Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Rothe
Herr talman! Jag ber att mitt namn skall föras in på gårdagens närvarolista. Jag var bevisligen även här vid omröstningen med namnupprop men lät inte registrera mig.

Talmannen
Det skall vi göra, ledamot Rothe.

Evans, Jonathan
Herr talman! Jag undrar om det här kan vara ett lämpligt tillfälle att ta upp en fråga som kom upp i går under omröstningen.
Jag vill erinra om att en särskild omröstning genomfördes under sammanträdet, om mitt betänkande som antogs med en rösts övervikt. Jag vill inte ta upp den frågan på nytt. Ordförandeskapet förklarade frågan avslutad och det accepterar jag helt. Men efter det beslutet började en hel rad ledamöter i parlamentet att hävda att omröstningsapparaterna inte hade fungerat, och så vidare.
Sedan i går har jag tänkt att detta skulle kunna vålla allvarliga problem, om resultatet av en omröstning tillkännages och det i arbetsordningen inte finns någon bestämmelse som gör att frågan över huvud taget kan tas upp på nytt, med tanke på hur alarmerande ofta ett stort antal omröstningsapparater inte fungerar. Om ett tekniskt problem inträffade och ett helt röstblock i någon del av parlamentet inte räknades, skulle omröstningsresultatet skapa osäkerhet kring själva effektiviteten i de beslut vi fattar.
Jag undrar om det inte borde finnas någon bestämmelse om detta i arbetsordningen. Jag hoppas att ni tycker att detta verkligen är en ordningsfråga.

Talmannen
Jag kommer mycket väl ihåg detta förhållande, Evans, och vi kommer att ta upp det i presidiet. Naturligtvis kommer jag att meddela talmannen om detta inlägg från er sida.

Whitehead
Herr talman! I anslutning till den ordningsfrågan kanske det även bör erinras om att tolkarna är mycket snälla mot oss som ibland låter bli att översätta " min omröstningsapparat fungerade inte" med " jag fick den inte att fungera" .

Sturdy
Herr talman! Jag vill kommentera en fråga som rör dagens sammanträde i kollegiet, enligt artikel 38 eller 64 i arbetsordningen. Jag kräver att kommissionär Lamy inför parlamentet gör ett brådskande uttalande om varför han undviker parlamentsomröstning om ett dokument som går under namnet " everything but arms" .
Detta har djupgående konsekvenser för parlamentet, för AVS-länderna och för Europa som helhet. Jag säger djupgående konsekvenser, eftersom parlamentet vill ha ett ökat demokratiskt ansvar. Denna särskilda fråga kommer inte endast att påverka parlamentet, utan de flesta av unionens medlemsstater, i synnerhet de med produkter som bananer - som är högaktuella - ris och socker.
Lamy bör göra detta uttalande i dag, för att klargöra att vi verkligen har ett demokratiskt ansvar. Det verkar som om han inte alls vill diskutera frågan med parlamentet. Den är av största vikt.

Goebbels
Herr talman! Kollegan Evans återkom just till omröstningen i går förmiddag, framför allt den omröstning där vissa ändringsförslag godkändes med en marginal på bara en röst.
Jag tror att parlamentet gör rätt i att hålla sig till de nuvarande bestämmelserna, eftersom det väldigt ofta inte handlar om att apparaterna är trasiga, utan att det finns ledamöter som glömmer att rösta, vilket en annan kollega påpekade. Men vi skulle aldrig bli klara om man kunde ändra en röst i efterhand. Ett bra exempel på detta är den slutliga omröstningen om betänkandet av Evans. Om jag hade vetat att antalet nedlagda röster och nejröster tillsammans skulle bli fler än de positiva rösterna för betänkandet av Evans, skulle jag ha bett min grupp att rösta emot Evansbetänkandet, och då hade det inte antagits. Ni inser hur absurd situationen skulle bli om man kunde ompröva en omröstning, och jag tror det är en god idé att vi förblir de nuvarande bestämmelserna trogna.

Talmannen
Ärade kolleger, vi kommer hur som helst att ta upp detta vid nästa presidiesammanträde.

