
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0480/2003) av Armin Laschet för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna (2003/2049(INI)). 
Laschet (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vad har Europeiska unionen och Förenta staterna gemensamt? Varför har parlamentet utarbetat ett betänkande om denna fråga? Finns det inte frågor som är mer angelägna? Måste ett parlament ta upp varenda fråga, till och med de frågor som inte står särskilt högt upp på dagordningen? Det var vad man sade 2002, när det först föreslogs att parlamentet skulle utarbeta ett betänkande om förbindelserna mellan EU och FN.
Vi hade knappt fört några politiska diskussioner om förbindelserna mellan de två institutionerna – det fanns sju rader i rapporterna från Europeiska rådets möten; någonstans i texten fanns det en hänvisning till i förbigående till Förenta nationerna och den enda aktiva institutionen var kommissionen, som på det tysta, lugna och effektiva sätt som vi alla är vana vid betalade 60 procent av budgeten till utvecklingsprogram för humanitärt bistånd. Naturligtvis var biståndet inte förbundet med några större politiska konsekvenser eller krav: det var mycket effektivt, men inte knutet till något politiskt budskap.
Sedan kom Irakkrisen, under vilken USA:s president betecknade FN som irrelevant. Det var då parlamentet började säga att denna fråga kanske var intressant när allt kom omkring, att vi ville göra förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna mer politiska till sin natur, och att vi ville utarbeta ett betänkande för att be de andra institutionerna att överväga att införa mer politik i våra förbindelser med Förenta staterna. I dag, nästan ett år efter det att parlamentet fattade det beslutet, kan vi säga att FN inte är irrelevant. Till och med det mäktigaste landet i världen har insett att Förenta nationernas legitimitet behövs för att återuppbygga en stat, återupprätta demokrati och skapa en nation. Här i EU lade kommissionen fram ett mycket betydelsefullt meddelande i september – som först och främst är politiskt – i vilket förbindelserna mellan EU-institutionerna definieras, och även framtiden för dessa i förhållande till EU:s konstitution. Även rådet är mycket mer aktivt nuförtiden när det gäller att söka enighet med Förenta nationerna, och jag tror att dagens besök i kammaren av FN:s generalsekreterare markerar början på ett ökat politiskt samarbete.
Vilka är då de huvudsakliga frågorna som vi bör diskutera? En av dessa frågor bör utgöra dagens budskap: det faktum att Europaparlamentet uttalar sig till förmån för multilateralism. Inte för att, som Robert Kagan en gång hävdade, Europeiska unionen uppmuntrar multilateralism endast på grund av att den är oförmögen att agera ensidigt. Nej, det är inte skälet. Vårt skäl är att Europeiska unionen är multilateralt till sin struktur och natur. De fasansfulla krigen under det tjugonde århundradet lärde oss att multilateralt samarbete är det rätta sättet för att bygga upp en fredlig och rättvis framtid, och de lärdomar vi har dragit i Europeiska unionen gäller även för Förenta nationerna – det är därför vi förordar ett multilateralt tillvägagångssätt.
Det är detta budskap som parlamentet bör ge i dag, och om vi gör det, om vi vill spela den roll som tillkommer oss i världen, måste vi börja genom att göra vår hemläxa. Stats- och regeringscheferna gjorde inte detta i december; en av deras uppgifter var att skapa en juridisk status för Europeiska unionen för att få slut på de förhållanden som gör att kommissionen kan gå över huvudet på gemenskapen, eftersom den är medlem av FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO), och har ett mandat och en röst, vilket är skälet till att vi inte har ställning som juridisk person i Nairobi, Genève eller Wien när det gäller politiska frågor, och alltså inte kan agera. Europeiska unionen behöver ha ställning som juridisk person. Vi är också i behov av en EU-minister för utrikesfrågor, som sammanför vår politik med rådets och kommissionens politik och som företräder oss alla internationellt. Detta innebär att vi behöver en företrädare för Europeiska unionen vid FN:s kontor, inte ett ämbete för kommissionen, ett ämbete för rådet och ett ämbete för ordförandeskapet. Nej, vi behöver en utrikespolitisk företrädare, och det är vad parlamentet föreslår.
Vi måste fortsätta diskussionerna även efter Kofi Annans besök. Kommissionen måste utarbeta en årsrapport, så att parlamentet kan diskutera de politiska prioriteringarna för att fastställa hur vi skall gå vidare, vad vi har uträttat och vad vi inte har uträttat. Det krävs klarhet i budgeten, så att vi vet vilka institutioner, organ och fonder som får pengar från oss, och vilka som inte får det. Jag anser också att Jean Monnets yttrande – att Europa kan bidra till en bättre värld – stämmer mycket väl överens med Kofi Annans budskap vid FN:s generalförsamlings senaste möte, då han sade att Förenta nationerna gör världen till en bättre plats. Att vi i dag förenar dessa två yttranden är perfekt, och det innebär att denna dag är mycket betydelsefull för såväl Europa som för Förenta nationerna.
Patten,
   . – Herr talman! Jag välkomnar varmt denna möjlighet att diskutera förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna, och jag vill börja med att gratulera föredraganden till kvaliteten på hans betänkande. Ingen som känner parlamentsledamoten förvånas över att det verkligen är ett enastående och klokt dokument.
Jag vill också från början betona att kommissionen uppenbarligen är redo att inleda en mer kontinuerlig dialog med parlamentet om våra förbindelser med Förenta nationerna. Det är viktigt för både kommissionen och parlamentet att ha en sådan diskussion i en så viktig fråga. Det är endast när parlamentet, rådet och kommissionen, och naturligtvis medlemsstaterna, samarbetar väl som Europeiska unionen som en enhet kan ge FN det stöd som behövs.
Som parlamentsledamoten sade kommer betänkandet ytterst lägligt. Irakkrisen har på många sätt fungerat som en väckarklocka för oss alla i fråga om FN:s viktiga roll i freds- och säkerhetsfrågor. EU är en viktig partner för FN och vi bör stå fast vid vårt åtagande om effektiv multilateralism. Kammarens fulla stöd i denna strävan är viktigt och jag är glad över det, särskilt i dag då FN:s generalsekreterare Kofi Annan skall tala i parlamentet. En fulltalig kommission hade i går den stora förmånen och det stora nöjet att tillbringa två och en halv timme i samtal med honom.
Kommissionen klargjorde sina åsikter i frågan i ett meddelande av den 10 september 2003 med titeln ”Vårt engagemang för multilateralism”. Meddelandet har tre syften. Det första och viktigaste är att bekräfta vårt engagemang för multilateralism och för FN. Det andra är att visa hur vi ger uttryck för detta åtagande i vårt dagliga arbete. I meddelandet finns en imponerande redogörelse för det omfattande samarbete som redan pågår mellan EU och FN och för vårt stöd till FN:s arbete inom en rad frågor, från konfliktförebyggande till utvecklingsstöd och från krishantering till fattigdomsbekämpning. Freds- och säkerhetsfrågorna, som behandlas av säkerhetsrådet, uppmärksammas visserligen mest i media, men det vore fel om vi endast skulle uppmärksamma och ge stöd till dessa frågor. Det tredje är att vi redogör för en mängd praktiska åtgärder för att förbättra vår interna samordning i FN-frågor inom själva FN-organen, i såväl Bryssel som medlemsstaterna, med det övergripande målet att utöka vårt inflytande i Förenta nationerna och som ett försök att på ett mer effektivt sätt ge organisationen vårt stöd. Rådet reagerade på detta meddelande med att nyligen enas om en rad omfattande slutsatser om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna, vilket ger en god grund för vårt fortsatta arbete.
Denna debatt äger rum vid en tidpunkt när unionen strävar efter att stärka sin roll på den internationella arenan. Ett tecken på detta är inte bara konventets förslag om att harmonisera den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och Europeiska unionens externa verksamhet i allmänhet – och här tänker jag särskilt på förslaget att låta den föreslagna utrikesministern föra unionens talan i säkerhetsrådet när det finns en gemensam EU-ståndpunkt – utan också den europeiska säkerhetsstrategin med dess fokusering på effektiv multilateralism. Europeiska unionen bör vara beredd att stå upp för sin övertygelse om Förenta nationernas betydelse. Jag anser att parlamentets betänkande är ytterligare en stark signal om Europeiska unionens stöd för Förenta nationerna i denna tid av utmaningar.
Efter Irakkrisen har många i världssamfundet gjort stora ansträngningar för att vi skall hitta tillbaka till ett gemensamt agerande, däribland ett förnyat FN-engagemang i Irak. Det är naturligtvis inte tillräckligt att om och om igen upprepa ordet multilateralism, som om det vore något slags mantra. Vi måste fundera seriöst och kreativt över vilket slags resultat vi vill uppnå genom de multilaterala organisationerna och instrumenten. Hur kan vi förbättra deras effektivitet med att handskas med de hot och utmaningar som världen står inför? Här ingår fattigdomsbekämpning, massförstörelsevapen, kollapsade stater, internationell brottslighet, terrorism och klimatförändringar. Hur kan vi bäst bidra till denna strävan? Alla dessa mål tas upp i parlamentets betänkande och det råder stor samstämmighet med kommissionens eget meddelande i denna fråga.
Det är tydligt att vår gemensamma utgångspunkt är tron att Förenta nationerna är lösningen när det gäller att bevara internationell säkerhet i begreppets vidaste bemärkelse. Jag behöver knappast betona vikten av de så kallade mjuka frågorna för det utvidgade säkerhetstänkandet, vare sig vi talar om vilken roll Internationella atomenergiorganet (IAEA) har när det gäller att granska spridningen av massförstörelsevapen eller globala mål för fattigdomsbekämpning och hållbar utveckling. Utveckling och säkerhet hör oupplösligt ihop och är beroende av varandra. Det är i detta perspektiv som vi bör stödja det reformarbete av Förenta nationerna som utförs av den högnivåpanel som generalsekreteraren inrättade förra året. Europeiska unionen bör bidra till denna process och jag välkomnar avsikten som rådets ordförandeskap har att verka för att Europeiska unionen skall bidra. Kommissionen kommer att delta aktivt i detta arbete.
När det slutligen gäller Europeiska unionens egen interna samordning och FN-insatserna, ser jag till min tillfredsställelse att kommissionens analys och rekommendationer i mycket stämmer överens med dem som läggs fram i parlamentsledamotens beundransvärda betänkande. När det gäller att ta fram och sedan använda multilaterala instrument delar kommissionen åsikten som framförs i betänkandet att Europeiska unionen bör spela en ledande roll och bistå tredjeländer i att genomföra sina åtaganden, liksom vi har gjort när det handlar om till exempel kontraterrorism. Parlamentet skulle i detta sammanhang kunna utnyttja sitt samarbete med tredjeländer för att ta upp denna typ av frågor och på så sätt hjälpa till att bygga broar mellan nord och syd.
Låt mig avsluta genom att rekommendera betänkandet till kammaren och även betona kommissionens beslutsamhet att ha ett nära samarbete med parlamentet, rådet och Förenta nationerna för att genomföra de rekommendationer som betänkandet innehåller.
Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman! Genom att hedra Kofi Annan och ge sitt erkännande åt detta betänkande om samarbetet mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna, har Europaparlamentet i dag tydligt förklarat sitt stöd för multilateralism i de internationella förbindelserna och gett uttryck för att vi ser samarbetet mellan EU och FN som en nödvändig del av konfliktlösning. Vi vill stärka Europeiska unionen och också Förenta staterna, som båda har försvagats av diskussionerna om och hur man skall ingripa i Irak.
Eftersom Europeiska unionen arbetar för att inrätta en egen utrikesministerpost, bör den se till att denna utrikesministerpost ges mycket innehåll. Vägen till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik kommer även utan tvivel att leda till ett ökat samarbete mellan EU och FN. Vi är för närvarande en global aktör, som står för över hälften av alla bidrag till Förenta nationerna och för över 60 procent av det totala internationella utvecklingsbiståndet, men vi måste gå vidare med arbetet att bli en global aktör kapabel att spela en huvudroll i detta kritiska skede i FN:s utveckling och bidra till att forma framtidens FN. Att stärka samarbetet mellan EU och FN bör och kan ge en positiv effekt när det gäller att utveckla multilateralism. Det kan och bör också påverka all verksamhet som de båda organisationerna genomför: bekämpning av terrorism, konfliktförebyggande, mänskliga rättigheter, krishantering, miljöskydd och massförstörelsevapen. Detta skulle tydligt visa verkligheten av samarbetet, och i praktiska termer skulle det leda till att EU kan genomföra de millenniemål som fastställdes 2000. Om vi skall kunna göra detta måste EU ha mer inflytande inom Förenta nationerna. FN-specifika faktorer kan inbegripas på alla nivåer i Europeiska unionen och det förefaller lämpligt att Europaparlamentet deltar i den processen.
Just för att tanken att EU skall tala med en enda röst i Förenta nationernas säkerhetsråd fortfarande förefaller att ses som något idealistisk, bör multilaterala instrument och åtaganden användas för att stärka EU:s funktion och profil inom FN. Ett sätt att gå vidare kanske skulle vara att utarbeta ett konkret förslag om hur avtalet om massförstörelsevapen följs och FN:s säkerhetsråds funktion när det gäller att kontrollera detta. 
Obiols i Germà (PSE ).
   – Herr talman! När FN:s generalsekreterare Kofi Annan talade inför FN:s generalförsamling i september förra året sade han, och jag citerar: ”De senaste tolv månaderna har varit mycket smärtsamma för dem av oss som tror på gemensamma lösningar på våra gemensamma problem och utmaningar.” Det var en period då många inom den politiska världen, i medierna och en stor del av den allmänna opinionen ansåg att Förenta nationerna hade misslyckats till viss del.
Utvecklingen efter detta, i synnerhet i Irak, har visat att saker och ting aldrig är okomplicerade, och det nuvarande läget kan beskrivas genom en textrad i en spansk sång: ”Varken med eller utan dig finns det någon lindring för min smärta.” Det finns ingen lindring vare sig Förenta nationerna – som har visat, inte i Irak, men när det gäller tidigare fruktansvärda kriser, i Rwanda till exempel, att det står maktlöst när det gäller att förhindra tragiska resultat – eller Förenta nationerna, vilket visar sig för närvarande genom detta löjliga ingripande, som bara är en återvändsgränd, och som inte leder till någon politisk lösning i ett land som Irak.
Vår grupps ståndpunkt när det gäller Laschetbetänkandet har varit enighet på bred front, med tonvikt på vissa grundläggande aspekter. Den första är ett kraftfullt åtagande för principer och värden. Som svar på den absurda kritiken från dem som anser att detta är idealism, skulle vi kunna svara att värderingar innebär intressen. I våra samhällen och i hela världen är tillämpningen av principer och värderingar vårt främsta intresse. För övrigt kan vi, om vi talar om mindre intressen, upplysa om att Europeiska unionen och dess medlemsstaters materiella bidrag är så stort och så oproportionerligt i förhållande till unionens politiska vikt inom FN-systemet att EU är tvunget att ta ställning för kunna förändra det nuvarande läget.
Det finns två sätt att göra detta: det ena är att inrätta en gemensam och kraftfull utrikes- och försvarspolitik för Europeiska unionen; det andra är att arbeta för att göra EU:s närvaro i FN:s säkerhetsråd positiv genom att påskynda det pågående arbetet med att utforma en konstitution, vilket garanterar att EU-medborgarnas röst, som de ger genom sina företrädare, respekteras av regeringarna och att vi så snart som möjligt utarbetar en EU-konstitution som ger oss möjlighet att genomföra en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik värd namnet. 
Van den Bos (ELDR ).
   – Herr talman! Den nya världsordningen kräver ett starkare FN, men samtidigt förhindrar den att detta sker. De stora världsproblemen kräver nu mer än någonsin ett globalt tillvägagångssätt, vilket nödvändiggör effektivt beslutsfattande och genomförande.
FN bör genomgå en genomgripande översyn för att återspegla de nya förbindelserna och för att kunna genomföra de många uppgifterna på ett lämpligt sätt. Alla här är överens om detta, och ändå görs ingenting, eftersom alla har olika åsikter om hur det bör göras. Det är hyckleri att anta FN:s millenniedeklaration om vi sedan inte är redo att agera och sticka ut hakan för dess skull. Reformerna av FN är inte bara av formell natur, utan medför ofta en omfördelning av befogenheter, och det är på det området som det ständigt går på tok. Som exempel har man tvistat om reformen av säkerhetsrådet i över tio år, utan att några resultat har nåtts hittills.
Förenta staterna är den mäktigaste aktören på världsarenan och har inget större behov av multilateralism, som landet ser som en begränsning av sin makt. Andra länder, däribland Frankrike och Förenade kungariket, vägrar att avstå från de privilegier som de har ärvt från den gamla världsordningen. Eventuella ständiga medlemmar vill inte gynna varandras ställning. Ständigt medlemskap för kontinenter fungerar endast om de regionala maktfaktorerna kan enas om en rotationsmekanism.
Det föreslagna dubbla vetosystemet är bättre än det system vi har för närvarande, men det erbjuder ingen verklig lösning, i synnerhet inte om antalet ständiga medlemskap kommer att ökas ytterligare. Det skulle i stället vara bättre att tillämpa en europeisk modell med differentiell röstviktning, och följaktligen avskaffa vetosystemet. Jag anser inte att Europeiska unionens politiska samordning inom FN är så dålig som Armin Laschet framställer den i detta utmärkta betänkande. Man kan absolut säga att det i stort sett råder samförstånd mellan de EU-medlemsstater som är medlemmar i generalförsamlingen. Trots detta tycks EU vara hopplöst splittrat under större kriser, som Irakkrisen. Enligt min mening beror detta huvudsakligen på den ökade rivaliteten mellan Frankrike, Förenade kungariket och Tyskland. En juridisk person, eller till och med en EU-minister, kommer inte att kunna skapa en gemensam utrikespolitik så länge de stora europeiska staterna fortsätter att kämpa om ledarskapet över EU.
Laschetbetänkandet innehåller många intressanta rekommendationer för att utvidga förbindelserna mellan Europeiska unionen och FN. En del är mycket värdefulla, men kanske finns det för många kortsiktiga rekommendationer. Vi måste akta oss för att skapa ännu en FN–EU-byråkrati. Enligt min mening kan vårt parlament göra mest på övervakningsområdet och inte så mycket på den diplomatiska arenan.
Den utvidgade unionen kan, och måste, avsevärt bidra till de reformer som Förenta nationerna är i så förtvivlat behov av. Att detta är politiskt nödvändigt är utom all diskussion; vad som fortfarande saknas är det politiska modet att utforma en ny världsordning inom FN på ett beslutsamt sätt. 
Marset Campos (GUE/NGL ).
   – Herr talman! För en pluralistisk samling som vår är det en stor dag i dag, både för att det välskrivna Laschetbetänkandet, läggs fram, i vilket alla möjliga förslag har godtagits, och på grund av att FN:s generalsekreterare Kofi Annan är här för att ta emot Sacharovpriset, vilket står för stärkandet av internationell rätt som det enda sättet att lösa internationella konflikter.
Vår grupp har ingen enhetlig åsikt om Laschetbetänkandet – även om jag erkänner att ändringsförslagen har godtagits – eftersom våra ståndpunkter sträcker sig från att vara positiva till skeptiska, som det anstår en pluralistisk grupp.
Trots det vill jag påpeka att vi fäster stor vikt vid detta betänkande och till de bidrag kommissionen har kommit med för att förbättra det internationella panoramat, och vi är klart för multilateralism – som jag har sagt tidigare – även om vi anser att det nuvarande läget leder till att alltför stor tonvikt läggs på antiterroristfrågorna, och det inte läggs tillräcklig tonvikt på förbättrat internationellt samarbete för att undanröja orsakerna till ojämlikhet och orättvisor, som att FN skall utöva demokratisk kontroll över organ som Världshandelsorganisationen, Internationella valutafonden och Världsbanken, som när allt kommer omkring, är de organ som kan skapa större rättvisa i världen.
Med tanke på att behovet av att förbättra förbindelserna mellan Europeiska unionen och FN är av avgörande vikt för att skapa ett panorama med respekt för de mänskliga rättigheterna och internationell lagstiftning, anser vi därför att vi kunde ha gått lite längre för att förbättra förutsättningarna för att göra världen mer rättvis. Det är därför vår ståndpunkt om Laschetbetänkandet kommer att vara uppdelad på ett flertal skilda hållningar. 
Wuori (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det paradoxala med FN är att även om de universella mänskliga rättigheterna är dess grundläggande styrka, är dess stadgar fast grundade på staternas suveränitet. Europeiska unionens svaghet ligger i det faktum att den har varit oförmögen att integrera medlemsstaternas suveränitet på ett sätt som skulle ha lett till en konsekvent respekt för de mänskliga rättigheterna och en utrikes- och säkerhetspolitik som verkligen grundas på global multilateralism. Artikel 19 i Fördraget om Europeiska unionen har ofta visat sig vara mycket otillfredsställande i detta avseende. Det finns naturligtvis undantag, vilket stödet för FN:s internationella brottmålsdomstol är ett exempel på. Handlingsprogrammet mot tortyr från 2001 har å sin sida i mångt och mycket handlat om tom retorik. I det avseendet är EU fortfarande en skapelse av det kalla kriget, som blott söker efter sin identitet och funktion i världen. I avsaknad av en strategi, blir det taktiken som får bli strategin, och åtgärder vidtas på en -basis. Det är delvis av det skälet som EU har mindre inflytande i FN än vad som är berättigat med tanke på EU:s vikt och bidrag.
Kommissionens meddelande om FN från i höstas och det nyligen offentliggjorda dokumentet ”The enlarging European Union at the United Nations: Making multeralism matter”, samt det betänkande som vi nu behandlar, innehåller mycket användbar information och många intressanta förslag. Detta räcker dock inte. Vår historiska plikt är nu att ta ansvar för att skapa en mer hållbar världsordning, som bör omfatta allt från en säkerhetsmodell som grundas på samarbete till förebyggande av klimatförändringar. Samarbete inom FN och dess många specialorgan är av central vikt. Jag kan till exempel nämna de sociala normerna när det gäller respekt för de mänskliga rättigheterna och villkoren för multinationella bolag och andra företag som har antagits av FN:s underkommitté för internationella insatser och mänskliga rättigheter, och liknande minimigarantier för lån för utvecklingsprojekt som har utarbetats genom Världsbankens internationella finansiella samarbete.
Om vi inte kan rätta till de värsta störningarna som globaliseringen medför kommer det att visa sig att även vår värdegemenskap inte är något annat än en fasad. Då kommer vi alla att vara förlorare.
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Detta är verkligen för mycket! Exakt samma dag som vi diskuterar detta betänkande och när vi tar emot Kofi Annan, Förenta nationernas generalsekreterare och Sacharovpristagare 2003, har parlamentet fått dystra nyheter från diktaturernas Jurassic Park: vi förhindras från att motta Oswaldo Payá, som vi tilldelade Sacharovpriset för 2002.
Detta auktoritära förbud från Fidel Castros kommunistregim i Kuba, som påminner om nazisternas och stalinisternas värsta övergrepp under det tjugonde århundradet, drar uppmärksamheten till en viktig del av detta betänkande, i vilken det förklaras att när det gäller reformen av Förenta nationerna, måste Europeiska unionen och andra aktörer lyckas placera mänskliga rättigheter, demokrati och grundläggande friheter högst upp på världens dagordning, med alla konsekvenser som föreslås i punkt 19.
Oswaldo Payás situation är en skandal, och detsamma gäller den kubanska regimens fientliga gest mot detta parlament. Det skulle vara ännu mer skandalöst om ingenting sades offentligt om dessa skandaler. Vi är övertygade om att parlamentet, genom Kofi Annan, kommer att sända ett kraftfullt budskap till Kuba och att vi, i form av en ständig öppen inbjudan till Oswaldo Payá, kommer att fortsätta att ge uttryck för vår aktiva solidaritet med Sacharovpristagaren 2002 och med alla kubanska demokrater.
Avslutningsvis vill jag ge uttryck för min uppskattning för ett av föredragandens ändringsförslag, nämligen ändringsförslag 8, i vilket vikten av konventionen om mänsklig kloning och Costa Rica-initiativet uppmärksammas, något som vi måste stödja. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Detta betänkande av Armin Laschet syftar till att driva mänskligheten mot ett slags världsregering. Det verkar vara det enda sättet att skapa fred, välstånd och rättvisa med FN som en central, viktig och avgörande spindel i nätet.
Multilateralism anammas som det nya politiska evangeliet. Bygger inte detta luftslott på en enorm överskattning av mänskligheten? Trots allt har ju människor som ni och jag en dragning till ondska av alla de slag. Verklig fred och rättvisa är ingenting som härstammar från människan. De kan bara uppnås genom en äkta gudstro, genom att villkorslöst underkasta sig Hans vilja och genom Hans nåd lyda Hans helande budord som återfinns i Bibeln, Guds ord. Jesus Kristus utstod det straff som ger oss verklig fred. Eftersom detta alltför lätt glöms bort, ville jag börja med att framhålla detta för er.
I linje med sin ypperliga inledning betraktar föredraganden samarbete mellan Europeiska unionen och FN som en hörnpelare i EU:s utrikespolitik. Han förutsätter mer eller mindre redan att EU kommer att bli en rättslig enhet i ett framtida institutionellt reformerat FN. EU:s framtida utrikesminister kommer att bli den som skall fullgöra det framtida mandatet för EU:s räkning, på grundval av den framtida europeiska konstitutionen. Dessutom skall säkerhetsrådet utökas med ständiga medlemmar, en från varje världsdel förutom Australien, vilket är underligt. Varför skall denna enorma kontinent stå utanför? På grund av rädsla för dubbla veton, inte sant? Det är EU som skall företräda Europa, inte Storbritannien och Frankrike.
Att beskriva situationen på detta sätt är minst sagt väldigt förhastat. EU har ingen konstitution, det är ingen rättslig enhet inom FN och det finns ingen europeisk utrikesminister utnämnd. Dessutom har den senaste tidens händelser verkligen visat att en europeisk enighet tycks ligga längre bort än någonsin, både under regeringskonferensen och i säkerhetsrådet. Av det skälet kommer det inte att fungera, och därför uppmanar jag ledamöterna att stödja ändringsförslagen 1 och 10, och på så sätt komma ned på jorden igen.
Jag vill avsluta med att påpeka två saker. För det första finns det bara en enda hänvisning till Nato – i punkt 17 andra strecksatsen inom parentes – Nato som bevisligen är den mest effektiva transatlantiska säkerhetsorganisationen. Ni vet lika väl som jag att vi i svåra tider föredrar att vår säkerhet ligger i händerna på ett pålitligt och beslutsamt Nato. Vi kommer aldrig att överlåta den till FN:s säkerhetsråd, som alltid är villrådigt och ofta dessutom har svårt att komma till beslut och är splittrat. Nato är en bättre hörnpelare för EU:s utrikes- och säkerhetspolitik än FN.
Slutligen är multilateralism bra men aldrig villkorslöst. Alltför ofta har vi sett hur den används som en täckmantel, bakom vilken nationalstaterna bara ser till sina egna intressen. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman! Man kan anta att det fanns goda föresatser bakom Laschetbetänkandet: att stärka Förenta nationernas roll och öka Europas inflytande inom FN. Dock måste man inse att de föreslagna metoderna strider mot dessa två mål. I artiklarna 10 och 12, som är de viktigaste i resolutionen, föreslås att säkerhetsrådet skall utökas och att dagens vetosystem skall försvagas, genom att det ersätts med ett krav på dubbla veton när det handlar om den grundläggande frågan om hot mot freden, kapitel 7. Detta är ett hot mot de två grundläggande regler som styr systemets funktionssätt: att antalet medlemmar är begränsat och att alla ständiga medlemmar har vetorätt.
När det gäller Europas inflytande är det svårt att inse hur det kan stärkas genom att antalet ständiga medlemmar i säkerhetsrådet halveras. Det är det som blir följden om Europeiska unionen enligt förslaget blir en ständig medlem ”så snart som dess ställning som juridisk person erkänts”. På denna stol, som aldrig kan bli mer än en, skulle den beryktade europeiske utrikesministern sitta, och han skulle i förbigående sagt inte längre ha någon egen vetorätt.
Således tycks det förslag som har lagts fram för oss kännetecknas av att man komplicerar och försvagar dagens system. Det är gemenskapsmetoden tillämpad på Förenta nationerna. Därför kan vi inte stödja det. I stället kommer vi att rösta för ändringsförslag 1, som är en ändring från våra brittiska vänner och som bygger på det sunda förnuftet. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden Armin Laschet för hans betänkande. Jag anser inte alls att det är någon överdrift att påstå att historien i dag förenas med nutiden och att Europeiska unionen och Förenta nationerna är två viktiga aktörer i den historiska samtid vi lever i.
Kommissionär Chris Patten talade på ett tydligt sätt om för oss att Europeiska unionen vill bekräfta sin närvaro på den internationella scenen och bidra till stabilitet, moderation och normalisering i en världsordning med delat ledarskap. Dessutom måste Förenta nationerna arbeta på ett bättre sätt och bli effektivare för att kunna anpassa sig till nya omständigheter. Från grundarnas anda i San Francisco-stadgan till tjugoförsta århundradet, från 60 nationer till 190, från kolonialregimer till självständighet och från blocksystemets fall till dagens globaliserade värld.
När vi har lärt oss läxan från 11 september står det i dag klart att begreppen säkerhet, försvarspolitik, handel, förebyggande av konflikter, krishantering, humanitärt stöd, kultur och till och med civilisation blandas ihop, och att det gemensamma samvetet måste acceptera att vi med tanke på att vi står inför samma faror och hot också måste ha ett svar som är gemensamt för oss alla.
Detta svar, Europeiska unionens svar, får dock inte bli ett fragmentariskt, motstridigt eller verkningslöst svar: det måste bli ett enhetligt svar. Därför, herr talman, är det, om man går längre än till parlamentsdimensionen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna – vilket är nödvändigt och riktigt – viktigt att vi agerar samstämmigt och kompletterar varandra och att Europeiska unionen tydligt visar att dess styrka ligger i dess enighet och att dess svaghet ligger i dess fragmentering.
Således närmar vi oss ett system med sfärer där medlemsstaterna delar på suveräniteten, annars kommer vi att tvingas att överlämna den till andra makter som är fullt medvetna om fördelarna med enhet och storlek. Dessutom måste vi antingen sluta rösta olika 60 gånger av 100 i Förenta nationerna eller en gång för alla överge Europeiska unionens ambitioner att vara på väg mot ett delat världsledarskap.
Herr talman! Jag avslutar med att säga att jag instämmer i José Ribeiro e Castros indignation över att vinnaren av Sacharovpriset, Oswaldo Payá, inte tillåts närvara vid detta parlament. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! För att vara ärlig är det rätt bisarrt att Förenta nationerna visar sig vara svagt på vissa områden och ofta förbigås, just i en tid när vi upplever en ökande globalisering och att politiken och ekonomin blir allt mer beroende av varandra i världen – tänk på hur många multinationella företag det finns – och när olyckligtvis också kriminella organisationer börjar arbeta och samarbeta internationellt. Jag tror att många i kammaren i likhet med min grupp – och jag själv – anser att Förenta nationerna är den globala politiska institution som behöver stärkas, som står för den internationella rättens överhöghet och som inte skall förbigås, som i fallet Irak. Allt detta återspeglas både i andan och bokstaven i Laschetbetänkandet.
Icke desto mindre måste en ärlig och objektiv åskådare erkänna att Förenta nationerna har visat sig svagt vid ett antal tillfällen. Det har förekommit en hel rad missdåd, folkmord och brott mot mänskligheten som Förenta nationerna inte har lyckats förhindra. Somliga tar det som ursäkt för att förbigå Förenta nationerna – och det är ofta samma människor som har använt sitt veto för att förhindra FN att vidta snabba åtgärder, som i fallet med situationen i Mellanöstern.
Jag anser dock att Förenta nationerna behöver förstärkas, bli effektivare, och ges möjlighet att ingripa snabbt. Låt mig klargöra att jag anser att detta inbegriper möjligheten att vidta förebyggande åtgärder när så behövs, för om det finns någon som är kapabel och lämplig för att agera världspolis är det utan tvivel Förenta nationerna. Det gläder mig mycket att Armin Laschet har tagit fasta på en av mina idéer, som jag utarbetade tillsammans med min grupp, nämligen att vi måste skapa en rättslig ram som gör att Förenta nationerna kan ingripa snabbt mot folkmord, krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. Vi får inte överlåta till enskilda länder, stater eller regeringar att identifiera sådana fall och sedan ingripa. Det bör internationella institutioner som varsnar en överhängande fara göra. På så sätt bör Förenta nationerna kunna ingripa snabbt och om nödvändigt vidta förebyggande åtgärder. Förenta nationerna behöver ingen egen armé för att göra det. Nato har nämnts, och trots att jag inte vill överskatta dess kapacitet kan Nato komma att involveras om Förenta nationerna ger grönt ljus, och vidta åtgärder för att upprätthålla lag och ordning och försöka förhindra brott mot mänskligheten.
Det är verkligen viktigt att reformera säkerhetsrådet i denna riktning. En av förändringarna måste vara att Europeiska unionen får en plats, men samtidigt måste vi se till att vi inte i slutänden flerdubblar vetona och förhindrar taktiska manövrer. Låt mig säga det en gång till: vi har fått nog av den här världen där individer, enskilda regeringar och enskilda stater tror att de kan leka världspoliser. Om det finns en roll som Förenta nationerna är som klippt och skuren för är det rollen som den som upprätthåller lag och ordning i hela världen, och gör det med Europeiska unionens fulla stöd. 
Frahm (GUE/NGL ).
   – Herr talman! EU måste föra en gemensam utrikespolitik, ha en gemensam utrikesminister och vara en juridisk person. Frågan är om detta över huvud taget är nödvändigt. Om man tittar på statistiken visar det sig att medlemsstaterna är överens. Det råder konsensus i gott och väl 90 procent av frågorna i FN, så jag undrar om det just nu kanske inte handlar om att det råder brist på nya institutioner, utan snarare om att vi känner oss oförmögna att använda den makt vi faktiskt har.
Kanske måste vi också fundera över hur vi använder FN. En sak som vi gör är att vi förväntar oss saker av FN och att det skall kunna utföra sina uppgifter framgångsrikt. Men är vi själva förmögna att fullgöra våra skyldigheter, nämligen att stödja FN-systemet när det behövs: som till exempel när vapeninspektörerna talade om för oss att det förmodligen inte förelåg något överhängande hot från Irak i form av massförstörelsevapen, eller när Hans Blix talade om för oss att det förmodligen inte förelåg något hot och att han och hans kolleger var säkra på att de skulle kunna hitta dessa massförstörelsevapen om de verkligen fanns där. Om vi hade tagit hänsyn till FN-systemet vid den tidpunkten hade vi kanske kunnat undvika en situation där experten på internationell terrorism, Gareth Evans, i Davos tvingades säga att terrorhotet är större nu än det var före kriget mot Irak. Så kanske FN:s svagheter och problem också hänger samman med vår oförmåga att lita på att systemet verkligen kan uträtta någonting vettigt.
Jag rekommenderar att vi är mycket uppriktiga i vårt stöd för FN och att vi också är mer aktiva i kampen att reformera det. Vi måste reformera säkerhetsrådet. Vi behöver ett system som fungerar som ett alternativ till anarki så att vi kan värna den internationella rätten via till exempel FN. 
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I dag tilldelas Kofi Annan Sacharovpriset som ett tecken på vårt fullständiga stöd till FN. Detta sällsynta tillfälle ger mig också chansen att uppmärksamma försummade frågor eller hopplösa fall.
Ett av dessa hopplösa fall är att skapa respekt för internationell rätt. Kofi Annan har uppbringat alla sina personliga kvaliteter och hela sitt ämbetes värdighet för att försvara den, trots den amerikanska bulldozern. Kriget kom visserligen till stånd, men det kännetecknades redan från början av att vara olagligt och bygga på fel motiv. De avslöjanden som kom i efterhand om hur falska anklagelserna mot Irak var, måste trösta dem som har lättare att påtala miljöhoten mot vår jord än vapenlager som uppenbarligen lyser med sin frånvaro.
En annan röst som ständigt har tystats ned och dränkts i bruset är urbefolkningarnas stämma. Trots att de är de sista överlevarna från antika civilisationer sätter de grundläggande vikt på miljövärdena och förstår det ömsesidiga beroendet bättre än vi. I denna vår värld som har blivit materialistisk och ytlig är människor som inte har någonting kvar att försvara förutom sina grundläggande rättigheter helt oproportionerligt dygdiga och autentiska.Låt oss tillbakavisa denna marginalisering av urbefolkningens rättigheter och låt oss tvinga unionen och FN att lova att bibehålla arbetsgruppen om urbefolkningar i FN:s underkommission för främjande och skydd av mänskliga rättigheter. 
