vi bör ge pragmatiska och försiktiga beslut, men effektiva, på det problem som uppkommit. Dvs. att genomföra en sänkning av mervärdesskattesatserna på vissa varor och tjänster som vi anser väsentliga, som en periodisk översyn av bilaga H i sjätte mervärdesskattedirektivet medger.
Jag tänker först och främst på en reduktion av den avgift som tillämpas på CD-ROM i syfte att samtidigt säkra denna produkt behandlas lika som boken och att främja en framtida teknik i vilken det är nödvändigt att Europeiska unionen är konkurrenskraftig. Det är därför vi röstat för ändringsförslag 4 som framlagts av ARE-gruppen.
Vi tycker också att en sänkning av avgifter bör eftersträvas när det gäller byggnation av och matutskänkning vid härbärgen, kollektiva restauranger, tillgång för de minst bemedlade till rättvisan. Sådana bestämmelser finns redan - eller när det gäller härbärgen är på väg att kompletteras - i Frankrike men vi anser att vi måste gå längre. Längre i skattesänkningarna och längre i samordningen med våra europeiska partners. För att säkra marknadens enhetlighet och skatteharmonisering, för att undvika illojal konkurrens, måste vi gå framåt tillsammans och samråda i dessa frågor. Vi är också positiva till andan i ändringsförslag 3, 5 och 6 från ARE-gruppen som lägger tyngden vid möjligheten till en sådan samordnad sänkning.
Jag vill slutligen säga att jag särskilt stöder den uppmaning som riktats av Europaparlamentet till kommissionen i punkt 6 i resolutionen i Bernard Castagnèdes betänkande, om ett direktiv som " i experimentellt syfte" möjliggör tillämpning av en reducering av mervärdesskattesatsen på vissa arbetsintensiva tjänster. Jag tänker särskilt på hushållstjänster, en kategori som ingår i den nationella franska sysselsättningsplanen som utarbetats som en följd av Europeiska rådets extra möte i Luxemburg och som kommissionen sagt sig vara villig att stödja i sitt meddelande av den 12 november 1997 om arbetsintensiva tjänster.
Men jag vill tillägga att inom detta område kan vi inte nöja oss med experiment. Vi måste så fort som möjligt övergå till en tvingande lagtext. Kommissionen och rådet bör få veta vår beslutsamhet att avancera på denna punkt. Den är väsentlig och speglar en oro som de franska socialisterna känt sedan länge, och vi är övertygade om att en sådan åtgärd skulle vara gynnsam för konsumtionen men också för sysselsättningen.

Bonde, Krarup och Sandbæk
Betänkandet innehåller ett omfattande förslag till harmonisering av de enskilda ländernas mervärdesskattesatser, samt ett nytt gemensamt mervärdesskattesystem med skattetillägg i förhållande till ursprungslandet, som vi inte kan stödja. Vår inställning är att skatte- och avgiftspolitiken är en rent nationell angelägenhet, och att unionen därför inte skall blanda sig i medlemsstaternas möjligheter att föra en självständig ekonomisk politik.
I betänkandet betonas att reducerade mervärdesskattesatser kan vara lämpliga utifrån sociala överväganden med hänsyn till att undgå mervärdesskattens regressiva följdverkningar. Samtidigt betonas att en lägre mervärdesskatt kan ge positiva sysselsättningseffekter och medföra en begränsning av mängden " svart" arbete. Vi håller med om dessa slutsatser, inte minst därför att mervärdesskatten på bland annat livsmedel belastar höga och låga inkomstgrupper enhetligt och därmed träffar de olika socialgrupperna på ett ekonomiskt skevt sätt. Vi menar emellertid att det måste vara upp till de enskilda medlemsstaterna att bestämma vilken social- och arbetsmarknadspolitik de vill föra. Socialpolitiska överväganden skall inte användas som svepskäl till ökad integration inom differentierade samarbetsområden.
Betänkandet poängterar vidare att rationaliseringen och moderniseringen av användningen av de reducerade mervärdesskattesatserna bör kunna ske utan nämnvärd inverkan på volymen hos de offentliga intäkterna. Detta är viktigt. I Danmark har vi en harmoniserad mervärdeskattesats på 25 procent, vilket är väsentligt högre än i de andra medlemsstaterna. Intäkterna från denna källa utgör en viktig del av finansieringen av den danska välfärdsstaten.
Det är därför viktigt i samband med detta att nämna att i en skrivelse från det danska skatteministeriet till Folketingets Europautskott rörande förslaget till rådets direktiv om ändring av det sjätte mervärdesskattedirektivet framgår att en ändring av avdragsreglerna, med införande av ett återbetalningssystem med återbetalning av mervärdesskattedirektivet från inköp i andra medlemsstater, " kommer att innebära en intäktsförlust för staten i storleksordningen 1-2 miljarder kronor" (Skatteministeriet J.nr 5.98-221-29).
Ett genomförande av förslagen i betänkandet kommer oundvikligen att få betydande ekonomiska följder för det danska samhället och därmed påverka volymen på de offentliga intäkterna. Vi menar att dessa ekonomiska konsekvenser är oacceptabla. Samtidigt är det vår uppfattning att det är medborgarna och de valda parlamentarikerna i de enskilda medlemsstaterna som på ett suveränt sätt skall besluta om de ekonomiska målen och medlen i sina samhällen. Denna utveckling skall inte dikteras från EU. Betänkandet är därför ett steg i fel riktning.

Wibe
Jag kan inte rösta för detta betänkande, eftersom jag inte delar åsikten att mervärdesskattsatserna skall harmoniseras (punkt 8). Jag delar ej heller åsikten att systemet för mervärdesskatter skall bygga på ursprungsprincipen (punkt 1).

Wolf
Jag har ju redan utnyttjat tillfället att ta upp några argument beträffande frågan om reducerad mervärdesskatt för sysselsättningsintensiva tjänster och produkter, av misstag i samband med Secchis betänkande.
Jag skulle nu endast kort vilja gå in på kommissionär Montis argumentation. Jag anser att det är synnerligen tilltalande att man här tar fram kriteriet med den lokalt eller regionalt begränsade ekonomiska betydelsen, för att man skall kunna komma överens om en experimentklausul som syftar till en bindande harmonisering respektive samordning av skattepolitiken i det framtida " eurolandet" , vilket principiellt stöds också av oss.
Nu skulle jag önska mig att ett sådant åberopande av lokalt eller regionalt begränsade ekonomiska kretslopp även annars kan bli till en ledande åsikt inom EU: s politik!
Motiven för protektionismen (ändringsförslag 2 från gruppen De oberoende för nationernas Europa) eller kravet från vissa branscher (ändringsförslag 8 från gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster) borde emellertid vid den svåra vidareutvecklingen av det europeiska mervärdesskattesystemet hellre lämnas utan avseende, för på det viset kommer vi aldrig att komma fram till bärkraftiga gemensamma bestämmelser!
Betänkande Hendrick

Ebner
Det är väl nu obestridligt att de små och medelstora företagen intar en nyckelroll inom Europeiska unionen. De bidrar på ett avgörande sätt till den europeiska ekonomiska tillväxten och - vilket är av stor vikt med tanke på nuvarande situation med 20 miljoner arbetslösa inom unionen - de utgör en av de huvudsakliga drivande krafterna när det gäller att skapa arbetstillfällen. Och låt oss inte glömma att stats- och regeringscheferna vid toppmötet i Luxemburg 1997 beträffande sysselsättningen satte upp som mål att denna ohållbara situation skulle undanröjas. Det kan nämnas att andelen små och medelstora företag utgör 99, 8 procent av de inom EU verksamma företagen - varvid de små och medelstora företagen omfattar mer än 80 procent av de företag där 66 procent av Europas anställda arbetar; dessa företag står för 65 procent av omsättningen inom EU.
Betydelsen av dessa företag inom EU understryks dessutom av att dessa å ena sidan reagerar snabbt på utvecklingen på marknaden, och därigenom är särskilt värdefulla när det gäller att driva fram nya tekniker, och å andra sidan kan koncentrera sig på ekonomiska nischer och därigenom stärker Europas konkurrenskraft genom att skapa högkvalificerade tekniska-arbetsplatser. Dessutom medverkar de till den regionala utvecklingen på ett avgörande sätt. Detta kan jag som sydtyrolare betyga, eftersom jag kommer från en liten region, som har en sund ekonomi med insatser uteslutande från små och medelstora företag.
Stödet från EU: s sida borde enligt min åsikt särskilt koncentreras till nätverk för standardisering och utbildning, miljöförvaltning och möjligheter till finansiering. Just på dessa områden drabbas de små och medelstora företagen särskilt av hinder och motstånd. Därför borde kommissionen utveckla konkreta program för unga företagare, för att främja och stödja utbildning i administration, användning av ny teknik och framför allt också skapande av nätverk mellan företagare.
Med min utläggning skulle jag vilja understryka att det vore högst rekommendabelt att skapa fler kapitalmarknader inom EU till förmån för de små och medelstora företagen. Detta även på grund av att de små och medelstora företagen ofta endast med stora svårigheter erhåller start- och investeringskapital. Kort sagt, jag röstar helt och hållet ja till föredraganden Hendricks inlägg.

Verwaerde
Jag måste lyckönska mina kolleger för två betänkanden, om den femte årsrapporten för Europeiskt Övervakningscentrum för små och medelstora företag och om kommissionens meddelande om de europeiska kapitalmarknaderna för små och medelstora företag: framtidsutsikter och hinder.
De små och medelstora företagen har under året varit den största källan för skapande av sysselsättning, men tyvärr är de stora europeiska institutionella investerarna och bankerna alltför ofta avoga mot de små och medelstora strukturerna som för dem representerar ett risktagande. Icke desto mindre har den europeiska handelsplatsen vissa kapitalmarknader för vissa kategorier av små och medelstora företag, vanligtvis de mest nyskapande och högpresterande. Fortfarande är det antal små och medelstora företag som är börsnoterade mycket svaga i förhållande till deras möjligheter att skapa rikedomar och arbetstillfällen.
Kommissionens meddelande går således i rätt riktning. Men de punkter som vår föredragande vill framhålla är väsentliga och jag hoppas att kommissionen kommer att ta dem på största allvar. Jag insisterar särskilt på vikten av att så fort som möjligt uppnå den inre marknaden, som skall utgöra grunden för de nya europeiska kapitalmarknaderna för små och medelstora företag.
För övrigt kan vi glädja oss åt att Europeiskt övervakningscentrum för små och medelstora företag i sin femte årsrapport för 1997 huvudsakligen koncentrerar sig på utvärderingen av effekterma på de små och medelstora företagen av fullbordandet av den inre marknaden.
Rapporten föreslår dessutom nya och intressanta idéer som det är lönt att utforska, i synnerhet när det gäller miljö och turism. Dessa två specifika områden är nu föremål för en mycket intressant analys som visar punkter som hädanefter inte går att bortse ifrån för våra små och medelstora företag (med hänsyn tagen till konkurrensen mellan företag vid utarbetandet av miljöregler, nya marknader för ekologiska produkter osv.).
Herr ordförande! Jag har stött dessa två betänkanden och jag är glad över att vår kammare antagit dem med så stor majoritet.

