Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 18 januari 2001.

Meddelande från talmannen
Talmannen
Kära kolleger! Den 26 januari krävde ett bombattentat av ETA i Saint-Sébastien ännu ett offer då Ramon Díez Garcia, kock i armén, dödades och två andra personer skadades. Jag vill för Europaparlamentets räkning framföra våra uppriktiga kondoleanser till offrets familj och en förhoppning om ett snabbt tillfrisknande för dem som skadades vid attentatet.
Vi kan tyvärr bara upprepa vår känsla av uppror och fullständigt fördömande inför detta blinda våld.
Tillåt mig samtidigt att på läktaren välkomna Luis de Grandes och Jesús Caldera, delegationschef för Partido popular (Folkpartiet) respektive chef för det europeiska socialistpartiet i det spanska parlamentet. De har kommit hit för att för de europeiska institutionerna lägga fram avtalet för frihet och mot terrorism, som undertecknades av deras politiska partier den 8 december förra året, och som bland annat ett stort antal fackföreningar, entreprenörsammanslutningar och baskiska fredsorganisationer instämt i.
Er inställning, mina herrar, är desto mer modig som ETA nyligen förklarat att alla som undertecknat såväl det aktuella avtalet som kommande avtal utgör mål för deras aktioner. Ni skall veta att ni kan räkna med parlamentets solidaritet.
Kära kolleger! Jag ber er att hålla en tyst minut.
(Parlamentet höll en tyst minut.)
  

Talmannen
Kära kolleger! Jag måste nu lämna en upplysning.
Ordföranden i Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt fattade den 26 januari ett beslut som innebär att verkställandet skjuts upp av Europaparlamentets beslut av den 23 oktober 2000, där hänsyn togs till den anmälan den franska regeringen gjort till oss om förverkande av Jean-Marie Le Pens mandat.
I beslutet preciseras att Le Pen skall återinträda i parlamentet och det är naturligtvis mitt ansvar att genast tillämpa det som är ett rättsligt beslut.
Jag har även bett om ett yttrande från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om hur Europaparlamentet bör följa upp detta ärende. Jag noterar redan nu ett nytt inslag. Ordföranden i Förstainstansrätten ger Europaparlamentet rätten att bedöma ett dekret om förverkande av mandat för en Europaparlamentariker. Om detta beslut skulle bekräftas i sakfrågan skulle Le Pen-praxisen ha bidragit till att de europeiska institutionernas behörighet får företräde framför de nationella regeringarnas.

Le Pen
Fru talman! När jag på er anmodan lämnade parlamentets sammanträdeslokal i Strasbourg paraferade jag den berömda formuleringen av general MacArthur, som av fienden tvingades lämna Filippinerna: " I will come back" .
Precis som han säger jag i dag när jag är tillbaka: " I am back!" .
EG-domstolen har återupprättat mina rättigheter som Europaparlamentariker och erkänt att mina försvarsmöjligheter är seriösa. Kammaren bör veta att utifrån en banal händelse under en valkampanj bedrev den social-kommunistiska regeringen, som valdes några dagar senare, en verklig häxjakt mot mig under tre år i syfte att göra sig av med en politisk motståndare i kamrarna som ändå fått mandat av miljoner väljare. Jag tror att det är denna fumus persecutionis, tillsammans med brotten mot rätten och till att börja med mot den parlamentariska immuniteten, som fick domstolen att döma på detta sätt. Jag är säker på att alla demokrater gläds åt detta rättvisa principbeslut.
  
  

Dupuis
Fru talman! Jag skrev till er i går eftersom världens största demokrati, Indien, upplever mycket tragiska händelser, och jag tror att det skulle vara lämpligt att parlamentet visar på sin vilja att stå vid de indiska myndigheternas och det indiska folkets sida vid detta tillfälle, och jag ber er, om ni instämmer, att hålla en tyst minut.

Talmannen
Tack, herr Dupuis.
Jag lämnade naturligtvis genast detta meddelande till de indiska myndigheterna. Jag tackar er för det förslag ni lämnat och jag tror det överensstämmer med det som Gill också ville lämna till mig, och jag skall mycket gärna be er att hålla en tyst minut för offren i denna fruktansvärda katastrof.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Deva
Fru talman! Tack för det framförandet av sorgebetygelsen, vilket är vad jag ville tala om i fråga om Indien.
  

Heaton-Harris
Fru talman! Jag reser mig för att rörande artiklarna 7.1, 7.2 och 8.4 i vår arbetsordning fråga om ni eller er sessionstjänst har mottagit ett meddelande från den brittiska regeringen där man underrättar er om att det konservativa partiet har bett att få ändra ett av tre namn på sin lista, vilket skulle innebära att namnet på någon som valdes i östra Midlandsregionen i de europeiska valen i juni förra året skulle tas bort.
Ändringen skulle innebära att namnet William Newton Dunn ersätts med Javed Arain, den fjärderankade konservative medlemmen, som finns här hos oss i dag på åhörarläktaren.
Ni känner utan tvivel till att systemet med proportionell representation användes för första gången i Förenade kungariket i de senaste europeiska valen och människorna som röstade i dessa val röstade för ett parti vars åsikter de stödde, inte för en enskild person. Om inget meddelande finns kanske ni kan kontakta den brittiska regeringen för att be om deras officiella, juridiska ståndpunkt.
Till sist, enligt artikel 7.3, ber jag det ansvariga utskott som anges i denna artikel att kontrollera Newton Dunns utfärdade bevis för att se om han verkligen har följt förfarandet i enlighet med Akten om allmänna direkta val av företrädare i Europaparlamentet av den 20 september 1976, såsom det närmare föreskrivs i vår arbetsordning.

Newton Dunn
Fru talman! I artikel 2 i arbetsordningen anges att vi alla sitter här med obundet mandat, inte som företrädare för politiska partier och vi tar inte instruktioner utifrån.
(Applåder från mitten och vänster) Demokratins kärna är att enskilda personer har garanterade rättigheter mot staten. De konservativa, måste jag tyvärr säga, önskar nu införa en ny doktrin att politiska partier bestämmer över enskilda ledamöter. Det är början till diktatur och det var därför jag lämnade det partiet.
(Applåder från mitten och vänster)

Helmer
Fru talman! Newton Dunn har helt rätt när han uppmärksammar artikel 2, men det han glömmer är att valen år 1999 ägde rum enligt proportionell representation. Ingen väljare röstade för Newton Dunn och inte heller för mig eller Heaton-Harris. De röstade på en partilista och Newton Dunn företrädde sig själv och gav sitt fulla stöd till det konservativa partiet, dess ledare och dess europeiska politik. Han har nu helt gått ifrån den ståndpunkten och han förnekar därför de demokratiska rättigheterna för väljarna i östra Midlandsregionen, över 40 procent av dem röstade konservativt.
Jag kräver att Newton Dunn avgår.

Talmannen
Herr Helmer! Denna brittiska debatt är säkert mycket underhållande men vi har ett mycket viktigt meddelande från kommissionen om den ekonomiska och sociala sammanhållningen.

Cunha
Fru talman! Jag skall fatta mig mycket kort, men jag vill också säga något i frågan om Portugal. Det var en mycket stor tragedi, och det allvarligaste är att sex människor har omkommit. Förutom de omkomna, vilket är oåterkallelig, uppskattas också enorma materiella skador och det kommer därför att bli nödvändigt med solidaritet från Europeiska unionen. Som Ilda Figueiredo sade hoppas vi i Strasbourg att få denna kammarens stöd.

MacCormick
Fru talman! Saken är den att även om valsystemet i Förenade kungariket består av ett system med vallistor anges namnen på listan enligt den ordning som väljarna anmodas att rösta på dem. Därför förhåller det sig så att vi befinner oss här som enskilda personer liksom företrädare för en politisk ståndpunkt. Det är mycket viktigt och det måste framföras att Förenade kungarikets konservativa parti var bland de partier som röstade för att namn bör finnas på valsedeln, inte vid sidan av valsedeln.
  

Frahm
Jag vill gärna rikta er och parlamentets uppmärksamhet på en av människan vållad katastrof, som vi kommer att konfronteras med inom loppet av några få dagar. Förra veckan var jag och två av mina kolleger, Feleknas Uca och Konstantinos Alyssandrakis, på besök i Istanbul och träffade där före detta fångar, deras familjer och advokater samt förkämpar för de mänskliga rättigheterna i Turkiet. En lång rad fångar i de turkiska fängelserna hungerstrejkar, några av dem hungerstrejkar sig till döds på grund av den politik som den turkiska regeringen tillämpar mot de fängslade. Jag vill gärna uppmana er fru talman, till att ta kontakt med de turkiska myndigheterna och utöva påtryckningar så att en ny dialog inleds mellan den turkiska regeringen och fångarnas organisationer och människorättsorganisationerna. Annars kommer vi i nästa vecka att få se en mängd dödsfall, eftersom hungersstrejken har pågått i flera månader.

Talmannen
Tack, fru Frahm. Jag har hört ert meddelande.

Swoboda
Fru talman! Jag kan av aktuell anledning kraftigt stödja denna begäran. Jag hade i förrgår tillfälle att tala med Turkiets justitieminister, och jag uppmärksammade honom på det överhängande i den här situationen. Jag skulle därför vilja be er att ni agerar i det avseendet.

Torres Marques
Fru talman! Jag vill ansluta min röst till de som har tagit upp den tragedi som inträffade i Portugal den gångna helgen. För att inse vad som har skett räcker det med att tänka på följande: vintern förra året var den torraste på hela seklet medan december och januari som nu har förflutit var de regnigaste i mannaminne. Därför har insatserna i området för att få kontroll över vattnet inte räckt till. Allt skedde också så snabbt att dessa oförutsedda dödsfall och översvämningar därför kunde inträffa. Nu handlar det alltså om att göra en mycket större ansträngning än vad som kunde tänkas, för det var verkligen en exceptionell situation.
  

Alyssandrakis
Fru talman! Den fråga som Frahm tog upp vill även jag föra fram. Som hon sade deltog även jag i delegationen och liksom alla andra hamnade jag i en svår situation gentemot föräldrarna till de politiska fångarna eftersom vi, trots att de enträget bad oss om att göra något för deras barn, verkligen inte hade möjlighet att ge dem något svar. Det förvånar mig att det, trots upprepade vädjanden både av min kollega Korakas och mig själv, ännu inte har överlämnats någon not till de turkiska myndigheterna. Jag skulle vilja be er om att en skrivelse av detta slag avges så snart som möjligt innan vi börjar sörja offer utöver dem vi redan har sörjt under de turkiska myndigheternas angrepp på fängelserna i december år 2000.
  

Figueiredo
Fru talman, kära kolleger! De senaste dagarna har flera områden i Portugal, särskilt i de norra och centrala delarna av landet, drabbats av allvarliga klimatvillkor med skyfall som har lett till förluster av människoliv, rasade byggnader, hemlösa familjer, förstörda bostäder, enorma skador på jordbruket, fisket, industrin och handeln, förstörda kommunikationer, tilltäppta hamninfarter. Det är klart att alla förluster ännu inte är helt utvärderade, men det pekar på hundratals miljarder escudos i skador, vilket innebär ett behov av extra gemenskapsstöd för att kunna ersätta de ekonomiska och sociala förlusterna från denna ödeläggelse. Så, förutom att uttrycka vår innerliga sorg till offrens familjer och vår solidaritet med dem som blivit hemlösa och förlorat sina ägodelar (vilket säkert alla ledamöter i parlamentet ansluter sig till), begär vi, fru talman, att parlamentet tillsammans med kommissionen ingriper för att, i samarbete med den portugisiska regeringen och de lokala myndigheterna, bistå med nödhjälp till de mest drabbade befolkningarna för att kunna återuppta den ekonomiska verksamheten. Jag ber också, fru talman, att man vid nästa talmanskonferens för parlamentsgrupperna för upp denna fråga bland de brådskande frågorna för nästa sammanträde i kammaren.

Ortuondo Larrea
Fru talman! Som baskisk Europaparlamentariker vill jag uttrycka mitt avståndstagande från och fördömande av ETA:s terrorism och våld. Jag vill även framföra mina kondoleanser till Ramón Garcías familj och till familjerna till alla offer för terrorismen och våldet. Jag vill också å "Partido Nacionalista Vasco", PNV:s (Baskiska nationalistpartiets) vägnar, tala för suveräniteten av de mänskliga rättigheternas etiska principer och framför allt, för rätten till livet.
Ni har lagt fram avtalet för frihet och mot terrorism från "Partido Popular" (Folkpartiet) och "Partido Socialista Obrero Español" (Spanska socialistiska arbetarpartiet) för oss. Jag måste säga er att det avtalet inte tillför något nytt, i det talas det bara om repressiva åtgärder, polisiära åtgärder och tvång. Det bidrar inte med något verkligt förslag till en lösning på den politiska konflikten i Baskien.
Det är nu tio år sedan det baskiska parlamentet antog rätten till självstyre. Den spanska statens regering har emellertid inte brytt sig om detta fria demokratiska beslut som har fattats i Baskien. I Baskien behöver vi mindre fascism från ETA och mindre centralism och krav från den spanska statens sida; vi behöver mer dialog, mer demokrati och en större respekt för de demokratiska beslut som fattas i det baskiska parlamentet.

Gorostiaga Atxalandabaso
Fru talman! Efter meddelandet för två dagar sedan om benådning av 14 personer som använt tortyrmetoder och om medaljen som tilldelades den förre chefen för den politiska polisen i San Sebastian, drog Amnesty International slutsatsen och jag citerar: "Att tilldela benådningar och belöningar till personer som använt tortyrmetoder sänder ut ett tydligt meddelande. Kränkning av de mänskliga rättigheterna kommer inte att bestraffas eftertryckligt i Spanien."
Detta är inte första gången som personer som torterar och misshandlar fått benådning eller belöning av de spanska myndigheterna. I sin junirapport 1999 fastslog Amnesty International sin övertygelse om att det råder ett tillstånd av straffrihet i Spanien. I artikel 6 i Amsterdamfördraget...
(Talmannen avbröt talaren.)

Galeote Quecedo
Fru talman! Ortuondo talar om centralism i den skrivelse han har läst uppför oss. Jag vet inte om han avser centralisering från Spaniens sida vad beträffar Baskien. Det gör han säkert inte, eftersom han vet att Baskien är den europeiska region som har den högsta största nivån av självstyre. Men jag skulle vilja fråga honom om det i den här skrivelsen också står om de uttalanden som gjordes av ledaren för hans parti, när han sade till ETA: "Döda inte kockar, döda makten". Med "makten" menar han "Partido Popular", för jag är övertygad om, herr Ortuondo, att i det här sammanhanget betyder "makten" "Partido Popular", liksom "Partido Socialista", och att även parlamentet symboliserar den makten. Hela detta parlamentet befinner sig i situationen att anse sig vara ett offer för ETA.
(Applåder)

Díez González
Fru talman! Parlamentet är medvetet om, för det har vi sagt många gånger och i dag har vi förklarat det för några av er, att när vi lägger fram och försvarar ett avtal för de mänskliga fri- och rättigheterna och mot terrorismen i Euskadi, försvarar vi och lägger fram ett som går längre än själva politiken; det är ett avtal till försvar för de mänskliga fri- och rättigheterna, till försvar för livet och mångfalden. Det är möjligt att det finns de som inte håller med om det här avtalet; det är möjligt att en del kritiserar det; det är till och med så att en organisation, naturligtvis terroristorganisationen ETA, har hotat att döda dem som undertecknade avtalet, och dem som kan komma att underteckna det, på grund av att dessa personer försvarar det.
Nåväl, mina damer och herrar, trots allt detta kommer vi alltid att fortsätta försvara fri- och rättigheterna. Vi kommer alltid att försvara den rätt som alla medborgare i Euskadi har: rätten till självbestämmande och oberoende, rätten till att kunna röra oss i vårt land utan livvakter. Jag vill inte ha varken mer eller mindre än Gorostiaga: jag vill kunna promenera i mitt land med mina barn, såsom de gör, utan att behöva ha livvakter med mig.

Marset Campos
Fru talman! Jag vill göra ett kort inlägg efter de senaste inläggen från företrädarna för PNV (Baskiska nationalistpartiet) och "Euskal Herritarrok", för att uttrycka min solidaritet med och ansluta mig till det uttalande för demokrati och fred i Spanien som ni, fru talman, har gjort å Europaparlamentets vägnar.
Terrorismen är vårt allvarligaste problem i Spanien, och fascistiska attityder som de som "Euskal Herritarrok" visar, är ett hot mot freden i Spanien och i Europa. Det faktum att det finns interna problem i Spanien på grund av de politiska meningsskiljaktigheterna mellan den centrala regeringen och det baskiska parlamentet, hindrar inte att vi här i Europaparlamentet är för freden, för demokratin och mot fascismen.

Ekonomisk och social sammanhållning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelande från kommissionen om den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Jag lämnar genast ordet till kommissionär Michel Barnier.

Barnier
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Innan jag tar upp den huvudsakliga punkt som jag i dag lägger fram för kommissionens räkning skulle jag vilja säga några ord, om ni tillåter.
Fru talman! Som svar på den oro som uttrycktes nyss av Figueiredo, statssekreterare Torres Marques och minister Cunha, till följd av de mycket allvarliga naturkatastrofer som drabbat Norteregionen i Portugal, och eftersom jag har ansvar för dessa frågor, vill jag säga dem att vi naturligtvis kommer att utnyttja alla möjligheter att omfördela anslagen såsom vi gjort under andra förhållanden och vid andra naturkatastrofer i Europa, för att tillsammans med de portugisiska myndigheterna klara de exceptionella utgifterna för återuppbyggnad, reparation och förebyggande som dessa katastrofer orsakar.
Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Europeiska kommissionen har denna förmiddag använt större delen av sina debatter till att godkänna rapporten, den andra sammanhållningsrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen i unionen, som jag har äran att lägga fram i samråd med mina kolleger Diamantopoulou och Fischler.
Jag lade fram denna rapport i enlighet med artikel 159 i fördraget, som ni känner väl till, såsom Monica Wulf-Mathies gjorde 1996 och det är till följd av denna rapport från 1996 som de första beståndsdelarna upprättats för att förbereda Agenda 2000. I den rapport jag lägger fram för er, och av vilken det finns en sammanfattning på tre språk vid ingången till kammaren, upprättas för första gången i dess första del en bild av situationen i unionen ur sammanhållningens synvinkel för de 27 länderna i en utvidgad union.
I rapportens andra del granskas effekten av annan gemenskapspolitik för unionens målsättning. I rapporten görs en sammanfattning av resultaten från strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Slutligen skisseras ett antal vägar eller rekommendationer för framtiden i ett sammanfattande dokument som, jag upprepar det, för närvarande delas ut till var och en av er. Hela rapporten, mina damer och herrar parlamentsledamöter, kommer att vara tillgänglig i kväll på Internet liksom alla kartor och siffror som lagts till.
Jag skulle vilja ta upp två punkter i detta inledande inlägg innan jag lyssnar till er: vad är det som stå på spel i sammanhållningen av denna utvidgade union och hur skall vi bemöta detta?
Det första jag vill ta upp är frågan om ett globalt sammanhang som snabbt och djupt utvecklas för vart och ett av våra länder och därmed för unionen: den världsomspännande utbredningen, de nya verksamheter som bygger på intelligens och kunskap, den nya ekonomin, informationssamhället och den demografiska strukturen. Till detta kommer en förväntan, det vet ni mycket väl, som är allt starkare bland våra landsmän, på att vår politik skall bli synligare och man ställer större krav på att få vara delaktig, ett större krav på partnerskap.
Den andra punkten gäller utvidgningen. En union med 27 länder och kanske 28 eller fler blir vår nya framtid och det som står klart, just när ni läser denna rapport, är att det i denna utvidgade union kommer att finnas större skillnader, större olikheter i en omfattning som inte förekommit vid någon av de tidigare utvidgningarna. I det sammanhanget finns tre siffror som ni bör komma ihåg: med den utvidgning som planeras kommer unionens befolkning att öka med 30 procent, unionens yta kommer att öka med 30 procent och ändå kommer unionens BNI bara att öka med 5 procent. Det är anledningen till att vi i denna rapport identifierat en tredje grupp länder som kommer att omfatta åtta av kandidatländerna, de åtta fattigaste kommer att företräda 16 procent av befolkningen i den utvidgade unionen, och deras inkomst per invånare kommer bara att ligga på 40 procent av genomsnittet i gemenskapen. Det är vad den huvudsakliga utmaningen och den verkliga förändringen består i. Och med utvidgningen kommer därför gravitationscentrum för sammanhållningspolitiken att flytta sig österut. Av de 105 miljoner invånarna i kandidatländerna kommer 98 miljoner att leva i dessa regioner, vars BNI per invånare är lägre än 75 procent av genomsnittet i den utvidgade unionen.
Men, mina damer och herrar parlamentsledamöter, det är inte genom att vi släpper in mycket fattiga östregioner i unionen som de nuvarande fattiga regionerna i söder, norr och mitten, jag tänker också på regionerna i gemenskapens periferi och i den yttersta periferin, genom en förtrollning eller ett trollslag, plötsligt kommer att bli välmående och rika. Dessa regioner som för närvarande ligger inom mål 1 har fortfarande problem, även om vi noterat framsteg.
Det har skett framsteg. Inkomsten per invånare i dessa regioner har närmat sig genomsnittet i gemenskapen. Den ökade med 63 procent under 1988 och 69 procent under 1997. Delvis tack vare strukturfonderna och sammanhållningsfonderna har sammanhållningsländerna upplevt en större ekonomisk tillväxt än genomsnittet i gemenskapen. Ändå går i ett stort antal medlemsstater inte tendensen mot att minska skillnaderna. Det återstår orättvisor som finns kvar och till och med förvärras. Arbetslösheten, som i vissa regioner är högre än 20 procent, regioner som sedan länge inte får del av framstegen på grund av att de är belägna i gemenskapens periferi, på grund av landsbygdens avbefolkning och kvinnors sysselsättning som ligger på 19 procentenheter under männens. Det är vad ni kan läsa, mina damer och herrar, i denna rapport, samtidigt som vi beskriver territoriella orättvisor, fattiga områden, och till och med stor fattigdom i städer eller vissa landsbygdsområden.
Hur skall vi bemöta detta? Mina damer och herrar! Sammanhållningspolitiken måste ur vår synvinkel förbli den centrala beståndsdelen i Europeiska unionens samhällsmodell. Vi befinner oss i en europeisk union som vill organisera sin solidaritet. Det innebär att ställa tre frågor om sammanhållningspolitiken: varför, för vem och hur?
Varför? Jag hör ibland sägas "Man kan inte göra allt ifrån Bryssel, det krävs mer subsidiaritet". Jag håller med om att det behövs mer subsidiaritet. Men jag instämmer inte i, och kommer inte att instämma i, att sammanhållningspolitiken blir en enkel politik för ekonomisk överföring. Vi kan inte nöja oss med att skicka checkar, vi kan inte acceptera någon som helst åternationalisering av sammanhållningspolitiken. För vi har fortfarande gemensamma prioriteringar, verkliga gemenskapsprioriteringar och det ligger i vårt gemensamma intresse att på ett hållbart och jämlikt sätt utveckla en referensram för sammanhållningspolitiken. Debatten har bara börjat. Jag har inget beslut att ge er. Kanske bara funderingar. En av dem bygger på den erfarenhet som förvärvats sedan tio år inom ramen för sammanhållningspolitiken och som får mig att tänka att det finns mer avgörande frågor, mer allvarliga än andra för utvecklingen av våra territorier. Exempelvis tog jag upp frågan om staden, uppkopplingen till nätet, eller särskilda frågor som gäller områden som drabbas av geografiska handikapp, på grund av att de är avlägsna eller högt belägna eller har en oländig natur.
Vi måste också tänka på de mänskliga resurserna eftersom det berör sysselsättningen. Vår rapport gäller bl.a. riktlinjer för mer sysselsättning av högre kvalitet, för bättre socialt införlivande och lika möjligheter.
Slutligen, med beaktande av denna debatt, mina damer och herrar parlamentsledamöter, skulle kommissionen kunna vara beredd att så småningom föreslå de övriga gemenskapsinstitutionerna ett mer strategiskt och mer sammanhållet synsätt för utveckling av unionens territorier. Liksom målsättningen med ekonomisk och social sammanhållning, som vi fortfarande har, skulle den få en dimension och ett anseende som är mer territoriella. En sammanhållningspolitik för vem ? I den frågan har jag två övertygelser, som kommissionen fullständigt instämt i.
Den första är att vi måste bevara prioriteringen till förmån för de regioner som har den mest eftersatta utvecklingen i de framtida medlemsländerna, men också för unionens nuvarande länder. I denna problematik med prioriterat stöd till de mest eftersatta regionerna ingår naturligtvis frågan om vid vilken nivå dessa regioner med försenad utveckling kan vara berättigade till bidrag.
Min andra övertygelse är att regioner med försenad utveckling inte är de enda som möter svårigheter som vi måste hitta en lösning på, på samma sätt som för övriga regioner i en utvidgad union. Eftersom vi har gemenskapsprioriteringar måste vi tänka oss åtgärderna på hela unionens territorium, för ofta finns det inom en och samma stat regioner som är rikare än andra, och till och med inom samma region finns det utslagna regioner vid sidan av dynamiska regioner - det vill säga det som framgick av stadsutfrågningen som jag publicerade för några månader sedan.
Mina damer och herrar! När det gäller genomförandet tror jag att det är mer möjligt att delegera till medlemsstaterna genom att bättre än tidigare tillämpa subsidiaritetsprincipen, på villkor att man är säker på att man respekterar gemenskapsprioriteringarna, på villkor att man fortsätter att koncentrera den europeiska ansträngningen mot dem som har störst behov av det. Hur kan man fortsätta denna sammanhållningspolitik? Jag har bara två kommentarer: större effektivitet, bättre förvaltning - jag skall förklara mig inför utskottet för regionalpolitik, transport och turism, och jag skall förklara mig inför budgetkontrollutskottet - med ännu en trovärdig politik, med ambitioner - jag har just tagit upp dem - och med medel. Vi har inte velat göra någon bedömning eller budgetplanering. Det skulle vara alltför tidigt och det skulle innebära att vi spänner vagnen framför oxen. Låt oss först tala om målsättningar, om sakfrågan och europeiska prioriteringar. Sedan måste vi hitta medel för dessa prioriteringar. Det enda jag noterar, och som jag vill säga inför er kammare, är att 1999 fattades ett antal beslut i Berlin. Det som bl.a. beslutades var att år 2006, i slutet av denna programplaneringsperiod, när ni lägger till medel som tilldelats strukturfonderna, Sammanhållningsfonden, anslagen inför föranslutningen - bl.a. ISPA - och anslagen som placerats i reserven för att bemöta de första anslutningarna före 2006, kommer man till en total ansträngning, när man lägger till allt det jag just nämnt, som motsvarar 0,45 procent av gemenskapens BNI. Denna siffra är en referenspunkt för mig. Det är en viktig siffra i finansdebatterna som vi och medlemsstaterna kommer att ha tillsammans så småningom.
Mina damer och herrar! Oavsett utgiftsnivån jämfört med ökningen av skillnader tror jag mig kunna säga att en sammanhållningspolitik bara är trovärdig om den förfogar över tillräckliga medel. Oavsett nivån på strukturutgifterna är det viktigt att innehållet i övrig gemenskapspolitik också är positivt till sammanhållningen såsom rekommenderas i fördraget. När man analyserar vad den övriga gemenskapspolitiken bidrar med återstår framsteg att göra, särskilt för att åstadkomma bättre synergi. Jag tänker på den gemensamma jordbrukspolitiken.
Mina damer och herrar! Jag vill tacka er för er uppmärksamhet och innan jag besvarar era frågor skulle jag vilja säga att denna rapport inte innehåller några bestämda och definitiva riktlinjer. Den erbjuder inga beslut. Den inleder en debatt. Den är ett verktyg för information och utvärdering, en bild av unionen med 27 medlemmar för första gången, och slutligen ställer vi frågor och lämnar några rekommendationer. Vi kommer att vara mycket mer precisa i den tredje rapporten, år 2004, som kommer alldeles före besluten om den nya agendan. Jag tror bara att denna debatt om sammanhållningspolitiken och denna rapport visar att sammanhållningspolitiken varit effektiv och användbar i enlighet med fördragets målsättningar. Större europeisk enighet, större solidaritet mellan de europeiska folken, respekt för mångfalden på de europeiska territorierna. Det är vad som förblir vår målsättning. Denna debatt om sammanhållningen ingår i den stora debatten om Europeiska unionens framtid såsom den inleddes i Nice, såsom vi kommer att delta i den. Räkna med oss under de kommande tre åren, före den nya regeringskonferensen 2004, när det gäller denna stora debatt och den särskilda debatten om vår uppfattning om Europeiska unionen, dvs. uppfattningen om solidaritetsnivån mellan folken och territorierna.
Jag tackar er och försäkrar er att Europeiska kommissionen kommer att engagera sig i kammarens delaktighet i dessa debatter.(Applåder)

Hatzidakis
Herr talman! Som ordförande för utskottet för regionalpolitik skulle jag vilja säga er att rapporten om sammanhållning verkligen utgör en mycket god grund för diskussion och denna diskussion kommer vi att ha i utskottet för regionalpolitik mycket snart och på ett mycket uttömmande sätt, vill jag tro.
Som parlamentsledamot vill jag nu säga er att det framgår av rapporten om sammanhållning att en relativ förbättring har ägt rum när det gäller försöket att uppnå ekonomisk och social sammanhållning i Europeiska unionen med bättre resultat avseende ekonomiska index men mindre bra, vilket ni också sade, när det gäller sociala index. Vissa länder har bättre utnyttjat de möjligheter de givits, ett exempel är Irland, medan andra i mindre utsträckning har utnyttjat möjligheterna. Det budskap som vi således bör sända härifrån i dag är att en mer effektiv hantering behövs för allas del, särskilt gäller detta för medlemsstaterna och regionerna, och att det naturligtvis skall finnas drivkrafter, vilket för övrigt resultatreserven utgör, för att användandet av de europeiska skattebetalarnas pengar skall bli effektivare.
Givetvis instämmer jag i att de fattigaste regionerna och länderna bör tillmätas särskild betydelse i fortsättningen från år 2006 och därefter. Vi skall dock inte glömma något som är viktigt: Idag fattigare länder kommer inte att bli rikare enbart därför att Europeiska unionens BNI i medeltal per person kommer att sjunka på ett sätt som skapats genom utvidgningen. Detta är en faktor som vi bör ha i åtanke, så att vi inte leds in på felaktig politik.
Följaktligen tror jag att det är rätt att resurserna koncentreras, det är rätt att resurserna utnyttjas bättre, det är rätt att det finns en riktigare hantering både från kommissionens, medlemsstaternas och regionernas sida. Men därutöver bör vi inte glömma en grundläggande omständighet, nämligen att vi efter utvidgningen kommer att vara fler som skall dela på kakan och, herr kommissionär, för mig är det av avgörande betydelse att kakan måste bli större, och att de resurser blir större som kommer att ställas till förfogande för strukturfonderna från år 2006 och därefter. Jag skulle vilja höra er åsikt om detta.

Barnier
. (FR) Ordförande Hatzidakis! Jag instämmer naturligtvis i er diagnos. Jag hade skisserat den på samma sätt och med samma grunder som ni. Jag säger till er kammare att om de tolv länder som för närvarande är kandidatländer skulle komma in i unionen nu skulle genomsnittet för BNI sjunka med 18 procentenheter, vilket skulle få den matematiska, mekaniska effekten att regioner som alltid haft svårigheter plötsligt skulle hamna ovanför. Det skulle därför inte vara rättvist. Vi måste hitta en lösning för dessa regioner som på detta sätt mekaniskt skulle placeras ovanför detta genomsnitt i gemenskapen.
Ordförande Hatzidakis! Ni säger att det krävs mera pengar. På detta stadium kan jag bara uttala mig personligen. Vi har ännu inte kommit så långt som till att diskutera framtida budgetplaner. Jag har bara givit er en indikation. Och jag har redan gått framåt personligen. Jag tror att siffran 0,45 procent av gemenskapens BNI, som kommer att uppnås 2006 inom ramen för besluten från Berlin om man lägger till strukturfonderna, Sammanhållningsfonden, anslagen inför föranslutningen, Sapard, Phare, Ispa, och anslagen som placerats i reserven för de första anslutningarna 2004, exempelvis, allt detta utgör en helhet som motsvarar 0,45 procent av BNI. För mig är det en referenspunkt. Och för att gå längre i mitt svar anser jag uppriktigt att om vi får ytterligare ett dussintal länder i det skick de befinner sig i dag, skulle man inte kunna bedriva en trovärdig politik om man befinner sig över denna procentsats. Det är vad jag kan säga i dag.

McCarthy
Fru talman! Jag skulle vilja tacka kommissionären för det öppna sätt på vilket han valt att presentera sin rapport i kammaren. Det är inledningen till en diskussion - en ärlig diskussion - som vi vill delta i som parlamentariker. Kommissionären och Hatzidakis sade att regionala olikheter kommer att bli dubbelt så stora. Utmaningen att uppnå sammanhållning kommer att bli större: vi står inför en utvidgning av unionen utan motstycke och vi har fortfarande fattiga regioner.
Det finns en flermiljonfråga som är, för att använda en tidigare fransk kommissionsordförandes ord: "Har vi resurser som överensstämmer med våra ambitioner?" Med det menas inte att resurserna måste vara ekonomiska, men vi måste även se på andra politikområden. Det är uppenbart att budgetanslagen kommer att begränsas. Därför ber jag er, kommissionär Barnier och era kolleger, att undersöka andra politiska lösningar som kan erbjudas, i synnerhet de verkliga och påtagliga fördelarna med att engagera den privata sektorn i arbetet med att förnya våra regioner.
Kan ni, herr kommissionär, vara säker på att man kommer att se på frågan på ett förnuftigt sätt, i synnerhet av Monti, ansvarig kommissionär för konkurrensfrågor, för att se till att vi får innovativa tillvägagångssätt från den privata sektorn för att minska de regionala olikheterna i hela unionen?

Barnier
. (FR) Jag tackar er fru McCarthy för er bedömning, och jag bekräftar andan som är densamma som kommissionens, och särskilt min, att delta inte bara här utan även inför de nationella parlamenten och i och tillsammans med regionerna, så decentraliserat som möjligt, i en stor debatt, och hela min grupp vid generaldirektoratet kommer att engagera sig när det gäller att lägga fram den sammanfattande bedömningen av denna bild och inleda debatten under de två kommande åren, på ett mycket öppet och genomblickbart sätt. Den nuvarande ansträngningen är på ungefär ett trettiotal miljarder per år. Ännu en gång har jag sagt till Hatzidakis vad jag ansåg om den gräns som jag tror det är svårt att underskrida, annars skulle denna vår politik inte längre vara trovärdig. Jag anser också, liksom ni fru McCarthy, att denna europeiska politik måste fungera som hävstång för andra ansträngningar och andra synergier. Det är anledningen till att jag fäster stor betydelse vid partnerskapet, moderniseringen av de privata medlen, ingripandet från Europeiska investeringsbanken, som är vår partner. Jag förstår också väl er tanke med bättre förenlighet med konkurrenspolitiken som Marió Monti är ansvarig för. Vi behöver finna en väg mellan respekten för fördraget, bl.a. när det gäller konkurrensreglerna, och regionalpolitiken.
Men, fru McCarthy, jag vill bara säga er att jag är övertygad om att man inte åstadkommer någon solidaritet i Europa eller någon sammanhållning genom att bara räkna med marknadslagarna om utbud och efterfrågan, eller en enkel politik för skatteöverföring. Jag tror inte på bara liberalismen för att de fattigaste regionerna skall upphöra att vara de fattigaste och minska sitt avstånd till de rikaste regionerna. Det är anledningen till att jag kommer att slåss för att Europa även fortsättningsvis skall agera offentligt.

Jarzembowski
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill även å min grupps vägnar tacka så hjärtligt för det utmärkta betänkandet. Det kommer säkert att leda till en grundlig, men även kontroversiell diskussion, och därför vill jag redan nu elda på denna diskussion lite grand med en dubbel fråga: Det nuvarande systemet gäller egentligen till år 2006. När vi förhandlar med kandidatländerna med målsättningen att de skall bli medlemmar 2004-2005, hur kan vi då göra klart för dem att de, även om de blir medlemmar under de nuvarande villkoren, inte kan räkna med att systemet kan leva vidare, att de alltså, oberoende under vilka omständigheter de nu blir medlemmar, måste anpassa sig till en förändrad sammanhållningspolitik? För det andra, kanske skulle ni kunna stilla den oro som råder i vissa regioner i och med att ni berättar för oss hur de regioner som, oberoende av vilket tak vi sätter - efter år 2007 kan komma att få mindre stöd, hur dessa regioner inte helt plötsligt förlorar stödet, solidariteten. Hur kan man ge dem möjligheten - som redan tidigare med phasing out -, att med tiden åstadkomma ett uppsving, utan att genast falla ur systemet? Kanske kan ni stilla en rad farhågor genom ert svar.

Barnier
. (FR) Tack, herr Jarzembowski, för att ni ställer den fråga som, när man talar om pengar, sannolikt är den huvudsakliga fråga som kommer att orsaka debatt. Jag preciserar ändå att när det gäller nya anslutningar som sannolikt kommer att ske före 2006, planerade man i Berlin i budgetplanen att lägga undan ca 39,5 miljarder för att göra det möjligt för dem att få tillgång till den nuvarande sammanhållningspolitiken, men efter 2006 kommer de naturligtvis att, precis som de nuvarande länderna, få rätt till en politik som sannolikt blir annorlunda.
När det gäller regioner som sannolikt riskerar att mekaniskt plötsligt befinna sig ovanför gränsen bara genom att man låter mycket fattiga länder bli medlemmar i unionen, lämnade jag i rapporten fyra möjligheter, och jag kan inte gå längre än att erinra om dem. Den första är att brutalt upprätthålla denna tröskel med 75 procent av gemenskapens BNI som är den nuvarande tröskel under vilken regionerna har rätt att omfattas av mål 1, dvs. den största koncentrationen anslag. Den andra idén är att förena denna tröskel på 75 procent med en politik med phasing out, med en viss tidslängd och ett avsevärt belopp för att underlätta övergången för de regioner som plötsligt skulle hamna ovanför. En tredje möjlighet är att höja tröskeln över 75 procent för att fler regioner skall beröras. Där måste man sannolikt ställa sig frågan om pengar. Den fjärde idén är att ha två trösklar, en för unionens nuvarande regioner och en för regioner i länder som skall bli medlemmar i unionen. Jag kan inte, vill inte, avgöra det. Jag är här för att lyssna till er. Jag skall lyssna till det som sägs av medlemsstaterna, av parlamentsledamöterna, de folkvalda från dessa regioner. Men bland dessa fyra möjligheter finns i vilket fall som helst en av de vägar som vi bör välja.

Schroedter
Herr talman, herr kommissionär! Ni talade om att tyngdpunkter för sammanhållningen i framtiden ligger i öst och att en sådan sammanhållningspolitik bara är möjlig om det finns tillräckliga medel för den. Håller ni med mig om att det även behövs tillräckligt med tid, för vår erfarenhet är ju att det krävs tid för att utveckla regioner? Hur kan vi bygga på kommissionens engagemang för att den använder dessa båda - tid och pengar - för att förbereda sammanhållning preventivt? För 2002 står 4 miljarder euro till förfogande under budgetrubrik VIII. Vore det inte klokt att redan före medlemskapet satsa dem på målet sammanhållning i öst. Vilken är er ståndpunkt om detta?

Barnier
. (FR) Fru Schroedter! Det krävs tid. Jag har till och med i rapporten tagit upp att för de länder i den nuvarande unionen som har det svårast, de mest eftersatta regionerna, skulle det behövas ännu en generation för att minska denna eftersläpning. Jag angav, naturligtvis av lite globala skäl, att det kommer att behövas två generationer för de länder som blir medlemmar kring 2004-2005. Jag är överens med er om att man kommer att lyckas desto bättre med utvidgningen och den verkliga anslutningen av dessa länder som man kommer att bättre ha förberett denna anslutning nu. Det är anledningen till att jag, tillsammans med mina kolleger Verheugen och Fischler, som är ansvariga för Phare-programmet respektive Sapard-programmet, och eftersom jag själv är ansvarig för Ispa-programmet för miljön och transporterna, är jag mycket mån om att man använder dessa pengar väl och att man använder en del av det tekniska stödet knutet till dessa medel för att utforma territoriella ramar. Det är den verkliga svagheten hos kandidatländerna som har regioner som bildats helt nyligen. Vojvodskap i Polen har bara funnits i två år. Vi måste därför bidra till de territoriella ramarna via dessa strukturfonder, och jag är för övrigt inte sen att uppmana lokala sammanslutningar i den nuvarande unionen att inleda vänortssamarbete, decentraliserat samarbete med regioner i kandidatländerna för att få ett mänskligt och mer uppföljt samarbete inom varje territoriell sammanslutning. Vi försöker alltså att använda dessa pengar för föranslutningen på bästa sätt. Jag kan inte göra några utfästelser för det som vi skall göra, fru Schroedter, med de pengar som placerats i reserven från år 2002 - jag talade om ca fyrtio miljarder - om dessa länder inte blir medlemmar år 2002; för närvarande finns dessa pengar där för att klara av de verkliga anslutningarna. Men redan utifrån er fråga vill jag erinra om att vi har instrument för föranslutningen och de är en förebyggande möjlighet för att lyckas med anslutningarna när det blir dags.

Izquierdo Collado
Herr kommissionär! Jag håller med er om att det inte kan finnas gemenskap utan ekonomisk och social sammanhållning, och att det inte kan finnas någon sammanhållning utan resurser. Jag håller också med er om att de strukturfonder som har tillämpats har varit effektiva och positiva. Just därför är min fråga: Är utvidgningen möjlig utan en kompletterande ansträngning, förutom budgetreserven, från Europeiska unionen från tidpunkten för de första anslutningarna?
För det andra måste jag säga, herr kommissionär, att det råder oro i en del europeiska regioner, och några av era svar är inte lugnande, även om det är sant att dialogen är mycket snabb för närvarande. Men just därför anser jag att det är nödvändigt att precisera ytterligare. Ni säger att man måste finna en lösning för de regioner som för närvarande mottar medel, särskilt från mål 1. Jag vill att ni preciserar er närmare, herr kommissionär. Vad kommer att enligt er åsikt att hända med Castilla-La Mancha, Extremadura, Andalusien, Galicien, och regioner i Portugal och Grekland, "Länder" som just har antagits under mål 1? Vi måste vara konkreta, för den oro som finns i dessa regioner kan enbart förebyggas genom klara och tydliga svar.

Barnier
. (FR) Herr Izquierdo Collado! Jag har i dag inte alla svar och om jag hade det skulle ni kunna förebrå mig det. Vi inleder en debatt. Totalanslagen är tydliga. Reglerna är fastställda. Försäkringar har lämnats till alla dessa regioner i unionen fram till år 2006. Jag har velat säga sanningen för man kan inte hålla tal om utvidgningen, den stora Europeiska unionen, välkomnandet av broderfolk från öst, utan att titta på siffrorna sådana de är. I denna rapport sägs sanningen. Och jag har inte väntat till 2005 för att säga sanningen och för att ställa de frågor som, så småningom, måste lösas av stats- och regeringscheferna och av ert parlament i anslutning till kommissionens förslag. Det finns alltså ett problem. Det handlar inte om att gripas av panik. Jag vill också säga att när det handlar om den precisa fråga ni ställer, när det handlar om de nuvarande regionerna, Extremadura, södra Italien, den ena eller den andra delstaten i öst, kommer det att bero på den inkomstnivå den kommer att ha uppnått kring 2005-2006. Men det jag vet är att om vi behåller kriteriet med inkomst per invånare, vilket jag önskar eftersom det är objektivt, kommer gemenskapens genomsnittliga BNI att sjunka genom utvidgningen. Den kommer att sjunka mer eller mindre, herr Izquierdo Collado, beroende på om de tolv länderna blir medlemmar samtidigt eller ej. Man får alltså inte heller gripas av panik. Kanske det blir ett fall som blir mer måttfullt än de 18 procentenheter som jag angav nyss. Det som är sant är att vissa regioner som för närvarande omfattas av mål 1 och har en bra utvecklingsnivå, som ändå ligger under genomsnittet, riskerar att hamna ovanför det nya genomsnittet. Vi måste alltså finna en lösning. Jag har själv sagt att dessa regioner inte kommer att blir rika i ett slag, i och med att östländerna blir medlemmar. Vi måste finna ett substantiellt svar för dessa regioner, fortsätta att följa dem åt, och jag har nämnt flera möjligheter. En skulle exempelvis vara att ha ett totalanslag, som vi hade för Irland och andra regioner, för phasing out för att möjliggöra övergångar, bl.a. för de regioner som befinner sig närmast detta genomsnitt. Och sedan kommer det att under alla omständigheter, även när man tittar på rapportens kartor, - titta noga på kartorna - att i Spanien, Portugal, Grekland och till och med i Italien finnas mycket fattiga regioner i den nuvarande unionen, även med det nya genomsnittet. Det är för de mellanliggande regionerna som vi måste hitta en lösning, som till stor del kommer att vara finansiell, och jag vill ställa frågan för att man skall hjälpa mig att finna svaren när det blir så dags.

Costa, Paolo
Herr talman! Denna debatt ger oss en möjlighet att på ett seriöst vis diskutera de problem vi står inför. Min fråga är mycket enkel. Det är uppenbart att utvidgningen inte bara skapar problem för de problemregioner som vi står i begrepp att uppta i unionen, utan samtidigt kommer andra regioner att kunna dra fördel av detta, tack vare den inre marknaden. Om sanningen skall fram är jag en aning oroad över detta tal om genomsnittet, för frågan om lönenivåernas fördelning skulle kanske kunna leda fram till att vi hittar regioner som vi på något sätt - jag vet inte hur - skulle kunna förmå att bidra lite mer till den totala finansiering av systemet som kommer att krävas inför utvidgningen. Jag tror därför att det kanske skulle vara lämpligt att bestämma något mer sofistikerade jämförelsekriterier för sammanhållningspolitiken. Jag fortsätter därför att hoppas på att genomförandet av den europeiska utvecklingsplanen skall kunna ge oss bättre utformade mål och att vi inte nödvändigtvis måste binda oss för denna idé om absolut automatik som gör att regionerna hoppar från ena sidan till den andra, utan att vi skall kunna utforma en mer genomtänkt tabell.

Barnier
. (FR) Herr Paolo Costa! Jag sade nyss med stor kraft, och jag ber om ursäkt att jag upprepar det, att jag ville inleda denna debatt nu, ganska tidigt, för att vi skall tala om sakernas grund, om den uppfattning vi har om Europa, som inte bara är en supermarknad utan en gemenskap. Jag vill att vi talar om solidaritet och inte bara kommer överens om politiska målsättningar. Därefter, om vi är överens om målsättningarna och prioriteringarna och linjen, kan vi skaffa medlen. Ett dåligt sätt att inleda denna debatt skulle därför vara att bara tala om pengar nu. Jag vet mycket väl att vi i sinom tid kommer att tala om pengarna. Det är den första punkten. Punkt två är solidariteten. Jag anser att den måste fortsätta genom staterna. Ni vet mycket väl att det finns stater som lämnar nettobidrag och andra som inte gör det. Det förefaller mig därför som om denna omfördelning är relativt rättvis och relativt effektiv. För det tredje tackar jag er för att ni i ert första inlägg sade att utvidgningen innebär problem och risker, vilket jag också anser, men att den också innebär möjligheter och chanser. Om vi tittar på vad som hänt under tjugo år med Spanien, Portugal och Grekland är min övertygelse, och jag är noga med att säga det i de offentliga debatter jag deltar i, att i hela utvidgningen har vi slutligen på medellång och lång sikt större chanser och möjligheter än risker och problem. Utöver moral och politik har vi inte något intresse av att lämna folk i fattigdom framför vår dörr. Fattigdomen åstadkommer alltid samma resultat när den finns intill oss, såsom är fallet i öststaterna eller Albanien eller på Balkan. När människorna inte får äta sig mätta emigrerar de. När de befinner sig i fattigdom är de offer för alla nationalistiska konflikter, krig, handel och maffian. Vi bör bortom moral och politik genomföra denna utvidgning och betala priset för att dela framstegen. Och jag tackar er för att ni givit mig tillfälle att säga att denna debatt också måste visa att i den stora utmaning som utvidgningen innebär finns det fler chanser än risker.