Dell’Alba (NI ).
   – Herr talman! Det gläder oss att detta betänkande kommer just några timmar innan Kofi Annan skall tala till oss.
Jag tycker det är viktigt att, i det betänkande vi har på bordet, understryka den betydelse och roll vi vill att Förenta nationerna skall ha. För att uttåget ur Irak inte skall förvandlas till en mardröm av det slag som vi ibland har upplevt i det förgångna uppmanar alla nu FN att ingripa i Irak genom att lansera ett initiativ och spela en aktiv roll där, av det slag som under flera månader har förhindrats av två länder som i viss utsträckning hade mycket att frukta från en FN-roll och som trodde att denna riskerade att bli mindre verkningsfull än den borde vara.
Vi är särskilt nöjda med att man i betänkandet nämner ett viktigt initiativ som EU skulle kunna leda. Jag syftar på tanken att demokratiska länder inom FN skall kunna samlas och träffas inom organisationen för att skapa gemensamma åtgärder för att främja demokrati. Det är ett initiativ för vilket Europeiska unionen skulle kunna spela en viktig roll inom Förenta nationerna, vars svårigheter och tröghet vi noterade när någon från ett land som Libyen, som verkligen inte går i bräschen för mänskliga rättigheter, förra året valdes att leda kommissionen för mänskliga rättigheter. Detta initiativ är hur som helst det som de italienska radikala ledamöterna förespråkar. De uppmanar kommissionär Chris Patten och medlemsstaterna att skapa förutsättningar för ett specifikt och symboliskt inledande möte med före nästa möte med kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig först gratulera min gode vän Armin Laschet för hans djärva försök att reformera Förenta nationernas organisation, vilken visade sig ha stora brister under Gulfkriget nyligen. Betänkandet handlar också om vilken roll Europeiska unionen bör ha inom Förenta nationerna. Förenta nationerna är helt klart anpassat efter kalla krigets dagar, då permanent medlemskap och vetorätt för kärnvapenstaterna var nödvändigt för att bevara den globala säkerheten. Ännu har inte tillräckligt mycket ändrats i världen för att motivera en förändring av detta.
Ansvaret för säkerheten hamnar ofta i konflikt med en annan av Förenta nationernas uppgifter, nämligen att skydda mänskliga rättigheter, eftersom många av FN:s medlemmar är odemokratiska diktaturer, vilket leder till det absurda beslutet att utse Libyen till ordförande för kommissionen för mänskliga rättigheter. Historiskt sett har FN dessutom varit oförmöget att stoppa de brutala invasionerna av Ungern, Tjeckoslovakien och Afghanistan, på grund av Sovjetunionens veto. Kina är fortfarande ingen demokrati och de respekterar inte mänskliga rättigheter, vilket gör säkerhet till FN:s viktigaste ansvarsområde. Organisationens roll i världen är mycket viktig.
Jag anser att det finns fog för att Indien och Japan ges permanent medlemskap på grund av sin storlek och demokratiska status. Likaså skulle Nigeria och Brasilien kunna vara kandidater. Tyvärr strider detta betänkande mot ett antal av mitt partis, de brittiska konservativas, ståndpunkter såtillvida att det finns förslag om att försvaga Förenade kungarikets vetomakt med dubbelt veto och att införa en plats för Europeiska unionen i säkerhetsrådet, vilket skulle undergräva det brittiska och det franska medlemskapet. Vi motsätter oss också en europeisk utrikesminister och att Europeiska unionen skulle bli en juridisk person. Därför kan jag inte stödja detta betänkande med dess nuvarande innehåll, hur goda dess avsikter än är.
Jag kommer förstås, tillsammans med mitt parti, att noga följa alla försök att reformera Förenta nationerna. Vi önskar i dag generalsekreterare Kofi Annan mycket varmt välkommen till kammaren. 
Lalumière (PSE ).
   – Herr talman! Denna debatt om det utmärkta Laschetbetänkandet och tilldelningen av Sacharovpriset till FN:s generalsekreterare visar att Europaparlamentet allt tydligare vill slå fast den unika och oundgängliga roll som FN spelar för de internationella förbindelserna, i linje med millenniedeklarationen och kommissionens meddelande. Den resolution som vi snart skall rösta om visar också klart och detaljerat vilken inriktning förbindelserna mellan unionen och FN bör ha. Det har lagts fram ett mycket stort antal förslag, vilka jag stöder, både när det gäller att stärka Europeiska unionens roll inom ett starkare FN genom till exempel en plats i säkerhetsrådet, och när det gäller att utöka samarbetet mellan unionens institutioner och Förenta nationernas organ. Det rör sig om ambitiösa reformförslag, eftersom Europeiska unionen i slutänden skulle betrakta sig som FN:s sekulära gren eller som FN:s äldsta dotter, på samma sätt som ett land jag känner väl till en gång kallades kyrkans äldsta dotter. I artikel 17 fastställs det till och med att Europeiska unionen skall fungera som en föregångare när FN:s politik fastläggs. Utmärkt!
I skuggan av dessa uppmuntrande och dynamiska projekt kvarstår dock några frågor som är bekymmersamma så länge de inte får en lösning, särskilt frågan om vilken ställning och roll FN:s viktigaste medlem, Förenta staterna, skall ha. Vad kan FN–EU-alliansen göra åt USA:s unilateralism, dess motstånd mot den Internationella brottmålsdomstolen och Kyotoprotokollet och dess vilja att på egen hand och helt fritt använda sin militära makt så fort det betraktar sin säkerhet som hotad? FN och Europeiska unionen måste tillsammans fortsätta att lägga ned stor möda på att se till att FN verkligen kan utöva denna trovärdiga multilaterala internationella myndighet som hela världen verkligen behöver. 
Modrow (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Detta betänkande hör definitivt hemma på listan över parlamentsfrågor av högsta vikt. Om det bara inte hade funnits en så stor klyfta mellan teori och praktik, mellan ord och verklighet, skulle vi ha kunnat rösta för det. I betänkandet hänvisar man till en europeisk konstitution som ännu inte finns och olyckligtvis är förslaget till konstitutionstext mer inriktat på ett förstärkt försvar och större förmåga att ingripa i situationer världen över än på avrustning och civil konfliktlösning.
Multilateralismens orsaker och varför FN:s roll bör stärkas tas upp i betänkandet, vilket är rätt och bra. Däremot avstår man från att kritisera USA:s aggressiva unilateralism, som öppnar för våld och godtyckligt agerande. Som kriget i Irak har visat finns det inga lögner som är för riskabla att använda för att rättfärdiga ett förebyggande krig. De som stöder kriget kallas för ja-sägare och de som inte stöder det kallas obstruerande. På så sätt försöker man splittra det som snart kommer att bli en union med 25 medlemsstater. Förenta staternas egenmäktiga beslut att förbigå FN har visat sig vara en felbedömning som den nationella ekonomin nu måste betala för, som vi märker. EU och dess krav på reformer är den enda fasta punkten i en värld som ständigt förändras. Det vore klokt av EU att utveckla sina förbindelser med FN snarare än att stärka banden till Nato.
I betänkandet betonar man vikten av utveckling och samarbete, men man borde vara ännu mer specifik. I stället för att lägga ned enorma summor på kapprustning och militära operationer borde man spendera pengarna på utbildning, hälso- och sjukvård, ekonomisk utveckling och kampen för att utrota fattigdom. Om vi skall kunna utrota våld och terrorism behöver vi så mycket pengar som möjligt och vi behöver anstränga oss mer.
Gorostiaga Atxalandabaso (NI ).
   – Herr talman! 1945 stod FN-stadgan för lika rättigheter för alla nationer, stora som små, och var den bästa garantin för bevarandet av den internationella freden och säkerheten. I den första artikeln fastslogs principen om folkens rätt till självbestämmande. 20 år senare, 1966, bekräftades detta i den första artikeln i Förenta nationernas internationella konvention om civila och politiska rättigheter. Tyvärr innehåller utkastet till konstitutionellt fördrag för Europeiska unionen inget som helst erkännande av rätten till självbestämmande för folken i de statslösa nationerna i Europa.
Jag vill påminna er om att enligt artikel 103 i Förenta nationernas stadga, är det stadgan som skall gälla vid en eventuell konflikt mellan förpliktelserna för länder i deras roll som FN-medlemmar och de förpliktelser de har enligt andra internationella överenskommelser.
Låt mig avsluta med att citera ett upplysande uttalande som Kofi Annan gjorde när han lade fram sin millenniedeklaration i april 2000: ”Det bästa sättet att förhindra konflikter är att främja politiska lösningar där alla grupper är rättvist representerade.” 
Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig få tacka föredraganden Armin Laschet för hans utmärkta betänkande, som borde få stöd av en stor majoritet i plenum i dag. Många talare har betonat hur viktigt det är att världssamfundet agerar gemensamt, annars kommer många problem inte att kunna lösas. Jag vill påminna er om hur viktig miljöförstöringen och särskilt kampen för att utrota fattigdomen är. Detta är saker som vi bara kan ta itu med tillsammans, och i ändringsförslag 7 från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp betonas vikten av vattenförsörjning.
Jag vill emellertid nämna en fråga som hittills inte har diskuterats så ingående, en fråga som jag uppmanar kommissionär Chris Patten att uppmärksamma särskilt, nämligen frågan om en gemensam inställning till mänskliga rättigheter inom den moderna medicinen och biotekniken. För några månader sedan antog parlamentet ett mycket bra betänkande som hade sammanställts av Robert Evans från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och som handlade om att bekämpa olaglig handel med mänskliga organ. Ändå ser vi att det finns en hel del att göra på detta område i utvecklingsländerna och de nyligen industrialiserade länderna, och jag anser att detta är ytterligare en uppgift där EU och FN måste samarbeta. Vidare har parlamentet ofta understrukit sitt motstånd mot kloning av människor och sin önskan att FN borde ingripa också på detta område.
Vi följer debatten i FN:s kommittéer med stort intresse – och kommissionär Patten, låt mig än en gång understryka att Europaparlamentet stöder initiativet från Costa Rica, vilket också över 60 andra FN-medlemmar står bakom. Detta framgår uttryckligen av ändringsförslag 8. Jag tycker att vi bör upprepa hur viktig denna nya uppgift är för FN nu när Kofi Annan är här hos oss, eftersom ny utveckling kräver nya svar. 
Poos (PSE ).
   – Herr talman! Den senaste Eurobarometer-undersökningen bekräftar att det finns ett massivt stöd hos de europeiska medborgarna för en integrerad utrikes- och försvarspolitik. Sjuttiotre procent av de tillfrågade i unionens 15 medlemsstater anser att Europeiska unionen bör ha en utrikespolitik som är fristående från Förenta staternas. Sextiofyra procent av de tillfrågade anser att Europeiska unionen bör ha en egen plats i FN:s säkerhetsråd. Mot bakgrund av detta uppmuntrande resultat måste en av huvudfrågorna för de europeiska politiska partierna under den kommande valkampanjen bli att argumentera för multilateralism, reformering av Förenta nationerna och en tydlig europeisk närvaro i säkerhetsrådet.
Det är helt rätt att man i Laschetbetänkandet påminner oss om att respekt för FN-systemet är bästa sättet att uppnå säkerhet och fred i världen. Förenta nationernas auktoritet solkades ordentligt av Förenta staternas och Storbritanniens ensidiga beslut våren 2003 att starta ett förebyggande krig på premisser som vi nu vet var falska. Europeiska unionen var splittrad och Förenta staternas regering var nöjd med att se länderna slåss inbördes.
För närvarande finns det ingen bestämmelse i fördraget som tvingar Europeiska unionens medlemsstater att anta en gemensam ståndpunkt innan de ger sig in i en debatt och söker erhålla de avgörande rösterna i säkerhetsrådet. Detta är en brist, och jag skulle till och med vilja säga en vanhedrande aspekt av, det nuvarande institutionella systemet, ett system som konventets förslag till konstitution knappast förbättrar. Å andra sidan skulle förslaget att ta fram ett resolutionsförslag för att ge EU en ständig plats i säkerhetsrådet självfallet rätta till det hela. Denna plats skulle inte överskugga de platser som de två europeiska ständiga medlemmarna har, eller deras heliga vetorätt, utan tvinga medlemsstaternas regeringar att försöka förstå de viktigaste poängerna och kompromissa. Det skulle vara ett litet steg mot en sammanhållen utrikes- och säkerhetspolitik. Jag understryker att det bara skulle vara ett litet steg eftersom det absurda systemet med enhällighet, som gör det möjligt för ett enskilt land att hindra att den europeiska politiska viljan kommer till uttryck, kvarstår. 
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Vi måste stärka och sätta värde på FN och vi måste stärka och sätta värde på Europeiska unionen. Denna styrka bör härstamma ur förmågan att vara en referenspunkt när det gäller politisk, moralisk, etisk, ekonomisk och social praxis. FN och Europeiska unionen reste sig ur askan efter förödelsen under andra världskriget. Då sade man ”aldrig mer” och därför skulle avståndstagandet från krig och utrotandet av fattigdom utgöra hörnpelare för Europeiska unionen och FN.
Kommissionär Chris Patten har rätt i att det inte bara är fred vi behöver, utan fred i kombination med rättvisa. Tyvärr måste jag dock säga att fred och rättvisa inte är så avgörande frågor. I den europeiska konstitutionen talas det om att verka för fred, men man accepterar inte att avståndstagande från krig och förhandlingslösningar på konflikter är grundläggande. Under de senaste åren har FN nedvärderats, åtminstone delvis på grund av den militaristiska politik som har bedrivits av presidenten i ett land som fortfarande tillämpar dödsstraff i många av sina stater och som tar avstånd från internationella organisationer, inte minst Internationella brottmålsdomstolen. Krig har blivit legitimt igen och militarismen genomsyrar hjärtan och hjärnor. Jag underskattar inte de viktiga åtaganden som Armin Laschet och alla ledamöterna i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik gör. Tillsammans med det budskap vi sänder ut genom att tilldela Kofi Annan Sacharovpriset blir det ett tydligt budskap som har utformats för att återställa Europeiska unionens och Förenta nationernas värde och åter ge dem en roll. Det är emellertid viktigt att man i praktiken verkligen strävar efter att skapa säkerhet för alla, minska fattigdomen och främja rättvisa och fred, och att det inte bara är tomma löften. FN och Europeiska unionen måste tillsammans med andra länder återupprätta förtroendet och framför allt respekten för internationell rätt. 
Gemelli (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste tacka min kollega Armin Laschet för hans betänkande, som är långtgående och pekar på stora möjligheter, men vi måste också finna ett sätt att råda bot på den nuvarande situationen och förverkliga dessa möjligheter. För det första måste jag säga att jag upplevde samarbetet med Förenta nationerna som mycket gott när jag arbetade tillsammans med dess vice generalsekreterare för att färdigställa ett betänkande om skydd för barnens rättigheter inom ramen för Gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen.
Jag anser att Armin Laschets förslag utgör det första skedet i ett reformarbete som FN dock måste ta itu med. När vi nu har lämnat tänkandet från Jalta och kalla kriget bakom oss måste vi arbeta för ökad multilateralism. Vi måste göra nya nationer ansvariga på global nivå utan att ta bort gamla ärevördiga instrument som har använts för att främja fred i världen. Vetorätten är ett sådant gammalt ärevördigt instrument. Säkerhetsrådet måste hur som helst utvidgas och då måste vi överväga vilka nya ständiga medlemmar som skall tas in, utan vetorätt. Dessa skulle kunna vara Europeiska unionen, Australien, Argentina, Brasilien, Egypten, Tyskland, Japan, Indien, Italien och Sydafrika.
Dessutom måste vi utöka antalet valda medlemmar i säkerhetsrådet och sedan reformera organen så att de blir mer funktionella ute på fältet. Vi måste i högre grad främja mänskliga rättigheter och hävda demokratins principer. Vi måste förmoda att Förenta nationerna har för avsikt att skydda människor, eftersom det använder sig av begreppet nation och inte begreppet stat. Begreppet nation förutsätter skydd för individerna. Denna process för att skydda människor måste komma i gång snarast, eftersom terrorismen är hack i häl på oss: i dag i skepnad av al-Qaida och Bin Ladin, i morgon kan den ha ett annat namn. Självfallet kan ett reformerat Nato bli den internationella polisstyrka som FN kan komma att behöva. Splittring och utstötning leder helt klart till krig, medan enighet och det filosofiska begreppet enhet i stället främjar viktiga mål för fred. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig börja med att återge tre personliga erfarenheter. Jag hade förmånen att närvara vid FN:s arbetsgrupp om urinvånare i Genève och fick på så sätt se hur man bildar ett världsparlament för några av de mest förtryckta minoriteterna i världen. Jag hade också förmånen att representera Europaparlamentet i Östtimor, där jag på plats upplevde Sergio Vieira de Mellos framgångsrika försök att återuppbygga ett helt land, en talang som så tragiskt gick förlorad för oss. Det är därför jag närvarar vid FN-förbundsmöten i min valkrets East of England, där Förenta nationernas roll och ideal värderas högt på en mycket lokal nivå. 
Förenta nationerna är en inspiration för mig och för oss alla här i Europa. Det är därför som Europa helt riktigt försvarar Förenta nationernas verksamhet genom målet på 0,7 procent i millenniemålen för Europeiska unionens utvecklingspolitik och det faktum att Europa står för över hälften av stödet till Förenta nationernas flyktingkommission, som försvarar grundläggande rättigheter som en barrikad mot den rasism och den främlingsfientlighet som nu drar fram över vår kontinent. Det är därför vi stöder reformen av Förenta nationerna, som skall medföra större effektivitet och även nya visioner. Annan verksamhet som Europeiska unionen stöder är Förenta nationernas konvention om funktionshindrade, strävan bortom initiativet Global Compact mot ett bindande avtal om företagens sociala ansvar, samt idén om ett ekonomiskt säkerhetsråd för att övervaka Bretton Woods-institutionerna.
Slutligen oroas jag över att några av förslagen om förändringar i vetosystemet, sammansättningen av säkerhetsrådet eller förslagen om ett EU-mandat förutbestämmer resultatet från regeringskonferensen och kanske inte får stöd i alla våra länder. Trots dessa farhågor handlar ändå meningsskiljaktigheterna inom Europeiska unionen, främst då nyligen om Irak, om hur Förenta nationernas auktoritet bäst skall upprätthållas. Denna auktoritet bekräftas än en gång i Armin Laschets betänkande och i vår omröstning här denna förmiddag. 
Arvidsson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter andra världskriget var förhoppningarna stora att ett världsövergripande samfund skulle ge världen varaktig fred och ge folk frihet och demokrati. Förhoppningarna grusades emellertid av att stormakterna ofta blockerade FN-arbetet med sitt veto. Allt för många medlemsländer fullkomligt struntade i rättsstatens principer.
Efter Sovjetunionens kollaps och upplösningen av de flesta kommunistdiktaturerna i Central- och Östeuropa har FN:s möjligheter att nå sina syften klart förbättrats. Trots detta har FN inte varit särskilt framgångsrikt när det gäller att få sina medlemsstater att följa FN:s stadgade mänskliga fri- och rättigheter. På detta område har FN varit alltför passivt.
Jag anser att FN:s oförmåga att få sina medlemsländer att leva upp till fri- och rättighetsprinciperna och rättsstatens principer har undergrävt det medborgerliga engagemanget för FN:s sak. Vi är många som i stor förvåning har konstaterat att en representant för ett diktaturland till och med kan vara ordförande i FN:s kommitté för mänskliga fri- och rättigheter. Då är det naturligt att det medborgerliga engagemanget i stället kanaliseras genom exempelvis organisationer av typen Amnesty International.
FN behöver i dag ett större medborgerligt engagemang; det skulle förstärka världsorganisationen. Utrikesutskottet antog mitt förslag om att länder som grovt och systematiskt bryter mot grundläggande mänskliga fri- och rättigheter skall kunna förlora sin rösträtt i FN:s kommitté för mänskliga fri- och rättigheter. Detta förslag skall ses som ett steg i denna riktning, det vill säga ett försök att på detta område öka medborgarnas förtroende för FN. 
Souladakis (PSE ).
   – Herr talman! I dag är ett utmärkt tillfälle att diskutera det synnerligen utmärkta betänkande som Armin Laschet har sammanställt om förbindelserna mellan Europeiska unionen och FN, eftersom vi samtidigt gästas av Kofi Annan, inte bara som person, utan som företrädare för en institution, som en symbol för ett oersättligt behov av FN. Det betänkande som vi diskuterar är egentligen ett enda förslag om förbindelserna mellan Europeiska unionen och FN, men det är ett strategiskt förslag för FN i sig i början av det tjugoförsta århundradet. Trots att FN i allmänhet säger att vi behöver börja bygga en fredlig värld som avspeglar balanserna efter andra världskriget behövs det vissa förändringar av FN. I dag är omständigheterna annorlunda och det måste komma till uttryck. Så länge detta inte uttrycks i klartext är FN emellertid oersättligt.
Många anser att det är till FN som små länder som inte har något annat sätt att uttrycka sina synpunkter kan ta sin tillflykt. Irakkriget och dödlägena i samband med det visar dock att stormakterna behöver FN lika mycket. Försöken att skapa nya internationella balanser, såsom det utvidgade G8, eller de olika stormakternas syn på sig själva som korsriddare leder ingenstans.
När vi föreslår en strategi för FN och Europeiska unionen upptäcker vi dock att vi själva har allvarliga brister som vi måste åtgärda. Nyligen upplevde vi en brist på samsyn i FN:s säkerhetsråd. Den utvidgade Europeiska unionen, med sina 25 medlemmar, kommer att kunna göra sin röst hörd genom många fler medlemmar i säkerhetsrådet, eftersom den kommer att kunna företrädas av tre olika geografiska områden i FN. Denna möjlighet, i kombination med att en utrikesminister – som jag hoppas – kommer att finnas på plats i FN, kommer att skapa många fler möjligheter. Om den nya fördelningen faktiskt kommer att leda till att Europeiska unionen får en plats i säkerhetsrådet, utan att andra länder förlorar sina platser, kommer den utifrån denna position att kunna stödja politiska åtgärder för fred, samarbete, säkerhet, demokrati och allt det som mänskligheten gör anspråk på och som är mål som vi måste uppnå. 
McMillan-Scott (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar Armin Laschets utförliga och ambitiösa betänkande. Det kommer vid en tidpunkt som är känslig för både Europeiska unionen och Förenta nationerna.
Jag vill i synnerhet ta upp FN:s utvecklingsprogram. 2002 års rapport om den mänskliga utvecklingen i arabvärlden beskrevs av tidskriften som en av årets viktigaste publikationer och mer än en miljon människor har laddat ned den från hemsidan för FN:s utvecklingsprogram. Rapporten var särskilt relevant för Europeiska unionen, eftersom den ledde till kommissionens aktuella meddelande, som jag är föredragande för, om att stärka de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen inom Medelhavspartnerskapet. I förra årets rapport om den mänskliga utvecklingen i arabvärlden fastslogs med hjälp av fältstudier att arabvärldens strävan efter demokrati var på 60 procent, vilket är den högsta siffran i världen. Den kan jämföras med till exempel Östeuropa, där siffran ligger på 30 procent. Arabvärlden ligger också högst när det gäller förkastande av auktoritärt styre – här ligger siffran på 80 procent – och man kom på tredje plats i fråga om förespråkande av jämlikhet mellan könen inom högre utbildning. 
Föreställningen som många har att arabvärlden inte skulle vara redo för demokrati undergrävs alltså av FN:s egna rapporter. Jag hoppas därför att rådet och kommissionen kan lägga våra pengar där behovet finns och omdirigera några av de jättelika anslagen för god samhällsstyrning, utveckling av civilsamhället, demokratin och rättssäkerheten, vilka är anslag som inom det externa området – kommissionsledamöterna Chris Pattens och Poul Nielsons ansvarsområde – uppgår till 1,9 miljarder euro per år. Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, som jag hade äran att vara med och inrätta för några år sedan – vilket är ett anslag som är något mindre och som är avsett för forna Sovjetunionen – uppgår däremot till endast 106 miljoner euro. Detta är en antydan om snedvridningen i fördelningen av medel som vi måste rätta till och i synnerhet de prioriteringar som jag hoppas att Europaparlamentet i någon mån kommer att hjälpa kommissionen att göra under de kommande åren. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill rikta ett varmt tack till Armin Laschet för ett välskrivet och viktigt betänkande som är politiskt välbalanserat och framåtsyftande. Jag skall fokusera på fyra punkter.
Den första gäller ändringsförslag 6 från PPE-DE-gruppen och mig själv. Det har även fått stöd av PSE-gruppen. ”Europaparlamentet anser att utarbetandet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik gentemot FN bör kännetecknas av deltagande och gemensamt beslutsfattande av alla EU:s medlemsstater.” Om vi har en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik kan den inte utformas bara av de större makterna, Tyskland, Frankrike och kanske även Storbritannien. Här måste alla medlemsstater känna delaktighet. De mindre medlemsstaterna får inte ställas inför fullbordat faktum, så att man har en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik därför att de större länderna redan har positionerat sig. I annat fall finns ingen gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
För det andra vill jag, beträffande punkt 19, understryka värdet av att länder som systematiskt kränker mänskliga rättigheter förlorar sin rösträtt i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna tills kränkningarna upphör. Detta måste drivas i FN-sammanhang.
Det tredje jag vill lyfta fram handlar om FN:s säkerhetsråd. EU bör bättre utnyttja de två röster som EU-medlemsstater faktiskt har i säkerhetsrådet redan idag, nämligen Storbritannien och Frankrike. Därför skall vi inte försvaga EU:s representation i FN:s säkerhetsråd, som idag är 40 procent.
Sedan vill jag rikta mig till herr Patten. Det handlar om ändringsförslag 8, som också har stöd av PPE-DE-gruppen och PSE-gruppen. Vi stödjer Costa Ricas initiativ och FN:s generalförsamlings beslut att under år 2004 arbeta för en motsvarande konvention om förbud mot kloning av människor. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Detta betänkande är utmärkt och det är ännu mer utmärkt att vi om några minuter kommer att få välkomna FN:s nuvarande generalsekretare Kofi Annan.
Jag vill naturligtvis ta tillfället i akt att påminna om att det redan har funnits tre generalsekreterare i FN från Europa: Trygve Lie, Dag Hammarskjöldoch Kurt Waldheim, och att det finns två permanenta FN-kontor i Europa, i Genève och Wien. Det innebär att vi i stor utsträckning delar på ansvaret. Vi har inte bara krav på varandra, utan vi måste också agera gemensamt och stödja varandra. Den senaste FN-generalsekreterare som kom från Europa, Kurt Waldheim, skrev följande i sin bok ”Die Antwort”: ”Jag måste tillstå att FN, trots alla våra ansträngningar och vår obestridliga uppriktighet, ännu inte har lyckats bryta med gångna seklers politiska vanor och attityder och förlika sig med den nya verklighet som vi måste leva med. Dess förmåga att agera på ett verkningsfullt sätt begränsas av dess egna brister. Vi anklagas för att producera mer retorik än handling, för att vara ineffektiva och ofta bli ignorerade, och för att systemet som innebär att varje stat har en röst låter utvecklingsländerna dominera beslutsprocessen, eftersom antalet röster inte står i proportion till förmågan att handla.” Samma sak kan sägas om Europeiska unionen, i båda fallen behövs reformer. Vi båda har mycket gemensamt. Framgång beror på politisk vilja och på hur beslutsamma medlemsstaterna är. Den beror på acceptans och genomförande – av gemenskapsrätten i det ena fallet, av FN-stadgan i det andra. Den beror på multilateralt samarbete, globalt ansvarstagande och på om vi kan tänka i gemenskapsbanor i stället för nationalistiskt. Vi kan dra vårt strå till stacken genom att Frankrike och England lämnar säkerhetsrådet och EU kommer in. Därigenom skulle vi reformera EU och vår egen gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik och tvinga fram en reform av FN:s säkerhetsråd. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Betänkandet är ett positivt svar från parlamentet på kommissionens översikt av förbindelserna mellan EU och Förenta nationerna. Vi stöder detta, men vill lyfta fram ett antal specifika aspekter.
För det första vill vi understryka att det behövs institutionella reformer, vilket verkligen inte strider emot vad som sägs i betänkandet. Vi måste kunna reformera säkerhetsrådet. Det måste bli möjligt för Afrika, Asien och Latinamerika att bli ständiga medlemmar. Det är trots allt inte acceptabelt att bara de rika och de rika länderna i världen skall ha sista ordet, medan två tredjedelar av jordens befolkning lever i fattigdom.
För det andra måste vetosystemet ses över och bara få användas när freden hotas – verkligen hotas – och vid anfallskrig.
För det tredje måste Europeiska unionen få fullt medlemskap i säkerhetsrådet och i generalförsamlingen. Det är på grund av att vi vill ha en reell multilateralism som vi anser att det är nödvändigt att Förenta nationerna har en effektiv organisation och kan fatta beslut på ett effektivt sätt. Så har inte alltid varit fallet tidigare och de globala återverkningarna är tragiska. Jag kan påminna er om de verkningslösa mandat som soldater som skall verka för Förenta nationernas räkning i fredsbevarande styrkor ibland får. Deras befogenheter är så oflexibla att de inte blir operativa. Jag kan påminna er om tragedin i Rwanda, som Kofi Annan nyligen tog upp. Lyckligtvis gick det smidigare i Kongo, men vi hoppas att Förenta nationerna i framtiden kommer att arbeta på ett öppnare och framför allt mer demokratiskt sätt. 
Cowen,
   . – Herr talman! Debatten denna förmiddag har tydligt visat parlamentets starka intresse för att stärka Europeiska unionens engagemang inom Förenta nationerna. Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, och i synnerhet föredraganden Armin Laschet bör gratuleras till utarbetandet av detta betänkande. Jag stöder fullkomligt uttalandet i betänkandet att ”det globala styret framgångsrikt kan anta den utmaning som den ökande globaliseringen och det ökade ömsesidiga beroendet innebär endast om det bygger på ett effektivt och rättvist multilateralt system som är fast förankrat i FN”.
Rådet har bestämt och formellt förbundit sig för effektiv multilateralism i dess externa verksamhet. En av de viktigaste delarna i den europeiska säkerhetsstrategin, som antogs av Europeiska rådet i december 2003, är en internationell ordning som bygger på lagar och som har Förenta nationerna i centrum.
Jag kan försäkra er om att rådet, under det irländska ordförandeskapet, är beslutet att arbeta för ett mer effektivt och gemensamt svar på dagens hot. Vi är alla mycket väl medvetna om att terrorism och massförstörelsevapen är hot som utgör allvarliga utmaningar, men den globala stabiliteten hotas även av en ständig fattigdom och brist på utveckling, vid sidan av gisslet med hiv/aids och andra infektionssjukdomar. Dessa faktorer verkar oerhört destabiliserande och kommer bokstavligen att förstöra framtidsutsikterna för många länder om man inte råder bot på dem på ett effektivt sätt.
I går berättade jag för generalsekreterare Kofi Annan att Europeiska unionen vid genomförandet av den europeiska säkerhetsstrategin särskilt kommer att arbeta mycket nära Förenta nationerna för att förbättra det ömsesidiga samarbetet i fråga om konfliktförebyggande och krishantering. Vi kom överens om att ha ett nära samarbete för att få fram bättre modeller för planering och bästa praxis för konfliktförebyggande och fredsarbete efter konflikter. Vi kommer att bygga detta på erfarenheter från båda organisationerna inom dessa politikområden. Detta kommer att innebära att vi samarbetar för att praktiskt genomföra den gemensamma deklarationen om EU:s och FN:s krishanteringssamarbete som undertecknades i slutet av 2003. Vi diskuterade också hur man bäst skall bygga vidare på den positiva utvecklingen under 2003 av Operation Artemis i Demokratiska Republiken Kongo. Före slutet av detta ordförandeskap siktar vi på att ha upp emot 1 500 militärer redo att användas som en europeisk snabbinsatsstyrka till generalsekreterarens förfogande för krishanteringsoperationer. Kofi Annan stöder bestämt att denna värdefulla resurs skall göras tillgänglig så fort som möjligt.
Jag försäkrade generalsekreteraren om att Europeiska unionen helt står bakom hans ansträngningar att försöka hitta en, för att använda hans ord, trovärdig och övertygande gemensam lösning på vår tids utmaningar. Unionen stöder därför det arbete som högnivåpanelen utför i fråga om hot, utmaningar och förändringar. Jag anser att Europeiska unionen kan ge ett värdefullt bidrag till denna ytterst relevanta diskussion. Ordförandeskapet uppskattar kommissionens entusiastiska stöd för denna strävan och det pågående arbetet. Generalsekreteraren har gjort klart att han anser att alla förändringar måste leda till ett mål och inte vara ett mål i sig. Förenta nationerna måste på praktiska och konkreta sätt visa att de är i stånd att uppfylla det första målet i stadgan, som är att vidta effektiva gemensamma åtgärder för att förebygga och undanröja hot mot freden. Utvecklingen av vår snabbinsatsstyrka under de kommande månaderna kommer att visa på EU:s vilja att bidra till och stödja Förenta nationerna på detta viktiga område.
Dagens debatt kommer lägligt. Mot bakgrund av utmaningarna för det multilaterala systemet, som generalsekreterare Kofi Annan har uppmärksammat på ett så beslutsamt sätt, bland annat på det världsekonomiska forumet i Davos förra fredagen, välkomnar vi varmt det centrala budskapet i detta betänkande, som är en bekräftelse av stödet för ett starkt och reformerat FN i centrum av ett multilateralt system. Detta bekräftar att generalsekreteraren, rådet och kommissionen har stöd av de folkvalda representanterna i parlamentet i denna strävan.
I betänkandet framgår tydligt behovet av att Europeiska unionen gör sin stämma hörd inom Förenta nationerna. Europeiska unionens medlemsstater är tillsammans de största ekonomiska bidragsgivarna till Förenta nationerna, med nästan 40 procent av budgeten. Europeiska unionen kommer från den 1 maj 2004 att företräda ungefär 450 miljoner människor, som det också står i betänkandet. Rådet håller fullkomligt med om att Europeiska unionen måste utarbeta en gemensam politisk hållning.
Betänkandets övergripande budskap stärker rådet i dess engagemang inom Förenta nationerna. Jag vill försäkra er om att en av det irländska ordförandeskapets målsättningar är att Europeiska unionen skall bli mer fokuserad, mer flexibel och mer lyhörd gentemot Förenta nationerna. Jag är fast besluten om att vi skall lägga mer energi på att samarbeta med våra internationella partner om dessa viktiga frågor, till förmån för både Förenta nationerna och Europeiska unionen. Effektiv multilateralism kommer att bli ett diskussionsämne på alla våra toppmöten med strategiska partner under detta ordförandeskap.
Dagens debatt har handlat om flera olika intressanta punkter som speglar bredden, detaljerna och ambitionen i betänkandet. Vi har läst och hört många förslag, varav några kan stödjas omedelbart. Andra behöver, måste jag erkänna, diskuteras allteftersom.
Förslaget om att ordförandeskapet skall informera parlamentet om Europeiska unionens prioriteringar för varje sammanträde i Förenta nationernas generalförsamling verkar vara en utmärkt idé och rådet kommer att agera i denna fråga.
Förslaget om åsiktsutbyte mellan höga FN-tjänstemän och parlamentets utskott är också utmärkt.
Frågan om Europeiska unionens representation i Förenta nationerna kommer säkerligen att behöva tas upp med tanke på slutresultatet av förhandlingarna om konstitutionen, enligt vilken Europeiska unionen blir en juridisk person. Några av frågorna som väckts är mer komplicerade och kräver noggrant övervägande.
Jag vill ge en eloge till de ansvariga för betänkandet för att det innehåller en sådan ambitiös mängd förslag om parlamentets agerande i fråga om FN:s olika fonder, program och enheter. Det råder ingen tvekan om att detta är ett arbete som det berörda utskottet och parlamentet kommer att ta hänsyn till i framtiden.
Jag har också lyssnat uppmärksamt till vad som har sagts om Europeiska unionens representation i säkerhetsrådet. Det är uppenbarligen ingen fråga som lätt kan lösas i nuläget. Den måste beaktas allteftersom vår gemensamma politik växer fram. Likaså är frågan om reformen av säkerhetsrådet inte någon fråga som lätt kan lösas. Högnivåpanelen som generalsekreteraren har utnämnt kommer bland annat att ta upp denna fråga. Vi är alla medvetna om de svårigheter och problem som förespråkarna för en institutionell reform av Förenta nationerna stöter på. Det är fortfarande svårt att uppnå den enighet som krävs. Detta får dock inte hindra oss från att ta oss an den så viktiga uppgiften att göra säkerhetsrådet och det multilaterala systemet i sin helhet mer effektiva när det gäller att möta vår tids utmaningar.
Låt mig återigen framföra min uppskattning för detta initiativ. Det har fungerat som en sporre i den pågående diskussionen om Europeiska unionens stöd till Förenta nationerna och parlamentets roll i det hänseendet. Jag kan försäkra er om att rådet är väl medvetet om de frågor som behandlas i betänkandet och om de frågor som tagits upp här i dag.

