EU: s kommunikationspolitik (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är debatten om ett betänkande av Luis Herrero-Tejedor för utskottet för kultur och utbildning om vitboken om EU:s kommunikationspolitik.
Luis Herrero-Tejedor 
föredragande. - (ES) Herr talman! När Margot Wallström lade fram vitboken om EU:s kommunikationspolitik för Europaparlamentet och jag upptäckte att jag skulle få äran att bli föredragande för betänkandet om denna vitbok så sa en vän till mig, som är journalist och som arbetar här i Europaparlamentet, att det bästa jag kunde göra var att utarbeta ett mycket kort betänkande som bara innehöll en punkt med lydelsen: ”Fru Wallström, det enda denna vitbok går att använda till är omslagspapper, för även om den ger uttryck åt goda avsikter så är den obrukbar.”
Jag svarade min vän: ”Jag tycker att du är orättvis. Jag anser att Margot Wallström arbetar för att utforma en god informations- och kommunikationspolitik och dessutom, du kan kalla mig naiv om du vill, har hon vid flera tillfällen visat mig att detta är hennes mål. Problemet är att omständigheterna för närvarande inte är de rätta för att lägga upp en sådan informations- och kommunikationsstrategi i Europeiska unionen.”
Varför är det så? Därför att det för närvarande inte finns någon rättslig grund för att lägga upp denna informations- och kommunikationsstrategi och därför inte heller för att införa åtgärder och att kontrollera dem ordentligt.
Låt oss därför ta ett steg till - och detta synsätt använde jag mig av när jag utarbetade betänkandet - och låt oss försöka ändra på hur saker och ting hittills har varit, eftersom vi varje gång vi träffas för att tala om informations- och kommunikationsstrategin kommer med en massa allmänna rekommendationer som inte leder till någonting. Låt oss försöka uppnå vad vi inte har än. Låt oss lägga fast den rättsliga grund som gör det möjligt för oss att agera mycket effektivare i framtiden.
När jag undersökte saken upptäckte jag att det bara fanns ett sätt att lägga fast denna rättsliga grund: genom att tillämpa artikel 308 i fördraget.
När man förklarade för mig under vilka omständigheter denna artikel skulle kunna tillämpas höll jag på att säga: ”Det är omöjligt, vi kommer inte att kunna göra det.” Tre villkor måste vara uppfyllda som är mycket svåra att förena: för det första måste kommissionen begära det, för det andra måste parlamentet samtycka, och för det tredje - och det är det svåraste villkoret att uppfylla - måste rådet enhälligt godkänna det.
Jag talade med Margot Wallström och hon sa att kommissionen samtyckte. Jag talade med alla skuggföredragande, och de sa att parlamentet skulle kunna samtycka. I den interinstitutionella gruppen hade vi tillfälle att höra uppfattningen från den minister som vid det tillfället företrädde rådet, och hon sa att hon inte kunde garantera enhällighet i rådet men att hon åtminstone kunde säga att hon trodde att en sådan enhällighet skulle kunna uppnås.
Alla förutsättningar är därför för tillfället uppfyllda, vilket troligen inte kommer att vara fallet framöver. Det viktigaste i politiken är att ta vara på de omständigheter som råder vid en viss tidpunkt.
Vi har för närvarande ett tillfälle som vi troligen inte kommer att få igen i framtiden, ett mycket bra tillfälle att förbättra saker och ting, att lägga fast en rättslig grund. Det innebär inte att detta kommer att lösa alla våra bekymmer, men det är ett tydligt steg i rätt riktning. Vi har bara två alternativ: att acceptera det eller att förkasta det. Jag hoppas att vi accepterar det.
Fru Prets, Christa, jag ber er att hjälpa mig, eftersom jag från Richard Corbetts tal vet att ert parti kommer att rösta mot tillämpningen av artikel 308. Richard Corbett menar att det finns ett annat sätt att åstadkomma denna rättsliga grund. Det finns det inte. Eller om det finns det, så tala om för mig vilket det är. Låt oss förhandla. Låt oss diskutera detta. Det har inte kommit något ändringsförslag från utskottet för konstitutionella frågor som ger oss något alternativ. Gérard Onesta, skuggföredragande för detta betänkande, som jag tackar som talare för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, har insett att vi har detta tillfälle och har samtyckt till att vi bör utnyttja det.
Ni vet, Christa, att det bara var en röst i utskottet för kultur och utbildning mot detta betänkande, i vilket tillämpningen av artikel 308 begärs. Låt oss försöka dra nytta av det. Detta är inte en ideologisk fråga. Jag har lovordat Margot Wallström, som inte kommer från mitt parti, eftersom jag anser att hon gör det rätta.
Jag vill tacka Guy Bono, eftersom han har varit skuggföredragande för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet i utskottet för kultur och utbildning. Jag vet att ni skulle hjälpa mig om ni kunde. Men jag vet också att gruppdisciplinen ibland framtvingar uppfattningar som inte är de riktiga.
Jag ber er att tänka efter från denna tidpunkt fram till omröstningen så att vi kan anta detta betänkande. Jag ber er innerligen. Detta är inte en ideologisk fråga. Det är en politisk fråga. En fråga om tajmning. Det måste bli nu, annars kommer det att blir ytterst besvärligt i framtiden.
Detta är det bästa sättet att utforma den politik vi vill ha. Annars kommer vi, det vill jag säga till er ledamöter i utskottet för kultur och utbildning som är närvarande här i dag, att träffas varje år och lyssna på en lista med goda föresatser som, förutom att kosta en massa pengar, kommer att delges oss av kommissionsledamoten i sista stund, och vi kommer inte att ha någon kontroll. Vi kommer inte att veta mycket om hur pengarna kommer att användas eller vad det ska tjäna till. Vi kommer att gå runt, runt i cirklar.
Herr Bono, fru Prets, fru Badia I Cutchet, jag kan se er här, ni är ledamöter i utskottet för kultur och utbildning: vi diskuterade betänkandet och godkände det i detta utskott, med endast en nejröst. Richard Corbetts ändringsförslag gick inte igenom i utskottet för konstitutionella frågor. Vi har inte getts något alternativ.
Låt oss ta tillvara den politiska möjlighet som ges oss. Jag ber er innerligen om det.
Margot Wallström
kommissionens vice ordförande. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden, Luis Herrero-Tejedor, för hans hårda arbete, den positiva tonen i betänkandet och det stöd det ger åt kommissionens idéer. Men jag måste säga att jag hoppas att hans vän är en bättre journalist än expert på EU-institutionerna.
När kommissionen antog vitboken i februari sa vi att vi avsåg att inleda ett nytt kapitel i kommunikationen mellan EU och dess medborgare. Som vi framställde det bör den nya kommunikationspolitiken gå från monolog till dialog. Den bör ge EU öron. Den bör gå från institutionscentrerad kommunikation till en medborgarcentrerad strategi som bygger på människors grundläggande rättighet att få information och att bli hörda. Den bör gå från Brysselbaserad kommunikation till en decentraliserad strategi och från ett tilläggsredskap till en verklig EU-politik som är likställd med annan EU-politik. Den bör med andra ord vara en politik i sin egen rätt.