Cunha
Herr talman, herr kommissionär! Jag har ännu inte haft tillfälle att läsa rapporten, men den första rapporten om sammanhållningen visar tydligt på att den gemensamma jordbrukspolitiken inte bidrog till Europeiska unionens sammanhållning. Agenda 2000-reformen har begränsats till att upprätthålla status quo i den gemensamma jordbrukspolitiken. Och jag vill fråga kommissionären om han kan säga oss något om slutsatserna i denna rapport om just denna gemensamma jordbrukspolitik?

Darras
Herr talman! Mitt bidrag till kommissionären blir enklare. På några sekunder skulle jag alltså vilja föreslå honom att planera för andra kriterier för tilldelning än det strikta beloppet för BNI och andelen arbetslöshet. Måste man inte ta hänsyn till koncentrationen av befolkningen, dess fördelning, dess eventuella potential när det gäller ny teknik och forskning, dess geografiska tillgänglighet ? Och slutligen min sista fråga: tvingar inte den nuvarande situationen oss att utarbeta en ny definition av budgetplanen före år 2006 ?

Nogueira Román
Herr kommissionär! I början på ert inlägg sade ni att de utmaningar vi står inför är globaliseringen och utvidgningen. Jag har just, tillsammans med andra ledamöter, deltagit i World Social Forum i Porto Alegre, där det klart framgick att i och med problemet med globaliseringen, går vi in i ett annorlunda skede, i vilket Europeiska unionen måste spela en grundläggande roll i världen. Problemet med den sociala jämvikten i världen måste ingå i vår ekonomiska politik och eftersom ni nämnde den, frågar jag er vad Europeiska unionen kommer att göra i den här frågan; för detta kommer klart att påverka våra interna ekonomiska problem och till och med våra budgetproblem.
I andra hand, herr kommissionär, skulle jag vilja fråga er: i vilken utsträckning anser ni det är rättvist att de stater, som till exempel den spanska staten, som fortfarande får medel från Sammanhållningsfonden för en ekonomisk politik som innebär ett nollunderskott som kan riskera...
(Talmannen avbröt talaren.)

Rack
Herr talman! Tack så mycket, herr kommissionär! Ni talade om att vi kommer att behöva nya regler för utvidgningen, förmodligen också mer pengar. Jag skulle vilja fråga om temat nya regler och därmed även om temat nya idéer. Är det verkligen möjligt, och är det även i framtiden vettigt, att vi binder stödet i stort och smått till en områdesindelning och till ett område? Vore det inte mer förnuftigt att ställa vissa projektidéer, eller vissa tyngdpunkter i stödet, i förgrunden? Då skulle vi också kunna ge ut pengarna mer målinriktat.

Torres Marques
Herr talman, fru kommissionär! Det var ett nöje att få höra detta. Jag har ännu inte kunnat läsa detta, men jag tyckte om det ni sade. Och jag skulle vilja fråga följande: är kommissionen beredd att slåss för att gemenskapsbudgeten ökar från nuvarande 1,04 procent, till 1,27 procent, som har godkänts? För om budgeten blir den som har godkänts så har vi pengar. Den andra frågan är: Herr kommissionär! Vad kommer att hända med gemenskapens yttersta randområden? Ni sade inte någonting om dem och jag är angelägen om dessa regioner.

Hedkvist Petersen
Herr talman! Jag vill tacka kommissionären för att han i samband med denna rapport använder ordet solidaritet. Det är ju precis det som sammanhållningspolitiken och regionalpolitiken handlar om.
Jag vill också helt kort fråga om den framtida debatten också kommer att inkludera alla andra politikområden i unionen som är viktiga för regional tillväxt - utbildning, forskning och den sociala politiken; detta för att kunna ta till vara alla människors förmåga att vara med och bidra till regionernas tillväxt.

Barnier
. (FR) Herr talman! Det är jag som är förvirrad av att ha talat för länge, men jag beklagar framför allt de ledamöter i parlamentet som inte kunnat ställa sina frågor. Men jag står till ert förfogande, det vet ni, under de kommande veckorna och månaderna för att fortsätta denna dialog.
Herr Cunha! Om ni läser rapporten kommer ni att se att vi faktiskt säger att den gemensamma jordbrukspolitiken, som har som målsättning produktion, exportkapacitet, tillräcklighet, egentligen inte bidragit som man hade kunnat önska till denna territoriella sammanhållningspolitik, bl.a. för att storleken på jordbruksexporten är mycket blygsammare i de regioner som behöver denna sammanhållning. Jag betonade därför själv det faktum att man borde - jag sade det nyss - åstadkomma större synergi genom den gemensamma jordbrukspolitiken. Kanske ett sätt skulle vara att öka effekten, i framtiden, vilket redan började i Berlin, dvs. den andra pelaren av den gemensamma jordbrukspolitiken inom landsbygdsutvecklingen.
Fru Darras! Jag tror inte att vi behöver omförhandla budgetplanen när det gäller sammanhållningspolitiken. Det som planerades i Berlin förefaller mig korrekt. För att bemöta detta hade vi till och med för 2002 planerat - vi vet mycket väl att det inte blir någon anslutning av nya länder år 2002 eller år 2003 - tillräckliga belopp för att bemöta denna anslutning, och jag tror därför inte att vi behöver en ny budgetplan. Ni tar upp eventuella ändringar av kriterierna. Vi skulle kunna fortsätta dialogen, fru Darras, men det jag vill notera är att när man arbetar utifrån levnadsnivån, från BNI per invånare, är man inte långt från sanningen eftersom man noterar att med de lägsta levnadsnivåerna har man den högsta arbetslösheten, de sämsta miljöförhållandena och den lägsta andelen tillgång till Internet. När man någonstans avbildar levnadsnivån per invånare har man, tror jag - och det är för övrigt inte någon tillfällighet att min företrädare Wulf-Mathies, och alla övriga parlamentsledamöter som funderat över dessa frågor, varit överens om detta kriterium - en bra bild av verkligheten i regionerna. Ni vet nu mycket väl att vi kan korsa detta kriterium med andra beståndsdelar, bl.a. arbetslösheten, men jag skulle önska att man behåller detta kriterium eftersom det förefaller mig objektivt.
Herr Nogueira! Jag har inte tid att delta i en debatt om globaliseringen och den världsomspännande utbredningen. Jag har ändå, som ni förstod nyss, tagit upp det nya sammanhanget för sammanhållningspolitiken knuten till denna världsomspännande utbredning och globalisering som gör att risken som Jacques Delors och andra tydligt hade diagnosticerat för ett femtontal år sedan, ledde till att föreslå denna sammanhållningspolitik. Inom samma gemensamma marknad finns det en risk att rikedomarna, utbytet och människorna alltid koncentreras till samma plats och att de fattigaste regionerna blir allt fattigare och allt mer avlägsna. Denna risk på den gemensamma marknaden förvärras i ett Europa som lever i en tid av globalisering. Det är anledningen till att jag anser att vi faktiskt har ett större behov av sammanhållning och medel för sammanhållningen i framtiden.
Herr Rack! Ja, jag är beredd att fundera tillsammans med er på nya metoder, särskilt det som skulle vara den nya politiken för mål 2. Jag ifrågasätter exempelvis nyttan eller det intelligenta i denna zonindelning för mål 2 utifrån Bryssel där jag, efter överenskommelse med medlemsstaterna, tvingats intyga att ett visst kvarter, en viss kommun eller ett visst samhälle verkligen skulle omfattas eller inte omfattas av mål 2. Jag tror inte att den byråkratin är användbar och det är anledningen till att politiken för mål 2, som gäller regioner utanför de mest eftersatta, skulle kunna vara enklare, mer decentraliserad, med instrument till förfogande för gemenskapspolitik eller i tjänst för den territoriella dimensionen, städerna, bergen, öarna, gränsregionerna eller de gränsöverskridande målsättningarna såsom den sociala sammanhållningen, kampen mot den stora fattigdomen. Jag vill gärna fundera över sådana decentraliserade instrument när det gäller förvaltning i staterna som i vissa fall inte ger denna känsla av byråkrati hos medborgarna.
Fru Torres-Marques! Jag kan inte gå längre i mitt svar när det gäller budgetplanen. Jag har inte glömt att tala om gemenskapens yttersta randområden. Jag har till och med nämnt dem i mitt inledande tal. Det finns ett särskilt avsnitt om dessa områden. Jag arbetar mycket för dessa sju områden i gemenskapens yttersta randområden, såsom Prodi begärt. Därför offentliggjorde kommissionen en viktig rapport för några veckor sedan om anpassningarna eller undantagen när det gäller strukturstöd, jordbruksstöd och stöd till fisket, som totalt sett var tillfredsställande för de ansvariga i dessa yttersta randområden och jag tror att genom att tillämpa artikel 299 i fördraget måste dessa yttersta randområden behandlas på ett särskilt sätt - eftersom de är avlägset belägna och eftersom de är våra mest avlägsna aktiva gränser i Indiska oceanen, Atlanten eller nära Amerika.
Fru Hedkvist-Petersen! Jag tackar er för att ni noterat att också jag fäster stor betydelse vid ordet "solidaritet". Denna rapport, mina damer och herrar, har titeln "Europas enhet, folkens solidaritet, territoriernas mångfald". Det är den titel vi velat ge till rapporten och ni kommer att se när ni läser den noggrant, att jag - eftersom det är viktigt för mig - verkligen tar upp sammanhållningen av gemenskapspolitiken och den regionala utvecklingen och sammanhållningen, bl.a. när det gäller forskning eller den sociala dagordningen, och noterar samtidigt att när det gäller den sociala politiken behåller naturligtvis medlemsstaterna, regeringarna, sina befogenheter. Jag arbetar inom ramen för gemenskapens nuvarande befogenheter.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Det avslutar denna punkt.

Medelhavsregionen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0081/01 av Muscardini för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Europeiska unionens gemensamma strategi för Medelhavsregionen som fastställts av Europeiska rådet i Feira den 19 juni 2000 (C5-0510/2000 - 2000/2247(COS)),
A5-0009/2001 av Naïr för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och utrikesfrågor om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet inför det fjärde mötet mellan utrikesministrarna i EU och Medelhavsområdet - "Stärkande av Barcelonaprocessen" (KOM(2000) 497 - C5 -0630/2000 - 2000/2294(COS))

Muscardini
Herr talman! Låt mig tacka dem av våra kolleger som genom möten, dialog och diskussioner har bidragit till det som vi betraktar som ett framsteg i Europas roll gentemot Medelhavsområdet: Medelhavet som en port, inte bara mot Mellanöstern, utan också mot Atlanten, en kulturell realitet, inte bara en ekonomisk, för att förstärka dialogen syd-syd, men även nord-syd och öst-syd, i det ögonblick när den nära förestående utvidgningen ställer oss alla inför uppenbara skyldigheter. Det måste gå att förena utveckling med mänsklig värdighet och med miljö- och hälsoskydd. I den ekonomiska utvecklingen får man inte bortse från de mänskliga rättigheterna och respekten för de inbördes skillnaderna.
Vi har alla insett behovet av en ny filosofi för Europa. För att vara effektiva måste våra gemensamma strategier vara realistiska och genomförbara. Vi måste med andra ord ställa upp klara och uppnåbara mål för att, steg för steg, kunna uppnå utveckling, säkerhet och stabilitet.
Poeten, å sin sida, säger: "Ve den som inte kan drömma storstilade drömmar!", men statistikern svarar: "Ve den politiker som låter sig lura av alltför orealistiska drömmar och inte inser, inte löser de konkreta problem som ligger framför oss!" Vi har försökt ge våra förhoppningar konkret form för att de skall kunna förverkligas på kort och på medellång sikt. Vi har, sammanfattningsvis, lagt fram förslag som innebär att samtliga länder runt Medelhavet skall kunna finna samma värdighet och möjligheter till utveckling inom ramen för en ny, utförligt beskriven förbindelse med ett Europa som hela tiden blir större och mer komplext, vars trovärdighet på det internationella planet avgörs i en tävlan på alla områden med andra industrialiserade regioner.
Miljö- och hälsoskydd, ett värdigt arbetsliv, skydd för produkternas kvalitet och försvar av konsumenternas rättigheter och den fria och rättvisa marknaden, lyhördhet när det gäller kulturella egenheter och traditioner, även inom arkitektur, för alla länder och produkter med ursprungsbeteckning, förbud för oss européer att på ett överdrivet sätt utnyttja partnerskapsförbindelserna genom att till dessa länder exportera produkter som är förbjudna hos oss eftersom de är farliga, impulser till utveckling av alla de potentiella möjligheterna hos våra partner runt Medelhavet, bland annat genom bistånd för att få ut alla de tusentals och åter tusentals ungdomar som har studerat och tagit specialistexamina i Europa på arbetsmarknaden. Skydd av barnen, kamp mot utnyttjandet av minderåriga och mot den nya slavhandeln, en medveten granskning av kvinnors situation på arbetsmarknaden och när det gäller varje människas värdighet är viktiga steg, på samma sätt som Europas ansträngningar och engagemang att göra sitt yttersta för att skapa fred och ömsesidig respekt i Mellanöstern borde vara viktiga och prioriterade frågor.
Vi kan inte förneka att de toppmöten som avlöst varandra å ena sidan har utgjort milstolpar när det gällt att identifiera många olika problem, men att de även inneburit steg på vägen när det gäller att hitta lösningar. Vi kan i själva verket med viss bitterhet konstatera, att regeringarna inte har följt de beslut som fattades i Barcelona: demokrati, rättsstaten, öppenhet, sociala rättigheter, inhemsk utvecklingspolitik för att hjälpa människorna så de inte tvingas lämna sitt eget land. En ny politik för trepartshandel som innebär ett skydd för typiska produkter, inklusive europeiska produkter, och som fördömer och förhindrar förfalskningar och bedrägerier, livsmedels- och miljöskydd, utveckling av hantverksmässiga specialiteter och konkreta program mot ökenomvandling och för vattenrening och utveckling av turismen är några av de många punkter vi har berört. Och här vill jag ta tillfället i akt att tacka alla som arbetat i utskott och politiska grupper för det arbete de utfört, ett arbete som har varit särskilt intensivt på grund av de tidsfrister som rycker allt närmare.
Nu är tiden inne för att ta upp projekt som är möjliga att förverkliga, och möjliga att förverkliga är de projekt som inte föds ur partsintressen eller maktbalanser som inte är allmänt erkända, utan som föds ur en förmåga att smälta samman en politik som omfattar medborgarnas behov och de ekonomiska och sociala realiteterna. Det är därför hela Europa, inte bara Europa kring Medelhavet, som jag i egenskap av italienare känner mig hedrad av att utgöra en del av, i dag måste se sin roll och sina skyldigheter gentemot öst och syd som odiskutabla och åter bekräfta att för en harmonisk och hållbar utveckling måste de ekonomiska realiteterna hålla jämna steg med människors värdighet. Denna text har författats, inte för att offentliggöras och leva kvar som en avsiktsförklaring, utan för att förverkligas, och därför ser vi med tillförsikt och hopp fram emot att kommissionen och rådet hjälper oss att förverkliga synergin med Europaparlamentet.

Naïr
. (FR) Herr talman! I november förra året utsågs jag till föredragande av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens meddelande « Ny satsning på Barcelonaprocessen ». Det finns två målsättningar med detta meddelande från kommissionen. Det handlar till att börja med om att göra en sammanfattning av Barcelonaprocessen och sedan formulera krav inför ministerkonferensen som ägde rum i Marseille i november förra året. Innan jag tar upp sakfrågorna skulle jag först vilja tacka mina kolleger i utskottet för utrikesfrågor för det slutliga utarbetandet av mitt betänkande. Jag skulle också vilja säga att jag utarbetat detta betänkande med hänsyn till det som redan gjorts i parlamentet, parlamentets memorandum när det gäller Medelhavsfrågan, och jag skulle här särskilt vilja hylla det arbete som utförts av Yannis Sakellariou.
I sitt meddelande räknar kommissionen på nytt upp de tre huvudsakliga målsättningarna med Europeiska unionens Medelhavspolitik, nämligen att inrätta ett område för fred och stabilitet, bilda en region med delat välstånd genom att successivt införa frihandel, och slutligen åstadkomma en bättre ömsesidig förståelse mellan folken och ett framväxande civilt samhälle. Herr talman! Bland dessa tre målsättningar kan man i dag anse att man endast effektivt börjat genomföra ett frihandelsområde. Men, och jag var glad att nyss höra kommissionär Barnier gå i den riktningen, enbart avreglering i ett sammanhang av djup orättvisa kan inte garantera vare sig ekonomisk utveckling eller integration av samhällen med avsevärt försämrad struktur. Dessutom rör det sig om ett frihandelsområde på Europas villkor. En enda siffra gör det möjligt att övertyga sig om det i dag. De totala budgetanslagen från Europeiska unionen till Medelhavsländerna uppgår till en miljard euro per år, medan de som är resultatet av Medelhavsländernas handelsunderskott gentemot unionen uppgår till 34 miljarder euro per år. Med andra ord utgör Europeiska unionens budgetinsats gentemot Medelhavsländerna mindre än en trettiondel av de fördelar som frihandelsområdet ger till Europa.
När det gäller inrättandet av ett område för fred och stabilitet väger inte unionen mycket politiskt sett, trots den starka efterfrågan på Europa från länderna i söder. Det finns många konfliktområden, och de riskerar att äventyra Barcelonaprocessen i sin helhet. När det gäller uppkomsten av ett aktivt civilt samhälle kan man notera att Meda-programmen huvudsakligen berört de personer som hade förbindelser och kontakter med Europa, eller som stod regeringarna mycket nära. Det civila samhället berördes faktiskt mycket lite. Programmen för decentraliserat samarbete, som skulle göra det möjligt för aktörerna i det civila samhället på båda sidor om Medelhavet att träffas för att utarbeta projekt, har varit frysta sedan 1995. Resultatet är alltså mycket blygsamt, frustrationerna mycket livliga och Marseillekonferensen upplevdes av många som ett halvt misslyckande. Den globala bilden av partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet, som inrättades i Barcelona 1995, har i dag lämnat plats för en förhandling som jag skulle vilja säga är utan verklig politisk vilja.
I min rapport försöker jag ge ett antal förslag som syftar till att överbrygga denna situation. Jag skall här lägga fram sex stora inriktningar för er. För det första anser jag att vi måste sätta in frihandelsområdet i ett verkligt strategiskt perspektiv. Vi måste tillsammans med våra samarbetspartner i Medelhavsområdet lägga grunderna till en associerad gemensam marknad som på ett positivt sätt kan införlivas i det europeiska ekonomiska sammanhanget, genom att beakta de inneboende parametrarna i söderns utveckling. Vi måste försvara idén med en inriktning av förslaget till frihandel mot inrättandet på sikt av en verklig gemensam marknad som innefattar alla varor. För det andra måste vi placera migrationen i centrum av dagens utveckling. Det blir inget verkligt partnerskap mellan de två sidorna av Medelhavet så länge inte en organiserad rörlighet för människor står på dagordningen. Det är anledningen till, förefaller det mig, att migrationen under de kommande åren kommer att vara en grundläggande beståndsdel i våra förbindelser med dessa länder. Vi behöver en gemensam förvaltning av migrationsströmmarna, även när det gäller kampen mot olaglig invandring och maffian. Vi behöver också vända oss mot tillfällig migration, och i likhet med vad som i dag föreslås av den internationella arbetsorganisationen, se till att detta inte ger rätt till permanent uppehåll. Jag anser också att ett särskilt visum för aktörerna inom partnerskapet skulle kunna beviljas. Vi måste vidare se till att invandringen gagnar ursprungsländernas utveckling. Invandrarna bidrar till utvecklingen av ursprungsländerna. Jag vet att Europeiska unionen och kommissionen gör stora ansträngningar i den riktningen. Jag uppmanar dem att gå mycket längre genom att finansiera mikroprojekt för invandrare. Och jag föreslår i den andan att ett kontor för migration skall inrättas, vars målsättning skulle vara att studera migrationsströmmarna för att lämna förslag till unionen. Vi måste också öka införlivandet av de stater i Europa-Medelhavsområdet som önskar det. Jag tar här upp ett förslag från kommissionär Patten, som jag anser är mycket intressant. Kommissionären sade sig önska att vissa regionala projekt skulle vara tillgängliga för ett varierande antal medlemsstater och samarbetspartner i Medelhavsområdet som är direkt intresserade, enligt modeller som kan variera från ett projekt till ett annat. Jag stöder denna åtgärd, eftersom jag tror att den inrättar verkliga och verkligt starka förbindelser mellan länderna norr och söder om Medelhavet som vill gå längre tillsammans. Och vi måste självfallet också - det är den fjärde punkten - reformera förvaltningen av Meda-programmet. Kommissionen har en tendens att vara kritisk mot samarbetspartner i Medelhavsområdet. Ändå måste man konstatera att även om vissa partnerländer haft svårigheter, bl.a. på grund av bristande infrastruktur, är den bristande förbrukningen av medel ur Meda-programmet framför allt ett resultat av kommissionens oförmåga att förvalta dessa medel och stödja sig på aktörer som kan genomföra dem. Vi måste också göra försvaret av mänskliga rättigheter till något mer än ett princippåstående. Målsättningen är verkligen att bidra till att bygga upp rättsstaten i länderna söder om Medelhavet och inte bara att skapa ekonomiska system som införlivas i program för strukturanpassning som föreslås. För det sjätte måste vi använda betydande ekonomiska medel. Blockeringen av fredsprocessen i Mellanöstern försvårar all underregional, ekonomisk, social eller kulturell dynamik. Jag anser att kommissionen måste bli medveten om denna situation.
Avslutningsvis vill jag säga att den organiserade rörligheten för personer, den gemensamma utvecklingen och det decentraliserade samarbetet är de stora linjer som strukturerar mitt betänkande i dag, och som, enligt min uppfattning, även borde vara kommissionens.
(Applåder)

Gutiérrez-Cortines
Herr talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott över Barcelonaprocessen, skulle jag här vilja förmedla några av de synpunkter slutsatser som enhälligt har godkänts i utskottet.
I första hand vill jag fästa uppmärksamhet på behovet av att främja kulturstödprogrammen, vilket inte är den klassiska varningssignalen. Vi vet att programmet Euro-Med Heritage är det som har varit mest framgångrikt av alla samarbetsprojekt i Medelhavsområdet. Å andra sidan tolkar vi kulturen som en dynamisk kraft som kan ge välstånd. Vad skulle till exempel Egypten vara utan sin kulturturism, som har varit en av landets huvudsakliga förbindelselänkar med omvärlden och en av dess största källor till välstånd? Kulturen är därför en av de faktorer inom området för utveckling i Medelhavsområdet som är mest lättillgänglig, finns närmast till hands, är mer utvecklad och har en högre grad av ackumulerad erfarenhet, vilket kan förena människor i en nära kommunikation och fortsätta att öppna dörrar.
Samtidigt vill vi fästa uppmärksamheten på utbildningen. Det är vår åsikt att om man inte fäster avseende vid utbildningen inom handelsutrymmet i Medelhavsområdet, kommer detta att leda till en kolonisering av området. Utbildningen är således den enda möjligheten till att skapa en social struktur som kan integreras i företagsvärlden och västvärlden. Men vi anser också att det finns en inhemsk och genuin struktur där som kan lägga grunden till den framtida utvecklingen. För att vi skall kunna sprida våra åsikter om mänskliga rättigheter måste vi dessutom kunna räkna med en befolkning som är bättre utbildad. Följaktligen talar vi inte om klichéer, utan om verkligheten.
En annan punkt som också oroar oss är hur kommissionen har anpassat sina metoder till livsfilosofin och förhållandena i de länder som programmen riktas till. Jag anser att misslyckandet med Meda-programmet till stor del beror på att vi tillämpar en europeisk mentalitet på en skala som passar kommissionens projekt. Många små projekt är en nödvändighet. Det är nödvändigt att stödja den framtida utvecklingen av den interna sociala strukturen i de länder som är ingår i programmen, det vill säga universiteten, utbildningsinstitutionerna, museerna, kulturområdet, och själva samhället.

Piétrasanta
. (FR) Herr talman! Vårt utskott för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har vid flera tillfällen ingripit på ett viktigt sätt i debatten om unionens Medelhavspolitik och förnyandet av Barcelonaprocessen som inrättades 1995. Vi har gjort det på ett dominerande sätt med Medas verksamhetsberättelse som jag lade fram den 5 september 2000, och som tillsammans med ändringen av förordningen genom Meda II i stort sett enhälligt antogs av parlamentet. Det skulle ha varit önskvärt att mötet i Feira hänvisade till Meda, som är det huvudsakliga verktyget för genomförande av denna politik och som för perioden 2000-2006 kommer att förses med ett finansiellt totalanslag om 5,37 miljarder euro, utan att räkna med anslagen från Europeiska investeringsbanken. Vi önskar för övrigt en ökning av detta anslag, eftersom Europeiska unionens Medelhavspolitik inte skall lida av de anslag den på ett berättigat sätt inrättar för Balkan. Alla debatter oavsett i vilket utskott de äger rum, (utrikesfrågor, industri, jordbruk, kultur) och i parlamentet, är enhälliga när det gäller samma rekommendationer som hela tiden upprepas. Vi för vår del insisterar för det första på behovet av att fastställa Medelhavsstrategin, i samråd med tredje land, för det andra på behovet av att utveckla ett decentraliserat samarbete som strävar efter att upprätta kontrakt med lokala myndigheter och det civila samhället, bl.a. icke-statliga organisationer, såväl när det gäller gränsregioner som förhållandet söder-söder och för en regional integration, för det tredje om parlamentets och kommissionens beslut som består i att göra en årlig bedömning av de mänskliga rättigheterna i kontraktsländerna, och för det fjärde det brådskande i att anta stadgan om säkerhet och stabilitet för att spela en mer aktiv roll, bl.a. när det gäller att återupprätta freden i länderna i Mellanöstern. Vi fäster särskild betydelse vid utvecklingen av endogena åtgärder och hållbar utveckling som det inte tas hänsyn till i slutsatserna från Feira, samt en gradvis utvärdering på detta område, genomförande av konsekventa program om miljön och vattnet, en ny satsning på Start-programmet, och deltagande av tredje land i Medelhavsområdet i det sjätte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har lämnat ett enhälligt yttrande om dessa olika frågor.

Fiori
Herr talman! Att skapa en ledande roll för Europeiska unionen innebär att i praktisk handling omsätta en serie riktlinjer som, hittills, mer varit skrivna på papper än inskrivna som en del av vårt dagliga handlande. Att utveckla ett hållbart partnerskap med Nordafrika, Mellanöstern och länderna på Balkan är ett ansvar som vi redan accepterat, men som vi alltför långsamt förverkligar. Det är en plikt för detta Europa, som har som uppgift att vara motorn i ett balanserat system för handel, marknad, utveckling, tillväxt och ekonomiskt välstånd. Och detta även i syfte att dämma upp det sista decenniets oroande migrationsströmmar, ett tydligt tecken på bristerna i den bilaterala samarbetspolitiken. Vi måste utgå från dessa båda sista instrument, om vi verkligen vill att området kring Medelhavet skall återfå sin forna glans, och framför allt återgå till att med politisk värdighet spela en huvudroll.
Det är absolut nödvändigt att Europa i detta geopolitiska panorama spelar en ledande roll genom att med hjälp av de finansiella instrument som medges av Europeiska investeringsbanken (EIB) och framför allt genom Meda-programmet trycka på gaspedalen när det gäller associeringsavtalen. Samtidigt är det inte längre möjligt att skjuta upp antagandet av freds- och stabilitetspakten Europa-Medelhavet, genom vilken de båda sidorna samarbetar aktivt och vars grund är individens och familjens rättigheter, de kulturella skillnaderna och den religiösa dialogen. Frågan om invandringen, som är den svåraste utmaningen, skall lösas inom ramen för en respekt för de kulturella och historiska skillnaderna, och på så vis själv bli ett verktyg för utveckling. Det kan inte förnekas att det europeiska behovet av arbetskraft växer hela tiden, men samtidigt måste vi få stopp på den illegala invandringen och den mångskiftande olagliga trafik som förekommer. Att inte skapa en effektiv mur och en fast barriär mot allt det som strider mot legalitet och demokratiska spelregler kan bara bli startskottet för ny splittring, ny förbittring och till och med nya våldsamheter, vilket skulle äventyra de ansträngningar och den dialog som hittills har förekommit.

Danielsson
. Herr talman! Ärade parlamentsledamöter och ledamoten av kommissionen! Det svenska ordförandeskapet ser EU:s Medelhavssamarbete som en angelägen och viktig fråga. Därför har jag med stort intresse lyssnat till de ärade ledamöterna Muscardinis och Naïrs föredragningar.
Det är glädjande att kunna notera att delar av kritiken i de båda betänkandena tas upp i det svenska ordförandeskapets centrala prioriteringar. På det politiska planet vill ordförandeskapet främja demokrati och mänskliga rättigheter, ekonomiska, sociala och miljömässiga framsteg samt jämställdhet och kampen mot olika former av diskriminering.
På det ekonomiska och finansiella området vill vi verka för ett såväl dynamiskt som "mänskligt" ekonomiskt och finansiellt partnerskap. I begreppet välstånd ligger både den ekonomiska tillväxten och den sociala jämvikten. Hittills har det inte hållits någon handelsministerkonferens inom Barcelonaprocessen, trots att ekonomi och handel är en av de tre pelarna i Barcelonasamarbetet. Ordförandeskapet kommer därför att anordna ett möte med de 27 ländernas handelsministrar. Syftet är att skapa dynamik åt de viktigaste handelsaspekterna i processen och att enas om riktlinjerna för det fortsatta arbetet. Behovet av regional integration är en annan viktig fråga som bör tas upp. Ursprungsregler, kumulation och harmoniseringsåtgärder och även normer liksom standarder och immaterialrättsskydd är andra centrala frågor.
I detta sammanhang vill jag också framhålla att ordförandeskapet delar uppfattningen att jordbruksprodukter inte bör uteslutas från frihandelsdiskussionerna. Det är också viktigt att uppmuntra och stödja handelsutbyte och samarbete mellan partnerländerna själva. Detta är ett försummat område där mycket måste och kan göras.
Mer än fem år har gått sedan Barcelonaprocessen inleddes. Mycket har åstadkommits, men många av föresatserna har inte kunnat förverkligas. Till en del har läget i fredsprocessen hämmat möjligheterna till framgång, men även andra faktorer har inverkat. Det är vår övertygelse att mycket kan och bör göras för att Medelhavssamarbetet skall bli mer operativt och för att alla parter i processen skall känna ett större ägandeskap vad gäller processen. Jag kommer därför att med stort intresse lyssna till dagens debatt, som jag är övertygad om kommer att ge värdefulla bidrag när det gäller att stärka EU:s Medelhavssamarbete.

Gemelli
Herr talman! Låt mig först tacka de båda föredragandena, Muscardini och Naïr, som har utformat dessa viktiga och kraftfulla betänkanden om den framtida strategin för Medelhavsområdet.
Medelhavsstrategins politiska, kulturella och ekonomiska aspekter måste ses över. Vi måste allt mer förstärka demokratin och parlamentarismen, vi måste utvidga rättsstatens gränser, vi måste väcka medvetandet om värdet av att försvara de mänskliga rättigheterna, vi måste utvidga det kulturella utbytet för att ömsesidigt berika våra samhällen och framför allt de islamiska samhällena, vi måste skapa samhällen som omfattar många etniska grupper, raser, religioner och kulturer och bekräfta principen om respekt för minoriteter som en drivkraft när det gäller att befästa demokratin, lyfta fram värdet av vreden som en drivkraft som präglar det dagliga livet för medborgarna längs Medelhavets södra strand, och därmed utesluta all radikalism, fundamentalism och allt hat som skapar strider, massakrer och krig från den kulturella processen.
Handelsutbytet är lika viktigt för Europa, och det är även viktigt att kunna erbjuda och garantera yrkesutbildning och teknisk utbildning samt adekvat finansiering, samt förstärkning och rådgivning när det gäller dessa länders valutor, även för att området för fritt utbyte sedan skall förvandlas till euroområdet.
Detta är vad vi förväntar oss. Men jag tror att Europeiska unionen måste göra helt om, för dagens politik är en politik som innebär att vi backar från önskade framtidsutsikter och löften. Reduktionen av Meda-programmet, med motivationer som jag anser vara manipulativa, och uppbromsningen när det gäller partnerskapsprocessen är alarmerande. Principförklaringar följs inte av konkreta åtgärder utan av förseningar när det gäller åtgärder och handlingar. Vi måste bevisa att påståendet att utvidgningen måste innebära ett minskat intresse för Medelhavet är fel. Vi kräver en kursändring som måste vara drastisk; vi kräver också ett beslutsamt åtagande i fredsprocessen i Medelhavet mellan israeler och palestinier, inte bara mellan dessa båda folk, utan i hela området, så att man samtidigt tar upp problemen med Libanon, Syrien, Irak och Iran, så att man kan skapa fred och stabilitet i denna del av världen. Låt oss alltså av detta Mare nostrum skapa ett fredens hav - för det har en gång varit ett kulturens hav - där barn, kvinnor, medborgare kan umgås och röra sig fritt på detta schackbräde.

Napoletano
Herr talman! Även jag vill gärna tacka de båda föredragandena och konstatera att vi, av debatten att döma, har kunnat få till stånd en utveckling av parlamentets ståndpunkt när det gäller frågan om Medelhavspolitiken, en utveckling som är mycket viktig, för bortom de skillnader som finns mellan de olika politiska grupperna har vi kunnat konstatera en samstämmighet i denna fråga som gör oss starkare och som gör de europeiska institutionerna starkare. Europeiska unionens strategi när det gäller förbindelserna mellan Europa och Medelhavsområdet är lika viktig som den strategi som gäller för utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa, men medan vi har lagt ut riktlinjerna för utvidgningen, så söker vi fortfarande efter en strategi för Medelhavspolitiken, även om vi har bakom oss det partnerskap som inleddes i Barcelona och även om det finns många problem i regionen, till att börja med förekomsten av diverse konflikter. Men eftersom vi kommer att diskutera dessa konflikter senare i närvaro av Solana, tänker jag inte uppehålla mig mer vid dem just nu.
Låt mig bara säga att vi hoppas på en aktiv och mer övertygande roll för de europeiska regeringarna, som kan ge den Höge representanten en möjlighet att bedriva en politik, inte mot eller som ett alternativ till USA:s politik, utan betydligt kraftfullare än den som Europa lyckas föra i dag gentemot sina samtalspartners, som man tyvärr inte kan byta ut. Vi måste med andra ord hela tiden ha i åtanke att möjligheten att komma fram till en lösning i första hand uppkommer ur den förståelse, den dialog som palestinier och israeler lyckas utveckla.
Å andra sidan får vi inte glömma andra konflikter, och här vill jag påminna om konflikten i Västsahara. Vi måste alltid komma ihåg att Förenta nationerna finns, men i det sammanhanget finns det ett utrymme för ett europeiskt initiativ, och i detta ögonblick tror jag att det i fråga om Västsahara finns utrymme för ett europeiskt initiativ som skulle kunna avsluta denna den sista koloniala konflikten.
När det gäller frågan om partnerskapet, så skulle jag vilja lägga till ett par nya frågor som vi kommer att föreslå att kommissionen och rådet beaktar i högre grad än vad som skett hittills. Det gäller frågan om mänskliga rättigheter och rättsstaten. I och med den europeiska stadgan om grundläggande mänskliga rättigheter har vi tagit ett viktigt steg framåt: vi accepterar med andra ord att inom unionens territorium erkänns de sociala och mänskliga rättigheterna av alla. Detta ger oss med andra ord en möjlighet att skapa en dialog i förbindelsen med dessa länder som tar upp frågan om ett gemensamt medborgarskap för Europa-Medelhavsområdet, där frågorna om respekten för mänskliga rättigheter inte är ett intrång från vår sida i deras affärer, utan ett gemensamt behov av att bygga upp värden som skall ligga till grund för den typ av samlevnad som vi vill se. På samma sätt tror jag när det gäller frågan om invandringen att det bör ligga i vårt och deras intresse att bekämpa den illegala invandringen och därmed bedriva en politik med europeiska dimensioner.
När det gäller jordbruket vill jag påminna det svenska ordförandeskapet om att det är lätt att säga: "Låt oss öppna även jordbrukssektorn för ett fritt utbyte". Låt mig påpeka, mina herrar, att våra produkter, trots att de beläggs med en tullavgift, redan i dag är konkurrenskraftiga jämfört med de lokala produkterna på dessa marknader: låt oss med andra ord vara försiktiga, för vi riskerar att med en avreglering förstöra en sektor som för vissa länder är av avgörande betydelse. Våra vänner från Marocko påminner oss om att jordbruket innebär att man behåller människor ute på landsbygden, behåller sysselsättningen, bevarar miljön. Låt oss med andra ord vara försiktiga så vi inte resonerar förhastat och ytligt om sektorer där vi i stället borde gå fram i ett partnerskap där vi inte tvingar dessa länder att betala priset.

Esteve
Herr talman! Jag vill först tacka fru Muscardini och herr Naïr för det arbete de har utfört och för att de har varit mottagliga för våra förslag. Vår grupp stöder båda dessa betänkanden.
Jag vill mer konkret betona några positiva aspekter som har införts, i synnerhet inom området för de mänskliga rättigheterna och då särskilt ett ändringsförslag från min grupp, i vilket vi vädjar om ett fördömande av dödsstraffet och ett moratorium för verkställandet av väntande dödsstraff. Det skulle vara mycket hoppingivande om moratoriet fick omedelbar effekt.
Jag vill även uttrycka vårt förtroende för den stimulans som ges genom ändringsförslagen på det regionala och lokala området, till det civila samhället, och särskilt när det gäller de privata investeringarna som en verklig motor för utvecklingen, förutom statsbidrag eller europeiska bidrag på en högre nivå.
Jag kommer inte att gå in på fler detaljer, för jag tror att Muscardini och Naïr har klargjort de grundtankar de har under sina inlägg. Men jag skulle vilja göra två reflektioner angående de diskussioner som vi har haft i utskottet och i min egen grupp. Den ena gäller de politiska prioriteringarna och den andra samordningen av vårt agerande.
Alla förstår inte att vi måste väga prioriteringen med utvidgningen mot öst mot Medelhavsområdets prioriteringar. Jag anser dessutom att rådets tjänstgörande ordförande, fru Lindh, klargjorde detta här om dagen i utskottet. Båda dessa prioriteringar är viktiga, men de skiljer sig åt. Utvidgningen är en operativ prioritet med fastställda mål, vi vet var vi är på väg, vi vet vad vi vill, och i praktiken har vi inte några alternativa strategiska valmöjligheter.
När det gäller Medelhavspolitiken däremot, är den en strategisk prioritering; och vi vet inte var vi är på väg, eller rättare sagt, vi är obönhörligen på väg åt ett håll dit vi inte vill. Den beräknade utvecklingen av inkomsten per capita enligt den nuvarande demografin och ekonomiska tillväxten, pekar på att vår inkomst per capita kommer att öka och inkomsten per capita i Nordafrika kommer att minska, och om detta inte rättas till, kommer de problem som vi alla har in mente, jag tror inte att jag behöver nämna dem, att öka. Vi vet vad som kommer att hända, men vi vet inte hur vi skall undvika det, även om vi vill undvika det till varje pris. Därför bör vi inte väga politiska prioriteringar mot varandra.
Min andra reflektion berör samordningen av våra åtaganden. För att uppnå resultat måste vi nämligen ha en större samordning. Det är uppenbart att det behövs vilja och resurser, men det har visat sig att resurserna inte används; vilket är ett tecken på att vi inte har tillräcklig förmåga att förvalta fonderna och att mottagarländerna inte kan omsätta dessa i praktiken på ett tillräckligt bra sätt. De ansöker om mer stöd och konsumerar det inte. Man skulle därför kunna fråga sig "varför justerar vi inte siffrorna?". Men budgeten behövs och den bör användas. På grund av allt detta anser jag att det krävs övertygelse och omsättningskapacitet.
Jag hoppas att dessa betänkanden bidrar till att finna den rätta metoden, men ärligt talat är jag inte övertygad om det.

Bautista Ojeda
Herr talman! Jag kommer att koncentrera mig på en aspekt av den gemensamma strategin för Medelhavsområdet som inte det inte tas tillräckligt hänsyn till: dialogen syd-syd, som är en viktig drivkraft inom strategin för förbindelserna mellan Europeiska unionen och länderna i det södra Medelhavsområdet (Maghreb). Det är absolut nödvändigt att skapa centraliserade organ och mekanismer som gör det möjligt att gå djupare in på de brådskande problemen. Förvaltningen av projekt för konkreta platser och om gemensamma aspekter är ett behov som har förvandlats till verklighet i de fall där medborgare och städer från båda sidor av Gibraltarsundet samarbetar inom privata initiativ med fantastiska resultat och utan gemenskapens beskydd.
För denna lokala förvaltning skulle det vara nödvändigt att skapa ett nytt decentraliserat och permanent organ som kan sammanföra ansvariga institutioner och de politiskt och socialt ansvariga för dessa territorier, som ligger så nära varandra och ändå så långt borta. De fjorton kilometer som skiljer Europeiska unionen och de sydliga Medelhavsländerna åt är verkliga, men vi kan medverka till att de inte blir ett oöverstigligt avstånd som förhindrar ett närmare samarbete. Invandringen, dess orsaker och konsekvenser, vilka ibland är fruktansvärda och omöjliga att reparera, utbyten mellan företag och inom jordbruks- och fiskesektorn, utbyten inom de sociala och tekniska områdena inom utbildning och mellan universitet, aspekter av gemensam utveckling, som till exempel inom energisektorn och de grundläggande demokratiserande politiska aspekter som Europeiska unionen måste främja i dessa länder fordrar att nya decentraliserade mekanismer och instrument skapas som kan svara mot de lokala behoven, men som har allmänna återverkningar.

Boudjenah
Herr talman! Om Barcelona orsakade förhoppningar och förväntningar kan man i dag konstatera besvikelser. Kravet på ett område med delat välstånd, andan med en ny balans mellan norr och söder, viljan till större fred och stabilitet, som alla var lovvärda ambitioner i går, är i dag brådskande. Men även om alla åberopar behovet av att ge ny fart åt partnerskapet skiljer sig möjligheterna åt. Framtiden för själva idén med ett partnerskap består inte i en anpassning av dessa folks behov till marknadslagarna i norr och våra egna ambitioner, utan i deras utveckling, i att tillfredsställa deras brådskande behov. Det är alltså enligt min uppfattning en helt annan väg än att bara följa med till ett frihandelsområde som Europa borde inleda. Inrättandet av samarbete, bl.a. via offentlig service, strävan efter andra ekonomiska resurser, exempelvis tack vare en skatt av Tobintyp och minskning eller till och med avskaffande av skulden skulle ge ett verkligt innehåll till ett rättvist och användbart partnerskap. Denna åtgärd verkar för förhållanden mellan norr och söder som är befriade från varje form av dominans. Detsamma gäller de mänskliga rättigheterna. Våra förbindelser i Medelhavet kan bara bygga på förtroende, och det är just för att de undertecknade avtalen innebär åtaganden för båda parter att respektera dem, som vi är mycket oroade över de angrepp som sker i exempelvis Tunisien. Det gäller också Europas respekt för allas rättigheter. Jag tänker här på behovet av en mer solidarisk och generös uppfattning om migrationerna. En fri rörlighet för varor och kapital men inte för människor, det är inhumant och ineffektivt. Erfarenheter visar att stängningen av gränser bara kastar män och kvinnor utan papper och utan rättigheter i armarna på människosmugglare och andra chefer utan skrupler.
Hur skall vi kunna tala om en mer mänsklig förvaltning, hur skall vi kunna önska oss större integration utan att ifrågasätta dess grunder? Den fria rörligheten för människor, lika sociala, ekonomiska, kulturella och politiska rättigheter måste garanteras.
Slutligen kräver inrättandet av en fredszon en mycket mer uppriktig och stark åtgärd från Europeiska unionen i Mellanöstern. En fullständig och total tillämpning av Förenta nationernas resolutioner, Israels respekt för sina åtaganden, erkännandet av palestiniernas berättigade rätt att förfoga över en stat är nu oundvikliga. Samma fråga - och jag skall sluta här - uppstår i Västsahara, där den väpnade konflikten hotar att blossa upp på nytt.
För allt detta har Europa allt att vinna på att förena sig med dem som redan bygger ett annat partnerskap, såsom föreningar, lokala myndigheter och fackföreningar.

Coûteaux
Herr talman! Betänkandet från Muscardini om Medelhavspolitiken, eller det som passerar som sådan, är till att börja med anmärkningsvärt av en enkel anledning som fortfarande ignoreras här i kammaren. Den placerar äntligen på nytt problemet med den gemensamma utrikespolitiken på vad som är dess naturliga grund, jag menar geografiskt, dvs. utrymme, dialekt hos mark och hav, fördelningen av nationer enligt egna sfärer, deras egna förbindelser, deras egen solidaritet, även om den är centrifugal jämfört med det mytiska Europa, denna vaga kontinent som är så vag att den inte har riktiga gränser.
Detta betänkande placerar därför på nytt utrikespolitiken på dess grunder. Geografin är - som jag sade - det som är uppsamlingsplatsen, man skulle kunna säga tabernaklet, dvs. historien som gör det möjligt att läsa, förstå och därmed respektera de politiska konstanter som dikteras av geografin. Det säger för övrigt hur svårt, för att inte säga omöjligt, det är med gemensam utrikespolitik bakom eländiga marionetter av typen Solana. Men det politiska Europas nuvarande funktionssätt förbjuder mekaniskt ett geopolitiskt synsätt, eftersom man i avsaknad av varje form av definition av en gemensam tillgång för Europa - jag menar en europeisk res publica - efter de vanliga huggsexorna alltid gynnar den rådande djungelns lag, som får de övriga femton att gå i god för eller till och med svälja sina strategiska val. Det är på så sätt som man i detta spel till slut ser norra Europas styrkeposition när det gäller Medelhavspolitiken - liksom för övrigt i en rad andra frågor. Jag tänker på Förenade kungariket och Tyskland med sina uråldriga underhuggare, och det är på så sätt som man tydligt prioriterar utvidgningen norrut, österut och på Balkan där vi betalar priset för den tyska politiken, medan våra vänner i Medelhavsområdet får betala alla kostnader.
Föredraganden har därför rätt, liksom för övrigt min utmärkte vän Sami Naïr, när de båda kritiserar Europas demobilisering i Medelhavsområdet liksom i ärendena i Mellanöstern. Jag vill bara tillägga att samtliga latinska nationer förr eller senare kan vägra, och till och med brutalt vägra, en framtidsutsikt som bara gör dem till perifera områden i en helhet som de inte längre har något grepp om. Vi tror redan nu att det är en skyldighet för nationerna i södra Europa, eller snarare nationerna norr om Medelhavet, att organisera sig tillsammans med nationerna söder om Medelhavet och till att börja med de tre Maghrebländerna - Marocko, Algeriet och Tunisien - för att skapa detta område av solidaritet som finns inskrivet i historien och geografin, liksom annorstädes i våra intressen under det sekel som nu inleds.