Wibe
Jag kan inte rösta för detta betänkande, eftersom jag inte delar åsikten att man för att öka sysselsättningen skall sänka skatten på arbetskraft (punkt 11). Detta är direkt felaktigt. Jag delar ej heller åsikten att en så kallad Tobinskatt är ett direkt hot mot kapitalmarknaderna (punkt 13). En Tobinskatt är ett viktigt instrument mot den nuvarande spekulationsekonomin. Vidare delar jag inte heller de åsikter som framförs i punkt 12.
Betänkande Scarbonchi

De Rose
Vid läsningen av den femte årsrapporten från Europeiskt övervakningscentrum för små och medelstora företag gläds vi åt den strukturerade översikten över små och medelstora företag och hantverksföretag i det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet som European Network for SME research gett.
Även om rapporten är allmän och omfattar ett stort antal ämnen lägger vi med tillfredställelse märke till dess oberoende anda.
Vi godkänner också rapporten i det att den ersätter kommissionens insats i ett sammhang gällande kampen mot arbetslösheten. Små och medelstora företag fortsätter att vara, behöver jag påminna om det, en källa till tillväxt och sysselsättning.
I detta är vi överens med ekonomiutskottet. Det är fortfarande mycket kvar att göra för att förbättra och förenkla de små och medelstora företagens administrativa miljö och att på ett effektivt sätt inrikta gemenskapsbistånden i syfte att undvika " slöseri" .
Vi har lagt särskild vikt vid de frågor som klarläggs i rapporten, nämligen den totala minskningen av administrativa hinder, förbättring av skattemiljön, yrkesutbildning, utveckling av forskning och tekniskt nyskapande.
Men vi anser att det är nödvändigt att påminna om vår respekt för subsidiaritetsprincipen och, särskilt som berörda företag i allmänhet är privata. Vi anser att det är viktigt att inte stänga in dem i ett logiskt passivt accepterande av gemenskapsstöd eftersom det skulle stimulera till " assistanat facile. De ansvariga på små och medelstora företag bör upprätthålla sin företagaranda. De bör vara kapabla till nyskapande idéer. Låt oss undvika att göra byråkratiska " administrativa maskiner" utav dem.
Det är nödvändigt att lindra de administrativa, rättsliga och andra regler som företagen dagligen måste leva med och som de har allt svårare att klara av.
När det gäller skatterna, som varierar från land till land, skall vi i ljuset av de senaste debatterna i denna kammare, komma ihåg att makten att ändra dessa fortfarande åvilar varje medlemsstat.
Avslutningsvis, herr ordförande, konstaterar jag med förvåning att betänkandet är tyst om euron samtidigt som den ägnar en lång framställning åt turismen.

Wibe
Jag har inget emot innehållet i detta betänkande. Jag vill bara påpeka att denna typ av betänkanden är en del av den stora mängden onödigt arbete som utförs i parlamentet. Det finns väl inget annat parlament i världen som sitter och utarbetar och röstar om betänkanden som behandlar årsberättelser från i detta fall ett " Europeiskt övervakningscentrum för små och medelstora företag" . Oavsett detta betänkandes kvalitet, vilken är hög, så drar ärenden av detta slag ett löjets skimmer över parlamentets arbete.
Betänkande Marinucci

Seillier
Tack, fru ordförande! Trots vissa positiva inslag har inte min grupp kunnat rösta för Marinuccis betänkande. Vårt första ändringsförslag, där vi i det fria valets namn säger att kvinnor bör kunna välja mellan att omedelbart utföra ett yrkesarbete och att uppskjuta sitt inträde på arbetsmarknaden för att ägna ett visst antal år till att sätta barn till världen och att uppfostra dem, har avslagits. Trots vissa positiva punkter, i synnerhet där ni medger att det finns utrymme för en debatt om ett erkännande av omsorg om personer i beroendeställning i familjen i de nationella räkenskaperna, så kan jag inte stödja den allmänna filosofin i texten, som är ett socialistiskt kollektivistiskt val för barnomsorgen.
Fru Marinucci, barn behöver inte bara vaktas. De är inte bara ett problem för att organisera deras föräldrars yrkesliv. De har också behov, och mer än någonsin av att uppfostras av kvinnor och män som vill uppfostra dem.
(Applåder) Jag träffade många unga kvinnor under förberedandet av konferensen i Peking. Ni säger att ni beklagar att kvinnor i Europa skall vara tvingade att avstå från yrkesarbete. Visst, men jag säger också att just nu är det många kvinnor i Europa som säger sig beklaga att de varit tvungna att avstå från moderskapet, i brist på en verklig familjepolitik, värd namnet, i våra europeiska länder. Detta får negativa återverkningar på demografin, som för närvarande är en strukturell orsak till arbetslösheten i Europa. Men det ämnet är för närvarande tabubelagt inom våra europeiska instanser.

Lulling
Fru ordförande! Jag skulle föredragit att inte behöva lämna en röstförklaring och jag förstår att Marinucci, som gjort sig stor möda att finna en överenskommelse med mig angående ändringsförslagen, är besviken. Hon är överens med vårt ändringsförslag angående punkt 4, men tyvärr hade inte Wolf förstått någonting och han har lyckats missleda flera kolleger, för varken Marinucci eller jag vill detta, inte mer än de andra som röstat för utan att veta varför de röstade. De har alltså röstat för att medlemsstaterna hädanefter skall reglera rätten till frivilligt arbete av alla slag och när som helst. Om någon vill ha ett frivilligt arbete måste arbetsgivaren ge denne det. Ni begär en sådan lagstiftning i gemenskapen. Men det är helt absurt. Vi vill att frivilligt deltidsarbete skall regleras, skall regleras väl, som man gör i mitt land. Det finns också rätt till frivilligt arbete i vissa länder, under vissa villkor. Men om alla villkorslöst, allomfattande kan kräva, och som jag sade när som helst, en rätt till deltidsarbete skulle företagen inte längre fungera. Men vi vill ju faktiskt att företag skall fungera. Marinucci hade förstått det väldigt väl. Hon sade ja, det var inte det jag ville. Jag beklagar det mycket, men det är av den anledningen, fru ordförande, som vi har varit tvungna att avstå från att rösta. Man kan begära mycket av oss men inte att rösta för sådana dumheter.

Posselt
Jag uppskattar mycket kollegan Marinucci, men detta förslag måste jag avvisa, eftersom det var ideologiskt, fullkomligt bryter mot subsidiaritetsprincipen och ungefärligen innebär att alla unga kvinnor inom Europeiska unionen efter sin utbildning bör gå ut i förvärvslivet. Det är dock fullkomligt absurt! Seillier har begärt att man bör överlåta till kvinnorna själva om de vill ägna sig åt familj och hushåll eller åt yrkesliv. Det har avslagits. Detta är dock en ideologisk villfarelse, och jag måste verkligen säga att vi som Europaparlament gör bort oss ordentligt med denna sorts betänkanden. Jag anser att vi bör hantera sådana viktiga kvinno- och familjefrågor med betydligt större noggrannhet!

Delcroix
Den resolution som utarbetats av Elena Marinucci utgör en utmärkt syntes av de krav som vår kammare bör framlägga i den aktuella sammanhanget. Och jag vill fästa er uppmärksamhet vid de punkter som ägnas åt deltidsarbetet som jag anser är problemets kärna.
Detta deltidsarbete utgör den väsentliga delen i utvecklingen av den kvinnliga arbetskraften under 1990-talet. Kvinnor innehar i dag den största delen - 83 procent - av dessa arbeten. Deltiden presenteras traditionellt som ett positivt element som gör det möjligt för kvinnor att förena yrkesliv med familjeliv. Men Eurostats statistik visar att många av de kvinnor som i dag arbetar halvtid hellre skulle vilja arbeta heltid och att arbetet ofta utförs under sena timmar eller helger, vilket straffar kvinnorna i deras försök att förena yrke och familj, och motsäger denna idylliska vision.
Omorganisationen av arbetstiden har i stor grad ökat de prekära eller atypiska arbetsformerna - deltider, säsongsarbetare, interimsarbete - och har minskat det sociala skyddet och reducerat livskvaliteten för många kvinnor. Tvärtemot en ideligen upprepad kliché är inte deltidsarbetet kvinnornas val, utan utgör oftast arbetsgivarnas val, och för de kvinnor som lever i detta ett verkligt hinder. Det är inte särskilt vanligt i industrin och i befattningar med ansvarsposition utan är begränsat till mindre kvalificerade uppgifter och länkat till väldigt speciella sektorer. Dessutom kan deltidsarbetstagaren endast sällan delta i utbildning på grund av de krav som knyts till arbetstiden på deltider.
Professor Danièle Meulders på Bryssels fria universitet har visat på de svårigheter som deltidsarbetstagarna upplever för att få sociala förmåner. Nästan hälften av dem har inget skydd om de blir arbetslösa. Elena Marinucci påminner just om att direktivet från 1997 om deltidsarbete inte någonstans täcker den sociala tryggheten och uttryckligen tillåter medlemsstaterna att upprätthålla nationella trösklar som utesluter många deltidsarbetare från direktivets tillämpningsområde.
Vår föredragande uppskattar att man måste uppmuntra deltidsarbetet på den nuvarande arbetsmarknaden. Det är viktigt att utvidga det till de kvalificerade anställningarna, att uppmuntra männen att arbeta deltid och att göra det möjligt för alla deltidsarbetare att delta i utbildningsinsatser och att få tillgång till social trygghet.
Jag tillåter mig dock att uppmärksamma att dessa önskningar riskerar att förbli tomma ord, eftersom jag inte någonstans ser den politiska viljan att genomföra dem. Det mest radikala förslaget för att främja sysselsättningen för kvinnor i Europa skulle vara att drastiskt ta bort deltiderna och istället genomföra en allmän arbetstidsförkortning för alla, kvinnor och män, med, utan undantag, full sysselsättning för alla.
Eftersom man inte kommer att uppnå den situationen utan kamp och utan reformer som sträcker sig över tiden måste Europeiska unionen, om den vill övertyga opinionen om sin vilja att verkligen sträva efter jämlikhet mellan män och kvinnor på arbetsmarknaden och minska skillnaderna i arbetslöshetstal beroende på kön, först systematiskt fråga sig vilka diskriminatoriska effekter varje sysselsättningspolitik kan föra med sig.
Till nästa europeiska toppmöte om sysselsättningen skulle det vara lämpligt att be varje medlemsstat medföra följande information:
1.Uppskattning av deltidsarbeten per kön och per ålder, 2. Anledningar till val av deltidsarbete av företagen och i den nationella politiken, 3. Timlöner vid deltidsarbeten, 4. Segregationsindex per yrke för deltidsarbete jämfört med heltid, 5. Kvalifikationsnivå för deltidsarbeten, 6. Förhållande mellan deltid och fattigdom, 7. Deltidens påverkan på pensioner och andra ersättningar, 8. Påverkan på inkomsten under hela yrkeslivet, 9. Möjlighet till förtidspensionering.Dessa uppgifter skulle göra det möjligt att med hjälp av precis statistik bekräfta den diskriminering som deltidsarbetet utgör för kvinnorna. Men man skulle kunna gå längre och intervjua varje medlemsstat och be dem lägga fram sina handlingsplaner på följande punkter:
1.Vilka är de möjliga effekterna av varje föreslagen politik om kvinnans situation i termer av volym och kvalitet på sysselsättningen?2. Vilka åtgärder har tagits i utbildningspolitiken för att kvinnor skall vara jämlika männen och i synnerhet vilka förslag har gått framåt när det gäller deltidsarbetena?3. Hur har de länder som anser att deltidsarbetena utgör den bästa lösningen för att lösa arbetslöshetsproblemen tänkt sig att vidga deltiderna åt männen och till de kvalificerade och välbetalda arbetena, och vilka åtgärder har tagits för att deltidsarbetstagare skall erhålla tillräcklig pension och arbetslöshetsersättning?En sista anmärkning som avslutning. Kommissionär Mario Monti har visat att de medlemsstater som ville ha kvar kapitalen på sitt territorium har funnit sig i marknadslagarna och varit tvungna att minska skatterna på kapital med 10 procent på 12 år. Och eftersom de måste hitta någon ersättning ökade de under samma period skatten på arbete med 20 procent. Denna skatt på arbete är, enligt kommissionär Monti, orsaken till en tredjedel av den europeiska arbetslösheten. Jag låter er funderara över denna siffra som är kopplad till utvecklingen av informationstekniken och till det faktum att av de fyra friheterna, som definierades i Enhetsakten, var det friheten för kapital som var den första att förverkligas, tvärtemot Europas grundares önskningar.