Detta för mig direkt in på frågan om kommunikationspolitikens rättsliga grund, vilket jag håller med om är en mycket svår och kontroversiell fråga. Det är ett sätt att ge legitimitet åt det vi gör och skapa engagemang, och det skulle fastställa principerna för hur vi arbetar med kommunikation.
Kommissionen har föreslagit en medborgarstadga, eller en uppförandekod som vi har kallat den, som de institutionella aktörerna, inklusive medlemsstaterna, skulle kunna skriva under frivilligt.
I betänkandet föreslås en något annorlunda strategi där man begär att kommissionen utarbetar en interinstitutionell överenskommelse. Man uppmanar även kommissionen att undersöka möjligheten att sätta i gång ett verkligt gemenskapsprogram för information och kommunikation i EU-frågor på grundval av artikel 308 i EG-fördraget.
Kommissionen är beredd att, såsom ni föreslår, undersöka alla möjligheter att hitta en solid grund för gemensamma åtgärder, som sträcker sig från en medborgarstadga till en formell rättslig grund. Det gläder mig verkligen att anamma dessa idéer, återigen för att ge legitimitet åt det vi gör.
Jag är glad över att man i ert betänkande erkänner vikten av samhällsutbildning och att medborgarna görs delaktiga i beslutsprocessen. Man uppmanar kommissionen att garantera att samråd med allmänheten hålls i ett tidigt stadium av utformningen av de politiska strategierna, och denna åsikt delas även av ett brett tvärsnitt av det civila samhället. Vi ska naturligtvis vidta åtgärder i fråga om detta.
Vi är alla mycket medvetna om den avgörande roll som medierna - press, tv, radio och Internet - spelar i en modern demokrati. Vi känner alla till att en stor del av kommunikationsklyftan beror på att EU-angelägenheter är ganska marginella och ofta blir förvrängda i medierna.
Jag vill uttrycka mig klart i denna fråga eftersom ni har bett kommissionen att så exakt som möjligt ange vilken roll den vill tilldela medierna. Man kan dock inte angripa problemet ur den synvinkeln. Den enda roll som medierna kan få är den som våra demokratiska traditioner har anförtrott dem, det vill säga att informera medborgarna på ett oberoende, pluralistiskt och kritiskt sätt, vare sig det rör sig om EU-frågor eller inhemska frågor. Problemet är hur man ska skapa villkoren för att detta ska ske, och det kommer att vara temat för en konferens med berörda parter som kommer att äga rum i Helsingfors i december, som en uppföljning av vitboken.
Ett annat centralt tema för vitboken är att förstå den allmänna opinionen. Våra samhällen går igenom förändringar som saknar tidigare motsvarighet på grund av högre intern rörlighet, migration och globalisering. Den allmänna opinionen har blivit allt svårare att definiera och förstå. De senaste 30 åren har Eurobarometern varit ett användbart redskap för att mäta den allmänna opinionen, uppfattningar och inriktningar. Men vi anser att man kan göra mycket mer. Jag noterar er tveksamhet när det gäller vårt förslag om ett observationsorgan för den europeiska allmänna opinionen, men vi kan anta en mer pragmatisk strategi eller en steg för steg-strategi i denna fråga. Idén med att inrätta expertnätverk för att utbyta bästa praxis och utnyttja synergier fick till exempel betydande stöd vid samråd med allmänheten.
Jag ska inte gå in på de många andra frågor som ni med rätta tog upp i ert omfattande betänkande, som till exempel medlemsstaternas roll, vikten av den regionala och lokala nivån, de nationella parlamentens inblandning eller de politiska parternas ansvar, vilka alla naturligtvis är mycket viktiga. Vi är i grund och botten överens i dessa frågor, och jag är mycket glad över att räckvidden för mitt ämbetsområde gör att jag kan utarbeta konkreta förslag för att hjälpa till att förverkliga dessa gemensamma ambitioner.
Ert betänkande är en milstolpe i den process som vi har inlett med vitboken. Det innehåller en stark uppmuntran att gå framåt på grundval av ett närmare samarbete mellan våra två institutioner. Kommissionen kommer att publicera den slutliga rapporten om vitboken nästa vår. I rapporten kommer en rad konkreta förslag att läggas fram, vilka ska följas upp med praktiska handlingsplaner. Vägen framför oss är fortfarande lång och långt ifrån enkel, men jag är säker på att vi med ert stöd verkligen kan förändra hur EU kommunicerar med sina medborgare genom att låta dem komma till tals och genom att lyssna på dem. En kommunikationspolitik för EU kan bli ett redskap för att stärka demokratin, och jag ser fram emot debatten om den.
Michael Cashman 
föredragande för yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. - (EN) Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden, men under min minut vill jag fokusera direkt på vad vi bör göra. Vi bör undersöka hur vi kommunicerar med våra medborgare, och det innebär att vi måste vara alldeles tydliga i fråga om det språk som vi använder. Det måste vara tydligt, enkelt, klart och exakt. Det är ingen mening att tala om redskap och barometrar. Människor slutar lyssna. Vi måste brinna för det vi gör och hur vi gör det.
Man kan nog hävda att detta är den mest framgångsrika EU-institutionen, och ändå blir vi kritiserade och det är mycket sällan som vi försvarar oss själva. Det finns 25 medlemsstater med olika politiska övertygelser och kulturer, som agerar tillsammans till ömsesidig nytta för 450 miljoner medborgare - fullständigt lysande! Men säljer och marknadsför vi det vi uträttar på ett effektivt sätt? Det gör vi inte. Ser vi till att de nationella parlamenten engagerar sig i sin granskningsroll? Nej, det gör vi inte. Vi förblir passiva och tar kritiken.
Låt mig slutligen stjäla fyra sekunder. Jag uppmanar kommissionen att gå framåt med sitt förslag om att se över förordning (EG) nr 1049/2001. Det finns inte i betänkandet. Det har godkänts i kommissionens arbetsprogram. Vi kan endast hållas ansvariga och vara effektiva om människor förstår vad vi gör för dem.
Gérard Onesta 
Herr talman! Utskottet för konstitutionella frågor har tydligt signalerat sitt samtycke till att EU ska ha en kommunikationspolitik och lovordar kommissionsledamoten Wallströms arbete. Det är faktiskt på tiden att vi får en sådan politik att döma av de Eurobarometerresultat som visar hur stort gapet är mellan våra institutioner och våra medborgares förväntningar. Utskottet för konstitutionella frågor välkomnar också kommissionens inriktning på en tvåvägskommunikation, vilket till stora delar är ett nytt initiativ som innebär att institutionerna vänder sig till allmänheten och att allmänheten vänder sig till institutionerna.
Problemet är att efter det att kommissionen har tillkännagett denna utmärkta princip i början av vitboken så har kommissionen ganska desperat försökt att hitta praktiska sätt för allmänheten att uttrycka sig på, och detta, fru kommissionsledamot, är kanske den största bristen i ert förslag. Ni kanske skulle ha nytta av att låna något från parlamentets förslag, som till exempel det som syftar till att inrätta ett öppet medborgarforum, den samrådsmekanism som kommer att läggas fram under 2007.