Belder
Herr talman! De två betänkanden som vi debatterar har åtminstone en sak gemensamt: båda två innehåller en lång lista med önskemål när det gäller Medelhavsområdet som inte går att uppfylla. Finansiellt sett har vi helt enkelt inte möjlighet att göra så mycket, och dessutom har Europeiska unionens externa agerande hittills inte varit av ett sådant slag att vi kan tillåta oss något större självförtroende. Det börjar bli hög tid att vi gör prioriteringar, så att det vi gör utanför unionen görs bra.
Aktuella uttalanden av Solana bekräftar behovet av att vi slår fast vad vi vill prioritera. Han kallade unionens strategidokument, även de som avser länderna i Medelhavsområdet, för ingenting annat än byråkratiska övningar. I praktiken omsätts det som står på papper knappast i verkligheten. Den ändlösa mängden skäl och punkter i de dokument som ligger framför oss skapar emellertid förväntningar hos våra partnerländer; förväntningar som vi omöjligen kan uppfylla, eftersom vi även bär ett ansvar på andra områden.
I båda dessa betänkanden antyder man en negativ inställning till dessa andra ansvarsområden. Enligt föredragandena är det främst våra förbindelser till ansökarländerna som lett till att vi har försummat de sydliga länderna, och det måste nu rättas till. Det håller jag dock inte med om. Utvidgningen förtjänar all uppmärksamhet den kommande tiden. Om vi vill genomföra den väl kommer vi att ha händerna fulla. Att lägga ner lika mycket pengar på våra sydliga grannar är således inte heller aktuellt, i synnerhet inte med tanke på hur ovilliga medlemsstaterna är att avstå mer pengar till unionen.
Även unionens inflytande på det politiska området omnämns i mycket positiva ordalag i betänkandena. I synnerhet behöver vi inte inbilla oss någonting när det handlar om den roll som Europeiska unionen kan spela i fredsprocessen i Mellanöstern. Jag tycker att det är synd att betänkandena till följd av för stora ambitioner löper risken att inte bli tagna på allvar. Europeiska unionen kan ju faktiskt vara av betydelse, främst på det ekonomiska området, men även när det gäller flyktingproblematiken. Vi skall endast ägna oss åt sådant där Europeiska unionen har ett mervärde och verkligen kan vara av betydelse. Ödmjukhet i fråga om våra möjligheter ger Europeiska unionens externa agerande bättre kvalitet.

Sichrovsky
Herr talman! Som företrädare för ett land som en gång hade direkt tillgång till Medelhavet, skulle jag vilja ge mitt särskilda stöd till förbättringen av EU:s förbindelser till Medelhavsområdet, och därmed även till detta betänkande. Det är för oss inte bara en politisk, utan även en historisk skyldighet. Utan tvivel är EU:s aktiviteter på området fredsbevarande i Medelhavsområdet, och i synnerhet när det gäller konflikthärden i Mellanöstern, ett särskilt ansvar som Europeiska unionens företrädare och medlemmar hittills inte varit vuxna, i synnerhet inte dess utrikespolitiska företrädare, En självständig aktiv europeisk fredspolitik måste dock förbli ett mål för EU.
Det finns emellertid även andra anledningar, jämte säkerhetsskälen, till varför det är viktigt med ett starkare engagemang från EU:s sida i Medelhavsområdet. I fråga om det sociala och kulturella området, stödet till en demokratisk utveckling, interventioner vid brott mot de mänskliga rättigheterna, främjandet av en ekonomisk utveckling och förbättringen av dialogen och samarbetet på så många områden som möjligt, kan och skall inte EU dra sig för några kostnader för att kunna dokumentera märkbara framsteg. För att alla de projekt som räknas upp i betänkandet inte skall förbli avsiktsförklaringar kommer det att bli nödvändigt att utveckla den prioriteringskatalog som krävs här, att rangordningen och finansieringen av syftena definieras noggrant. Det var för övrigt inte med beklagande jag nämnde det förlorade tillträdet till Medelhavet!

Galeote Quecedo
Herr talman! Av de föredragandes inlägg kan man sluta sig till, och vid det här laget är det nästan onödigt att upprepa det, att Medelhavsområdet måste vara en huvudprioritet för Europeiska unionen, eftersom problemen i det södra Medelhavsområdet - de politiska omvälvningarna, den ekonomiska stagnationen, den demografiska ökningen - indirekt eller direkt påverkar oss som européer. Så är fallet med de migrationsströmmar som vi tar emot, vår försämrade miljö och de faror som den radikala fundamentalismen innebär för vårt samhälle. Kort sagt, jämvikten vid den södra gränsen är absolut oumbärlig för vår stabilitet
Därför är det viktigt att vi är överens om att unionens logiska intresse för utvidgning mot Central- och Östeuropa inte får medföra att unionens politik avseende Medelhavsområdet försämras. Eftersom min grupp fullt och fast stödde och drev på den process som påbörjades i Barcelona år 1995, där en global strategi för gemenskapländerna gentemot Medelhavsländerna påbörjades till slut, efter nästan fyrtio år, håller vi med om målet att fördjupa Barcelonaprocessen, vilket har understrukits i de betänkanden vi debatterar här i dag.
Vi har, framför allt vad beträffar Naïr-betänkandet, försökt förbättra det i utskottet och lämnat flera synpunkter. Föredraganden har varit mycket mottaglig för dessa, vilket jag tackar honom för. Vi har betonat att det är viktigt att stärka den interparlamentariska dialogen, som måste befästas som en av nyckelfaktorerna för att ge drivkraft åt Barcelonaprocessen. Vi understryker vikten av att främja liberaliseringen av våra Medelhavspartnerskapsländers ekonomiska system och ett genomförande av de strukturella reformer som behövs för att stärka konkurrenskraften på de allt öppnare marknaderna. Vi har föreslagit att ett övervakningscentrum för migration skapas, som bland annat skall ha ansvaret för att utforma mekanismer för en samordnad kamp mot de maffiaorganisationer som drar nytta av den illegala invandringen. Vi måste komma ihåg att Europeiska unionens förbindelser med Medelhavsländerna grundas på en global strategi, och att fisket är en odiskutabel del av den, och därför förlitar vi oss på att Marockos regering intar en attityd som överensstämmer med brådskan i de förhandlingar som kommer att inledas.
Slutligen uppmanar vi kommissionen att inom ramen för den pågående reformen av generaldirektoratet för yttre förbindelser, förstärka de personalresurser som avdelas för Medelhavspartnerskapet och införa en egen organisation inom kommissionen för detta. Vi påtalar även behovet av att framsteg inom decentraliseringen och spridningen av stödet. Min grupp vill kort sagt att unionens roll i Medelhavsområdet skall utvidgas och vi hoppas att mänskliga och materiella resurser som är i nivå med de utmaningar som har lagts fram till slut ställs till förfogande.

Obiols i Germà
Herr talman! Grundtanken att Medelhavsområdet är den främsta prioriteringen i Europeiska unionens utrikespolitik härstammar från övertygelsen att även om Medelhavsområdet inte längre är världens centrum, så finns det tjugonde århundradets stora motsägelser och utmaningar just där. Temat krig och fred är dramatiskt närvarande i Medelhavsområdet, likaså förbindelserna mellan nord och syd. De diskussioner om kulturkrockar och kulturella dialoger som är på modet nu har Medelhavsområdet som sitt paradigm. De brännande problemen med främlingsfientlighet och rasism eller tolerans och blandning mellan kulturer och folk är en avgörande fråga i Medelhavsområdet. Frågan om demokrati och mänskliga rättigheter eller om auktoritära styrelsesätt är levande i Medelhavsområdet och kommer så att vara under de närmaste åren. Frågan om det regionala svaret på globaliseringens utmaningar ställs i Medelhavsområdet. Temat kvinnofrigörelse eller kvinnoförtryck är även den en avgörande fråga i Medelhavsregionen.
Följaktligen är det inte nödvändigt att betona att detta är vår grundläggande prioritering, eftersom Medelhavsområdets framtid är fullständigt öppen, medan utvidgningen kommer att gå sin gilla gång. Den kommer visserligen att ha sina kostnader och tillbud, men ingen kan rimligen tänka sig ett annat scenario än att den kommer att genomföras.
I Medelhavsområdet kan det under det tjugonde århundradet skapas ett sandbelt eller ett slumbelt, och båda möjligheterna är dramatiskt närvarande. De två betänkanden som läggs fram i Europaparlamentet i dag är bidrag till återlanseringen av den europiska medelhavspolitiken. Jag tror att Patten och Solana skulle göra klokt i att läsa dessa betänkanden, och då särskilt det som min vän och läromästare Sami Naïr har skrivit, eftersom hans betänkande har ett mycket sammanhängande innehåll som inspirerar till ett politiskt förslag.
Medelhavspolitiken utarbetades mycket noggrant i Barcelona för fem år sedan, men i dag är den inte bara i behov av en beslutsam återlansering, utan även av en konkretisering av initiativen. Vi måste uppnå - framför allt i Medelhavsområdet; vi som kommer därifrån vet det - något mycket viktigt: en förklaring till saker och ting. I dagens läge saknas en symbolisk konkretisering; en stark signal på att vi i unionen, rådet, kommissionen och parlamentet verkligen är intresserade av denna politiska återlansering, och att det inte bara är tomma ord.
Därför tar jag mig friheten att fästa uppmärksamheten på en aspekt av Sami Naïrs betänkande: behovet av att utarbeta kraftfulla initiativ inom området för handeln mellan de sydliga länderna, och den subregionala integrationen i det sydliga Medelhavsområdet. Vi behöver något kraftfullt, jag vet inte exakt vad det skulle kunna vara, men det måste vara något som verkligen kan fånga den allmänna opinionen i den sydliga regionen, så att de förstår att Europeiska unionen inte bara har en väl utarbetad politik, utan att den verkligen har viljan att skapa ekonomiska och finansiella instrument, järnvägsnät som subregionalt integrerar det sydliga området, motortrafikleder eller motorvägar. Det krävs ett budskap som verkligen kan bidra till den vilja till integration som växer fram på ett hoppfullt sätt just nu, särskilt i länderna söder om Medelhavet. De måste kunna räkna med ett ambitiöst, och även generöst, bidrag från unionen.

Procacci
Herr talman, ärade kolleger! Muscardinis och Naïrs betänkanden är verkligen värda allt stöd, såväl vad gäller utformning som innehåll, men det är nödvändigt att lyfta fram ett par aspekter som inte behandlas. Det är viktigt att man utgår från följande förutsättning: så som den utarbetades i Feira tas det i Europeiska unionens strategi för Medelhavsområdet, förutom bristen på handfasta och operativa riktlinjer, inte hänsyn till vissa aspekter som framkommit under de senaste åren i Medelhavsbäckenet som åter fått en central plats i den globala världshandeln efter sekel av svårigheter och marginalisering och där vi, alltsedan upptäckten av Amerika, har sett en stark dominans för Atlantrutterna. Till viss del tack vare de nya produktiva impulserna från Asien har Europa i dag med den kontinenten en handel som är volymmässigt större än den som bedrivs med Amerika. Även handelsvägarna mellan den senare kontinenten och Asien har i Medelhavet funnit ett viktigt system för fördelning av varor mot Nordeuropa som tillåter att transportvägarna inte förlängs i onödan. Detta är med andra ord ett nytt scenario som Europeiska unionen inte kan bortse ifrån och som redan har avsatt de första viktiga resultaten. Och det är detta integrerade organiska system som vi måste försöka utnyttja våra fonder för att stödja, ett system som även bygger på intermodalitet vad gäller transporter via flygplatser, järnvägar och motorvägar. Utan denna konkreta inriktning kommer fonderna ofta att, i likhet med nu, förbli outnyttjade.

Flautre
Herr talman! Jag tror att den stora förtjänsten med dessa betänkanden är att de mildrar optimismen i kommissionens dokument, när det gäller det som de kallar framsteg som genomförts sedan Barcelona och att de öppnar ambitiösa vägar för dessa betänkanden som är mer rättvisa för partnerskapet.
Vilka målsättningarna var med det partnerskap som då slöts har vi sagt, det handlade om att inrätta en fredszon, få bättre ömsesidig förståelse mellan befolkningarna och inrätta ett område med delat välstånd. De två första målsättningarna har inte uppnåtts, som Naïr sade. Det är tyvärr sant. Man har heller inte inrättat något område för delat välstånd, utan bara en början till ett frihandelsområde med vissa länder, enligt villkor som vi själva fastställt, eftersom de industriprodukter där vi har en konkurrensfördel får nytta av det.
Jag förvånas för övrigt alltid över att de som är snabbast att kräva att frihandelsområdet skall utvidgas, genom att en liberal modell med villkor som är mycket ogynnsamma för länderna i söder införs, alltid är de första att tala om inblandning, eller till och med nykolonialism, när det gäller mänskliga rättigheter.
I Barcelona erkändes för första gången i en text som innebär åtaganden för Europeiska unionen och de femton länderna söder om Medelhavsområdet det avsevärda bidrag som det civila samhället kan lämna till utvecklingen av partnerskapet. På denna punkt är misslyckandet uppseendeväckande, det måste man säga. Vi kan inte - men vill vi verkligen det? - stödja medborgardynamiken och de demokratiska projekten inför de flesta regimers hårdhet. Hur skall vi utnyttja associeringsavtalen och Meda-programmet för att stödja dem, vilken effektiv strategi, och vilken arsenal av lämpliga åtgärder kan vi bygga upp för att ta oss ur denna schizofrena situation mellan vad som sägs och vad som görs? Vill vi verkligen på nytt sätta fart på Barcelona, eller på de femtons nivå återskapa de förbindelser som utarbetats av historien i vissa stater som utger sig för att vara realister?

Alyssandrakis
Herr talman! Europeiska unionens politik gentemot Medelhavsländerna är väldigt långt ifrån Barcelonaförklaringen och ännu längre från de verkliga behov folken har i de länderna. Europeiska unionen tycks, vilket Naïr med all rätt tar upp, intressera sig för Medelhavet endast av säkerhetsskäl och ingriper ekonomiskt bara för att marknaderna i de sydliga länderna skall öppnas för EU. Den nya gemensamma strategin förstärker ytterligare denna inriktning och genom den vill man dessutom dra in Medelhavsländerna i den aggressiva GUSP. Samarbetet mellan Europa och Medelhavet är huvudsakligen ett medel för ingrepp i Medelhavsländernas inre angelägenheter. Allt detta påstås ske för det gemensamma välståndet, demokratin, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna.
Samtidigt förblir Europeiska unionen kyligt likgiltig gentemot det palestinska folkets drama och de dagliga morden på palestinier utförda av den israeliska staten. Greklands kommunistiska parti förespråkar samarbete mellan folken på lika villkor och utan ingripande av ett land i ett annat lands inre angelägenheter. Partiet betonar särskilt de utvecklade kapitalistiska ländernas ansvar för utvecklingsländernas situation i dag. Det är ytterligare ett skäl till de utvecklade ländernas skyldighet att hjälpa dessa länder att utveckla sin produktionsbas och att höja levnadsnivån för sina invånare.

Turchi
Herr talman, ärade kolleger! Jag uppskattade verkligen Naïrs betänkande, ett betänkande i vilket man inte försöker berätta sagor utan på ett objektivt sätt beskriver ett problem som det är nödvändigt att lösa, i första hand på politisk nivå. Jag uppskattade samtidigt betänkandet från Muscardini, grundligt och lika sannfärdigt. Naturligtvis behöver man sedan inte i denna kammare påminna om den roll, den funktion, den betydelse som Medelhavet spelat i skapandet av den europeiska kulturen, samt det faktum att Medelhavet samtidigt varit bärare och vagga för den civilisation som vi utvecklat.
Men vi kan inte dölja det faktum att hittills har våra gemensamma ansträngningar i detta viktiga geografiska område inte varit effektiva och verkligen inte heller fullständiga. Program som har förvaltats dåligt, administrativa problem, även en viss brist på politisk klarhet och handlingskraft har förhindrat en konkretisering av det som - det är jag övertygad om - är våra institutioners önskan, eller snarare möjligheten att uppnå de tre mål som bestämdes i Barcelona: ett område för fred och stabilitet, ett område för ökat välstånd genom ett fritt handelsutbyte och ökad förståelse mellan folken.
Som ledamot av budgetutskottet kan jag bara hoppas att kommissionen skall vara beredd att grundligt ändra metoden att förvalta Meda­programmet och själva strukturen på det programmet och gå i den riktning som angetts av Bourlanges, eller som baseras på en radikal minskning av procedurcykeln, mot ett mer omfattande utnyttjande av makrofinansiella bidrag och ett betydligt smidigare kommittéväsende. Det är också nödvändigt att göra en ansträngning mot större öppenhet från gemenskapens verkställande institution, där man redan håller på att förbereda det preliminära förslaget till budget, genom att man utarbetar ett årligt dokument som kan fokusera de utgiftsåtaganden som kan ha gjorts för varje land. Detta är något som vi måste ta itu med om vi verkligen vill genomföra vår politik.

Kronberger
Herr talman! Idén med Barcelonaprocessen är storartad, den kommer bara strängt taget 2 000 år för sent. Av ett kolonialt och postkolonialt system skall det bli ett partnerskapssystem med lika rättigheter och plikter. Historiskt sett har alltid härskarstrukturer varit så uppbyggda att det har funnits skillnader mellan nord och syd, och det är nu bara befogat om Europa, vars länder - närmare bestämt vissa europeiska stater i detta system - så gott som alltid varit nyttjanderättshavare, nu även är ansvarigt för närmandet och likaberättigandet och också främjar dessa.
Målet med Barcelonaprocessen är oomstritt. Framgången beror inte bara på formella förhandlingsresultat, utan även på hur långt det lyckas att bryta ned fördomar mot Medelhavsländerna och deras invånare i våra huvuden. Det måste stå klart att förverkligandet av målen från Barcelona kommer att vara avgörande för 2000-talets fredsstrategi.
Inte mindre viktigt är det att inget Medelhavsland utesluts. Libyen, det land som ligger rätt så exakt i mitten av Medelhavsländerna, nämns inte i Barcelonadokumentet. Tillnärmningsprocessen kommer inte att fungera om EU inte försöker att bjuda in Libyen till detta närmande.

Naranjo Escobar
Herr talman, herr kommissionär! Vi känner till problemen som finns i det europeiska Medelhavsområdet och orsakerna till dessa: de är mer eller mindre de samma som år 1995 när Barcelonaprocessen startades. De har redan nämnts i debatten: från den illegala invandringen till torkan, från utlandsskulden till bristande respekt för de mänskliga rättigheterna och den terrorism som vi drabbas av i Spanien, Algeriet och Mellanöstern som obarmhärtigt ödelägger livet för oskyldiga människor och deras familjer.
Vi måste i dag mer än någonsin hävda att det endast är samarbetet, dialogen, de ekonomiska och kulturella utbytena, solidariteten och den ömsesidiga förståelsen som kan göra de båda sidorna av Medelhavet till ett blomstrande och fredligt område. Varken Europeiska unionen eller i länderna södra och östra Medelhavsområdet (Maghreb-Mashrek) kan tillåta sig lyxen att slösa bort de mänskliga och kulturella resurser som berikar regionen. Problemet är att vi inte lyckas på det området. Många aspekter av associeringsavtalen följs inte. De finansiella instrumenten utnyttjas inte som de borde och den politiska, ekonomiska och sociala utvecklingen av dessa länder anpassas varken till ett horisontellt samarbete, vilket är mycket nödvändigt, eller till den moderna standard som krävs i dag i en värld där den tekniska utvecklingen sker med stormsteg.
Det är hög tid att gå från teori till verklighet, att kräva att de strategiska satsningar som har utformats ger resultat och tillämpas effektivt, och i det sammanhanget vill jag även understryka behovet av en förstärkning av de mänskliga resurserna, vilket vår kollega Gerardo Galeote har efterlyst.

Souladakis
Herr talman! I dag debatterar vi två betänkanden som framför allt är politiska och vilka jag fullständigt stöder. När det gäller detta skall jag i stället för att närmare gå in på dessa två betänkanden säga några få saker som stöd åt argumentationen.
För några månader sedan utbröt här en hel diskussion eftersom kommissionens ordförande herr Prodi anförde att den europeiska historien börjar vid Karl den stores tid. Jag vill säga att själva namnet Europa, som vi alla bär såsom européer, är namnet på Libyens dotter, dotter till havsguden Poseidon. Europa var hustru till Zeus och mor till Minos, Sarpedon och Rhadamanthys. Varför säger jag detta? Jo, därför att själva mytologin där den historiska utvecklingen finns nedtecknad i berättelsens form visar förhållandet mellan Europa och Afrikas norra del. Medelhavet är egentligen det enda europeiska havet. Så länge vi i vår planering och politik betraktar regionerna på andra sidan Medelhavet på ett nedlåtande sätt kommer detta leda till att resultat uteblir. Vi måste göra vissa saker klara för oss. Om vi på 2000-talet strävar efter att föra en politik grundad på vissa europeiska länders försök att söka efter de spår av kolonialism som nyligen funnits och att stödja sig på dem kommer Europa inte att uppnå politiska resultat. Vi bör alltså inse att utgångspunkten för dagens debatt, grundad på de två betänkandena och på besluten i Barcelona, bör vara att se den andra sidan som en del av Europa.
Och Europeiska unionen bör själv ta initiativ när det gäller utveckling och kultur samt främst initiativ gällande fred så att Europas två sidor kan möta varandra och vi bör inte se tillbaka med ett nutida betraktelsesätt på vissa utropanden som "Hannibal står vid portarna" och "Kartago bör förstöras" eller på Scipio Africanus. På andra sidan finns också européer och det bör vi ta på allvar.

Van den Bos
Herr talman! I Barcelonaprocessen saknades varken goda föresatser eller ekonomiska medel. Trots det har resultaten i hög grad uteblivit, och det är en stor besvikelse. Man har i en alltför stor utsträckning fört en symbolpolitik, och det finns för lite kapacitet för att genomföra planerna. Tre fjärdedelar av de pengar som hör till åtagandena har inte kunnat utnyttjas. I stället för att skära ned på medlen leder detta nu till en höjning, och det är väl ändå en smula egendomligt. Det är meningslöst att budgetera ännu högre belopp om absorberingskapaciteten är fortsatt begränsad och kommissionens delegationer inte har tillräckligt med professionell personal.
Det skulle vara långt bättre om Europeiska unionen visade sin solidaritet med Medelhavsområdet genom att i högre grad öppna sina marknader, inte endast för industriprodukter utan också för jordbruks- och trädgårdsprodukter. Vi har ännu en mycket lång väg att gå innan vi kommer fram till en frihandelszon.
Partnerländernas ekonomier är fortfarande mycket sårbara. Deras inbördes handel är fortfarande begränsad och påverkas i hög grad av protektionism. Även den politiska misstro som råder mellan partnerländerna måste först upphävas.
Barcelonaprocessen kommer endast att lyckas om partnerländerna i Medelhavsområdet går vidare med demokratiseringsarbetet. Klausulerna om mänskliga rättigheter i associeringsavtalen får inte bli en död bokstav. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna bör följas av en sänkning av det ekonomiska stödet. Men om vi sänker de belopp som ändå inte kan utnyttjas, då kommer det inte att göra något som helst intryck. Vi måste se till att våra ambitioner stämmer överens med möjligheterna att genomföra dem.
Frågan är om alla goda önskemål i betänkandet kan förverkligas samtidigt. Det är bättre att göra få saker bra än att göra många saker dåligt. Vackra ord och storslagna budgetplaner räcker inte för att skapa stabilitet och välfärd. Det handlar om viljan att genomföra verkliga politiska reformer, och den viljan saknas ännu i Barcelonaprocessen.

Beazley
Herr talman! Medelhavet är den europeiska civilisationens vagga. Arvet från det forna Egypten, Grekland och Rom formade vår kultur, vår litteratur och vår egen förståelse för det gemensamma europeiska arvet. Runt Medelhavet grundlades de tre monoteistiska religionerna - judendomen, kristendomen, islam - och utvecklades och spreds runt hela den kända världen. Vår skuld till Medelhavet är inte bara historisk och kulturell, den genomsyrar vårt gemensamma intresse i dag av utvidgning. Det är sant att det omfattar huvudsakligen länder från Central- och Östeuropa, men kandidatländerna innefattar de två ryktbara folken på Medelhavsöarna: malteserna och cyprioterna.
Jag hoppas väldigt mycket att Medelhavsprogrammet och utvidgningsprocessen kan ses som kompletterande och inte motstridande. Det är passande att ordförandeskapet i dag innehas av Danielsson från Nordeuropa. Ett exempel på nord-syd solidaritet var när premiärminister Aznar deltog i firandet i Gdansk av grundandet av rörelsen Solidarnosc. Jag hoppas att förbättrade förbindelser mellan EU och Nordafrika kan bli resultatet av Medelhavsprogrammet. I dag väntar vi på resultatet av Lockerbierättegången från en skotsk domstol i Nederländerna, men enligt vad jag vet har britterna för avsikt att i framtiden utveckla bättre diplomatiska och andra förbindelser med exempelvis Libyen.
Jag har en fråga till rådet. Kan herr Danielsson bekräfta att EU:s Medelhavsprogram är samordnat med utvidgningsprocessen som ordförandelandet fäster så stor vikt vid? Jag undrar om det kan vara möjligt för kommissionären att i sitt svar ta upp kritiken om att man ibland underutnyttjat budgetanslagen för Meda-programmet. Är det riktigt att kommissionen vid behov är redo att lämna administrativt stöd för utformning av lämpliga program, liksom de gjorde tidigare när jag skrev en rapport om områdena Alfama och Mouraria i Lissabon? Är det så att om budgeten skulle underutnyttjas skulle pengarna kunna omfördelas?
Slutligen, rörande punkt 54 i Naïr-betänkandet, kan kommissionären också bekräfta att de två Medelhavskandidatländerna skulle kunna delta i kulturarvprogrammet Euro-Med.

Carlotti
Herr kommissionär! Ni förklarade själv i den franska pressen i november förra året att målsättningen med Barcelona både var enkel och ambitiös, nämligen en region i fred som åtnjuter delat välstånd, främjar vitaliteten i det civila samhället med respekt för de mänskliga rättigheterna och ömsesidig förståelse av civilisationerna. Det är denna tredubbla inriktning som skall styra våra förbindelser med våra samarbetspartner i Medelhavsområdet. Det är i samma anda som den socialistiska gruppen samarbetat med föredragandena Morgantini och vår vän Sami Naïr. För i dag måste vi fastställa verkliga och kontrollerbara målsättningar och avsätta tillräckliga medel för det. Dessa prioriteringar känner vi till: det är till att börja med att gå vidare på den svåra vägen som freds- och stabilitetsstadgan innebär. Det är vad det franska ordförandeskapet försökte göra i ett mycket komplicerat sammanhang, och det svenska ordförandeskapet kommer att fortsätta på den inslagna vägen, det är jag övertygad om. Vi hoppas det och vi skall tillsammans se till det.
Barcelonaprocessen skall inte vara gisslan hos fredsprocessen i Mellanöstern. De fortsatta spänningarna och krigstillstånden mellan israeler och palestinier understryker tvärtom bara i dag behovet av en bättre dialog mellan länderna kring Medelhavet.
Vi måste också påskynda förhandlingen, ratificeringen och tillämpningen av associeringsavtalen, för det är detta kontrakt som formaliserar de två parternas åtaganden och garanterar ett effektivt partnerskap, och det är med glädje som vi nyligen fick kännedom om att ett avtal slutits med Egypten.
Vi kan för övrigt inte fortsätta att investera en euro i söder när vi investerar tio i öster. Denna obalans blir alltmer explosiv för varje dag. Till att börja med är det naturligtvis brådskande att avsluta reformen av finansieringsinstrumentet Meda för att förbättra kvaliteten och snabbheten i genomförandet.
Slutligen kräver vi att det decentraliserade samarbetet skall lanseras på nytt på nya grunder, för att motsvara önskemålen och överflödet av initiativ från det civila samhället, både det europeiska och det i Medelhavsområdet, för partnerskapet skulle inte ha något värde om det inte vore ett folkens partnerskap.
Jag har också med intresse noterat att det svenska ordförandeskapet avser att betona den kulturella, sociala och mänskliga dimensionen av partnerskapet i Medelhavsområdet.
Herr kommissionär! Vår förbindelse med södern måste få näring av annat än symboliska ord och politik. Det är konkreta handlingar som våra partner väntar sig, vilket betonades av Naïr i hans betänkande, som jag verkligen uppskattade.

Costa, Paolo
Herr talman! För bara ett år sedan betraktades politiken som innebar en utvidgning mot öster blott som en tänkbar utvecklingslinje för Europa. I dag tror jag ingen ifrågasätter utvidgningen som en av hörnstenarna i den europeiska politiken. Jag hoppas att samma utveckling kan ske, från och med i dag, när det gäller Medelhavspolitiken. Inte bara för att ett av de mest osäkra områdena längs våra gränser finns i Mellanöstern, inte bara för att från Medelhavets södra strand kommer det största migrationstrycket mot Europa utan även, som ordförande Prodi nyligen skrev, därför att efter upptäckten av Amerika har man nu upptäckt Asien, och Medelhavet har lyckligtvis på nytt blivit en central punkt för världshandeln och ett område som skall utnyttjas såväl på sin norra som sin södra del.
Om detta är sant, så tror jag att utgångspunkten inte kan vara hur Meda­programmet har utnyttjats, även om jag är övertygad om att en noggrann utvärdering av dess resultat skulle ge andra signaler än de som hittills har framkommit, utan att det finns tre linjer för en fördjupning: för det första att förbättra den ömsesidiga förståelsen genom ett decentraliserat samarbete, något som bör starkt uppmuntras; för det andra ett program för att utveckla Medelhavsområdets ledande skikt, som Europa bör fånga in om man vill kunna försäkra sig om en bättre framtid; för det tredje en plan för att utveckla hållbara sjötransporter i Medelhavet, något som blir av avgörande betydelse, på gott och på ont, såväl för norra som södra delen av Medelhavsbäckenet.

Martin, Hugues
Herr talman! Vi har alla, både i går och i dag, erinrat om betydelsen av Medelhavspolitiken, och behovet av att snarast ge ny fart åt Barcelonaprocessen, som alltför ofta glömts bort. Det gångna året har inte motsvarat dessa förväntningar. En ny Europa-Medelhavskonferens kunde hållas i samband med det franska ordförandeskapet, men få beslut och framför allt ingen verklig strategi kom fram av detta möte. Det förefaller mig också som om det är på tiden att hållbart förankra vår Medelhavspolitik, och lösgöra den från den israelisk-palestinska konfliktens kval.
Jag hyser gott hopp om att unionen skall uppnå sin målsättning att förstärka de ekonomiska, politiska och kulturella förbindelserna med länderna i Medelhavsområdet.
Vi skall strax diskutera partnerskapsavtalet mellan unionen och Egypten och jag gläds åt att detta avtal äntligen kunde paraferas i förra veckan. I min egenskap av föredragande i ärendet hoppas jag verkligen att vi då kommer att kunna uppmuntra ansträngningarna från de övriga samarbetspartnerna, som ännu inte undertecknat avtal, och göra det så snabbt som möjligt.
Det är också lämpligt att fundera över vårt parlaments roll i denna process som fortfarande är alltför begränsad, och kanske kan vi närma oss det parlamentariska Europa-Medelhavsforumet enligt modellen med den gemensamma församlingen unionen-AVS som träffas två gånger per år och som kan bestå av arbetsgrupper och studieresor. Kanske kan vi också bättre organisera parlamentets regelbundna deltagande i ministermötena för ledamöterna i Barcelonaprocessen.
Herr talman! Jag skulle avslutningsvis vilja be rådet och kommissionen att uttryckligen erkänna städernas och tätorternas roll, och jag tackar vår föredragande Naïr för att han godkänt det ändringsförslag jag lämnat in till hans utmärkta betänkande. De stora städerna i Medelhavsområdet måste uppmuntras att utveckla sina förbindelser och dela sina erfarenheter när det gäller specifika stadsproblem. Det är i städerna och tätorterna som vår tids verkliga problem uppstår.

Bodrato
Herr talman! Denna gemensamma debatt tar upp frågor som om ett par dagar kommer att stå i centrum för diskussionen mellan ministrarna från EU och Medelhavsområdet. Vi är alla övertygade om att framtiden för unionens strategi för Medelhavsområdet framför allt är beroende av att fredsprocessen i Mellanöstern blir framgångsrik, en politik som vi måste stödja med större ansträngningar även om USA står i främsta ledet när det gäller detta politiska initiativ. Den politiska fredsprocessen kan främjas av att samarbetsprojektet Europa-Medelhavsområdet blir en framgång och att man gör konkreta framsteg i det ekonomiska samarbetet mellan Europeiska unionen och länderna i området.
Å andra sidan skall utvidgningen av unionen mot länderna i öster, som fick nya impulser vid toppmötet i Nice, åtföljas av en lansering av Medelhavsstrategin som är lika beslutsam och som inte är något avslutat kapitel.
Det är med andra ord nödvändigt att ge nya impulser, även ekonomiska, till Barcelonaprocessen och Meda-programmen, framför allt när det gäller de program som syftar till yrkesutbildning, utbyte mellan universitet, projekt som främjar synergier mellan forskningscentra och teknikcentra inom unionen, framför allt med städer och regioner i det europeiska Medelhavsområdet.
De ekonomiska och sociala framstegen är också beroende av förstärkningen av området för demokrati, men jag tror att vi måste komma ihåg, vilket ett par kolleger redan har påmint om, att för ett kraftfullt förverkligande av partnerskapet krävs det en fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna.

Valdivielso de Cué
Herr talman! Jag skulle först vilja gratulera de föredragande, Muscardini och Naïr, till det utmärkta arbete som de har utfört om ett så känsligt ämne som denna del av världen.
Jag vill börja med att informera parlamentet om något jag anser vara en god nyhet; om Meda-programmet, som en del av er kanske redan känner till. Den 12 december antog rådet ett budgetanslag för detta program, vilket är en ökning med 10 procent av den årliga investeringen i Meda-programmet. Detta innebär att, det årliga anslaget nu uppgår till 764 miljoner euro per år, jämfört med 684 miljoner euro som användes i föregående period. Jag anser att detta visar på de positiva verkningar som förbindelserna mellan parlamentet, kommissionen och rådet har haft i den här frågan.
Men tyvärr måste vi konstatera att det inte vidtas tillräckliga åtgärder för att för att detta stöd riktas till lämpliga mål, eftersom nästan 30 procent av de budgeterade medlen inte utnyttjades under perioden 1995-1999. Förvaltningen fungerar inte alls. Jag vet inte var felet ligger, men det är något som går snett.
Jag skulle även vilja ta upp den sociala, kulturella och mänskliga dimensionen av dessa 15 nordafrikanska länder. Vi bör närma våra samhällen till dessa länder och främja toleransen och förbättra den ömsesidiga förståelsen. Undervisningen och utbildningen av ungdomen, vilken måste grundas på tolerans, eftersom de utgör dessa nationers framtid, fordrar också en särskild ansträngning. Vi får inte heller glömma bort dialogen, eller främjandet av de grundläggande fri- och rättigheterna.
Slutligen vill jag säga en sak: vi är tvungna att göra detta bra, för om vi inte gör det av kärlek, måste vi göra det av fruktan; vad som står på spel är nämligen södra Europas säkerhet.

Dover
Herr talman! Det är mycket passande att vi debatterar dessa två mycket bra betänkanden bara några dagar för Europa-Medelhavsforumet, som planeras äga rum nästa vecka. Olika talare har nämnt det forumets betydelse och att den måste stärkas under de kommande åren om vi skall få ny fart på Barcelonaprocessen och utvidga den.
Jag vill huvudsakligen tala om finansieringen av Euro-Med-programmet och av Meda-programmet och säga att jag är besviken över det mycket låga utnyttjandet. I betänkandet nämns att det beror på dålig förvaltning och dåliga förfaranden inom kommissionen. En före detta kollega till mig, Patten, gör sitt bästa för att säkerställa att anslagen används för de rätta områdena - ändamålsenligt och effektivt för att möta behoven i de olika länderna.
Jag är förste vice ordförande i delegationen för Malta. De är inte tillåtna att lämna anbud på så mycket arbete som de vill. Vi behöver bättre insyn om de utgifter som man kommit överens om. Vi behöver veta vart pengarna tar vägen och - mycket viktigt - vi behöver en bättre metod för att i räkenskaperna spåra vart pengarna tagit vägen eftersom det talas mycket i medierna om felaktig användning och att pengar anslås till fel områden och av fel skäl. Det är en kränkning av den ställning som vi innehar här.
Jag förväntar mig se ett bättre förhållande mellan parlamentet och kommissionen till alla länders bästa i södra Medelhavsområdet. Det finns mycket arbete som måste klaras av, som kan klaras av och som faktiskt måste utföras.

 Danielsson
. Herr talman! Ärade parlamentsledamöter! Medelhavssamarbetet har utsatts för en kritisk och konstruktiv granskning i dagens debatt liksom i de två betänkanden som har lagts fram. Jag välkomnar denna debatt. Jag har lyssnat uppmärksamt till de synpunkter som har framförts och har noterat att den kritik som framkommit på flera punkter är befogad. Dialogen med partnerländerna är, menar jag, synnerligen viktig. Den verkliga potentialen i Barcelonaprocessen kan endast förverkligas genom att alla deltagare känner ett verkligt ägandeskap och därmed ett ansvar för processens olika delar.
Låt mig kort kommentera några av de intressanta inlägg som har gjorts i debatten.
Den ärade ledamoten Beazley tar upp frågan om huruvida utvidgningsprocessen och Medelhavssamarbetet är koordinerade processer. Det självklara svaret från ordförandeskapet är ja; de skall vara koordinerade. Precis som den ärade ledamoten Esteve ser inte heller vi från ordförandeskapets sida någon motsättning mellan utvidgningen å ena sidan och Medelhavssamarbetet å andra sidan. Vi skall, och måste, kunna arbeta med full kraft på dessa båda områden.
Det gläder mig att flera ledmöter, särskilt de ärade ledamöterna Carlotti och Martin, tar upp vikten av associeringsavtal mellan EU och partnerländerna. Vi ser dessa avtal som nödvändiga byggstenar för att upprätta ett frihandelsområde i regionen. Målet för dessa avtal är att de skall vara klara år 2010. Därför är det, som rådet ser det, viktigt att denna process påskyndas.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att associeringsavtalet med Egypten kunde paraferas för några dagar sedan. Vi hoppas att vi under det svenska ordförandeskapet kan hålla ett första associeringsråd med Jordanien. Det är också lovande att associeringsförhandlingarna med Algeriet, Syrien och Libanon går framåt i god takt. Vi menar alltså att dessa associeringsavtal inte bara har stor betydelse när det gäller handel och ekonomisk integration utan också är en viktig politisk plattform. De utgör grunden för en regelbunden, fördjupad och vidgad politisk dialog.
I debatten i dag har relativt mycket kritik uttalats mot EU:s Medelhavsbistånd. Det är rådets förhoppning att den reviderade medlarförordning som antogs i höstas kan ge möjlighet till ett effektivare och mer strategiskt arbetssätt. Den ärade ledamoten Martin tog upp betydelsen av städernas roll i Medelhavssamarbetet. Jag kan bara instämma i det som ledamoten Martin säger. Det är viktigt att uppmärksamma betydelsen av de urbana regionerna och deras möjligheter i Medelhavssamarbetet. Rådet ser detta således som en aspekt som vi gärna vill försöka bevaka ytterligare.
Den ärade ledamoten Gemelli tog i sitt inlägg upp en, tycker jag, mycket viktig fråga, nämligen dialogen med det islamska samhället. Från ordförandeskapets sida ser vi på det sociala och kulturella planet just dialogen mellan kulturer och civilisationer som en av våra viktigaste prioriteringar - ett område där vi från svensk sida, som tur är, sedan lång tid har kunnat spela en ganska ledande roll. Som exempel kan nämnas det s.k. euro-islam-projektet och de s.k. Stockholmsslutsatserna från 1998, som ger riktlinjer för det fortsatta arbetet på en lång rad områden inom denna dialog.
Fru Napoletano tog upp det oerhört viktiga samarbetet på rättsområdet. Från det svenska ordförandeskapets sida vill vi främja samarbetet på detta område. Vi kommer att anordna ett högnivåmöte och ett seminarium. Båda är avsedda att ge bidrag till kommissionens nya regionala program på det rättsliga området och på inrikesområdet. En viktig del av detta frågekomplex är migrationsfrågorna, som flera ledamöter har berört i dagens debatt. Jag tror att det är viktigt att se dessa migrationsfrågor i ett helhetsperspektiv. Vi måste beakta sociala, ekonomiska och kulturella aspekter där.
Herr talman! Den fas som vi nu går in i måste inriktas på att genomföra vad samtliga inom Barcelonaprocessen redan har enats om. Jag tror det var den ärade ledamoten Obiols som talade om bristen på symbolisk konkretion. Den ärade ledamoten Carlotti var inne på samma ämne. Jag tror nu att EU tillsammans med partnerländerna runt Medelhavet måste se till att föresatserna och åtagandena i Barcelonadeklarationen " kläs" i handling, för liksom all annan verksamhet kommer Barcelonaprocessen inte att bedömas efter vad den lovar utan efter vad den förverkligar.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag är mycket glad över att få delta i denna debatt om Medelhavet i dag. Jag är särskilt tacksam mot de två föredraganden, fru Muscardini och herr Naïr, för det utmärkta arbete som de har gjort för att ta fram sina två betänkanden. Det har varit en väldigt bra debatt. Det är för mig personligen en besvikelse att många av dem som kunde få tid trots sina fulla kalendrar att delta i debatten inte gav sig tid att höra mycket av debatten eller ens vänta till slutet för att höra svaren. Jag antar att det är lite oartigt från min sida att svara personer som ställer viktiga frågor, men som inte har möjlighet att stanna för att höra svaret, så jag skall inte göra det. Jag kommer enbart att svara på frågor från personer som har kunnat stanna till slutet, vilket i själva verket ger en mening med debatten.
Medelhavet är vårt närområde utomlands, på vår södra sida, så det borde få en mycket speciell plats i våra yttre förbindelser. De mål som man kom överens om i Barcelona gäller fortfarande helt och de blir alltmer relevanta: arbeta tillsammans för fred och stabilitet, skapa delat välstånd genom att införa frihandel, tillhandahålla ekonomisk och finansiell hjälp för att möta de utmaningar som det innebär och att hjälpa till att öka ömsesidig förståelse och tolerans mellan människor med olika kultur och olika traditioner.
Som kammaren känner till har jag länge ansett att tiden är mogen för att granska hur vi kan förbättra möjligheten att uppnå målen från Barcelona. Vi arbetade därför mycket hårt med ett meddelande från kommissionen om att få ny fart på Barcelonaprocessen, vilket i sin tur utgjorde den huvudsakliga utgångspunkten vid mötet för utrikesministrarna i EU och Medelhavsområdet i Marseille i november förra året där våra idéer fick överväldigande stöd. Det dokumentet var det som behandlades, det dokumentet var den största punkten på dagordningen för det mötet.
Jag skulle nu vilja ge er min bedömning av var vi befinner oss och vart vi bör gå vidare. Med kammarens tillåtelse skall jag ta upp frågor som härrör från båda betänkandena i detta sammanhang snarare än att behandla varje betänkande separat.
Låt mig för det första se på den politiska situationen i regionen, som vi skall diskutera om några ögonblick. I båda betänkandena konstateras den viktiga betydelsen av fredsprocessen i Mellanöstern för Europeiska unionens politik i Medelhavsområdet. Jag noterar uppmaningen i båda betänkandena till Europeiska unionen att spela en mer aktiv roll i fredsprocessen.
Låt oss inte undervärdera vårt bidrag. Vi är till exempel, och det är inte en absurt påpekande, den största bidragsgivaren till den palestinska myndigheten. Förra året öronmärktes 155,6 miljoner euro från gemenskapens budget, vilket innefattade 90 miljoner till en särskild likviditetsresurs som jag ställde till förfogande i slutet av året för att hjälpa till att upprätthålla den palestinska myndighetens institutionella ram, som vi har hjälpt till att skapa och finansiera.
Jag vill utan reservation tacka kammaren - tacka denna del av budgetmyndigheten - och även att tacka rådet för deras hjälp med att säkerställa att vi kunde få fram denna likviditetsresurs före jul. Som händelserna tråkigt nog har visat skall den bli i högsta grad nödvändig.
Vid mötet i Marseille beslöt ministrar, helt riktigt enligt min åsikt, att inte sträva efter att få en överenskommelse om den föreslagna freds- och stabilitetsstadgan. Detta var uppenbarligen inte rätta stunden. En hel del framsteg har dock skett i allt väsentligt mot en överenskommelse om detta instrument. Vi måste se till att vi kan utnyttja dessa framsteg när tiden är mogen, så att det blir ett verkligt meningsfullt dokument som avspeglar Europeiska unionens aktiva åtagande att upprätthålla regional fred och stabilitet.
Under tiden - och här upprepar jag synpunkter i bägge betänkanden som vi behandlar - vi bör inte vänta till dess stadgan träder i kraft med åtgärder för att främja respekt för mänskliga rättigheter och demokratiska friheter i regionen. Vårt meddelande är entydigt i denna fråga. Europeiska unionen måste använda alla lämpliga forum för att uppnå framsteg i dessa frågor. Demokratiprogrammet Meda bör fortsätta användas för att finansiera positiva åtgärder och själva anslagen från Meda-programmet bör sammankopplas mer med tillfredsställande framsteg. Jag välkomnar väldigt mycket parlamentets stöd i denna fråga och jag hoppas att rådet också kommer att vara positivt.
Ekonomiska och finansiella frågor är naturligtvis kärnan i partnerskapet men de är inte, som flera talare påpekade, något som utgör hela det partnerskapet. I Marseille fanns det en hög nivå av samsyn om våra förslag för att förstärka det och jag skulle vilja belysa följande: vi måste snabba upp förhandlingarna, undertecknandet och ratificeringen av associeringsavtalen. Det gläder mig kunna bekräfta att vi lyckats uppnå avsevärda framsteg om detta. I fredags förra veckan lyckades vi till sist att få avtalet med Egypten undertecknat och vi är uppmuntrade av de framsteg vi gör med Algeriet, med Libanon och med Syrien. Jag vill att man kraftfullt eftersträvar förhandlingar med Algeriet, Libanon och Syrien detta år, men ratificeringsprocessen i medlemsländerna går beklagligt långsamt. Avtalet med Jordanien undertecknades för tre år sedan, men det är fortfarande inte i kraft. Hjälp från Europaparlamentet i detta hänseende skulle vara högst välkommet. Jag hoppas verkligen att ärade ledamöterna, likaväl som att hålla tal i kammaren, kommer att driva på sina egna parlament och regeringar för att se till att vi, när vi väl fått en överenskommelse om ett sådant associeringsavtal, kan ratificera det snabbt.
Det finns två länder som fortfarande inte har ratificerat Jordaniens avtal - inga namn, som man säger, ingen straffexercis - men jag hoppas verkligen att belgiska och franska parlamentsledamöter - jag hoppas att jag inte har pratat bredvid munnen - kommer att driva på sina parlament om en ratificering så snart som möjligt.
I sinom tid måste vi också ta itu med frågan om handel med jordbruksprodukter. Trovärdigheten med våra partnerskap grundas på att kunna behandla känsliga frågor som den, och vi behöver föra en ordentlig diskussion. Vi måste utveckla handel och samarbete mellan länderna i söder, inklusive på en subregional basis. Vi vill att alla länder som undertecknat ett associeringsavtal med oss skall sluta frihandelsavtal sinsemellan inom fem år. Detta är det enda sättet att förbereda vårt redan överenskomna mål om ett totalt frihandelsområde mellan Europeiska unionen och Medelhavsområdet senast år 2010.
Utvecklingen av subregional handel måste åtföljas av större subregionalt samarbete. Handelsmöjligheter kommer inte att utnyttjas om inte det finns infrastruktur. Vi måste införa ursprungskumulation för alla partner som upprättar frihandel mellan sig och antar det harmoniserade protokollet om ursprungsregler. Vi måste harmonisera åtgärder som gäller den enskilda marknaden. Vi vill ha en tidtabell färdig senast nästa år för prioriterade sektorer - såsom ursprungsregler, tullfrågor, normer och standarder liksom immaterialrättsligt skydd - som skall börja genomföras år 2004, både mellan partnerna och unionen och bland partnerna själva.
Allt detta tillsammans med det stöd som vi ger våra partner inom ramen för Meda-programmet kommer att öka regionens lockelse för investerare. En sektorslös och öppen marknad med en sund och förutsebar rättslig och administrativ miljö är bästa sättet att garantera att de mycket låga nivåerna av lokala, europeiska och globala investeringar kommer att öka.
I båda betänkandena påpekas rätteligen mycket nödvändigheten att förbättra Meda-programmet, vilket en eller två av de talare som fortfarande är närvarande i kammaren nämnde i sina yttranden. Visst har Meda-programmet ett utmärkt rykte om åtagandebemyndigande men mycket sämre vad gäller betalningsbemyndigande. Förra året bibehölls nivån för åtaganden: de preliminära siffrorna visar att 879 miljoner euro eller 98 procent av giltiga åtaganden genomfördes och betalningsbemyndigandet förbättrades till 335 miljoner euro eller 95 procent av tillgängliga anslag. Jag gläder mig åt att kunna säga att regleringen av förväntade utbetalningar för åtaganden har börjat förbättras. I genomsnitt har vi under de senaste fem åren nu betalt 30 procent av gällande betalningsåtaganden, jämfört med 26 procent ett år tidigare, men det finns fortfarande en lång bit kvar. Vi håller på att genomföra två reformer, den reviderade förordningen om Meda-programmet och den interna reformen av kommissionen. Sammantaget är jag övertygad om att de kommer att ge stora förbättringar under de kommande åren.
Min ärade vän, herr Beazley, som det gläder mig att kunna säga fortfarande sitter kvar på sin plats, talade om det och ställde en särskild fråga om Cypern och Malta och deras deltagande i de regionala programmen. Det är ett nöje för mig att kunna svara "ja" - jakande. Det är ett positivt "ja" snarare än negativt eller tvetydigt "ja".
Jag noterar synpunkten att det belopp som anslagits för perioden 2000-2006 är otillräckligt. Jag blev inte överraskad att se det nämnas i betänkandet. Det är förvisso sant att de 5,35 miljarder euro som rådet godkänt - jag talar inte om några hemligheter - är mindre än vad kommissionen hade föreslagit. Men tillsammans med den europeiska investeringsbankens lån innebär detta att nästan 13 miljarder euro kommer att finnas tillgängliga under den perioden, vilket inte är en obetydlig mängd pengar. Den viktiga saken nu är att se till att dessa pengar används effektivt i fråga om både kvalitet i våra åtgärder i förhållande till de politiska målen och när det gäller verklig reglering av utbetalningar.
Kommissionen har föreslagit att anslag till Meda-programmet i framtiden blir närmare sammankopplade med associeringsprocessen och genomförandet av ekonomiska reformer. Jag ber inte om ursäkt för detta och det gläder mig att se stöd för denna linje i ett av betänkandena.
Jag har uppmärksammat uppmaningarna att öka antalet anställda i kommissionen som skall arbeta inom denna sektor. Jag inser att den berörda personalen är ytterst hårt pressad, men varje beslut måste fattas inom ramen för en gradvis förändring av kommissionens totala personalnivå och här återigen skulle det glädja mig att få konkret hjälp från parlamentet.
Vi skall också detta år arbeta med ett program för att ta hänsyn till de sociala effekterna av ekonomisk övergång. Detta skall främja utbildning och undervisning, förbättra kvinnornas roll och socialförsäkringssystem liksom hälsorelaterade åtgärder.
Jag var inte överraskad att man i båda betänkandena uppmanade till ökat stöd för det civila samhället. Jag håller helt med om detta. Frågan är hur man skall göra detta på bästa sätt. Jag fruktar att en finansiering av mikroprojekt inte är svaret. Dessa är inte kostnadseffektiva och de är oekonomiska i fråga om personalresurser. Ett decentraliserat samarbete är att föredra, men inte i den meningen att man återigen skall sätta igång de gamla Medelhavsprogrammen för decentraliserat samarbete. Även om de hade aktningsvärda mål, kritiserades de hårt av Revisionsrätten och fick faktiskt allvarlig kritik från detta parlament. Vi måste snarare förklara tydligare för civilsamhället - vare sig der är icke-statliga organisationer, lokala myndigheter eller andra grupper - att våra program är öppna för dem och att de bara behöver organisera sig själva för att svara på våra uppmaningar till förslag.
Bra exempel på detta finns redan i vårt sektorsvisa regionala samarbetsprogram, till exempel om miljön, kulturarvet och demokratifrågor inom ramen för Meda-programmet. Jag föreslår att göra en samlad ansträngning i detta avseende och försöka att hitta en generell strategi. På längre sikt kan vi undersöka andra metoder för att stödja det civila samhället och jag kommer naturligtvis att vara beredd att överväga alla konkreta förslag som parlamentet eventuellt lägger fram.
Slutligen är jag glad att konstatera enigheten om behovet att synliggöra partnerskapet mera. Jag välkomnar varmt parlamentets aktiviteter i detta hänseende genom internationella kontakter på alla nivåer. Jag är bara ledsen över att jag inte kommer att kunna närvara vid forumet den 8 och 9 februari, men jag befinner mig på ett trojkabesök dessa två dagar. Jag hoppas att parlamentet kommer att vara förstående. Vi skall komplettera våra nuvarande aktiviteter genom att införa ett målinriktat program och använda all modern teknik som vi har tillgång till för att se till att det som vi gör uppskattas så brett som möjligt både i Europeiska unionen och bland parterna i Medelhavsområdet.
En talare, Obiols i Germà, som det gläder mig se på sin plats, sade att vi får inte bara låtsas hålla med om våra mål i Barcelonaprocessen. Någon annan, som tyvärr inte är närvarande, sade att vi bör lämna bevis på konkreta åtgärder. Det är vad vi försöker göra. Det är vad det dokument som vi lade fram i Marseille försöker göra: ett allvarligt försök att återuppliva Barcelonaprocessen med konkreta åtgärdsförslag.
Så när det gäller oss i kommissionen vill vi inte framföra samma gamla tal, vi vill inte gå runt i samma karusell med möten och toppmöten och konferenser och bilaterala överenskommelser. Vi vill genomföra alla associeringsavtal och få dem ratificerade, och vi har en bra chans att få igenom åtminstone ännu två associeringsavtal detta år; Jag skulle hoppas på alltihopa. Vi måste ta itu med frågor som syd-syd-handel och kumulation, vi måste ta itu med regionalt samarbete, vi måste snabba upp fullföljandet av åtaganden inom ramen för Meda. Detta är inte en virtuell politik. Det är en verklig politik som vi vill få att fungera i realtid. Jag hoppas att i kommande debatter i parlamentet - med lika bra deltagande från början till slut som denna har varit, åtminstone delvis - kommer vi att kunna dra upp riktlinjer för vårt arbete för det som måste vara en av Europeiska unionens prioriterade frågor för externa åtgärder.
(Applåder)

Situationen i Mellanöstern
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Mellanöstern.
Jag hälsar rådets tjänstgörande ordförande Danielsson välkommen och jag ger honom genast ordet för rådets räkning.