Evans, Jonathan
Herr talman! Jag ville bara klargöra för Goebbels att jag inte tar upp en fråga om enskilda ledamöter som pekar på problem som rör just deras apparat eller vad det nu är. Jag oroas över möjligheten att ett antal apparater kan upphöra att fungera och över bestämmelser som i det fallet skulle skapa osäkerhet kring parlamentets beslut.
Låt mig också försäkra Goebbels att jag inte har några invändningar mot att frågor beslutas med en rösts övervikt. Den brittiska labourregeringen fälldes med en rösts övervikt 1979 och jag invände aldrig mot det.
(Parlamentet justerade protokollet.)

Livsmedelssäkerhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0272/2000) av Bowis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens vitbok om livsmedelssäkerhet (KOM(1999) 719 - C5-0136/2000 -2000/2082(COS)).

Bowis
. (EN) Herr talman! Jag anhåller om att gå vidare med antagandet av mitt betänkande om vitboken om livsmedelssäkerhet. Det är ett stort nöje för mig att göra detta. Jag vill också ta upp de 19 ändringsförslag som föreligger om detta betänkande. Jag godkänner 16 av dem. De tre ändringsförslag jag inte godkänner är ändringsförslag 14, 16 och 17, och jag föredrar 15 framför 5 och 10 framför 6.
Som Feuerbach sade: " der Mensch ist, was er isst" , människan är vad hon äter. Vi är vad vi äter - och sorgligt nog stämmer det i mitt fall. Jag är uppenbart vad jag äter.
Allvarligt talat lider en del människor av långvariga sjukdomar till följd av dålig kosthållning, och vissa människor dör faktiskt av mat som förgiftar deras kropp. De senaste årtiondena har vi upplevt många skandaler. Olivolja, förgiftat vin, mineralvatten, nötkött, dioxiner och rötslam. Vi har lärt oss en ny vokabulär med e-kolibakterier, salmonella och listeria och så vidare. Vi har skrämts upp av skandaler som resulterat i oro, panik och offentliga utredningar. Våra väljare på olika håll i Europa förväntar sig att vi skall försäkra dem att maten de äter är oskadlig och att vattnet de dricker är drickbart. De har förlorat tilltron till det vanliga kontrollsystemet och kontrollmekanismerna som skall eliminera riskerna från " ax till limpa" , som uttrycket lyder.
Sanningen är att riskerna inte kan elimineras. Det ligger bortom vår förmåga. Risker kommer alltid att uppstå i samband med djurfoder och växtskyddsmedel i jordbruket, under bearbetningen av livsmedel, transporter, kylning, lagring och försäljning. Och sedan följer riskerna med in i vårt hem, in i våra kök, våra skafferier och fram till våra kunskaper om matlagning och våra vanor i dessa kök.
Även om vi inte kan eliminera riskerna kan vi åtminstone vidta åtgärder för att identifiera och hantera dem. Nya åtgärder krävs. Vi måste inrätta ett ramverk av lagstiftning, vägledning och bra metoder vad gäller livsmedel, djurfoder, växtskyddsmedel, dioxiner, märkning, tillsatser, nya livsmedel och så vidare. Jämsides med det ramverket behöver vi ett nytt organ för att återupprätta allmänhetens förtroende och medlemsstaternas respekt.
I mitt betänkande föreslås att en europeisk livsmedelsmyndighet skall inrättas, som skall vara stark, oberoende, objektiv, ansvarig, öppen och tydlig. Myndighetens tyngdpunkt måste ligga på säkerhet och dess metod måste vara vetenskaplig. Dess uppgift är riskbedömning och efterföljande råd om riskhantering. Kommissionens uppgift är riskhantering och kontroll. Parlamentets uppgift kommer att vara att granska och kontrollera båda.
Vi har ett system för tidig varning. Det behöver förbättras, men det kan endast ha en direkt ansvarsskyldighet inför parlamentet om det fortsätter att drivas i kommissionens regi. Fysiskt och operativt bör det emellertid vara nära knutet till den europeiska livsmedelsmyndigheten. Dess befogenheter bör utökas till att omfatta djurfoder såväl som livsmedel.
Direktören för den europeiska livsmedelsmyndigheten har en nyckelroll. Han måste utses av kommissionen, dock efter samråd med utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, och troligtvis även med andra utskott, såsom utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Det behövs en årsrapport och redovisning inför parlamentet och riskrapporter till kommissionen, parlamentet och rådet. Styrelsens sammansättning måste avspegla hela spektrumet av relevant erfarenhet från produktion, försäljning, konsumtion, juridik och så vidare. Vetenskapsmän måste avlägga en riskbedömningsrapport till styrelsen, som därefter skall säkerställa att rapporten är formulerad på ett för konsumenter begripligt sätt, lägga till eventuella rekommendationer om riskhantering och förelägga kommissionen och parlamentet denna rapport.
Vi behöver ett nära samarbete med nationella livsmedelsmyndigheter och internationella organ. Det krävs att arbetet i de nuvarande fem vetskapliga kommittéerna och i styrkommittén inordnas inom ramen för detta. Det kommer att ske vid ett mindre huvudkontor som skall drivas professionellt, vara tillgängligt för kommissionen och parlamentet, även om platsen ännu inte är fastställd.
Jag tackar mina kolleger i alla partigrupper och alla medlemsstater. Jag tackar dem för den konstruktiva dialog vi har haft. Jag tackar kommissionen och dess personal. Jag tackar rådet och det franska ordförandeskapet för det stöd de har uttryckt. Jag tackar parlamentets sekretariat. Vi har här ett förslag som kan bidra till att göra våra livsmedel säkrare och återupprätta allmänhetens förtroende i våra respektive nationer. Jag hoppas att parlamentet godkänner det.
(Applåder)