Hawlicek
Med tanke på den tilltagande arbetslösheten för kvinnorna i Europa är kollegan Marinuccis initiativbetänkande särskilt viktigt. Andelen arbetslösa kvinnor uppgick i februari 1998 till 12, 3 procent och andelen män till 8, 9 procent. I alla Europas länder utom Sverige är andelen kvinnliga arbetslösa större. Utskottet kräver därför i sin resolution att kommissionen utarbetar en mer exakt statistik om sysselsättningssiffrorna, uppdelat på kön.
Utskottet vädjar till medlemsstaterna att via lagstiftning reglera rätten till deltidsarbete; arbetsmarknadens parter bör sluta en ramöverenskommelse om atypiska sysselsättningsförhållanden, och kommissionen bör lägga fram ett förslag om ett ramdirektiv om barnomsorg i medlemsstaterna. Dessa utbildningsprogram bör också sådana kvinnor kunna delta i, som inte är anmälda som arbetslösa
Det gläder mig att Österrike vid genomförandet av EU: s sysselsättningspolitiska riktlinjer i sin nationella åtgärdsplan för sysselsättningen har förankrat särskilda åtgärder för att åstadkomma jämställdhet, som i sin egenskap av koncept för gender mainstreaming inte bara tas hänsyn till i pelare IV i nationella åtgärdsplanen, utan även till de andra pelarna. På så vis kommer vi att anstränga oss för att skapa mer uppmärksamhet åt denna aspekt vid diskussionen om vidareutveckling av de sysselsättningspolitiska riktlinjerna jämte de strukturpolitiska åtgärderna, och att skynda på inkluderandet av den på samtliga politiska områden i Europeiska unionen.

Ordföranden
Fabre-Aubrespy om arbetsordningen.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Jag begärde ordet nyss vid omröstningen. Jag insisterade inte på att få det då ni inte gav mig det men ändå, alldeles nyss, vid omröstningen om resolutionen om Sudan, och speciellt ändringsförslag 1 till punkt 6, ville jag tala eftersom det borde vara åtminstone någon som lyfter frågan till protokollet, eftersom det föreligger en uppenbar motsättning.
Det var separat omröstning om originaltexten och om ändringsförslaget. Ni lät först omröstning ske om originaltexten, sedan ändringsförslaget, för att därefter återvända till originaltexten. Ni har alltså låtit tre omröstningar med namnupprop ske istället för två, vilket blir dyrt för oss. En omröstning med namnupprop kostar oss 8 000 franska franc. Dessutom har ni motsagt er själv eftersom ni ledde kammaren att rösta mot den första delen i det ni kallade ändringsförslag 1, dvs. originaltexten i artikel 6, innan ni lät göra en ny omröstning om artikel 6 för att låta den antas. Det kommer således att finnas ett protokoll med, när det handlar om omröstningar med namnupprop, två motsättningar, två motsägande omröstningar och det måste jag understryka. I slutänden skulle det ändå behöva vara så att man förstår att ett ändringsförslag inte är originaltexten. När man begär separat omröstning om ändringsförslaget betyder det att man först bara röstar om ändringsförslaget och därefter om originaltexten.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, det är ett missförstånd. Först röstade vi om ändringsförslaget. Det avslogs, och det gjordes i två delar. Därpå avslogs båda delarna enskilt för sig, och sedan röstades det om förslaget i dess ursprungliga form, ty somliga ville bara ha ena delen, och andra enbart den andra. Därefter måste det dock - om detta avslås - röstas än en gång om den ursprungliga texten. Det var ju bara delarna som avslogs, och inte helheten.

Kvinnors sysselsättning: kooperativens betydelse (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på betänkandet (A4-0270/98) av Colombo Svevo för utskottet för kvinnors rättigheter om kooperativens betydelse för främjandet av kvinnors sysselsättning.

Bennasar Tous
Fru ordförande, herr kommissionär! Jag vill tacka Colombo Svevo för hennes bidrag till Europeiska unionens gemensamma insatser för främjandet av sysselsättningsstrategier. En satsning som innebär att såväl nya arbets- som organisationsformer måste fram, och där det sociala skyddet inriktas på arbetet.
I detalj och i en socioekonomisk och nyskapande anda har man i betänkandet undersökt och visat på hur kooperativ och företag med social ekonomi kan gynna lågutbildade kvinnor, eller kvinnor som inte har någon yrkeserfarenhet, eller som av familjeskäl under många år stått utanför arbetslivet. Vid sådana företag går det att förena familj och arbete samtidigt som företagen själva kan erbjuda en kvalitets- och prismässigt rimlig grundläggande service för mindre gynnade grupper.
Sysslor som traditionellt utfördes av kvinnor i sin ensamhet utan varken någon social eller ekonomisk kompensation kan i kooperativen, eftersom dessa betecknas av delaktighet och flexibilitet, istället bli avlönade aktiviteter. Vårt samhälle står inför allvarliga demografiska och sociala hot, vilket kommer att drabba de äldre och de handikappade barnen samtidigt som kvinnornas ekonomiska beroende kommer att leda till en feminisering av fattigdomen.
Föredraganden ber kommissionen att utfärda en vitbok om de europeiska staternas positiva erfarenheter, liksom omfattningen av desamma. Hon anhåller också om stöd från Europeiska socialfonden för att genom bildandet av konsortier, informationsnät, etablering av nätverkssamarbete mellan byråer inom den sociala ekonomin som tillhandahåller utbildning, rådgivning och tekniskt bistånd styra in den kvinnliga företagskompetensen på det nya systemet med kooperativ. Dessutom bör regelverk, kreditmöjligheter samt finansiella och skattemässiga incitament ses över.
Herr kommissionär, Amsterdamfördraget ger Europeiska unionen en ny möjlighet att med nyskapande åtgärder bekämpa utanförskap. Detta tas upp i betänkandet och därför vill vi ge det vårt stöd. Vi hoppas att ni också gör det.

Stenzel
Tack så mycket, herr ordförande! Högt ärade kolleger! Demografiska opinionsundersökningar visar att människor i dag blir allt äldre, och att behovet av vissa sociala tjänster därför ökar. Det här riktar sig framför allt till kvinnor utan bra utbildning, som antagligen är de som starkast drabbas av arbetsmarknadens hårda krav. Men mot en insats inom tjänstesektorn från dessa kvinnors sida talar ofta mycket höga lönebikostnader, och det hotar därför att hamna i en skuggekonomi. Av den anledningen bör alla annorlunda modeller utnyttjas, såsom kooperativ, föreningar eller hjälporganisationer, för att man skall lösa dessa problem.
Europeiska unionen har 1993 i sin vitbok " Tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning" definierat en strategi för att skapa fler arbetstillfällen, och rekommenderar en aktiv arbetsmarknadspolitik. En ny kompletterande vitbok hälsas med tillfredsställelse. Europeiska kommissionen räknar uttryckligen hushållstjänster till det område, där ett stort antal arbetstillfällen skulle kunna skapas. En möjlighet vore en s.k. servicecheck, som möjliggör socialförsäkring för verksamhet inom privata hushåll, eftersom arbetstagaren med denna check automatiskt skulle vara socialförsäkrad, även vid sysselsättning av ringa betydelse. Med denna modell erbjuds en chans, framför allt för många kvinnor, inom tjänstesektorn. Nackdelen med detta är säkert att lönerna fortfarande är låga. Men man bör här inte bortse från att denna sociala service innebär en bra start för arbetslösa, mindre kvalificerade kvinnor. På så vis hoppas jag att den citerade modellen betyder ännu ett steg i riktning mot ett rättvist inlemmande av kvinnor på arbetsmarknaden.