Vårt utskott motsätter sig inte i princip ett nytt interinstitutionellt instrument, men vi begär en noggrann undersökning av vilka garantier och åtaganden som inbegrips i ett sådant instrument. Dessutom framhåller vi att medborgarnas rättigheter till information fastställs redan i stadgan om de grundläggande rättigheterna och att vårt parlaments företrädesrätt under alla omständigheter måste respekteras, särskilt dess rätt att självt fritt vända sig till Europas invånare.
Det är också viktigt att ta hänsyn till att det som diskuteras på EU-nivå i hög grad skiljer sig åt från det som diskuteras på nationell nivå. I detta avseende vill vi upprepa vår önskan om en årlig plenardebatt om frågan här i parlamentet. Vi är också positiva till användningen av ny teknik, förutsatt att den inte skapar en digital klyfta mellan dem som har tillgång till modern teknik och dem som inte har det. Vi anser också att det finns behov av bättre stratifiering av partnerskapen mellan det civila samhället, europeiska politiska partier och journalister - naturligtvis utan att skada mediernas oberoende. Vi vill till och med gå så långt som att komma med det omstörtande förslaget att bygga upp ett lokalt europeiskt administrativt nätverk för att närma EU sina medborgare.
Vad som inte nämns i mitt betänkande rör den rättsliga grunden. Utskottet för konstitutionella frågor ville inte ge uttryck åt sin uppfattning om artikel 308. Med mycket knapp marginal röstade det mot en uttrycklig hänsyftning till den artikeln, men med en annan mycket liten marginal - och det måste vi tacka Andrew Duff för - beslutade det mot att formellt utesluta åberopande av artikel 308, om ni fortfarande kan följa resonemanget. Debatten om den rättsliga grunden är därför fortfarande helt öppen, även om jag från en personlig och taktisk ståndpunkt oreserverat stödjer de förslag som lagts fram av er föredragande, Luis Herrero-Tejedor, vars vidsynthet, vänlighet och konstruktiva inställning jag anbefaller.
Doris Pack
för PPE-DE-gruppen. - (DE) Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag är faktiskt glad över att debatten om kommunikationspolitiken följde omedelbart på debatten om Europeiska ombudsmannen, eftersom förmiddagens diskussioner till stor del handlade om ombudsmannens relationer till allmänheten. Jag och övriga ledamöter i utskottet anser det vara ett problem att kommissionen i sina kontakter med allmänheten ofta hamnar på efterkälken i förhållande till vad ombudsmannen faktiskt vill uppnå.
Kommissionens svar på de många förfrågningar som kommer in från allmänheten och personer som driver EU-projekt är ofta otrevliga och rentav ohövliga, och detta är helt enkelt inte acceptabelt. Just dessa intresserade medborgare som hörsammar uppmaningarna att lämna in förslag utsätts ofta för denna typ av ovänlig behandling, som gör att de tappar intresset för att fortsätta arbeta med EU-projekt.
Vad händer då med de personer i allmänheten som har andra intressen och som inte har engagerat sig från början? Det här är inget bra sätt att föra ut vårt budskap till människor, och om vi på detta sätt försöker göra människor mer delaktiga så måste jag säga att kommissionens nya kommunikationspolitik inte kommer att nå sitt mål. Vi behöver människor där de befinner sig och det är där vi måste kommunicera med dem. Det kan inte göras från Bryssel. Kommissionsledamoten menar väl. Hon vill verkligen kommunicera, men problemet är att allmänheten inte har någon som helst längtan efter vad hon serverar dem, eftersom de har uppfattningen att kommissionen i alla händelser kommer att ställa sig bakom förslaget och de har inget förtroende för det. Vad vi behöver är valda medborgare på sin hemmaplan. Vi behöver ledamöterna i Europaparlamentet, i den tyska förbundsdagen och i de regionala parlamenten, som vi kan diskutera frågor av europeiskt intresse med. Det är dock ett stort problem att de inte ser sig själva som ansvariga. Vi måste försöka kommunicera mer på allmänhetens egna villkor, genom att förstärka informationskontoren i städerna och inrätta fler, för det är dessa informationskontor i stadshusen som får fram budskapet till medborgarna. Vi måste självklart använda oss av befintliga EU-program på utbildningsområdet. Utbildningsprogram som Comenius, Erasmus och Leonardo bidrar till en bättre kommunikationspolitik. Låt oss därför använda dem, så kommer vi att få de medborgare vi behöver för att kunna fortsätta utveckla det europeiska projektet.
Guy Bono
för PSE-gruppen. - (FR) Herr talman! Som talesman för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill jag angående förslaget till betänkande om en vitbok om EU:s kommunikationspolitik direkt instämma i vad Gérard Onesta sade före mig och säga att jag välkomnar att kommunikation äntligen ses som en tvåvägsprocess mellan institutionerna och medborgarna, och inte längre enbart som en marknadsföringskampanj. Det återstår dock lång väg att gå innan vi har inrättat en europeisk kommunikationsmodell där EU-frågorna ingår som en oskiljaktig del av det offentliga rummet i medlemsländerna.
Jag ska här upprepa vad jag sade i utskottet, nämligen att jag beklagar att man i vitboken fortsätter att överskatta den nya tekniken och underskatta de nationella tv-tjänsterna. Vi vet, vilket också bekräftas av Eurobarometern, att de vanligaste nationella tv-kanalerna fortfarande är den informationskälla som EU:s befolkning föredrar. Jag anser att vi måste agera i enlighet med den vetskapen.
Dessutom är det i vitboken märkligt tyst om frågan om finansiella medel. Som vi alla vet kostar både demokrati och kommunikation. Så länge EU:s fleråriga budget är lägre än budgeten för en europeisk reklambyrå kan man i praktiken inte göra så stora framsteg. Jag vill givetvis gratulera föredraganden, Luis Herrero-Tejedor, och säga till honom att debatten om artikel 308 inte är avslutad och att Christa Prets inom kort kommer att ta itu med problemet igen.
Fru kommissionsledamot! Det är ett sorgligt faktum att kommissionen bara talar om kommunikationspolitik när EU befinner sig i kris. Det är bara när saker och ting går dåligt som kommissionen känner ett behov av att kommunicera. Den fråga som måste ställas till kommissionen handlar om kommunikationens faktiska innehåll. Folk ser kommissionen som ett ultraliberalt organ som inte alls är intresserat av att skydda EU:s medborgare mot globaliseringens stormvindar.
Vi är skyldiga våra medborgare och demokratin en bättre förklaring till vad som händer i EU centralt. De flesta av EU:s medborgare är omedvetna om de framsteg som har möjliggjorts genom EU:s politik och finansiella resurser. Dessutom är de alltför ofta omedvetna om att alla centrala EU-beslut utgår från vad medlemsstaterna vill. Att elektricitet, gas, järnvägstransporter och nu posttjänster har avreglerats beror på att medlemsstaterna ville att de skulle avregleras. Om inte medlemsstaterna hade velat det skulle detta inte ha genomförts.