Ayuso González
(PPE-DE), föredragande av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. (ES) Herr talman, herr kommissionär! Det är svårt att inte vara överens med detta dokument som kommissionen har lagt fram för oss, för det är fullt av goda idéer och avsikter.
Föredragande Bowis har också utarbetat ett mycket bra betänkande, där betydelsen av en oberoende livsmedelsmyndighet med hög kompetens framstår tydligt, en myndighet som kan utföra riskbedömningar, men inte hantera dessa eller genomföra krishanteringen, vilket bör vara kommissionens befogenhet, liksom när det gäller lagstiftningsförslagen.
Parlamentet stöder såväl denna livsmedelsmyndighet som lagstiftningsförslagen som lagts fram för att garantera livsmedelssäkerheten, herr kommissionär. Men jag skulle vilja uppmärksamma en grundläggande fråga: det räcker inte med en så bra lagstiftnings som möjligt och en kompetent och oklanderligt vetenskaplig livsmedelsmyndighet.
Det kan uppstå andra livsmedelskriser och varje gång detta inträffar, äventyras konsumenternas säkerhet, institutionernas trovärdighet samt jordbrukssektorns och den agrara livsmedelsindustrins intressen för fara. Om krishanteringen dessutom brister, utvidgas problemet och förvärras på ett okontrollerbart sätt.
Livsmedelssäkerheten är inte någon sekundär fråga: Den påverkar folkhälsan och livsmedelsmarknadens stabilitet. Därför vill jag fråga kommissionen vad den tänker göra för att förverkliga vitbokens mål.
Erfarenheterna på senare tid har visat oss att krisen inte har brutit ut på grund av bristande vetenskapliga kunskaper eller bristande ad hoc-lagstiftning. Problemet har varit att någon har gjort sig skyldig till bedrägeri och har fortsatt med det på grund av bristande kontroll.
Det är fallet med det företag som tillverkade poliovaccin i Förenade kungariket med ett serum från kalvfoster, vilket är förbjudet sedan 1999, och med distributionen av tusen kilo kött från BSE-smittade djur i en fransk kedja för livsmedelsdistribution.
Jag vill helt enkelt säga, herr kommissionär, att förutom myndigheten, är det nödvändigt att kommissionens behöriga avdelningar, i samarbete och i samordning med medlemsstaterna, fastställer ett enhetligt och effektivt kontrollsystem för hela livsmedelskedjan och att nätverket av Europeiska unionens livsmedelslaboratorier förstärks och arbetet samordnas med kommissionen.
Jag hävdar att det är den bästa åtgärden eftersom det är en förebyggande åtgärd.