Flynn
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera fru Colombo Svevo till den goda kvaliteten på hennes betänkande. Hon har betonat den viktiga roll som kooperativen och den sociala ekonomin i allmänhet har och även kommer att ha i fortsättningen vad beträffar skapande av arbetstillfällen och främjande av lika möjligheter.
Den sociala ekonomin kommer att göra det möjligt för oss att ta itu med en hel del av morgondagens ekonomiska och sociala utmaningar och kommer att skapa nya arbeten som mycket ofta är säkrare, varar längre och som har bättre sociala villkor och arbetsförhållanden, genom att generera förtjänst som delas ut och reinvesteras.
Detta betänkande poängterar att den sociala ekonomin kan besvara obemötta behov som borde ses som nya potentiella källor för sysselsättning, i synnerhet för kvinnor.
Det borde uppmärksammas att 1998 års riktlinjer för sysselsättning innehåller en separat pelare som behandlar lika möjligheter för kvinnor och män. Förstärkning av politiken för lika möjligheter är ett komplett men helt nytt inslag i politiken, som syftar till att skapa arbetstillfällen och att bekämpa arbetslösheten. Det tillvägagångssätt som skildras i detta betänkande stämmer mycket väl med vår sysselsättningsstrategi och i synnerhet med aspekten om lika möjligheter i strategin. Det är ett mycket bra exempel på " mainstreaming" som vi diskuterat här i kammaren.
Jag skulle vilja behandla några av de huvudpunkter som tagits upp. Betänkandet tar upp behovet att anpassa den europeiska stadgan till dessa sektorer. Den europeiska social stadgan förblir en prioritet för kommissionen, även om förslagen till direktiv och förordningar har diskuterats med rådet sedan 1993. Jag håller med om att denna sektor behöver en tydlig rättslig- och skatterättslig ram för att kunna utvecklas inom den inre marknaden. Kommissionen kommer att noggrant behandla förslaget till en studie av den sociala ekonomins storlek och inverkan, den inverkan den har på sysselsättningen och, i synnerhet, på sysselsättning bland kvinnor.
Kommissionen kommer att använda sig av den rådgivande kommittén för kooperativ, ömsesidiga bolag, föreningar och stiftelser som tillsattes av kommissionen den 13 mars i år. Den rådgivande kommittén är, och förblir en av kommissionens huvudsakliga källor för råd och information om marksituationen. Vi kan alltså använda oss av erfarenheten från program som Now, Horizon, Integra m.fl.
Vi kommer att presentera en fullständig rapport om frivilliga organisationer och stiftelser nästa år. Rapporten kommer att innehålla rekommendationer om hur man kan öka de frivilliga organisationernas och stiftelsernas sociala och ekonomiska roll.
En europeisk konferens om kooperativ företagsamhet år 2000 kommer att hållas i Bologna den 30 november och den 1 december. Det kommer att vara nyttigt eftersom slutsatserna av denna konferens kommer att göra det möjligt för oss att bestämma vilket som är det bästa sättet för att svara på er efterfrågan av en vitbok om kooperativ och sociala företag.
Kommissionen kommer även att undersöka olika möjligheter för att anslå medel, särskilt för att hjälpa kvinnor att starta egna företag, särskilt inom den sociala ekonomin. Jag förstår här vad fru Bennasa Tous' menar med att den sociala fonden har en viktig roll och kanske kunde användas mer effektivt inom detta område.
I det tredje flerårsprogrammet för små och mellanstora företag i år efterlyste vi förslag till pilotåtgärder beträffande utbildning för äkta makar. Vi efterlyste bl.a.även ett förslag om kvinnliga företagare och syftade med detta att fastställa de behov de har när de startar och bedriver verksamhet.
Samtidigt, tillsammans med svenska NUTEK förbereder vi en konferens för kvinnliga företagare som skall äga rum i Stockholm från den 30 november till den 2 december i år. Kommissionen stöder sålunda införandet av ett europeiskt nätverk med en medverkan av sociala ekonomin och det skulle kunna handhas samtidigt av de offentliga myndigheterna och den sociala ekonomisektorn. De skulle sörja för information, dokumentation, utbildning och hjälp vid utveckling av projekt och i synnerhet i grundandet av partnerskap för finansiering och finansiella garantier.
Kommissionen ämnar fullfölja sina bemödanden för att främja utvecklingen av den sociala ekonomin i unionens olika initiativ och politik. Den kommer att sträva efter att försäkra att lika rättigheter för kvinnor och män blir en realitet och att enheter inom den sociala ekonomin, i synnerhet de som handhas av kvinnor, får maximalt stöd så att de kan spela en viktig roll i den sociala och ekonomiska verkligheten i unionen. Det finns en märkbar potential och vi kommer att ge vårt fulla stöd till satsningarna för att uppnå målet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 09.00.

Ensamstående mödrar och familjer med enbart en förälder
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av García Arias (A4-0273/98) för utskottet för kvinnors rättigheter om situationen för ensamstående mödrar och familjer med endast en förälder.

García Arias
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kollegor! För det första vill jag påpeka att det finns två justeringar i texten. När omröstningen om detta betänkande genomförs i utskottet utelämnar vi två hänsyftningar på två länder: beträffande Förenade kungariket i stycke F i ingressen (beaktande meningen oräknad) och termen nordamerikansk modell i stycke 12. Jag ber er ha detta i åtanke när omröstningen genomförs.
Vad vi egentligen talar om här mina ärade kollegor, herr ordförande, är en viktig del av den familjestruktur som finns i Europeiska unionen. De demografiska förändringarna, de nya tendenserna med förändrade kulturella och sociala mönster gör att den här typen av familjer, familjer med enbart en förälder, är ett växande fenomen som dyker upp om än på olika sätt i olika länder.
Även om det finns män som av olika skäl ensamma ansvarar för sina barns omvårdnad, så talar vi i detta betänkande i första hand om ensamstående mödrar. Kvinnor som är ogifta, separerade, skilda, änkor eller övergivna och som står inför utmaningen att ensamma ta hand om sina barn, och i en del fall även om andra släktingar, med allt vad detta kan medföra av problem.
Det är bra att vi debatterar detta i en tid av ekonomisk tillväxt. I en tid där vi samtidigt så motsägelsefullt har såväl budgetjusteringar som nedskärningar i socialpolitiken, i en tid där vi för storslagna diskussioner om konkurrenskraft och allas anställningsbarhet, där vi diskuterar begrepp som arbetsetik i företag med låg kvinnlig representation och osäkra arbetstillfällen. I några av de modeller, som mycket riktigt kommer från andra sidan Atlanten, verkar det som om man börjar ifrågasätta de sociala prestationerna som lyckligtvis skyddar de här kvinnorna och deras familjer. Man börjar framställa dem som samhällsparasiter som medvetet utnyttjar det sociala välfärdssystemet. Några av dessa anklagande röster - en del har vi hört nu under förmiddagen - är desamma som de som lovordar det sociala värdet av moderskap, som menar att grunden till samhället ligger i kärnfamiljen och som ibland förespråkar lön och socialförsäkringar för hemmafruarna, naturligtvis på bekostnad av den sociala budgeten.
Den här debatten kommer efter Marinuccis och Colombo Svevos förträffliga betänkanden, där man klart och tydligt skisserat kvinnans arbetssituation, utbildningssvårigheter, brist på tillgänglig barnomsorg, diskriminering vid anställning och nödvändigheten av att båda makarna tar sitt ansvar för hushåll och barn. Om en majoritet av kvinnorna lever under dessa förhållanden så kan man bara tänka sig hur det är för de kvinnor som lever i än svårare omständigheter med antingen en make som är arbetslös eller inte har en partner hon kan dela ansvaret om barn och hushåll med.
Jag tror inte att det är att gå till överdrift om vi säger att vi här åsyftar en så kallad riskgrupp som har en tendens till ekonomisk utslagning, med barn som misslyckas i skolan och socialt utanförskap. Därför behöver familjer med enbart en förälder såväl särskilt stöd som myndigheternas beskydd, och detta även om föräldern har ett arbete. Arbeten som tyvärr i många fall både är dåligt betalda och osäkra.
Inför kommissionen och medlemsstaterna förordas i betänkandet att man seriöst skall debattera de svårigheter som de här kvinnorna möter. Det förordas också en politisk och ekonomisk inriktning som skall bidra till kvinnornas sociala integration och ge dem ett ekonomiskt oberoende, inklusive användandet av socialfonderna. Man anmodar uttryckligen kommissionen att undersöka den diskriminering som arbetssökande kvinnor med barn utsätts för av många arbetsgivare. Herr kommissionär, om detta är vanligt förekommande kan vi förstå de speciella svårigheter som kan uppstå då arbetsgivaren vet att kvinnorna ensamma ansvarar för sina barn.
I betänkandet uppmanas, och med detta avslutar jag mitt anförande, den förälder som inte lever med familjen att ta sitt ansvar. Samtidigt kräver man att regelverket för separationer och skilsmässor ses över så att bägge föräldrarna kan förpliktas uppfylla sina åtaganden.

Gröner
Herr ordförande! García Arias betänkande måste ses i ett totalt sammanhang, även tillsammans med Marinuccis betänkande, som vi i dag redan har röstat om. Jag hoppas att rådet (socialministrarna) den 5 oktober tar med slutsatserna från kammaren i sina beslut, ty det är just de ensamstående mödrarna, vilka ju detta betänkande särskilt koncentrerar sig på, som absolut är i behov av åtgärder. Vi bortser naturligtvis inte från att det i första hand är medlemsländerna som måste ta sitt ansvar; även arbetsmarknadens parter måste göra mer för ensamstående mödrar. Men också Europeiska unionen har här ett stort ansvar.
Risken för fattigdom stiger inom unionen - speciellt i Tyskland kan det tydligt avläsas i statistiken - efter skilsmässor. De som sedan blir ensamstående föräldrar hamnar mycket snart hos socialhjälpen och har svårt att komma ur den situationen. Därför kan man inte avstå från de åtgärder som föreslagits här, framför allt när det gäller en bra och överkomlig barnomsorg. Här finns det fortfarande stora luckor inom Europeiska unionen.
Jag vill visa på ytterligare en punkt. Vid skilsmässor föreslås i punkt 18 och 16 att man skall sträva efter rätt till gemensam vårdnad för föräldrarna. Jag befarar dock att detta kan bli till nackdel för barnen, när det gäller frågor som föräldrarna inte är ense om. Jag vill därför plädera för att man skapar entydiga bestämmelser, som inte förfördelar barnen.
Beträffande strukturfondsreformen: Här blir det helt tydligt att vi måste förankra gender mainstreaming . I Marinuccis betänkande hade det inte fastslagits någon procentsats för hur många kvinnor som skulle tas med, men enligt riktlinjerna om sysselsättning får man inte bara hänvisa till jämställdheten, utan det är nödvändigt med en dubbel tyngdpunkt, särskilt för de ensamstående. Vi måste vara öppna för nya modeller, t.ex. att införa tidsreducering för ensamstående i kollektivavtalen.