Danielsson
. Fru talman, ärade ledamöter! Fredsprocessen i Mellanöstern befinner sig, med tanke på det israeliska premiärministervalet den 6 februari, i ett osäkert läge. Parterna kom under förhandlingarna i Taba närmare en förhandlingslösning än de någonsin varit. Samtidigt har våldet på de palestinska områdena och det stora antalet dödade och skadade inneburit att förtroendet mellan de förhandlande parterna allvarligt reducerats.
Den israeliska regeringen står inför förändring, oavsett utgången av premiärministervalet den 6 februari, men fredsviljan torde förhoppningsvis samtidigt vara stark hos både den israeliska och den palestinska allmänheten. Premiärministervalet i Israel och den kommande regeringsbildningen blir viktiga faktorer i bestämmandet av fredsprocessens framtida färdriktning.
Trots svårigheterna har parterna inte velat förlora de framsteg som trots allt uppnåtts. I Taba förhandlade parterna direkt med varandra och utan någon tredje part närvarande. Atmosfären var seriös och resultatinriktad, och båda parter uttalade sig denna gång optimistiskt om möjligheterna att nå en slutuppgörelse. Tiden medgav emellertid inte att man nådde fram till någon sådan slutuppgörelse i Taba, men parterna enades den 28 januari om ett joint concluding statement. Detta uttalande kan utgöra en plattform att bygga vidare på den dag då förhandlingarna om en slutuppgörelse återupptas. Jag vill fästa de ärade ledamöternas och parlamentets uppmärksamhet på att i detta uttalande betonas särskilt Europeiska unionens roll i det fortsatta fredsarbetet.
Till ordförandeskapet och till andra adressater framförs från många håll önskemålet om en förstärkning av unionens redan stora engagemang i hela Mellanösternfrågan. EU har en viktig roll att spela genom att vi är den viktigaste handelspartnern för praktiskt taget alla länder i området och den största givaren av offentligt stöd till de palestinska områdena. EU har ju genom sin specielle representant Moratinos, som varit närvarande hela tiden, haft möjlighet att följa förhandlingarna i Taba. För unionen har det varit av stort värde just att herr Moratinos har kunnat delta och visa unionens stöd till förhandlingarna och unionens beredskap att bistå parterna.
Vidare vill jag understryka att ordförandeskapet under de senaste veckorna på högsta nivå haft regelbundna kontakter med ledningen i både Israel och Palestina. Ett genomgående tema vid dessa kontakter från ordförandeskapets sida har varit unionens vilja att bistå parterna på det sätt som de önskar. Dessa kontakter har hela tiden skett i nära samverkan med den höge representanten och med FN:s generalsekreterare.
Jag vill också understryka den betydelse som ligger i att den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, herr Solana, ingår i den internationella kommission under ledning av senator Mitchell som utreder det aktuella våldet på de palestinska områdena och som förhoppningsvis så småningom lägger fram förslag som förhindrar ett återupprepande av detta våld.
Den tidsmässigt alltmer utdragna krisen har ställt den palestinska befolkningen inför svåra ekonomiska och humanitära problem. Den palestinska myndigheten brottas dessutom med stora budgetära problem sedan den israeliska regeringen stoppat de transfereringar av skattemedel som den är skyldig att göra enligt det s.k. Parisprotokollet. Rådet (allmänna frågor) har i ett uttalande den 22 januari uppmanat Israel att återuppta dessa transfereringar. Unionen har dessutom, på intiativ av kommissionär Patten, genom extra bevillningar temporärt ställt medel till den palestinska myndighetens förfogande.
Situationen beträffade de mänskliga rättigheterna fortsätter att inge oro. Unionen har demarscherat hos den palestinska myndigheten med anledning av de dödsdomar som nyligen verkställts. Unionen har också demarscherat i Israel mot de utomrättsliga avrättningar av palestinier som bekräftats från militärt håll. Vi kommer att fortsätta att följa dessa frågor.
Tyvärr finns det inga nya uppgifter om initiativ eller framsteg vad gäller fredssamtalen Israel-Syrien och Israel-Libanon.
Fru talman! Unionen kommer, i dialog med parterna och också i nära samverkan med den nya amerikanska administrationen, att fortsätta att göra vad som är möjligt för att föra fredsprocessen till ett framgångsrikt avslutande på alla dess spår.

Solana
Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle mycket kortfattat vilja utveckla några punkter ytterligare ur politisk synvinkel som ett tillägg till ordförandeskapets uttalande.
Enligt min åsikt är dagens debatt av grundläggande betydelse vid den här tidpunkten. Jag tror att vi måste fokusera närmare på åtminstone tre frågor för att rikta in debatten. Den första av dem är denna: vilket blir det politiska panoramat i Israel efter valet den 6 februari? Den andra frågan, vilken även ordförandeskapet berörde är: hur skall vi komma ur den våg av våldsdåd som vi har bevittnat under de senaste månaderna? Och den tredje frågan, som kanske är den viktigaste: vilken inriktning bör vi ge fredsprocessen under år 2001?
År 2000 var ett år fyllt av förhoppningar: det började med en tanke om att det kanske skulle vara möjligt att komma fram till en definitiv lösning. Den syriska sidan vidtog några viktiga åtgärder. Men olyckligtvis tog år 2000 slut utan att vi hade lyckats uppnå freden. Vi måste göra allt som står i vår makt för att detta år 2001 verkligen skall bli det år när vi lyckas uppnå den.
Den nuvarande situationen är visserligen mycket osäker. Jag informerar er om, ärade ledamöter, att jag nu på morgonen har suttit i möte med den svenske statsministern, tillika rådets tjänstgörande ordförande, och med Förenta nationernas generalsekreterare. Vi samtalade praktiskt taget fram till lunch, vilken jag åt på planet för att kunna komma hit och samtala med er nu i eftermiddag.
För närvarande tas ett stort antal kontakter, och vi hoppas och önskar att dessa kontakter kommer att ge goda resultat och en möjlighet till ett sista och slutligt toppmöte innan valet den 6 februari. Jag tror att möjligheten att detta toppmöte skall äga rum fortfarande finns kvar, och även att det kan äga rum i Europa.
Som ordförandeskapet mycket riktigt har sagt, har det sedan den 23 december förra året tagits många viktiga kontakter, och vi har alla varit involverade på ett synnerligen aktivt sätt. Så aktivt att jag om ni tillåter mig, fru talman, säger att jag tillbringade årets första dag i Israel tillsammans med Barak och Arafat, och vi förde mycket betydelsefulla samtal.
Jag håller med ordförandeskapet om att förhandlingarna i Taba, utan tvivel har varit, vilket de deltagande också har sagt, de mest betydelsefulla förhandlingar som någonsin har genomförts. Jag anser att man har gjort framsteg inom alla områden.
I frågan om territorierna är vi mycket nära en möjlig uppgörelse, om det skulle ha funnits tid, av nästan hundra procent av detta, med några utbyten.
Ur säkerhetssynpunkt tror jag att vi kan nå en bra uppgörelse om vi godtar att det finns tre stationer med tidig alarmberedskap och att det är möjligt att utöka de internationella fredsstyrkor som garanterar stabiliteten längs Jordandalen.
Angående Jerusalem, så fortsätter samtalen om hur problemet med Klagomuren och den östra muren skall lösas och där har vissa framsteg uppnåtts, som ni vet. Det finns fortfarande inte något exakt beslut i den här frågan. Men det finns en önskan att kunna gå framåt och finna en definitiv lösning på frågan om Jerusalem.
Vad beträffar flyktingproblemet, har avancemang även skett inom den frågan under mötena i Taba, och framstegen gäller specifika och konkreta frågor. Det underutskott som har bildats för det här ändamålet har gjort stora framsteg i alla frågor som rör flyktingarna, även om det för tillfället har tvingats skjuta upp den grundläggande frågan om rätten till återvändande. De har skjutit upp den här frågan för att finna specifika och konkreta lösningar på specifika och konkreta problem: internationella kommissioner, hur skall man finna resurser i de olika länderna för att hjälpa i den riktningen, och så vidare.
Följaktligen, ärade ledamöter, finns det fortfarande hopp om att vi antingen kan nå ett definitivt avtal - ett svagt hopp för att säga er sanningen, utsikterna till att nå ett avtal innan söndagen är nämligen mycket små - eller ett tydligt och klart avtal mellan de två parterna om en rad parametrar av ett sådant slag att det alltid finns en samling uppnådda avtal som har godtagits av båda parter, hur situationen än är i Israel och i territorierna från och med den 6 februari, för att vi inte skall vara tvungna att påbörja de kommande förhandlingarna nästan från noll.
Vad jag kan säga er är att från Europeiska unionens sida kommer alla de följande ordförandeskapen utan tvivel att fortsätta ett åtagande som inte bara är politiskt, utan även personligt. Den svenske statsministern Göran Persson är personligen involverad till hundra procent, vilket jag själv har blivit varse under de timmar vi har tillbringat tillsammans per telefon när vi har genomfört alla nödvändiga förhandlingar för att försöka nå en lösning, och tvivla inte ett ögonblick på att vi från vår sida kommer att fortsätta involvera oss fysiskt, personligt och politiskt i den här frågan, för som ni vet är det viktigt för oss att denna konflikt i Mellanöstern får en lösning; det är mycket viktigt för oss.
Det är även viktigt att understryka det konstruktiva agerandet från länderna i regionen. Både Jordanien och Egypten vidhåller ett fast och beslutsamt åtagande för att försöka finna en förhandlad och definitiv lösning. Situationen kommer att bli mycket svår, och när valresultatet blir känt kommer det otvivelaktigt at uppstå osäkerhet och vi måste framhärda i vår beslutsamhet att fortsätta stödja den här fredsprocessen, vilket vi européer alltid har varit.
Ur andra synvinklar, ur en ekonomisk synvinkel, har ordförandeskapet sagt att vi redan stöder fredsprocessen. Jag är övertygad om att kommissionen också kommer att göra detta. Vi kommer att fortsätta visa samma generositet som Europeiska unionen alltid klart och tydligt har visat.
Jag skulle vilja säga några ord om undersökningskommittén, en kommitté som inrättades som ett resultat av toppmötet i Sharm el-Sheikh. Kommittén har fungerat väl en tid, men för en vecka sedan beslutade Israels regering att bryta kontakterna med den till efter valet. Även om det fortfarande finns en delegation från kommittén i området, kommer vi som medlemmar av kommittén inte att bege oss till territorierna förrän den 16 februari. Detta är vad jag kan säga er för ögonblicket.
Slutligen vill jag än en gång upprepa att vi kommer att fortsätta arbeta de dagar som återstår med full energi och beslutsamhet, och om ett toppmöte till slut äger rum, kommer den europeiska representationen att närvara vid detta, och den kommer att göra allt som står i dess makt för att ge en här processen en knuff i rätt riktning.
(Applåder)

Patten
. (EN) Fru talman! Jag är mycket tacksam för denna möjlighet att uttala mig kort i denna debatt. Jag har inte för avsikt att upprepa något av det som jag sade i den senaste debatten och inte heller upprepa det som ordföranden och den höge representanten just har sagt, inte på grund av att det inte är viktigt utan för att upprepning skulle vara en förolämpning mot ledamöterna i kammaren.
Naturligtvis hoppas vi alla på framsteg i fredssamtalen. Naturligtvis anser vi alla att det skulle vara dumdristigt att spekulera om scenariot i Israel efter valet. Det är upp till Israels folk att göra sitt demokratiska val och sedan för resten av oss att klara av följderna. Givetvis är vi alla allvarligt oroade över förlusten av liv på båda sidor. Det har redan blivit ett stort antal offer på grund av alltför mycket våld och vi är djupt oroade över det utomrättsliga dödandet som Israels säkerhetsstyrkor gör sig skyldiga till. Detta undergräver inte bara förhoppningen om att uppnå en förhandlingslösning det är inte heller godtagbart för en demokratisk nation att tillgripa sådana metoder med grov kränkning av mänskliga rättigheter och rättssäkerhet.
Låt mig likaså klargöra att vi är också djupt oroade över palestiniernas dödande av israeliska civila och över de nyligen skedda avrättningarna av palestinier. Även detta är oacceptabelt, särskilt med tanke på den palestinska myndighetens tidigare löfte om ett moratorium mot dödsstraff.
Vi är också fortfarande oroade över den humanitära situationen på Västbanken och i Gaza. De kvarvarande gränsavstängningarna av Israel ger förödande effekter på den palestinska ekonomin och därför, inte överraskande, på den politiska stabiliteten. De påverkar också införandet av humanitär hjälp till de palestinska territorierna. Den palestinska myndigheten har till exempel meddelat kommissionens företrädare i Jerusalem att den officiella invigningen av Gazasjukhuset - ett sjukhus som detta parlament kanske känner till alltför väl - ursprungligen planerad till mitten av januari, måste skjutas upp tills vidare. Situationen har försämrats ytterligare och personal och patienter hindras att ens komma fram till sjukhuset. På samma sätt kan varken utrustning eller förnödenheter som syrgas, mediciner och bränsle inte nå fram till sjukhuset och vidare byggnadsarbete har tillfälligt behövt uppskjutas.
I sin preliminära rapport efter UNWRA:s upprop om krisläge i december framför den också oro över allvarliga svårigheter med att få fram livsmedel, byggnadsmaterial, medicinska artiklar och andra oumbärliga förnödenheter. Säkerheten för personalen som arbetar med den humanitära hjälpen har allvarligt äventyrats.
Jag beklagar väldigt mycket att situationen har fortsatt att försämras. Vi har dock fortsatt att göra vår ståndpunkt kristallklar. Vi har krävt att de kvarvarande transfereringsstoppen för den palestinska ekonomin måste hävas. Vi har bett Israel att omedelbart upphöra med att hålla inne de skattemedel som den är skyldig utbetala till den palestinska myndigheten och vi har reagerat snabbt på krisen genom att ta itu både med den humanitära situationen och den palestinska myndighetens prekära situation.
I december anslog kommission 15 miljoner euro i katastrofhjälp som uppgick till 14,5 miljoner euro enbart till UNWRA som svar på dess vädjan om katastrofhjälp. Dessutom betalade vi ut 27,5 miljoner euro som extra medel då vi ansåg att det låg i båda sidors intresse att inte försämra den palestinska myndighetens möjlighet att utbetala löner. I samma anda ordnade kommissionen de nya extra medlen på 90 miljoner euro som ordförandeskapet hänvisade till. Jag är mycket tacksam för att parlamentet och rådet gjorde den kloka överföringen möjlig före jul. I förra veckan transfererade jag en första del av 30 miljoner euro till den palestinska myndigheten.
Vi måste titta på hur situationen troligen blir under resten av året. Då våra resurser är begränsade måste vi noga överväga hur vi skall gå vidare. Om vi fortsätter att göra utbetalningar varje månad från de extra medlen för att klara av den palestinska myndighetens nuvarande administrativa behov, inbegripet utbetalning av löner för tjänstemän inom civilförvaltningen, utbildning, hälsovård och andra samhällstjänster, kommer medlen mycket snart att ta slut.
Den palestinska myndigheten står nu inför en oavbruten minskning av intäkter och ett ökande underskott. De kommer att behöva ändra sin politik. I stället för att bara ösa från mun till mun måste vi undersöka hur vi kan bistå på längre sikt. Europeiska unionen och det bredare internationella samfundet har förvisso intresse av att bevara den palestinska myndighetens ekonomiska och institutionella ram, som vi har hjälpt till att skapa och som vi har hjälpt till att finansiera mer generöst än någon annan.
Om den palestinska myndigheten misslyckas skulle det bli en mycket allvarlig motgång för möjligheten till fred i regionen, den israeliska säkerheten skulle hotas och våra ansträngningar för att främja samarbete och stabilitet i Mellanöstern skulle undergrävas. Därför måste den palestinska myndigheten och världssamfundet som helhet titta bortom det aktuella krisläget och överväga hur man skall lösa den stadigt ökande finansiella bristen i de palestinska finanserna.
Det finns en annan fråga som jag bör ta upp och jag gör det med all vederbörlig finkänslighet, men jag tror inte att det är i strid med erfarenheten hos de ärade ledamöterna i denna kammare som nyligen har besökt området. Vilka förfärliga problem som den palestinska myndigheten än står inför, för vilken jag hyser stark medkänsla, skulle ingenting berättiga metoder som faller under den nivå av redbarhet som vi har rätt att förvänta från varje mottagare av vår finansiella hjälp och som varje samhälle har varje rätt att förvänta från sina myndigheter. Jag anser att jag har rätt när jag säger, som jag nämnde för en stund sedan, att några ärade ledamöter som har besökt området nyligen har bestämda åsikter om denna fråga.
Vi vill spela vår roll med att bistå den palestinska myndigheten, men om vi skall göra detta då måste vi kunna försäkra Europeiska unionens budgetmyndighet, som måste svara inför Europas skattebetalare, att de medel vi ställer till förfogande används på ett bra och korrekt sätt.
Jag upprepar vad jag nyss sade, att vi vill göra vad vi kan för att bistå den palestinska myndigheten. Jag hoppas verkligen att myndigheterna i Israel skall upphöra med den ekonomiska och finansiella blockaden av de palestinska områdena för på kort, medellång och lång sikt kommer detta att öka instabiliteten och ge stöd för våldet.
(Applåder)

Galeote Quecedo
Herr talman! Jag vill börja med att tacka för informationen och för kommentarerna från både rådet och kommissionen och framföra att min grupp delar den försiktiga optimismen, och låt oss också hoppas att de uppgifter bekräftas som den höge representanten har givit oss vid denna mycket känsliga tidpunkt när det endast återstår några dagar till valet i Israel och mitt under den övergångsperiod som Förenta staternas regering befinner sig i, en regering som måste rekonstruera sin politik i området.
Men vi får inte glömma bort att fram till dags dato har vi räknat fler än 400 dödsfall till följd av "intifadan", som har återfört oss till ett scenario som vi trodde att vi inte skulle behöva uppleva igen. Min grupp bedömer också den ökade europeiska närvaron i området under de senaste månaderna som klart positiv. Som ordförandeskapet nämnde, är det sant att herr Solanas medverkan vid toppmötet i Sharm el-Sheikh och i undersökningskommissionen samt Europeiska unionens närvaro i Taba genom sitt särskilda sändebud ambassadör Moratinos, har gjort det möjligt för oss att bidra effektivt till fredsprocessen.
Vi anser att Europeiska unionens politiska närvaro i området måste intensifieras, vilket anser vara förenligt med den fundamentala roll som Förenta staternas regering måste fortsätta att spela i hela den här processen. Parterna har tillstått att de aldrig har varit så nära en slutuppgörelse som i Taba, men vi får inte låta den skenbara euforin förblinda vår realism. Både israelerna och palestinierna måste vara medvetna om att de har en gemensam fiende; den extremism som fundamentalisterna från båda sidor står för, vilken utgör det främsta hotet mot fredsprocessen och välståndet och stabiliteten i regionen, och att den även utgör en odiskutabel risk för hela Medelhavsområdet.
Jag anser dock att vi måste vara medvetna om att vi står inför en nationell konflikt som är ett historiskt arv, vilket har genomsyrat utbildningssystemen i vissa länder och på så sätt givit bränsle åt hatet inom de yngsta generationerna. Vi kan uppenbarligen inte vänta oss en magisk lösning på detta problem, och vi måste visa uthållighet inför den här situationen. Jag anser att en koppling mellan diskussionerna om fredsprocessen i Mellanöstern med den nya impuls som vi vill ge Barcelonaprocessen från Europeiska unionens håll är mycket relevant, precis som vi gör här i dag och som kommissionär Patten har gjort, för det största bidraget som Europa kan ge fredsprocessen just nu är säkerligen att upprätthålla andan av europeiskt samarbete i Medelhavsområdet genom att förstärka livskraften i samarbetet och hålla utvecklingen vid liv, oberoende av de politiska påtryckningarna.
Under de senaste dagarna har israeler och palestinier uttryckt enighet om att det är absolut nödvändigt att få slut på våldet och återställa lugnet i området, men dessutom har de arbetat tillsammans med att utveckla kreativa lösningar på de problem som skiljer dem åt: Jerusalem, de definitiva gränsdragningarna, flyktningarna och bosättningarna som herr Solana nämnde. Unionens mycket speciella ansvar blir att befästa dessa grundvalar oberoende av de senaste dagarnas interna politiska turer. Vi måste stödja parterna så att de inriktar sig på att nå en lösning som grundas på en fredlig upplösning på de meningsskiljaktigheter de har, och som grundas på tolerans, respekt för de mänskliga rättigheterna och ett befästande av freden.

Sakellariou
Herr talman, rådets tjänstgörande ordförande, herr kommissionär, den höge representanten för GUSP! Efter ert inlägg för några minuter sedan, tycker jag att ni förtjänar ytterligare en titel: hög representant för hoppet. Låt oss hoppas att ni har rätt! Olyckligtvis delar jag inte er optimism, min inställning är mer försiktig, men jag medger att era ord har lindrat min oro.
Mina damer och herrar! Fredsprocessen må vara fullständigt banaliserad, men dess principer är i likhet med tidigare giltiga och omistliga. För det första: De grundläggande överenskommelserna från Oslo existerar och gäller som förr. Ingen människa, inte heller Sharon, kan tvivla på deras moraliska och folkrättsliga giltighet. Bland annat syftar jag uttryckligen på principen om "land för fred", som sedan Madrid utgör grunden för tillnärmningen och förhandlingarna.
För det andra: Säkerhetsrådets beslut 242, 338, och naturligtvis även 194 om flyktingarna, måste uppfyllas, för att därmed skapa grundvalen för en rättvis och varaktig fred.
För det tredje kommer jag till kärnproblemet, utan vars lösning inte heller någon fred kan skapas, det sade ni ju ärade GUSP-representant: Alla ockuperade områden skall lämnas tillbaka och all bosättning på dessa områden måste avbrytas, palestinierna skall ges rätt till alla delar av Jerusalem, de palestinska flyktingarna skall ges rätt att återvända, något som kanske också utgör det allra största problemet.
Jag kommer till slutet, i och med att jag återupprepar vad som ofta har sagts och understrukits i denna kammare: Europeiska unionen har en stor moralisk förpliktelse och ett vitalt egenintresse av att spela en politisk roll i denna fredsprocess som motsvarar dess politiska engagemang. Den arbetsfördelning som tidigare funnits, enligt vilken USA sysslar med politiken och Europeiska unionen betalar för den, är inte längre godtagbar. Den har fram till i dag inte heller lett till några användbara resultat. Det handlar här inte om att ersätta USA med EU i fredsprocessen, utan det handlar om att Europeiska unionen tillsammans med Förenta staterna förenar sina ansträngningar för att hitta en rättvis lösning. Det är vad jag skulle kalla en fredsprocess.
Sharm el-Sheikh var med er närvaro, herr GUSP-representant, och FN:s generalsekreterares närvaro, en ny ram för fredsförhandlingarna. Vi hoppas att denna nya modell kommer att bevaras och ger oss bättre resultat än tidigare.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr Sakellariou. Till parlamentets förvåning surfar ni så elegant mellan språken att det bara susar!

Van der Laan
Herr talman! EU är den viktigaste givaren av stöd till de palestinska områdena. Sedan avspärrningarna lever enligt FN mer än en miljoner palestinier under fattigdomströskeln på två dollar om dagen. De mänskliga effekterna av avspärrningarna är om möjligt ännu värre. Kommissionär Patten nämnde det själv: sjuka människor kan inte ens ta sig till det europeiska sjukhuset i Gaza, eftersom ambulanserna inte kommer igenom avspärrningarna. Det är alltså av största vikt att vi fortsätter att ge vårt stöd. Jag gläder mig åt att rådet och kommissionen delar den uppfattningen.
I söndags återvände jag med en delegation från parlamentet från de palestinska områdena. En sak är vi alla överens om: att ge pengar är viktigt, men inte tillräckligt. Unionen måste också ta sitt politiska ansvar. Det lyckas nätt och jämnt att med mycket små steg spela en fullvärdig roll i fredsprocessen. Det beror inte minst på den oenighet som råder inom unionen. Jag skulle således gärna vilja höra från Solana vad han gör för att unionen innehållsmässigt skall kunna enas om en gemensam hållning.
När man snart lägger fram detaljerade kartor över Jerusalem, planer för bosättningarna och bestämmelser för återflyttningen och även för kompensation till flyktingar, förfogar unionen då verkligen över tillräckligt med expertis för att på egen hand kunna inta en förnuftig ståndpunkt, eller överlåter vi det åt amerikanerna?
Vi måste se upp så att den här diskussionen inte blir onyanserad. Europa kan ju faktiskt tillfoga ett mervärde genom att bevara ett visst mått av neutralitet. Det förekommer kränkningar av avtal från båda sidor i den här konflikten. Detta måste vi ställa dem båda till svars för. Att bringa människor om livet är alltid oacceptabelt, vare sig det nu rör sig om den palestinska myndighetens avrättningar eller den israeliska arméns lönnmordspolitik. Men, herr Danielsson, Europa utsätter sig för risken att bli beskyllt för att vi mäter med olika mått när vi tar fyra och en halv månad på oss för att ge israelerna en tillrättavisning, samtidigt som det sker omedelbart när det gäller palestinierna.
Även detta parlament löper risken att med sina två delegationer, en för Israel och en för de palestinska områdena, sända ut ett felaktigt budskap. Vi måste nu arbeta för enighet och förståelse för de legitima problem som finns på båda sidor.

Lagendijk
Herr talman! Om det var någonting som förra veckans besök i de palestinska områdena tydliggjorde, då var det den dramatiska försämring som har ägt rum de senaste fyra månaderna. När jag var där senaste gången i början av intifadan, framstod det klart att det ekonomiskt sett fanns en framtid för en särskild palestinsk stat. När man nu går runt i Betlehem eller Jerusalem gör det ont att se att ekonomin har rasat ihop fullständigt, en följd av att alla turister uteblir och en följd av den israeliska regeringens avspärrningspolitik som gör att tiotusentals arbetare inte kan ta sig till sina arbeten.
Även den politiska situationen har försämrats dramatiskt till följd av den retorik som går ut på att inte göra några kompromisser, och det dominerar nu den palestinska sidan, mycket förståeligt med tanke på den israeliska regeringens likvidationer, en politik som med rätta, om än något sent, har fördömts av Europeiska unionen. skall jag vara ärlig så är mina intryck kort sagt mycket negativa efter förra veckans besök.
Och ärligt talat är mina förväntningar inte heller särskilt positiva. I det avseendet kan jag instämma med Sakellariou. Mina förväntningar är att fredsprocessen kommer att gå i stå till följd av Bush-regeringens avvaktande hållning och till följd av det faktum att jag tror att Sharon-regeringen, som säkert kommer att tillträda, under internationell påtryckning kommer att hålla sig ganska lugn till en början.
Men detta avstannande skulle kunna vara en blessing in disguise om Europeiska unionen använder den här tiden väl. Det är möjligt, det skulle kunna vara möjligt om Europeiska unionen använder sin roll som palestiniernas främsta bidragsgivare och Israels främsta handelspartner på ett bra sätt.
Vad palestinierna beträffar bör det enligt mig handla om följande. Europeiska unionen borde använda sin roll som främsta givare för att visa palestinierna på det faktum att den oerhört utbredda korruptionen, som många på lokal nivå motsätter sig och ondgör sig över, att den korruptionen upphör. Det borde också innebära att de mänskliga rättigheterna respekteras i mycket högre utsträckning av de palestinska myndigheterna. Det gäller inte bara i fråga om avrättningar, utan också när det till exempel handlar om hur fångar behandlas. När det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna får det inte vara så att Europeiska unionen finansierar utbildningen av poliser, samtidigt som ingenting förbättras i praktiken.
Till sist då den punkt som rör palestinierna. Lokala val måste hållas för att förbättra den palestinska myndighetens legitimitet. Vad Israel beträffar så anser jag att Europeiska unionen måste göra det fullkomligt klart för Israel att det inte kan bli fråga om business as usual om förtrycket fortsätter efter det kommande valet, om bosättningspolitiken inte förändras och viljan till att nå fram till ett avtal inte förbättras. Det får inte vara så att vi fortsätter att bedriva handel med en partner som under flera års tid inte gör som vi begär. Då måste vi också våga dra konsekvenserna av det och våga ta upp bestämmelserna i associeringsavtalet och våga vidta åtgärder. Om Europeiska unionen använder sin ekonomiska ställning väl, så kommer den även i framtiden att kunna spela en politisk roll, en politisk roll som gör rättvisa åt de önskemål som finns i regionen samt unionens egna intressen.
(Applåder)

Morgantini
Herr talman! I ett inlägg i Davos beskrev ordföranden Arafat det stora behovet av fred och sade sanningen om de förnedrande och tragiska livsvillkoren för den palestinska befolkningen, som utsätts för kränkningar av de mänskliga rättigheterna från den israeliska arméns sida. Medierna har tolkat detta som att Arafat har gjort halt i fredsprocessen och man har kritiserat Peres för att han inte protesterat. Faktum är att Peres mycket väl vet att Arafat talar sanning. Vi har kunnat konstatera sanningshalten även vi, i den delegation från Europaparlamentet som varit på platsen.
Den palestinska befolkningen är tvingad att leva i ett fängelse under bar himmel; vägarna som leder in i och ut från deras byar har ockuperats av militären och är stängda; oräkneliga check points längs huvudvägarna hindrar palestinierna som inte kan komma till sina arbeten; kollektiva bestraffningar. Låt mig bara berätta en episod: Sabrine föddes den 24 januari vid en check point; vid den andra klipptes navelsträngen av. Modern, som lämnade byn Antis kl. 17.00 kom fram till sjukhuset i Ramallah kl. 20.30 på kvällen, efter att ha kört en väg som normalt tar cirka 40 minuter. Det står om hennes odyssé i den israeliska dagstidningen Ha'aretz. Allvarligt sjuka skickas tillbaka, sjukvårdspersonal hotas.
I Gaza har vi sett hundratals kvadratmeter mark som förvandlats till öken genom att enorma palmer, olivträd och apelsinträd ryckts upp med rötterna och förstörts. Var träden skyldiga? Ja, för de kunde gömma eventuella attacker från palestinier mot de kolonisatörer som är deras herrar och erövrare, som förstör palestinska bostäder och odlingar. Under tiden ökar hela tiden antalet bosättningar och settlers i det som borde vara staten Palestina, territorierna som ockuperats sedan 1967.
Det palestinska lagstiftande rådet kan inte utöva sina funktioner; ledamöterna från olika distrikt kan inte förflytta sig eller träffas. Till och med Arafat har enligt egen utsago förhindrats att röra sig fritt. Om den dramatiska ekonomiska strypningen har andra redan berättat. Import och export är blockerade, och Europeiska unionen kan vittna om detta: varje dag kommer det till kommissionen i Jerusalem rapporter om diverse kränkningar; bombningarna har även drabbat civila byggnader och skolor som levererats av Europeiska unionen. Ekonomiska katastrofer som det tar år att reparera.
Allt detta är välkänt och ingen av oss, framför allt de som har politiskt ansvar, kan säga: "Vi visste inte". Våra diplomater skickar tydliga rapporter om den israeliska koloniala politiken och tydliga rapporter - det har vi sagt till alla de palestinska ledare som vi har träffat - även om de kränkningar som den palestinska nationella myndigheten gör sig skyldig till. Men varför, har alla frågat oss - från Arafat till kvinnan eller mannan som lever i flyktinglägret - ingriper inte Europa politiskt och aktivt? Vi tror på Europa, har man sagt till oss, och det ligger i Europas intresse att vara en politisk partner i Mellanöstern och Främre Orienten. Det är detta vi undrar och som även vi säger: Europa måste bli kapabelt att bedriva en utrikespolitik som är effektiv och som ligger i linje med de grundläggande värden som vi alltid påstår oss stödja: respekt för internationell rätt och mänskliga rättigheter, och för Palestinas del innebär det att FN:s förklaringar skall följas.
Palestinierna är pragmatiska, det har vi sett och det märktes även i Taba: pragmatik när det gäller tillämpningen men fasthet när det gäller principer och rättigheter, något som även vi borde ha förstått som alltid diskuterar detta. Solana har rätt: Europa spelade en mer framträdande roll denna gången, men vi måste bli ännu aktivare. USA har misslyckats; vi bör inte försöka ersätta dem, utan bli jämbördiga partners i förhandlingarna. Vårt ekonomiska bistånd räcker inte; det som krävs av oss, och som är vår skyldighet...
(Talmannen avbröt talaren.)

Pannella
Herr talman, herrar företrädare för ordförandeskapet, kommissionen, herr Solana, hög representant, ärade kolleger! Jag har naturligtvis lyssnat på samtliga inlägg och jag har även läst betänkandena. Personligen anser jag att de frågor, som behandlas i fördragen som upprättar Europeiska unionen, från Romfördraget och framåt, som historien och europeisk rätt behandlar och ställer, i sin helhet utplånats från era samveten med undantag av enstaka nödrop som mumlas som en litania: mänskliga rättigheter, etc., etc.
Den verklighet vi står inför gör oss till medbrottslingar med det onda, med mördarna och dem som torterar rätten till liv och det rättvisa livet och som vi har framför oss med all önskvärd tydlighet, sedan 1985, i det som blev f.d. Jugoslavien. Ett beteende som dagens saknar strategi, saknar kunskap om vår unions institutionella mål, åtminstone de mål som i abstrakt form skapat stadgan om grundläggande rättigheter, stadgan om de europeiska medborgarnas och andras rättigheter. Inget av allt detta finns i det som så lyckat, ärligt och framför allt modigt beskrevs av höge representanten Solana som EU:s utrikespolitik, en byråkratisk och ineffektiv process, utan allt mervärde i termer av konkreta åtgärder och framsynthet.
Vi har detta problem: ni är så snabba, Morgantini & Co., att för oss beskriva smärtan, tragedierna som drabbar palestinierna, palestinska kvinnor och män, arabiska kvinnor och män, i Mellanöstern; så vältaliga, så envisa, så ihärdiga, med samveten som är så rena och brinnande, ni känner den arabiska och palestinska mannen och kvinnan enbart om de träffas av en israelisk kula; men ge dem då åtminstone rätten att begravas, att bli erkända. Ställda inför de arabiska, palestinska medborgarna i Mellanöstern, som dagligen dör, mördade av sina regimer - saudier, fundamentalister till höger, till vänster - inför den historiska alliansen, stärkt av schejkerna och makten i Mellanöstern, allierade med de stora multinationella oljebolagen och med er, en vänster som är mer eller mindre kommunistisk; ställda inför den kurdiska verkligheten, som inte enbart är turkisk, utan också irakisk etc.; ställda inför den konkreta vardagen för dessa saudiska och palestinska människor, så ägnar ni er bara åt dem om det sker en sammandrabbning med den israeliska motparten, många gånger med allvarliga felgrepp från deras sida. Ni uppmärksammar förekomsten av palestinier enbart när ni kan utnyttja dem för att komma åt den som råkar vara fienden för dagen, det må vara USA, Israel, Europeiska unionen, aktiva när det gäller att respektera vissa värden, som till exempel att respektera Milosevic Belgrad, som att respektera hela den jugoslaviska situationen.
Vi måste därför säga följande, herr talman: den största faran som finns för freden är Israels reella svaghet. Israel tar kanske risker - och det är därför som det israeliska folket förvånande nog föredrar det gamla lejonet Sharon framför den vise, förnuftige och modige Barak - men upplever samtidigt att varje medgivande kan riskera att bli för mycket jämfört med den fred som erövrats. Det är detta som är problemet: när vi har hundra, hundrafemtio kilometer att färdas i ett territorium kan en ytterligare kilometers medgivande i själva verket bli en framskjuten skyttegrav för att starta ett krig utifrån en dålig fred. Detta är vad de fruktar. Men vem är det som fruktar detta? Det är den israeliska demokratin som fruktar detta, men för er är det totalt likgiltigt! Herregud! Vad är detta för ett Europa?! Om rätten till nationellt oberoende och frihet är att inte 60 procent av pengarna skall förbrukas av lokala diktatorers arméer, oftast för korruption och kontroll av olika klasser av medborgare genom byråkrati och militärer och extremhögern, av kvinnor och män från alla möjliga håll! Men var står det skrivet att Europeiska unionen gör sig till garant för nationalstaten, dess oberoende och dess erövringar? Rätten till en nationalstat av artonhundratalsmodell står i dag ingenstans inskriven, inte i människors hjärtan eller kulturer: det finns civila, politiska, mänskliga rättigheter i mötet med alla typer av statliga, centrala eller centraliserade myndigheter, och om detta har ni ingen som helst aning!
Israel borde vara en del av, en gräns för Europeiska unionen. Inte heller Israel förstår detta, Israel som inte kan fortsätta försvara sig som nationalstat, ett litet brohuvud för demokratin som under femtio år, varje dag alltmer, tvingats att riskera sitt liv, sin egen fred och andras. Detta är alltså vad vi önskar, herr talman! Vi har en skriftlig förklaring som vi håller på att utarbeta och som redan undertecknats av trettio parlamentsledamöter, där vi kräver ett fullständigt deltagande av Israel i vår union: en kamp som måste utkämpas i Bryssel och i Tel Aviv, men det brådskar. Detta är vad vi kommer att försöka erövra, som radikala, eftersom det är ett klokt steg mot att erövra friheten.

Belder
Herr talman! Jag har med stort intresse tagit del av de slutsatser som rådet (allmänna frågor) drog om fredsprocessen i Mellanöstern i början av förra veckan. Föresatsen att arbeta tätt samman med den nya amerikanska regeringen kring president Bush på denna minerade mark i diplomatiskt avseende förtjänar Europaparlamentets stöd. Detta synsätt vittnar om insikt i Europeiska unionens politiska begränsningar i Mellanöstern. GUSP:s höge representant Solana gav på ett mycket exakt sätt uttryck för denna realism i en intervju i Süddeutsche Zeitung nyligen: "Vi kan övertyga, utöva tryck, ge ekonomiskt stöd. Men vi vet också vad vi inte har möjlighet att göra. Det enda land som kan ge båda sidorna trovärdiga säkerhetsgarantier är Förenta staterna."
Dessutom anmodar rådet (allmänna frågor) i sina slutsatser i synnerhet såväl israeler som palestinier att anstränga sig till det yttersta för att nå fram till ett lyckat resultat i de pågående förhandlingarna i Taba. Under tiden har förhandlingarna, åtminstone enligt utsagor från talesmän från båda sidor, avslutats på ett sätt som i alla fall ger ett visst hopp.
Hur förhåller sig då rådet och kommissionen inom den här specifika ramen till de hårda beskyllningar som presidenten för den palestinska myndigheten, Arafat, riktade mot staten Israel och dess stridskrafter i Davos i början av den här veckan? Mot bakgrund av det israeliska premiärministervalet den 6 februari satte detta verbala anfall definitivt stopp för det planerade mötet mellan den israeliska premiärministern Barak och Arafat i Stockholm i dag.
Herr talman! Jag skulle därför gärna vilja höra hur rådet och kommissionen bedömer detta föga konstruktiva internationella uppträdande från Arafats sida.
Mot slutet av slutsatserna kritiserar rådet (allmänna frågor) staten Israels ekonomiska och finansiella politik gentemot den palestinska myndigheten. En lika kritisk kommentar till den palestinska myndighetens offentliga avrättning av två så kallade "kollaboratörer" saknas däremot i detta dokument. Vadan denna försummelse? När allt kommer omkring så vågade palestinska människorättsorganisationer protestera mot en förkastlig och mycket ofullständig rättegång. Jag får väl ändå förmoda att rådet och kommissionen inte vill tillämpa sin egen norm för en demokratisk rättsstat på olika sätt i varje enskilt fall.
Herr talman! Det svenska ordförandeskapets och kommissionär Pattens tydliga ställningstagande i den här debatten har inte fått mitt förtroende att komma på skam.

Morillon
Herr talman! Europa kan inte längre nöja sig med att från sin balkong titta ned på vad som händer på andra sidan Medelhavet och ge sig gott samvete genom att mer eller mindre generöst tilldela medel som det inte alltid kunnat kontrollerat användningen av, vilket kommissionär Patten lämpligt just erinrat om.
Europa måste ta det ansvar som förväntas av det, bredvid sina amerikanska partner. Det är vad ni ägnar er åt, herr höge representant, och vi är många som gläds åt de åtgärder ni vidtagit i den riktningen, i nära samarbete med Moratinos. I avvaktan på resultaten av ändringarna som gjordes i Washington och de som sannolikt kommer efter resultatet av det kommande valet i Israel, förstår vi att ni alla måste vara försiktiga och att det är svårt för er att i dag göra någon som helst prognos, även om vi i era uttalanden, herr Solana, kunnat skönja en viss optimism som vi inget hellre vill än dela. Vår övertygelse inom PPE, vilken jag är övertygad om delas av ett stort antal av våra kolleger i andra politiska grupper, är att genom er måste Europa helt opartiskt blanda sig i den pågående förlikningsprocessen, för att den skall kunna utmynna i det förväntade lugn som föregår den förväntade försoningen. Europa kan bara göra anspråk på denna medling om det inte ställer krav på neutralitet, som om det var direkt ointresserat, utan på opartiskhet. Men det är tyvärr inte den bild Europa gett av sig själv genom att dela upp sig, i går återigen, som den gjorde i samband med omröstningen den 20 oktober förra året i Förenta nationernas generalförsamling.
Herr höge representant! För att ni skall kunna tala i Europeiska unionens namn måste unionen tala med en röst. Jag ber er, och jag ställer frågan till rådets tjänstgörande företrädare, hur är det med det i dag ? Har ni i era kontakter med medlemsstaternas regeringar noterat en vilja till harmonisering av åsikterna ? Det blir min första fråga.
Min andra fråga vänder sig lika mycket till rådet som till kommissionen och hänvisar till den som jag ställde till er, herr höge representant, vid den föregående debatten och då ni inte hade tid att lämna något svar. Anser ni inte att tiden kommit för ett intelligent initiativ från Europeiska unionen om Jerusalems ställning? Jag glömmer inte att vi i Strasbourg hörde de modiga förslagen från ordföranden i Knesset och hans palestinska motsvarighet. Kan vi räkna med er, herr Solana, för att med all den diplomati och stramhet som krävs erinra era samarbetspartner om att Jerusalem inte bara är judendomens och islams heliga stad utan även hela kristenhetens ?