Sammanfattningsvis anser jag att vi inte specifikt behöver en uppförandekod för EU:s institutioner om kommunikationen med allmänheten, utan snarare en uppförandekod för kommissionen som säkerställer att den bedriver en politik som är mer i samklang med allmänhetens prioriteringar. Slutligen behöver vi en allmän uppförandekod som ska gälla medlemsstaterna, så att de axlar sitt ansvar och en gång för alla sätter stopp för ovanan att skriva europeiska framsteg på den nationella politikens pluskonto och skylla nationella misslyckanden på gemenskapen. Det skulle öka EU:s anseende.
Karin Resetarits
för ALDE-gruppen. - (DE) Herr talman, fru kommissionsledamot! Vitboken om kommunikationspolitik, som vi i dag ska rösta om, är ett exempel på hur allting kan förvandlas till en vetenskap och hur man kan lära sig en rad mycket intressanta saker. Men om ens hus står i lågor och man inte vill att stället ska brinna ner måste man lokalisera brandhärden, isolera den och få tag på en brandsläckare - snarare än att filosofera över bränder.
EU har enorma kommunikationsproblem och dålig image. Det värsta allmänheten anklagar oss för är att vi är överdrivet byråkratiska, med lagar som är alltför verklighetsfrämmande och som de inte har någon nytta av. Självklart är det inte sant, men det är just inom detta område som vi måste få fram vårt budskap, vilket vi ofta misslyckas med.
Det senaste exemplet var EU:s säkerhetsbestämmelser om handbagage på flygplan. Lyssna till hur folk pratar om detta på en flygplats och ni får en viss uppfattning om hur påfrestande de tycker att det är, men de skyller på EU snarare än på Usama bin Ladin och andra terrorister. Det är vi som får skulden för att de inte längre kan ta med sig ens en flaska vatten på planet och det är oss man driver med när vi envisas med behållare på 100 ml, trots att sådana behållare inte finns att köpa på EU:s inre marknad.
Eftersom det var kommissionen som föreslog denna säkerhetslagstiftning vill jag nu fråga dem vad de gjorde för att förbättra kommunikationen kring frågan. Delade de ut informationsblad till alla passagerare, där man bad dem visa förståelse? Gjorde man det har jag inte hört någonting. Satte de all sin lit till medierapporteringen? Det räcker inte. Det är nödvändigt att vända sig direkt till allmänheten, eftersom man direkt påverkar deras liv och med tanke på att det är deras fri- och rättigheter som begränsas genom dessa säkerhetsbestämmelser måste man lägga fram några riktigt bra argument för att motivera dem. Det är vad kommunikation handlar om.
Vi har nu i två och ett halvt års tid arbetat med att förbättra kommunikationen och det har inte resulterat i något annat än tankekonstruktioner - raka motsatsen till en effektiv kommunikation - så låt oss bli mer praktiska och realistiska och i stället för att förvandla kommunikation till en abstrakt vetenskap ta den för vad den är, nämligen ett redskap - att jämföra med en brandsläckare när något brinner.
Diamanto Manolakou
Herr talman! Hittills har det i EU:s informationsblad och elektroniska medier formulerats en antigräsrotspolitik på ett så lockande sätt som möjligt, eftersom den presenteras som om den syftade till att gynna arbetstagarna trots att den tjänar kapitalets intressen, vilket gör det möjligt att avfärda avvikande uppfattningar. Trots det har resultaten uteblivit.
Arbetstagarna grundar sig på sin livserfarenhet och börjar ifrågasätta EU:s vision. Detta kom till uttryck i det mycket låga valdeltagandet i det senaste valet till Europaparlamentet, i ”nejet” till EU-konstitutionen i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna, i reaktionerna på euron och inflationen och de omfattande protesterna mot privatiseringarna (inom utbildning, hälsovård och social omsorg) och i relationerna på arbetsmarknaden (försäkringar och andra frågor) - fakta som visar att människors förtroende för EU minskar. Sakta men säkert ser vi därför en utveckling mot allt hårdare sociala och politiska motsättningar.
Det verkar som om gräsrötternas missnöje håller på att övergå i en kamp mot denna inhumana politik som leder till fattigdom, orättvisor och krig. Följaktligen inventerar kommissionen i sin vitbok om kommunikationspolitik alla möjligheter - alltifrån medlemsstaterna och de nationella parlamenten till lokala myndigheter och medier och använder sig av utbildning i ny teknik och Internet - att fastställa allmänhetens åsikter och gräsrötternas oro och missnöje, och använder informationen för att förbättra sin propaganda.
Syftet är att med hjälp av medborgarnas pengar, exempelvis via Prince-programmet och påstådda informationsåtgärder, vässa sin propaganda och bedriva kampanjarbete för att få igenom EU-konstitutionen, som militariserar Europa och dömer folk till färre rättigheter och ständiga åtstramningar, och få dem att acceptera och godkänna EU:s politik i stort.
Vitboken är framför allt inriktad på att kontrollera informationsflödet från statliga radio- och tv-stationer, nationella och regionala tidningar och privata kanaler, som till en överväldigande del är i händerna på kapitalet, Internet och så vidare, för att formulera exakt vilket innehåll som kan förgylla EU:s imperialistiska politik, så att den tilltalar och övertygar folk.
I grund och botten är den dynamiska och aktiva kommunikationspolitik som nämns i vitboken bara ett skenheligt sätt att legitimera den förda politiken med yttrandefriheten som förevändning. Man vill således dölja sina ensidiga politiska val genom en förstärkt social dialog, som ska se till att EU blir ett smidigt verktyg för kapitalet och säkerställa att samhället samtycker till och är delaktigt i EU:s politiska val.
Zdzisław Zbigniew Podkański
för UEN-gruppen. - (PL) Herr talman! Vi har goda skäl att hålla dagens debatt om EU:s kommunikationspolitik, eftersom det är en icke-existerande politik. Vad vi brukar kalla kommunikation är i själva verket ingenting annat än ren propaganda. De ord och argument som förs fram kommer inte att väcka genklang hos medborgarna, eftersom medborgarna vill ha dialog och inte ensidig propaganda. Så länge man fortsätter att pracka på dem färdigpaketerade dogmatiska lösningar kommer folk inte att känna att de deltar i en diskussion och de kommer att avskärma sig och stärkas i sin övertygelse. Om vi verkligen vill ha modern kommunikation, eller ännu hellre en social dialog, måste vi först besvara frågan om huruvida vi är beredda att tala med medborgarna. Om så är fallet måste vi börja med en diskussion om vad EU ska vara. Ska det vara en federal stat eller ett Europa för länder och nationer som har ett nära samarbete? Om vi vill ha en dialog så måste vi erkänna resultatet av omröstningarna om EU-konstitutionen i Frankrike och Nederländerna och inte hårdnackat gå tillbaka till förslaget till konstitution, som redan är dött.