Colombo Svevo
Herr ordförande! Låt mig tacka föredraganden för det arbete hon har utfört och som även tar hänsyn till de olika åsikter som kommit till uttryck i utskottet. Vi stod inför ett fenomen som är av stor betydelse, ett fenomen som växer i omfattning: ungefär 10 procent av familjerna med barn befinner sig i denna situation.
Vi står inför situationer som är mycket olika: skilsmässor, separationer, barn som föds utom äktenskapet, situationer som pekar på en svaghet i själva familjestrukturen, som man borde diskutera mer djupgående, om vi inte bara vill begränsa oss till ett slags neutrala observationer i samband med dessa förändringar, utan verkligen vill förstå även motiven, den klyfta som finns mellan familjen, som fortfarande betraktas som värdefull i Europa, och beteenden som ofta försvagar den.
Samtidigt som jag emellertid är medveten om de skillnader, även djupgående, som finns mellan oss i denna fråga, så hävdar jag att vi måste acceptera de val som gjorts av föredraganden i syfte att garantera ett stöd - oavsett om det rör sig om försäkringar, hjälp i hemmet eller ekonomiska bidrag - till dessa familjer som har vissa inneboende svagheter. Och svagheten blir än mer dramatisk när man vet att 85 procent av dessa familjer med bara en förälder har en kvinna som familjeöverhuvud. Här möter vi svårigheter som är psykologiska, ekonomiska och sociala, som kräver riktade politiska insatser, en politik som tar hänsyn till de stora skillnader som finns bland dem som politiken är till för.
Betänkandet innehåller en lista över tänkbara åtgärder, som jag inte vill upprepa. Men jag anser att jag måste stryka under att betänkandet, klokt nog, tillbakavisar bidragslösningar - och med andra ord förutsätter att föräldrarna skall ta ett personligt ansvar - men betänkandet tillbakavisar även samtidigt missuppfattningen att den som verkligen har behov av bidrag är en parasit, som skall tvingas arbeta för att försörja sig på egen hand. Många gånger är det omöjligt att klara sig på egen hand, och därför behövs dessa instrument.
Europa har en egen kultur inom detta område och jag anser att det är en integrerad del av Europas identitet att bibehålla den starka kopplingen mellan ansvar och solidaritet.

Larive
Herr ordförande! Det är inte alltid ett elände med familjer med en förälder. Ni och jag känner utan tvivel till många sådana som präglas av värme och glädje och där modern också ofta är aktiv på arbetsmarknaden. Men i detta goda betänkande från föredragande García Arias handlar det just om den trots allt väldigt stora gruppen sårbara familjer; det har redan sagts: 80 till 90 procent av de ensamstående föräldrarna är kvinnor.
Att instifta en minimiinkomst verkar kanske åtminstone på kort sikt vara den bästa lösningen både för staten och för modern, men på lång sikt blir ingen hjälpt av detta. Vi skapar därmed ett ekonomiskt och socialt beroende, som varken modern eller barnen har någon glädje av. Därför pläderar vi, och jag tror att alla grupper kan ställa upp på detta, inte för paternalism utan för aktivt stöd, en bra barnomsorg, stimulering av utbildning med barnomsorg under utbildningen och stimulering av arbetssökande. Endast på det sättet kan dessa familjer återfå sin ekonomiska och sociala självständighet, och vi kan hålla dem borta från samhällets brant. Så hjälper vi också barnen vilka måste växa upp i en miljö som ger dem den nödvändiga tryggheten och som även skall tjäna som förebild för deras eget liv så att de inte hamnar i en ond cirkel.
Individualiseringen av den sociala säkerheten är grundläggande även för min grupp. Ändringsförslag 1 till punkt 19 från Mimi Kestelijn, min gruppkamrat, rekommenderar jag er i er rekommendation. En farlig punkt finner vi däremot i nummer 20 som hävdar att en förbättring av situationen för familjerna med en förälder måste prioriteras framför överväganden om statligt underskott. Begränsandet av de statliga underskotten och den orubbade tillämpningen av EMU-kriterierna ligger i alla medborgares intresse, även för familjerna med en förälder.
Även vi avvisar USA-modellen. Den brittiska modellen ger en ansats till en strukturell strategi; vi måste nämligen komma ifrån modern som sköter en familj med en förälder som ett hjälplöst offer. Genom våra strukturella åtgärder måste vi se till att hon kan bli en aktiv medlem av samhället. Det är den vägen vi måste gå, även via de europeiska strukturfonderna. Kommissionär Flynn! Ingen kvot, det vill vi för tillfället inte ha därför att vi vill ge denna integrering av jämställdhetsaspekterna en chans. Men vi litar på att ni ser till att många ensamstående mödrar ges en chans via strukturfonderna.

Sornosa Martínez
Herr ordförande! I García Arias betänkande talas om en förändring av den sociala och demografiska strukturen i dagens Europa och om nödvändigheten av att anpassa service och resurser till den nya verkligheten.
När vi talar om betänkandet talar vi om såväl kvinnors prekära arbetssituation som om bristen på service för att underlätta kvinnors integration på arbetsmarknaden och om det politiska åsidosättandet, både från stat och kommun, att med verkliga och effektiva åtgärder främja jämlikheten.
I ändringsförslagen till betänkandet tycker jag mig se två olika åsikter. En som vi skulle kunna kalla konservativ eller traditionell, en familjens beskyddare som ser enförälderfamiljen som något av ondo, något som bör döljas och inte accepteras som normalt. Den andra åsikten, som jag skulle kalla progressiv, godtar den här nya familjemodellen, som ett resultat av den samhälleliga- och ekonomiska utvecklingen och som måste skyddas och respekteras.
De ändringsförslag vi och andra progressiva grupper har lagt fram, tror jag på ett mycket bra sätt tar upp den ovisshet enförälderfamiljer känner samtidigt som de får myndigheterna att erkänna förefintliga brister och lägga fram lösningar.
Här betraktas även enförälderfamiljerna som ett resultat av ett personligt val som på samma sätt behöver ett starkt stöd.
Jag tackar García Arias såväl för hennes betänkande som för den progressiva tonen och för att hon lyckats förena även andra åsikter, vilket jag tror möjliggör att kammaren med majoritet godkänner förslaget. Redan nu kan jag avslöja att vi kommer att lägga vår röst på detta.

Kerr
Herr ordförande! Först och främst vill jag gratulera fru García Arias till hennes utmärkta betänkande. Det är mycket uttömmande och har en syn på hur medlemsstater i den Europeiska unionen skulle kunna hjälpa ensamstående föräldrar, en av de mest utsatta grupperna i vårt samhälle.
Jag vill dock understryka hennes hänvisning till Storbritannien, vilken hon, intressant nog, vill ta bort från texten. Jag kan förstå mina f.d. Labour-kollegers förlägenhet och kan förstå att de vill se den borttagen. Sanningen är att det är helt riktigt. Storbritannien har haft nedskärningar av bidrag för ensamma föräldrar som en del av sitt sparprogram för budgeten, men även p.g.a. sitt ideologiska engagemang för en " workfare" -modell. Det betyder att där finns ett tvångselement i Storbritannien nu: antingen accepterar du yrkesutbildning, studier eller arbete eller så kan du få dina bidrag indragna eller minskade.
Det rör sig alltså i riktning mot den andra ändring som García Arias gjorde, vilket var att ta bort USA. Jag har undervisat och forskat i USA. Jag har sett " workfare" på nära håll. Jag har sett kvinnor gå upp klockan fem på morgonen för att ta sina barn till dagis så att de sedan kan gå till arbetet, studierna eller yrkesutbildningen eftersom alternativet är att inte få några som helst bidrag mera.
USA: s president Clinton har ett litet sexuellt problem, men vad jag skulle vilja klaga på är att han är den mest reaktionära amerikanska presidenten vad beträffar välfärden och ensamstående föräldrar. Han har skurit ned AFDC-programmet och minskat det till två år. Detta har en avgörande inverkan på ensamstående föräldrar, mest kvinnor, och tvingar dem att ta lågavlönade slavarbeten, eller utbildningsprogram som är helt opassande. Jag anser följaktligen att ni ska låta dessa hänvisningar stå kvar. De är båda mycket relevanta.
Slutligen vill jag säga att detta är det sjätte betänkandet som jag uttalat mig om idag för Gruppen De gröna, ni kan be att det ses efter om det är rekord.

Seillier
Herr ordförande! Den rättsliga situationen för många änkor och änklingar i Europa med vårdnad om barn i de lägre åldrarna behöver oundgängligen förbättras. För skilda kvinnor och män med vårdnad om barn är situationen också mycket svår och vi måste titta på den, vi måste ändra lagen och då med beaktande av olika situationer.
Men jag kan inte låta bli att säga att det inte längre finns en familjemodell och att alla familjemodeller är likvärdiga. Det är en vuxenpropå som luktar oansvarighet, men för barnen är det trots allt bäst att ha en pappa och en mamma och att de båda åtar sig, inte bara de materiella behoven utan också deras fostran. Att ensamföräldraskapet är ett resultat av händelser i livet - make/makas dödsfall, äktenskapsskillnad etc. -, visst, men att man lägger fram ensamföräldraskapet som en alternativ modell - det handlar oftast om kvinnor - att man gör det till ett val av sätt att leva som vilket annat som helst, och att samhället ska behöva organisera sig därefter, det säger jag nej till.