–Tack, herr rådsordförande. Jag förklarar debatten avslutad.Omröstningen kommer att äga rum kl. 10.30(1).
Berthu (NI ).
   – Laschetbetänkandet om förbindelserna mellan Europeiska unionen och FN har presenterats mycket ceremoniellt och för att understryka dess vikt har det förknippats med att Sacharovpriset tilldelas Kofi Annan. I betänkandet försöker man egentligen att upprätta en ”statslös diplomati” baserad på ett nätverk av organisationer som de nationella demokratierna inte har någon större kontroll över. De avsikter som man påstår sig ha (i huvudsak att verka för multilateralism, respekt för mänskliga rättigheter, fredsbevarande och miljöskydd) kan tyckas vara utmärkta. Men hur skall den demokratiska kontrollen utövas?
De facto vill man i Laschetbetänkandet i första hand begränsa medlemsstaternas handlingsutrymme i FN och ersätta dem med Europeiska unionen, under kontroll av Europaparlamentet, som utnyttjar tillfället att höja sin status. Detta är dock som att säga att vi föredrar ”demokratier med mindre substans”, som den europeiska demokratin, framför verkligt meningsfulla nationella demokratier.
I Laschetbetänkandet välkomnar man särskilt de reformer som den europeiska konstitutionen skulle leda till om den skulle antas, däribland specifikt att unionen skulle bli en juridisk person och att en europeisk utrikesminister skulle tillsättas, vilket skulle göra det möjligt att genomföra detta program. Det är ytterligare ett skäl att tillbakavisa både konstitutionen och Laschetbetänkandet. 
Boudjenah (GUE/NGL ).
   – Ja till att EU blir mer aktiv inom FN, som man rekommenderar i betänkandet. Genom multilateralism som ”är den bästa metoden […] för att uppnå fred och säkerhet i världen” kan man verkligen skapa garantier för att en stormakt inte tar överhanden. Men de mål som har satts upp har ingenting med verkligheten och dagens hot att göra. Det räcker inte längre med avsiktsförklaringar: för att utrota fattigdom, möjliggöra mänsklig utveckling, förebygga konflikter och bevara freden fordras ekonomiska och politiska investeringar på en nivå som motsvarar dessa utmaningar. Efter den väpnade insatsen och ockupationen av Irak från Förenta staternas sida och förtrycket – på gränsen till förintelse? – av det palestinska folket, har vissa länder mer än någonsin behandlat den anda som härskade när Förenta nationerna skapades och principerna som stadgan bygger på hänsynslöst och till och med trampat på dem. Mer än någonsin tidigare måste vi nu försvara den internationella rätten och kämpa för nationernas rätt till självbestämmande med ny kraft – det innebär att vi måste agera. Förenta nationernas fredsplan för Västsahara, som innehåller en folkomröstning om självbestämmande, måste till exempel förverkligas oavsett om Marockos regering tänker fortsätta att vara obeslutsam. Vid brott mot mänskliga rättigheter eller när miljön hotas måste också ordentliga sanktioner tillämpas. 
Van Hecke (ELDR ).
   – FN:s fredsarbete i Östtimor, Sierra Leone och Liberia tillsammans med återuppbyggnaden av Afghanistan liksom det humanitära arbetet för barnens bästa och kampen mot hunger och sjukdomar visar att FN fortfarande spelar en viktig roll när det gäller att uppnå fred och säkerhet. Därför instämmer jag i Kofi Annans krav på en radikal reformering av FN. Organisationen är alldeles för byråkratisk för närvarande och passar inte in i det tjugoförsta århundradets geopolitiska verklighet. EU och dess medlemsstater svarar för nästan 50 procent av FN:s budget och bör ta ledningen för att få denna reform till stånd. Vad det anbelangar är det avgörande att EU kan tala med en röst i säkerhetsrådet. Det hedrar EU att det har fortsatt att uppmuntra FN att ta itu med sina skyldigheter i fråga om att förebygga konflikter och bevara freden. Detta får dock inte bara vara en läpparnas bekännelse. När det gäller riskabla insatser i Afrika tvingas vi kalla in dåligt utrustade och omotiverade trupper från Bangladesh, Pakistan eller Indien. Ibland skapar det fler problem än det löser. Varför kan inte EU som sådant sätta in fler trupper under FN:s flagga med ett FN-mandat? Därför vill jag ha en Europeisk union som beslutsamt tar ledningen för att reformera Förenta nationerna, inte bara med vackra förklaringar och symboliska bidrag, utan framför allt med konkreta åtaganden och faktisk solidaritet ute på fältet.
Talmannen.
   Vi skall nu genomföra omröstningen. 

Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har fått höra av de kolleger som förstår italienska att ni sade , som uppenbarligen betyder ”avslogs” om punkt 35 i FN-betänkandet. Punkten antogs dock av en överväldigande majoritet av parlamentet, däribland socialisterna, och vi ber er att ändra detta i era listor. 

Avilés Perea (PPE-DE ),
    Herr talman! Under gårdagens debatt klargjordes det att det finns vissa delar i detta betänkande som innehåller uttryckliga hänvisningar till OLAF, och som kommer att tas bort på rekommendation av rättstjänsten, eftersom de inte är tillåtna. Omröstningen gäller alltså inte dessa delar. 

(1) 

Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med tanke på den sena timmen, att vi ligger efter i tidplanen och komplikationen att ledamöter kommer att få problem med trafiken när de skall ta sig till flygplatsen finns det en risk att det inte blir tillräckligt många av oss kvar för att fatta beslut om de sista betänkandena på föredragningslistan. I samförstånd med föredraganden Stefano Zappalà föreslår vår grupp att omröstningen om detta betänkande skjuts upp och genomförs som första punkt under omröstningsblocket på onsdagen i nästa sammanträdesperiod i Strasbourg.
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! För Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag yrka på att omröstningen skjuts upp till nästa sammanträdesperiod i Strasbourg, med tanke på vad klockan är. 
Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vet att många parlamentsledamöter har mycket viktiga åtaganden hemma i sina valkretsar och regioner och kanske ännu viktigare avtalade möten på flygplatsen. Vi har dock väntat ganska länge nu på att ett antal betänkanden, särskilt Zappalàbetänkandet, skall läggas fram i kammaren. Vi har alla våra röstlistor framför oss, vi kom hit för att rösta om dessa frågor, så kan vi ta itu med det nu? Det verkar som om vi skjuter på saker helt utan anledning.
Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman! I egenskap av skuggföredragande för min grupp vill jag ändå ha ytterligare garantier för att detta bara handlar om att skjuta upp omröstningen, och att de överenskommelser som vi har gjort mellan grupperna inte påverkas och inte kommer att upphävas. 

Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Denna del strider emot en resolution om fria yrkesutövare som kammaren redan har antagit. Därför yrkar jag på att det ändras i enlighet med vad vi redan har beslutat, så att det muntliga ändringsförslaget skulle låta: ”Vid tillämpningen av kartellrättsliga bestämmelser på fria yrken bör kommissionen inte bara ta hänsyn till marknadssituationen utan också till de sociala aspekterna och uppgifter som ligger i allmänhetens intresse. Europaparlamentet uppmanar därför kommissionen att låta organisationer för fria yrken vidta åtgärder som gör att de kan fullgöra dessa samhälleliga funktioner på ett korrekt sätt.” 

Dehousse (PSE ).
   – Herr talman! När jag studerade juridik lärde mig mina handledare, bland andra min far, den grundläggande skillnad som görs i tysk filosofi mellan – världen som den borde vara – och – världen som den faktiskt är. När parlamentet i morse antog resolutionen om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna är det mycket möjligt att man i själva verket har uppfattat världen som den borde vara. Tyvärr råder det inget tvivel om att resolutionen inte tar tillräcklig hänsyn till världen som den faktiskt är, på gott och ont. Särskilt skulle det vara en förlust för världen och Europa om vi utan några garantier skulle avstå från Förenade kungarikets ställning som ständig medlem och ännu värre vore det om vi skulle släppa kravet på att Frankrike skall vara med. Därför röstade jag emot resolutionen. 
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Vi motsätter oss s.k. bindande internationella avtal som skall reglera företagens verksamhet. På denna punkt kan vi inte stödja det föreliggande betänkandet. Vi förespråkar istället att företagen arbetar efter frivilliga uppförandekoder som utformats på ett ansvarskännande sätt. 
Berthu (NI ),
   .– Jag röstade emot Laschetbetänkandet om utkastet till en konstitution för Europa, vilket ännu inte har antagits, för att framhäva de långvariga utrikespolitiska strävanden som har funnits hos institutionerna i Bryssel, och i vilka det ingår att göra Europeiska unionen till en fullfjädrad internationell aktör ”så snart som den har blivit erkänd som en juridisk person av konstitutionen” (paragraf 10), vilket innebär att den blir en internationell partner motsvarande en stat med alla de kännetecken som utmärker en stat, vilket till och med innebär ständigt medlemskap i FN.
Jag skulle kunna tillägga att dagens ceremoni för en utomstående betraktare helt och hållet liknade en ömsesidig överenskommelse om stöd mellan institutioner som försökte ge legitimitet åt varandra.
Fastän Laschetbetänkandet naturligtvis undviker att i detalj gå in på vad som skulle hända med Frankrikes och Förenade kungarikets platser i säkerhetsrådet är det klart att det system som föreslås i betänkandet logiskt sett skulle resultera i att de miste sina platser.
Visserligen sägs det inte uttryckligen i utkastet till en konstitution för Europa att hela Europa skall företrädas av en enda representant på den internationella scenen, men det innehåller alla nödvändiga förutsättningar för detta. Därav följer att det är höjden av hyckleri att stödja denna konstitution och samtidigt hävda att Frankrike skall förbli en ständig medlem i FN. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Europaparlamentet har antagit en resolution som man själv tagit initiativet till om förbindelser mellan EU och FN, som innehåller centrala idéer som jag tror är mycket farliga. Detta gäller särskilt när EU uppfattas som ett politiskt-militärt block på grundval av det falska antagandet att ”konstitutionen för Europa” redan har godkänts och ratificerats. I betänkandet går man till och med så långt som att närmare gå in på konstitutionens övernationella natur i viktiga avseenden – på några punkter tycks man faktiskt vara fullständigt blind för hur det förhåller sig i verkligheten. Ett exempel på detta är den ståndpunkt som de mäktigaste staterna intog vid toppmötet i Bryssel.
Detta förslag innebär ett klart angrepp på varje lands suveränitet i dess internationella förbindelser. Resolutionen ger till och med uttryck för den uppfattningen att ”närhelst ett yttrande från EU avges för unionens eller gemenskapens räkning bör EU:s medlemsstater avstå från att avge egna nationella yttranden, vilket bara bör ske i undantagsfall och sedan åtgärden i förväg motiverats inför EU:s ordförandeskap”.
Fastän denna resolution handlar om viktiga frågor som mänskligheten står inför tas inte dessa upp på ett seriöst sätt, och fastän man i resolutionen fokuserar på maktfrågor förespråkas bildandet av politiska och militära block inom ramen för ett stärkt multilateralt system, där säkerhetsrådets roll stärks på bekostnad av FN:s generalförsamling. 
Howitt (PSE ),
   .– Europaparlamentets Labourgrupp stöder helt FN-reformen och även ytterligare permanenta platser i säkerhetsrådet för afrikanska, asiatiska och latinamerikanska grupperingar. Däremot är vi inte eniga med resolutionen när det gäller en plats för Europeiska unionen och förändringar i vetosystemet. Vi menar att de medför att utgången av regeringskonferensen förutbestäms, och att de kan göra att vi riskerar att färre snarare än fler hänvisningar till själva FN görs. Vi vill alla ha ett starkt FN. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
    – I Laschetbetänkandet vill man försvara mångsidighet i internationella förbindelser. Man menar att FN bör inta den centrala rollen för att detta mål skall nås samtidigt som Europeiska unionen får en utökad roll. Men den metod som förespråkas för att man skall nå dessa högtflygande planer har sina svagheter. Enligt betänkandet innebär ett effektivare FN ett utökat säkerhetsråd, minimala inskränkningar i rätten att lägga in veto mot beslut och större möjligheter till intervention, även med militära medel. Liksom beträffande Europa försöker man dra in oss i en debatt om institutionerna, så att vi glömmer de bakomliggande problemen: det faktum att det framför allt är den fria konkurrensen som avgör Europeiska unionens politik, det faktum att de mäktigaste staterna ensidigt tar sig rätten att avgöra vad som motiverar och inte motiverar ekonomisk eller militär intervention från FN:s sida. Kampen mot terrorismen har således högsta prioritet, medan kampen mot växthuseffekten, aids eller fattigdomen är rena formaliteter. FN tillgrep sanktioner mot Irak men låter palestinierna, tjetjenerna och så många andra klara sig själva. Slutligen är detta betänkande skrivet som om den europeiska konstitutionen hade ratificerats och det hävdas att en europeisk utrikesminister kommer att kunna företräda ett samstämmigt Europa i internationella frågor. Detta är oansvarigt. Av alla dessa skäl röstade vi emot betänkandet. 
Pasqua (UEN ),
    – Närhelst parlamentet lägger fram ett betänkande om unionens utrikespolitik kan den federalistiska majoriteten i detta parlament inte motstå frestelsen att lägga till punkter som är fullständigt ovidkommande och som slutligen minskar värdet av det övergripande arbete som har utförts.
Fastän vi är fullt eniga med föredraganden på vissa punkter, särskilt i fråga om att stärka sambandet mellan FN:s inre organ, är det otroligt att ”Europeiska unionens medverkan som fullvärdig medlem i FN:s säkerhetsråd och generalförsamling” skulle godkännas, eller på liknande sätt ”Europeiska unionens utrikesminister vars åligganden beskrivs i utkastet till en konstitution för Europa skulle inta den föreslagna platsen … för EU:s räkning”.
Fastän det är intressant att notera att sådana förslag avslöjar den sanna naturen i det federalistiska projektet, eftersom de definitionsmässigt utgår från att unionen kommer att bli en stat, står det också helt klart att de är en ren fantasiprodukt.
Det räcker med en enda anmärkning för att visa hur malplacerad denna idé är: vad skulle unionens företrädare ha föreslagit under Irakkrisen, en fråga i vilken unionen var mer splittrad än någonsin förut? 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Huvudsyftet med detta betänkande är att stärka Europeiska unionens ställning i Förenta nationerna. I betänkandet lägger man fram en rad förslag till institutionella reformer i FN och upprepar önskan att utveckla och främja demokratiska värden och respekten för de mänskliga rättigheterna.
Jag måste emellertid säga att det finns några punkter i betänkandet som jag inte håller med om.
För det första har vi punkter i vilka föredraganden tycks ha glömt att ingen europeisk konstitution har antagits och att allt vi har är ett utkast till ett konstitutionellt fördrag! Sedan är Europeiska unionen ingen juridisk person och har ingen utrikesminister.
Vi ställs sedan inför den opraktiska tanken att utvidga Förenta nationernas säkerhetsråd genom att ge EU en plats utan att tänka på det mer än sannolika motstånd som torde komma från de övriga länder som har säte i säkerhetsrådet eller att det skulle vara svårt att övertala Frankrike och Förenade kungariket att avstå från sina platser.
Förslaget att avskaffa den enkla vetorätten är också fullständigt malplacerat.
Sammanfattningsvis röstade jag för betänkandet på grund av de grundläggande idéer som låg bakom det, men jag avvisade delar av skäl G och punkterna 5, 6, 11, 18, 33 och 35.
Vad beträffar de ändringsförslag som har lagts fram fann jag det nödvändigt att stödja nr 8 som upprepar tanken på ett världsomfattande förbud mot mänsklig kloning. 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Vi har röstat för förslaget om en ändring av rådets förordning (EG) nr 1734/94 om ekonomiskt och tekniskt samarbete med de ockuperade områdena (Västbanken och Gaza), men anser att en noggrann uppföljning måste genomföras i syfte att klargöra att anslagna EU-medel inte kommer till användning för andra ändamål än vad som avsetts, exempelvis till icke-fredsbefrämjande propagandaaktiviteter. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Avsikten med detta betänkande är att stödja det första förslaget till en reglering som har lagts fram om ekonomiskt och tekniskt stöd till de ockuperade områdena. Det betyder att de få ändringsförslag som har lagts fram begränsas till att klarlägga innehållet i villkoren. Syftet med betänkandet är enbart att förbättra och juridiskt förtydliga kommissionens text från teknisk synpunkt.
Detta är ett område på vilket jag tror att en bred samstämmighet råder. Målet är att ge stöd vid ockupation, inte bara till stater och regioner utan även till lokala myndigheter, regionala organisationer, offentliga organ, lokala och traditionella sammanslutningar, organisationer som stöder affärsverksamhet, privata operatörer, kooperativ, ömsesidiga bolag, föreningar, stiftelser och icke-statliga organisationer. Jag ger detta förslag mitt oreserverade stöd.
För övrigt antog utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi vid sitt sammanträde den 12 januari 2004 enhälligt detta utkast till lagstiftningsresolution.
Jag röstade därför för betänkandet. 

Hyland (UEN ),
   .– Det internationella fördraget om växtgenetiska resurser för livsmedel och jordbruk är en viktig, juridiskt bindande överenskommelse som upprättar ett globalt samarbete för att effektivt bevara växtgenetiska resurser som används som livsmedel och inom jordbruket.
Jag anser att detta är ett viktigt nytt inslag i det multilaterala systemet. Det är genom sådana avtal som vi kan se till att alla länder och alla människor har rättvis tillgång till världens resurser, som tillhör hela mänskligheten.
Jag stöder ändringsförslaget som har antagits av miljöutskottet och som vi i jordbruksutskottet stödde. Det grundläggande, som jag ser det, är ändå att jordbrukarnas och odlarnas rättigheter måste tillvaratas. De måste få fortsätta att odla grödor som tidigare har odlats, utan att behöva betala för upphovsrätten. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Fastän den analys av kommissionens förslag som gjordes av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor bara ledde till ett ändringsförslag är förslaget av oerhörd betydelse på växtgenetikens område.
Detta ämne som har diskuterats länge behandlades i det internationella fördraget om växtgenetiska resurser för livsmedel och jordbruk från 2001. Syftet med detta förslag till rådsbeslut är således att för gemenskapens räkning ratificera det omnämnda internationella fördraget.
Betydelsen av att betänkandet antas återspeglas i det faktum att 33 av de 40 signatärmakterna redan har ratificerat det internationella fördraget, vilket innehåller bestämmelser om 35 grödor som används för framställning av livsmedel och 29 fodersorter och utgör en juridiskt bindande ram för ett hållbart bevarande av växtgenetiska resurser för livsmedel och jordbruk. Ett annat tydligt tecken på betänkandets betydelse är att det antogs enhälligt i det särskilda parlamentsutskottet.
Avsikten är att ge alla fördragsslutande parter tillgång till dessa resurser så att de får del av de kommersiella och andra fördelar som detta leder till.
Jag röstade för betänkandet. 