Låt oss också sluta tjafsa om huruvida EU är till för medborgarna eller medborgarna till för EU, och i stället försöka hålla en bred europeisk debatt om den framtida politikens inriktning. Låt oss också föra EU närmare medborgarna, inte med hjälp av propaganda, utan med bra lösningar, en tydlig lagstiftning, förenklade förfaranden, mindre byråkrati, medborgarvänliga institutioner och genom att skapa tillfällen för diskussioner mellan jämbördiga parter.
Thomas Wise
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Herr talman! EU:s kommunikationspolitik som utvärderas i detta betänkande utarbetades i ett försök att, som man sa, sätta stopp för den ökade EU-skepsisen. Det är ytterligare en reaktion på att den franska och nederländska allmänheten entydigt förkastade både förslaget till konstitutionsfördrag och ökad integration.
I stället för att acceptera att ”nej” betyder ”nej” har den politiska eliten intalat sig själv att fransmännen och nederländarna inte grundade sina nej-röster på eftertanke och information. En tjänsteman vid kommissionen sa nyligen att de med tanke på erfarenheten av de folkomröstningar som nyligen har ägt rum i Frankrike och Nederländerna inte skulle råda någon att organisera en sådan. Så att fråga människor vad de vill är något man inte får göra.
Får jag ge er ett råd? Ni har fallit i egen grop. Jag föreslår att ni slutar gräva. Ni borde kasta spaden. Varför? Helt enkelt för att ni inte har förstått poängen. Det spelar ingen roll hur mycket ni putsar upp ett projekt, för om innehållet är uselt så kommer det att misslyckas. För att kommunikationen ska bli framgångsrik måste ni lyssna. Det hjälper inte att skrika högre!
Institutionerna är oärliga mot de människor som de påstår sig företräda. Fransmännen och nederländarna har stjälpt projektet och ändå fortsätter ni som om det aldrig hade hänt. Låt mig försäkra er om att om och när britterna ges samma möjlighet kommer resultaten att bli ännu mera slutgiltiga, och att ingen kommunikationspolitik kommer att förändra den växande insikten i alla medlemsstater om att EU-projektet är ett dyrt misslyckande.
Philip Claeys
(NL) Herr talman! I betänkandet påpekas med rätta att det är nödvändigt att lyssna på medborgarna, men man misslyckas kapitalt när det gäller att föreslå specifika lösningar. Uppenbarligen antar man att en bättre kommunikationspolitik bara är möjlig om vi har mer av EU, därav argumentationen för en EU-konstitution och alleuropeiska politiska partier. Man verkar inte ha lärt sig mycket av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna.
Jag erkänner gärna att det är svårt att väcka allmänhetens entusiasm med hjälp av en kommunikationspolitik, om resten av politiken går på tvärs mot den allmänna opinionen. Jag kan exempelvis nämna utvidgningspolitiken. Även om kommissionen och rådet bara alltför väl vet att en stor majoritet av européerna motsätter sig att ett icke-europeiskt land som Turkiet blir EU-medlem, bekymrar det dem inte det minsta. Vi kan kommunicera tills vi blir blåa i ansiktet, det kommer ändå inte att ha någon inverkan på det stora gapet mellan den allmänna opinionen och EU:s institutioner.
I betänkandet sägs att kommissionens informationskontor inte lyckas fånga allmänhetens intresse. Det är en underdrift. I Flandern har exempelvis regionens största parti, Vlaams Belang, inte fått en enda inbjudan till de debatter om EU-frågor som har organiserats i provinserna. Det var debatter för folk av samma åsikt, eftersom det enda parti som var kritiskt mot utvidgningspolitiken och konstitutionen inte tilläts delta. Kommissionsledamot Margot Wallström har dessutom öppet erkänt för det belgiska federala parlamentet att diskrimineringen pågår. I mitt eget land är den så kallade EU-kommunikationen följaktligen inget annat än propaganda - en propaganda som ingen tar på allvar och som inte har någon som helst trovärdighet. Det är med andra ord slöseri med pengar.
Maria da Assunção Esteves
(PT) Herr talman, fru kommissionsledamot! Problemet med kommunikationen mellan institutionernas EU och medborgarnas EU har alltför länge nonchalerats.
EU:s företrädare har ännu inte inrättat ett politiskt centrum som kan locka och mobilisera EU:s medborgare och vinna deras stöd i dessa föränderliga tider. Skälen är uppenbara: avsaknaden av lämpliga institutionella reformer, att rådets indirekta representation är överordnad parlamentets direkta representation och att byråkrati och arbete bakom stängda dörrar överskuggar det seriösa arbete som görs i PR- och informationssyfte.
Eurobarometern påminner oss om att människor ser EU:s institutioner som en avlägsen och rentav främmande frihet. Vissa institutioner känner de inte ens till. Avståndet är stort mellan folks dagliga liv och EU:s maktcentra och det politiska systemet avspeglar inte den sociala miljön. Sanningen är att europeiska, transnationella och kosmopolitiska medborgarskap endast existerar när de framtvingas av politiska skäl, just för att de saknar den spontana kraften hos våra nationella medborgarskap. Därför brådskar det för oss att bli varse de allmänna mediernas strategiska betydelse, det brådskar att göra EU till ett ämne i kursplanen på skolor, universitet och utbildningscenter, det brådskar att ge publicitet åt våra institutioner i medierna, det brådskar att ta det arbete som kommissionens och Europaparlamentets informationskontor uträttar i medlemsstaterna på större allvar, och det är av avgörande vikt att vi inte överger det konstitutionella projektet att göra om EU. Utan genomgripande institutionella reformer och utan en effektiv informationspolitik kommer EU att vara en jätte på lerfötter.
Christa Prets
(DE) Herr talman, fru kommissionsledamot! Det har just talats om folkomröstningarna om konstitutionsförslaget i Nederländerna och Frankrike, men skälet till att människor röstade så här måste också klarläggas, för det berodde inte på något misslyckande från EU:s sida, och de flesta européer har redan röstat ja till konstitutionen.
Icke desto mindre är det nödvändigt att tänka igenom hur detta ska kommuniceras och ett antal praktiska förslag har lagts fram i form av vitboken, men om kunskapsbristen ska kunna minskas blir det nödvändigt att utveckla och få fram PR-insatser av hög kvalitet på alla nivåer. Det kommer bland annat att betyda fler informationskontor, som skall kunna ge användbara svar till medborgare som på måfå strövar genom städerna på jakt efter någon form av kontakt. Vi behöver fler medier på lokal, regional och nationell nivå, eftersom det ofta är så att rapporterna i de flesta medier får en negativ vinkling.
Det är också så att rådet, både i Bryssel och Strasbourg, talar ett annat språk än vad folk är vana vid på hemmaplan. Det är EU:s fel att det eller det beslutet gick fel. Även här måste vi agera och därför är det viktigt att dialogen mellan rådet, kommissionen, parlamentet och allmänheten främjas, precis som man kräver i betänkandet, för om den dialogen finns kanske vi har en chans.