Flemming
Herr ordförande, fru föredragande! Jag röstar mycket gärna för ert betänkande, men när det gäller familjepolitiska diskussioner gör vi nästan alltid det felet att vi visserligen talar om mödrarnas rättigheter och t.o.m. om fädernas rättigheter, men inte om barnens rättigheter. Jag tror att barn till ensamstående mödrar har exakt samma rätt som barn med två föräldrar, och närmare bestämt måste de ha rätt att uppfostras, skötas och pysslas om av sina mödrar. För mig saknas det i detta betänkande också ett påpekande om att ensamstående mödrar måste ha rätt att kunna stanna hemma med sina små barn, om de så vill, på samma vis som mödrar som lever i ett lyckligt äktenskap och inte har några ekonomiska problem.
Jag är mycket stolt över att Österrike medgett en äkta valmöjlighet för ensamstående mödrar. Gifta mödrar erhåller i Österrike under 1 ½ års tid ett karensbidrag om 5 700 schilling, det är över 17 000 belgiska francs. Ensamstående mödrar erhåller per månad ungefär 24 600 belgiska francs. Jag skulle vilja uppmana alla medlemsstater att följa det exemplet!
Men föreliggande betänkande visar också, fru föredragande, att just ensamstående mödrar ofta är arbetslösa, dåligt utbildade eller inte kan göra anspråk på något karensbidrag, eftersom de kanske ännu inte alls har haft något arbete. Jag vill också hänvisa till exemplet från nuvarande ordförandeskapet i rådet när det gäller familjepolitiken. I Österrike arbetar vi för närvarande för att genomföra rätt till karensbidrag för alla mödrar, även för studenter, jordbrukare, företagare och kvinnor som haft för dålig utbildning eller är för unga för att redan ha haft ett arbete. Även dessa kvinnor skall få pengar, skall ha rätt att stanna hemma med sina små barn, på samma sätt som välbärgade kvinnor, som har en lycklig äkta make.
Jag ber alla medlemsstater att göra detta och att avstå från högtravande förklaringar.
(Applåder)

Eriksson
Herr ordförande! Jag måste säga att jag är speciellt glad över att ha fått talartid i just denna fråga, eftersom vi i Sverige nu är i en valkampanj som avslutas med val på söndag, och där nu slutspurten har kommit att handla just om ensamstående mammor, som man nu i sista minuten också har kommit på är röstberättigade.
Låt mig dock först få uttrycka min uppskattning över detta betänkande. Speciellt uppskattar jag att man tar upp frågan att inte göra ensamstående föräldrar till någon sorts syndabockar i de allmänna nedskärningstiderna och besparingstiderna, utan det konstateras, vilket jag tycker är helt rätt, att vi skall driva en politik som bygger på solidaritet och inte på bestraffning.
Jag har valt denna korta tid att ägna mig åt en fråga som vi nu har pratat om många gånger, nämligen barnomsorg - men kanske med en litet ny vinkling. När vi talar om att bekämpa arbetslösheten, brukar vi ju tala om infrastruktursatsningar som ett mycket effektivt medel. Vi bygger järnvägar, vägar, broar och flygplatser, som ju är oerhört kapitalkrävande projekt, med skattemedel - med stora maskinella insatser per mänsklig insats. Offentliga investeringar i vård och omsorg ses som en belastning. Men detta tänkesätt är helt fel! För varje satsad skattekrona får vi oerhört mycket arbete utfört. Det skapar arbetstillfällen, frigör arbetskraft, vidgar barns och föräldrars sociala sfär och ger dessutom samhället oerhörda kunskaper om hur vi alla skall kunna bli bättre föräldrar. Jag beklagar att jag inte har mer talartid!

Flynn
Jag vill tacka alla dem som medverkat i denna debatt. Det europeiska samhället är i förändring och intresset för familjens situation och konsekvenserna för sysselsättning och socialpolitik har uttryckts i olika forum.
Det verkar finnas en tilltagande övertygelse om behovet av ett ökat internationellt samarbete i familjefrågor som en del av den globala ansträngningen att främja sociala framsteg och utveckling. Även om gemenskapen inte har någon direkt kompetens inom detta område av familjepolitik, så har den alltmer uppmärksammat de sociala och ekonomiska trenderna i samhället eftersom de påverkar familjerna.
Medlemsstaterna har olika sätt att se på statens roll i det ekonomiska och sociala livet, familjens plats i samhället och dess rättigheter och plikter, mannens och kvinnans roll i familjen och barnets rättigheter. Jag tackar García Arias för hennes betänkande om alla dessa frågor.
Familjen är, och har alltid varit, av essentiellt värde för europeiska medborgare, även om dess form varierar och håller på att ändras. Nya modeller utvecklas. Familjer med en ensam förälder utgör en form och väcker alla frågorna om lika möjligheter. Betänkandet klargör något som vi alla vet: att majoriteten av ensamstående föräldrar är kvinnor.
Gemenskapens politik om lika behandling av kvinnor och män innehåller ingen specifik del om ensamstående föräldrar men har en avgörande inverkan på deras situation, särskilt vad gäller förenligheten av arbete och familjeliv, en utmaning som är väsentlig för alla sociala frågor. Förändringar i arbetskraftsstrukturen, nya former av arbetsorganisation, omstruktureringen av social trygghet, förändringar i fördelningen mellan kvinnor och män av omsorg, allt detta har stor betydelse för de ensamstående föräldrarna och i synnerhet för ensamstående mödrar.
Direktiven för mammaledighet, föräldraledighet och direktiven för deltidsarbete är alla bra exempel på den Europeiska unionens åtagande att stödja både kvinnor och män i deras roller som föräldrar. Rekommendationen för barnomsorg talar för att åtgärder borde vidtas så att föräldrar som arbetar eller utbildas kan få barnomsorg, göra arbetsplatsen mera lyhörd för de behov som arbetarna med barn har och engagera männen mera i omsorgen. Vi har särskilt uppmärksammat detta när ministrarna och andra intressegrupper träffades, särskilt i Belfast och sedan i Innsbruck.
1998 års riktlinjer för sysselsättning är viktiga här eftersom de ger ökad kraft åt målet att förena arbete och familjeliv vilket borde vara till fördel för alla föräldrar.
Ytterligare en viktig aspekt av tillvaron för ensamstående föräldrar som behandlas i ditt betänkande, herr García Arias, är det faktum att dubbelt så många familjer med ensamstående föräldrar blir fattiga och socialt utstötta, jämfört med familjer med två föräldrar. Detta är en mycket störande statistik som även andra talare hänvisat till. Jag skulle alltså se dem som en grupp som vi kommer att ha särskilt i åtanke, när vi planerar att vidta åtgärder mot uteslutna. Jag ämnar göra något positivt åt detta när fördraget stadfästs under den nya artikeln 137. Detta kommer att ske så snart vi klarat ut ratificeringsprocessen.
Jag är glad att kunna meddela att våra planer gjorde ett mycket viktigt framsteg igår. Jag kunde säkerställa mina kollegors avtal i kollegiet till en återlansering av användandet under tre av 1998 års budgetposter, som hade blockerats efter domstolens domslut i maj, så att vi senare kan vidta förberedande åtgärder för programmen under artikel 137 när ratificeringsprocessen är komplett. Men jag vill börja göra något förberedande i år.
Jag hoppas att vi under året 1999 kan använda vår nya avtalsmakt för att kämpa mot uteslutande där det behövs - mitt i gemenskapens politik. Fördraget har intressant nog givit oss makten att göra det utan att riskera att bli utmanade längre fram, vilket bara kan vara till fördel för ensamstående föräldrar.
Den sociala och politiska situationen har genomgått grundliga ändringar under det senast decenniet. Nya familjemönster, nya rollbegrepp för män och kvinnor har framkommit. Europeiska unionen spelar en viktig roll i identifieringen av likheter och olikheter i hur de olika medlemsstaterna reagerar på dessa förändringar. Vi kan även stimulera en debatt om familjen i hela unionen genom att uppmuntra medlemsstaterna att dela med sig av information och förena sina erfarenheter, medan de samtidigt respekterar principen för subsidiaritet.
Fattigdom är det verkliga hotet. Bra barnomsorg, som Gröner säger, är absolut nödvändig och framhävs nu som en nyckelfråga för medlemsstaterna. De är alla engagerade. Låt oss pröva dem nu.
Slutligen så sammanfattade Larive vad vi måste göra när hon sa att vi borde ge " mainstreaming" en chans. Detta kommer att vara i fokus för 1999 års riktlinjer: att ge " mainstreaming" en verklig chans genom att använda den europeiska sysselsättningsstrategin fullt ut och på detta vis göra finansieringen mer mottaglig för denna princip och använda fördragsstödet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 09.00.

Gemensam fiskeripolitik: kontrollutveckling
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Provan (A4-0277/98) för fiskeriutskottet om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om utveckling av kontrollen inom den gemensamma fiskeripolitiken (KOM(98)0092 - C4-0134/98).

Provan
Herr ordförande, först och främst välkomnar jag denna rapport från kommissionen som vi diskuterar. Det är till stor hjälp i den ständiga debatt vi har med Europaparlamentets fiskeriutskott.
Kommissionär Bonino ringde mig i eftermiddags och bad om ursäkt för att hon inte kunde vara med idag. Hon har en hel del papper att arbeta med, och jag förstår att hon fann det svårt att behöva bli återkallad till Bryssel. Vi har inget att säga om detta och välkomnar er, kommissionär Flynn, istället.
Detta betänkande kommer att åtföljas av Teversons betänkande, som förser oss med några av de argument som vi i parlamentet vill diskutera beträffande kontroll av fisket.
Vi, som parlament, anser att vi är i förgrunden när det gäller att driva på kommissionen angående en utveckling av kontrollen inom den gemensamma fiskeripolitiken. Vi erkänner att kontrollen behöver stöd från industrin och att vi för närvarande inte har stöd från fiskarna själva. De anser kontrollen vara överdriven och byråkratisk och de accepterar den inte helt och fullt. Vi anser därför att särskilda åtgärder behövs och vi är förvånade över att kommissionen inte har makt att nå databaser direkt on-line som rör fiskeripolitiken i medlemsstaterna. Detta måste åtgärdas. Vi anser inte att informationen skall bli tillgänglig i allmänhet mellan medlemsstaterna, men att kommissionen absolut borde ha tillgång till de arkiv och den information som är nödvändig för att vi skall kunna genomföra kontrollen av den gemensamma fiskeripolitiken på ett riktigt sätt.
Gemensamma påföljder för gemensamma överträdelser är något som parlamentet känner starkt för. Jag hoppas att kommissionen kan börja agera för att försäkra att jurisdiktionen i de enskilda medlemsdomstolarna är samordnad, så att vi kan få en gemensam praxis för gemensamma överträdelser.
Det huvudsakliga problemet med kontrollsystemet i EG: s farvatten är att vi har överkapacitet inom vår fiskeflotta. Detta skapar belastning på fiskbestånden och ger fiskarna motiv att bryta mot reglerna. Detta kan inte vara bra. Det är det huvudsakliga problem som vi måste lösa.
Kommissionen hävdar helt riktigt att en effektiv övervakning endast är en del av helhetsbilden och att överkapaciteten i gemenskapens fiskeflotta leder till det problem jag just beskrivit.
Det finns en rad brister i den nuvarande situationen, vilket såväl kommissionen som vi i parlamentet erkänner. Vi har inga verkliga gemensamma standarder inom de enskilda medlemsländerna, så att vi vet vad som är vad. T.ex., ingen standardiserad mätning av motorstyrkan, ingen gemensam definition av vad som utgör en inspektion till havs, eller olagliga omlastningar av fångster och hur de borde övervakas, ingen gemensam definition av vad som utgör en inspektion i hamn. Vi har orättvisor mellan medlemsstater när det gäller genomförandet av kontroller, och detta för inte med sig respekt för den gemensamma fiskeripolitiken. Det finns en oförmåga att på ett lämpligt sätt genomföra kontroller efter det att fångster landats och att följa den genom återförsäljaren till konsumenten. Det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller överträdelser och påföljder.
Vad har kommissionen gjort för att se till att kontrollsystemen fungerar inom medlemsstaterna, vad har den gjort när en medlemsstat inte iakttagit de gällande förordningarna? Jag vet inte, och fiskeriutskottet vet inte, hur kommissionen i själva verket försöker se till att de existerande förordningarna följs. Om vi kunde få några svar på dessa frågor till att börja med kan vi verkligen uppnå något tillsammans.