Fava
Herr talman! Denna debatt lär oss, än en gång, att ordet fred är en lögn om det inte åtföljs av politiska åtgärder, om man sen inte vågar ta risken att välja. Fred är ett farligt ord om det är Europeiska unionen som måste uttala det och om vi inte är kapabla att utnyttja detta ord och låta det åtföljas av handling. Den handling som krävs av oss är en politisk handling, dvs. att vi direkt och fullt ut axlar det politiska ansvaret för fredsprocessen i Mellanöstern. Europeiska unionen, herr talman, deltar antingen fullt ut i fredsprocessen, inte bara som handelspartner, inte bara som det största givarlandet, eller också inte alls. Låt mig påminna om det sammanhang som många av mina kolleger redan har beskrivit så bra: å ena sidan, tre resolutioner från Förenta nationerna som gäller territorier och flyktingar, ignorerade av Israel även när det gäller ett enkelt godkännande av de principer som dessa resolutioner innehåller; å den andra, ett permanent belägringstillstånd i de palestinska territorierna: 120 000 anställda som förhindras att arbeta, skador för tre miljarder dollar, löner som betalas till tjänstemän och administratörer enbart tack vare direkta kontantutbetalningar från Europeiska unionen, hälften av de civila som dödats är under 18 år. Herr talman! Jag är inte intresserad av vilken färg kulorna har, de kan vara israeliska, irakiska eller turkiska. Jag hävdar att Europeiska unionen har en skyldighet att fördöma varje kula som dödar ett barn.
Slutligen, herr talman, det som oroar mig mest är apartheid, ett ord som inte borde ha hemortsrätt när vi talar om Mellanöstern och Palestinafrågan, men som tyvärr är en del av det klimat som vi är tvungna att leva med: misstanken att i den regionen bedöms livet efter olika skalor om man är arab eller israel. Framför allt när det gäller förmågan att uppröras och att finna sig i omständigheterna.
Det är omöjligt att inför allt detta bevara en kylig distans. Vi måste hävda regler och principer, framför allt om regeringen Bush skulle visa sig inte kunna eller vilja garantera dessa regler och dessa principer. Det är sant - det påminde Solana om - förhandlingarna fortsätter, men parallellt med förhandlingarna fortsätter också de nya bosättningarna från den israeliska regeringen.
Detta är anledningen till att vi inte fullt ut kan dela Solanas optimism. Vi måste se längre, säger kommissionär Patten. Vi instämmer! I dag är det politiska ansvar som åligger oss att uppnå ett fredsavtal; i morgon kommer det att vara att se till att det avtalet respekteras och att dess internationella legalitet garanteras: i Mellanöstern väntar de på Europa, herr talman, för de tror på Europa. Om inte vi själva tror på Europa, så kommer det förtroendet att visa sig fullständigt meningslöst.

Ries
Herr talman! Denna debatt, det har andra redan sagt, äger rum vid ett avgörande tillfälle för förgrundsgestalterna men även för Europa.
Det är till att börja med avgörande på grund av det nära förestående valet av premiärminister i Israel. Denna vecka handlar det om resultaten från valurnorna. Diskussionerna i Taba är också, åtminstone officiellt, uppskjutna trots att de hade lett till att senarelägga inrättandet av kommissioner bl.a. beträffande frågorna om gränserna, Jerusalem och de palestinska flyktingarna. Även om jag noterat Solanas optimism är också möjligheten till ett toppmöte i Stockholm uppskjuten till följd av de aggressiva uttalandena, eller åtminstone föga konstruktiva, för att använda ett diplomatiskt språk, från Yassir Arafat i söndags i Davos.
Ett avgörande tillfälle, det har jag också sagt, på grund av förändringen i Förenta staterna: Bill Clinton är inte längre där. Presidenten hade gjort fredsprocessen till en prioriteternas prioritet i sin kalender. Framtiden får nu utvisa hur George Bush och Colin Powell planerar sin närvaro på fältet. För första gången, åtminstone på flera år, Danielsson tog upp det, har förhandlingar på hög nivå ägt rum i Taba utan officiell närvaro av amerikanerna men med Moratinos, vårt sändebud i fredsprocessen. Det är kanske Europas chans, chansen att gå framåt, ta större politisk plats på fältet, göra sin röst hörd och framhålla sitt expertkunnande, för vi har som ambition att vara så mycket mer än regionens bankir. Vi vet att vårt stöd är nödvändigt och avgörande för palestinierna, vars ekonomiska situation är förtvivlad, men vi vill exportera mycket mer än euro. Vi vill exportera våra värderingar i termer av demokrati, respekt för mänskliga rättigheter, utbildning och tolerans. Jag välkomnar här Pattens åtagande till förmån för öppenheten när det gäller att utnyttja vårt europeiska stöd. Albert Einstein sade "Peace cannot be kept by force but can be achieved by understanding" (fred kan inte upprätthållas med tvång men kan uppnås med förståelse). Låt oss därför se till att Europa blir bärare av denna förståelse.

Sumberg
Herr talman! Jag skulle, om jag får lov, vilja råda herr Solana och min mycket gode vän kommissionär Patten att visa försiktighet med hänsyn till Mellanöstern just nu. Jag säger det, inte för att jag knappast är passionerat intresserad av europeisk utrikespolitik, utan för att jag anser att vi just nu i Israel befinner oss i en mycket svår situation.
Vi har ett val framför oss och jag måste påminna kammaren att staten Israel är den enda demokrati som finns i regionen och det är något som är värt att notera. Vi skall ha ett val om en premiärminister som kommer att bli avgörande för fredsprocessens framtid så vi måste vara försiktiga så att det inte uppfattas som om vi ingriper eller blandar oss i. Eftersom jag förmodar att det finns stor oro för att Sharon blir vald till premiärminister vill jag påminna kammaren att fredsprocessen i Mellanöstern, ur Israels synvinkel, alltid har skett med rätten på Israels sida och det var Menachem Begin som inledde återupptagandet av förbindelserna med Egypten.
Jag ber kammaren och jag ber kommissionen och rådet att iaktta försiktighet. Jag ber Europeiska unionen att göra det som den gör bäst. Den kan påverka palestinierna och den bör utöva det inflytandet. Den bör fråga ordförande Arafat exempelvis varför palestinierna i sina läroböcker tillåter den sorts antisemitism som jag hoppades vi för länge sedan lämnat hän i denna värld. Vi bör be ordförande Arafat att han ser till att den hjälp som lämnas till palestinierna når fram till dem som verkligen behöver den.
Sålunda, med små insatser inte stora - eftersom Förenta staterna måste stå i spetsen i dessa frågor - kan Europeiska unionen spela en roll, men den bör inte överdriva sin betydelse. Uppgiften ligger hos parterna själva, med hjälp av den stora republiken på andra sidan Atlanten.

Martínez Martínez
Herr talman! I denna långa fredsprocess i Mellanöstern känns det som om vi sitter i en berg och dalbana. Gång på gång, långsamt och mödosamt, tar vi oss upp för en backe och när vi nästan kan röra vid himlen, kastas vi handlöst nästan ända ner till botten igen. Det är ett infernaliskt och ändlöst åkande upp och ner som liknar ett sisyfosarbete, och som hotar att göra slut på nästan allas krafter och till och med på vårt hopp.
Trots de optimistiska ord vi har lyssnat till, får man för närvarande intrycket av att på nytt befinna sig nästan längst ner i kurvan med en Osloprocess som många har tagit avstånd från, med en konfrontation om området som slutar i en som inte har någon utväg, och med ett val i Israel som erbjuder mycket små utsikter till fred.
Emellertid är det just nu som vi måste ladda om batterierna, ha tillförsikt och intensifiera våra ansträngningar. För tillfället måste detta konkretiseras i två uttalanden: för det första; vi får inte förlora vårt oundgängliga mål ur siktet, vilket är fred i regionen, en fred som måste upprättas och befästas på grundval av att alla godtar de internationella rättsliga normerna och besluten från FN:s säkerhetsråd. För det andra måste Europa en gång för alla axla det ansvar som ligger i nivå med vår politiska vikt, våra värdesystem och våra intressen.
Det är varken värdigt eller följdriktigt att framhärda i att avstå från den ledarposition som tillkommer oss, genom att begränsa oss till att enbart vara statister, inte parter, till vad Förenta staterna gör eller låter bli att göra. Tyvärr är vi i en alltför hög grad kvar i den gamla dynamiken i paying but not playing. Ambassadör Moratino agerar på ett strålande sätt, men för att hans agerande skall vara effektivt, skulle han behöva ett politiskt stöd, som han olyckligtvis inte får.
Jag anser att unionen måste axla huvudrollen utan dröjsmål. Det är inte heller tillräckligt att bara tillkännage detta; unionens roll bör definieras exakt och fyllas med innehåll i form av fasta åtaganden i politiska och ekonomiska termer.

De Clercq
Herr talman! Vi befinner oss som så många gånger tidigare i ett avgörande skede av fredsprocessen. Mycket kommer att bero på resultatet i det annalkande valet i Israel. Hur som helst måste vi insistera på att vem som än vinner valet utan dröjsmål låter den nya regeringen gå vidare med fredsförhandlingarna med förnyad energi, och om möjligt på ett än intensivare sätt än tidigare.
Det är ett unikt tillfälle för Europeiska unionen att få ett stärkt inflytande och större betydelse under dessa samtal med tanke på den nuvarande situationen i Förenta staterna, där den nya administrationen ännu inte har hunnit bli riktigt varm i kläderna. Det är vår plikt från Europeiska unionens sida att förstärka vår ställning i fredssamtalen med tanke på de utomordentliga intressen, framför allt humanitära, som står på spel med tanke på vår geostrategiska ställning i förhållande till denna region och med tanke på våra viktiga handelsförbindelser sinsemellan.
Den senaste vågen av våld och terror måste i vilket fall som helst fördömas. Kravet på att repatriera 3,7 miljoner immigranter kommer verkligen inte att göra fredsförhandlingarna lättare, lika lite som de palestinska myndigheternas spridning av skolböcker i vilka man i stället för försoningens språk talar om hat och fiendskap, lika lite som Arafats vrånga hållning i Davos.
Inte desto mindre hyser jag hopp om att man kan nå fram till fred och stabilitet i den här regionen inom en relativt kort tidsperiod, men då vill jag genast också tillägga att det vore mycket synd om vi från Europeiska unionens sida inte skulle kunna bidra på ett avgörande sätt till detta. Det är ett prov på vår trovärdighet på internationell nivå.

Koch
Herr talman! Förra veckan tillbringade jag med en delegation från Europaparlamentet på plats i Västbankens och Gazaremsans brännpunkter, alltså i Jerusalem, Betlehem, Hebron, Ramallah, Gaza och i flyktinglägren. Jag är fortfarande skakad och chockad. Jag trodde att jag var väl förberedd för att åka dit genom radio, TV, press och kommissionsdokument, samt genom personliga förberedande samtal. Verkligheten var en helt annan. Livsvillkoren vara förskräckliga och förfärande. Läget var explosivt i en utsträckning jag inte hade kunnat föreställa mig. Begreppet krigstillstånd är väl det som mest träffande beskriver situationen. Situationen för människorna i de ockuperade områdena, i synnerhet i de flyktingläger som delvis funnits i mer än 30 år, kan man beskriva som ovärdiga för människor. Varken mänskliga rättigheter eller grundläggande värden som värdighet, frihet och demokrati, inte ens rätten till integritet och till hygien garanteras eller respekteras.
I det land jag kommer ifrån är man synnerligen försiktig med kritik mot Israel. Lättare är det då att skildra terrorism och avrättningar från palestiniernas sida, samt att man påstår att palestinska barn skickas in i kampen. Betänk dock följande: Den som har levt mer än 35 år i ett flyktingläger med plåttak, säckar framför fönster och dörrar, utan all infrastruktur, litar lite på förhandlingar, i synnerhet som vissa har pågått i sju år utan resultat, och eftersom inte ens FN-resolutioner erkänns.
För övrigt skingras folksamlingar ofta nog av israeliska soldater. Det upplevde vi själva, för vår grupp blev beskjuten. Lyckligtvis skadades ingen. Vi upplevde en explosiv atmosfär, orsakad av fanatiska personer, utan kompromissvilja, som sätter principerna framför allt annat. Dessa finns på båda sidor, även om de till synes verkar starkare hos de fundamentalistiska bosättare som ofta inte har bott i landet så länge.

Menéndez del Valle
Herr talman! Det talas ofta om tragedier som om det handlade om en naturkatastrof, till exempel en jordbävning. Att använda termen "tragedi" om situationer som omfånget av "galna ko-sjukan" som visserligen är på väg att anta katastrofala proportioner, eller om situationen i Palestina, är enligt min åsikt felaktigt, eftersom det i båda fallen finns konkreta personer som bär ansvaret.
Den fruktansvärda slump som gjorde att El Salvador och Indien drabbades av jordbävningar är inte jämförbara med den frustrerande och förnedrande situation som det palestinska folket upplever för närvarande. En situation som har förvärrats på ett absurt sätt av personer med konkreta förnamn och efternamn den 29 september förra året på Tempelplatsen i Jerusalem. Jag är vän till Palestina och jag är inte fiende till Israel. Jag anser att Ariel Sharons provokation i september förra året, med tyst samtycke från den som kunde ha förhindrat den, och de hundratals palestinier som har dödats sedan dess har skapat ett klimat i det palestinska samhället som minskar chansen att president Arafat godtar senkomna fredsförslag, även om de kanske är rimliga, vilka enligt min åsikt hade kunnat leda till ett avtal om de hade lagts fram tidigare.
En komplicerad fråga som de palestinska flyktingarnas rätt till att återvända, skulle kunna ha lagts fram av de palestinska myndigheterna i deras eget förvaltningsområde som en fråga med känsliga nyanser som måste avhandlas med Israels regering, naturligtvis under förutsättning att denna regering skulle ha godtagit de palestinska kraven i tid, när de var lättare att godta.
Det återstår ännu att se om den nya nordamerikanska administrationen kommer att vara mindre internationellt verksam än sin föregångare. Jag anser emellertid att det faktum att Clinton dragit sig tillbaka har medfört att Förenta staternas diplomati är mindre aktiv i området för närvarande. Med all aktning och tillbörlig respekt för vår amerikanska vän, anser jag att detta är ytterligare ett skäl för att Europeiska unionen nu skall anstränga sig ännu mer för att verkligen ge eftertryck åt sin roll i området.
Jag skulle slutligen vilja poängtera ett par saker. I första hand; låt oss hoppas att den höge representanten herr Solana har rätt när han förutspår att det är möjligt att ett avtal kommer till stånd innan den 6 februari - Insha'Allah -, men vi får inte glömma bort att Sharons skugga fortfarande är närvarande. I andra hand; jag har just kommit tillbaka från en resa med Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Palestina, och jag skulle vilja uppmuntra alla som har möjlighet att resa till Palestina att göra det, att de åker till Gaza och till Västbanken; att de reser, att de sammanträder, att de ser människor i ögonen och lyssnar till vad de har att berätta. Kanske kommer de då att förstå bättre.

Khanbhai
Herr talman! De ledamöter som har valts till denna kammare har valts av Europas folk för att tala för Europa, för att bestämma vilken roll Europa kan spela på den internationella scenen.
Jag har uppmuntrats av herr Danielssons uttalande, herr Solanas övertygelse och kommissionär Pattens utmärkta analys av den verkliga situationen. Jag upprördes förra veckan i delegationen att se i vilken utsträckning Palestina är ett militärt ockuperat område. Europas folk har ingen aning om detta. Det är otroligt att situationen är sådan att det palestinska lagstiftande rådet inte ens kan sammanträda.
Borgmästare i städer som Hebron hade inte möjlighet att följa med oss till de platser som vår ambassadör hade planerat att vi skulle besöka. Det finns orätt på båda sidor, visst är det så. Det som jag är emot är de 33 åren av förhandlingar som inte har lett någonstans, ingen lösning, ingen fred.
Därför anser jag att vi i Europeiska unionen bör inta en mer aktiv roll: stödjande - inte för att ersätta amerikanarna i fredsprocessen - utan för att stödja och skapa tillit hos båda sidor att vi är en hederlig, rättvis och opartisk medlare. Vi bör också stödja Förenta nationerna och resolutionerna, ty om FN-resolutionerna skall följas av länder som Irak och Kuba, då måste de också följas av Israel och palestinierna. Det är något som jag hoppas att Solana och rådet skall inprägla hos båda sidor: om det finns internationella överenskommelser där det finns internationell lag, då måste båda sidor hålla sig till dem.
(Applåder)

Swoboda
Herr talman, herr rådsordförande, höge representant, herr kommissionär, kära kolleger! En kollega - han är inte längre kvar i kammaren - ansåg i dag att the role is with the parties themselves. Om det vore så att det bara hängde på de stridande parterna, då frågar jag mig: Var är freden? Var har de klarat av att sluta fred eller att upprätthålla freden? Nej, jag tror att medling krävs - jag ger alla dem rätt som sagt det - i synnerhet med starkt europeiskt deltagande. För hat, tvång och försöket att sätta partnern under tvång, har tyvärr fått övertaget. Jag anser inte att vi, som det har sagts här, kan förvänta oss att saker och ting blir bättre efter valen i Israel, i synnerhet under Sharon, med hänvisning till Menachem Begin. För Sharon har den senaste tiden inte gjort något som tyder på att han är beredd att sluta fred. Tvärtom, hans väg är kantad med olika åtgärder som exakt bevisar motsatsen.
Jag ger kommissionär Patten helt rätt. Vid alla försök att, naturligtvis, komma till tals med båda parter - bara på det här viset är en förmedlingsfunktion möjlig - måste vi klart och tydligt säga att vi inte kan acceptera att våra medel som vi satsar i Mellanöstern används på ett improduktivt sätt, eftersom särskilt Israel pressar och blockerar Palestina så. Jag har redan flera gånger i detta parlament upplevt att ju mer Israel skruvar åt kranen för Palestina, desto mer lossar Europa kranen och Israel besparar sig sedan i viss mån det ekonomiska deltagandet i fredsprocesssen, som sedan uteslutande Europa har att bära. Så får det inte vara!
Om vi skall bära denna ekonomiska del, och till det bekänner jag mig också, då måste det också vara tydligt att det finns ett starkt politiskt engagemang. Vid all den pessimism, som jag tyvärr delar, önskar jag den höge representanten att han till sist får rätt i sin optimism och kan stärka Europas roll. Situationen med Amerikas reträtt eller återhållsamhet är också en stor chans för Europa att spela en passande politisk roll i Mellanöstern.

Poos
Herr talman! I Mellanöstern ser vi nu en paradoxal situation. Å ena sidan anser vissa deltagare i förhandlingsprocessen att de båda parterna aldrig varit närmare ett avtal. Denna optimistiska syn tycks också delas av den höge representanten. Å andra sidan förklarar en av kandidaterna i valet i Israel att fredsprocessen som inleddes i Oslo är föråldrad. Faktum är att vi ännu en gång befinner oss vid ett vägskäl där Europeiska unionen måste lämna ett budskap och en varning. Jag vänder mig både till rådet och till kommissionen. Budskapet är: ingen rättvis och hållbar lösning på den israelisk-palestinska konflikten kan klara sig utan den internationella rätten, såsom den fastställts av resolutionerna från FN:s säkerhetsråd. Israels evakuering av de ockuperade områdena, inbegripet östra Jerusalem, de palestinska flyktingarnas rätt att återvända, Israels rätt att leva i fred inom säkra och erkända gränser och palestiniernas rätt att förfoga över en egen suverän, hållbar och närliggande stat, som är öppen mot de internationella och icke militariserade gränserna, är därför rättigheter som är oupplösligt förbundna och som måste tillgodoses samtidigt. Jerusalem, den historiska staden som på sätt och vis är en del av mänsklighetens arv, måste på nytt bli en öppen stad som alla har fri tillgång till. Världssamfundet och särskilt Europeiska unionen kan inte tillåta att den på detta sätt upprättade rättvisa balansen omintetgörs till förmån för eller på bekostnad av den ena parten. Under dessa förhållanden skulle varningen kunna vara följande: unionen uppmanar högtidligt parterna att upphöra med våldet och fortsätta med förhandlingarna, men i sin egenskap av handelspartner och långivare drar den samtidigt de slutsatser som krävs gentemot var och en som skulle anse sig tillåten att avvika från vägen mot en dialog och strävan efter en total och definitiv kompromiss som är godtagbar för alla.

Danielsson
. Herr talman! Ärade ledamöter! Efter denna mycket intressanta debatt om den viktiga och svåra frågan om situationen i Mellanöstern vill jag helt kort göra en reflexion.
Det genomgående temat i inläggen från de flesta av de ärade ledamöterna är att Europeiska unionen måste spela en större roll på det politiska planet. Den stora roll som vi redan spelar när det gäller ekonomiskt samarbete med denna konfliktdrabbade region måste kompletteras med en större politisk roll.
I all ödmjukhet skulle jag vilja hävda att unionen just nu spelar en större politisk roll än unionen någonsin tidigare gjort. Varför kommer jag med detta påstående? Jo, bl.a. som ett svar till den ärade ledamoten Morillon. Jag tror att det i dag finns en större vilja än tidigare till vad herr Morillon kallar för en harmonisering av politiken visavi Mellanöstern. Det kan fortfarande finnas gradskillnader - ja. Det finns dock en mycket stark gemensam vilja, som ordförandeskapet märker i kontakten med alla övriga medlemsländer, att gemensamt arbeta för en fredlig lösning.
Jag skulle vilja säga att det inte finns någon fråga som under de första 30 dagarna av det svenska ordförandeskapet i Europeiska unionens råd har sysselsatt ordföranden i rådet, den svenske statsministern, mer än frågan om situationen i Mellanöstern. Det finns heller inte någon fråga som har sysselsatt ordföranden i rådet (allmänna frågor), den svenska utrikesministern, mer än situationen i Mellanöstern. Jag tror att detsamma gäller för den höge representanten, som säkert själv kan ge ett svar. Unionen är alltså engagerad på det allra mest intima sätt också i den politiska processen, men vi väntar fortfarande på de konkreta resultaten.
Jag delar den höge representanten herr Solanas försiktiga optimism, men vi måste givetvis komma ihåg att det är en i grunden mycket svår politisk konflikt som vi har att göra med i Mellanöstern. Skall vi kunna nå någon form av framgång är det verkligen nödvändigt för unionen att nära samordna sig internt, att ha ett nära samarbete med Förenta nationerna och dess generalsekreterare och att ha ett nära samarbete med Förenta staterna, som har visat en outröttlig kraft i försöken att lösa denna konflikt. Sker detta, ja, då tror jag att vår optimism också kan krönas med konkreta resultat.

Solana
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill försöka klargöra några frågor, men utan att gå in på en stor historisk debatt; jag tror nämligen inte att detta är det rätta tillfället att göra det, och det är inte heller tid för att vi attackerar varandra med berättelser om andras lidande. Ärade ledamöter, några av er har besökt regionen för en kort tid sedan. Jag kan säga er att jag har gjort återkommande besök i regionen sedan år 1991, praktiskt taget utan uppehåll. Vi har sett mycket lidande. Och vad vi som har sett så mycket lidande vill, är att försöka finna en fredlig och varaktig lösning på situationen. Detta avtal är vad vi, som just nu är involverade i att försöka finna en lösning, vill nå.
Min åsikt är att det inte tjänar någonting till att hysa en stark optimism just nu. Det skulle vara oförnuftigt att göra detta, men däremot anser jag, och det är jag fullständigt övertygad om, att vi har kommit till en punkt där problemets aspekter verkligen har konkretiserats, vilket innebär att vi kan närma oss en lösning på ett bättre sätt. Varför säger jag detta? Vi vet alla att om detta ytterst allvarliga problem skall få en lösning, måste territoriet definieras, och vi måste vara beredda att tala om detta, säkerhetsvillkoren måste fastställas och vi måste vara beredda att tala om dem, Jerusalems framtid måste fastställas och vi måste alla vara beredda att förhandla om den, och förhandlingar måste ske om flyktingarna, vilket vi måste vara beredda att göra.
För första gången har nu fyra eller fem av de viktigaste parametrarna fastställts och godtagits av de två parterna som varandes de viktiga parametrar som skall fastställas och godtas, och de har börjat föra allvarliga och djupgående förhandlingar om dessa. Det är ett historiskt steg. Problemet är, vilket gör att jag tyvärr hyser misströstan och inte hopp, att tiden olyckligtvis har disponerats illa. Om vi skulle ha haft en lite längre period av politiskt lugn, anser jag uppriktigt sagt att vi skulle kunna ha varit mer optimistiska. Men nu är jag inte så optimistisk, eftersom tiden olyckligtvis styrs av valkalendariet och politiken, och detta kan vi inte göra så mycket åt.
Men alla som vill förhandla, i det här fallet med Europeiska unionen, måste ha viljan att nå ett avtal på grundval av att de måste godta att det finns två stater i området, och de måste vara redo att fastställa de fyra parametrar som jag har nämnt: territorier, säkerhet, kapital och flyktingfrågan.
Europeiska unionen har föreslagit möjliga lösningar till de fyra frågor som jag har nämnt. Tro inte, ärade ledamöter, att de personer som ingår i de olika ordförandeskapen, i det här fallet det svenska ordförandeskapet, inte har kommit med uppslag och idéer för ett avancemang vid förhandlingsbordet. Tyvärr är det inte alltid så att man kommer med den exakt rätta lösningen i rätt ögonblick. Men om Jerusalemfrågan, herr Morillon, kan jag säga er att ni kan vara säker på att många förslag har lagts fram på förhandlingsbordet. Förslagen kan dock inte vara mirakulösa, och de kan inte gå utanför en viss ram som vi alla känner till, och ni har klart och tydligt talat om vad denna bör vara.
Jag kan också säga er att Europeiska unionen har haft en mycket positiv och generös ståndpunkt. En ståndpunkt som markerar att den nuvarande bosättningspolitiken inte kan godtas. Vi har sagt detta; vi kommer att fortsätta att säga detsamma, och jag kan försäkra er om att jag personligen alltid kommer att ge uttryck för samma fördömande. En definitiv lösning kan inte uppnås utan att även bosättningsfrågan får en lösning. Vi är medvetna om detta, och alla som har varit involverade i den här fruktansvärda konflikten vet detta.
Vad som oroar mig och anledningen till den djupa sorg jag också känner är, som någon av er har sagt, att Osloprocessen håller på att förlora det politiska stöd den hade från båda parter för några år sedan. Det är sant att Osloprocessen, inte freden, i dag inte har alla parter bakom sig på det innerliga sätt som den hade för några år sedan. För några har den inte erbjudit den säkerhet de önskade, och för andra har den inte medfört de förändringar i det dagliga livet som de väntade och önskade sig. Av den anledningen känner några frustration och andra känner osäkerhet. Och det är en av de viktigaste anledningarna till de stora svårigheter som vi diskuterar i dag.
Jag vill säga er att från Europeiska unionens sida kommer vi att med ert stöd och med stöd från regeringarna och parlamenten, att göra allt som står i vår makt för att föra processen framåt, men det är sant att våra möjligheter att driva på processen har sina begränsningar. Det är de parter som är direkt inblandade som måste nå ett avtal; vi andra kan bara försöka skapa de ekonomiska, sociala och politiska förutsättningarna för att ett sådant avtal skall kunna komma till stånd.
De personliga erfarenheter jag fått under de senaste månaderna säger mig att parterna aldrig förut hade talat med varandra med sådant engagemang och sådan generositet, och de kom närmare en lösning på problemen. Det var detta som gav mig hopp. Tyvärr kanske ni har rätt i att mitt hopp varit förgäves. Det skulle smärta mig djupt.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag hoppas att detta inte skall verka som ett antiklimax efter det utmärkta tal som vi just har hört som svar på debatten, men det finns en punkt som har berörts i en tidigare debatt och i två tal i kväll som jag skulle vilja ta upp en gång för alla.
Åtminstone en av de ärade ledamöter som tog upp frågan i dag finns i kammaren och jag kan kanske ta itu med den nu, för ordningens skull, och vi kan betrakta den som klargjord. Det gäller frågan om skolböcker, som jag vet har varit en angelägen fråga för flera av kammarens ärade ledamöter.
Jag vill klargöra att kommissionen förkastar varje försök att använda utbildningssystemet till att främja intolerans eller hat. Det är värt att notera att den viktigaste riktlinjen för kommissionens hjälp alltid har varit att främja en kultur av fred, tolerans och mänskliga rättigheter i Mellanöstern. Till exempel har vi under senare år finansierat flera projekt, till ett värde av cirka 4,5 miljoner euro, för att utveckla en dialog mellan israeliska och palestinska ungdomar.
Jag vill få denna fråga absolut klargjord. Kommissionen har aldrig anslagit medel för att utveckla en ny skolläroplan och inte heller för att trycka eller distribuera läroböcker för skolan. Ansvaret för att ta fram läroplaner och läroböcker för skolan ligger hos det palestinska centret för läroplansutveckling. Det inrättades år 1995 med hjälp av medlemsländerna genom Unesco. Sedan dess har centret arbetat med att harmonisera de hittills åtskilda utbildningssystemen - det egyptiska för Gazaremsan och det jordanska för Västbanken - och att ta fram en ny läroplan som uppfyller behoven i den nya situationen.
Först förra året utgav den palestinska myndigheten sina egna läroböcker för klasserna 1 till 6. Inga tecken på antisemitiskt innehåll har upptäckts i dessa nya böcker. De böcker som användes tidigare, har jag fått veta, var de officiella läroböckerna i Jordanien och Egypten och hade godkänts av Israel för Västbanken och Gaza fram till år 1994 åtminstone - efter det att de hade undergått en viss redigeringsgranskning.
Jag hoppas att detta har klargjort kommissionens ståndpunkt i denna fråga. Kommissionen har inte haft någonting att göra med läroböcker och vi beklagar djupt varje aktivt stöd för intolerans, i synnerhet bland ungdomar och framför allt via utbildningssystemet. Det var värt att klargöra denna fråga i detta skede, för den har nämnts tidigare.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Christopher Patten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Colombiaplanen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om följande muntliga frågor:
dok. B5-0002/2001 av Miranda för utskottet för utveckling och samarbete till rådet om den så kallade Colombiaplanen för fred, välstånd och stärkande av statsmakten.
dok. B5-0003/2001 av Miranda för utskottet för utveckling och samarbete till kommissionen om den så kallade Colombiaplanen för fred, välstånd och stärkande av statsmakten.

Miranda
Herr talman! Jag vill först och främst tacka rådet och kommissionen för deras beredvillighet att i dag låta oss ta upp ett särskilt viktigt, lägligt och allvarligt problem, nämligen situationen i Colombia, som utskottet för utveckling och samarbete följer och kommer att fortsätta följa med största uppmärksamhet och oro.
Det är uppenbart att Europeiska unionen inte kan förhålla sig likgiltigt till landets situation, liksom vi inte får inta felaktiga ståndpunkter. Situationen är välbekant. Det saknas för övrigt inte dokument av de mest olika ursprung som visar på den dramatiska situationen i Colombia och de verkliga risker en förvärrad situation innebär, med allvarliga faror för att konflikten skall spridas i regionen. Jag vill därför påminna om den oro som visades under mötet om denna fråga mellan företrädare på högsta nivå från olika länder i Latinamerika, som hölls i Rio de Janeiro i mitten på förra året.
Utan tvivel är den springande punkten i den nuvarande situationen den så kallade Colombiaplanen, som beslutades i september 1999 mellan president Clinton och president Pastrana, och det är nödvändigt att rådet och kommissionen tar ställning och tydligt distanserar sig från den. Givetvis på grund av dess starka militära karaktär, men också för att den inte är ett resultat av någon som helst tidigare medlingsprocess, snarare väcker den ett allmänt motstånd både inom landet och utanför, eftersom den inte tar upp det allvarliga paramilitära fenomenet och därmed äventyrar den påbörjade förhandlingsprocessen. Också för att denna plan, som är inriktad på utrotandet av odling och handel med narkotika (genom att angripa producenterna, särskilt genom kemisk och biologisk besprutning), inte bara hotar den rika biologiska mångfalden i Colombia utan också kommer att bidra till att förvärra situationen med hemlösa, vilka kan komma att bli flyktingar i grannländerna.
Vi känner till uttalandet från rådet (allmänna frågor) av den 9 oktober förra året. Vi stöder givetvis inriktningen i stort av dessa formuleringar, och vi tolkar den som ett avståndstagande från Colombiaplanen. Vi bedömer det också som att detta är den inställning den stora majoriteten av medlemsstaternas regeringar har. Men det finns också de som försöker dra slutsatsen att detta rådets uttalande är i överensstämmelse med Colombiaplanen. Därför anser vi att det är nödvändigt att klargöra gemenskapens ståndpunkt och förhindra att man gör en, som vi vill tro, oriktig tolkning, även om detta skulle gå emot inställningen hos vissa medlemsstaters regeringar, när det gäller den enda offentliga politiska och ekonomiska kommentar som har gjorts angående planen. Vår åsikt är för övrigt att Europeiska unionen - och Europaparlamentet - inte kan stödja ett initiativ som är ett resultat av en bilateral överenskommelse mellan den colombianska regeringen och USA:s administration. Detta också för att vi anser att det inte bör vara Europeiska unionens uppgift att läka de sår som uppstått på grund av andras verksamhet.
Vi tycker framför allt, och vi säger det i det resolutionsförslag som utskottet för utveckling och samarbete antagit, liksom parlamentet har sagt i en tidigare resolution, att Europeiska unionens agerande måste bygga på en egen, icke-militär strategi. Detta är den anda vi hoppas kommer att vägleda de europeiska regeringarnas inställning gentemot den colombianska regeringen den 30 april i Bryssel. Vi anser också att denna EU-strategi måste bygga på insikten att den väpnade konflikt som pågår i Colombia långt ifrån begränsar narkotikaproblemet. Det sträcker sig dessutom mycket längre tillbaka och har främst sin grund i landets djupa och negativa politiska, ekonomiska och sociala situation. Det är därför vi tycker att det är nödvändigt att prioritera en reform som garanterar en annan välfärdsfördelning och framför allt en annan jordfördelning genom förverkligandet av en jordbruksreform. Vi inser också att problemet med narkotikaodling och handel kräver globala lösningar med delat ansvar och internationellt samarbete mellan producent- och konsumentländerna, vilket till en början måste ske genom att bekämpa narkotikahandelns penningtvätt.
I Europeiska unionens strategi måste också hänsyn tas till att det är nödvändigt att sätta stopp för de paramilitära gruppernas verksamhet och deras strafflöshet. Dessa grupper agerar ofta tillsammans med den colombianska militären och bär huvudansvaret för stora massakrer av befolkningen, och det finns till och med europeiska medhjälpare.
Vi måste också ta itu med den chock som drabbat Colombia som ett resultat av förföljelsen och massakern av ett oräkneligt antal ledare och aktiva i Unión Patriótica, vilken inträffade precis efter deras deltagande i valen. Sammanfattningsvis vill jag säga att det är nödvändigt för Europeiska unionen att satsa all sin energi på fredsprocessen, vilken inte får förväxlas med Colombiaplanen, då dessa står i direkt motsättning till varandra. Det är nödvändigt att fortsätta samarbeta och förstärka samarbetet med Colombia, och detta måste främst betyda ett verkligt åtagande från den colombianska regeringens sida att genomföra de strukturella reformerna och att engagera befolkningen och dess organisationer i att lösa landets enorma problem. Jag hoppas att detta också är vad kommissionen och rådet tänker sig.

Danielsson
. Herr talman! Ärade ledamöter! Låt mig börja med att tacka den ärade ledamoten herr Miranda för att han genom att ställa sin fråga till rådet ger oss möjlighet att diskutera den viktiga frågan om hur Europeiska unionen på bästa sätt kan bidra till fred och samförstånd i Colombia. Låt mig också inledningsvis få säga att det svenska ordförandeskapet förra veckan hade möjlighet att direkt med president Pastrana vid dennes besök i Stockholm diskutera just situationen i Colombia och vad unionen kan göra i det sammanhanget.
Unionen är medveten om de allvarliga samt mångfacetterade och av varandra avhängiga problem som Colombia står inför. Vi anser att en integrerad strategi är absolut nödvändig för att dessa problem skall kunna lösas.
Unionen har vid ett flertal tillfällen bekräftat sin avsikt att i möjligaste mån och på lämpligaste sätt stödja ansträngningarna för att få till stånd en fredsprocess i Colombia grundad på respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. I sitt uttalande den 19 januari i år uttryckte unionen sin djupa oro över att den väpnade konflikten i Colombia förvärrats och över att civilbefolkningens lidande ökat. Unionen är övertygad om att konflikten kan lösas endast genom ett förhandlat avtal och uppmanar därför till ett återupptagande av fredssamtalen.
Sedan president Pastrana i oktober 1999 här i Europaparlamentet begärt EU:s hjälp till sin "plan för fred, välstånd och stärkande av statsmakten" har rådet, som svar på flera frågor från de ärade ledamöterna, haft tillfälle att upprepa huvudlinjerna i unionens ståndpunkt om Colombia och att informera Europaparlamentet om utvecklingen av arbetet i detta viktiga ärende.
Vid sitt möte den 9 oktober förra året bekräftade rådet sitt politiska stöd för de ansträngningar för att uppnå fred som gjorts av de demokratiskt valda organen i Colombia och sin önskan att aktivt, tillsammans med det internationella samfundet, följa förhandlingsprocessen - en process som inom ramen för samråd med det civila samhället och med samtycke från alla inblandade parter bör leda till en fred grundad på mänskliga rättigheter, humanitär rätt och grundläggande friheter.
Rådet meddelade också sin avsikt att, inom ramen för en fortsättning av de pågående ansträngningarna, sätta in ett konkret och självständigt europeiskt program för socioekonomiskt och institutionellt stöd till fredsprocessen i Colombia - ett program som syftar till att främja och värna respekten för mänskliga rättigheter, humanitär rätt och grundläggande friheter, till att förbättra levnadsvillkoren för den lokala befolkningen, till att uppmuntra till ersättningsgrödor och skydd av den biologiska mångfalden samt till att stödja programmet med strukturreformer på samtliga områden som ger näring åt den väpnade konflikten.
Vid det andra mötet med stödgruppen för fredsprocessen i Colombia, vilket hölls i Bogotá den 24 oktober förra året, meddelade kommissionen att beloppet för gemenskapens stöd till president Pastranas fredsansträngningar skulle komma att uppgå till 105 miljoner euro under perioden 2000-2006. Medlen fördelas med ungefär 40 miljoner euro till den ekonomiska och sociala utvecklingen samt kampen mot fattigdomen, med cirka 30 miljoner euro till s.k. alternativ utveckling och med 25 miljoner euro till stöd för reformer av rättsväsendet och stöd till främjandet av de mänskliga rättigheterna.
Kommissionen har också meddelat att den kommer att öka det tilläggsstöd som beviljas till projekt för katastrofbistånd genom ECHO. Medlemsstaterna studerar fortfarande hur mycket man skall avsätta till ett europeiskt stödpaket för Colombia, men flertalet har redan meddelat sina avsikter i detta ärende. Kommissionen har åtagit sig att samordna ansträngningarna för att upprätta detta stödpaket.
När det gäller kampen mot narkotika - detta tas upp under punkt 8 i den parlamentsresolution från den 7 september förra året som den ärade ledamoten hänvisar till - har unionen även understrukit den avgörande betydelsen av att bekämpa detta gissel som direkt berör alla europeiska stater och deras medborgare. Unionen har inrättat en samarbetsmekanism i narkotikafrågor mellan unionen och länderna i Latinamerika och Karibien - en mekanism vars handlingsplan godkändes i april 1999 och erhöll viktigt politiskt stöd från stats- och regeringscheferna vid toppmötet i Rio de Janeiro 1999 mellan Europeiska unionen och länderna i Latinamerika och Karibien.
För att underlätta omställningen till andra exportprodukter omfattas Colombia också av det allmänna preferenssystemet, GSP, och sedan 1990 dessutom av det tillfälliga extra preferenssystemet. Ett avtal om kemiska prekursorer undertecknades 1995 mellan unionen och de andinska länderna och har nu trätt i kraft.
Rådet har inte uttalat sig om Förenta staternas bidrag till Colombiaplanen, varav en betydande del är avsedd att sättas in i kampen mot narkotikahandeln, eftersom detta är en fråga som rör de bilaterala förbindelserna mellan Colombia och Förenta staterna.
Avslutningsvis vill jag påminna den ärade ledamoten om de riktlinjer för en stärkt operativ samordning mellan gemenskapen, företrädd av kommissionen, och medlemsstaterna på området för externt stöd, som antogs som en del av orienteringsdebatten vid mötet i rådet (allmänna frågor) den 22 och 23 januari i år. Detta kommer förhoppningsvis att ge oss bättre möjligheter att i framtiden på ett samlat sätt möta situationer som t.ex. i Colombia.

Nielson
. (EN) EU har erbjudit både politiskt och finansiellt stöd till fredsinitiativet av president Pastrana i Colombia. Vi känner alla väl till den oro som den militära delen av Colombiaplanen har skapat, särskilt bland företrädare för det civila samhället både i Colombia och i Europa.
Europeiska unionens reservationer om några aspekter i Colombiaplanen känner president Pastrana och hans regering väl till. Kommissionen har inte för avsikt att delta i något initiativ med militära dimensioner.
När det gäller kampen mot narkotika kommer vi att fortsätta att stödja den globala och balanserade strategi som har godkänts av Förenta nationernas generalförsamlings särskilda session om narkotika i juni 1998. Således underströk EU i Bogota i oktober förra året att det var nödvändigt att inte riskera alternativa utvecklingsprojekt genom slumpmässiga åtgärder för att utrota olagliga odlingar. I detta sammanhang fortsätter vi att inrikta oss på positiva insatser som minskad efterfrågan, uppmuntra till ersättningsgrödor, erbjuda marknadsmöjligheter i Europa och att stärka rättssäkerheten.
Som de ärade ledamöterna kanske känner till beslöt EU förra oktober att införa ett europeisk stödpaket för fredsprocessen i Colombia för vilket de totala anslagen skall beslutas vid nästa möte med stödgruppen för fredsprocessen. Detta paket med europeiskt stöd omfattar bidrag från både EU:s medlemsländer och EU självt. Alla EU:s medlemsländer tillkännagav sin vilja att ekonomiskt stödja detta paket och flertalet har redan lämnat utfästelser.
Som det svenska ordförandeskapet just meddelade kommer 105 miljoner euro till stöd för programmet att göras tillgängliga av kommissionen för perioden 2000-2006. Dessa medel kommer att beviljas för att modernisera förvaltning, förstärka demokratin och rättssäkerheten, respekten for mänskliga rättigheter, skydda miljön och för att utveckla alternativa grödor. Man kommer också att inrikta sig på att lösa en rad strukturella problem i landet och i synnerhet politiska, sociala och ekonomiska reformer.
Kommissionen kommer också att fortsätta att ge humanitärt stöd för att hjälpa de alltför många hemlösa människorna i Colombia. Detta tilläggsstöd har uppgått till 24 miljoner euro sedan 1997. Detta år beräknas stödet uppgå till 10 miljoner euro för dessa typer av insatser.
Dessa samarbetsområden är också prioriterade områden för regeringen. EU har för avsikt att göra sitt bidrag tillgängligt så snart som möjligt. Av denna orsak befinner sig en grupp, inbegripet experter från kommissionen och medlemsländerna, för närvarande i Colombia för att besluta om ett projekt i ett område kallat Magdalena Medio, för vilket kommissionen skulle öronmärka omkring 20 miljoner euro. I denna region finns den högsta våldsnivån och EU-initiativet kommer att fokusera på att skapa en dialog mellan parterna i konflikten. Detta skall utgöra ett effektivt genomförande av konceptet för ett fredslaboratorium. Slutsatserna från dessa experter bör finnas klara i slutet av februari.
Frånsett vårt finansiella åtagande ökar Europa även sin politiska roll i konflikten. Jag skall nämna deltagandet av flera medlemsländer i den s.k. "Group of Friends" som säkrade mötesplatsen med den nationella frihetsarmén, överenskommet den 26 januari, liksom det möte som ordförandeskapet genomförde med de revolutionära beväpnade styrkorna i Paris den 15 december.
Ett sista ord om risken med en utvidgning av konflikten i Colombia till grannländerna. Många har framfört sin oro, framför allt Ecuador och Brasilien. Det har faktiskt blivit en ökad ström av flyktingar som tar sig över gränsen i de drabbade områdena. Av detta skäl understryker EU att det behövs en regional lösning på narkotikaproblemet och mer specifikt av konflikten i Colombia. Detta kommer att bli en av huvudpunkterna vid nästa möte mellan EU och de andinska länderna om narkotikaproblemet som planeras äga rum under andra kvartalet i år. Målsättningen kommer att vara att lägga större tonvikt vid en total strategi för att motverka företeelsen med förflyttning av olagliga grödor från ett land till ett annat.
Sammanfattningsvis välkomnar vi denna debatt väldigt mycket och stödjer helt den strategi som lagts fram av Miranda.

Ferrer
Herr talman! Det är otvivelaktigt så att den konflikt som har pågått i Colombia i över trettio år inte kan lösas med militära åtgärder. Vi är följaktligen överens om, herr kommissionär, att våld endast leder till mer våld. Det är därför som PPE-gruppen, förutom Colombiaplanens strikta mål att få ett slut på framställningen av och handeln med narkotika, värdesätter de ansträngningar som har samordnats av president Pastrana för att föra en dialog med gerillan och den strategi han föreslår för att gå till botten med problemen och angripa de orsaker som framkallar dem. Målen med den här strategin är nämligen att utforma alternativ som gör det möjligt för Colombia att återhämta sig ekonomiskt och socialt, att finna en lösning på den väpnade konflikten med gerillan, att stärka de demokratiska institutionerna, den sociala utvecklingen och, i sista hand, även att kämpa mot narkotikahandeln.
Faktum är att om dialogen inte kan sätta stopp för våldet, om bönderna inte erbjuds alternativ som kan göra det möjligt för dem att leva under värdiga förhållanden, om det allvarliga problemet med de personer som har tvångsförflyttats inte får en lösning, om de mänskliga rättigheterna inte respekteras, om de grundvalar på vilka rättsstaten grundas på inte stärks, om inte straffriheten inte avskaffas, och om det inte blir ett slut på narkotikahandeln, kommer freden inte bli mer än en dröm för Colombia.
Därför anser vi det vara av grundläggande betydelse att Europeiska unionen stöder president Pastranas fredsansträngningar enligt den linje som rådets tjänstgörande ordförande just har informerat oss om och även enligt den linje som kommissionen, genom kommissionärerna Nielson och Patten, har aviserat tidigare, något som de nu har upprepat. Detta stöd bidrar till att lösa problemen med sociala orättvisor, förbättra den lokala befolkningens livsvillkor och stärka de demokratiska institutionerna.
Vi anser också att det är fundamentalt att FARC-gerillan återupptar dialogen och att tiden för den militära avspänningszonen förlängs utöver det veckoslut som president Pastrana nyligen har föreslagit, för att fredssamtalen skall kunna återupptas och man skall kunna komma överens.
Men det är även på grund av vår starka önskan om fred och välstånd för Colombias folk som vi vädjar till president Pastrana att han intensifierar sin kamp mot de paramilitära styrkorna och mot de beväpnade grupper som bryter mot de mänskliga rättigheterna och sprider lidande och död bland den civila befolkningen. Vi vädjar också om att Förenta nationernas förklaringar om de mänskliga rättigheterna tillämpas, för det är endast våra förenade och samordnade ansträngningar och en intensiv och beslutsam kamp för freden som kan ge det colombianska folket nytt hopp.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Våldet i Colombia utgör en stor källa till oro för detta parlament, som redan har antagit en rad resolutioner under de senaste åren för att stödja fredsprocessen. En verklig fredsprocess, det vill säga en fredsprocess som grundas på samordning mellan de olika parterna i konflikten och det civila samhället, såväl de icke-statliga organisationerna som bondeorganisationerna och de lokala kollektiven, och inte en plan som består av finansiering av giftbesprutning, vilket kan medföra att de viktiga fredsaktörerna inte längre vill föra en dialog.
Europa har varit framgångsrikt i sina externa aktioner i Latinamerika när vi har ha fört en oberoende politik genom att främja interna lösningar och genom att genomsyra våra samarbetsprogram med de politiska värderingar om mänskliga rättigheter, demokrati och social sammanhållning. Vi kan erinra oss fallet med Centralamerika som utmynnade i dialogen i San José, i vilken den dåvarande Europeiska gemenskapen stödde en regional lösning i stället för att lägga sig i linje med konflikten öst-väst. Den här differentierade linjen är den som Europeiska unionen bör följa och främja internationellt.
I det här avseendet har jag förstått att rådet och kommissionen är beredda att stödja en oberoende linje med en kamp mot narkotikan. Men kampen mot narkotikan är ett problem som sträcker sig längre än att giftbespruta odlingarna, och det är naturligtvis otänkbart för oss att detta görs i hemligt samförstånd med Förenta staternas militära planer. Ersättning av grödor måste föregås av en dialog med lantbrukarna och dessa måste erbjudas alternativa utvecklingsmöjligheter. Det fordras ett engagemang för en hållbar utveckling: vi vet redan att besprutning med Fusarium oxysporum är skadligt för miljön. Det krävs dessutom en samordning med regeringen för att den underlättar en omfördelning av marken som förbättrar jordbrukarnas levnadsvillkor och medför att massförflyttningarna av dessa upphör. Kort sagt: En annorlunda och förhandlad plan.
Vad beträffar gemenskapssamarbetet, hyser vi en viss oro för att det beräknade stödet på 105 miljoner euro inte riktas mot konkreta projekt för kampen mot fattigdom och främjandet av de mänskliga rättigheterna. Vi skulle vilja att målen för dessa medel konkretiserades ytterligare, och vi vill särskilt ha garantier för att icke-statliga organisationer kommer att delta genom samfinansiering i förvaltningen av de projekten mot vilka medlen riktas. Detta skulle även vara en garanti för Colombias öde och för Colombiaplanen.
Enligt den information jag har tillgång till, finns det för närvarande inga samarbetsprojekt i Colombia för icke-statliga organisationer som samfinansieras med kommissionen. Om det finns några sådana, skulle jag vilja att de konkretiserades ytterligare. Vilken typ av program är det? Vi anser helt enkelt att Europeiska unionen måste föra en egen politik i Colombia, som grundas på verklig fred, på dialog, på att bekämpa fattigdomen och på perspektivet hållbar utveckling. Vilket annat alternativ som helst, till exempel den militära nyckfullheten från Förenta staternas sida, gör en fredsprocess omöjlig, och parlamentet kan naturligtvis inte godta sådana alternativ, och jag hoppas, vilket jag har hört i dag, att inte heller rådet och kommissionen kommer att göra det i framtiden. Jag anser att detta är mycket viktigt, och i dag är en bra dag om vi lyckas utforma en verklig fredsplan för Colombia; en oberoende fredsplan från Europeiska unionens sida.