Jag håller med om att de program som lyfts fram är betydelsefulla. Program som Leonardo och Erasmus gör exempelvis mycket för att främja kommunikation, och ändå skär vi ner deras anslag i stället för att öka dem. Sådant som aktivt medborgarskap och partnersamverkan mellan städer är viktigt, och något vi behöver. Det är att föredra framför aldrig så många broschyrer, och ändå är det här - på helt fel ställe - som nedskärningarna görs.
Artikel 308 skulle försvaga parlamentet, eftersom parlamentet inte med ett ord nämns i artikeln. Vi skulle hamna ute i kylan och det är något vi måste värja oss mot.
Frédérique Ries
(FR) Herr talman! En vitbok om en europeisk kommunikationspolitik är en utmärkt idé! Tänka sig att en sådan idé har tagit så lång tid på sig! Såsom redan har noterats var detta troligen det enda goda som kom ut av nejet till konstitutionen i Frankrike och Nederländerna. På så vis har de europeiska ledarna konfronterats med sitt stora ansvar för kommunikationsfrågor. Europa lider inte av något demokratiskt underskott - den anklagelsen är orättvis - utan av bristen på information, förklaringar och en lämplig, interaktiv och begriplig kommunikation.
Jag välkomnar denna vitbok, men beklagar att den reducerar sig själv till en katalog över frågor och principer. Tiden att tala om forum, samråd, utredningar och nätverk och reflektera över tänkbara åtgärder är över nu - det är dags att handla.
De tre nyckelfrågorna i dokumentet är som jag ser det punkterna 23, 24 och 32. Det är i utbildningssystemet striden för ett europeiskt medborgarskap kan vinnas. Det är en erfarenhet vi dagligen gör i våra möten med studenter. Det är i den högre utbildningen som verkliga EU-medborgare fostras, tack vare Erasmus, genom direktkontakt med våra olika kulturer och skillnader, och det är i de traditionella medierna - för jag har inget förtroende för alternativa medier - som vi måste arbeta med att lyfta fram värdet av vår dagliga verksamhet och visa på fördelarna med vår lagstiftning.
Herr talman! Låt mig avslutningsvis säga att detta är en enorm utmaning och att debatten är mycket viktig, eftersom det stora hotet i dagens Europa inte är skepsis utan likgiltighet. Den måste vi bekämpa och vårt vapen heter kommunikation.
Alessandro Battilocchio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Jag håller med kommissionen om att det är viktigt att få institutionerna att närma sig medborgarna, inte minst genom en effektiv kommunikationspolitik.
Jag delar emellertid föredragandens uppfattning att fastställandet av en gemensam linje för alla institutioner minskar yttrandefrihetens räckvidd och minskar utrymmet för den nödvändiga anpassningen av kommunikationen till olika åtgärdsområden och till framtidens sociala och tekniska realiteter. En rättslig ram inom detta område får i själva verket bara till effekt att i onödan tynga ett område som mår väl av spontanitet och kreativitet. Låt oss inte glömma att kommunikation är ett verktyg och inte ett självändamål. Om vi vill återskapa bandet mellan medborgare och institutioner måste vi göra allt som står i vår makt för att närma oss dem och lyssna till de önskemålen från gräsrötterna.
Vi måste därför undvika meningslös lagstiftning, arbeta med politik och åtgärder som får konkreta positiva effekter på tillväxt och utveckling, återuppliva konstitutionsförslaget, öka effektiviteten och framför allt göra oss kvitt den löjliga och extremt kostsamma månatliga flyttkarusellen. Om vi gör allt detta och klarar att kommunicera det kommer vi att ha närmat oss medborgarna.
Péter Olajos
(HU) Herr talman! Enligt en populär teori var det talförmågan, det vill säga förmågan att kommunicera, som höjde människan över sin omgivning. Eftersom jag inte är någon etnolog vet jag inte om det verkligen var detta som hände, eller om andra faktorer också inverkade. Det är dock obestridligt att människan är den mest kommunikativa varelsen på jorden. Avancerad kommunikation är med andra ord en särskiljande naturlig egenskap för mänskligheten.
Problemet är att inte bara vi människor, utan även institutioner, organisationer och grupper som vi skapar vill kommunicera, något som inte är utmärkande eller naturligt för dessa institutioner. Vid en historisk tillbakablick kan man konstatera att de institutioner som förr i tiden ansvarade för att organisera och styra våra liv inte alltid strävade efter kommunikation av hög kvalitet, utan de faco ofta uttryckligen avskärmade sig från den. Strävandena efter att uppnå en allt bättre kommunikation med samhället är ett utmärkande drag för demokratin, och har möjliggjorts genom 1900-talets revolution på telekommunikationsområdet. Utan radio, tv och Internet skulle vi inte ens ha kunnat diskutera denna fråga i dag.
I ljuset av det ovanstående hävdar jag att Europeiska unionen är en av de mest öppna och kommunikativa organisationer vi någonsin har upplevt i Europa. Självklart är EU inte perfekt, långt därifrån, men hittills är organisationen oöverträffad. Man skulle kunna använda färre facktermer och förkortningar, begreppen skulle kunna vara tydligare och mer begripliga, och så vidare.
Men allt detta vore utan värde om EU saknade trovärdighet som kommunikatör. Utan trovärdighet når inte ens ett begripligt budskap fram. Och i det avseendet måste något annat sägas också, nämligen att de som är bäst på att rasera unionens trovärdighet inte är några andra än medlemsstaternas egna politiker och regeringar. Det är de som i sina uttalanden bara nämner EU som en källa till problem, medan EU:s framgångar alltid omnämns som något den egna regeringen har åstadkommit. Det gäller även denna vitbok att den bara blir framgångsrik om medlemsstaterna åtar sig att utveckla och stödja en ny, gemensam europeisk kommunikationspolitik.
Maria Badia i Cutchet
(ES) Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! I debatten om detta betänkande kommer vi än en gång att diskutera klyftan mellan gemenskapens institutioner och medborgarna och hur vi ska kunna minska den.
Jag är tacksam för de stora ansträngningar kommissionen och parlamentet gör för att minska klyftan, men det är absolut nödvändigt att medierna blir delaktiga, precis som de nationella parlamenten.
Den rådande uppfattningen är att medierna i medlemsstaterna anser att vad som händer här saknar nyhetsvärde eller i allmänhet inte intresserar medborgarna. Vi måste därför i första hand samarbeta närmare med medierna, så att de kan hjälpa oss att kommunicera och föra in gemenskapsdimensionen i människors vardag, utan att använda någon fackjargong. Genom den typen av samarbete kan vi troligtvis också kommunicera EU:s dagsaktuella nyheter på tider när mediepubliken är som störst.
För vår del måste vi underlätta dessa yrkesmänniskors arbete och det är av största vikt att vi förenklar förfarandena och gör dem mer genomblickbara. Vi måste ha ett samarbete med de nationella parlamenten, så att de kan kommunicera frågor av intresse på nationell, regional och lokal nivå och därigenom under normala omständigheter ge feedback på frågor som även rör EU:s politik.
Vidare anser jag att vi måste fortsätta att se på Internet som en av de främsta källorna för gemenskapsinformation. Internet når dock bara ut till en del av allmänheten, som redan är intresserad. Vi har en annan publik, som bara använder traditionella medier som tv och radio, via sina respektive nationella, regionala och lokala kanaler och stationer.