Corbey
energi. (NL) Herr talman! Kommissionens förslag och betänkandet av Bowis förtjänar vårt fulla stöd, livsmedlen måste vara säkra, livsmedlen måste också vara rena. Vi måste vara säkra på att BSE-kornas kroppar inte hamnar i näringskedjan. Vi måste kunna lita på att det vidtas åtgärder mot salmonella. Det förtroendet bryts dock gång på gång. Därför är de drygt åttio åtgärderna i vitboken mycket nödvändiga.
Inrättandet av den europeiska livsmedelsmyndigheten är ett viktigt steg i rätt riktning. Dess viktigaste uppgift är vetenskaplig rådgivning, diskussionen om livsmedelssäkerheten måste ju också vara ren. Känslorna svallar högt när det gäller mat: mot globalisering, mot storskalig produktion, mot genetisk modifiering, för lokala produkter, för tradition och för mångfald. Det är ofta berättigade känslor, men vi måste se till att de inte blir en täckmantel för protektionism. Vi får inte förneka utvecklingen av färdiglagad mat utan just stå för ett pro-aktivt synsätt. Den nya maten måste ha kvalitet, ingredienserna måste kunna spåras, etiketten måste ge ärlig information. Konsumenterna förtjänar att få välja. Livsmedelsmyndigheten måste se till att både medborgare och beslutsfattare får objektiv information.
Som föredragande av yttrandet från utskottet för industrifrågor vill jag betona ett par punkter. Beslutsprocessen måste vara klar och öppen. Dubbelt arbete och dubbel vetenskaplig forskning måste förebyggas, samarbete mellan de nationella forskningsinstitutionerna och det gemensamma forskningscentret alltså. Vidare är livsmedelssäkerhet en fråga för hela livsmedelssektorn, från lantbrukaren till tallriken. Det är mycket viktigt med en bra kommunikation mellan konsumenter, producenter, detaljhandel, arbetstagare och transportfirmor. Uppmärksamhet för mångfalden i små och medelstora företag. Stränga krav och bra kontroll kan vi inte vara utan, men i det sammanhanget måste konkurrensförhållandet också vara rent.
Avslutningsvis vill yrkar utskottet för industrifrågor för en strategi för tredje land och kandidatländer. Livsmedelssäkerhet är en världsomspännande uppgift, och vi får inte utestänga oss från producenter i Förenta staterna eller från utvecklingsländer. Vi måste arbeta för en gemensam dagordning.
Herr talman! Jag skulle gärna vilja tacka föredraganden för hans konstruktiva bidrag och för hans villighet att godta yttrandena från de övriga utskotten.

Gebhardt
- (DE) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har gjort en grundlig granskning av vitboken om livsmedelssäkerhet. Det har kommit till liknande slutsatser som det ansvariga utskottet. Vi håller också med kommissionen om att livsmedelssäkerheten är en fråga som ligger i medborgarnas intresse och måste ägnas särskilt stor uppmärksamhet. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har därför lagt fram en rad förslag som också finns med i Bowis betänkande.
Låt mig i all korthet ta upp två huvudfrågor. För det första: Det råder inga tvivel om att lagstiftningen i fråga om livsmedelssäkerhet och djurfodersäkerhet måste förenklas. Vi förväntar oss därför att Europeiska kommissionen föreslår principiella rättsliga ramar. Inom dessa ramar måste motsvarande rättsliga akter inordnas systematiskt, så att hälsoskyddet framhävs som ett övergripande mål.
För det andra: Europas medborgare har rätt att kräva att deras hälsa är den främsta prioriteringen. De kan dessutom kräva ett stort mått av medbestämmande gentemot sitt parlamentet, när det handlar om livsmedels- och djurfoderssäkerhet för att skydda deras hälsa. Därför kan den planerade europeiska livsmedelsmyndigheten endast inrättas mot bakgrund av artikel 95 och 152 i EG-fördraget, och uppmärksamheten skall då särskilt riktas mot myndighetens befogenheter.