Queiró (UEN ).
   – Herr talman! Vad saken framför allt gäller i omröstningen om Fava- och Sanders-ten Holtebetänkandena om ett gemensamt europeiskt luftrum är att anta regler för driften och användandet av det europeiska luftrummet med syfte att förbättra funktion, säkerhet och punktlighet i fråga om den luftfart vars tjänster dagligen står till tusentals konsumenters förfogande, till vilka de flesta av detta parlaments ledamöter räknas. Det interinstitutionella avtal som har slutits visar att det var möjligt att inte bara förbättra den juridiska ramen samtidigt som man respekterade fördragen utan även att erkänna medlemsstaternas suveränitet över luftrummet ovanför respektive stats territorier, att garantera befintliga internationella överenskommelser – såsom till exempel den överenskommelse som ger Portugal kontrollen över trafiken över Nordatlanten – att med berörda medlemsstaters samtycke definiera områdena för flyginformation, ”funktionella luftrumsblock”, och att utse de organ som tillhandahåller tjänster på luftfartsområdet.
Således har man tagit hänsyn till de säkerhetsaspekter som berör luftfarten, av vilka de allra viktigaste är: mera samarbete och teknisk samverkan, samverkan med de militära luftfartsmyndigheterna och medlemsstaternas suveränitet på luftfartens område.
Jag kunde bara rösta för denna sammanstrålning av synpunkter, som gjorde det möjligt att ett så brett samförstånd kunde nås mellan fackföreningar och operatörer, mellan de nationella myndigheterna och kommissionen och mellan rådet och Europaparlamentet. 
Esclopé (EDD ),
    – Jag stöder syftet att skapa ett gemensamt europeiskt luftrum, nämligen att förbättra trafikflödet och förvaltningen av luftfarten parallellt med flygsäkerheten. Vi anser emellertid att den överenskommelse som man genom förlikning kommit fram till i fråga om det gemensamma europeiska luftrummet i många avseenden är otillfredsställande.
Den kompromiss som man har nått i fråga om civilt och militärt samarbete är till exempel problematisk. Behöver jag påminna om att detta strider mot subsidiaritetsprincipen? Militära angelägenheter hör inte till EU:s ansvarsområden utan till medlemsstaternas, som har sin egen försvarspolitik och sina egna internationella förpliktelser. Det bör stå medlemsstaterna fritt att organisera sina rättigheter över sitt luftrum såsom de finner lämpligt.
I fråga om att skapa och anpassa funktionella luftrumsblock gläder det mig att detta kommer att vara ett ansvarsområde för de medlemsstater som berörs av Eurocontrols tekniska stöd. Det är viktigt att medlemsstaterna behåller sin rätt att fatta det slutgiltiga beslutet.
Vi måste tänka på att ett gemensamt europeiskt luftrum inte får vara till förfång för civil luftfart som offentlig service eller för säkerheten i det europeiska luftrummet. Säkerheten får inte offras för det ständiga sökandet efter ekonomisk vinning. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
    – Vi är inte helt nöjda med resultatet av förlikningen mellan Europaparlamentet och ministerrådet om ett gemensamt europeiskt luftrum. De texter som är föremål för omröstning är inget annat än kompromisser mellan en liberal filosofi och säkerhetskrav utan att man nämner möjligheten att skapa ett gemensamt europeiskt luftrum som förvaltas och kontrolleras av europeiska offentliga serviceinrättningar.
Från början har vi stött och rapporterat om de åtgärder som har vidtagits av de europeiska fackföreningarna, vilka outtröttligt har försvarat allmänintresset mot dessa försök att förvandla luftrummet till en handelsvara. Genom att mobilisera sina krafter och arbeta med övertygelse fick de principen om att inte skilja på de tekniska tjänsterna godkänd och försäkrade sig om att staterna kunde behålla ansvaret för de funktionella luftrumsblocken. Slutligen fick de i uppdrag av kommissionen att publicera en granskning av direktivet om fem år. Utan dessa medgivanden från rådet hade situationen varit mycket värre. I ljuset av liberaliseringen inom andra transportsektorer är vi emellertid fortfarande mycket bekymrade beträffande den framtida offentliga kontrollen inom denna sektor, som är föremål för våldsam konkurrens. Dessutom ger avtalet medlemsstaterna frihet att bestämma om de skall anförtro kontrollen av flygtrafiken åt offentlig service eller privata företag. På grund av vår oro i dessa frågor röstade vi inte för resultatet av förlikningen. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Samtidigt som jag helt och hållet instämmer i målen i det förslag som vi nu tittar på, nämligen att minska förseningarna i europeisk flygtransport genom ett effektivare utnyttjande av medlemsstaternas luftrum och att upprätthålla en hög säkerhetsnivå, hyser jag en oro som jag alltid har gett uttryck åt i fråga om innehållet i dessa förslag.
I detta sammanhang vill jag peka på tre avgörande punkter i det avtal som just har slutits: beslutet att de funktionella luftrumsblocken skall falla inom medlemsstaternas absoluta kompetensområde, vilket inte kan ändras av Europeiska unionen, uppfattningen att ett effektivare utnyttjande av luftrummet är beroende av närmare samarbete mellan civila och militära organisationer och varje medlemsstats totala frihet att bestämma vem som skall svara för servicen under beskydd av de nationella övervakningsmyndigheterna och utan att behöva ta hänsyn till någon annan instans. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade för betänkandet eftersom jag tror att införandet av en effektiv gemensam politik inom luftfarten behöver stärkas med hjälp av befintliga säkerhetsnormer och en övergripande effektivisering av flygtrafiken i Europa i allmänhet.
Faktum är att det inte utan verkliga garantier om regelbundenhet och säkerhet i fråga om luftfartstjänster på europeisk nivå kommer att finnas någon genuint fri rörlighet för varor, medborgare och tjänster, såsom föreskrivs i fördragen.
Kapaciteten måste förbättras så att den motsvarar de behov som alla som använder sig av flygtransporter har och flygförseningar måste minimeras. Dessa punkter motiverar ytterligare mitt ställningstagande.
Jag välkomnar den realism som präglar den gemensamma texten, eftersom den när allt kommer omkring innehåller några verkliga framsteg i jämförelse med kommissionens ursprungliga förslag, där omfattande begränsningar i staternas suveränitet över sitt luftrum föreslogs, vilket ledde till en viss förvirring på grund av sammanblandning av frågor rörande den allmänna transportpolitiken och frågor av militär art. I detta ämne är det klokt att oreserverat respektera nationernas självbestämmanderätt liksom de internationella avtal som reglerar denna, så att allt närmare samarbete överlåts till medlemsstaterna att fatta beslut om och övervaka. Jag tror därför att vi har anledning att anta bestämmelser som gör det möjligt för medlemsstaterna att införa de åtgärder som är nödvändiga för att slå vakt om deras huvudintressen i fråga om säkerhets- och försvarspolitik. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det förslag som uppnåddes vid förlikning löser på ett tillfredsställande sätt några av de angelägenheter som vi lyfte fram i början av denna process, såsom frågan om suveränitet över luftrummet, eftersom det fastslogs att funktionella luftrumsblock kommer att bestämmas genom överenskommelse mellan medlemsstaterna. I händelse av tvist kan staterna vända sig till kommittén för det gemensamma luftrummet och rätta sig efter dess uppfattning, även om man i betänkandet kunde ha gått längre för att klargöra de regler och principer som man måste ta hänsyn till.
På den militära sidan uppmärksammades behovet av närmare samarbete mellan civila och militära myndigheter samtidigt som man respekterar nationell behörighet. Portugals kontroll över flyginformationsregionen Santa Maria (tilldelad av Internationella civila luftfartsorganisationen) säkerställdes också.
Man beslutade också att tillhandahållandet av flygtrafiktjänster sammankopplas med utövandet av offentliga privilegier som inte är av ekonomisk art och som motiverar en tillämpning av konkurrensreglerna som de beskrivs i fördraget och att varje medlemsstat inom sitt luftrum kan utse leverantör av tjänster, offentlig eller privat.
Det finns trots allt några saker som vi föreslog, men som inte antogs. Därför lade vi ned våra röster. 
Queiró (UEN ),
   .– Vad som verkligen stod på spel i omröstningen om Fava- och Sanders-ten Holtebetänkandena om det gemensamma europeiska luftrummet var antagandet av regler för ramar och organisation för det europeiska luftrummet med syfte att stärka den kapacitet, säkerhet och punktlighet som dagligen står till miljontals konsumenters förfogande på flygtrafiktjänstens område.
Det interinstitutionella avtalet visar att det har varit möjligt att förbättra de rambestämmelser som reglerar detta i enlighet med fördragen; att tillerkänna medlemsstaterna rätten att suveränt fatta beslut om luftrummet över deras territorier, att säkerställa befintliga internationella överenskommelser, såsom det nu gällande avtalet som ger Portugal kontrollen över luftfarten över Nordatlanten (genom dess flygledningscentral på Santa Maria på Azorerna), att upprätta flyginformationsregioner, så kallade funktionella luftrumsblock, genom avtal med berörda medlemsstater och att ge tillstånd till leverantörer av flygtrafiktjänster.
Allra viktigast var det att man även betonade säkerhetsaspekterna med ökat tekniskt samarbete och driftskompatibilitet, samordning med de militära luftfartsmyndigheterna och medlemsstaternas suveränitet på flygtrafikområdet.
Jag röstade för betänkandena och välkomnar naturligtvis att olika åsikter kunde mötas och möjliggöra att …
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– – Det gemensamma utkast till lagstiftningsförslag som vi nu har framför oss har gett upphov till fler tveksamheter vid förstabehandlingen än någon annan del av lagstiftningspaketet om det gemensamma europeiska luftrummet.
I detta lagstiftningsförslag är de nationella kontrollmyndigheterna åtskilda från tjänsteleverantörerna, vilket ger de olika myndigheterna frihet i valet av tjänsteleverantör i ett uppdragssystem där ingen diskrimineras. Fastän man slår fast att de tjänster som det rör sig om helt klart är av allmänt intresse utsträcks detta val till att även gälla operatörer inom den privata sektorn.
I sina förslag betraktade och behandlade kommissionen handhavandet av luftrummet som om det vore som vilken annan ekonomisk tjänst som helst, jämförbar med de liberaliserade marknaderna för telekommunikations- och transporttjänster under ledning av en europeisk övervakare.
Den text som man har kommit överens om är fri från detta synsätt, eftersom det där inte bara uttryckligen slås fast att det står varje medlemsstat fritt att utse tjänsteleverantör inom sitt eget luftrum – under beskydd av de nationella övervakningsmyndigheterna och utan att behöva ta hänsyn till någon annan instans – som ett medel att försvara fullständig frihet för att uppnå detta. Därför röstade jag för resolutionen.
Jag vill också uppmärksamma er på att man infört begreppet ”erfarenhet inom området” som ett kriterium vid val av organisationer som godkänns av de nationella myndigheterna, med ömsesidigt erkännande av tillstånd och utveckling av utbildningsprogram för kontrollanter. 

 – Fastän behovet av att dela upp, reglera och strategiskt förvalta luftrummet på europeisk nivå inte är ifrågasatt, är det minsta vi kan göra i detta sammanhang att omsorgsfullt upprätta funktionella luftrumsblock (som ersätter de nuvarande flyginformationsregionerna där det är berättigat) som inte motsvarar nationella gränser.
Vi skall komma ihåg att kommissionens ursprungliga förslag fullständigt förbisåg dessa tjänsters unika och livsviktiga natur liksom deras koppling till medlemsstaternas offentliga maktutövning.
Den text som vi nu har framför oss råder hursomhelst bot på dessa brister genom att medlemsstaterna ges ensamrätt att upprätta respektive funktionella luftrumsblock – eftersom dessa inte kan ändras av EU – och att ett minimum av de krav som ställs i det allmännas intresse garanteras. Därigenom möjliggörs bästa möjliga användning av luftrummet, varvid man tar hänsyn till trafikflöden och ger de olika myndigheterna frihet att välja sin tjänsteleverantör.
Jag röstade därför för resolutionen. 

 I fråga om genomförandet av en gemensam transportpolitik delar jag föredragandens uppfattning om behovet av att fatta beslut om åtgärder rörande system, komponenter och rutiner som skall underlätta verklig driftskompatibilitet hos det europeiska nätverket för flygledningstjänst.
Det kommer i själva verket att bli svårt att skapa ett nätverk som faktiskt gynnar alla medlemsstater, om inte någon harmonisering och standardisering sker av reglerna för driften, av rutiner och av utrustning – varigenom garantier ges för att reglerna och normerna kompletterar varandra och är konsekventa.
Den låga graden av samordning i de nationella flygledningssystemen och den låga takten när det gäller att införa normer för drift och teknik, vilka är nödvändiga för att åstadkomma den extra kapacitet som man söker, är resultatet av splittringen i fråga om system och den därav följande bristen på industriellt samarbete.
Detta har lett till onödiga dröjsmål när det gäller att utveckla och införa ny teknik och till en låg takt när det gäller att vidta de mått och steg som är nödvändiga för att åstadkomma en starkt önskvärd ökning i driftskapacitet.
Jag vill poängtera att denna tolkning inte innebär att man håller fast vid ett likformigt tillvägagångssätt; i stället ger den uttryck för uppfattningen att åtgärderna måste begränsas till vad som är absolut nödvändigt för att garantera den önskade driftskompatibiliteten.
Jag måste även utfärda en varning beträffande risken för den affärskoncentration som kan bli följden om man godtar dessa åtgärder och jag tror att, med rätta ...

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Syftet med förslaget till direktiv av den 12 juli 2002 om offentlig upphandling är att öppna offentliga marknader och skapa en inre europeisk marknad på området i linje med målen i Lissabonstrategin.
Tilldelning av offentliga kontrakt skapar en viktig marknad som är mycket frestande för den privata sektorn. Den utgör också ett viktigt instrument för den ekonomiska politiken med en potential för socioekonomiskt inflytande.
Trots allt tal om öppenhet, icke-diskriminering och lika möjligheter är än en gång priset den avgörande faktorn för kontraktstilldelning, till nackdel för offentliga företag. Detta gör marknaderna vidöppna för utländska företag som vill ta sig in, vilket kan leda till förlust av arbetsplatser, underminera regional utveckling och påverka de nationella ekonomierna negativt. I Portugal, till exempel, finns det en risk för att fler företag kan gå samma väg som tidigare Sorefame och örlogsvarvet Viana do Castelo. Detta instrument kunde emellertid ha infört andra kriterier för kontraktstilldelning och därigenom ha gett riktat stöd till vissa länder eller regioner i syfte att försöka nå de ekonomiska, sociala och miljömässiga mål som enskilda länder valt. Även om vi välkomnar beslut som EG-domstolen nyligen har fattat, där man överlåter rätten att välja kriterier åt den myndighet som svarar för tilldelningen av kontrakt, är ramarna på detta område mycket begränsade. Vi röstade därför emot parlamentets och rådets gemensamma ståndpunkt. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Målet för båda förslagen till direktiv, det ena allmänt och det andra sektoriellt, är att ersätta de fyra befintliga texterna för att förenkla och modernisera EU:s bestämmelser rörande offentlig upphandling. Detta välkomnar jag naturligtvis. De nya bestämmelserna måste se till att den inre marknaden fungerar bättre och de måste se till att öppenheten vid tilldelning av kontrakt ökar.
Jag välkomnar därför det resultat som slutligen uppnåddes i förlikningskommittén, särskilt på den sista punkten, där meningarna var delade: att bestämma kriterier för offentlig upphandling.
Systemet har förbättrats väsentligt och blivit lättare att förstå, vilket underlättar den fria rörligheten för varor i samband med offentlig upphandling, fri bosättning och frihet att leverera tjänster i samband med tilldelning av offentliga kontrakt inom tjänstesektorn och vid offentlig anställning i medlemsstaterna, utfärdade av staten, regionala och lokala myndigheter och andra offentliga instanser.
Jag stöder även förslaget att uppmuntra användningen av elektroniska signaturer som ett sätt att garantera och förstärka sekretessen i förslagen.
Slutligen välkomnar jag uppmaningen till medlemsstaterna att garantera att direktiven kan införas med hjälp av mekanismer som är effektiva, tillgängliga och öppna, vilket man även enades om i förlikningskommittén. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Syftet med den lagstiftningsreform som vi nu har framför oss om offentlig upphandling på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster är att öppna marknader och att skapa en äkta inre europeisk marknad på dessa områden. Kommissionens förslag till direktiv av den 12 juli 2002 kompletterar den pågående liberaliseringsprocessen på områdena energi, transporter och posttjänster i linje med de mål och syften som ingår i Lissabonstrategin. Där förordas även att området vatten öppnas för privat företagsamhet.
I detta avseende står offentliga kontrakt i bjärt kontrast mot tillgången på offentliga tjänster och i fråga om vatten syftar man till att garantera en rättslig ram vid kontraktstilldelning för privata firmor, vilket för närvarande är praxis hos olika lokala myndigheter i Portugal. Det är märkligt, minst sagt, att parlamentet i sitt senaste plenarmöte när det gällde betänkandet om tjänster av allmänt intresse visade sitt motstånd mot att öppna marknaden för vattenförsörjning, medan man nu tyst godtar ett sådant drag. Vi röstade därför emot rådets och parlamentets gemensamma ståndpunkt, även om vi verkligen noterar några förbättringar jämfört med det ursprungliga förslaget. 

Esclopé och Mathieu (EDD ),
    – Två av gemenskapens direktiv skall ändras i dag: det ena om förfarandena för offentlig upphandling av varor, tjänster och byggentreprenader och det andra om förfarandena vid upphandling på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster. Vi anser att dessa ändringar, som utgår från principerna om fri konkurrens på en öppen marknad, är oroande eftersom de kommer vid en tidpunkt när utvecklingen i Frankrike går mot ökad decentralisering och man genomför en nationell granskning av upphandlingsförfaranden. Vi vill att de offentliga tjänsteleverantörer som berörs fortfarande skall täcka samma geografiska område och erbjuda samma tjänster. Vi röstar därför mot dessa båda direktiv. 

McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Min grupp röstade emot denna överenskommelse. Vi håller visserligen med om att man kom överens om en del bra saker i samband med översynen av förpackningsdirektivet. Det är dock ett stort problem att själva överenskommelsen i procedurmässigt hänseende kränker andan i EG-domstolens vägledande dom, både i fråga om innehållet och ordalydelsen i de europeiska fördragen. 
I februari beslutade EG-domstolen att sopförbränning i kommunala sopförbränningsanläggningar inte kan betraktas som en form av återvinning, även om energi utvinns. Rådet insisterade däremot på att jämställa förbränning med återvinning, i strid med EG-domstolens utslag, i stället för att öka återvinningsgraden eller införa miljövänliga återvinningsmetoder för att uppfylla återvinningsmålen.
Trots att denna fråga inte var föremål för förlikning, eftersom inget ändringsförslag från parlamentet hade antagits för rådets gemensamma ståndpunkt, bröt rådet mot artikel 251.4 i EG-fördraget genom att ta upp frågan i ett förlikningsförfarande. Min grupp invänder bestämt mot förfarandet och resultatet av förlikningen.
Vi tycker också att det är mycket allvarligt att förbränning, som vi anser vara skadligt för miljön, nu faktiskt har satts upp som något att sträva efter. 
Fitzsimons (UEN ),
   .– Jag gratulerar föredraganden till hennes utmärkta arbete med detta viktiga betänkande. Jag stöder fullkomligt målen i kommissionens förslag på detta område. Vi är alla överens om att vårt konsumtionssamhälle producerar alldeles för mycket avfall i form av förpackningsmaterial och att det behövs olika åtgärder för att minska avfallsmängden. Återvinning har helt klart en mycket viktig roll i denna process. Denna strategi stämmer verkligen väl överens med det irländska ordförandeskapets prioriteringar på miljöområdet, vilka Martin Cullen nyligen redogjorde för i parlamentet
Jag är glad att den slutliga överenskommelsen ger Irland tillräckligt mycket tid att inrätta den infrastruktur som krävs för denna viktiga lagstiftning. Eftersom vi är en önation med en ganska liten befolkning har vi vissa klart uppenbara nackdelar i jämförelse med våra kontinentala grannar.
Vårt läge gör att vi ligger långt ifrån de stora återvinningsmarknaderna och därför uppkommer extra fraktkostnader. Jag är glad att det undantag som Irland fått till och med 2011 ger oss möjligheten att genomföra detta direktiv på ett meningsfullt sätt.
Sammanfattningsvis stöder jag också andra åtgärder som syftar till att minska förpackningsavfallet, såsom riktade skatter som föreslagits av det irländska ordförandeskapet för att komma tillrätta med till exempel snabbmatsförpackningar. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag stöder detta betänkande. Det tar upp en fråga som är av avgörande betydelse för EU-medborgarnas vardag.
Avsikten med att anta ett nytt rättsligt instrument, ett direktiv, är att minska mängden förpackningar och andra förorenande avfallsprodukter genom att fastställa en serie mål som sträcker sig längre än dem som anges i det tidigare direktivet, som fortfarande är i kraft.
De viktigaste förändringarna är att höja den obligatoriska miniminivån för återvinning av förpackningsavfall från 25 till 55 procent fram till 2008 och att tillhandahålla en serie riktade åtgärder som syftar till att återvinna och återanvända de olika material som är de vanligast förekommande i förpackningar.
Jag stöder tanken att medlemsstaternas system för återlämnande, insamling och återvinning måste vara öppna för alla berörda parter och att man måste undvika diskriminering av importerade produkter och tyngre material.
Även om jag inser att de mål som anges är fullständigt orealistiska, eftersom lämplig infrastruktur saknas, så är jag bittert besviken över att tillämpningen av detta nya direktiv har skjutits upp till slutet av 2011 i mitt eget land och i Grekland och Irland.
Jag röstade för betänkandet. 

Dehousse (PSE ).
   – Herr talman! Europaparlamentets lagstiftande verksamhet i gemenskapen omfattar den svåra och känsliga uppgiften att kontrollera den verkställande makten i alla dess former. När Europaparlamentet skall fullgöra denna sin uppgift måste det bedöma svårighetsgraden för de misstag som med nödvändighet kan inträffa när som helst och var som helst på grund av den mänskliga naturen. Europaparlamentet måste vara noggrant när det utövar sin kontroll, men det måste göra det utan att kväva några initiativ och framför allt måste det agera i linje med allmänintresset och undvika att välja sida. Dessvärre har Europaparlamentet inte lyckats uppfylla dessa krav, vare sig när det gäller Eurostataffären eller regionkommittén. Därför röstade jag mot betänkandet. 

Bayona de Perogordo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig förklara varför vår grupp, Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, lade ned sina röster i omröstningen om ändringsförslag 1 till Paulo Casacas betänkande.
Att lägga ned sin röst motsvarar ungefär det man gör när man besvarar vissa undersökningar med ”vet ej” eller ”ingen kommentar”. I det här aktuella fallet anser vi att Europaparlamentets ledamöter ännu inte känner till alla fakta i samband med Eurostataffären, eller det eventuella ansvar som kan utkrävas i sammanhanget. Och vi säger ”ingen kommentar”, eftersom OLAF, det organ som har ansvaret för att bekämpa bedrägerier, inte har försett Europaparlamentet eller något av dess utskott med adekvat information i frågan, information som skulle kunna ge en detaljerad och fullständig bild av läget.
Under dessa omständigheter skulle en röst för ändringsförslaget innebära att vi kände till samtliga fakta och att vi följaktligen gjorde en bedömning av var ansvaret borde hamna. Även en röst mot ändringsförslaget skulle betyda att vi kände till fakta och att vi var beredda att avsluta hela ärendet som om det redan var färdigbehandlat, utan att utkräva något ansvar. Det var därför bättre att avvakta eventuella nya uppgifter från OLAF.
Jag kan inte avsluta utan att säga att vi anser att Europaparlamentet visade prov på inkonsekvens i dag på förmiddagen, då en majoritet avvisade tanken på ett individuellt ansvar för kommissionärer, omedelbart efter ett personligt utpekande, som enligt vår bedömning är orättvist, eftersom det kom vid fel tidpunkt, var partiskt och förhastat. Vi hoppas att OLAF snart skall kunna ge oss den information vi behöver för att göra en väl underbyggd bedömning. 
Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson och Theorin (PSE ),
   .– Vi anser att den s.k. Eurostataffären avslöjat att det krävs reformer inom kommissionen avseende kontroll och uppföljning av EU-myndigheternas verksamheter. Att kräva kommissionär Solbes avgång anser vi emellertid är ett alltför långtgående och föga konstruktivt krav. Kommissionen har erkänt att misstag har begåtts, och det ankommer nu enligt vår mening på kommissionen att tillsammans med övriga institutioner hitta modeller för ett effektivare och mer transparent system för internkontroll. Om inte kommissionen presenterar ett bättre system kan en diskussion uppstå om att inte bevilja ansvarsfrihet för 2002. 
Berthu (NI ),
   .– Jag stöder Paulo Casacas betänkande fullt ut. I betänkandet sägs att Europaparlamentet ännu inte kände till viss avgörande information, framför allt i samband med Eurostataffären, vid den tidpunkt när det beviljade ansvarsfrihet för budgeten för verksamhetsåret 2001. I likhet med Paulo Casaca anklagar jag kommissionen för att ha undanhållit information, för ”det hemlighetsmakeri, den komplexitet samt den oklarhet” som präglar kommissionens arbete samt dess underlåtenhet att ta sitt politiska ansvar (punkt 24).
Man måste emellertid föra detta resonemang till dess logiska slutsats genom att nämna vad som har skapat denna kultur av oklarhet, gränsande till arrogans: den är resultatet av den privilegierade ställning som kommissionen har tilldelats bland de övriga institutionerna och av den känsla av överlägsenhet som en sådan ställning ger, och det är denna känsla av överlägsenhet som kommissionen vill stärka med hjälp av den europeiska konstitutionen.
I Casacabetänkandet framhålls också två andra oacceptabla förhållanden.
Det första av dessa är att kommissionärerna saknar någon som helst tydlig och effektiv auktoritet över sina generaldirektörer (punkt 29), vilket innebär att kommissionens olika enheter har blivit ett slags självstyrande enklaver i ordets egentliga mening.
Sedan har vi kommissionens konsekventa vägran att undersöka vem som faktiskt äger de företag som lämnar in anbud på kontrakt och ansöker om bidrag från kommissionen, framför allt när det finns starka misstankar om att kommissionens tjänstemän är de verkliga ägarna (punkt 47). 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– I detta betänkande behandlas i första hand Eurostataffären och de oegentligheter som uppdagats sedan 1999. Låt oss inte glömma bort att Eurostat har skördat frukterna av kommissionens politik att lägga ut tjänster på entreprenad, vilket har lett till oegentligheter, bedrägerier, nepotism och vänskapskorruption. Det är också sant att de tjänster som utförts av privata företag har hållit lägre kvalitet än kommissionens interna tjänster.
Vi välkomnar förslaget att behålla Eurostats tjänster internt och att se över gällande kontrakt. När det gäller relationerna mellan Eurostat och de nationella statistiktjänsterna får vi inte försumma frågan om dataskydd i samband med information som överförs mellan olika förvaltningar.
Det nyliga fallet undergräver trovärdigheten för kommissionens administrativa reformer och visar hur interna informationsstrukturer blir korrumperade, strukturer där det rådande hemlighetsmakeriet har gett upphov till systemet med ”finansieringsramar” inom Eurostat och där informations- och kommunikationssystemen inom kommissionen har lyckats förbli oklara.
Följaktligen beklagar vi det faktum att kommissionens ordförande inte föreslog strukturella förändringar i förbindelserna mellan kommissionärerna och generaldirektörerna, att han inte drog några slutsatser om kommissionärernas politiska ansvar och att han inte kritiserade Pedro Solbes Mira, den kommissionär som hade ansvar för Eurostat, för att inte ha reagerat snabbare när bevisen på oegentligheter i den ekonomiska förvaltningen blev allt starkare. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Jag valde att rösta för ändringsförslag 13 till 17 och gick därigenom emot PPE-DE-gruppen. Anledningen till detta är att dessa ändringsförslag riktar skarp kritik mot de allvarliga oegentligheterna på Eurostat.
Jag röstade även för ändringsförslag 21 som beklagar att kommissionsledamoten Pedro Solbes Mira, den ledamot som är direkt ansvarig för Eurostats förvaltning, inte reagerade tidigare på missförhållandena och att han inte tog på sig något politiskt ansvar.
Jag stödde även ändringsförslag 1, som menar att kommissionens ansvarsskyldighet skulle stärkas i framtiden om kommissionsledamöterna accepterade att de har ett individuellt politiskt ansvar för sina avdelningar.
Betänkandet som sådant var dock bra och jag röstade därför för betänkandet i slutomröstningen, som även antogs med röstsiffrorna 467 ja-röster, 11 nej-röster och 9 nedlagda röster. 

Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   .–Satellitnavigering är en mycket viktig rymdtillämpning med många användningsområden: sjöfart, flygnavigering och även sök- och räddningsoperationer. EU:s utveckling av satellitnavigeringssystemet Galileo skulle kunna bli till mänsklighetens fromma om det inte, trots alla försäkringar om att det är ett rent civilt system, fanns alla tecken på att imperialisterna inom EU även avser att använda systemet för militära ändamål, som ett led i sina ambitioner att dela rollen som global polis med USA. I diskussionen i går nämnde kommissionär Loyola de Palacio bland annat att systemet kommer att sända vissa signaler som endast staterna kommer att få tillgång till, förutom de signaler som alla kommer att få tillgång till. 
Även om det finns flera positiva inslag i Yves Piétrasantas betänkande jämfört med tidigare betänkanden i ämnet, så lämnar det ett antal frågor om den militära användningen obesvarade. Därför lade ledamöterna från Greklands kommunistparti ned sina röster. 
Lucas (Verts/ALE ),
   .–Jag röstade emot resolutionen om en europeisk rymdpolitik, eftersom inte alla ändringsförslag om behovet av att garantera en fredlig användning av yttre rymden fick stöd. Detta åskådliggör de verkliga avsikterna bakom önskan om att Europeiska unionen skall ha en rymdpolitik – motivationen är en önskan om att Europeiska unionen skall bli en militär stormakt. Att ta med Kina i EU:s rymdpolitik, och i Galileo i synnerhet, är oacceptabelt så länge Kina inte är en fullt demokratisk stat och erkänner grundläggande mänskliga rättigheter. Galileo antogs av Europaparlamentet eftersom det var ett civilt projekt och det bör det också förbli. Detta är ett av de tyngsta argumenten för ett europeiskt satellitsystem, eftersom det amerikanska GPS-systemet är ett militärt projekt som den amerikanska regeringen när som helst kan kryptera. I och med införlivandet av det femte användningsområdet – den offentliga reglerade tjänsten eller PRS (Public Regulated Service) – är det omöjligt att garantera att denna krypterade signal, som är reserverad för staten, inte används för militära ändamål. 
Med tanke på denna framtida militära användning och Kinas deltagande i projektet röstade jag emot betänkandet.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som anges i kommissionens ursprungliga förslag har denna teknik en tydlig strategisk betydelse och den kan också ge betydande ekonomiska fördelar. De nuvarande systemen i USA (GPS) och i Ryssland (GLONASS) finansieras och styrs av militären, vilket innebär att signalerna när som helst kan stoppas eller manipuleras för att skydda nationella intressen. Galileo utmärks från första början av att det är ett rent civilt projekt, och så måste det förbli. Det betraktas dessutom i allt högre grad som ett viktigt redskap för att skydda naturen och förvalta och bevara naturresurser. Vi ser redan hur systemet används inom jordbruket och civilförsvaret (för att hjälpa till att välja ut skördar eller förutspå naturkatastrofer). Andra områden, till exempel luft-, sjö- och flodtransporter, kommer att kunna dra enorm nytta av denna nya europeiska teknik.
Jag välkomnar att projektet håller tidsramarna och att EGNOS, European Geostationary Navigation Overlay Service – ett system som skall förstärka GPS-signalen, framför allt inom civilflyget – förväntas vara i drift i april 2004.
Låt mig slutligen understryka behovet av att garantera att systemet förblir fritt eller i det närmaste fritt för användare av bastjänster ...

Dehousse (PSE ).
   – Herr talman! När Europaparlamentet i dag antar denna nya resolution om utkastet till konstitution för EU så är det ett tyst erkännande av att det var fel att uppmana det italienska ordförandeskapet att försöka uppnå det omöjliga, vilket är vad parlamentet gjorde i förslaget som antogs i december. Europaparlamentets anseende skulle stärkas om det kunde klart erkänna detta, men ingen är felfri.
Det behöver inte heller sägas att Europaparlamentet åtminstone borde granska de skriftliga resultaten från mötet i Neapel innan det, som det just har gjort, uttrycker en åsikt om deras värde, eftersom det italienska ordförandeskapet har överlämnat de skriftliga resultaten till stats- och regeringscheferna. Jag beklagar att Europaparlamentet efter nästan två månader ännu inte har valt att göra detta. För övrigt anser jag fortfarande att utkastet till konstitution är ett dåligt och farligt initiativ och jag ser därför ingen anledning att hoppas på att det skall antas, vare sig till påsk eller pingst. Därför röstade jag emot resolutionen. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag röstade också emot denna resolution. Det ligger inte i de europeiska medborgarnas intresse eller i den samlade Europeiska unionens intresse. Det är beklagligt att det råder en sådan hysteri att avsluta detta före maj månad. Det är fullständigt oacceptabelt. Konventet sattes inte ihop bara för att ta fram ett utkast till EU-konstitution. En sak som denna behöver mycket mer tid. Det behövs mycket mer samråd med allmänheten: därför röstade jag emot resolutionen.
Det är också beklagligt om det irländska ordförandeskapet skall tvingas och pressas till att nå någon slags överenskommelse under sitt ordförandeskap. Det är fel att antyda att det irländska ordförandeskapet på något sätt vore ett misslyckande om denna fråga inte slutbehandlas. Vi har gott om tid, vi har åratal på oss för detta. Släpp in de tio nya länderna och låt dem finna sig tillrätta innan vi kastar oss in i en ännu större europeisk integration. 
Berthu (NI ),
   .– I sin resolution om det irländska ordförandeskapets program försöker parlamentet påskynda förhandlingarna i regeringskonferensen genom att kräva att konferensen skall ta fram en slutlig text till konstitution före den 1 maj 2004, det datum när utvidgningen sker. Jag röstade inte för detta krav, eftersom medlemsstaterna måste få mer tid på sig för att se exakt vart detta dåliga dokument skulle föra dem.
Rådets uttalanden visar emellertid att rådet plötsligt drabbats av osäkerhet inför planerna på en gemensam stadga för Europaparlamentets ledamöter. Jag kan inte annat än glädja mig åt detta, eftersom jag i åratal har varit en ständig motståndare till denna plan av skäl som alla kan hittas i mina tidigare inlägg, framför allt dem från den 17 december förra året.
Rådet, som i åratal har slagit dövörat till inför mina argument, har plötsligt börjat lyssna på dem nu när valet börjar närma sig. Hittills har rådet verkat leka med tanken att ledamöterna skall vara ekonomiskt oberoende av sina respektive länder, men nu har risken för att väljarna visar sitt missnöje med denna olämpliga uppmuntran fått rådet att ta reson.
Jag drar slutsatsen att ungefär samma sak är på väg att hända med utkastet till konstitution för EU. Val är visdomens början. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Påtryckningar för att tvinga igenom den så kallade europeiska konstitutionen kommer nu från flera håll. Från regeringsföreträdare – jag tänker särskilt på Frankrike och Tyskland – från kommissionen, parlamentet och från Europeiska samarbetsorganisationen för nationella arbetsgivarföreningar och industriförbund (Unice), som på nytt har framfört krav på en ”snabb överenskommelse om utkastet till konstitution för EU”.
I ljuset av det irländska ordförandeskapets första sammanträde på ministernivå, som ägnades åt vad som skulle uträttas den närmaste framtiden – och under vilket man, enligt protokollet …, skall ha bekräftat utkastet till europeisk konstitution som förhandlingsgrund enligt konventets förslag och önskemålet att nå en överenskommelse före valet till Europaparlamentet i juni – välkomnar parlamentet än en gång en sådan strategi och uppmanar parterna att nå en överenskommelse före den 1 maj.
De krafter och intressen som ligger bakom den så kallade europeiska konstitutionen – det vill säga storkapitalet och de mäktigaste länderna i EU – har än en gång börjat mobilisera. Allt detta visar hur rätt de av oss hade som först påtalade de verkliga motiven bakom och riskerna med denna europeiska konstitution och krävde att förslaget skulle förkastas direkt. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det resolutionsförslag som lagts fram av utskottet för ekonomi och valutafrågor stöder entydigt konkurrenspolitikens mål, det vill säga att skapa fria, konkurrenskraftiga och öppna marknader, och att främja slutförandet av den inre marknaden. Att ge konkurrensen försteg framför alla andra faktorer, oavsett om de är ekonomiska, sociala eller miljömässiga, resulterar i en politik för liberalisering och avreglering av marknaderna, förutom att man klart tar ställning mot statliga ingripanden i ekonomin, framför allt via statligt stöd.
Förslagets författare välkomnar den 32:a rapporten om konkurrenspolitik. De vill minska insatserna för kontroll av företagsfusioner och införa strängare kontroller för statligt stöd. De förespråkar att man minskar denna typ av bidrag och välkomnar avregleringen av gas- och elmarknaden. De underblåser misstroendet mot offentligt ägda företag, kräver att mediesektorn skall vara öppen och konkurrenskraftig och att de alltför höga ersättningarna till public service-företag som sänder radio och TV skall granskas. De vill skapa ett nytt institutionellt forum för att påskynda konkurrenspolitikens olika processer och de vill se regelbundet återkommande upphandlingar av allmännyttiga tjänster.
Därför röstade vi emot resolutionen. 
Lang (NI ),
    – Denna resolution är en veritabel hyllningssång till den globaliserings- och frihandelspolitik som decimerar vår industri och våra arbetstillfällen och den är därför en förolämpning mot de män och kvinnor som varje dag betalar det högsta tänkbara priset för konsekvenserna av denna ultraliberala europeiska ekonomiska politik, en politik som endast gagnar en handfull ansikts- och statslösa aktieägare.
Ansvaret för den europeiska konkurrenspolitiken, som är det viktigaste redskapet för den ultraliberala globaliseringen i våra respektive länder, ligger i händerna på EU:s tjänstemän som ödmjukt kröker rygg för de kraftfulla lobbygrupper som växer fram i Bryssel.
Byråkratisk kontroll av karteller, missbruk av dominerande ställning och koncentrationer, sträng övervakning av offentligt stöd till företag i svårigheter, konkurrensutsättning av offentliga tjänster, nedmontering av det tullskydd som tidigare skyddade våra ekonomiska intressen: Europeiska kommissionens och dess medbrottslingars meriter är fullständigt katastrofala.
Jag kommer från en region i Frankrike som har drabbats av denna absurda politik. Därför vet jag vad dessa försummelser har kostat Frankrike när det gäller företagsflykt, minskad industriell aktivitet (textil, stål och livsmedel), nedläggning av små och medelstora företag och naturligtvis arbetslöshet, osäkerhet och fattigdom.
Därför förkastar jag kategoriskt denna text, till skillnad från företrädarna för den konkurslobby som sitter till höger och vänster i denna kammare. 

McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Sambandet mellan den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och rymdpolitiken är mycket tydligt, både i kommissionens vitbok och i resolutionen. En massa människor tycker att detta är helt acceptabelt, men jag tycker inte att det är acceptabelt att Europeiska unionen vill bli en militär supermakt. För att vara en trovärdig militär supermakt krävs det förstås en rymdpolitik. Tekniken bakom Galileo är en verklig precisionsteknik som kommer att användas för militära ändamål. Det finns många områden som är betydligt viktigare som Europeiska unionen hellre kunde lägga sina resurser på än detta: det är helt klart i linje med militära intressen.
Det är fullständigt oacceptabelt att rymdpolitiken och Europeiska unionens resurser skall finansiera militär expansion eller utveckling av nya militära vapen. Är det rätt att pengarna från Europeiska unionens skattebetalare skall gå till något dylikt, när människor i hela Europa kräver att deras grundläggande sociala behov skall tillfredsställas?
Oerhörda resurser läggs på detta och det är oacceptabelt. Därför stöder jag det inte. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   .–Parlamentsledamöterna från Greklands kommunistparti röstade emot resolutionen om rymdpolitik i enlighet med allt jag uttryckte i mitt inlägg i går och dessutom eftersom ändringsförslagen som vi lade fram om att inte använda rymden för militära ändamål och att i stället använda den i samband med civilförsvars- och säkerhetspolitiken inte antogs.
Vi fördömer ställningstagandet från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater (inklusive Ny demokrati) som praktiskt taget enhälligt röstade emot ändringsförslagen, samt den ståndpunkt som intogs av socialistgruppen (inklusive PASOK) som, samtidigt som de röstade för ändringsförslaget som accepterade principen om att rymden enbart skall användas för fredliga syften, röstade emot ett identiskt likadant ändringsförslag som motsatte sig att rymden utnyttjas för militär verksamhet!
Vi tror inte att detta inkonsekventa beteende beror på personlighetsklyvning. Det är helt enkelt en ploj, ett försök att blanda bort korten, ett alibi för att dölja deras totala stöd för Europeiska unionens militarisering och militariseringen av rymden. 
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Vi har i dag röstat för föreliggande resolution om EU:s rymdpolitik, liksom vi tidigare stött initiativbetänkandet om kommissionens grönbok om europeisk rymdpolitik den 9 oktober 2003 och betänkandet om Europa och rymden den 17 januari 2002.
Vi vill emellertid framhålla att EU:s engagemang på rymdpolitikens område bör bygga på avtalet mellan EG och Europeiska rymdorganisation (ESA) från 2003 och begränsas till den kompetens som EU för närvarande har på området rymdforskning. Vi avvisar en utökad EU-kompetens som planeras ingå i fördraget om upprättande av en konstitution för Europa. Det europeiska industriella samarbetet på rymdområdet bör i huvudsak bedrivas mellanstatligt enligt konventionen om Europeiska rymdorganisationen. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det är mycket viktigt att utöka samarbetet mellan EU:s medlemsstater och övriga europeiska stater, till exempel Ryssland, som har en imponerande tradition när det gäller forskning inom detta område, och även samarbetet med länder ännu längre bort, för att utnyttja de potentiella möjligheterna att utforska rymden för fredliga syften. Detta kommer att bli ett viktigt bidrag till att lösa de allvarliga problem som mänskligheten står inför.
Jag beklagar därför att de flesta ledamöter i denna kammare röstade emot de ändringsförslag som lades fram av min grupp, och som avsåg att garantera att ”rymden enbart får användas för fredliga ändamål, till förmån för mänskligheten som helhet” och som i kraftfulla ordalag fördömde ”all användning av rymden för att utveckla eller stödja militära aktiviteter”. Vi är även bestörta över att kammaren har uppmanat EU att göra ”betydande ekonomiska åtaganden som särskilt avser utvecklingen av rymdbaserad forskning om global säkerhet” och som erkänner det bidrag som ”rymdpolitiken kan ge den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken” och som uppmanar försvarsindustrin att samordna sina program för att uppnå dessa mål. Rymdpolitiken skulle därmed bli ett led i rymdens militarisering, något som jag finner djupt oroande. Jag röstade därför emot förslaget. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
    – Som vanligt har Europaparlamentet diskuterat framtiden för en viss industriell sektor samtidigt som man struntar i de anställda som håller i gång den, eller tilldelar dem en underordnad roll i sammanhanget.
För oss är det inte en fråga om att veta om sektorn i fråga är konkurrenskraftig eller inte jämfört med produkter från andra håll, och än mindre att informera ägarna till de berörda företagen om hur de skulle kunna bli mer konkurrenskraftig. Oavsett om textilindustrin är konkurrenskraftig eller inte, så är det en katastrof att låta 850 000 arbetstillfällen försvinna!
Vi motsätter oss denna text, inte på grund av att textilindustrin måste skyddas, utan eftersom dess anställda behöver skyddas, på samma sätt som vi måste skydda de anställda i andra branscher, såsom flygindustrin eller IT-branschen, som avskedar precis lika många, eftersom de behöver moderniseras.
Vi är emot den enfaldiga marknadsekonomin och vi är emot konkurrens, som företagens ägare och aktieägarna låter arbetarna betala hela kostnaden för. I denna konkurrensutsatta miljö är det inte bara de anställda i de fattiga länderna, exploaterade och tvingade att acceptera låga löner, som förlorar, utan också arbetarna i de så kallade rika länderna, som kastas ut på gatan av sina arbetsgivare. Bland annat därför är vi motståndare till att arbetare i olika länder tvingas konkurrera med varandra. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det gläder mig att den resolution från Europaparlamentet som ligger framför oss innehåller två av mina förslag som jag anser vara viktiga för att stödja textil- och beklädnadssektorn i EU och i Portugal. Det första förslaget är att skapa ett speciellt gemenskapsprogram för branschen – med lämpliga stödmekanismer – för att främja forskning, förnyelse, yrkesutbildning och små och medelstora företag, och som framför allt är riktat till de minst gynnade regionerna som är beroende av denna sektor. Det andra är att utveckla ett gemenskapsprogram för att stimulera utvecklingen av nya varumärken och att uppmuntra generella, säljfrämjande åtgärder, till exempel vid internationella handelsmässor.
Jag beklagar emellertid att andra förslag inte togs med, till exempel behovet av en verklig handlingsplan som är specifik, sammanhängande och tydlig vad gäller instrument, finansiella resurser och en tidsplan, behovet av en löpandebandsmentalitet och en sektorinriktad strategi i förhandlingarna med WTO, så att sektorn inte bara blir en bricka i förhandlingsspelet.
Jag beklagar också att avregleringsstrategin inte har ifrågasatts och jag är mycket oroad över riskerna för företagsflykt inom sektorn. En grundlig utvärdering måste göras om effekterna av en ohämmad liberalisering, framför allt nu när textil- och beklädnadsavtalet har löpt ut och Kina har blivit medlem av WTO. 
Mathieu (EDD ),
   – Jag har tagit del av kommissionens meddelande om textil- och beklädnadsbranschens framtid i Europeiska unionen.
Jag kan inte annat än stödja Europaparlamentets resolution i frågan. Det är vår plikt att agera för att skydda denna sektor i ett läge där vi ställs inför utmaningar och risker i samband med att importkvoterna upphör, Kina precis har blivit medlem av WTO, Doharundan snart skall avslutas och Europeiska unionen skall utvidgas.
Vi måste uppmuntra åtgärder som syftar till att främja ny informations- och kommunikationsteknik och utbildning. Det är nödvändigt att kunna anpassa sig i en bransch där metoderna förändras så mycket. Det är en avgörande konkurrensfördel när vi nu ställs inför den asiatiska importen. Forskning är naturligtvis lika viktigt.
Men allt detta räcker inte för att bevara en livskraftig textilsektor i Europa, eftersom även Kina bedriver forskning och strävar efter att utveckla produkter med ett högt mervärde och aldrig har några problem när det gäller att snabbt kopiera våra innovationer. Därför stöder jag framför allt de ändringsförslag som innehåller krav på att den europeiska textil- och beklädnadsbranschen och de regioner där den finns får ett reellt stöd genom ett speciellt gemenskapsprogram. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag välkomnar och stöder resolutionsförslaget om framtiden för Europas textil- och beklädnadssektor.
När den nära förestående utvidgningen och avregleringen genomförts hoppas jag verkligen att de rekommendationer som ingår i förslaget inte visar sig vara enbart högtidliga avsiktsdeklarationer utan att de verkligen omvandlas till tydliga, konkreta åtgärder. Det är enda sättet om vi vill garantera sysselsättningen i branschen och enda sättet att skydda det som återstår av Europas textil- och beklädnadsindustri.
Det unilaterala avskaffandet av importkvoter, som är planerat till den 1 januari 2005, placerar textilföretagen i EU:s medlemsstater i en missgynnad position jämfört med andra tillverkare i världen. Den internationella handeln kan endast bli fri, rättvis och jämlik om man vidtar vissa åtgärder för att garantera ömsesidigheten.
EU och dess medlemsstater måste utarbeta stödjande program och uppmuntrande insatser för små och medelstora företag, för att stimulera investeringar i forskning och utveckling.
Jag välkomnar dessutom att man lyfter fram problem som har att göra med skyddet av immateriell och industriell äganderätt, i första hand kampen mot förfalskningar.
Jag anser att Kina borde ägnas större uppmärksamhet. Specifika åtgärder måste vidtas för att bekämpa den kinesiska dominansen inom textil- och beklädnadssektorn.
Endast produkter av god kvalitet kan ge den europeiska industrin möjlighet att konkurrera effektivt i den nuvarande miljön, eftersom ...
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad.(2) 

Talmannen.
   – Europaparlamentets session ajourneras.