Den nya tekniken kan öppna upp nya möjligheter inom detta område, inbegripet olika tjänster och produkter som kan underlätta en kombination av olika typer av informationsöverföring, och därigenom nå ut till fler människor.
Marian Harkin
(EN) Herr talman! Jag gratulerar föredraganden.
Under den korta tid jag har till förfogande vill jag nämna den strategi som en före detta talman för parlamentet, Pat Cox, använde sig av för att upplysa om EU. I ett berömt tal började han med att tala om den lokala inverkan på ett litet samhälle på södra Irland där man använde EU-lagstiftning till att underhålla sin telefontjänst. Sedan gick han över till global - eller europeisk - nivå och talade om europeiska värderingar och frågor som t.ex. ständer med blå flagga, det europeiska hälsokortet och andra fördelar som tillfaller EU-medborgarna. Det är en bra strategi - att upplysa om det mervärde som EU tillför på lokal, regional, europeisk och global nivå.
Titta på den här veckan och ta två lagstiftningar som vi har antagit. Vi antog ett ändringsförslag till Århuskonventionen, som redan innehåller bestämmelser om allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. Vi har även lagt till genetiskt modifierade organismer. Det kommer att göra skillnad på individuell lokal nivå, där medborgarna kan påverka resultaten. Vi har även antagit tjänstedirektivet. Även det kommer att ha en positiv inverkan på våra medborgare.
Luca Romagnoli
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Vitboken om EU:s kommunikationspolitik syftade till att sätta stopp för det ökande EU-motståndet, mot bakgrund av folkomröstningsresultaten i Frankrike och Nederländerna. Det här är ett listigt knep för att försöka överbrygga klyftan mellan unionen och medborgarna, i stället för att sluta påtvinga dem verklighetsfrånvända idéer och förfölja dem med förordningar och direktiv.
Jag är helt överens med föredraganden: att utforma uppförandekoder som ska iakttas av samtliga EU:s institutioner begränsar ytterligare utrymmet för oberoende uppfattningar. Detta är än mer relevant för parlamentets vidkommande, där det redan nu ytterst begränsade handlingsutrymmet skulle krympa ytterligare med en kodex som fastställer kommunikationsförfaranden - det räcker exempelvis att se hur valet av talman går till, och hur talartiden för oberoende ledamöter begränsas på samma sätt som deras rätt att påverka lagstiftningsprocessen kränks. Det är dags att sluta slösa pengar på löjlig propaganda.
Reinhard Rack
(DE) Herr talman! Att hävda att det är svårt att göra reklam för EU är inte så mycket ett påstående som handlar om EU:s möjliga nytta som ett faktiskt konstaterande av att människor måste få information om EU. De områden EU måste ägna sig åt är högst komplicerade, våra förfaranden är tidskrävande och tungrodda, och det gör det svårt att få medborgarna att förstå vad de får ut av det hela.
Delvis har vi dock oss själva att skylla för denna olyckliga situation, när kommissionen är så desperat i sin jakt på objektivitet att den finner det omöjligt att säga ett klart och tydligt ja till EU-konstitutionen, och när de styrande i detta parlament gör allt de kan för att stänga in besökare till Bryssel och Strasbourg i avsides liggande rum och källare.
Därför behöver vi nu ny och bättre information utan tjafs om den rättsliga grunden. Vi behöver välgjorda och välproducerade tv-reportage om allt EU uträttar som faktiskt är till gagn för människor. Vad vi inte behöver är tjusiga broschyrer som ingen läser och bara hamnar i papperskorgen.
Andrew Duff
(EN) Herr talman! Det skulle vara ett stort misstag om vi gav oss in på lagstiftning på detta känsliga område. Det är tydligt att en medielag skulle bli komplicerad, kontroversiell och impopulär. Därför motsätter sig min grupp starkt utnyttjandet av artikel 308, vilket varken är nödvändigt eller lämpligt. Vi föredrar helt klart kommissionens ursprungliga och pragmatiska förslag om en uppförandekod.
Alejo Vidal-Quadras
(ES) Herr talman! Den 1 februari 2006 presenterade kommissionen vitboken om en europeisk kommunikationspolitik. Luis Herrero-Tejedors betänkande har godkänts av en bred majoritet i utskottet för kultur och utbildning och tar upp de centrala delarna i kommissionens förslag. Dessutom införs en mycket viktig ny del, som har lett till en seriös och djupgående debatt både här i parlamentet och på interinstitutionell nivå.
I punkt 10 i betänkandet uppmanar Luis Herrero-Tejedor kommissionen att undersöka möjligheten att sätta igång ett EU-program om information och kommunikation, enligt artikel 308 i fördraget.
Som vice talman med ansvar för information och kommunikation i Europaparlamentet har jag följt diskussionen mycket noga och jag måste påpeka att den interinstitutionella gruppen har uttryckt sitt stöd för att inrätta en rättslig grund och att alla institutioner också har gjort det, som Luis Herrero-Tejedor noterat. Min slutsats är att detta är värt ett försök.
Jag är medveten om de invändningar som har rests mot förslaget, som alla handlar om att parlamentet förlorar kontroll, vilket är märkligt, mina damer och herrar, eftersom det är svårt att förlora något man inte har.
Det finns emellertid tre saker som vi måste ha i åtanke. För det första klargörs det i betänkandet att parlamentet måste delta fullt ut i att utforma innehållet i förslag som kommissionen lägger fram. För det andra förfogar parlamentet över ett kraftfullt verktyg i form av budgetkontroll och för det tredje finns det en interinstitutionell grupp om kommunikation, vars uppdrag är att upprätta grundläggande riktlinjer för kommunikationspolitiken.
Vi måste ha modet att skapa en kommunikationspolitik som kan presentera, förklara och försvara EU med förnuft, men även med entusiasm, passion och känslor.
Jag vill därför uttrycka mitt fulla stöd för Luis Herrero-Tejedors betänkande och hans förslag om att inrätta ett program på grundval av artikel 308 i fördraget.
Margot Wallström
kommissionens vice ordförande. (EN) Herr talman! Jag måste erkänna att diskussionen har gjort mig förbryllad. I vitboken om en ny kommunikationspolitik har vi först och främst försökt analysera problemet med tidigare kommunikationspolitik för att se exakt vad vi måste göra för att se till att vi på ett demokratiskt sätt garanterar medborgarnas rätt till information och se till att de har något att säga till om i EU:s beslutsfattande.
Vi upprättade fem arbetsområden. Vi måste skapa gemensamma principer, såsom yttrandefrihet, mångfald, deltagande och delaktighet. Vi måste ge medborgarna redskap för ökat inflytande. Vi måste göra dem delaktiga på olika sätt, från samhällsutbildning och att ge dem grundläggande insikt i vad som pågår till engagemang i det civila samhället. Vi kan inte ignorera nya medier och ny teknik. Om vi tror att det räcker att publicera en artikel i Financial Times för att kommunicera med medborgarna så tyvärr, det här är 2006. Debatten formas även på andra håll.