Grossetête
Herr talman! Först vill jag varmt gratulera föredraganden Bowis, men även säga till kommissionär David Byrne att vi uppskattar det arbete han har föreslagit oss med denna vitbok samt de förbindelser som han upprätthåller med parlamentet, i syfte att för framtiden förbereda bästa möjliga lagstiftning på området för livsmedelssäkerhet.
I dag diskuterar vi en vitbok och det ligger i vårt intresse att fastställa ett antal allmänna principer. Enligt min mening måste den framtida europeiska livsmedelsmyndigheten ha ett mycket väldefinierat uppdrag. Uppdraget skall gå ut på att bedöma och identifiera risker genom en samordning med befintliga nationella organ. Viktigt att klargöra är dock att det är de politiska institutionernas sak att varna och att genomföra åtgärder. Det är här Europeiska kommissionen, rådet och Europaparlamentet skall ingripa.
Den andra principen: det är viktigt att denna myndighet verkligen blir oberoende och att vi garanterar detta oberoende. Därför är det grundläggande att myndigheten själv skall kunna ta upp frågor till behandling. Myndigheten måste vara oberoende gentemot medlemsstaterna, EU-institutionerna och livsmedelsindustrin.
Jag tog mig friheten att lämna in ett ändringsförslag om rangordningen av risker. Jag har för övrigt haft tillfälle att tala med kommissionär David Byrne. I vissa fall kan man konstatera att befolkningen uppfattar eller får för sig att det föreligger en risk. Det kan helt enkelt vara en fråga om rykten, och vår skyldighet, vårt ansvar, är att informera för att slå hål på sådana rykten och återge konsumenterna ett förtroende.
När vi konfronteras med en möjlig risk är det viktigt att vi håller oss till försiktighetsprincipen. Och i händelse av en verklig risk måste vi snarast vidta förebyggande åtgärder.
För att avsluta: den europeiska livsmedelsmyndighetens verksamhetsområde bör begränsas till livsmedelssäkerhet. Det får inte bli tal om att den skall ägna sig åt kvaliteten på eller märkningen av produkter. Man bör inte blanda ihop bedömning av risker på livsmedelsområdet och det som rör produktkvalitet. Under alla omständigheter har Europaparlamentet och Europeiska kommissionen en orubblig vilja att återupprätta konsumenternas förtroende.