Van den Bos
Herr talman! Befolkningen i Colombia uthärdar ett liv fyllt av fattigdom, våld och narkotika. Dessa tre problem kan endast lösas i ett inbördes sammanhang. Många colombianer lever i en utsiktslös situation. Mer än hälften av befolkningen tjänar mindre än två dollar om dagen. Snedfördelningen är skrämmande. Tre procent av colombianerna äger 70 procent av landet.
Många små bönders enda sätt att tjäna sitt uppehälle är att odla koka och vallmo. Social ojämlikhet, våldsamma traditioner och avsaknaden av en statsmakt ger gerillor och paramilitära grupper fritt spelrum för att fortsätta med sina skoningslösa skräckmetoder. Deras kamp om makten är i själva verket en kamp om narkotikan. Det råder fullkomlig rättslöshet, och kränkningar av de mänskliga rättigheterna är mycket vanliga.
Naturligtvis måste det globala narkotikaproblemet i första hand angripas vid roten, således även i de producerande länderna själva. Därför är det av avgörande betydelse att bönderna i Colombia erbjuds rimliga alternativ till produktionen av narkotika. Det är framför allt till detta som Europa måste bidra. Dessutom måste Europa och Amerika naturligtvis öppna sina marknader för de alternativa produkterna från Colombia.
En ensidig militär strategi kommer inte att leda till en lösning av problemet så länge man inte tar itu med de mer djupliggande orsakerna. Hittills har förgiftningen av plantager lett till allvarliga miljöproblem och fruktansvärda sjukdomstillstånd hos människor, och det har även gjort att produktionen har flyttats. Men samtidigt får vi inte vara naiva. Vi måste inse att det ibland är nödvändigt att uppträda hårt mot narkotikamaffian. Stora skurkar övertygar man inte alltid med enbart förhandlingar. För Europas del måste det framför allt handla om resultatet. Världen måste befrias från narkotikan, och den colombianska befolkningen måste befrias från fattigdom och våld.

Rod
Herr talman, kära kolleger! Vilken Colombiaplan exakt talar vi om i dag ? Den första versionen som kommer till oss direkt på engelska från Förenta staterna, utan att först ha överlämnats till det colombianska parlamentet, eller versionen avsedd för Europa, som betonar det sociala avsnittet men som definitivt inte döljer den huvudsakligen militära beståndsdelen i denna plan? Detta program för stöd till den colombianska regeringen syftar till att bekämpa produktion och handel med narkotika. Hur ? Genom att tillhandahålla vapen. Denna militära utrustning lär skall användas för att förstöra fälten för kokainodling. Tillåt mig att tvivla när det gäller användning av dessa vapen i en land som sedan 1948 förstörs av ett krig som initierats av socioekonomiska motiv som fortfarande gäller, men som alltmer blir ett militärt-paramilitärt allianskrig mot befolkningen. Vem ställs egentligen mot vem i Colombiaplanen ? Officiellt den colombianska staten mot narkotikahandlarna. I verkligheten skyddas narkotikans pampar av paramilitära grupper, vilka i sin tur drivs på av den colombianska armén. Det är samma grupper som dödar de små lantbrukarna som odlar koka, och som kastar ut invånarna från de internationella oljebolagens anläggningar. För att inte tala om pressen som de ansvariga för Nunca Mas-projektet utsatts för, som slåss för att behålla minnet av dessa grymheter. Under täckmanteln av ett krig mot narkotikan är det ett krig mot den civila befolkningen som bedrivs. Denna plan är ett direkt stöd till mördarna som redan dödat över 150 personer sedan årets början, nämligen de paramilitära grupperna, vars mycket nära förbindelser med armén inte längre behöver bevisas. Europeiska unionen kan för övrigt inte i något fall stödja avsaknaden av demokrati och berättigande som föregick undertecknandet av detta avtal mellan den amerikanska och colombianska regeringarna. Unionen och dess medlemsstater bör inte samarbeta, utan vända sig emot denna plan, en opposition som redan bedrivs av de icke-statliga organisationerna och de lokala sociala organisationerna. Det är inte fråga om att dela ansvaret med amerikanarna. Ansvaret för vad ? Miljontals döda ? Är Colombiaplanen godtagbar ? Jag stöder åtgärderna från utskottet för utveckling och samarbete. Vi kommer alltså att rösta för denna resolution som, långtifrån att förespråka donation av vapen, föreslår det motsatta: att främja en nedtrappning av den väpnade konflikten, bekämpa kopplingen mellan militärer och paramilitärer, respektera dem som försvarar de mänskliga rättigheterna, förbättra levnadsvillkoren för befolkningen tillsammans med de sociala organisationerna, och inte mot dem. Det är den dialog som leder till fred i stället för krig.

Marset Campos
Herr talman! Latinamerika plågas av orättvisor som ger upphov till våld, och det är i Colombia som denna tragiska dynamik uttrycks i all sin råhet och dramatik, till en sådan grad att jag, som är läkare och professor i medicin, måste konstatera att det i Colombia har skapats en gren av epidemiologin som går under namnet "våldets epidemiologi".
Europeiska unionen har gjort förebyggandet av konflikter och en fredlig och förhandlad lösning av dessa till en grundprincip i sin internationella roll. Colombiaplanen, som har utarbetats av Förenta staterna och president Pastrana, utan att parlamentet i hans land har deltagit, går precis i motsatt riktning. Därför kom jag i går från World Social Forum i Porto Alegre med ett konkret åtagande som har antagits av en grupp parlamentariker från Latinamerika, Europa och från andra delar av världen, och som jag framför här, för att klart och tydligt uttrycka att vi måste säga nej till Colombiaplanen och ja till en förhandlad och fredlig lösning på konflikten.
Det är här som Europeiska unionens åtgärder klart och tydligt kan skilja sig från mängden av andra slags interventioner. Man kan säga att den bästa sättet att kämpa mot narkotikahandeln är att upplösa de internationella distributionsnäten och den svarta pengatvätten. Mot våldet, är den bästa lösningen att fördjupa ansträngningarna genom att en gå en fredlig, demokratisk väg, genom att förhandla och genom att upplösa näten av paramilitära band som är knutna till militären och statsapparaten. Den bästa lösningen för att komma till rätta med fattigdomen och de orättvisa förhållandena är att gå framåt genom en social reform för att alla skall ha lika fri- och rättigheter. För oss är det därför självklart vilken väg man skall gå.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Det råder en viss förvirring vad beträffar den dramatiska situationen i Colombia för närvarande, och kanske är det på sin plats att minnas att, bara några dagar efter sin valseger som förvisso var den största och viktigaste valsegern för en president i Colombia under de senaste åren, sammanträdde president Pastrana med ledarna för FARC, den största och äldsta gerillagruppen på den amerikanska kontinenten. Det var första gången under den trettio år långa konflikten som en folkvald president sammanträffade med ledarna för en gerillarörelse på colombiansk mark. Tre veckor efter presidentens installering, nådde ledarskiktet för Nationella befrielsearmén, ELN, den näst största gerillagruppen i landet, och företrädare för det civila samhället ett avtal i den tyska staden Mainz. Förhandlingar påbörjades och en avmilitariserad zon med en yta lika stor som Schweiz, kontrollerad av gerillan, skapades.
Hela denna period har tråkigt nog karakteriserats av fredens tydliga frånvaro. Tvärtom, våldet, morden, utpressningen, kidnappningarna och de sabotage som utförs av beväpnade höger- och vänstergrupper är mer vanligen förekommande än någonsin.
Denna situation och detta klimat av utbrett våld som landet har upplevt ger upphov till en allvarlig skepticism gällande lösningen av den här konflikten. Vad kan Europeiska unionen göra inför den här situationen? Som kommissionen och rådet har förklarat, finns det ingen annan lösning än att stödja ett specifikt svar från Europeiska unionen i syfte att främja stärkandet av institutionerna, respekten för de mänskliga rättigheterna, den alternativa utvecklingen, den humanitära hjälpen och den sociala utvecklingen.
Jag frågar er, herr kommissionär och företrädaren för rådet, om ni anser att Colombia, i den allvarlig situation som landet befinner sig i, kan tillåta sig lyxen att klara sig utan den hjälp och de resurser som den internationella solidariteten är i färd med att mobilisera. Det är uppenbart att en ansträngning måste göras och det är även uppenbart, herr talman, att måttfullheten blir till en last när man vägrar att ta ställning. Europeiska unionen varken kan eller får ta ställning för något annat än ett beslutsamt stöd för fred.
För att freden skall vara möjlig, fordras tre förutsättningar: att det kriminella våldet upphör, att gerillan återvänder till förhandlingsbordet, i detta avseende har president Pastrana sänt en vädjan - och vi får hoppas att den blir uppmärksammad - och en fast beslutsamhet från regeringens sida att aktörerna, alla aktörer, i fredsprocessen och det civila samhället skall få tillgång till de fördelar som denna fred kan erbjuda. Jag anser, herr talman, att det är med generositet, realism, fantasifulla och djärva förslag och, framför allt, med god vilja, som problemen i Colombia kan få en lösning, och Europeiska unionen måste solidariskt stödja detta, som företrädarna för rådet och kommissionen har meddelat oss.

Howitt
Herr talman! Europeiska unionen bör bekämpa den illegala narkotikahandeln och stödja en verklig fredsprocess i Colombia, men det kan inte, får inte, bör inte göra detta genom att samarbeta om Colombiaplanen. Denna är en nätt och jämnt dold militär strategi, som USA står bakom, som helt enkelt kommer att resultera i att konflikten ökar, att kränkningar av mänskliga rättigheter ökar och i bästa fall flytta narkotikaproduktionen.
Tre fjärdedelar av USA:s bidrag till paketet är militärt stöd; endast 6 procent kommer att användas för mänskliga rättigheter och bara 4 procent kommer att användas för att hjälpa hemlösa människor. Hur någon kan argumentera att detta är en plan som skall stödja fredsprocessen är förbryllande, då bara 1 procent av USA:s bidrag har anslagits för detta speciella ändamål.
Colombiaplanen var inte ett resultat av samråd med det civila samhället på lokal, nationell eller internationell nivå; den var aldrig godkänd av den colombianska kongressen. Den har varit föremål för opposition i varje sektor av samhället, lokala samhällen, från demokratiskt valda guvernörer, katolska kyrkan och icke-statliga organisationer. Ett stöd för den skulle därför skada den tillit och trovärdighet som EU har förvärvat genom sina projekt och i sina förbindelser med lokala samhällen.
När det gäller flygbesprutning är det som föreslås inte mindre än användning av biologiska vapen. Den giftiga svampbesprutningsvätska som används för att utrota kokabusken har visat sig orsaka feber hos den lokala befolkningen, döda boskap och fisk och visat sig angripa det mänskliga immunförsvaret med effekter som nästan och till och med medfört död. Dr Mondragon, som gav en vittnesberättelse inför denna kammare tidigare denna månad, visade att besprutningen av 22 000 hektar av olagliga odlingar förra året i Colombia inte förhindrade 38 000 hektar av nyodlingar, eftersom problemet är att småbruksbönderna inte har något alternativ.
Jag välkomnar i kväll Danielssons uttalande att europeiskt stöd kommer att vara fristående. Detta parlament måste stödja hans ansträngningar tillsammans med svenska icke-statliga organisationer bakom scenen för att för alla berörda parter stärka den fredsprocess som inleddes i Costa Rica. Jag är glad att han företrädde rådet och inte Solana som rusade ut innan debatten hade börjat och som var en så dålig företrädare för EU vid mötet i Madrid förra juli, då han gjorde ett föregripande uttalande till stöd för Colombiaplanen.
Jag välkomnar verkligen kommissionär Nielsons löfte i kväll att inte ha något att göra med den militära strategin. Det är vad detta parlament kräver. Men han bör desavouera kommissionens uttalande till pressen i september förra året i vilket man stödde planen.
Salafranca säger att man är förvirrad. Det finns ingen förvirring. Det är inte ett uttryck för dåligt förtroende för president Pastrana och hans försök att driva fredsprocessen om man samtidigt påpekar att han hittills har misslyckats med att upplösa de paramilitära grupperna, att få slut på den colombianska arméns misshandel eller att erbjuda tillräckligt skydd för försvarare av mänskliga rättigheter, av vilka 25 har förlorat livet under de tre senaste åren. Salafranca fördömer kränkningar av grupper på vänster- och högerkanten. Han gör rätt i detta, men vi ger ingen undsättning till gerillagrupperna, vilkas kränkningar av mänskliga rättigheter vi fördömer när vi säger att över 75 procent av kränkningarna av mänskliga rättigheter görs av paramilitären och armén.
Denna Colombiaplan är en krigsplan inte en fredsplan och i kväll förkastar Europa den fullständigt.

McKenna
Herr talman! Jag vill bara skriva under allt som Howitt har sagt. Colombiaplanen har lanserats som ett sätt att bekämpa produktion av och handel med narkotika, men sedan utrotningen av narkotika och besprutningen av odlingarna började för sex år sedan har de verkliga kokaodlingarna tredubblats, vilket visar att detta inte är en effektiv metod. Det fungerar inte och det är också en ekologisk katastrof.
Sedan narkotikakrigen startade på 80-talet har våldet ökat förfärligt i Colombia. Mellan 75 och 80 procent av dödandet begås av de paramilitära styrkorna för att skydda storbönder och oljebolag. Den colombianska regeringen påstår att den försöker bekämpa paramilitarismen, men i själva verket blundar den för den. Regeringen vet mycket väl att det finns tydliga kopplingar mellan de paramilitära grupperna och de väpnade styrkorna. Om den militära utrustningen ökar i enlighet med det som föreslås i Colombiaplanen, kommer den uppenbarligen att nå fram till de paramilitära grupperna. Den kommer att öka massakrerna; den kommer att öka försvinnandena; den kommer att öka brotten som begås mot vanliga oskyldiga människor. Varje plan som innefattar ett militärt element är inte en lösning för Colombia. Den bara förvärrar situationen. Många medlemsländer har betydande problem att godta den militära delen i planen och det är mycket cyniskt att säga att vi vill hjälpa till på det sociala området, när denna plan helt klart är en militär plan.

Di Lello Finuoli
Herr talman! Europeiska unionen börjar äntligen inse att orsaken till den dramatiska situationen i Columbia är allvarliga sociala problem, framför allt frågan om en rättvis fördelning av rikedomar och mark mellan de få som har allt och de många som inte har något.
Clintons och Pastranas "Colombiaplan", med en förstärkning av militären för att bekämpa narkotikatrafiken, har en tendens att förstärka denna sociala obalans, på samma sätt som de paramilitära styrkorna, trogna allierade till Pastranas och narkotikahandlarnas armé. Det är ingen tillfällighet att Carlos Castaño är en vän till regeringen och ledare för narkotikahandlarna. Det är ingen tillfällighet, att medan de paramilitära styrkorna mördar bönder och politiska företrädare, så förstör amerikanska avionetas, med narkotikahandeln som ursäkt, odlingarna genom besprutning och tvingar bönderna att lämna sina byar. Om man verkligen tror på det man skrivit i sina egna fördrag och i den nya stadgan om de grundläggande rättigheterna i fråga om rättvisa och mänskliga rättigheter, bör Europeiska unionen stödja det colombianska folkets sociala strävanden och bekämpa "Colombiaplanen", en krigsplan, snarare än en fredsplan.
Mina herrar från Europeiska unionen! Om man inte genomför en verklig omfördelning av marken i Colombia så kommer bidragen från Europeiska unionen att hamna i fickorna på narkotikahandlarna, terratenientes och de multinationella företagen. Lösningen på detta drama är en omfördelning av marken och ett rättvist samhälle.

Ghilardotti
Herr talman! Som redan flera av mina kolleger har påpekat som har yttrat sig med anledning av denna "Colombiaplan", denna amerikanska militära plan, så måste Europeiska unionens ingripande vara självständigt och oberoende, det måste följa en egen, icke-militär strategi, det måste främja och skydda respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, förutom att, framför allt, bidra till att förbättra lokalbefolkningens levnadsvillkor.
Vi har flera gånger, även under de gångna månaderna, utarbetat en serie resolutioner om de mänskliga rättigheterna i Colombia, resolutioner som godkänts i denna kammare. Låt mig ta detta tillfälle i akt att framföra ytterligare en anklagelse: sedan den 15 september 2000 är tre italienska medborgare, tekniker vid ett företag som tillverkar maskiner för konfektyrtillverkning, i händerna på den nationella befrielsearmén; tillsammans med dessa tre italienska medborgare finns ytterligare tre européer, förutom tusentals colombianer. De är inte bara kidnappade sedan fyra månader, utan det är omöjligt att kontakta dem över huvudtaget. De italienska myndigheterna gör allt som står i deras makt, men det finns en viss motvilja, även från den colombianska regeringens sida, att på allvar inleda förhandlingar med befrielsearmén för att komma fram till en lösning.
Vi måste sätta de mänskliga rättigheterna i främsta rummet, och jag vill därför ta tillfället i akt att uppmana parlamentets talman att skicka ett brev till de colombianska myndigheterna med krav på att de skall respektera de mänskliga rättigheterna och så att regeringen verkligen anstränger sig, med tanke på att de påstår sig förhandla med befrielsearmén och med andra krafter, så att detta, om man kommer fram till ett avtal, omfattar ett skyndsam frisläppande av alla europeiska och colombianska medborgare - européer och icke-européer - som har berövats friheten och som befinner sig i militärens våld.

Talmannen
Fru Ghilardotti! Presidiet noterar ert förslag om att Europaparlamentets talman skall skicka en skrivelse, och talmannen kommer att informeras om er begäran.

Knörr Borràs
Herr talman! Som parlamentariker och generalsekreterare för mitt parti, "Eusko Alkartasuna", och vad vårt parti står för i Baskien, vill jag stödja en fredsprocess i Colombia, men inte vilken fredsprocess som helst, utan en process som bygger på respekten för de mänskliga rättigheterna och på att försöka uppnå en verklig, hållbar utveckling av social rättvisa i Colombia och i hela regionen, vilket de icke-statliga organisationerna, som är de som är mest involverade i stödet till Colombia, har sagt. Att stödja idiotiska påfund som Colombiaplanen löser inte konflikten, för den går inte till botten med orsakerna till konflikten, och dessutom försätter den oss i en situation där vi använder medel för att mildra effekterna av själva planen, vilket i sig är en motsägelse.
Oberoende av att jag allvarligt motsätter mig planer som Colombiaplanen, måste jag säga att det är totalt motsägelsefullt att partier som det spanska "Partido Popular" (Folkpartiet) och det spanska socialistpartiet, som i dag har kommit hit för att lägga fram front mot terrorismen som är raka motsatsen till en förhandlad lösning av konflikter, vill framstå som beskyddare av rakt motsatta teorier när det handlar om den andra sidan av Atlanten.
Det står klart att för våra spanska grannar - eller åtminstone de som vill ha lösningar i Colombia men som inte vill ha detsamma på europeisk mark - måste talesättet "jag ger råd till andra men följer dem inte själv" tillämpas.

Scheele
Herr talman! Diskussionen i plenum i kväll visar den bild som vi såg redan förra september i den utfrågning som utskottet för utveckling och samarbete höll. Det finns ett brett samförstånd om att Colombiaplanen och dessa starka militära komponenter är en fara för de påbörjade fredsförhandlingarna och medför en upptrappning av konflikten, efter mer än tio årtionden av inbördeskrig, efter mer än 300 000 döda, och efter hoppet att efter president Pastranas tillträde till ämbetet kunna gå in i en dialog och kunna lösa landets problem, konflikten.
I dag har det flera gånger sagts att problemet med droger i världen måste angripas vid roten. Det håller jag naturligtvis med om, men även problemet med konflikten i Colombia måste angripas vid roten, och Europa kan inte tillåta sig att göra samma fel som USA, nämligen att tro att narkotikahandeln är roten till det ökade våldet och konflikten, och samtidigt blunda inför det orättvisa sociala och svåra politiska systemet i Colombia.
Herr kommissionär, herr rådsföreträdare! Parlamentet uppmanade i september förra året unionen att utarbeta en självständig strategi för narkotikabekämpning. En månad senare, i oktober, förklarade rådet att unionen stöder fredsansträngningarna och även kommer att följa förhandlingarna. Det som vi i dag har hört från er låter mycket lovande. Jag tror att unionen måste arbeta vidare i den här riktningen. Att tro att man kan lösa konflikten i Colombia genom att sätta in militära medel för att bekämpa narkotikahandeln, men samtidigt glömmer de sociala och politiska problemen i det här landet, är en fars och även ett svek mot de människor som redan har väntat alltför länge på fred och stabilitet i sitt land!

Kreissl-Dörfler
Herr talman, ärade kolleger! Hur ofta har vi inte här i kammaren fördömt mördandet och krigandet i Colombia? Hur ofta har vi inte röstat igenom resolutioner? Därför är jag mycket glad över att i dag få höra rådets och kommissionens redogörelser i den här formen och så tydligt! Men den som tror att den här Colombiaplanen - framförhandlad av USA, Salafranca Sánchez-Neyra, med Pastrana - är ett steg framåt i riktning mot fred, den borde än en gång tänka på att denna Colombiaplan kommer att förstärka kriget, den kommer att frambringa krigshandlingar i grannregionerna, i andra stater. Jag kan inte komma ihåg att Brasiliens president Cardoso har samtyckt till denna plan eller tagit emot den med någon entusiasm.
Europeiska unionens roll måste här vara att återigen stödja fredsprocessen och driva den framåt, men också få Colombias regering att upprätta en rättsstat, för någon sådan finns inte! Det finns ingen verklig maktfördelning, det finns korruption, allt det finns, det vet vi, och det är inte Europeiska unionens roll - och för detta uttalande är jag mycket tacksam mot er - att här gjuta olja på elden, utan att spela en positiv och engagerad roll i denna fredsprocess. Även det är vår uppgift!

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! I enlighet med artikel 122 i arbetsordningen om personliga uttalanden, skulle jag vilja svara på de påpekanden som Kreissl-Dörfler och Howitt har gjort.
Jag anser själv att jag har uttryckt mig mycket tydligt, och jag är en person som alltid anstränger mig för att framföra mina åsikter så korrekt som möjligt, och med den allra största respekt för mina kolleger. Jag försöker undvika att gå in på personliga anspelningar. Jag skulle vilja att ni talade om för mig vid vilket tillfälle jag uttryckte mitt stöd för den militära aspekten av Colombiaplanen i mitt inlägg; och jag uppmanar er att ni gör det, herr Kreissl-Dörfler. Jag har inte gjort detta vid något tillfälle, och jag vill klart och tydligt säga att jag, och min politiska grupp, fördömer, som Ferrer har sagt, den militära aspekten av den här planen.
Till herr Howitt vill jag säga att jag absolut håller fast vid mitt uttalande om att president Pastrana har handlat i god tro. Om ni anser att han inte har gjort det, kunde ni ha uttryckt det öppet med anledning av hans framträdande inför plenum här i parlamentet.

Nielson
. (EN) Jag måste bara svara på några av talen. Till herr Howitt vill jag säga, med hänvisning till ett pressuttalande för ett halvår sedan, att kommissionens ståndpunkt är den som jag har uppgivit i kväll. Vi har vår egen plan. Vi har vår egen filosofi och vi kommer att samarbeta med alla delar av samhället i Colombia för att stärka fredens roll. Vi behöver inte sätta den i samband med Colombiaplanen. Det som vi gör utgör inte en del av den.
Till fru Sauquillo vill jag ge en antydan om vad som planeras och hur vi hoppas kunna använda kommissionens 105 miljoner euro: 40 miljoner euro till projekt på området social och ekonomisk utveckling och för att bekämpa fattigdom. Detta inbegriper en rad decentraliserade initiativ på områdena hälsa, utbildning, utveckling av jordbruket och traditionell produktion samt kustfiske. Som stöd till alternativ utveckling anslås 30 miljoner euro, 25 miljoner som stöd till reformering av administration och domstolsväsen och 10 miljoner euro för insatser för att främja och försvara de mänskliga rättigheterna.
Över och ovanpå detta beräknar vi en nivå på cirka 10 miljoner euro per år, av vilket en del beräknas bestå av ECHO:s verksamheter. Jag nämnde hemlösa personer, vilkas antal fortsätter att öka, så vi har ett tydligt åtagande att fortsätta med ECHO:s verksamheter där. Vi beräknar bibehålla den nivå som vi har haft under senare år avseende medfinansiering av icke-statliga organisationer. Den nivån har legat på 2,4 miljoner euro; den skulle kunna vara lite mer eller lite mindre. Vi har åtgärder som uppgår till 1,3 miljoner euro under de senaste åren för program för att skydda miljön och de tropiska skogarna.
Många av dessa åtgärder kommer att genomföras i samarbete med eller genom olika icke-statliga organisationer. Det är viktigt för oss att göra detta, om möjligt tillsammans med colombianska icke-statliga organisationer, och jag kommer att be europeiska icke-statliga organisationer, när de väl börjar arbeta med dessa uppgifter, att hitta partnerorganisationer i Colombia, som i andra fall, och skapa partnerskap. Detta skall i realiteten förstärka det meddelande som vi försöker få fram. Några andra åtgärder syftar till att uppmuntra regeringen att göra det som vi tror är bra: att fokusera mer på fattigdom, att ta de sociala aspekterna av dessa konflikter på mer allvar. Här är regeringen i Colombia den partner vi behöver i våra ansträngningar att skapa en fredlig utveckling där.
Det är inte bara en fråga om vi kommer att använda icke-statliga organisationer eller inte. Detta kan bero väldigt mycket på sakfrågan och aktiviteten från fall till fall. Men förändringen och stärkandet av ett fredligt civilt samhälle, som är en del av lösningen och ett element i lösningen, kan bara uppmuntras genom ett starkare deltagande av icke-statliga organisationer.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Poul Nielson.
Jag har mottagit följande resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen:
Miranda för utskottet för utveckling och samarbete, om Colombiaplanen och stöd för fredsprocessen i Colombia (B5-0087/2001);
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra och Concepció Ferrer för PPE-DE-gruppen, om stödet till fredsprocessen i Colombia (B5-0088/2001).

Miranda
Herr talman! Jag skulle vilja be om två klargöranden. Det första är om det är enligt reglerna och normalt att inge ett alternativt resolutionsförslag till ett resolutionsförslag framlagt av ett utskott? Det är en fråga jag skulle vilja ha klarlagd. För det andra vill jag fråga om detta andra resolutionsförslag fortfarande gäller eller om det har dragits tillbaka. Jag skulle vilja få tydlig information om detta.

Talmannen
Herr Miranda! När det gäller kammarens rättspraxis - om jag skall använda det uttrycket - så kan alternativa förslag till utskottens förslag förekomma, det finns inget i det som går emot vår praxis eller våra vanor, och de politiska gruppernas initiativrätt är oantastlig; när det gäller den andra frågan kan jag inte just nu svara, men den information som presidiet har är att det inte har dragits tillbaka.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Som svar på den fråga som Miranda har formulerat, skulle jag vilja säga honom att min politiska grupp mycket riktigt överväger att dra tillbaka det resolutionsförslaget för att kunna ansluta oss till ändringsförslaget från utskottet för utveckling och samarbete.

Talmannen
Tack så mycket, herr Salafranca, för klargörandet.

Howitt
Herr talman! För ordningens skull: som jag har förstått det kommer PPE efter grundliga förhandlingar mellan PSE och PPE att dra tillbaka sin resolution. Om det finns någon förändring av det, måste detta parlament meddelas i god tid före i morgon.
För det andra, för att vara helt tydlig och inte förlänga debatten, jag har aldrig antytt att Salafranca anklagade president Pastrana för svek. Men i hans försök att dämpa kritiken mot den colombianska regeringen tror jag att han tror att vi anser att president Pastrana inte håller sitt ord. Vi antyder inte det. Han håller sitt ord, men hans regering har inte gjort vad som skall göras.

Talmannen
Herr Howitt! Jag tänker inte återuppta debatten om denna fråga.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.45 och återupptogs kl. 21.00.)

Järnvägstransport
Talmannen
 - Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-0013/2001) av Jarzembowski för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/440/EEG om utvecklingen av gemenskapens järnvägar (C5-0643/2000 - 1998/0265(COD)),
(A5-0014/2001) av Swoboda för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén 1. om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag (C5-0644/2000 - 1998/0266(COD)) och 2. om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av banavgifter och utfärdande av säkerhetsintyg (C5-0645/2000 - 1998/0267(COD)).

Jarzembowski
. (DE) Herr talman, kära utspridda kolleger! Efter sega men rättvisa förhandlingar mellan det franska ordförandeskapet och företrädare från Europaparlamentet lyckades vi - parlamentet - på kvällstimmarna den 22 november i förlikningsförfarandet uppnå tydliga framsteg om tre grundläggande direktiv om avregleringen av järnvägarna - närmare bestämt utvecklingen av järnvägar, tillstånd för järnvägsföretag, tilldelning av infrastrukturkapacitet - och därmed framsteg för ett ytterligare öppnande av järnvägssektorn.
Jag kommer att sammanfatta dem i tre punkter, och jag välkomnar er, ärade fru vice ordförande! Tre punkter var det som vi drev igenom gentemot rådet.
För det första: För gränsöverskridande godstransporter beslutades om en slutgiltig öppning av alla nationella järnvägsnät, och det senast från och med 2008. Därmed uppnådde vi att alla medlemsstater vid den tidpunkten inte bara måste öppna järnvägssträckor i det så kallade europeiska järnvägsnätet, utan hela sitt nät för järnvägsföretag från andra EU-stater.
För det andra: Undantagsklausulen, som hade gjort det möjligt för medlemsstaterna - ursprungligen planerad av Österrike - att undandra sig de strikta europeiska planerna för de aktuella nationella regleringsorganen, ströks. Därmed uppnådde man som jag ser det att det i alla medlemsstater inte är de nationella järnvägsföretagen eller med dem förenade organ som skall besluta om tillstånd för järnvägsföretag samt tilldelning av järnvägssträckor och uttag av banavgifter, utan faktiskt oberoende organ. Alltså, detta är de båda viktiga komponenterna: En öppning av alla nät för den gränsöverskridande trafiken och inrättandet av en oberoende regleringsmyndighet i alla medlemsstater, för att säkerställa en rättvis konkurrens.
Om jag bara får säga några ord om min kollegas betänkande: Det tredje väsentliga som uppnåtts i mina ögon är att vi genom en ny bestämmelse har plockat upp målet om att låta användarna bära kostnaderna för användningen av järnvägsinfrastrukturen. Därmed uppnådde vi att uttaget av banavgifter på lång sikt kan ökas och bli kostnadstäckande, så att byggande, underhållning och även utbyggnad av näten kommer att bäras av användarna, och inte i längden av skattebetalarna. Som jag ser det behöver vi nämligen i längden fortfarande en åtskillnad mellan infrastrukturen och förvaltningen. Emellertid behöver vi i vilket fall som helst att nätet underhålls av användarna. Därför behöver vi det långsiktiga målet med kostnadstäckning genom avgifterna.
Enligt min åsikt är det så att vi med dessa tre viktiga steg bryter upp de nationella stelnade järnvägsstrukturerna och skapar nya möjligheter till konkurrens järnvägsföretagen sinsemellan. Europaparlamentet har kämpat för detta i samarbete med kommissionen. I början var kommissionen inte så entusiastisk, men i slutet kämpade den tillsammans med oss för att vi skall uppnå denna avreglering, och jag vill därför framföra mitt särskilda tack till vice ordföranden för hennes samarbete i förlikningsförfarandet.
Jag tror att Europaparlamentet tillsammans med rådet och kommissionen därmed har satt upp ramvillkoren för en attraktiv järnvägssektor med ett större utbud av kundinriktade, gränsöverskridande frakttjänster i framtiden. Vi vill ju med hjälp av konkurrens modernisera järnvägssektorn så att slutligen mer gods flyttas över från väg till järnväg, eftersom det av miljöskäl är mycket viktigt att på långa sträckor föra godset nerifrån vägarna och upp på järnvägen.
Tillåt mig att göra ett inpass: Förlikningsförfarandets förlopp styrkte återigen medbeslutandeförfarandets betydelse, vilket för oss inom transportsektorn kom att gälla först med Amsterdamfördraget. Enbart på grund av medbeslutandeförfarandet lyckades vi bryta upp rådets position. Kom ihåg att det franska ordförandeskapet trodde att förhandlingarna var över efter den första behandlingen av rådets gemensamma ståndpunkt, och att vi skulle vara tvungna att acceptera. Nej, vi lyckades att komma vidare genom ett rättvist förlikningsförfarande och åtminstone för gränsöverskridande godstransporter genomföra den inre marknaden senast från år 2008.
Tillåt mig att göra en kort utblick. Det räcker inte att skapa lagar, direktiv och förordningar, det räcker inte heller att bara genomdriva införlivandet i nationell rätt. Min grupp uppmanar de befintliga järnvägsföretagen - och jag ser att ett är representerat uppe på åhörarläktaren, vilket jag är tacksam för - att de redan nu förbereder sig så att de, om den europeiska lagstiftning som vi nu beslutar om skall genomföras år 2003, utnyttjar de nya bestämmelserna. Så borde exempelvis Deutsche Bundesbahn, kanske tillsammans med den nederländska järnvägen eller andra järnvägsföretag, verkligen utnyttja möjligheten att genomföra gränsöverskridande godstransporter. Jag anser att det här krävs att de traditionella järnvägarna verkligen driver igenom den marknadsöppning som vi har skapat.
Om emellertid de traditionella järnvägsföretagen inte utnyttjar den nya möjligheten med avregleringen, så kommer vissa industriföretag att fundera på att själv göra affärer med små järnvägsföretag och använda sig av den europeiska lagstiftningen. De kommer att ha rätt till detta. I Tyskland finns det 180 tillåtna järnvägsföretag och de är tillåtna var de än är verksamma, även om de tidigare bara har varit regionalt verksamma. Jag anser även att vi skall uppmana alla berörda, järnvägsföretagen och näringslivet, att redan nu förbereda sig för att utnyttja konkurrensen, för att flytta över mer gods från väg till järnväg!

Swoboda
. (DE) Herr talman, fru kommissionär, mina kära kolleger! Ja, det var en svår födsel, men det var till syvende och sist en framgångsrik födsel. Som vid varje födsel fanns det de som hjälpte till. Ibland finns de också de som hindrar födseln, men i det här fallet skulle jag bara vilja nämna de som hjälpte till vid födseln, framför allt kommissionär de Palacio, som i egenskap av transportkommissionär i stor utsträckning hjälpte oss att komma fram till en bra lösning. Det skulle jag uttryckligen vilja understryka och erkänna, eftersom hon har åstadkommit ett fantastiskt arbete!
Även den franska transportministern, som i början kanske försökte att skrämma oss lite grand, vilket han inte lyckades med, fick till sist till stånd en mycket bra kompromiss med oss. Jag skulle framför allt vilja tacka vice ordförande Imbeni, som ledde parlamentsdelegationen försiktigt och mycket exakt, och även vår utskottsordförande, Hatzidakis, som stödde oss med råd och dåd och med förtroende för föredraganden.
Jag nämner också att det var en svår födsel, eftersom den dröjde länge, längre än det hade behövts. Eftersom det alltid går rykten om att parlamentet är så långsamt och tvekande och att vi skulle behöva fast track-förfaranden och andra förfaranden skulle jag vilja påpeka att vi den 10 mars 1999 genomförde den första behandlingen, men fick den gemensamma ståndpunkten först den 13 april, alltså mer än ett år senare, och detta trots att min kollega Jarzembowski och jag själv skyndade på förloppet i utskotten. Den gemensamma ståndpunkten behandlade vi också snabbt den 5 juli, och beslutade, fortfarande den 5 juli, om ändringar. Därefter tog rådet relativt lång tid på sig för att komma fram till sitt ställningstagande.
Jag skulle vilja konstatera att parlament arbetar snabbt när det är nödvändigt, i synnerhet också genom det goda samarbetet som jag har haft med kollega Jarzembowski. Det är rådet som alltid har svårt att komma fram till en gemensam ståndpunkt.
Vad innehåller nu detta järnvägspaket? Jag anser att det är mycket viktiga steg, nämligen de steg i sig som är fastlagda, men även den blick in i framtiden som är kopplad till detta. För det första, något som jag skulle kalla en skräddarsydd avreglering, som helt enkelt inte skär rakt över hela linjen, som inte går utöver det som insiktsfulla experter anser, utan som är målinriktad. Jag hade också, ärade kollega Jarzembowski och några till, kunnat tänka mig något mer. Man hade kunnat vara modigare. Men nu är det så, de första stegen har tagits, och de skall också uppfyllas, för jag anser också att det som står här i texten kan genomföras redan tidigare, måste till och med, än det vi har kommit överens om, vilket för mig är ett minimum.
För det andra, vad gäller kostnadsstrukturen. Det stämmer att vi å ena sidan sade att kortsiktigt - vi följde kommissionens exempel - kan man bara kräva gränskostnaderna, alltså det som ett ytterligare tåg på en viss sträcka kostar. Men långsiktigt måste målet vara att vi här uppnår full kostnadstäckning. Visserligen betyder det att denna kostnadstäckning inte bara kan uppnås på järnvägen, utan också på vägarna. Därför måste även miljökostnaderna beaktas i motsvarande grad, vilka - även om Jarzembowski fortfarande inte riktigt tror det, men halvt om halvt är han redan övertygad -otvetydigt är högre på vägarna än på järnvägen.
För det tredje: Vi har inte avskaffat undantaget för enskilda medlemsländer. Det smärtar, men det är en smärta vi kan stå ut med. Jag tror även att tidens tåg läker alla sår. Jag har även lyckats, och jag tackar också för stödet, att införa eller återinföra en viss princip, nämligen den om att i begränsad utsträckning, och på goda grunder, skall offentliga tjänster kunna ha företräde, naturligtvis inte för att förhindra de viktigaste delarna av trafiken, nämligen transporterna för näringslivet, godstransporterna, den viktigaste delen i det avseendet, eftersom vi i synnerhet vill få bort den från vägarna och till järnvägarna. Vi har också uppnått att perioderna för ramavtalen, som järnvägarna får för att använda infrastrukturen, är så utformade att de investeringar som görs av järnvägsföretagen verkligen betalar sig och genomförs.
Sammantaget är detta, anser jag, ett runt paket med bra bestämmelser. Man skulle kunna säga att vi går nöjda hem efter omröstningen i morgon. Var och en har gjort sin del. Men så är det utan tvivel inte. Två saker är mycket viktiga. För det första, kommissionären har även hjälpt oss i och med att hon mycket tydligt har meddelat att ytterligare steg kommer att föreslås av kommissionen. Som sagt, jag hoppas också att de är skräddarsydda och målinriktade, men det är viktigt.
Den andra punkten som också är viktig: Jag har redan nämnt att vi stegvis måste komma till ett system med internalisering av de externa kostnaderna, det vill säga de måste beaktas parallellt för vägarna och järnvägarna. Då kommer en del av den snedvridning som finns sedan tidigare att försvinna, nämligen den orättvisa behandlingen av järnvägarna, jämfört med vägarna. Det kommer inte bli några allvarliga förändringar från i dag till i morgon. Fraktarna behöver alltså inte vara rädda. Men järnvägarna måste steg för steg också få rättvisa och därmed ett indirekt stöd, vilket egentligen bara är ett upprättande av rättvisa förhållanden.
Viktig är emellertid även frågan om arbetsrätt och arbetstid. Även här är behandlingen orättvis. Även här har kommissionären lovat och rådet redan i grund och botten beslutat att hjälpa oss, så att det orättvisa förfarandet med avgifter och priser i Europeiska unionens medlemsländer upphör - detta praktiseras särskilt ofta av företaget Willi Betz -, så att det just här blir ett mer rättvist system med avseende på arbetsrätt och arbetstid, för även här är järnvägarna förfördelade i förhållande till de rättsliga, med framför allt de faktiska, förhållandena på vägarna.
Naturligtvis måste det göras investeringar i järnvägarna. Det räcker inte att säga att OK, nu har vi ett bra system - men ingen investerar. Dessa investeringar är nödvändiga. Jag säger det i synnerhet som vi står inför utvidgningen. Om utvidgningen är kopplad till att vi faktiskt får ytterligare massiv lastbilstrafik på våra vägar, då kommer det att bli motstånd mot den. Om utvidgningen är kopplad till att vi får mer rättvisa och därmed även mer miljövänliga transporter, då kommer den att accepteras mer. Så uppfattar jag vårt järnvägspaket - att vi får lite mer miljövänliga transporter och därmed lite mer rättvisa i transportsystemet!

Hatzidakis
Herr talman, herr vice ordförande i kommissionen! Sedan 1994 då jag valdes in i Europaparlamentet minns jag hur diskussioner har pågått om de väldiga problem som de europeiska järnvägarna har och jag förmodar att dessa diskussioner förekom också innan jag valdes in.
Trots att vi under åratal har konstaterat problemet tror jag att den kompromiss som vi nu talar om och som är resultatet av förlikningen mellan parlamentet och rådet kanske är det första stora avgörande steget mot ett enda sammanhängande järnvägstransportnät och detta i riktning mot den så nödvändiga avregleringen vilken - jag anser, herr talman, är nödvändig därför att på det viset kommer vi att stödja även konkurrenskraften för de europeiska järnvägarna som sedan åratal för en tynande tillvaro utan att vi kan göra något väsenligt.
Och jag tror att de som sysslar med ärendet inte kan göra något annat än att ge de hedersbetygelser som sig bör både till Europaparlamentet och naturligtvis till kommissionen för att de under sju år nu har uppfordrat rådet att agera i den riktning som rådet slutligen, tror jag, nödgats till, och som säkert kommer att ha en gynnsam verkan för de europeiska medborgarna, konsumenterna, tågpassagerarna och för dem som transporterar varor per järnväg. Jag påminner om att rådet i Helsingfors, då det lyckades med en kompromiss mellan de 15 ministrarna, ansåg att målet var nått när det gäller avregleringen av järnvägarna och de nya institutionella reglerna. Det är viktigt, anser jag, att parlamentet med stöd av kommissionen lyckades övertyga rådet så att vi i dag har framför oss en kompromiss som är bättre än kompromissen från Helsingfors.
Jag skall inte fastna i detaljer, eftersom de har tagits upp av de båda föredragandena vilka känner till frågan mycket bra och vilka jag vill gratulera till resultatet med kompromissen, utan jag vill bara påminna om betydelsen av klausulen om ytterligare avreglering av järnvägstransporterna samt betona att det i stort sett inte förekommer undantag och dispenser för medlemsstaterna förutom de som är helt nödvändiga på grund av medlemsstaternas natur och belägenhet på den geografiska kartan.
Avslutningsvis, herr talman, skulle jag vilja uttrycka en önskan, nämligen att rådet hädanefter skall fungera med större öppenhet, att rådet tidigt skall samtala med de föredragande och att rådet kommer till Europaparlamentets utskott inte bara för att stärka Europaparlamentets roll utan för att få en större snabbhet i beslutsfattandet, en snabbhet som verkligen bör vara större än de 16 kilometer i timmen som i dag är medelhastighet för järnvägarna.

Izquierdo Collado
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera alla de som har möjliggjort det avtal som vi behandlar här i kväll: de två föredragande, Jarzembowski och Swoboda, det franska ordförandeskapet och kommissionen, närmare bestämt kommissionären som gör oss sällskap här i dag. Jag vill bland annat tacka henne för den ståndpunkt hon har intagit i förlikningskommittén som ledde till att vissa faktorer infördes och som gav parlamentet känslan av att ha uppnått en konkret seger; det betänkande vi diskuterar i dag, och att vi inte har förlorat slaget om den internationella passagerartrafiken och den nationella godstrafiken. Vi har i stället strategiskt skjutit upp det beslutet. Därför tror jag att vi kan ta itu med den här uppgiften i en positiv och konstruktiv anda. Den överenskommelse vi har uppnått är otvivelaktigt ett historiskt steg i nivå med andra frågor som behandlas i parlamentet eller som kommer att behandlas inom kort, som till exempel utvidgningen, det definitiva införandet av den enda valutan och så vidare.
Och utan tvekan, herr talman, öppnas nätet med det här beslutet. Och i det ögonblick som nätet öppnas, tror jag att förvaltningen och rationaliseringen av detta finns inom räckhåll för oss. Man skall inte oroa sig för om händelser ligger nära eller långt bort i tiden; händelsernas logik kommer att göra det möjligt för oss att komma framåt i den här frågan. Denna oberoende myndighet är viktig i avtalet och då talar vi självfallet om att försöka stärka järnvägen. Jarzembowski sade att målet är att användaren betalar kostnaderna. Det är sant, det är det som är det strategiska målet, men för närvarande måste tågtrafiken främjas och därför får vi inte ha för bråttom. I det första steget måste godstransporterna på tåg stimuleras, för hittills har tågtrafiken praktiskt taget inte varit möjlig att förena med godstransporter. Våra godståg är 50 procent långsammare jämfört med Förenta staternas tåg, och vi har fortfarande inte lyckats åstadkomma ett konkurrensmässigt marknadsutbud. Vi måste förbättra godstransportnätet, och företagen måste själva bli konkurrensmässiga i den bemärkelsen att de finner lösningar för att först skicka sitt gods från företaget till järnvägen och sedan från järnvägen till företaget på destinationsorten.
Om detta inte görs, kommer utvecklingen inte ske i rätt riktning och vi är naturligtvis alla medvetna om de stora fördelarna med förslaget ur miljösynpunkt. Därför måste vi hjärtligt hylla de som har lyckats uppnå den här överenskommelsen och även parlamentet för dess enighet.