Kindermann
Herr ordförande, kära kolleger! Hjärtligt tack till Provan för hans omfattande betänkande om utvecklingen av övervakningen inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken. Enligt min och vår åsikt är det ett mycket bra betänkande. Det är därför synd att vi behandlar detta betänkande inför en närmast tom kammare.
De problem som uppträder vid en effektiv övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken kommer vi i dag säkert inte att ha behandlat för sista gången. Hur viktigt det är med genomgående kontrollbestämmelser visar just kommissionens yttrande. Den som har läst det uppmärksamt ser hur stora svårigheterna faktiskt är, framför allt på de kritiska punkterna.
En av övervakningssystemets svårigheter ligger i den icke enhetliga tillämpningen i medlemsstaterna. Detta är inte bara vår syn på saken, utan här ansluter vi oss helt till föredragandens påpekanden.
Det direkta ansvaret för övervakningen ligger hos medlemsstaterna, medan problemen uppstår på gemenskapsnivå. Denna kommissionens uppskattning visar tydligt på var problemen huvudsakligen uppträder.
Det är ställt utom allt tvivel att kommissionen spelar en viktig roll när det gäller samordningen på gemenskapsnivå. Enligt vår åsikt borde denna befogenhet inte bara sträcka sig till kontroll av den enskilda statliga övervakningen och till garantin om insyn och rättvisa, utan det bör krävas av medlemsstaterna att sanktioner skall vidtas vid dessa överträdelser.
Det är viktigt för effektiviteten och accepterandet av övervakningssystemet med en integration av organisationerna, tillgång till enskild stats data i misstänkta fall, effektivt nätverk av kontrollinstanser i medlemsstaterna och framför allt lika behandling.
Kontrollen av fartyg från tredje land är speciellt känslig. Här finns det också särskilda problem. Vi vet att det inte finns och inte heller i framtiden kommer att finnas någon absolut kontroll. En förbättring av nuvarande system skulle säkert vara möjlig, om de nu existerande instrumenten utnyttjades effektivt och förbättrades ytterligare.
Vi stöder eftertryckligen föredragandens krav, men ser ett fortsatt enormt behov av handling, trots en del tidigare framsteg, som man inte skall ignorera.

Langenhagen
Herr ordförande, detta är nu den första fiskeridebatten i kammaren utan vår vän Allan McCartney. Vi uttalar vårt varmaste medkännande med hans familj.
Herr ordförande, kära kolleger! Jag lyckönskar er hjärtligt, herr Provan, till ert utmärkta betänkande. Det är analytiskt, kritiskt och positivt. Vårt centrala problem i fiskeripolitiken är den när allt kommer omkring ineffektiva hanteringen av fiskbeståndet. Trots alla ansträngningar under alla år har vi inte lyckats skapa någon varaktig balans mellan bestånd och fångstmängd. Med några undantag är praktiskt taget alla fiskarter mer eller mindre utfiskade.
Det största hindret för en ordentlig hantering av våra hav har vi identifierat vara fiskeflottans överkapacitet. Huruvida vi slutgiltigt har löst detta problem med hjälp av det senaste fleråriga inriktningsprogrammet MAGP IV för tiden från 1997-2001, återstår att se. I mellantiden måste vi ta till andra medel. Här spelar Europeiska unionens nämnda kontrollpolitik, som framför allt medlemsstaterna är ansvariga för, en avgörande roll för hanteringen av haven, och detta har därvidlag stått i centrum för vår kritik.
Europeiska kommissionen har i sin rapport identifierat de svaga punkterna. Exempelvis finns det standardiseringsproblem mellan medlemsstaterna när maskinkapaciteten skall bestämmas. Kontrollerna till havs sköts på mycket olika sätt från medlemsstat till medlemsstat. Medlemsstaterna efterkommer inte uppmaningen om registrering av anmälan om landad fångst. Listan är mycket längre, och skulle spränga min tidsram om tre minuter. I varje fall har vi ibland det intrycket, att medlemsstaterna inte efterkommer uppdraget att föra en sträng och konsekvent kontrollpolitik.
Genom våra delegationsbesök på plats och genom samtalen med de berörda yrkesfiskarna i fiskeriutskottet känner vi till att yrkesfiskarna känner sig mycket orättvist behandlade, eftersom de behandlas olika. Det är ingen bra grund. Vi har alltid varit av den uppfattningen - och Provan understryker detta i sitt betänkande - att en bra kontrollpolitik endast kan genomföras tillsammans med producenten. Därför skulle jag uttryckligen vilja stödja de förslag som görs i betänkandet i detta hänseende, nämligen att i högre utsträckning ta med fiskerinäringen och producentorganisationerna i kontrollpolitiken.
Betänkandet tar upp positiva element och kräver också att man överför tidigare goda erfarenheter, som gjorts av exempelvis internationella fiskeriorganisationer, t.ex. NAFO, när det gäller kontroller under den senaste tiden. Dessutom gör man i betänkandet ytterligare konstruktiva påpekanden beträffande en ännu effektivare övervakning av fiskeripolitiken. Jag ber er därför å Europeiska folkpartiets vägnar att rösta för detta lyckade betänkande.

Teverson
Herr ordförande! Jag vill lyckönska Provan till hans mycket betydande betänkande. Den gemensamma fiskeripolitiken är en av de få gemensamma i den Europeiska unionen och Europaparlamentet, kommissionen och ministerrådet har följaktligen en viktig roll vad gäller lagstiftning.
Det förefaller mig som om vad som krävs för en bra lagstiftning är att vi kan mäta det som behövs mätas (vilket inte ofta är fallet), att lagen skall tillämpas på ett rättvist sätt i hela unionen (vilket inte är vanligt vad beträffar den gemensamma fiskeripolitiken), att det finns lika möjligheter för överträdelser var de än inträffar och att påföljderna för överträdelserna är ungefär lika i unionen. Så är inte fallet i den gemensamma fiskeripolitiken och detta dokument och lagstiftningen som jag hoppas kommer att följa handlar om att åstadkomma detta.
I början av året framhöll det brittiska ordförandeskapet att det måste ske en förändring. Kommissionens rapport är en aning mindre kraftfull men säger ändå " ja, låt oss göra en förbättring" . Inom ett par månader kommer vi att lägga fram ett förslag för kommissionen som är ännu svagare.
Jag vänder mig till ministerrådet - vilket naturligtvis inte är här - och även kommissionen för att ta itu med problemet på ett bestämt och kraftfullt sätt. Det finns två nyckelområden: det första gäller lika rätt till tillämpning genom hela leveranskedjan till marknaden. I andra hand måste vi försäkra oss om att våra egna inspektörer har verklig kraft, likställd den de nationella inspektörerna, och att de kan upprätthålla respekten för den enhetlighet vi alla vill ha.

Novo
Herr ordförande, ärade ledamöter! Kontrollinsatserna för tillämpningen av fiskeripolitiken skapar, enligt min mening, bara påtagliga effekter för utövandet av ett ansvarsfullt fiske som respekterar beståndet, om det integreras i en rad mycket bredare, praktiska åtgärder för sektorn.
Men det räcker faktiskt inte bara med att kontrollera. Det är nödvändigt att få alla berörda att delta i diskussionen om och i spridningen och genomförandet av kontrollåtgärderna. Det är faktiskt inte tillräckligt med övervakning. Det är också samtidigt nödvändigt att garantera en stabilitet i sektorn, genom att införa sociala och ekonomiska åtgärder, som kompenserar för det minskade fisket. Liksom det är väsentligt att upprätthålla status quo för tillgången till resurserna, och att göra systemen för landning, import, förstaförsäljning, transport och saluföring av fisken, öppna och rättvisa.
På tal om detta, och för att visa att det är nödvändigt med en övergripande vision och inte en isolerad kontrollsyn, skulle jag vilja säga och nämna ett beklagansvärt fall som inträffade för två dagar sedan i min födelsestad i Portugal, där en spansk lastbil med fisk förstördes.
Jag tror att bara misstroendet mot effektiviteten och öppenheten i kontrollåtgärderna kan förklara, - naturligtvis inte rättfärdiga - denna aktion. Därför att, förutom inkomstförluster, finns det ett växande misstroende om det verkliga ursprunget av fisket, man förstår exempelvis inte, och det är inte heller lätt att acceptera, att det är lagligt att fiska taggmakrill på 12 cm i Medelhavet, och i Atlanten får man bara fiska taggmakrill från 15 cm. Således är det bara misstroendet som kan förklara revolten bland fiskarna i mitt land.
Om kontrollen mellan landning och försäljningslokalen var pålitlig och effektiv, om det fanns ett minimum av enhetlighet i fisket, skulle inte misstroendet finnas, och denna beklagliga händelse skulle inte ha inträffat. Det är därför det är nödvändigt att vi alla fördjupar kontrollåtgärderna, och gör dem öppna, effektiva och rättvisa, men vi får inte glömma att vi, samtidigt måste införa andra praktiska åtgärder som garanterar sektorns stabilitet och, ersättningar till de respektive yrkesverksamma.