Talmannen.
   – Herr generalsekreterare, herr rådsordförande, höge representant, kommissionärer, kolleger och ärade gäster! Det är ett stort nöje för mig att på Europaparlamentets vägnar i dag välkomna Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan.
Jag vill också välkomna de tidigare mottagarna av Sacharovpriset som är hos oss i dag: Östtimors president Xanana Gusmão, Kosovos president Ibrahim Rugova, från Kina Wei Jingsheng, från Algeriet Salima Ghezali, från Spanien företrädare för ¡Basta Ya! och från Angola Dom Zacharias Kamwenho.
Låt mig också nämna några pristagare som inte är här: Aung San Suu Kyis fortsatta kamp för frihet och demokrati i sitt land hindrar henne från att komma till oss, från Turkiet sänder Leyla Zana hälsningar med stöd och solidaritet, och från Kuba sänder oss Oswaldo Payá sina hälsningar, han kunde inte heller komma.
Detta är en stor stund för Europaparlamentet, och den är både symbolisk och högtidlig. Symbolisk eftersom vi från Europeiska unionens och Förenta nationernas sida i dag har tillfälle att uppmärksamma och högtidlighålla de värderingar och allmänna mål som vi har gemensamt.
Vår union bygger på värderingar om en pluralistisk demokrati, respekt för rättssäkerheten, främjande av individers och minoriteters rättigheter, solidaritet, hållbarhet, en öppen ekonomi och respekt för den kulturella mångfalden. Europeiska unionen är det mest framgångsrika exemplet på konfliktlösning och det är vi stolta över.
Denna kammare tror fast och fullt på Förenta nationernas värderingar och betydelse, på dess stadga och på multilateralism.
Vi är beslutna att positivt bidra till att multilateralismen kan vara och kommer att vara effektiv för att möta de utmaningar och uppgifter som 2000-talet för med sig. Vi stöder kampen mot den internationella terrorismen och på samma gång vill vi absolut erkänna vår plikt att kämpa mot den globala fattigdomen.
När det handlar om massförstörelsevapen förespråkar vi bestämt att de inte får spridas, men vår instinktiva reaktion inom Europeiska unionen är engagemang och inte isolering.
Vi har ett ansvar gentemot våra unionsmedborgares säkerhet när det gäller att se till att våra gränser inte skall vara genomträngliga eller öppna för internationell människohandel och brottslighet, men vi har också ett ansvar inför mänskligheten att inte bli en ”Europas fästning”.
Låt mig berätta för er, herr generalsekreterare, att som européer är vår union och dess medlemsstater stolta över att vara det största givarsamfundet av obundet utvecklingsstöd, humanitärt stöd och livsmedelsstöd i världen. Vi är stolta över vad vi gör, men vi erkänner att vi skulle kunna och borde göra ännu mer.
Vi i parlamentet är stolta över vårt åtagande i denna union i fråga om hållbarhetspolitiken, såväl lokalt som globalt, inte minst genom att vi oförtröttligt stöder Kyotoavtalet.
Vår tilltro till rättssäkerheten har gjort denna kammare till en av de främsta, trognaste och mest ivriga anhängarna av Internationella brottsmålsdomstolen.
Låt mig berätta för er, herr generalsekreterare, att vi när som helst skulle föredra en ordentlig rättegång i Internationella brottmålsdomstolen, framför ingen rättegång alls på Guantanamobasen.
Herr generalsekreterare! Vi lovar i dag högtidligt att Europa i alla sina handlingar skall vara en trofast regional partner för Förenta nationerna och dess värderingar.
Vi är i dag samlade här, inte bara för symbolvärdet utan för ett högtidligt syfte. Den 19 augusti 2003 i Bagdad nådde terrorismen ett nytt lågvattenmärke när 22 av era kolleger tvingades betala det högsta priset som finns i fredens och den internationella medmänsklighetens tjänst. I dag har vi hos oss några av de anhöriga till dem som miste livet och några överlevande, och jag ber dem som kan att ställa sig upp så att vi ser dem.
Jag välkomnar till kammaren Annie de Mello, änka efter Sergio Vieira de Mello, och hennes son Laurent de Mello, Rula Al-Farra, syster till Reham Al-Farra och Luís Martín-Oar och hans fru. Som jag påpekade har vi också bland oss flera av dem som överlevde det fruktansvärda attentatet: Nada Al-Nashif, Mona Rishmawi och professor Gil Loescher, ni är också mycket varmt välkomna hit i dag.
Det är en ära för oss att ni är här i dag. Tillåt mig att säga till er alla att vi vet att vi inte kan ersätta er förlust, men jag hoppas att ni nu förstår att vi upplever samma känslor av förlust.
Till sist, herr generalsekreterare, och det är därför vi håller detta högtidliga möte här i dag, vill jag säga till er på parlamentets vägnar att det är en förmån för mig att tilldela er och Förenta nationerna Europaparlamentets Sacharovpris för ert försvar av frihet och er kamp för våra gemensamma värderingar.
Kofi Annan,
   . – Herr talman! Tack för er mycket vänliga presentation. Europaparlamentariker, Era excellenser, mina damer och herrar och kära vänner! Jag är djupt rörd över att ni har hedrat min vän och kollega Sergio Vieira de Mello och de många övriga FN-arbetarna som miste livet under sitt arbete för fred i världen. Jag är stolt över att ta emot Sacharovpriset till deras minne.
Detta pris för tankefrihet är inte bara ett värdigt erkännande av det största offret de gjorde för freden. Det är också ett välkommet erkännande av vilken sorts människor de var. De modiga kvinnor och män som vi förlorade den 19 augusti, FN-personal och andra, var frisinnade i både själ och tanke och de kämpade också för medmänsklighet och fred.
Tidigare träffade talman Pat Cox och jag några av de överlevande från attentatet och några av de anhöriga till dem som dödades eller skadades. De är med oss i kammaren nu. Jag tackar dem för att de har kommit hit och jag tar emot priset också i deras namn.
Jag tackar också er, Pat Cox, och alla er Europaparlamentariker för att ni har bjudit in dessa speciella personer för att vara med vid detta tillfälle. Det är en gest som säger mycket om Europeiska unionens solidaritet med Förenta nationerna. I likhet med många som överlevde attacken bär även Förenta nationerna på en djup smärta. Men vår beslutsamhet är större än någonsin och vi uppskattar solidariteten från vänner som ni. Ni visade ert engagemang i förmiddags när ni antog en resolution som skall stärka EU:s politiska och ekonomiska stöd till Förenta nationerna.
Under sin långa historia har Europa fått mer än sin beskärda del av krig, tyranni och fruktansvärt lidande. Men européerna har bytt ut detta mot en hoppets framtid. Ni har gått fredens väg genom multilateralism. Och i dag är Europeiska unionen ett klart skinande ljus av tolerans, mänskliga rättigheter och internationellt samarbete. Efter den 1 maj i år kommer detta ljus att skina ännu klarare. När unionen utvidgas till 25 medlemsstater bygger ni en bro mellan öst och väst som en gång verkade omöjlig. Utvidgningen är den starkaste kraften för fred på den europeiska kontinenten.
Hoppet om en ytterligare utvidgning under de kommande åren är ett löfte om att bygga nya broar av samarbete och förståelse, däribland mellan västvärlden och islam, och broar mellan folk som har bekämpat varandra i blodiga krig.
Med tiden vidgas också uppfattningen inom kontinenten om vad det innebär att vara europé. Jag ser fram emot den dag då Europa gläds lika mycket åt mångfalden inom sina stater, som man nu gör över mångfalden dem emellan.
Många av era samhällen är redan mycket mångkulturella. Men alla era samhällen, och även många runtom i världen, kommer att bli ännu mer mångkulturella under de kommande årtiondena. Detta är det oundvikliga resultatet av att människor flyttar över internationella gränser. Den migrationen kommer inte att upphöra. Eftersom vi är ett internationellt samhälle måste vi handskas mycket bättre med denna migration över gränserna än vi nu gör ...
... inte bara för deras skull som flyttar, utan även för de länder som de lämnar bakom sig och de länder som de reser igenom och de länder som de flyttar till. Människor migrerar i dag av samma anledningar som de tiotals miljoner européer som en gång lämnade era kuster: de flyr undan krig eller förtryck, de ger sig av i sökandet efter ett bättre liv i ett nytt land. De som tvingas bort från sina hem, flyktingarna som flyr i rädsla för sin säkerhet, är vårt gemensamma rättsliga och moraliska ansvar. Vi har ett rättsligt instrument som antagits för att skydda dem, nämligen 1951 års flyktingkonvention.
Men när flyktingar inte kan söka asyl på grund av barriärer utanför kusterna, eller när de hålls i förvar alldeles för länge under otillfredsställande förhållanden, eller vägras inresa på grund av restriktiva tolkningar av konventionen, då har man brutit mot asylsystemet och även mot det löfte som gavs i konventionen.
Ert asylsystem behöver resurser för att behandla ärenden rättvist, snabbt och öppet, så att flyktingar får skydd och man hittar lösningar för dem. EU:s stater måste gå mot ett system med gemensam behandling och delat ansvar. I samarbete med andra måste Europeiska unionen också hjälpa till att stärka fattiga länders möjligheter att erbjuda skydd och lösningar för flyktingar. När allt kommer omkring söker sju av tio flyktingar skydd i utvecklingsländer, där resurserna är oändligt mycket knappare och människorättssituationen mycket varierande. Om vi inte medger detta fattas en länk i vår inställning till flyktingar, som professor Gil Loescher, som överlevde attentatet i Bagdad, så riktigt har påpekat.
De flesta invandrare är inte flyktingar. Vi kallar dem frivilliga invandrare, vilket vissa av dem verkligen är. Men många lämnar också sina hemländer inte för att de vill, utan för att de inte ser någon framtid där.
Det är vår gemensamma plikt att göra vad vi kan för att se till att det finns fler möjligheter i utvecklingsländerna. Om vi verkligen skapar ett globalt utvecklingssamarbete för att försöka uppnå millennieutvecklingsmålen, kommer vi att göra mycket för att minska lockelsen för människor att utvandra. Era asylsystem är överbelastade just därför att många människor som känner att de måste ge sig av, inte ser någon annan möjlighet för att kunna emigrera. Åtskilliga andra försöker sig på mer desperata och olagliga metoder, och skadas eller till och med dödas: de kvävs i lastbilar, drunknar i havet eller omkommer i flygplanens lastutrymmen. De lyckliga få som tar sig in råkar ofta i händerna på skrupelfria arbetsgivare och hamnar utanför samhället.
Vissa tar hjälp av människosmugglare för att klara resan. Andra faller offer för människohandlare, särskilt kvinnor som tvingas in i prostitution i en modern form av sexslaveri där de är mycket utsatta för hiv och aids. Denna tysta människorättskris är en skam för vår värld. Den genererar också miljarder med dollar åt de skumma nätverk av organiserad brottslighet som undergräver rättssäkerheten i alla samhällen där de verkar.
Det är varje stats oinskränkta rättighet att bestämma vilka frivilliga invandrare den vill ta emot och på vilka villkor. Men vi kan inte bara stänga vår dörr eller blunda inför denna mänskliga tragedi. Situationen är desto mer tragisk med tanke på att många stater som nu stänger sin dörr faktiskt invandrare.
Här i Europa har era födelsetal och dödstal sjunkit dramatiskt. Era invånare blir allt färre och allt äldre. Utan invandringen skulle befolkningen i de snart 25 medlemsstaterna sjunka från 452 miljoner år 2000 till under 400 miljoner år 2050. Vissa stater, som Italien, Österrike, Tyskland och Grekland, skulle se sin befolkning minska med omkring en fjärdedel. Det skulle betyda att var tredje italienare skulle vara över 65 år gammal, vilket nästan är en fördubbling jämfört med i dag. Om detta blir verklighet kommer det inte att finnas tillräckligt med arbetskraft och tjänster kommer inte att kunna utföras. Era ekonomier kommer att försvagas och era samhällen att stagnera. Många andra länder, till exempel Japan, Ryska federationen och Sydkorea, står inför samma problem. Det finns ingen enkel lösning på detta problem. Men invandring är oundvikligen en viktig del av lösningen.
Jag vill därför uppmuntra Europeiska unionens stater att skapa fler möjligheter för legal invandring ...
... för både utbildade och outbildade arbetstagare, för återförening av familjer och förbättrad ekonomi, för tillfällig och permanent invandring.
Fattiga länder drar också nytta av migrationens förtjänster, nämligen genom penningförsändelser. De belopp som gästarbetare sänder tillbaka till sina ursprungsländer ökar snabbt. 2002 sände utvandrare från utvecklingsländer tillbaka minst 88 miljarder US-dollar till sina ursprungsländer, och då ingår endast formella penningförsändelser. Det är 54 procent mer än de 57 miljarder US-dollar som samma länder mottog i utländskt utvecklingsbistånd.
Ni får inte misstolka mig, jag hävdar inte att migration är problemfritt. Invandrare tar med olika kulturer och seder och olika språk och religioner till sina värdländer. Detta berikar, men det kan också ge upphov till problem och till och med splittring och utanförskap. Integrationen innebär en verklig utmaning. Nästan alla större invandrargrupper har blivit utstötta i någon utsträckning i början av sin etablering. Vissa invandrares erfarenheter i dag påminner om den fientlighet som hugenotterna en gång upplevde i England, liksom tyskarna, italienarna och irländarna i Förenta staterna och kineserna i Australien. I det långa loppet ser det dock nästan undantagslöst bra mycket ljusare ut.
Integration är en tvåvägskommunikation. Invandrarna måste anpassa sig till sina nya samhällen och samhällena måste också anpassa sig. ”Integrera” betyder ordagrant ”göra till en helhet”. Det är absolut nödvändigt för Europa i dag. Integration av de invandrare som blivit permanenta medborgare i det europeiska samhället är grundläggande för deras produktivitet och mänskliga värdighet.
Det är också grundläggande för att vi skall ha fungerande, sunda och humana demokratier. De kan inte utnyttja invandrarna som arbetskraft och strunta i andra aspekter av deras mänsklighet. Den store schweiziske författaren Max Frisch sade så här om 1960-talets europeiska gästarbetarprogram: ”Vi ville ha arbetskraft, men vi fick människor.” Att erkänna och ta till er denna verklighet är en av era största utmaningar – en verklighet som speglas i Förenta nationernas konvention om gästarbetare, som jag uppmanar EU-staterna och självfallet alla andra stater att underteckna och ratificera.
Migration kan också utgöra utmaningar för de länder som utvandrarna lämnar bakom sig. De får kanske penningförsändelser, men om de förlorar kontakten med sina utvandrare kan de förlora några av sina bästa och mest lysande talanger. Detta öppnar för nya perspektiv inom internationellt samarbete. När allt kommer omkring är det så att samtidigt som utvecklingsländerna ofta vill att utvandrare kommer tillbaka, har industriländerna ofta intresse av att invandrare återvänder hem efter ett tag. Internationellt samarbete inom detta och andra områden är nyckeln till att klara av migrationen bättre. I strävan att få igång ett bättre internationellt samarbete bör ni i Europeiska unionen finnas med där ni hör hemma – i täten. Ni har redan ägnat mer eftertanke än de flesta andra åt denna fråga, och resultaten från Tammerfors är vad som bör ligga till grund för en gemensam europeisk politik.
Att bekämpa illegal invandring bör vara en del i en mycket större handlingsplan, en plan för att dra nytta av fördelarna med invandringen, snarare än att förgäves försöka stoppa den. Ibland har dock planens vidd kommit i skymundan för högljudda debatter om att få bort den illegala invandringen, som om det vore det främsta syftet med migrationspolitiken.
Allmänheten har matats med bilder av mängder med ovälkomna invandrare som utgör hot mot deras samhällen och identitet. Invandrare har i sammanhanget ibland utsatts för smutskastning, blivit förtalade och till och med avhumaniserats. I sammanhanget har också en viktig sanning tappats bort. De allra flesta invandrare är flitiga, modiga och målmedvetna. De är inte ute efter att snylta. De vill ha en rättvis chans. De är inte brottslingar eller terrorister. De är laglydiga. De vill inte leva segregerat. De vill integreras, och samtidigt bevara sin identitet.
Endast genom samarbete – bilateralt, regionalt och globalt – kan vi upprätta de partnerskap mellan mottagar- och avsändarländer som är i bådas intressen: utforska nya metoder för att göra migration till en drivkraft bakom utveckling, bekämpa människosmugglare och människohandlare på ett effektivt sätt och enas om gemensamma regler för hur invandrare skall behandlas och hur migrationen skall hanteras. Därför gläds jag speciellt över inrättandet av den globala internationella migrationskommissionen förra månaden. Kommissionen är i sig ett välkommet exempel på samarbete mellan nord och syd, under delad ledning av framstående offentliga personer från Sverige och Sydafrika. Jag tackar alla de stater som stöder detta viktiga arbete och jag hoppas att det kommer att leda till en större förståelse bland allmänheten. Framför allt hoppas jag att det kommer att medföra en utbredd acceptans för bättre normativa och institutionella ramar för att hantera migrationen globalt, ramar med mänskliga rättigheter i fokus.
Det viktigaste av allt är dock ledarskap. Ni, såsom Europaparlamentariker, har en central roll att spela när det gäller att stå för detta ledarskap. Budskapet är tydligt. Invandrare behöver Europa men Europa behöver också invandrare.
Ett stängt Europa blir ett sämre, fattigare, svagare och äldre Europa. Ett öppet Europa blir ett mer rättvist, rikare, starkare och yngre Europa, förutsatt att ni sköter migrationen på ett bra sätt.
Vi får inte förringa de svårigheter som migrationen kan föra med sig. Men låt oss också glädjas över det enorma bidrag som invandrare har utgjort i fråga om vetenskap, den akademiska världen, idrott, konst och politik – varav några som ledamöter i detta parlament. Och låt oss inte glömma att utan invandrare skulle många hälso- och sjukvårdssystem ha brist på personal, många föräldrar skulle inte ha den hemhjälp de behöver för att göra karriär, det skulle saknas arbetskraft till många serviceyrken som ger inkomster och många samhällen skulle åldras och krympa. Invandrare är en del av lösningen, inte av problemet.
De skall inte göras till syndabockar för en lång rad sociala problem.
Europeiska unionens nationalsång, Beethovens ”Ode till glädjen”, handlar om den dag då alla människor skall bli bröder. Om Sergio Vieira de Mello vore med oss här i dag – och självfallet Andrej Sacharov likaså – skulle de säga samma sak till er som jag gör, nämligen att de människor som flyttar över gränserna i dag i sökandet efter ett bättre liv för sig själva och sina familjer, också är våra bröder och systrar. Låt oss behandla dem så.
Må Europeiska unionen och Förenta nationerna i all vår gemensamma strävan i denna anda vara ledstjärnor av hopp om en bättre framtid för hela mänskligheten.
Cowen,
   . – Herr talman! Det är en stor ära att delta i detta möte i Europaparlamentet för utdelningen av 2003 års Sacharovpris till generalsekreterare Kofi Annan och hela Förenta nationernas personal och för att hedra minnet av i synnerhet Sergio Vieira de Mello och de många andra FN-tjänstemän som miste livet under sina uppdrag.
Jag kan inte tänka mig något namn som skulle passa bättre på ett pris för tankefrihet än Andrej Sacharov. Och jag kan inte tänka mig någon mer lämplig mottagare av detta pris än generalsekreterare Kofi Annan och hans kolleger.
Sacharovprisets beständiga värde är att det ständigt påminner om minnet av och föredömet med en fantastisk förespråkare för mänskliga rättigheter, som levde och arbetade under omständigheter där en sådan verksamhet betraktades som regimkritik. Priset som bär hans namn sänder varje år ut en tydlig signal av europeiskt stöd till dem som kämpar för fred och mänskliga rättigheter, och som ofta möter stor fientlighet och utsätts för personliga risker. Jag tycker därför att parlamentet har gjort ett klokt och bra val genom att beakta och hedra minnet av de oerhörda offer som FN-personalen gjort för fred och rättvisa.
Vi blev alla förfärade över det fruktansvärda mordattentatet på FN-personalen i deras högkvarter i Bagdad den 19 augusti 2003. De som utförde detta attentat angrep på ett våldsamt och fegt sätt de personer som hade bäst förutsättningar och var mest angelägna om att hjälpa det irakiska folket. Förlusten av Sergio Vieira de Mello var extra sorglig. I mitt eget land, liksom i många andra, var hans enastående arbete för Förenta nationerna, särskilt i Östtimor, välkänt och mycket uppskattat. Jag vet att han skulle ha tillfört oerhört mycket som högkommissarie för mänskliga rättigheter.
FN-personal runtom i världen utför ett hjältemodigt arbete, ofta utan att få erkänsla för det. Det är på många sätt synd att bilden av Förenta nationerna i så stor utsträckning härrör från de ombytliga och dramatiska politiska turerna i och omkring säkerhetsrådet. Denna bild missar djupet i det engagemang som finns hos de många okända FN-tjänstemän runtom i världen som agerar som fredsbevarare, hjälper flyktingar, främjar mänskliga rättigheter, samordnar humanitärt katastrofbistånd och skyddar kvinnors och utsattas rättigheter. I millenniedeklarationen omtalas Förenta nationerna som ”hela den mänskliga familjens oumbärliga gemensamma verktyg”. FN:s personal visar i sitt dagliga arbete hur sann denna beskrivning är.
Vi står i tacksamhetsskuld till generalsekreterare Kofi Annan på många sätt och av många skäl. Denna förmiddag vill jag förstås fästa uppmärksamheten på hur modigt och klarsynt han har tagit sig an de utmaningar som det multilaterala systemet står inför och den roll som migrationspolitiken kan spela där. I generalförsamlingen i september förra året beskrev generalsekreteraren den situation som Förenta nationerna hade hamnat i som ett vägskäl. Så sent som förra helgen på det världsekonomiska forumet konstaterade generalsekreteraren att man i den internationella politiken hade blivit mindre angelägen om att sträva efter en stabil, rättvis och lagbunden världsordning och att Förenta nationernas och det gemensamma säkerhetssystemets roll var under stort tryck.
Det är på grund av det allvarliga i detta hot som rådet åter har bekräftat sitt stöd för effektiv multilateralism. Ett starkare internationellt samfund, en lagbunden världsordning och starka internationella institutioner är ytterst viktiga mål för Europeiska unionen. Centralt i detta sammanhang är Europeiska unionens stöd till ett stärkt Förenta nationerna. Ett utökat och effektivt samarbete mellan Europeiska unionen och Förenta nationerna är ett av huvudmålen för detta ordförandeskap. Det är nödvändigt att FN ges de medel som behövs för att organisationen framgångsrikt skall kunna hantera de många olika utmaningar som finns i dag.
Som generalsekreteraren sade i sin rapport förra året om genomförandet av millenniedeklarationen är mänskliga rättigheter universella principer, men hur inspirerande de än är, så genomför de sig inte självmant. Det multilaterala systemet som förkroppsligas i FN-stadgan är det enda sättet att effektivt försvara mänskliga rättigheter och humanitär rätt.
Det är det enda verkliga sättet att hantera de olika hot vi står inför i dag: terrorism, massförstörelsevapen, fattigdom, svält och sjukdomar, vid sidan av nya eller snarare växande utmaningar som exempelvis migration, vilket generalsekreteraren särskilt nämnde i dag. Det är endast genom multilateralt agerande som vi effektivt kan uppnå t.ex. millennieutvecklingsmålen, så att vi på ett meningsfullt sätt kan komma tillrätta med de skriande orättvisorna och det oerhörda mänskliga lidandet, som i sin tur ger upphov till och när så många hot mot fred och säkerhet.
Det är mycket typiskt för generalsekreteraren att han inte utnyttjade detta tillfälle för att sola sig i berömmet som oundvikligen och med rätta följer med ett så prestigefyllt pris som detta. I stället valde han att rikta vår uppmärksamhet mot utmaningarna med en stor och akut fråga, nämligen migrationen. Detta är en fråga i vilken mitt land har samlat historiska erfarenheter på grund av de generationer som utvandrade från Irland och skapade nya liv utomlands.
Det är nu en fråga som rör hela världen och som måste komma högre upp på den internationella dagordningen. Globaliseringen har gett upphov till folkvandringar utan motstycke, vilket också medför utmaningar utan motstycke. I likhet med generalsekreteraren välkomnar jag inrättandet av den globala internationella migrationskommissionen förra månaden. FN:s högkommissarie för flyktingfrågor, Ruud Lubbers, närvarade vid det informella mötet mellan EU:s justitie- och inrikesministrar i Dublin förra torsdagen, där det ägde rum en konstruktiv diskussion om Europeiska unionens föreslagna asyl- och migrationslagstiftning. Det var mycket givande och vi ser fram emot att få fortsätta denna värdefulla dialog med en så viktig samtalspartner som Förenta nationerna.
I Tammerfors i oktober 1999 enades Europeiska rådet om att Europeiska unionen skall utgöra ett område av frihet, säkerhet och rättvisa, fast förankrat i vårt gemensamma engagemang för mänskliga rättigheter, demokratiska institutioner och rättssäkerhet. Denna frihet är inte enbart reserverad för unionens egna medborgare. Den måste också vara tillgänglig för dem vars omständigheter med rätta får dem att söka sig till vårt territorium. I sina förslag och åtgärder i fråga om invandring och asyl åtar sig EU att ta hänsyn till både humanitära och ekonomiska aspekter och fullt ut respektera de principer om mänskliga rättigheter som har fastställts i den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter och andra internationella föreskrifter. Vi måste bemöta denna utmaning med effektiva åtgärder, i enlighet med vår ambition från 1999 att fullborda denna agenda i mitten av året.