Pohjamo
Herr talman, herr kommissionär! Under de finländska och franska ordförandeperioderna är kompromissen som nåddes i förlikningen mellan parlamentet och rådet om utvecklandet av järnvägstrafiken ett av de mest betydande resultaten inom trafiksektorn. På min grupps vägnar vill jag tacka beredarna till betänkandena om järnvägspaketet, Jarzembowski och Swoboda, liksom även förlikningskommittén, för ett väl utfört arbete som kan anses utgöra ett genombrott i detta viktiga ärende.
Vår grupp stöder förbättringen av järnvägarna konkurrensförmåga och den fria konkurrensen. Förlikningsarbetet mellan parlamentet och rådet resulterade i en godtagbar helhet som kommer att leda till en snabb utveckling av järnvägstransporterna. Utvecklingen av järnvägstransporterna finns med på föredragningslistan också i framtiden, kommissionen har nämligen utlovat ett järnvägspaket till, som innehåller löften om en ännu friare konkurrens samt ett säkerhetselement. Jag anser att säkerhetsaspekterna inom järnvägstrafiken, liksom inom övriga trafikformer, är ytterst viktiga. En av de viktigaste utvecklingssektorerna är utnyttjande och införande av en så god säkerhetsteknik som möjligt.
I områden med oupphörliga trafikstockningar är utvecklingen av järnvägstransporterna nödvändig som en lösning på problemen. Den underlättar rusningarna inom både landsvägstrafiken och flyget. Samtidigt bör man emellertid se till att de europeiska transportnäten även når glest bebodda och avlägsna områden. Miljöaspekterna är en annan viktig faktor som motiverar utvecklandet av järnvägstransporterna, vilket också här påpekats. Vi måste i fortsättningen följa med hur detta järnvägspaket förverkligas i praktiken och med stöd av dessa erfarenheter ytterligare gynna en friare konkurrens. Speciell uppmärksamhet måste fästas på integrering av olika trafikformer och helhetslösningar inom transportnäten.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär, föredraganden! Grattis. Ett omfattande arbete har uträttats, och som ni vet ligger utvecklingen av järnvägstransporterna Gruppen De gröna varmt om hjärtat. Detta gäller för såväl kollektivtrafiken som för godstrafiken. Till slut har vi blivit tvungna att vidta åtgärder för att stimulera utvecklingen av järnvägar, järnvägstillstånd och infrastruktur, i det här fallet bland annat genom att övergå till avreglering.
Jag vill med tanke på vissa former av avregleringar på annat håll påpeka att vi har en skyldighet att gemensamt övervaka säkerheten och de sociala aspekter som kan höra samman med avreglering. Vi är i viss bemärkelse för effektiv transport, men framför allt är vi för miljövänlig transport. Jag vill göra en kritisk anmärkning, och det är att miljöfördelarna med järnvägstransporter jämfört med vägtransporter drastiskt håller på att förtvina. Det finns en enkel anledning till det. Vårt parlament har fattat beslut om de europeiska normerna och gränsvärdena 1 till och med 5 för en lastbilspark som snabbt föryngras, och vi har nu skyldigheten att i ett snabbt tempo förbättra gränsvärdena för utsläpp och energieffektiviteten i fråga om järnvägstransporterna. Annars finns inte längre den fördel som vi talar om. Det har forskning visat med all tydlighet.
Mot den bakgrunden tror jag, vi har ställt frågor och fått svar rörande den saken, att vi kan utgå ifrån att vi måste bearbeta detta grundligt, och jag skulle nu gärna vilja se en politisk gest från branschen. Vi har fattat det politiska beslutet, men nu vill vi se ett tecken från branschen att de med krafttag går vidare med utvecklingen av denna sektor.

Meijer
Herr talman! Min grupp förespråkar att man undanröjer onödiga gränshinder inom järnvägstrafiken. Ser man till miljö, utrymme, säkerhet och arbetsförhållanden vill vi helst också att stora delar av den godstrafik som nu går över vägarna flyttas över till järnvägen. Det bästa sättet att uppnå denna upprensning är att sluta goda avtal mellan Europeiska unionens medlemsstater.
Därför instämde vi med de avtal som träffades genom rådets försorg i december 1999 mot slutet av det finländska ordförandeskapet. Dessa avtal skapade utrymme för transnationella genomfartskorridorer och för undantags- och övergångsbestämmelser som gjorde det möjligt att i god tid få bort nackdelarna. Tyvärr ansåg majoriteten i parlamentet att avtalen var otillräckliga och att större tonvikt borde läggas vid avreglering och privatisering.
Den åsikten passar in i en modetrend som har lett till en nyliberal anstormning riktad mot allmännyttiga tjänster, offentliga affärsverk och organiserade arbetstagare, framför allt inom post-, järnvägs- och energisektorn. Det var företag med en potential att visa oss att vi kan organisera vår ekonomi mer demokratiskt, miljövänligare och på ett mindre vinstbegärligt sätt, men dessa företag tvingas nu anpassa sig till vinstintressen och konkurrens.
De som förespråkar avregleringen betraktar järnvägen som ett hämmande statsmonopol med besvärliga och krävande fackförbund. Men deras alternativ kan leda till kaos och intressekonflikter och till nya monopol utan någon som helst demokratisk kontroll. En avreglering kan naturligtvis vara till fördel för enskilda privata företag som får mer frihet och fler möjligheter att skaffa nya inkomster, men det garanterar inte att man får möjlighet att välja mer miljövänliga transportsätt. Däremot kan det innebära stora nackdelar för de redan befintliga järnvägsföretagen, för deras personal och för det demokratiska beslutsfattandet om deras framtida transportpolitik.
Av den anledningen var min grupp i detta fall mer överens med rådet än med majoriteten i parlamentet. Hade det varit upp till min grupp hade denna förlikning alltså inte varit nödvändig. Trots det har jag bidragit till den utifrån uppfattningen att de oförsonliga ställningar som har intagits står i vägen för alla positiva resultat och att det inte heller är förståndigt att dra tillbaka den finska kompromissen.
Även om jag har röstat emot den riktning som parlamentet valde tidigare, pläderade jag för viljan att sluta en kompromiss i parlamentsdelegationen den 22 november. När det målet var uppnått avstod jag som tecken på min uppskattning för detta förfarande från att rösta, precis som majoriteten av min grupp kommer att göra i morgon vid slutomröstningen. Resultatet av denna förlikning leder till att avregleringar äger rum i högre utsträckning än vi anser vara nyttigt, men i mindre utsträckning än vad som var risken till en början. Jag är för övrigt rädd för att det här förlikningspaketet inom kort kommer att hinnas upp av ännu mer långtgående avregleringsplaner från Europeiska kommissionen som min grupp då inte kommer att kunna instämma med.

Esclopé
Herr talman, fru vice ordförande, kära kolleger! Den var nödvändigt att radikalt reformera järnvägen. Det var framför allt nödvändigt för att vända den nuvarande tendensen som tyvärr är helt inställd på vägtransporter, och detta på bekostnad av varutransport per järnväg. Men bakom denna verklighet, som sannolikt används som förevändning, är de slutliga förslagen i detta betänkande långt under det som vi önskar. Tre, fem eller sju år för att komma fram till detta resultat förefaller inte vara den enda stora frågan. Den största oron kvarstår faktiskt, nämligen önskemålet hos vissa om en total avreglering, en avreglering som vi inte kan acceptera.
Vi måste faktiskt vara vaksamma, för denna avreglering av transporten av varor får skadliga effekter såväl när det gäller lokaliseringspolitiken som den sociala sammanhållningen, särskilt om den tjänst som tillhandahålls inte längre respekterar konceptet med omfattande strukturering av territoriet eller tjänsten till befolkningen.
Öppningen mot passagerarservice som vissa för övrigt planerar av bara farten blir också ett viktigt test, för att inte säga avgörande, för att vidmakthålla detta begrepp med offentlig service. Kort sagt: kommer en total avreglering av järnvägstransporten att, lite grann som inom postsektorn, nöja sig med respekten för offentlig service? Jag fruktar att så inte är fallet för vi kommer då att få se reflexerna och nyckeltalen för lönsamhet återuppstå, en princip som står i motsats till den om offentlig service.
Detsamma gäller säkerhetsbegreppet, kära kolleger. Infrastrukturen måste självfallet vara säker och avhängig den allmänna organisationen, men funktionen kan inte vara laglös och hänsynslöst konkurrensmässig utan att riskera en blockering eller en allvarlig olycka som skulle belasta alla ansträngningar som gjorts.
Avslutningsvis är vi, genom att erkänna skyldigheten att investera på europeisk nivå för att ge järnvägssektorn ny dynamik, fortfarande mycket uppmärksamma på de första stegen i avregleringen. Vi önskar att resultatet skall fastställas innan nästa steg genomförs, eftersom andra möjligheter bör och kan undersökas.

Rack
Herr talman! Vi har järnvägarnas språk att tacka för många idiomatiska uttryck. Tåget har gått säger vi när vi kommer för sent. För vårt tåg stämmer det tyvärr. Det paket med tre direktivförslag om infrastruktur för järnvägar som vi kommer att rösta igenom i morgon kommer för sent. Det som uppnåddes i utdragna förhandlingar, senast i förlikningskommittén, kommer egentligen tio år för sent. Statistiken bevisar tyvärr detta. De senaste åren har det blivit en våldsam tillbakagång för godstransporter på järnvägarna, och mycket talar för att det kommer att bli svårt att åstadkomma ett trendbrott inom överskådlig tid.
När vi återkallar att vi förverkligade den gemensamma marknaden för varor 1970 och den inre marknaden 1992-1993, så är vi i dag, år 2001, sent ute i trafiken. Vårt tåg åker också på en långsam bana. Visserligen låter år 2003 för öppningen av den transeuropeiska järnvägstrafiken och år 2008 för den nationella godstrafiken halvt engagerat, men det är fel signal. När man ser att östgodstransporternas koppling till järnvägarna inte ens verkligen tas upp, då har vi här återigen rivit upp en försening.
Det finns också bättre signaler, grönt ljus så att säga. Man får inte förbise det som åstadkoms i form av positiva resultat. Med skapandet av oberoende regleringsorgan har åtminstone grönt ljus getts till mer avreglering, och man kan hoppas att nödvändiga reformer inte blir fast på spåret. Undantagsbestämmelserna för vissa medlemsstater omfattar efter lång tvekan - och om man bortser från det lilla Luxemburg - bara de verkligt perifera länderna i unionen, och projektet bättre järnvägar/godstransporter har åtminstone sjösatts. Interoperabilitet står på tur på dagordningen, och vi lägger nu grunden för mer intermodalitet. Någon gång kommer det också att bli fri fart för Europas järnvägsmedborgare och inte bara på Europas vägar. Man får inte överge hoppet, och i det avseendet vill jag tacka de båda föredraganden och kommissionären, vars samverkan redan har tagits upp här och med rätta lovordats.

Hedkvist Petersen
Herr talman, kolleger, fru komissionär! Det talas här om vilka som är vinnarna i denna förlikning. Enligt min uppfattning är det Europas medborgare som är vinnarna. När vi har klarat av att genomföra denna förlikning har vi också möjligheter att skapa en bättre miljö i Europa, och det tjänar vi alla som medborgare på.
Jag ser miljön som ett viktigt skäl till att vi måste ta tag i järnvägsfrågorna. Vi vet ju att vägtransporterna ökar på bekostnad av järnvägstransporterna och att de har gjort det under en lång tid. Den utvecklingen måste vi vända. Vidare är det viktigt att vi klarar av att skapa möjligheter till kombitrafik, så att det t.ex. på långa sträckor går att använda både väg och järnväg. Ett problem har ju också varit de höga banavgifterna, som har lagt hinder i vägen för en effektivare järnvägstrafik. Dessutom gäller det järnvägens organisatoriska struktur. Det förlikningsresultat som vi nu har fått fram, och som är väl värt att lyckönska, anser jag är bra - även om man ibland kan tycka att det kunde ha gått längre.
När det gäller marginalkostnadsavgifterna tycker jag att det är en bra förlikning. Det blir därmed möjligt även för operatörer på långa avstånd att konkurrera. Detta är viktigt i Europa där det är långa avstånd. Det är också viktigt med den regulator som finns med i förlikningsresultatet och som skall övervaka systemet eftersom det är betydelsefullt att få förtroende för järnvägen och för den lösning som vi nu har hittat.
Jag tycker alltså att resultatet är bra och vill tacka alla inblandade. Slutligen hoppas jag att vi allihop kan se till att detta blir verklighet.

Isler Béguin
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Järnvägseuropa är på väg. Det var på tiden. Det var till och med mer än på tiden att verkligen bygga järnvägens Europa, och framför allt att skaffa medel för att genomföra det. Vi kan slutligen vara trygga, vi kan uppfylla medborgarnas förväntningar, och tro att överföringen från vägen till järnvägen har inletts. Förlikningen om det som vi kallar "järnvägspaketet" kommer att ha gjort det möjligt att lägga denna första sten. För närvarande handlar det om att verkligen och konkret investera för att göra det möjligt för järnvägen att motsvara förväntningarna och finna sin rätta plats som det minst miljöförstörande transportmedlet, vilket också bidrar till att minska utsläppen av växthusgaser.
Jag skall fortsätta med att erinra om vetenskapsmännens alarmerande prognoser om klimatförändringarna, som till stor del beror på vägtransporten. En isbit smälter snabbare än järnet i järnvägsformen svalnar. Även om man kan glädjas åt beslutet vid det fransk-italienska toppmötet att bygga en ny järnväg mellan Lyon och Turin måste Europeiska unionen fortfarande visa stor djärvhet i sina infrastrukturprojekt. I vissa fall ställer man sig fortfarande frågan om det är bättre att bygga en ny motorväg, eller att tänka på järnvägen. Jag tänker särskilt på fraktpassagen i Moseldalen, det som man kallar projektet med A32. Europeiska unionen måste gå i täten för att järnvägen skall blir det transportslag som medborgarna föredrar och det naturliga eller till och med påtvingade transportmedlet för varor.

Markov
Herr talman, fru kommissionär! Det positiva med förslaget är att hinder för de gränsöverskridande godstransporterna kommer att rivas ned inom överskådlig tid. Därigenom ökar chansen till en omflyttning av gods från väg till järnväg. Trossatsen måste vara att genom harmonisering och hänsyn till jämförbara kostnadskomponenter producera samma möjligheter för alla vid konkurrens. Konkurrens måste emellertid definieras annorlunda, inte som en uteslutande kamp om lägsta kostnader och högst profit, utan som en strävan efter hållbarhet, social kompetens, användarvänlighet, kvalitet och service. Varför skall en privat leverantör a priori vara bättre än en offentlig? Vi har att svara på vad vi menar med offentliga tjänster av allmänt intresse, och om dessa kan genomförs bättre eller sämre än av privata företag.
Jag tror att lika villkor för tillträde för alla inte i varje fall kan visa sig vara lönsamt för alla. Privata företag måste gå med vinst, annars går de under. Offentliga företag kan på grund av sina omfördelningsmöjligheter även ha råd med förluster på de delområden som är nödvändiga för samhället. Det går inte för sig att vinsterna privatiseras och förlusterna socialiseras. Det krävs ett förpliktande grepp av de offentliga och privata leverantörerna på den europeiska inre marknaden. Därför krävs det enhetliga ramvillkor. Erfarenheterna får utvisa om den begynnande avregleringen inom den europeiska järnvägstrafiken kommer att medföra bättre tjänster för konsumenterna.
Erfarenheterna från enskilda medlemsländer som redan har skapat långtgående regler om avreglering talar ett varierande språk. Tyskland - jag är ledsen mina herrar från DB - är ett exempel på hur man inte får göra. Regionala linjenedläggningar en masse, nedläggningar av järnvägsstationer, tidsintervallerna som blir allt längre, stängningar av reparationsverkstäder, drastiska minskningar av personalen. Detta har inte med konkurrens om tjänster till medborgarna att göra!

Jeggle
Fru kommissionär, herr talman, kära kolleger! I likhet med den stora majoriteten i denna kammare anser även jag att vi med förlikningsresultatet för betänkandena om järnvägspaketet har lyckats ta ett stort steg framåt i riktning mot en marknadsöppning inom den internationella godstrafiken. Swobodas och dr Jarzembowskis betänkanden är rätt riktlinjer. En åtskillnad mellan infrastrukturen och förvaltningen är en förutsättning för avregleringen av de europeiska järnvägstransporterna för det svåra men målinriktade arbetet i förlikningskommittén. Alla delaktiga skall ha mitt hjärtliga tack!
Konkurrens har - och många andra områden som redan har avreglerats har detta bevisats - positiva effekter på det aktuella området. Inom godstrafiken är fördelarna påtagliga. Om de europeiska järnvägarna skall kunna öka sin konkurrenskraft gentemot andra transportsystem, i synnerhet vägtransporterna, då har detta positiva effekter även på miljön, och kommer även att bidra till en lösning på de allvarliga problemen inom vägtrafiken.
För att uppnå dessa mål, och detta är egentligen logiskt, får konkurrensen inte göra halt vid de rådande nationella gränserna. Den måste få råda inom hela gemenskapen. Bara på så sätt kommer järnvägen att bli ett verkligt alternativ. Det är en stor framgång för parlamentet att detta mål kunde uppnås, om än med övergångsperioder. Det som gäller inom godstrafiken måste också gälla för persontrafiken. De problem som uppstår av andra transportsystem - exempelvis vägarna - kommer inte bara från lastbilarna, utan naturligtvis även från persontrafiken.
Järnvägen kan bara vinna tillbaka andelar på transportmarknaden om den är ett verkligt alternativ, och det betyder i dag internationell, servicekraftig och konsumentinriktad. Om järnvägen möter denna stora utmaning kan den bara vinna, och vi alla med den!

Ortuondo Larrea
Herr talman, fru kommissionär! Om vi verkligen vill att miljön skall förbättras och att järnvägen minskar belastningen på de europeiska vägarna, anser jag att vi måste sträva efter tre mål: i första hand, att infrastrukturförvaltarna och användarna samt järnvägsföretagen är fullständigt skilda från och oberoende av varandra, vilket bör säkerställa en effektiv användning av infrastrukturen; i andra hand; att komplettera järnvägen med andra transportmedel för att uppnå en verklig service från dörr till dörr; och i tredje hand; likväl som det finns avgiftsfria motorvägar, bör det finnas avgiftsfria järnvägslinjer. Transportkostnaderna per ton gods får inte ha avskräckande effekter, och den bör hur som helst vara fördelaktig för järnvägen om vi verkligen vill att den nuvarande situationen skall förändras, att våra vägar frigörs och om vi verkligen vill förbättra miljön.

Vachetta
Herr talman! Vi känner alla här till betydelsen av järnvägstransporten för en bra utveckling av mänsklig verksamhet, respekt för miljön och en hållbar lokaliseringspolitik. Det är anledningen till att jag anser att man inte kan nöja sig med resultaten från förlikningen mellan Europaparlamentet och rådet. Denna kompromiss fortsätter strävan efter att öppna järnvägen för marknaderna och konkurrensen, såväl när det gäller varor som passagerare, för att tillfredsställa en ekonomisk logik när det gäller lönsamhet, i stället för att motsvara behoven hos användarna och de anställda inom denna sektor. I betänkandet godkänns förslaget till avreglering av järnvägstransporten, och särskilt det som gäller oberoendet för förvaltarna av infrastruktur i förhållande till staterna. Att anta det är att riskera en ökning av järnvägsosäkerheten. Ändå hade andra val varit möjliga. Även om det finns olika historiska och nationella verkligheter, finns det inte oöverstigliga hinder mot samordning på europeisk nivå av den offentliga servicen inom järnvägstransporten. Vi måste gå mot inrättandet av offentliga eurotjänster inom ramen för en gemensam politik...
(Talmannen avbröt talaren.)

Beazley
Herr talman! Jarzembowski konstaterar i sitt uttalande att vi måste stärka järnvägstransportsektorn och öka effektiviteten och konkurrenskraften inom järnvägen för att vända den neråtgående trenden under de senaste 15 åren i dess andel av transportmarknaden. Han uppger att medlemsländerna har gjort små framsteg när det gäller att skilja järnvägsdriften från infrastrukturförvaltningen och i de flesta länderna ser vi inte några tecken på fri järnvägsmarknad.
I Förenade kungariket skulle ett stort erkännande ges till den förra konservativa regeringen för att ha genomfört just det, en politik som har drivits vidare av den nuvarande Labourregeringen. Förra oktober skedde dock tågolyckan i Hatfield i Hertfordshire, en del av den östra region som jag företräder i detta parlament. Fyra människor förlorade sina liv och många blev allvarligt skadade. Olyckan inträffade i en kurva när tåget körde cirka 185 km i timmen. Det verkar som om den ansvariga myndigheten för infrastrukturen kände till att järnvägsspåret var skadat så tidigt som i november 1999 och en ytterligare rapportering gjordes i januari förra året. Ingen avhjälpande åtgärd vidtogs.
Den brittiske transportministern, Lord McDonald, har meddelat att det inte kommer att bli någon offentlig utredning. Namngivna företrädare för Railtrack, infrastrukturbolaget, och för Balfour Beatty kan eventuellt väntas bli anklagade för dråp till följd av olyckan.
Jag vänder mig till fru kommissionären, som jag är säker på känner till detaljerna om denna speciella olycka, vilken, vill jag påpeka, inte är unik inom Europeiska unionen och jag hoppas att hon kanske kan uttala sig närmare om konsekvenserna av olyckan. I Förenade kungariket har det varit kaos i våra järnvägssystem, där har skett ett kraftigt ras av kundernas förtroende för järnvägssystemen, underhållsarbete har orsakat enorma ekonomiska investeringar och Railtrack har hotat med en försening av arbetet med fas 2 för kanaltunneln (Euro Channel Tunnel) som utgör en betydande del av det integrerade europeiska järnvägsnät som vi alla stöder.
Jag hoppas mycket på att kommissionären kan ge lite stöd till de berörda myndigheterna i Förenade kungariket. Detta är inte enbart en inhemsk fråga. Det ger följder för Europa beträffande arbetet med kanaltunneln. Det kan mycket väl vara så att ytterligare stöd kan ges genom programmet för transeuropeiska nät (TEN) och jag ser fram mot mina diskussioner med kommissionären om denna ytterst allvarliga utveckling.

De Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! I första hand vill jag uttrycka min tillfredsställelse, vilket alla eller nästan alla talare redan har gjort, över det slutliga resultatet av förlikningen. Vårt mål med det här initiativet är, låt oss säga detta mycket klart, att rädda järnvägen, att modernisera den och anpassa den till de nya förhållandena. Nu i början på det tjugonde århundradet vill vi åter göra järnvägen till vad den var i början på nittonhundratalet: ett pålitligt, effektivt, snabbt, och säkert transportsystem, som på den tiden var en drivkraft för utvecklingen och en garanti för välstånd och territoriell jämvikt.
Jag anser att vi tog ett viktigt steg i den riktningen den 22 november förra året. Målet med de beslut vi antar i dag är att förbättra kvaliteten på servicen. I motsats till vad några av er har sagt, måste jag säga er att problemet med järnvägen nuförtiden inte är om den är statlig eller privat, även om den normalt alltid är statlig. Problemet är att den inte fungerar. Låt oss enas om en sak. Om vi talade om en fungerande järnväg, skulle vi kunna diskutera en del av de åtgärder som har förts fram här. Men problemet är att i den nuvarande situationen med offentlig service som garanteras av statliga organ i ett monopolsystem inom ramen för staterna i unionen, inte fungerar. I den nuvarande situationen med nationella järnvägsnät som är uppdelade, fungerar inte detta. Och vad vi vill göra är att genomföra en förändring - jag skulle drista mig till att säga att det är en revolutionerande förändring - inom järnvägsområdet.
Ärade ledamöter, vad vi har uppnått i dag med denna debatt, eller vad jag hoppas vi kommer att uppnå i morgon - jag tvivlar inte ett ögonblick på att ni kommer att rösta för den överenskomna texten - är inte bara att öppna nätet, utan att skapa något nytt och annorlunda. Vi är i färd med att skapa en europeisk järnväg, som fortfarande inte finns, i stället för de femton sammanbundna nationella järnvägarna. Det är en revolutionerande förändring. Och vi måste vara medvetna om att det är det vi är i färd med att göra.
Ärade ledamöter, det finns de som har beklagat sig över att vi har blivit mycket, eller lite, försenade. Jag håller med om detta, och kanske skulle vi alla ha velat gå snabbare fram, men jag anser att under det dryga år som jag har haft detta ansvar, har vi gått framåt med stor beslutsamhet och hela processen har påskyndats. Dessutom har medbeslutsförfarandet fungerat mycket bra och jag vill särskilt tacka hela parlamentet för det arbete parlamentet har utfört, inklusive Imbeni och de föredragande, Swoboda och Jarzembowski.
Jag vill även tacka det finländska ordförandeskapet för vad det gjorde på sin tid, och jag riktar ett särskilt tack till det franska ordförandeskapet. Jag anser att det är just den franske transportministerns breda kunskap och varma intresse för järnvägen som har gjort det möjligt för oss att uppnå målet, trots att det fanns de som sade att detta skulle hindra oss från att komma fram till en bra lösning.
Ärade ledamöter, det finns de som är oroliga för utvidgningen, och den kommer naturligtvis att innebära att det europeiska järnvägsnät som vi i dag är i färd med att skapa kommer att utvidgas bortom unionens nuvarande gränser allteftersom gränserna utvidgas.
De grundläggande faktorerna är en öppning av hela nätet och att funktionerna hålls åtskilda, vilket Jarzembowski har uttryckt så väl, men uttaget av banavgifter är även den en nyckelfråga som kommer att bli utslagsgivande. Många av er har nämnt den här frågan. Frågan om uttag av avgifter för infrastrukturerna på ett icke-diskriminerande sätt kommer att tas upp i vitboken. I det hänseendet kommer vi att införliva slutsatserna från Costa-betänkandet i vitboken, vilket är parlamentets förtjänst. Förutom att tala om vad som redan har gjorts och om vad vi kommer att avsluta under dagens lopp och under morgondagen, kommer vi även att tala om vägtransporter och om hur vi skall agera inför framtiden. Jag kan försäkra Swoboda om att de åtgärder han har nämnt för att en lojal konkurrens skall kunna uppnås inom själva vägtransporten och mellan vägtransporterna och andra transportmedel, antingen redan har lagts fram eller kommer att läggas fram.
Dessutom kan jag meddela er att vi ämnar lägga fram direktivet om säkerhet på järnvägarna, vilket några av er var oroade över, under loppet av innevarande år. Jag hoppas kunna räkna med ert stöd för att anta direktivet om interoperabilitet, och vi kommer att utarbeta ett meddelande om att öppna marknaden för godstransporter och internationella passagerartransporter som vi till och med kommer att lägga fram innan årets slut, som jag sade under behandlingen av dessa två direktiv. Men vi kommer inte bara att lägga fram det meddelandet, utan även ett nytt direktiv som ändrar direktiv 91/440/EEG, för att öppna tillträdet till de nationella näten för godstransporter och de internationella passagerartransporterna. Och dessutom en ändring av direktiv 96/48/EG, om driftskompabiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet för höghastighetståg.
Ärade ledamöter, vi kommer, som jag sade, att lägga fram ett andra åtgärdspaket för järnvägen innan årets slut, och jag hoppas att vi kommer att kunna påskynda behandlingen av detta. Säkerhetsfrågan och miljöfrågan är nyckeln, det är ju problem som direkt påverkar medborgarna, men jag vill göra en sista reflektion om några av de frågor som har framförts här.
Det har talats om privatisering i och med att det kommer att ske en avreglering, och det har talats om att den offentliga servicen inte kommer kunna garanteras. Ärade ledamöter, låt oss inte blanda ihop saker och ting. Vad vi gör i dag är att öppna ett transeuropeiskt nät och en transeuropeisk järnväg för konkurrens, vilket medför att de europeiska operatörerna, med de nödvändiga tillstånden, kommer att vara offentliga eller privata.
I andra hand; ingen talar om privatisering. Inte av något slag. Varken av operatörerna och ännu mindre av infrastrukturerna. Tvärtom, vi måste investera i infrastrukturerna. Men faktum är att många länder inte har investerat alls i infrastrukturer under nästan trettio år, inte en enda euro. Genom säkerhetskraven kräver vi just att länderna skall kunna garantera denna säkerhet, som inte bara omfattar tågtrafiken, utan även den fasta infrastrukturen. Dessutom är det tyvärr så att den offentliga servicen, och jag vidhåller vad jag sade tidigare, inte kan garantera tillräcklig säkerhet i dagsläget. Vad vi vill är att det görs bättre.
Ortuondo Larrea talade för en stund sedan om vi måste fästa avseende vid ytterligare två aspekter: den intermodala transporten och jämvikten mellan de olika transportmedlen och vägtransporten. Nu på morgonen läste jag i en pressnotis att en av företrädarna för vägtransportsektorn beklagade sig över att vitboken är inriktad på järnvägssektorn i allt för hög grad. Nåväl, sådana saker händer alltid. Ärade ledamöter, vad vi ställs inför är något mycket konkret: en ökning på 40 procent av efterfrågan på godstransporter under de närmaste tio åren. Vad som måste ske är att dessa 40 procent inte bara går till vägtransporten. Vad som måste hända är främst att de går till andra transportmedel, inte till vägtransporten. Och vad vi måste göra är att fortsätta att garantera tillväxten, livskvaliteten, sysselsättningen och medborgarnas välbefinnande i Europeiska unionen genom de konkreta åtgärder som denna, vilka naturligtvis måste kompletteras med en samlad studie av de olika transportmedlen, av konkurrensen mellan dessa, och av intermodaliteten, sammanlänkningen och interoperabiliteten, för att vi slutligen skall få ett system som är mycket mer effektivt för vår ekonomi och för våra medborgare.

Samarbete och handelsförbindelser mellan EU och industriländerna i Nordamerika, Fjärran Östern och Australasien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0004/2001) av Erika Mann för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets förordning om "genomförande av projekt för att främja samarbetet och handelsförbindelserna mellan EU och industriländerna i Nordamerika, Fjärran Östern och Australasien" (KOM(2000) 381 - C5-0455/2000 - 2000/0165(CNS)).

Mann, Erika
Herr talman, ärade kolleger, ärade närvarande, herr kommissionär och kolleger från kommissionen! Sent på kvällen skulle jag vilja använda den talartid som står till mitt förfogande till att för er kort presentera kommissionens förslag till rådets förordning om genomförande av projekt för att främja samarbetet och handelsförbindelserna mellan EU och industriländerna i Nordamerika, Fjärran Östern och Australasien, samt mitt betänkande om detta.
Bortsett från titelns något vilseledande förpackning, som talar om industriländer och naturligtvis inte omfattar alla industriländer i den här världen, utan bara dem där vi inte har några frihandelsområden eller samarbets- eller partnerskapsavtal, skulle jag uttryckligen vilja tacka kommissionen för dess förslag till förordning som den har lagt fram. Jag anser att den har åstadkommit ett storartat arbete, inte bara när man tänker på alla de svåra politiska debatter som har ägt rum i rådet om detta, och även på det kanske inte alltid så enkla samarbetet med Europaparlamentet, utan den har åstadkommit något storartat i och med att den faktiskt för samman alla de olika små befintliga projekt som finns inom de nämnda ländernas områden i en budgetpost, och därmed faktiskt även har skapat en rättslig grund. Därför ett särskilt tack till kommissionen och det utmärkta samarbetet med er!
Målet med kommissionens föreliggande förslag till förordning är att skapa en solid rättslig och budgetär ram för de åtgärder som har vidtagits inom ramen för de olika befintliga bilaterala överenskommelserna mellan EU och de sex nämnda industriländerna. Dessa åtgärder finansieras för närvarande av en rad olika budgetposter. Några måste drivas som pilotprojekt eller som förberedande åtgärder, eftersom en rättslig grund för de berörda budgetposterna för närvarande saknas.
Kommissionen har nu i detta förslag till förordning skapat en rättslig grund. Vid utarbetandet av förslaget var kommissionen mån om att säkerställa att det huvudsakliga ansvaret för att främja exporten fortfarande ligger hos medlemsstaterna. Gemenskapsåtgärden inskränker sig därför till åtgärder som kompletterar medlemsstaternas ansträngningar och övriga offentliga institutioner i Europeiska unionen och - som det så vackert heter - därmed skapar ett europeiskt mervärde.
I förslaget förutses att Europaparlamentet och rådet i framtiden regelbundet skall få rapporter. På några ställen har vi ändrat detta något och vi har även ändrat och lagt till att förordningen skall löpa ut i december 2005. Därutöver har jag lämnat in ett ändringsförslag som jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att stödja, nämligen att kommissionen redan år 2003 skall lägga fram ett nytt förslag där den skissar på ramen för en ny handelspolitik och -filosofi. Därmed skulle även det dilemma undanröjas som vi för närvarande har, nämligen att vi i vårt fördrag inte har någon positiv bestämmelse om handelspolitik, utan vi bara definierar det negativt, i och med att vi utesluter det som inte hör till. Kommissionen borde i framtiden genomföra denna positiva bestämmelse.
Jag tror att efter-Niceprocessen lämpar sig utmärkt för att göra detta, och inom den ramen skulle jag också vilja be kommissionen att alltid ha i bakhuvudet att vi som parlament inte är nöjda med den nuvarande formuleringen av artikel 133. Detta torde inte överraska er, kommissionär Patten, utan jag utgår från att ni naturligtvis känner till parlamentets bedömning. Jag skulle för övrigt dessutom vilja be er att ni tar med er ståndpunkt som ni nu har redogjort för i fråga om ett av länderna, nämligen Förenta staterna, - ni gav ju en mycket omfattande översikt över våra förbindelser med Förenta staterna - i denna nya formulering. Därutöver skulle jag även önska att de reflektioner som för närvarande sker i kommissionen, i synnerhet under kommissionär Lamy, som i framtiden önskar ett policy statement på området handelspolitik, att även dessa reflektioner inkluderas i en översyn 2003.
De projekt som nu kommer att finansieras via dessa budgetrubriker, omfattar samarbetsprojekt, de omfattar näringslivsrelaterade utbildningsprogram, och de omfattar program för att främja handelsförbindelserna. Därtill hör de redan nämnda programmen på området Förenta staterna, i synnerhet hör programmen med Japan därtill.
Avslutningsvis skulle jag ännu en gång vilja tacka så hjärtligt för alla dessa experimentella projekt som ni har testat för de olika länderna. Det vore önskvärt att ni drog slutsatserna av dessa och sammanfattar det som skall överföras på program med andra stater, det som enligt er åsikt var mindre framgångsrikt, det som inte har någon chans i framtiden att överleva tiden efter år 2005. Om ni genomför denna översyn har vi enligt min åsikt en utmärkt bas för att lägga grunden för en verklig handelspolitik och -filosofi. Inom ramen för globaliseringen, inom ramen för den nästa världshandelsrundan, anser jag att ni har skapat en utmärkt grund. Än en gång, hjärtligt tack för detta!

Ferrer
Herr talman! För att finansiera gemenskapens åtgärder vad beträffar samarbete och handelsförbindelser som genomförs inom ramen för de olika bilaterala avtal som har undertecknats av Europeiska unionen och industriländerna i tredje världen, finns det för närvarande olika budgetposter, vilket har gett goda resultat. Men de allt större utmaningar som de europeiska företagen står inför innebär att de måste ha en väldefinierad rättslig ram och en enda budgetpost till sitt förfogande för att denna verksamhet skall kunna utvecklas på ett mer sammanhängande och samordnat sätt, för att ge mervärde till de åtgärder som medlemsstaterna har genomfört.
Däri ligger vikten av den förordning som kommissionen har lagt fram, men Manns utmärkta betänkande är ännu viktigare, och jag vill gratulera henne till hennes arbete å min grupps vägnar. Det är tack vare sitt arbete som hon har lyckats förbättra kommissionens förslag och göra det mycket effektivare och mer sammanhängande. Ett förslag som min grupp också lade fram flera ändringar till; i första hand för att göra beslutsförfarandena mer genomblickbara genom Europaparlamentets deltagande i organiseringen och definitionen av de biprogram som skall genomföras i de olika associerade länderna, och även för att göra programmen för samarbete och handelsförbindelser mer genomblickbara. Min grupp har särskilt uppmanat kommissionen att den skall lägga fram all nödvändig dokumentation efter att den har fattat beslut om vad målen för de olika programmen skall innehålla och om och tidsplanen för anbudsinfordran. Vi anser att dessa ändringar kommer att förbättra effektiviteten och de europeiska medborgarnas och företagens tillträde till de här programmen.
Till sist, vill jag understryka att jag beklagar att parlamentet inte har kunnat godkänna det här betänkandet - Mann-betänkandet - under sammanträdesperioden i december förra året; i så fall hade programmet kunnat träda i kraft snabbt som förutsett. Emellertid hoppas vi att programmet trots allt kommer att fylla sin funktion.

Martin, Hans-Peter
Herr talman, så här sent på kvällen är det ibland lättare att komma med lyckönskningar, men när man håller betänkandet i sin hand skulle man kunna uttala dem vilken tidpunkt som helst på dagen. Jag anser att Mann har lyckats skapa ett mycket utmärkt stycke arbete. Jag skulle dock vilja koncentrera mig på två punkter. Det ena är frågan om öppenhet, det andra är problemet med den ännu utestående handelsfilosofin.
När det gäller öppenheten skulle jag i synnerhet vilja be kommissionen att ansluta sig till ändringsförslagen 9-11. Jag anser att just detta är rätt väg för oss att gå, att inte bara parlamentet skall informeras på vederbörligt sätt, utan att, inom den så lovordade öppenhetens anda, inom ramen för ett europeiskt öppenhetsinitiativ, faktiskt omfattande underlag ställs till förfogande på Internet, att kommissionen kan kontaktas när som helst och att den återigen bidrar till trovärdigheten för det vi gemensamt står för, nämligen tillblivelsen av ett nytt Europa.
Högintressant, och det kan man ju inte säga om varje betänkande, är den motiveringsdel som här är bifogad. Detta för mig till den andra frågan om den principiella handelspolitiska inriktningen. Det har ju inte blivit lättare att klargöra att handel, när den är rätt organiserad, för oss innebär välståndstillväxt, och det över hela världen. Efter Seattle och efter Davos ser vi alltmer att vi har att göra med irrationella globaliseringsmotståndare. Det beror på rätt regler. Det beror på finjusteringen, det beror delvis även på rätt information. Om man kunde begära det skulle man önska att många som är mycket kritiska mot globaliseringen blir varse hur starkt Europa har blivit på området utländska direktinvesteringar, vilket vi kan kontrollera här, eller även på många andra områden. Det krävs lite övertygelsearbete. Det vore önskvärt om just kommissionen nu snabbt engagerar sig i dessa principfrågor så att vi redan före 2005 kan lägga fram ett motsvarande principprogram och därmed kan övertyga medborgarna.

Ahern
Herr talman! Jag vill gärna tacka fru Mann för hennes arbete, men hon har lyckats göra ett helt tekniskt betänkande av något som snarare är en politisk fråga. Frågan om handel och handelsförbindelser mellan EU och industriländerna, i synnerhet USA, är i själva verket en mycket het fråga. Så det är synd att hon missade tillfället att behandla ämnet ur en mer politisk synvinkel. Förslaget att inrätta en enda budgetpost skulle kunna förenkla Europaparlamentets arbete som helhet och öka insynen. Jag har därför inte något emot hennes tekniska förslag och inte heller kommissionens förslag.
Det är dock synd att vi inte lyckades diskutera om vi behövde mer exportfrämjande åtgärder och, i så fall, för vad och att diskutera hela denna fråga mer grundligt. I stället använde hon tillfället till att presentera ett ganska teoretiskt regelverk för handel som är hennes eget snarare än någon annans.
Hon tog inte heller upp frågor som samband med utvecklingsfrågor och
det mycket starka handelskomplex som vi hade. Men återigen skall en förenkling av parlamentets och kommissionens arbete välkomnas och därför kommer vi inte att motarbeta detta betänkande.

Jarzembowski
Herr talman, ärade kommissionär! Jag begär ordet som vice ordförande för Japandelegationen, och välkomnar det nya förslaget till förordning, som äntligen skapar en grundläggande rättslig grund för projekt för att främja samarbete och handelsförbindelserna, även om det tar slut år 2005. För det första delar jag min kollega Manns lovord till kommissionären för det goda samarbetet, men i synnerhet ansluter jag mig till lovorden från den grupp ledamöter som är närvarande här för ert arbete, fru Mann, för det var inget lätt arbete, och jag vet att det är en triangelaffär mellan kommissionen, medlemsstaterna och parlamentet. Man måste försöka att hitta en förnuftig grund, eftersom vi i denna fråga bara kommer framåt gemensamt.
Jag tror att vi med detta nya förslag till förordning har en solid grund för en politisk och ekonomisk debatt med industriländerna. Därför vill jag inte bara begränsa den till handel. Jag anser att det är viktigt att vi befattar oss mer med industriländerna i Nordamerika, Fjärran Östern och Australasien och ordnar ett större utbyte. Det är nödvändigt att vi i våra huvuden - även i ledamöternas huvuden - åter betonar Asiens betydelse. Jag tror att det här fortfarande finns stora skillnader. Det finns, när det gäller de japanska erfarenheterna, mycket bra program. Jag tror att programmet Executive Training för Japan är exemplariskt och även skulle kunna - som det redan har börjat i Korea - överföras. Även projektet Gateway To Japan är utmärkt som handelsbefrämjande projekt. Omvänt anser jag att vi ledamöter borde fundera på om vi inte skulle ta de lagstiftande organens förbindelser som exempel, exempelvis den amerikanska kongressens förbindelser till det asiatiska området, för Europaparlamentets kontakter med Asien är inte djupa nog.
Jag anser även att vi här skall plocka upp exemplet med att bygga upp en tätare dialog mellan det japanska parlamentets och Europaparlamentets båda kammare, och precis som det görs i Amerika på grundval av den rättsliga grunden bör vi även utnyttja samma möjligheter med avseende på Asien.
Tillåt mig avslutningsvis en liten anmärkning: Även om vi har gjort denna indelning, delvis på grund av erfarenheterna, på grund av de olika rättsliga grundvalarna, så borde vi se att vi arbetar mycket differentierat. Jag tar bara mitt område Asien, som jag ägnar mig mycket åt. Jag anser att vi kraftigt borde stärka ASEM-processen politiskt och parlamentariskt. Vi borde före nästa ASEM-möte ovillkorligen hålla en parlamentarikerkonferens. Alltså, egalt hur det är med det rättsliga förhållandet, Europa och Asien måste växa samman mer.

Read
Herr talman! Jag vill gratulera fru Mann för hennes noggranna arbete och skall med största nöje stödja det. Syftet, som Mann har understrukit och kommissionen föreslog, med en enda budgetpost är inte bara att förenkla parlamentets arbete. Det är att vi skall kunna utvärdera ordentligt och rösta om vilka pengar vi skall använda till vilka projekt så att kommissionen och parlamentet tillsammans kan bedöma var pengarna ger bästa resultat och hur vi måste använda pengar i framtiden.
Den tonvikt som Mann har lagt vid vikten av klar uppdelning av ansvaret mellan gemenskapen och medlemsländerna på området exportfrämjande åtgärder är också mycket viktig. Det finns en viss känslighet om detta och klarhet om budgetposten och den rättsliga grunden skall inte bara hjälpa oss att utföra vårt arbete på ett mer logiskt sätt utan också försäkra medlemsländerna att det finns en ordentlig fördelning av ansvarsområden.
Jag vill helt kort säga något om två andra frågor. Jag blev mycket glad, som ordförande i delegationen mellan detta parlament och amerikanska kongressen, att den transatlantiska dialogen mellan ansvariga lagstiftare fick ett omnämnande i budgetrapporten. Ni vet, kära kolleger, hur viktig detta parlament anser denna dialog vara. I Manns betänkande nämndes, bland många andra utmärkta projekt, Europeiska institutet i Washington som stöds av kommissionen. Det är bara ett exempel men ett utmärkt exempel på hur samarbete, inte bara ekonomiskt utan politiskt, industriellt och kommersiellt, kan ge mycket betydande utdelningar.
Det gläder mig att kunna stödja Mann, och när jag nu avslutar mitt tal med en sekund kvar hoppas jag få lite applåder för det.

Kauppi
Herr talman, kommissionär Patten! Även jag måste frångå mina vanor och ge uppriktigt beröm åt kollegan Mann. Under halvannat år som Europaparlamentariker har jag blivit medveten om Manns omfattande förtrogenhet i speciellt de transatlantiska förbindelserna, och betänkandet är ytterligare ett bevis på detta. Jag delar däremot inte Aherns åsikt - hon hann tydligen redan avlägsna sig - om att detta betänkande inte är tillräckligt politiskt. I exempelvis motiveringarna finns element som är avgjort politiska, och som åtminstone jag tycker var läsvärda. Betänkandet är absolut inte partipolitiskt.
Jag understöder varmt det riktade åtgärdsprogram med vilket EU och dess medlemsstater ämnar effektivera handelspolitiken. Med beaktande av de ändringar i artikel 133 som gjordes i Nice, samt de förslag till ännu längre gående lösningar som gavs där, bör en intensifiering av samarbetet anses nödvändig. Jag instämmer i föredragandens åsikt att vi nu efter Nice bör få fram en ny infallsvinkel i vår hållning till EU:s handelspolitik. Jag understöder också föredragandens åsikt om globaliseringsprocessen och speciellt idén om ett intimare samarbete inom konkurrenspolitiken som mitt eget utskott, dvs. utskottet för ekonomi och valutafrågor framkastat. Jag ger mitt stöd åt att kommissionen bör ges en tidsgräns för uppgörande av nya förslag till parlamentet, liksom även bruket av "sunset"klausuler i denna förordning. Införandet av tidsfrister får emellertid inte betyda att kommissionen inte är förpliktad att hålla parlamentet underrättat om tilläggsprogrammets framåtskridande.
Av de föreslagna åtgärderna vill jag speciellt framhålla de transatlantiska samarbetsprojekten med USA. Som exempel kan jag nämna att den transatlantiska dialogen mellan företag, TABD, tycks ha fungerat väl. Med dess hjälp har man lyckats undvika handelstvister och kunnat samordna gensvaret i branscher som kräver snabba reaktioner. Ett gott exempel är World Radio Conference som hölls i Istanbul förra våren. Handeln över Atlanten är fortfarande den globala ekonomins pulsåder och vikten av samarbete där kan inte förringas. Vi måste komma ihåg att det ingår ett stark politiskt element i detta samarbete, som grundas på den nya transatlantiska dagordningen som undertecknades 1995. Parlamentsledamöterna vill också delta i denna verksamhet och därför vill vi, som Read tidigare nämnde, stärka samarbetet med kongressen i USA genom en transatlantisk dialog.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag har tidigare i dag deltagit i två debatter om Mellanöstern och Medelhavet och nu går vi vidare till något lättare område, kanske, men förvisso ett mycket viktigt sådant.
Låt mig först inleda med att tacka parlamentet för det stöd som det har gett detta förslag från kommissionen, först med att anslå en budget för genomförandet av denna förordning i nivå med kommissionens begäran för år 2001 på 15,6 miljoner euro. Vi är ytterst tacksamma mot parlamentet för det.
Sedan skulle jag vilka tacka parlamentet för att det enhälligt antar, vilket jag hoppas det kommer att göra, det positiva betänkandet av föredraganden Mann. Jag tar detta som ett starkt bevis på parlamentets breda godkännande av kommissionens förslag rörande de industrialiserade länderna. Låt mig i detta skede uttrycka vår varma tacksamhet till fru Mann och även till hennes kollega, fru Read, för deras konsekventa, konstruktiva arbete med att utveckla våra transatlantiska förbindelser. Eftersom jag skall besöka Förenta staterna, Kanada, Japan och Australien under de kommande tre månaderna är jag mycket glad över att vi har gjort dessa framsteg i kväll.
Våra förbindelser med de industrialiserade länderna har avsevärt fördjupats och faktiskt breddats under senare år. Vi förflyttar oss från en smal fokusering på handel till vittomspännande förbindelser som omfattar allt från gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, rättvisa och inrikesfrågor, utbildning och kultur, miljöfrågor, vetenskap och forskning och, något som jag anser särskilt viktigt, utbyten mellan människor.
När det gäller Förenta staterna och Kanada är dessa vittomspännande förbindelser redan en realitet, medan andra partner som Japan, republiken Korea, Nya Zeeland och Australien är ivriga att utveckla liknande förbindelser. Hörnstenarna i dessa förbindelser är gemensamma värderingar och de liknande intressen som vi delar.
Så medan vi å ena sidan ser en ökande efterfrågan på närmare samarbete med några av våra viktigaste partner har vi å andra sidan saknat den rättsliga ramen för att kunna följa upp saker. För närvarande har vi faktiskt bara rättslig grund för åtgärder med Kanada och Japan. För det sistnämnda är åtgärderna begränsade till marknadstillträde och detta upphör i slutet av detta år. När det gäller Förenta staterna har vi inte någon rättslig grund alls, vilket tvingar oss att genomföra projekt inom ramen för den nya transatlantiska dagordningen som pilotprojekt eller förberedande åtgärder, vilka inte kräver en rättslig grund men som är begränsade i tiden till antingen två eller tre år.
Det kommissionsförslag som diskuteras syftar till att lösa denna situation genom att införa en fast och gemensam rättslig grund som stöd för våra förbindelser med de industrialiserade länderna. En gemensam rättslig grund är lämplig, eftersom våra förbindelser med alla dessa länder grundas på gemensamma värderingar och delade intressen. Det är även passande därför att det skulle göra det möjligt för kommissionen att utveckla liknande program i möjligaste utsträckning med alla eller några av dessa länder. Dessutom, om det kopplas till en enda budgetpost som vi har föreslagit, skulle vi få uppenbara administrativa fördelar. Vi skulle förbättra effektiviteten enormt genom att inrikta oss på storskaliga ekonomier och skapa största möjliga flexibilitet. Man skulle också få en bättre insyn i budgeten både för parlamentet liksom för rådet.
Till sist, en gemensam rättslig grund i förbindelse med en enda budgetpost är i linje med kommissionens politik för att begränsa antalet små rättsliga grunder och budgetposter. Jag skulle vilja understryka den vikt som kommissionen lägger vid detta förslag. Fördelarna med ett gemensamt, rättsligt och budgetmässigt regelverk för att stödja våra förbindelser med de industrialiserade länderna är uppenbara. Jag är förvissad om att vår första rapport till parlamentet om resultatet av genomförandet av denna förordning, som vi kommer att lägga fram om några år, skall bevisa detta till parlamentets belåtenhet.
Låt mig nu tala om de 14 ändringsförslag som antagits av parlamentet. Det gläder mig kunna säga att kommissionen kan godta 11 av dem. Mann och Ferrer hänvisade speciellt till ändringsförslag 5. Ändringsförslagen 4 och 5 gäller uppdelningen av ansvarsområden mellan gemenskapen och medlemsländerna för marknadstillträde och exportfrämjande åtgärder. Read påpekade att medlemsländerna är mycket känsliga när det gäller denna fråga. Om dessa två ändringsförslag godkänns, skulle det leda till en avsevärd svängning bort från medlemsländerna, mycket mer än vad vi kom överens om avseende förordningen för det japanska marknadstillträdet för några år sedan. Även om jag inte är rädd för att ha enstaka meningsskiljaktigheter med rådet skulle jag avråda från ett antagande av dessa två ändringsförslag.
Ändringsförslag 14 från budgetutskottet skulle bli ett undantag från kommittébeslutet från 1999 och är därför inte heller godtagbart. Avseende det ändringsförslaget anser jag i varje fall inte att det är antalet deltagare i kommittémötena som faktiskt bör vara av betydelse för oss eller parlamentet, det är hur många av dem som får ersättning från gemenskapens pengar. Detta är en övergripande fråga som bör få en generell lösning i stället för att tas upp i varje förordning och jag hoppas att vi kan gå vidare på den grunden.
Återigen skulle jag vilja tacka föredraganden mycket varmt för hennes konstruktiva och intelligenta hjälp med att utveckla våra förbindelser med några av våra närmaste vänner runt om i världen. I detta speciella fall rättar vi till ett missförhållande och fyller en viktig lucka, som Jarzembowski påpekade för en stund sedan. Så jag vill tacka parlamentet för deras förståelse och jag litar på att det inte kommer att göra alltför våldsamma invändningar mot det faktum att jag vill avråda från 3 av de 14 ändringsförslagen.