Den verkliga klyftan, som någon sa vid en av våra konferenser för berörda parter, är mellan beslutsfattarna och de som använder Internet.
Om man tittar på kampanjen i Frankrike så var de flesta av webbplatserna om konstitutionen på nej-sidan. Var fanns de som ville argumentera för att rösta ja? De använde inte Internet i tillräcklig utsträckning. Vi måste förstå och anamma det som pågår i den nya tekniken.
Det fjärde kapitlet handlar om att förstå den allmänna opinionen. Vi måste bli mer professionella när det gäller att följa och anknyta till den allmänna opinionen. Som många av er har sagt måste vi arbeta tillsammans. Alla institutioner måste ta ansvar.
I debatten har några anklagat oss för att göra propaganda så fort vi uträttar någonting och andra tycks tro att det räcker med att öka antalet informationsställen för Europa Direkt i Europa. Det räcker inte. Vi måste ha en verklig kommunikationspolitik som ett redskap för demokrati, ett redskap för medborgarna. De har rätt till bättre insikt. De har rätt att delta i ett offentligt rum där vi har en verkligt europeisk politisk kultur och verkligt alleuropeiska medier, som återspeglar den debatt som pågår och hjälper oss att förstå och följa den. Vi måste även upprätta mötesplatser för medborgarna där de kan delta.
Ni säger att vi redan har demokrati i Europa. Nåväl, vi har en brist på deltagande. Majoriteten av medborgarna säger fortfarande att de vet väldigt lite eller inte tillräckligt om EU och dess institutioner och att de inte kan följa det som görs i Europaparlamentet eller kommissionen. Kan vi bara säga att vi inte bryr oss och fortsätta vårt arbete som vanligt? Vi måste förändra det sätt som vi kommunicerar med medborgarna på, och de har rätt att engagera sig i vårt arbete.
Vi kommer att fortsätta arbeta med alla de saker som ni har tagit upp. Vi har stadigt ökat Europa Direkt-centren. Vi har nu 400 och för första gången har vi inrättat dem i Storbritannien också. Vi kommer att öka antalet nästa år med 30 nya center, och vi kommer att fullfölja vårt åtagande att informera medborgarna, men det är fortfarande inte tillräckligt. Det handlar inte bara om information, det handlar om kommunikation. Vi måste göra det till en tvåvägsprocess.
De flesta av våra medborgare får det mesta av informationen från radio och tv, så vi måste se till att vi hjälper radio och tv på alla nivåer att rapportera till medborgarna om vad som pågår. Det är också en del av vår politik.
Vi kommer att se över förordning (EG) nr 1049/2001, eftersom tillgång till information är absolut avgörande. Insyn, öppenhet och tillgång till information är väsentligt för en ny kommunikationspolitik.
Självklart diskuterar vi politikens innehåll: det är själva kärnan i allt vi gör. En kommunikationspolitik kan inte ersätta bra innehåll eller bra beslutsfattande. Därför engagerar vi oss i åtgärder inom plan D, där vi uppmanar medborgarna att delta i den politiska debatten om EU:s framtid.
Vi tar förslagen till praktiska åtgärder, som till exempel Agora, på allvar, vilka är ytterst viktiga.
Vi har analyserat problemen med bristen på en verklig kommunikationspolitik. Vi har identifierat fem arbetsområden. Vi vill ha en seriös reaktion från Europaparlamentet. Är det rätt områden? Om ni har andra förslag skulle vi gärna utforma mycket praktiska idéer så att vi kan återkomma och be om de nödvändiga budgetresurserna. Samtidigt kommer vi att reformera det sätt som vi arbetar på internt för att bli mer professionella, mer öppna, mer tillgängliga och mer demokratiska.
Jag tackar er för debatten och jag hoppas att vi kommer att fortsätta diskutera dessa mycket viktiga principer i ett försök att upprätta en kommunikationspolitik som är rätt för EU och alla institutioner.
(Applåder)
Talmannen
Tack, fru kommissionsledamot.
Jag längtade efter att få komma in i debatten. Kommissionsledamoten förklarade saker och ting mycket tydligt, och jag vill tacka henne för att hon uttryckte sig så kraftfullt, men det vore att gå utanför min roll om jag sade något mer.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Zita Gurmai
(EN) Kommunikationen är pragmatisk och den måste grunda sig på regelbunden dialog med EU-medborgarna, diskussion och klargörande av EU:s mål och strategier, vilket syftar till att utveckla det framgångsrika EU-projektet. En del av ansvaret ligger hos EU, men den andra delen ligger hos medlemsstaterna. Huvudmålet är effektivitet. Kommunikationen måste därför vara målinriktad och bör ha en rättslig grund.
Att det dynamiska europeiska samhället självt spelar en avgörande roll är ett måste. Kommunikationen bör nå ut till alla samhällsmedlemmar via en mängd olika redskap, inklusive traditionella metoder och ny kommunikationsteknik. Att kommunicera genom klart angivna budskap, tydliga visioner om EU och EU-politik på medborgarnas egna språk.
EU-medborgarna vill se EU som en modell för växande ekonomi, konkurrenskraft, social sammanhållning och solidaritet, och de vill känna att de deltar i beslutsfattande processer. Men för att skapa korrekt kommunikation krävs inte bara att man inför framgångssagor, bästa metoder och mervärde, utan även utmaningar och problem som våra samhällen måste förbereda sig för och tillsammans hitta lösningar på. Det är detta vi bör arbeta för.
Gábor Harangozó
(HU) Skepsis, en underkänd konstitution och växande osäkerhet i fråga om utvidgningsprocessen, de nya medlemsstaterna och rentav hela unionen - det är konsekvenserna av en bristfällig europeisk kommunikationspolitik. Mot den bakgrunden bör vi välkomna kommissionens vitbok och dess avsikt att förbättra kommunikationen mellan unionen och medborgarna. Att inrätta ett offentligt europeiskt rum bestående av medborgare som är välinformerade om förhållanden utanför de egna nationella gränserna måste utan tvekan vara målet för en effektiv europeisk kommunikationspolitik.
Å ena sidan måste vi väsentligt förbättra vår information om hur EU:s institutioner fungerar och vad de har för mål, och å andra sidan måste vi kunna lyssna till medlemsstaternas medborgare och låta dem ta aktiv del i utformningen av den europeiska politiken. Det är på lokal, regional och nationell nivå som vi mest effektivt kan nå dessa medborgare, och därför är enda sättet att mer effektivt nå ut med vår information att förbättra kommunikationen och göra informationsflödet mellan dessa nivåer och EU:s institutioner mer effektivt.
Det räcker inte att bara inrätta lämpliga tvåvägskanaler för kommunikationen, själva budskapet måste också göras tydligare och mer begripligt. Därför måste vi sluta använda en fackspråklig EU-jargong som ofta är svårbegriplig även för en expertpublik. En av flera förutsättningar för att EU-projektet ska bli framgångsrikt är att de människor som allt handlar om - unionens medborgare - gör det till sitt eget.