För Europeiska unionen är Förenta nationerna mer än en politisk sammanslutning. Enligt Nobelkommitténs motivering när de tilldelade Kofi Annan och Förenta nationernas personal Nobels fredspris 2001, tilldelades FN priset ”för att framhålla att den enda framkomliga vägen till fred och samarbete globalt går genom FN”.
Vi är därför djupt tacksamma mot generalsekreteraren för hans oförtröttliga arbete för att försvara det multilaterala systemet. Vi vill uttrycka vår stora uppskattning för all FN-personal runtom i världen som tjänar fred och rättvisa, mänskliga rättigheter och utveckling. Och vi minns de FN-anställda som gett sina liv för denna sak. Låt mig därför sälla mig till er, herr talman, och lovorda det faktum att Förenta nationernas generalsekreterare och hans medarbetare tilldelats Sacharovpriset.
Patten,
   . – Herr talman! Det är extra roligt att i dag på kommissionens vägnar få säga några ord vid utdelningen av Sacharovpriset till generalsekreteraren och Förenta nationerna. Det är ett särskilt nöje därför att det är ytterst svårt att komma på något annat tillfälle då syftet med ett pris och pristagarens egna mål stämmer så väl överens.
Vid en genomläsning av stadgarna för priset såg jag att det kan tilldelas för särskilda insatser inom något av fyra följande områden: försvar av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, skydd av minoriteters rättigheter, respekt för internationell rätt, samt utveckling av demokrati och tillämpning av rättssäkerhet. Enligt min åsikt betyder det att vi i dag borde dela ut priset fyra gånger om.
Det delas naturligtvis ut till minne av Sergio Vieira de Mello och han personifierade dessa värderingar i sitt liv. Dess brutala slut gör världen mycket fattigare. Sergio Vieira de Mello var en fantastisk människa. Jag hade förmånen att få se honom arbeta på plats i Hongkong, Kosovo och Östtimor. Han var modig, klok, energisk, principfast och otroligt effektiv. Det är verkligen tur för oss att Förenta nationerna har andra lika duktiga medarbetare, och också en mycket begåvad ledare.
Kofi Annan har gjort oerhört mycket för att effektivisera Förenta nationerna och dess organ där det har behövts på plats över hela världen. Under hans ledning, både genom övervakning av dess fredsbevarande insatser och sedan som dess generalsekreterare, har Förenta nationerna gett miljontals människor skydd, hjälp och hopp. Generalsekreteraren har utfört detta arbete under tidigare ej skådade utmaningar mot organisationens auktoritet och själva dess logiska grund. Han har alltid visat sig vuxen dessa utmaningar och bemästrat dem, orubblig och med hela sin värdighet i behåll.
Generalsekreteraren har ända från början, genom förnyelsen av reformplanen för Förenta nationerna, översynen av de fredsbevarande insatserna, millenniedeklarationen, uppmaningen att agera mot hiv/aids och inrättandet av panelen om hot, utmaningar och förändringar, sett till att vårt gemensamma fokus ligger på rätt plats vid rätt tillfälle. I dag gör han det igen med sina ord om vårt ansvar att utarbeta en realistisk mänsklig syn på asyl och invandring. Jag konstaterar detta i egenskap av ättling till utvandrare, liksom många här i kammaren, i mitt fall till dem som flydde den svält och hungersnöd i Irland på 1800-talet som ministern nämnde.
Generalsekreteraren har gjutit nytt liv i det slitgöra som utförs inom Förenta nationernas institutioner av alltför ofta ouppmärksammade hjältar: främjande av ekonomisk tillväxt, tillhandahållande av mat för de hungrande och utbildning för mänskligheten. Han har också sett till att detta arbete kan anpassas flexibelt till utmaningar som Förenta nationernas grundare aldrig kunde föreställa sig: politiska, militära och till och med medicinska utmaningar.
Jag anser inte att det är någon överdrift att säga att generalsekreterarens personlighet och visdom förkroppsligar alla våra innerligaste och största förhoppningar för den institution han leder, den institution som han så förtjänstfullt har tjänat under så många år. I likhet med alla ledamöter här i dag hyllar jag Förenta nationerna och dess generalsekreterare med beundran och ödmjukhet. Jag vill också berömma hans tal och lovorda de värderingar som ligger bakom det till alla valda ledamöter av detta parlament och till alla deras väljare.
Jag hoppas att vi under de kommande månaderna kommer att få höra dessa argument proklameras med innerlighet och engagemang inför dem som jag är övertygad om kommer att fullgöra sin demokratiska plikt.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, generalsekreterare Kofi Annan, herr rådsordförande, herr höge representant, herr kommissionär, mina damer och herrar! Detta är en viktig dag i Europaparlamentets historia, och Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater hälsar er, herr Annan, varmt välkommen. När vi röstade för att ni skulle tilldelas 2003 års Sacharovpris i talmanskonferensen och i denna kammare, gjorde vi det med glädje och inte enbart utifrån en politisk bedömning. När vi nu riktar vår djupt kända tacksamhet till er, minns vi också Sergio Vieira de Mello och alla dem som dödades i den grymma terroristattacken i Bagdad, vi minns alla dem som har gett sina liv i FN:s tjänst och vår medkänsla och vår solidaritet går till de medlemmar av deras familjer som är här i dag.
De personer som arbetar för FN ställer sig i de mänskliga rättigheternas och demokratins tjänst och därför är det bara rätt att Sacharovpriset tilldelas Förenta nationerna. I dag minns vi Andrej Sacharov, vars stora intellektuella och moraliska styrka fortfarande kan förnimmas av dem som besöker hans enkla grav på Novodevichy-kyrkogården utanför Moskva. Vår förhoppning är att det ryska folket skall följa hans exempel, att människor i Ryssland och på andra platser världen över skall kunna förverkliga de ideal som Andrej Sacharov stod för, denne store fysiker, filosof och förkämpe för de mänskliga rättigheterna. I dag går också våra tankar till hans änka, Yelena Bonner, som delade decennier i exil med honom och som vår grupp tilldelade Schumanmedaljen. I dag tänker vi på henne i hennes enkla och blygsamma hem på Skalovagatan i Moskva.
Vi hade glatt oss åt att också få se Sacharovpristagarna Leyla Zana och Oswaldo José Payá Sardiñas, som i likhet med flera andra inte kan vara med oss här i dag.
Andrej Sacharov sade en gång att den viktigaste rösten är den som inte kan höras, och min förhoppning när det gäller Kubas folk är att de skall få en möjlighet att uttala sig fritt.
Även om det finns mycket att säga om invandring och integration, herr generalsekreterare, så har vi samma grundvärderingar när det gäller mänsklig värdighet, demokrati och rättsstatens principer. I stort sett väljer vi samma väg. Och jag hoppas att ni, i er egenskap av generalsekreterare, kommer att få uppleva den dag när Europeiska unionen kan försvara dessa grundvärderingar utifrån sin egen plats i säkerhetsrådet och i Förenta nationerna. 
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr höge representant, herr kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp säga att det är en stor ära att i dag hälsa Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan välkommen. Min grupp hade äran att nominera generalsekreteraren till Sacharovpriset och jag skulle vilja tacka de övriga politiska grupperna för att de bidrog till att vår gemensamma vilja att hedra Förenta nationernas svåra och heroiska arbete och att uppmuntra organisationen i dessa ädla kamp för världsfred och stabilitet fick stöd från en överväldigande majoritet i parlamentet.
Min grupp vill inte bara hedra Sergio Vieira de Mello och de övriga offren i denna heroiska kamp, utan också lyfta fram de insatser som görs av de många FN-tjänstemän och platschefer som fortsätter sitt arbete, och jag skulle vilja nämna två namn med symbolvärde, nämligen Hans Blix och El Baradei, som har gjort viktiga insatser för freden och när det gäller att minska spridningen av massförstörelsevapen.
Under de senaste två åren har vi inte bara fått uppleva terroristattacker som har dödat många oskyldiga människor, utan dessutom aldrig tidigare skådade attacker på de internationella institutionerna, särskilt Förenta nationerna.
Därför, herr generalsekreterare, vill jag än en gång framhålla vikten av solidaritet och nära samarbete mellan folk och nationer. I det avseendet har ni i dag gett oss en lektion om migrationens betydelse, och jag vill för min grupps räkning säga att vi tackar er för detta modiga och engagerade tal, eftersom vi lever i en värld där globaliseringen gäller kapital, tjänster och produkter, men ...
... inte tillämpas när det gäller människor.
Om jag tar fasta på de delar i ert anförande som gällde det som måste göras i Europeiska unionen, vill jag också erbjuda er vårt stöd i det arbete ni har påbörjat för att reformera Förenta nationerna så att FN, Internationella valutafonden, Världsbanken, Världshandelsorganisationen och Internationella arbetsorganisationen skall kunna samarbeta. Jag tror detta är en gemensam uppgift som Europeiska unionen och Förenta nationerna måste arbeta med.
Sammanfattningsvis, herr talman, vill jag också framhålla att vi klart tar ställning för multilateralism framför unilateralism, för förebyggande åtgärder snarare än föregripande attacker, och att ingen får påstå att Förenta nationerna är odugligt: Namibia, Sydafrika, Moçambique, El Salvador, Haiti, Nicaragua, Kambodja, Guatemala, Kosovo, Timor, Sierra Leone, Liberia och Kongo visar att Förenta nationerna behövs och är viktigt, att det representerar en legitim och nobel sak och att vi måste stödja dess ansträngningar.
Watson (ELDR ).
   – Herr generalsekreterare! Liberaldemokraterna och reformisterna i denna kammare instämmer i era ord om invandring. Vi är medvetna om värdet av vad invandrarna tillför Europeiska unionen och vi inser att ett stängt Europa bara kommer att leda till att desperata människor försöker ta sig in olagligt. Många av oss var själva invandrare en gång i tiden och vi vet hur illa det skulle vara om vår generation slog igen dörren och inte visade människor barmhärtighet. Ett säkerhetens och rättvisans Europa för alla är ett Europa som utvidgar dessa rättigheter till att omfatta dem som på goda grunder söker ett nytt liv här. Vi inser i likhet med er vilken politisk utmaning detta medför.
Era ord i dag påminner oss om vilken makt Förenta nationerna har att övervinna trångsyntheten i oss alla. Förenta nationerna har en värdefull makt att föra allas vår talan. Det är därför som min grupp vill att Förenta nationerna skall återvända till Irak så snart säkerhetsläget tillåter det. Det är omöjligt att ha en trovärdig och legitim demokratisk regering i Irak utan Förenta nationernas närvaro.
Vi vill se en politisk lösning i Irak som garanterar högsta möjliga civila och politiska rättigheter för alla irakier.
Förenta nationerna grundades av samma generation som grundade Europeiska unionen, för ”att rädda kommande släktled undan krigets gissel, som två gånger under vår livstid tillfogat mänskligheten outsägliga lidanden”. I likhet med denna union anser FN att ju närmare vi sitter varandra runt förhandlingsbordet för fred och välstånd, desto längre är vi från att gripa till vapen. Det är ett sorgligt budskap till en enveten värld att FN fortfarande framstår som ett så osannolikt experiment i fråga om internationellt styre.
Winston Churchill sade en gång att FN inte bildades för att ta oss till himlen, utan för att rädda oss från helvetet. För att kunna göra det på ett bättre sätt måste FN reformeras. Som dess största finansiärer har Europeiska unionen och dess medlemsstater inte bara makten att insistera på en reform, utan till och med skyldighet att göra det. Ett moget Europa skulle finna den politiska viljan att lämna bakom sig en institutionell lösning inom FN som låter makten kvarstå där den fanns 1945. Ett moget Europa skulle insistera på ett permanent medlemskap som speglar verkligheten på 2000-talet. Det skulle acceptera att vetorätten i sin nuvarande utformning är ett hinder och ett privilegium som inte längre kan rättfärdigas.
Låt mig slutligen, herr generalsekreterare, på den liberala gruppens vägnar hedra de medlemmar i er organisation som inte kan se er ta emot detta pris i dag i deras namn. Era medarbetare som miste livet tillsammans med Sergio Vieira de Mello – däribland Fiona Watson som jag kände – dog när de försvarade den vision om nationell förnyelse i Irak som nu är vårt ansvar.
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Tack, herr generalsekreterare, för ert verkligen träffande och magnifika tal som ställde varje land inför sitt ansvar. Vi är ärade över att ha er här i parlamentet – er närvaro här är högst symbolisk – och i vår tur välkomnar även vi med respekt och sympati, anhöriga och vänner till Sergio Vieira de Mellos och de övriga offren för den fruktansvärda terroristattacken i Bagdad.
Nästan på dagen för ett år sedan antog, herr generalsekreterare, Europaparlamentet en resolution till stöd för FN-inspektörernas uppdrag i Irak. Många av oss ville fortfarande tro att det var möjligt att undvika det krig som vi kände på oss skulle orsaka stor förödelse. Under perioden som följde blev det uppenbart att vad som hände i FN återspeglade världsopinionen som aldrig tidigare förut. Allmänheten demonstrerade i miljontals på gatorna, medan majoriteten av medlemsstaterna i säkerhetsrådet gjorde motstånd och tog strid. Från alla sidor var målet detsamma: att försöka undvika en blodig, destabiliserande och ansvarslös konflikt. Sällan har FN kunnat vara så trogen de första orden i FN-stadgan – ”Vi, de förenade nationernas folk” – som under de dagarna.
Vi lyckades inte, men lärde oss en läxa. Ett sätt att se på hur världen borde vara organiserad trotsades visserligen på allvar av en koalition av stater, men sedan dess har detta synsätt emellertid storslaget bekräftats av den gemensamma erfarenheten så till den grad att de tidigare nitiska krigarna nu vänder sig till FN. Detta synsätt innebär för det första att krig absolut inte är ett sätt att lösa världens problem, för det andra att ingen nation, inte ens en supermakt, kan strunta i de globala utmaningar som det världssamfundet står inför och slutligen att det skall mer till för att bygga en fredlig värld än att agera mot terroristnätverk.
Om det tragiska dödläget i Mellanöstern till vår förfäran skulle bestå – tretton palestinier dödades i går i Gaza av ockupationsarmén och tio israeler dödades i morse av en självmordsbombare i Jerusalem, och det är saker som dessa som till varje pris måste stoppas – om den irakiska ockupationen fortsätter, liksom kriget i Tjetjenien och de förfärliga konflikterna i Afrika, om fredsplaner som den för Västsahara förblir ogenomförda, om förödmjukelse och hopplöshet fortsätter att näras av sociala och kulturella olikheter och om överträdelser mot mänskliga rättigheter fortsätter att fördärva världen, så kommer världen förmodligen inte att vara säker och ingen kommer att kunna njuta av ett fridfullt liv. Det ligger i allas vårt intresse att vara medvetna om detta och att vi alla har ett ansvar för att förändra situationen. Det, herr generalsekreterare, är vår tolkning av innebörden i den särskilda hedersbetygelse vi ger er och, via er, de oräkneliga andra som omfattar de universella värden som er organisation symboliserar.
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr generalsekreterare, mina damer och herrar! Jag erkänner att när jag lyssnade på er, herr generalsekreterare, ekade ett annat stort tal i mina öron. Nämligen det av Martin Luther King, som en gång i New York deklamerade: ”Jag har en dröm.” Och när jag lyssnade på er hade även jag en dröm, en dröm om att era ord om invandring väckte genklang hos alla ledamöter av detta parlament och inte förblev endast era.
Jag hade en dröm om att alla regeringschefer som säger att de beundrar er, beundrade vad ni just sade och era tydliga ord om invandring. Jag hade en dröm om att människor som lyssnar på er äntligen kunde uppskatta ert tal och er tydliga och mänskliga syn på invandring. Därför att, mina damer och herrar, det är meningslöst att ge Kofi Annan stående ovationer om vi i vårt dagliga arbete, våra resolutioner, våra lagar och i våra länder gör precis tvärtemot vad han ber oss om.
Och det är därför, som jag med beundran och glädje – även om jag erkänner att vår grupp var skeptisk till att ni tilldelades Sacharovpriset, då vi ville att det skulle gå till en man eller en kvinna från Iran eller Tjetjenien som kämpar för deras frihet – och eftersom ni har visat sådan klarsynthet här, ber er som Sacharovpristagare att se till att den turkiska regeringen släpper Leila Zana och att se till att den kubanska regeringen släpper taget om Sacharovpristagaren där. Framför allt ber vi er att se till att FN tar initiativ till att göra det möjligt för det judiska folket, som tvingades att emigrera från Europa eftersom de hotades av förintelse, att leva i fred och att göra det möjligt för det palestinska folket, som har rätt till en stat, att leva i fred. Det är denna uppfattning, denna styrka och er klarhet som inspirerar mig att hälsa er som mottagare av Sacharovpriset.
Pasqua (UEN ).
   – Herr generalsekreterare, herr talman, herr rådsordförande! Vårt stöd för FN:s val av er och era kolleger, främst bland dem Sergio Vieira de Mello, är bevis på vårt förtroende och vår höga aktning för er. Vi ville också tacka er för arbetet som ni gör i spetsen för denna organisation, och för att ni hjälper till att återställa och förstärka dess anseende. För allt detta tackar vi er.
Genom att välja er, väljer vi naturligtvis också era kolleger, alla de som betalade med sina liv för att fullgöra den roll som de valt i tjänsten för den hederligaste och ädlaste av saker. Till familjerna till dem som inte längre är med oss, önskar vi framföra vår solidaritet och visa vår respekt. Våra tankar och välgångsönskningar går också till alla de som skadades och som fortfarande uthärdar fysiskt lidande.
Ni talade nyss om invandringsproblemen, herr generalsekreterare. Det var rätt av er att göra så. Naturligtvis, detta är den utopi som kommer att hjälpa världen att gå framåt och vi är alla medvetna om detta. Emellertid, om ni tror att problemen i samband med invandring kommer att lösas enbart genom att försäkra att industriländerna öppnar sina gränser, tar ni fel. Självklart är detta nödvändigt, men det är inte lösningen på problemet.
Jag hade, herr generalsekreterare – men detta var kanske underförstått i era kommentarer – velat höra er fördöma globaliseringens ekonomiska följder och den obalans som detta skapar mellan industri- och utvecklingsländer.
Jag hade också velat höra er, herr generalsekreterare, uttrycka önskemålet att industriländerna skulle öka sitt bistånd eftersom det enda sättet att lösa problemet, eller i alla fall det huvudsakliga och mest enträgna sättet, främst är att ge alla de lidande i utvecklingsländerna medel till att leva ett normalt liv. Och det är därför som jag beklagar det faktum att alla industriländerna är så tystlåtna och så otroligt försiktiga i detta avseende. General de Gaulle sade vid ett tillfälle, att om vi alla hade ägnat en procent av BNP åt problemet, hade det till stor del varit löst. Nå, det är inte för sent att göra det. Och lika väl som att applådera er, vilket ni så väl förtjänar, kanske alla de som är här och i synnerhet de som innehar sitt ämbete via sina partier i de västeuropeiska regeringarna, kan inspireras till att handla enligt dessa föresatser.
Bonde (EDD ).
   – Herr generalsekreterare! Varje år försvinner 17 miljoner hektar tropisk skog. Vi förstör planetens biologiska mångfald med samma hastighet som dinosaurierna utplånades. Det finns över 110 miljoner aktiva minor, utspridda över 70 länder. Inom tio år har två miljoner barn dödats i krig eller av landminor. Varje dag smittas 8 000 unga människor med hiv. Över fyra miljoner unga människor har dött av aids. Tretton miljoner har förlorat sina mödrar eller båda föräldrarna, men 95 procent av dem lever i Afrika, så det är ju naturligtvis inte vårt problem. Eller är det?
När jag var ung drömde jag om att arbeta för FN och att kunna få spela min roll i förenandet av världens nationer i fred och samarbete. Jag är därför mycket glad över att jag vid talmanskonferensen kunde visa min grupps enhälliga stöd för FN. För aldrig tidigare har det funnits så många oskyldiga och utfattiga barn som behöver en hjälpande hand från oss i vår mysiga lilla hörna i den rika delen av världen.
Vi som sitter i parlamentet är möjligen oense om mycket, men vi kan alla instämma i att hylla er som generalsekreterare i vår gemensamma och världsomfattande organisation, FN. Ingen kan tro att FN:s blå baskrar har något annat uppdrag än fred. Jag hoppas därför att FN kan ges en gemensam och varaktigt militär styrka att utplacera, när alla fredliga medel har förbrukats.
Ni är inte bara generalsekreterare i ett säkerhetsråd vars medlemmar är oense, utan även i ett förändrat och dynamiskt FN. I krig måste ni vara överbefälhavare över alla generalerna, för utan FN:s tillåtelse borde det, återigen, vara förbjudet att gå ut i krig.
Det kanske låter naivt, men det är fortfarande min dröm att det en dag kommer att finnas så många troskyldiga människor i världen att vi inte kommer att tillåta förstörelsen av vår planet och att oskyldiga barn dödas av landminor, svält eller hiv. Vi skulle må bra av att överföra ett par hundra euro i bistånd från varje EU-ko till de vars nöd är större, nämligen medborgare som i dag måste lägga sina barn i något som inte är en säng, efter något som inte är ett mål mat och kanske med en sjukdom som gör att livet före döden blir alldeles för kort.
Tack, Kofi Annan, för att ni strider mer för världens viktigaste frågor än vad vi gör, och tack för ert rörande tal.
Dell’Alba (NI ).
   – Herr generalsekreterare! På medlemmarna av det italienska radikala partiets vägnar, vill jag först och främst upprepa hedersbetygelserna till minnet av Sergio Vieira de Mello och alla de som omkom tillsammans honom.
Vi välkomnar er uppmaning, herr generalsekreterare, om ett EU som är öppnare för invandring av män och kvinnor som har flytt från sina länder i ett försök att undkomma fattigdom och i många fall diktatur. När vi välkomnar dem, måste vi gå till botten med orsakerna som driver dem till att lämna sina länder. Med detta i åtanke, uppskattade vi mycket er förklaring för flera månader sedan av en idé som är både enkel och revolutionär. ”Demokrati och mänskliga rättigheter är nära sammanlänkade, trots att de är skilda begrepp. Demokrati, som i sig är en mänsklig rättighet, är underförstått i artikel 21 i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, men fungerar bara till fullo när andra mänskliga rättigheter respekteras.” Vi håller helhjärtat med er, herr generalsekreterare: demokrati är en universell värdering som alla människor har rätt till, och detta är utmaningen som vi måste anta i Mellanöstern, i Afrika och på annat håll.
Tillåt mig i detta sammanhang, herr generalsekreterare, att innan jag avslutar nämna frågan om utnämningen av FN:s människorättskommissarie. Som ni vet har en kandidat från EU, en parlamentsledamot, föreslagits på det italienska ordförandeskapets initiativ. Kandidaten har stöd av kommissionens ordförande och nyckelpersoner från alla unionens institutioner, liksom från andra länder och regionala grupper. Det faktum att vi har föreslagit en kandidat, visar EU:s åtagande att främja och stärka mänskliga rättigheter, rättsstatsprincipen och demokrati var än de överträds. Jag vill drista mig till att hoppas att ni kommer att välja denna kandidat. 
Brok (PPE-DE ),
   . – Herr talman! På vårt utskotts vägnar, vill även jag framföra våra gratulationer till Kofi Annan och alla de inom FN som arbetar för demokrati, fred och frihet, och vår uppskattning till alla dem som har gjort stora uppoffringar för dessa. Jag beklagar även det faktum att inhemska politiska omständigheter hindrar pristagarna från Kuba, Burma och Turkiet att vara med oss i dag.
Det vi måste göra, som jag ser det, är att påskynda demokrati och frihet över hela världen, eftersom mänskliga rättigheter å ena sidan och fred å andra sidan är beroende av demokrati och frihet. Utan de stöttepelarna är inga förbättringar hållbara. Under det korta samtal som utskottsledningen för utrikesfrågor kunde ha med er tidigare, blev det ännu tydligare för oss att Europaparlamentet och EU verkligen kan arbeta tillsammans med gemensamma projekt och att vi kan ha ett nära samarbete angående politiska frågor och budgetanslag, liksom inom många andra områden. Det kan vara frågor som rör vattenförsörjning, utbildning i utvecklingsländerna, infrastrukturåtgärder eller epidemibekämpning. Jag anser att om vi på detta sätt lyckas höja standarden i de mindre lyckligt lottade områdena i världen, kommer vi också att skapa de rätta villkoren för fred, frihet och mänskliga rättigheter, och det är av den orsaken som vi måste samarbeta inom detta område. Detsamma gäller för politiska mål och problemlösning, vare sig det är i Mellanöstern eller på Cypern.
Samtidigt som jag måste säga att jag lyssnade med stor beundran på vad ni hade att säga om migration, vill jag påpeka att migration är ett erkännande av misslyckande, då problem borde tas om hand där människorna faktiskt bor – det är där vi måste börja.
Talmannen.
   – Jag vill på parlamentets vägnar tacka rådet och likaså kommissionen, den höge representanten och Sacharovpristagarna för er närvaro i dag. Jag vill också tacka de anhöriga till offren för attentatet och de överlevande för deras mycket speciella närvaro här i dag. Och framför allt tackar jag er, herr generalsekreterare, för att ni kommit hit och för den maning till medvetenhet som ni riktade till oss i kammaren i dag.