Talmannen
Tack så mycket, herr Patten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Märkning av energieffektiva produkter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0006/2001) av McNally för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ett gemenskapsprogram för energieffektivitetsmärkning av kontors- och kommunikationsutrustning (KOM(2000) 18 - C5-0061/2000 - 2000/0033(COD)).

McNally
. (EN) Herr talman! Detta betänkande gäller föreslaget om att Europeiska unionen skall anta Förenta staternas Energy Star-program i dess tillämpning för kontorsutrustning och kommunikationsteknisk utrustning. Detta, kolleger, är kanske inte den mest spännande rubriken på denna veckas dagordning, men den är direkt sammankopplad med vår planets framtid och möjligheten till ännu mer förödande väderföreteelser, massförflyttning av människor och dåliga skördeår.
Vår oansvariga och slösaktiga användning av energi och därmed förenade utsläpp av koldioxid och andra miljöfaror måste stoppas. Ironiskt nog är det i Förenta staterna där systemet med Energy Star började som vi nyligen har upplevt det absurda spektaklet med elransoneringar i Kalifornien, till stor del på grund av den otroliga ökningen av användningen av datorer och andra kontorsutrustningar med åtföljande behov av luftkonditionering i ett system med ganska bisarr och oklok avreglering. Situationen skulle ha varit ännu värre utan Energy Star- programmet.
Detta system, som är frivilligt, infördes år 1992 används nu i mycket bred omfattning. Det har officiellt antagits i Australien och Japan till exempel. Ledamöterna kan faktiskt ha sett logotypen Energy Star på datorer som köpts inom EU även om detta inte innebär någonting ännu eftersom tekniken måste aktiveras på ett speciellt sätt, något som enbart kan göras i Förenta staterna.
I kväll diskuterar vi förslaget till den förordning som skall genomföra överenskommelsen mellan USA och EU, vilken vi skall rösta om under nästa session. Det är ett frivilligt system och förhoppningen är att mellan i dag och år 2015 kommer man att spara 10 terawatttimmar och 5 miljoner ton utsläpp av koldioxid i EU genom detta system.
Jag kommer nu till sciencefictionvärlden och förklarar att för att vara energibesparande måste datorer gå i stand-by-läge men de måste starta upp omedelbart, när så krävs. När de är i stand-by-läge minskar deras elbehov med i genomsnitt mellan 100 watt och 5 watt. Med tanke på det antal datorer som finns i hem, skolor, på arbetsplatser, m.m. kan ni förstå hur stora besparingar man kan göra genom att låta dessa maskiner vila i stand-by läge. Hittills har Europeiska unionen tagit fram sina egna standarder för energibesparing, ofta obligatoriska, och Europaparlamentet har tagit sin roll som medansvarig lagstiftare på allvar för att se till att sådana standarder blir tillräckligt stränga. Därför skulle det bli mycket allvarliga reservationer från parlamentet för att anta detta amerikanska Energy Star-system om det skulle vara vår enda åtgärd, framför allt om det inte fanns några bestämmelser i avtalet om regelbunden granskning av resultaten med målsättningen att alltid ligga i framkanten av den relevanta tekniken.
Tursamt nog är det dock inte fallet, och kommissionen kommer att få befogenheter att förhandla om förbättringar av de tekniska specifikationerna. Man har gjort det helt klar för de amerikanska myndigheterna i ett tilläggsdokument till avtalet att Europaparlamentet, som skulle ha medverkat som lagstiftare tillsammans med rådet för liknande åtgärder på europeisk nivå, kommer att rådfrågas av kommissionen i frågor om tekniska specifikationer.
I ändringsförslagen till mitt betänkande klargör vi att ytterligare åtgärder absolut behövs, inklusive den påtagligt uppenbara att slå av maskinerna ibland och att avlägsna särskilt ineffektiva maskiner från marknaden, antingen frivilligt eller, om nödvändigt, via lagstiftning.
Jag är helt säker på att rådet kommer att inse klokheten i dessa ändringsförslag och med en regelbunden och tidigare övervakning av Energy Star-systemet som en, men bara en, beståndsdel i vår handlingsplan för energibesparing. Vi anser att den nuvarande rättsliga grunden är den rätta och vi stöder kommissionens förslag.
Som föredragande skulle jag vilja tacka kommissionen för dess samarbete och hjälp och naturligtvis tacka mina kolleger, i synnerhet fru Müller, som presenterade ett mycket bra yttrande från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Vi hoppas alla att systemet med Energy Star blir framgångsrikt och vi ser fram emot att se datorer i hela Europa gå i stand-by -läge vid rätt tid.

Müller, Emilia Franziska
Herr talman, ärade kolleger! Kommissionens förslag till en förordning om ett frivilligt program för märkning är överlag värt att hälsas med tillfredsställelse, och McNally har i det avseendet lagt fram ett mycket bra betänkande. Enligt min syn på saken är märkning av konsumtionsvaror ett viktigt instrument med vars hjälp den fria marknaden kan främja användningen av energieffektiv kontorsutrustning. Energieffektiv stand-by-utrustning skall främjas med hjälp av Energy Star-märkning. Besparingspotentialen med denna utrustning får inte underskattas, och med märkningen ger vi i Europa rätt impulser till en mer sparsam energianvändning.
Att spara energi betyder också att minska utsläppet av koldioxid, som man har kommit överens om i klimatskyddsavtalet. Jag anser att det är en stor fördel att detta system nu används på området kontorsutrustning över praktiskt taget hela världen. Europeiska unionen har därmed ett gemensamt märkningsprogram, inte bara med USA, utan indirekt även med Japan och ytterligare några stater. Så tar vi hänsyn till den globala marknaden. Detta hjälper till att riva ned handelshinder. Framför allt områdena telekommunikation och ADB verkar vara viktiga här.
I samband med inrättandet av en styrelse för Energy Star i Europeiska unionen (EUESB) anser jag att det är ett akut krav att även nationella experter på energipolitik agerar, jämte de intresserade aktörerna. På så vis får man även med de nationella intressena. Styrelsen för Energy Star skall varje år producera en rapport om genomslagskraften på marknaden för de produkter som bär Energy Star-logotypen. På grund av den tekniska utvecklingen av ADB- och telekommunikationsutrustning anser jag att årliga rapporter är lämpliga. Bara på så vis kan det säkerställas att enbart den utrustning märks vars energieffektivitet är avsevärt högre än marknadsgenomsnittet. Mot bakgrund av detta uppmanar jag er att även stödja mitt yttrande som är bifogat detta betänkande och som i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi antogs i sin helhet.

Liese
Herr talman, fru kommissionär, ärade damer och herrar! Jag skulle vilja ansluta mig till tacket till föredraganden, McNally, men även till föredraganden av yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, Emilia Müller. Energibesparing och minskningen av växthusgaser som koldioxid är viktiga mål för Europeiska unionen. Inte alltid kan dessa mål nås utan ansträngning och utan minskad bekvämlighet, men ibland är det enkelt. Ibland måste man bara sätta in de tekniska möjligheter som finns i dag, och ibland saknas den politiska viljan att energiskt göra detta.
11 procent av elförbrukningen i mitt land, i Tyskland, i privata hushåll, orsakas av stand-by-förluster. Om man tar med privata och offentliga områden blir det sammanlagt 20 terawattimmar per år, detta motsvarar kapaciteten hos två stora kraftverk som vi helt enkelt använder i onödan! Det krävs alltså inget arbete av utrustningen, och trots det använder den el. Det vore naturligtvis enklast, vilket McNally redan har talat om, att stänga av utrustningen när man inte använder den. Det är en lösning på många områden, när det exempelvis gäller TV:n bör man propagera mer offentligt för detta. Men på många områden kan man inte länge stänga av utrustningen, och just på ADB-området är det nödvändigt att, som McNally sade, snabbt kunna försätta den i viloläge och också snabbt aktivera den igen, eftersom man ibland behöver datorn snabbt och inte vill starta den långsamt.
Det finns tekniska problem, men dessa problem kan även lösas tekniskt, utan att energi används. Det finns nya innovativa ansatser för att minska tomgångsförlusterna till nästan noll, man måste bara bygga in dem. Tekniskt sett är det inget problem längre. Därför är det bra om vi här diskuterar Energy Star och märker den utrustning som utnyttjar dessa nya tekniska möjligheter och som är mycket effektiv. Det är befogat, och därför stöder PPE-gruppen kommissionens förslag och även McNallys betänkande.
Jag anser emellertid att det i sig inte räcker. När jag tog på mig ansvaret som skuggföredragande för PPE frågade jag experter i olika organisationer, icke-statliga organisationer, i ministerierna, i kommissionen, men jag frågade även människor som dagligen ägnar sig åt frågan, exempelvis en datorförsäljare jag känner. Jag frågade honom vad han tyckte om Energy Star. Han sade: "Det är en bra grej. I början fanns det tekniska problem, visserligen försattes datorerna i vänteläge, men de aktiverades inte snabbt nog. Nu har vi löst de tekniska problemen, men det finns ingen människa som intresserar sig för om en dator är märkt med Energy Star eller inte. Det är inget försäljningsargument!" Därför borde vi fundera över om vi inte bara skall använda den princip som vi föreslår här, att positivt märka mycket effektiv utrustning, eller om man inte skall låta den mycket dåliga utrustning som är mycket ineffektiv försvinna från marknaden, att man efter en övergångstid helt enkelt inte tillåter den längre. Jag anser att vi även måste fundera över detta - och det finns även med i McNallys betänkande -, och då får vi ett omfattande koncept om energieffektivitet på det här området. Därför ber jag er att ni antar dessa ändringsförslag.

Matikainen-Kallström
Herr talman! Jag vill ge fru McNally ett varmt tack för ett mycket väl utfört värv i ett viktigt ärende. Om det är vi alla överens. Den nuvarande trenden i energieffektivitetsfrågor är emellertid inte alltid optimal. Man borde till exempel ha möjlighet att stänga av alla kretsar som drar ström i hushållsmaskiner och hemelektronik, vilket inte alltid är fallet eftersom on/off-knappen ofta saknas i moderna apparater. Därför är det omöjligt att stänga av apparaten även om man önskar det, vilken man också har konstaterat här tidigare. Många apparater har en liten röd lampa som ständigt lyser och visar att någon strömkrets kontinuerligt är påslagen och att den i någon mån drar ström. Om vi tänker oss att denna apparat drar en ynka wattimme i ett hushåll, så mångfaldigas dessvärre denna effektmängd snabbt. Tusen apparater drar redan en kilowattimme och en miljon en megawattimme, varvid det redan är fråga om betydande kvantiteter. Å andra sidan är denna vilström ett positivt tillskott vid till exempel uppvärmning, då man kan spara in på eldningskostnaderna. I unionens norra delar värms rum och hus upp, varvid värme som sprids från apparater och glödlampor sparar in på uppvärmningskostnaderna. I varma områden däremot, speciellt i unionens sydligare delar där inomhusluften måste svalkas med luftkonditionering, fördubblas kostnaderna orsakade av vilström.
Vårt huvudsakliga mål måste vara att befrämja energisnål teknik. Glödlampor i apparater bör till exempel alltid då det är möjligt ersättas med lysdioder. Vi måste också effektivera konsumentupplysningen. Konsumenten har svårt att inse att en billig apparat som drar mycket ström, i det långa loppet blir dyrbar. Symboliseringen av energieffektiv apparatur måste standardiseras så att alla konsumenter, såväl gamla som barn, inser hur mycket ström en viss apparat drar. Informationen bör vara lättbegriplig. Många människor förstår inte begreppet watt. I bruksanvisningen bör tillverkarna bland annat redogöra för hur apparaten drar så lite ström som möjligt.

De Palacio
Herr talman! I första hand skulle jag vilja tacka McNally för hennes utmärkta betänkande och jag skulle även vilja tacka parlamentet för dess breda stöd för detta förslag som enligt kommissionens åsikt avsevärt kommer att bidra till att förbättra energieffektiviteten och i och med detta kontrollera efterfrågan, vilken är en av de av de nyckelfaktorer som understryks i grönboken avseende energihushållning. En sak vi kan göra är att konsumera mindre och slösa mindre genom att använda det vi har på bästa sätt. Jag vill även tacka fru Müller för hennes yttrande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Det fordras en avsevärd förbättring av effektiviteten i energianvändningen för att Europeiska unionens skall klara målsättningen att minska utsläppen av koldioxid för år 2010. Kontorsutrustningen står för en hög procentandel av energiförbrukningen inom servicesektorn och där finns det många möjligheter att spara energi. Kommissionens förslag om programmet Energy Star är en viktig åtgärd för att minska energiförbrukningen för kontorsutrustning, vilket kompletterar de åtgärder som vidtagits för andra slags elförbrukningsartiklar, som till exempel hushållsapparater och belysning.
Kommissionen har arbetat med att införa det här programmet sedan år 1994, med fullt stöd från gemenskapsindustrin och med oberoende experter. Programmet Energy Star är frivilligt och innefattar ett marknadsinstrument; en kvalitetsetikett som gör det möjligt att i handeln identifiera de produkter som är mer energieffektiva.
Dessutom, tack vare att programmet blir antaget, inför gemenskapen inte bara ett program för energieffektivitetsmärkning för kontorsprodukter, vilket har rönt stora framgångar där det har tillämpats och som har visat sig vara effektivt för att minska koldioxidutsläppen, utan vi får även möjligheten att delta i tillämpningen av ett normsystem som, de facto, håller på att få internationell räckvidd. Det vi står i begrepp att göra är inte bara viktigt för oss själva, utan även för att det vi gör kan påverka andra länder. Därför anser jag att det är nödvändigt att vi bidrar och att vi även samarbetar med Förenta staterna i en ledande ställning på internationell nivå.
Herr talman, jag är medveten om att parlamentet inte var särskilt tillfreds med de förfaranden som följdes när detta avtal ingicks och undertecknades. Vi har emellertid varit tvungna att följa de förfaranden som anges i artikel 300 i fördraget, och det gläder mig att se att parlamentet anser att fördelarna med avtalet är viktigare än meningsskiljaktigheter av det slaget. Enligt parlamentets begäran har vi dessutom informerat den andra parten, det vill säga Förenta staterna, genom ett följebrev till avtalet. Vi kommer att fortsätta att hålla parlamentet informerat om kontrollen av de tekniska specifikationerna. Detta har påtalats av McNally och vi är fullständigt överens med henne i den frågan.
Ärade ledamöter; vad beträffar ändringsförslagen kan vi godta alla de ändringsförslag som parlamentet har föreslagit utom nummer 9. Kommissionen instämmer i att det är nödvändigt att utvecklingen av energieffektiviteten av kontorsutrustning fortsätter, men vi anser dock att det inte är nödvändigt att kräva att en särskild enhet skapas, vilket begärs i nämnda ändringsförslag, bland annat för att vi inte kommer att få mer resurser för detta. Därför ber jag er, ärade ledamöter, att ni omprövar denna fråga, för om det nämnda ändringsförslaget inte införs, vilket parlamentet har suverän rätt att besluta om, skulle vi kunna godkänna förslaget i första behandlingen och följaktligen kunna avancera snabbare. Ni bör ha detta i åtanke. Jag försäkrar er om att vi inte kommer att kunna få mer resurser, och det kommer inte heller att vara praktiskt användbart.
Till en början godtar vi däremot ändringsförslagen nummer 5, 11 och 15. Vad beträffar ändringsförslagen nummer 11 och 15, godtar vi att kommissionen lägger fram ett betänkande till rådet och parlamentet, även om kommissionen anser att den lämpliga tidsrymden är efter tre år, som för den första utvärderingen som vi gjorde av programmet Energy Star.
Herr talman, mina damer och herrar, jag har sammanfattat vår ståndpunkt. Jag vill än en gång tacka de ledamöter som har medverkat, och särskilt McNally för hennes fantastiska arbete. Jag hyser förtroende för att vi alla kan enas så snart som möjligt, om det är möjligt under första behandlingen.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Erkännande av yrkeskvalifikationer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0012/2001) av Wieland från Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG om den generella ordningen för erkännande av yrkeskvalifikationer och av rådets direktiv 77/452/EEG, 77/453/EEG, 78/686/EEG, 78/687/EEG, 78/1026/EEG, 78/1027/EEG, 80/154/EEG, 80/155/EEG, 85/384/EEG, 85/432/EEG, 85/433/EEG och 93/16/EEG om yrkena sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, veterinär, barnmorska, arkitekt, farmaceut och läkare (C5-0680/2000 - 1997/0345(COD))

Wieland
. (DE) Herr talman, mina damer och herrar, kolleger! Kollega McNally sade tidigare att det i hennes betänkande handlar om en fråga som inte är särskilt sexig. Jag tror att ju senare på dagen det blir, desto mindre sexiga blir betänkandena, utan att vilja förolämpa kollega Ferri, som står på tur.
Med det föreliggande direktivförslaget ändras och kompletteras totalt 10 direktiv, vilka delvis går tillbaka till år 1977. Talmannen skänkte mig talartid såtillvida att han redan har räknat upp de nämnda yrkena. Varför har vi med det här betänkandet gått fram med sådan omsorg, ända in i förlikningsförfarandet, även om vissa kanske säger att ledamöterna här låtsas som om de rör upp himmel och jord, men i grund och botten är det bara detaljer? Varför insisterade vi med stor och bred majoritet på det här förlikningsförfarandet? Detta har i allt väsentligt tre orsaker.
För det första: Så när som på arkitekterna och veterinärerna, med vissa inskränkningar, handlar det i bred betydelse om yrken inom hälso- och sjukvården. I det vanliga livet kan man, om en skada uppstår, kräva skadeersättning, men människan är ingen Golf, ingen Skoda och ingen Citroën som man kan gå till mekanikern med eller även till hobbymekanikern, som mixtrar lite. I de fallen finns det skadeersättningar så att skadan kan ersättas. På hälsoområdet kan en skada i regel inte ersättas. Därför finns det ersättningar för skada och värk. Jag känner från min advokatpraktik inte till någon som inte gärna hade lämnat tillbaka denna ersättning om skadorna på hälsan i stället varit ogjorda.
Jag vill göra en liten avvikelse. Jag tror att hela det här förfarandet även är ett vackert exempel på att rådet i framtiden borde ha öppna sammanträden, för vissa saker som framfördes där skulle verkligen ha intresserat medborgarna - från Grekland till Irland och från Italien till Finland - och dessa hade tänkt, men vad är det min regering för fram, vi vill ha ett högre skydd! Intresset för de här sakerna är därför mycket stort.
För det andra, och därmed kommer jag till gränssnittet till det andra ärendet: Vi har den inre marknaden, vi har ett intresse av att, oberoende av hur ett utbildningsbevis har förvärvats, skall det kunna användas i samband med den fria rörligheten för människor och tjänster. Naturligtvis har medlemsstaten på den motsatta sidan och medborgaren ett intresse av att man för det första frågar den som omedelbart efter sin examen packar sin väska och vill åka till en annan medlemsstat hur den här utbildningen var. I det andra fallet, om någon tio eller trettio år efter sin examen säger att han vill åka till en annan medlemsstat, har då inte medborgarna och de mottagande medlemsstaterna ett intresse av vad den här människan över huvud taget har gjort de senaste åren efter sin examen. Har han fortbildat sig? Är han fortfarande på toppen av sin utveckling?
Då kommer jag till den tredje punkten. Parlamentet har ett seriöst intresse av att vi producerar läsbara texter. Jag har redan antytt att jag är jurist. När jag läste in mig på den här historien måste jag säga att jag stötte på den ena katastrofen efter den andra. Det vi producerar här är i grund och botten datasopor för den intresserade allmänheten. Av den här raddan förslag har parlamentet med bred majoritet antagit elva ändringar, och det enda jag ångrar vid inträdet i förlikningen är att jag inte krävde någon kontroll av majoriteten, eftersom en sådan hade visat att vi var över 400 kolleger som röstade för det.
Mitt tack gäller därför även kollega Gebhardt, som jag arbetade tätt tillsammans med, med vilken vi snickrade ihop denna breda majoritet och hade förtroendet, trots att vi i förlikningsdelegationen var tre kolleger från PPE, eftersom det blev så genom kammarens reglering. Jag vill inte tråka ut er med detaljer - tidsfrister för genomförande, krav på utbildningsbevis som förvärvats i tredje land, ändringen av ordet "liknande" till "likvärdig" och slutbetyget från den italienska farmaceututbildningen.
Mycket kort om tre grundvalar. För det första: Kommissionen har förklarat att den i framtiden kommer att producera konsoliderade texter. Jag kan bara uppmuntra alla föredragande att även på sina områden kräva att det här sker snabbt. För det andra: livslångt lärande. Vi kan inte jämt och ständigt bara prata om det, utan vi måste kräva det. Vi har, anser jag, lyckats få en bra kompromiss. Av subsidiaritetsskäl har vi inte producerat någon lagstiftning, men vi kunde hävda oss i fråga om skälen. Slutligen, för det tredje: Utbildningen för specialister på det allmänmedicinska området höjdes till tre år. Frankrike gav med sig, ökade från två och ett halvt år till tre år, samtidigt som Belgien och Finland tillstod att detta speciella slag med en längre grundutbildning också kan godtas.
Därför kan jag säga till er att vi kunde uppnå ett bra förlikningsresultat, och jag skulle vilja ber att ni röstar för det. Jag vill med en mening tala om för er att vi beklagar att kommissionen tyvärr inte var med oss från början i de punkter som vi krävde och där rådet slutligen gav med sig.

Gebhardt
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger i det sena skiftet! Den som vill åstadkomma ett bra arbete måste uppbringa både vilja och tålamod och får inte göra det lätt för sig. Kollega Wieland förfogar över båda dessa egenskaper i en icke föraktlig mängd. Därför var det nästan ett nöje att med honom och de andra kollegerna som föredragande arbeta med det förlikningsresultat som ligger framför oss. Vi får vara lite stolta över det. För första gången har det nämligen lyckats att förankra något i den europeiska lagstiftningen som i regel bara predikas. Jag menar nödvändigheten av det livslånga lärandet.
På det medicinska området får vi i framtiden inte bara regler och kriterier för erkännandet av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis. Nu säger vi för första gången att det inte räcker med framgångsrika yrkesexamina, utan att man därefter måste gå vidare, i synnerhet i patienternas intresse, men även i läkarnas och vårdpersonalens intresse.
Livslångt lärande inom yrkesområdet är särskilt viktigt med hänsyn till de mycket snabba tekniska och vetenskapliga framstegen på det medicinska området. Men vi får inte vara nöjda med att det nu står i detta direktiv om erkännande. Vi skall tvärtom med vår lagstiftning bidra till att denna första framgång, och därmed det livslånga lärandet, blir en bärande pelare i yrkeslivet för alla människor i Europa.
Låt mig gå in på en andra punkt, som alltid har berört mig i samband med erkännandet av yrkesexamina. Jag vill klä in den i en fråga som heller inte besvaras med det här direktivet: Varför gör vi det så svårt med erkännandet av examina när de har förvärvats utanför Europa. Den här frågan gör mig deprimerad när jag ser hur marknaderna globaliseras och hur vi låter kapitalet vandra fritt. Våra medborgare kan ta med sig varor och pengar från jordens alla hörn. Men den personliga förmögenheten i form av yrkeskunskap och yrkesskicklighet kan inte överföras fritt. Det är något som inte stämmer här. Det måste vi snabbt ändra på!
Jag ber därför kommissionen att stryka två argument vid förberedandet av framtida direktiv om erkännande. För det första: Det gäller inte bara ett litet antal EU-medborgare. För det andra: fördraget tillhandahåller bara en begränsad rättslig grund. Ni kommer att se, sedan kommer det att gå mycket bättre.

Crowley
Herr talman! Jag vill gärna instämma med mina kolleger och tacka föredraganden för hans fortgående och ihärdiga arbete i denna fråga som kanske inte blir rubrikstoff men är av yttersta betydelse för alla och envar av de människor vi företräder här i detta parlament. Framför allt är de områden som vi talar om i de aktuella yrkesgrupperna, vilkas yrkeskvalifikationer skall erkännas, yrkesområden där vi har haft enorm brist på senare tid. Det har också framhållits fall där hinder infördes så att människor som ville flytta från en medlemsstat till en annan inte fick sina yrkeskvalifikationer erkända.
En av de viktiga punkter som togs upp under diskussionerna vid förlikningen och även i själva betänkandet är klargörandet av några av de ordval som använts. Särskilt gäller det frågan att ersätta ordet "similar" med ordet "equivalent" (berör inte den svenska texten). Jag håller för närvarande på med ett fall i Irland där en person som var utbildad till sjukgymnast i en medlemsstat inte kan få sina kvalifikationer erkända i Irland på grund av den formella akademiska aspekten, även om man i alla andra länder i Europeiska unionen erkänner arbetslivserfarenhet som likvärdigt med akademiska kvalifikationer.
Ovanpå det är det också nödvändigt att vi, när lagstiftningen väl har antagits, på europeisk nivå ser till att medlemsländerna noggrant ser till att lagstiftningen följs och erbjuder de chanser som finns. Alltför ofta har vi sett hur dolda hinder införs för att förhindra att människor med det ena eller andra yrket kan flytta till ett land för att arbeta. Om vi verkligen skall genomföra idén om den inre marknaden och om vi verkligen skall leva upp till principerna om fri rörlighet för personer då måste vi riva dessa hinder som vi träffar på, inte så mycket hos Europeiska unionens institutioner utan i själva verket på medlemsstatsnivå och faktiskt i några medlemsländer inom vissa enskilda yrkesområden. Det krävs att all lagstiftning strikt upprätthålls, så att varje klagomål kan behandlas snabbt.
Jag vill rekommendera detta betänkande till kammaren och be den att stödja det.

Bolkestein
. (NL) Herr talman! För kommissionens räkning skulle jag vilja framföra ett hjärtligt tack till de ledamöter av ert parlament som har deltagit i kvällens debatt för det omfattande och utmärkta arbete som de har uträttat. I synnerhet skulle jag vilja nämna Wieland som är betänkandets upphovsman och som har lyckats föra hela processen i hamn. Kommissionen gläder sig åt att rådet och Europaparlamentet nu är överens.
Kommissionen kan finna sig i resultatet som ju har som mål att underlätta erkännandet av examensbevis och förbättra rättssäkerheten. Därmed har parlamentet tillsammans med rådet nått fram till ett resultat som är av stor vikt för alla som med examensbeviset i hand söker arbete på någon annan plats i Europa. Detta befrämjar i hög grad arbetstagarnas rörlighet, och det är mycket viktigt.
Jag skulle som sagt i synnerhet vilja framföra ett tack till herr Wieland, men jag vill också tacka de andra ledamöterna som har arbetat tillsammans med honom för det arbete de har uträttat för att nå fram till denna uppgörelse. Rent allmänt vill jag framföra ett tack till ert parlament, herr talman, för det givande samarbetet med både rådet och kommissionen.

Talmannen
Tack så mycket för er vänlighet, herr Bolkestein.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Tvärvetenskapliga arbetsgruppen mot organiserad brottslighet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-0398/2000) av Ferri från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om rapporten från den tvärvetenskapliga arbetsgruppen mot organiserad brottslighet - gemensam åtgärd för utvärdering av tillämpning och genomförande på nationella nivå av internationella åtganden i kampen mot den organiserade brottsligheten (10972/2/1999 - C5-0039/2000 - 1999/0916(COS))

Ferri
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger, käre Wieland! Förmodligen kunde detta mitt betänkande vara sexigare, för rättvisan är i allmänhet naken, eller åtminstone görs det försök att klä av henne för att hon inte skall fungera så bra. I själva verket tror jag att detta förslag till resolution skulle kunna utgöra ett första steg, ett ganska praktiskt och betydelsefullt steg, med tanke på att det tar sikte på konkreta frågor. Låt mig göra en reflexion, och det är att medlemsstaterna, ofta på grund av en felaktig uppfattning av vad makt innebär, försöker hindra det som skulle kunna uppfattas som ett uppgivande av suveräniteten på framför allt det straffrättsliga området. Att få gemenskapens suveränitet och den enskilda medlemsstaternas suveränitet att sammanfalla i den här frågan är med andra ord inte lätt.
Införandet av en mekanism för ömsesidig utvärdering från medlemsstaternas sida, något som nämns i den gemensamma handlingsplanen från Amsterdam 1997, som - även om det sker med en viss försening - har trätt i funktion, ger oss en möjlighet att göra en första bedömning. De första fem medlemsstaterna har valts ut: Danmark, Irland, Grekland, Luxemburg och Nederländerna, och det finns en kommitté som utgörs av tre experter. Det land man riktar in sig på har ingen expert närvarande, och därför blir förfarandet, om man säger så, ganska fritt.
Denna första utvärderingsrapport har för det första påvisat att det ofta finns ett starkt politiskt inslag i rättvisan, framför allt när det gäller framställningar om rättsligt samarbete i samband med brådskande åtgärder, beslag av tillgångar, husrannsakan, och detta genomförs på olika sätt, antingen med inblandning från justitieministern eller med inblandning från andra rättsliga myndigheter än de omedelbart berörda, etc.
Naturligtvis kan man även notera vissa positiva aspekter, till exempel ett datoriserat informationssystem i Nederländerna som kallas KRIS, som vi tagit som modell. I dag står vi som alla vet inför en organiserad brottslighet som är betydligt mer sofistikerad, som utnyttjar avancerad teknik. Den ändrar sina metoder och därför måste också vi reagera på ett annat sätt på brottsligheten.
Också rapporterna om Italien, Belgien, Spanien och Finland är klara, även om det bara är inofficiellt, inte officiellt. Vi önskar emellertid att det skulle finnas en kontroll av denna utvärderingsmekanism, som så småningom skulle överlåtas åt domstolen, en förhoppning som även parlamentet har framfört flera gånger.
I detta förslag försöker vi framför allt visa på hur vissa regler om tillnärmning borde vara utformade. Vi tänker, till exempel, på den dubbla straffbarheten, som ofta hindrar en normal och snabb rättslig process; vi tänker på sådant som betraktas som brott i någon av medlemsstaterna men inte i andra. Det har till exempel inträffat att Luxemburg har vägrat att efterkomma de uppmaningar som skickats av rättsliga myndigheterna från ett annat land på grund av brott som anges i den nationella lagstiftningen. Det finns med andra ord vissa hinder, och om vi inte lyckas överbrygga dem, så kommer det rättsliga samarbetet i själva verket att i slutändan bara bli ett ord.
Men för att det skall bli effektivt finns det redan ett färdigt andra förslag till resolution som gäller det ömsesidiga erkännandet av slutgiltiga domar. Jag nämner det även i detta resolutionsförslag för att få en mosaik, ett fullständigt paket av åtgärder som syftar just till att få detta rättsliga samarbete att fungera bättre. Vi känner alla behovet av att få ett elektroniskt arkiv, ett dokumentationscentrum, åtminstone över slutgiltiga domar, åtminstone inom gemenskapens ram. Det står klart att det skulle vara mycket lämpligt om vi snabbt kunde få en förteckning över slutgiltiga domar mot åtalade eller redan dömda, på så hög nivå som möjligt i Europa, men en bra början skulle vara denna datorisering, som inte behövde få så stratosfäriska dimensioner, med tanke på att man i dag, via datorer, kan nå ganska snabba och viktiga resultat.
I förslaget till resolution hoppas vi också på ett tämligen snabbt införande av Eurojust - detta har vi redan träffat på i olika sammanhang - och framför allt av en europeisk åklagarmyndighet, den så kallade europeiske åklagaren som, åtminstone när det gäller allvarliga brott - organiserad brottslighet, e-brottslighet, manschettbrottslingar, maffia - skulle kunna bli gemensamt tongivande. Vi önskar med andra ord se ett samarbete även från de dömande myndigheterna, åklagare och även nämndemän från olika medlemsstater, som sedan skall ingå i den europeiska åklagarmyndigheten som stödpersoner på nationell nivå.
Sammanfattningsvis är detta ett förslag som syftar till att stödja det europeiska rättsliga nätverket och så kallad "god praxis": och detta skulle jag vilja stryka under, för till syvende och sist är det förnuftigaste, bästa praxis när det gäller reglerna, en direkt förmedling av framställningar om rättshjälp mellan domare och domare.

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vårt mål är att skapa ett stort europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa där det är nödvändigt att stärka de europeiska medborgarnas säkerhet och kampen mot den organiserade brottsligheten. Efter det som godkändes i Tammerfors är det viktigt med en tillnärmning mellan de nationella strafflagarna och tillämpliga sanktioner mot den organiserade brottsligheten, det är alltså nödvändigt att vi koncentrerar våra krafter för att anta gemensamma definitioner, åtal och sanktioner för att uppnå en tillnärmning av straffrätten.
Den ömsesidiga utvärderingsmekanism som nu togs upp av Ferri, vilken är det viktigaste i det utmärkta betänkande som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor lagt fram, inrättades utifrån handlingsplanen mot organiserad brottslighet som antogs i juni 1997 i Amsterdam. Detta är i sig ett betydligt framsteg som stärks genom skapandet av det europeiska rättsliga nätverket, liksom andra initiativ som har genomförts för att modernisera och stärka det förebyggande systemets effektivitet och brottsbekämpningen.
Inom ramen för detta utvärderingssystem måste vi gratulera, även om det förutsätts att rådet vidtar de nödvändiga åtgärderna efter en hel utvärderingsperiod, det vill säga tre år, fem länder per år -, till de beslut som vissa medlemsstater har fattat om att föregripa reformerna och de mest akuta förbättringar i deras egna lagstiftningar, och med hänsyn tagen till resultaten i dessa utvärderingar. Vi väntar alla med spänning på att snabbt få resultaten från utvärderingarna av de kvarvarande länderna, bland vilka mitt eget land Portugal finns med.
Jag välkomnar det faktum att frågan som valdes för första utvärderingsperioden var förseningarna i systemet för ömsesidig rättslig hjälp och brådskande konfiskering av tillgångar, med särskild uppmärksamhet på organiserad brottslighet. Det är särskilt bra att problemet med förseningarna understryks. Vi noterar också med oro de allmänt ökande förseningarna i rättsprocesserna och vi vet hur skadliga dessa är. En försenad rättvisa blir alltid själva motsatsen till rättvisan.

Keßler
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! Å min grupps vägnar stöder jag föredragandens analys, slutsatser och redogörelser, jag delar även hans oro över de problem som den tvärvetenskapliga gruppen påvisar. Jag tackar kollega Ferri för det arbete han har åstadkommit. I EU finns det 15 olika brottsbalkar, ett antal polisapparater som delvis konkurrerar med varandra och 15 rättsliga system som alla är djupt präglade av mentalitet, tradition och en egen kultur. Fram till dess att det blir en önskvärd förenkling av straffrättssystemen i EU, fungerar det rättsliga samarbetet med hjälp av ett komplicerat och föråldrat system för framställan om rättslig hjälp, vilket är ett laddat uttryck för nästan alla åklagare och domare.
Det europeiska samarbetet är mer nödvändigt än någonsin tidigare. Exempelvis i Tyskland 1998 hade 77 procent av alla fall av organiserad kriminalitet en internationell koppling. Rådet har stort handlingsbehov. I exempelvis Luxemburg måste justitieministern personligen ge sitt godkännande när det handlar om ärenden inom banksektorn. Nederländerna använder sig av egna kriterier för att bedöma betydelse, prioritering eller angelägenhetsgrad i stället för den anmodande statens kriterier. I de fem länderna finns det inte tillräckligt med personal, inte tillräckligt med tekniska och ekonomiska medel inom systemet för rättslig hjälp. Positivt att nämna är det nederländska KRIS-programmet, det irländska systemet och även Danmarks erfarenheter med de nordiska länderna. Där det finns kontaktpunkter inom det rättsliga nätverket finns det goda erfarenheter och resultat, men detta nätverk påverkar på inget sätt den formella framställningen om rättsligt bistånd. Enbart skapandet av kontaktpunkter garanterar ännu inte det kvalitativa språnget i det europeiska samarbetet. Beredskapen för ett regelbundet utbyte lämnar vid några kontaktpunkter för övrigt mycket övrigt att önska.
Om rådet menar allvar med ett framgångsrikt bekämpande av den gränsöverskridande kriminaliteten, som helt enkelt ignorerar demokratin och den lagliga ekonomins regler, måste föredragandens och utskottets rekommendationer faktiskt omsättas i praktiken. Jag skall nu inte i detalj gå in på vad Ferri redan har sagt, men det betyder att det är nödvändigt att kandidatländerna redan tidigt blir delaktiga i strategin för att bekämpa den organiserade kriminaliteten. Det rättsliga nätverket måste byggas ut ytterligare, exempelvis med webbplatser om de enskilda rättsliga systemen, och slutligen måste Eurojust bli en vettig komplettering till Europol och OLAF.

Crowley
Herr talman! Jag vill gärna tacka föredraganden för det arbete som han har lagt ner på en mycket svår och komplicerad fråga. Han har fört in en viss logik och förnuft i den, men samtidigt som jag berömmer det har jag några kritiska synpunkter och några punkter som jag inte kan godkänna. I alla dessa frågor måste vi vara mycket noga med att inte i ett utbrott av kristlighet tro att vi skall kunna lösa alla problem med alla brott i Europeiska unionen enbart genom att inrätta en annan institution eller ge en annan byrå mer personal eller att samordna och harmonisera mer makt till en central myndighet.
Det finns redan exempel på var samarbete och samordning fungerar. Vi har Europol och andra institutioner som den, där olika organ i olika medlemsländer som arbetar tillsammans kan uppnå resultat. Vi har också möjlighet att bedöma andra medlemsländer och utnyttja deras bästa metoder och använda dem som en gemensam minimistandard för alla medlemsländer. Vi har dock fortfarande olika lagstiftning i medlemsländerna. Vi har fortfarande olika rättssystem till exempel. I Irland och Storbritannien arbetar vi fortfarande enligt det gamla systemet som grundar sig på rättspraxis, medan ni på Europas fastland tillämpar det civilrättsliga systemet. Det är mycket svårt, kanske omöjligt, att förena dessa två, så vårt arbete måste alltid bygga på tre grundsatser om hur saker måste fungera.
Nummer ett: effektivitet, nummer två: snabbhet och nummer tre: rättvisa; och vi får inte glömma ordet "rättvisa". Människor måste ha rätt att försvara sig, när de anklagas eller blir beskyllda. Kanske är det enbart ett tolkningsproblem, men några av förslagen till en snabbspårsmetod verkar säga att vi måste få bort några av de nuvarande rättsliga hindren, exempelvis när det gäller rätten att överklaga.
Det gläder mig särskilt att Irland får hedervärt omnämnande på grund av den s.k. "Criminal Assets Bureau". Jag skulle uppmuntra varenda en av ledamöterna i denna kammare och varje medlemsstat att granska hur denna " Criminal Assets Bureau" fungerar i Irland och hur framgångsrik den har varit sedan den inrättades.
Ett förslag som jag är emot - och vi har begärt en separat omröstning - är frågan om en europeisk allmän åklagarmyndighet. Jag är helt emot en europeisk allmän åklagarmyndighet med befogenheter som omfattar alla medlemsländernas territorium.
Till sist anser jag att det är mycket farligt att införa sanktioner mot medlemsländerna. Vi har redan erfarenhet av hur det kan gå fel och hur svårt det är att upphäva dem. Det är bättre att bygga på samarbete; moroten fungerar mycket bättre än käppen.

Vitorino
. (PT) Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Kommissionen vill gratulera ledamot Ferri till det utmärkta betänkande han har lagt fram. Det innehåller en mycket skarp och tydlig analys av de svårigheter vi har inom det rättsliga samarbetet och utgör en ambitiös och krävande syn på det arbete som är nödvändigt för att övervinna dessa svårigheter. Kommissionen delar väsentligen föredragandens analys och syn. Vi håller särskilt med synen på att arbetet med det rättsliga samarbetet - eller för att använda föredragandens ord "en radikalt ny ansats" - aldrig får ses som en försvagning av medlemsstaternas suveränitet, utan tvärtom, som ett medel, kanske det viktigaste medlet för att förverkliga denna suveränitet inför den sofistikerade och starka organiserade brottsligheten, som i dag utgör ett mycket allvarligt hot mot de demokratiska regeringarnas strukturer, mot själva den lagliga ekonomins grund och respekten för medborgarnas rättigheter.
Det är uppenbart att vi redan har avverkat en del av denna väg, men det är viktigt att framhålla att denna väg har genomförts, inte så mycket tack vare rättsliga instrument - eftersom många av dessa instrument ännu inte trätt i kraft: exempelvis har inte konventionerna ratificerats systematiskt av medlemsstaterna -, men framför allt för att det under tiden har skapats praktiska mekanismer, som till exempel den ömsesidiga utvärderingsmekanismen, vilken på ett konkret sätt har pekat på behovet av ett paradigmskifte och i vissa fall har det fått medlemsstaterna att genomföra nödvändiga förändringar i sina lagstiftningar.
Samarbetet mellan professionella på området, både när det gäller modeller för ömsesidig utvärdering, i kontakterna inom det rättsliga nätverket och, inom en förhoppningsvis snar framtid, i samarbetet kring Eurojust, är viktigt och måste fortsätta. Parlamentet rådfrågas just nu om förnyelsen av Grotius-programmet, ett viktigt instrument för att stärka samarbetet mellan dem som tjänar rättsväsendet, och om förslaget att inrätta ett europeiskt nätverk för rättsutbildning, som gör det möjligt att utveckla närmare samarbete mellan domarutbildningarna i de olika medlemsstaterna.
Bland förslagen och kraven som föredraganden har formulerat vill jag bara framhålla tre punkter: den första gäller föredragandens påpekande av behovet att ändra artikel 35 i fördraget om Europeiska unionen, för att ge EG-domstolen behörighet att uttala sig om uppfyllandet av medlemsstaternas förpliktelser. Denna brist när det gäller rättskontrollen hör enligt min mening ihop med själva karaktären på avdelning VI i fördraget om Europeiska unionen, vilken fortfarande är starkt präglad av en mellanstatlig anda. Jag vill understryka att det kanske är mer produktivt att, vid lämpligt tillfälle, rekommendera en mer kategorisk och komplett harmonisering, dels av arbetsmetoden, dels av den institutionella ramen för den så kallade tredje pelaren, via gemenskapsmetoden som möjliggör en bättre kontroll från EG-domstolens sida och även beslutsprocesser med ett större deltagande från Europaparlamentet. Jag vill dock framföra ett visst tvivel om möjligheten att vidta sanktioner mot medlemsstater som inte uppfyller sina skyldigheter.
Bland de åtgärder som rekommenderas i resolutionsförslaget finns inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet med juridisk behörighet i hela unionen. Som parlamentet känner till föreslog kommissionen på den senaste regeringskonferensen att man skulle planera en oberoende europeisk åklagare i fördraget, men med det specifika och unika syftet att skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Detta förslag gick inte igenom i Nice, och kommissionen kommer att beakta rådets beslut, och har redan stärkt de nödvändiga metoderna och medlen för att OLAF skall kunna genomföra sin verksamhet. Vi hoppas också att inrättandet av nätverket Eurojust också skall bli ett viktigt instrument som kan bidra till det mål som inte uppnåddes i Nice.
När det gäller frågan om utlämning, skulle jag vilja meddela ledamoten att kommissionen delar den oro som uttrycks i betänkandet när det gäller den förenklade och snabbare handläggningen av utlämningsprocesserna, vilka för övrigt är ämnet för den tredje ömsesidiga utvärderingen. Därför har kommissionen tagit ett initiativ i programmet för år 2001, för att skapa snabbare utlämningsförfaranden.
Slutligen, herr talman, vill jag ansluta mig till föredragandens angelägenhet om att det i denna fråga är nödvändigt att man i alla rättsinitiativ respekterar individens rättigheter och de grundläggande friheterna, och att denna respekt för medborgarnas rättigheter och frihet är oupplösligt förbunden med en effektiv kamp mot den organiserade brottsligheten. Vid en tidpunkt då unionen har antagit stadgan om grundläggande rättigheter, är det vår plikt att agera så att de framsteg som gjorts inom det rättsliga samarbetet, det ömsesidiga erkännandet av domar, samordningen av repressiva åtgärder på polisiär och rättslig nivå och förenklingen av utlämningsförfarandena överensstämmer med de principer vi försvarar och att de inte uppnås på bekostnad av skyddet för de individuella rättigheterna. Inrättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa får inte bygga på en harmonisering av minsta gemensamma nämnare när det gäller respekten för medborgarnas rättigheter och frihet.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.35.)