Wolf
Herr ordförande! Vi bör inte glömma att problemet för den världsomfattande fiskerinäringen är överfiske och överkapacitet. Jag påminner er om Patricia McKennas rapport förra året som avslutades med: " Fiskare tvingas att fuska för att kunna bemöta sina finansiella förpliktelser." Provan uttryckte detta på ett mer diplomatiskt sätt genom att tala om motiv för fiskarna att bryta mot reglerna.
Det har med all rätt talats om inspektioner. Det förekommer skillnader vid genomförandet i medlemsstaterna, otillräckliga kontroller av verkliga fångster som landats, och stora skillnader, upprörande vill jag påstå, när det gäller överträdelser och påföljder. Effektiv övervakning och kontroll är följaktligen en av de grundläggande pelarna för den gemensamma fiskeripolitiken. Både den årliga rapporten och kontrollen har visat att många förändringar måste göras innan kontrollen är passande.
Vi välkomnar särskilt kommissionens diskussionsdokument som Provans betänkande baserar sig på. Där framhålls klart och tydligt det sätt på vilket kontrollerna förbättrats under de senaste åren och anges även de otroligt många misslyckandena.
Vi stöder i stora drag det som kommissionen nämner i detta dokument, liksom de specifika ändringsförslagen för reglerna för kontroll som nyligen lagts fram.
Vi kommer att stödja Provans betänkande. Vi är även överens med Provan om att en effektiv kontroll kommer att vara problematisk så länge det finns en överkapacitet i EU: s fiskeflotta med båtar som byggts för fiske och inte för dockning.
Denna diskussion har dock tenderat att fokusera för mycket på kontroll i EU: s farvatten, utan att fästa tillräcklig uppmärksamhet vid kontroll av EU-aktiviteter i internationella farvatten och i tredje lands farvatten. Vi borde t.ex. helt och fullt utöva vårt ansvar som flaggstat. FAO: s förhållningsregler för ansvarsfullt fiske kräver att stater som ger tillstånd till att fiskefartyg och stödfartyg seglar under deras flagg skall utöva effektfull kontroll över dessa fartyg, så att de kan försäkra sig om att dessa regler efterlevs på ett riktigt sätt. Vi borde även hjälpa kuststaterna att utöva deras rätt till kontroll. Vi borde inte bara ge dem pengar och dokument men även verklig befogenhet.

Souchet
Herr ordförande! Som föredraganden så lämpligt påminner om har Europaparlamentet sedan länge understrukit att förbättringen av kontrollinsatser utgör till stor del villkoren för effektiviteten i en gemensam fiskeripolitik. Men den bästa av kontroller, jag påminner om det, är den som är trovärdig, rättvis, inte särskilt kostsam och som bara drar med sig minimalt extra tvång för fiskarna, eftersom de tvång de redan tyngs utav är särskilt tunga.
I de anmärkningar föredraganden gör med anledning av sin motivering understryks med försiktighet också att kommissionen, i sitt meddelande, glömmer det som kanske är grundläggande. För att en kontrollpolitik skall fungera måste den ha och behålla fiskarnas anslutning. Dessa bör vara övertygade om att de kontrollåtgärder som tillämpas på dem är välgrundade och att de genomförs jämlikt och rättvist.
I det betänkande jag presenterade för fiskeriutskottets räkning, om kontroll per satellit, insisterade jag samtidigt på nödvändigheten av kontroller, deras tillförlitlighet, om de lossningar som det borde tillåta men också de verkliga garantier när det gäller en rättvis tillämpning av dessa kontroller, som bör ges fiskarna för att övertyga dem om lämpligheten i dessa.
Det är också viktigt att inkludera fiskarna maximalt i utarbetandet och definitionen av kontrollåtgärderna, som bör vara så lite " fallskärmsaktiga" som möjligt.
Det första ändringsförslag som jag lagt till detta betänkande med min kollega James Nicholson, syftar just till att understryka vikten av rättvisa i kontrollerna. Ett stort antal fiskare i medlemsstaterna har letts att regelmässigt fiska i samma vatten och att ösa ur samma bestånd. Det får inte vara så att en fiskare i en medlemsstat skall tveka om eller hysa misstankar om effektiviteten i de kontroller av fiskare som hör till en annan medlemsstat. Ovisshet när farhågor som inte alltid är välgrundade.
Det är således nödvändigt att göra kontrollmetoderna bättre men jag tror inte, till skillnad från föredraganden, på nödvändigheten att rekrytera en armé av gemenskapskontrollanter för att göra det. Jag anser att kontrollerna bör fortsätta att göras av medlemsstaterna och att stärkandet av gemenskapens inspektion bör stödjas på verkligheten i de nationella kontrollerna och använda metoder. En förfining och en harmonisering av kontrollmetoderna är oumbärliga. Vissa fiskerier är för övrigt överkontrollerade, medan andra kontrolleras för lite.
Ett återställlande av jämvikten är nödvändig att genomföra. Det är anledningen till mitt andra ändringsförslag som jag lagt till ett betänkande som i sin helhet är tillfredsställande.

McCartin
Herr ordförande! Jag välkomnar kommissionens dokument. I egenskap av företrädare för de irländska fiskarna har jag inga som helst problem med det. Jag tackar Provan för hans betänkande, vilket är en rättvis framställning av fiskeriutskottets så gott som enhälliga åsikt.
Vad beträffar de problem han nämner, som t.ex. de olika standarderna för mätning av motorstyrkan, har jag hört klagomål om detta från våra egna fiskare. Detta leder till allvarligt missförstånd och till misstro. Behovet att följa fångsten till marknaden för att kunna vara säkra på att vi vet exakt var den fisk kommer ifrån som säljs på en viss marknad är mycket viktigt. Det är bra för marknaden, bra för priserna och kommer att leda till en mer ordnad situation där det kommer att vara enklare att bibehålla priserna. Vi är medvetna om problemet med den svarta fiskmarknaden och vad de kan göra för en viss marknadssituaion vid en viss tid.
Den stora svårigheten är, som alltid, fiskarnas förtroende. Jag antar att det är samma i Skottland som det är på Irlands västkust - en allvarlig misstro finns. Denna misstro är till en viss grad, kanske oavsiktligt, gynnad av de nationella auktoriteterna och departementen som framställer kommissionen som en förtryckande maktenhet som är ansvarig för alla lagar. De erkänner inte det faktum att det är huvudsakligen enhälliga överenskommelser i ministerrådet som leder till stiftandet av lagar som kommissionen försöker att övervaka och upprätthålla respekten för. Detta tydliggörs inte ofta. När det gäller dåliga nyheter och restriktioner kommer det ofta från kommissionen. Men när du har en situation som den vi hade i Irland nyligen med tillkännagivandet av ett 60 miljoner ecu-paket för utveckling av vitfiskflottan, då har vi nationella ministrar i rampljuset, inte personer från kommissionen eller parlamentet som skaffar fram pengarna och skriver planerna. Det är en sida av det existerande problemet.
Slutligen, eftersom vi skulle vilja ha en slags regionalisering, en 30-mils gräns skulle vara till oerhört stor hjälp för att kunna använda fiskarnas goodwill i omorganiseringsarbetet.

Flynn
Herr ordförande! Jag vill säga att min kollega Emma Bonino sänder sina ursäkter. Hon skulle gärna ha velat vara här. Jag är tacksam för ta denna rapport. Jag har ett personligt intresse i ämnet och jag vet litet om det, eftersom jag kommer från fiskekusten på västra Irland.
Kommissionen välkomnar Provans positiva svar på vårt meddelande. Vad beträffar övervakning av fiske så är kommissionen huvudsakligen angelägen om att undvika alla nya ändringar till de existerande lagarna som inte är absolut nödvändiga och som inte skulle passa in i den totala strategin.
En strategi för att förbättra övervakningen av fiske kräver stark politisk vilja och därefter lämpliga mänskliga och materiella resurser. Det kräver en effektiv organisation och ökad medvetenhet från alla sidor om vad som står på spel. Kommissionens mål var sålunda att genomföra en detaljerad undersökning som överskred begränsningarna av de årliga övervakningsrapporterna vilka inte gör det möjligt för oss att en bra överskådlig bild av det hela. Detta är avsikten med det meddelande som vi diskuterar här idag.
Kommissionen vill därför först och främst framhålla de betydande framsteg som gjorts. Genomförandet av nya beslut, främst vad gäller användandet av satellit, skulle öka takten på utvecklingen en hel del. Om vi däremot tar i beaktande genomförandet av de olika delarna av den gemensamma fiskeripolitiken, från övervakning av flotta till marknaden, vilket också nämndes, så visar allt detta på att vissa större förbättringar fortfarande behövs inom olika områden. Det kommer inte att vara tillräckligt att genomföra vad som redan beslutats.
Om man bortser från tekniska detaljer så framstår två huvudproblem. De har redan citerats men jag kan likväl nämna dem. De är: brist på öppenhet mellan medlemsstater, brist på samarbete, ofta inom enskilda medlemsstater. Med tanke på detta har kommissionen redan föreslagit två dokument för att försöka sammanföra och skapa en total strategi och politik. Förslaget till ändring av förordningen genom att fastställa ett kontrollsystem och, i andra hand, en åtgärdsplan för att förbättra tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitikens täcker de viktigaste punkterna som nämnts i detta meddelande.
Kommissionen uppskattar särskilt parlamentets positiva mottagande av meddelandet. Vi noterar de nya förslag som framkommit under denna debatt och de kommer att hjälpa oss att finna lösningen på ett konstruktivt stöd.
Jag har uppmärksammat vad Provan sa om åtgärder mot medlemsstater. Vi behöver här rättsligt oantastliga bevis och vi saknar makten för att få det. Inspektionsbefogenheterna är svaga och kommissionens arbete kommer att bli mer effektivt om den, utöver dess erkända rättighet undvara förvarning, genom gemenskapsinspektörerna mera fritt kunde samla information för att bevisa brister i de nationella kontrollsystemen. Detta skulle förbättra situationen synbart. I andra hand poängterar du tillgång till information och till databaser.
I förslaget som följer det nuvarande, tar vi upp detta ämne och jag tror att det kommer att vara till nytta. Jag tror att Teverson hanterar detta mycket bra. eftersom vi inte agerar i ett jämnt sätt över alla parametrar. Här uppstår ett problem. Personligen skulle jag vilja framhålla hela frågan om att följa kedjan ända till marknaden. Detta görs inte på ett bra sätt. McCartin uttalade sig också om denna punkt. Detta skulle vara ett bra sätt för en kontroll bakåt i hela systemet. Vi vill gärna tro att vi kan göra något åt det.
Slutligen finns där vissa initiativ om detta som måste tas i beaktande. Vi borde ta hänsyn till den stora potential som är tillgänglig med användandet av nya teknik. Datateknik och satelliter används inte ännu fullt ut. Någonting skulle kunna göras där. Vi kanske kan finansiera forskning och vissa studier inom detta område. I det framtida femte programmet skulle vi kunna införa kontroller med större prioritet. Jag skulle vilja se att detta skedde. Slutligen finns en möjlighet att hålla en internationell konferens nästa år och det skulle kunna leda till många bra slutsatser och rekommendationer som skulle fylla ut strategin för vad alla söker, nämligen skapa den jämna bollplan som Eversen hänvisar till.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 09.00
(Sammanträdet avslutades kl 20.45.)