Whitehead
Herr talman! Ganska ofta får en kollega i parlamentet ett betänkande och man avundas honom eller henne. När det är dags att lägga fram betänkandet avundas man dem inte längre. Så är inte fallet med Bowis. Han har genomfört hela denna debatt med avsevärd elegans, charm och kompromissvilja, och därför kunde utskottet anta 12 kompromissförslag om ändringar, som stöds av så gott som samtliga politiska grupper.
Nu i veckan har vi fått en skarp påminnelse om varför vi alla är här och varför denna lagstiftning genomförs, i rapporten i mitt eget land - Phillips undersökningskommitté som utreder BSE-katastrofen, rättare sagt BSE-skandalen. Att detta inträffade i vårt lands boskapsbesättning berodde på slarv och inför världens ögon kommer de ansvariga, tjänstemän såväl som ministrar att ställas till svars. Den dagen kommer vi inte att känna någon särskild stolthet över våra tidigare rutiner. Dessa rutiner har nu ändrats och bytts ut och vi har vår egen livsmedelsmyndighet, Food Standards Agency. Att Europaparlamentet inför ett sådant organ som en av en rad liknande åtgärder, för att öka vår omsorg om livsmedelssäkerheten inom Europeiska unionen, är en positiv fortsättning på vad som har varit en ledsam saga.
Jag skall i korthet nämna de viktigare ändringsförslag som jag överlämnar till parlamentet och som jag hoppas kommer att röstas igenom i dag. Självklart är namnet viktigt och det har Bowis godtagit. Detta måste benämnas en " myndighet" , eftersom ordet på engelska och de flesta andra språk betecknar ett organ som har befogenheter och förmåga att i olika skeden av riskbedömningsprocessen använda sitt omdöme på bästa sätt, och inte enbart vara ett redskap för vad andra vill att det skall göra. Ett av de ändringsförslag som gick igenom gav myndigheten rätt att utfärda egna initiativbetänkanden. I den fortfarande infekterade frågan om hur långt vi bör gå i att låta det titta på födointag och erbjuda rådgivning och rådfrågas av dem som i huvudsak ägnar sig åt riskhantering, har vi även sagt att även dessa frågor åtminstone bör ligga inom ansvarsområdet för livsmedelsmyndighetens yttranden och rådgivning, i frågor som rör säkerhet.
Vi har även sagt att nationella livsmedelsmyndigheter och konsumentorganisationer i unionens medlemsstater fullt ut bör rådfrågas under de processer vi nu drar igång. Detta för att vi behöver allmänhetens, aktörernas och naturligtvis medlemsstaternas fulla stöd och tyngd för denna myndighet. Det innebär att de måste acceptera att systemet för tidig varning omedelbart måste förbättras och utvidgas till att omfatta djurfoder. Ändå har vi så sent som i denna vecka, då infekterat nötkött i Frankrike tog sig hela vägen fram till hyllorna på Carrefour, sett ytterligare ett exempel på hur svårt det är att få fast dem som föga bekymrar sig om livsmedelssäkerhet.
Vi vill att den europeiska livsmedelsmyndigheten skall ha en styrelse med en jämn fördelning av personer från konsumentsidan, folkhälsoområdet och kunnande inom alla möjliga områden av jordbruket och vetenskapen. Vi vill att de skall vara människor som vi kan respektera och som kan avge en intresseförklaring. Givetvis kommer många av dem att ha haft förbindelser med livsmedelsindustrin, och förbindelser med vetenskapen. Det är förståeligt och naturligt, men vi måste veta hur och vem och var och vi bör få möjlighet att göra det.
Vi vill få en årlig rapport till parlamentet och vi vill att direktören när han eller hon har utsetts skall stå till förfogande för utskottet för miljö liksom för utskottet för jordbruk och för hela detta parlament och avlägga rapport. När så har skett vill jag påstå att det finns en sista sak för oss att göra. Vi måste tålmodigt vänta tills kommissionen lägger fram lagstiftning i andra frågor som rör livsmedelssäkerhet - PCB-normer, livsmedelsmärkning, märkning vad avser livsmedelsallergier, åtgärder vad avser riktlinjer för kosthållning och den ändring av lagstiftningen som krävs i fråga om bearbetad barnmat för spädbarn och småbarn. Dessa åtgärder är intimt sammanlänkade med livsmedelsmyndighetens kommande verksamhet.
Slutligen kommer vi även att stödja ett antal nya ändringsförslag, i första hand ändringsförslag 11-13 och 7-9, och vi vill ha en fri omröstning om ändringsförslag 14. Vi anser att en del av de övriga ändringsförslagen är överflödiga, men allmänt sett bör det breda samförstånd som hela tiden rått i parlamentet om detta betänkande klara sig igenom omröstningen.

Paulsen
Herr talman! Bowis har på ett utomordentligt sätt varit föredragande i denna stora och komplicerade fråga.
Egentligen är det en hel del lika viktiga och till synes motstridiga mål som skall uppnås i detta livsmedelssäkerhetsärende. Det handlar bland annat om säkerhet. I det sammanhanget skulle jag vilja tala till förmån för den billiga maten, den som barnfamiljer köper, och den som barn och ungdomar äter.
Det handlar även om frihet att utveckla maten och livsmedelssektorn, men även om bevarandet av Europas kulturarv. En central del i detta inbegriper att säkerställa att det rika arvet av traditioner kan få finnas kvar. Därför vill jag ge mitt stöd till ändringsförslag 15.
Jag anser dock att en fråga inte tagits upp ordentligt till diskussion, nämligen nödvändigheten av att ett enhetligt regelverk följs upp av en enhetlig och genomgripande kontroll. Glöm inte att livsmedelssektorn totalt sett är den största arbetsplatsen i Europeiska unionen! Vi måste se till att regelverket följs på samma sätt över hela unionen! Annars rubbar vi både säkerheten och den inre marknadens fria konkurrens!
Jag skulle vilja repetera detta: se till att regelverket efterlevs ordentligt, från syd till nord!

Staes
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Der Mensch ist, was er isst, människan är det hon äter. Det, kolleger, var faktiskt de första ord jag sade vid mitt jungfrutal i samband med den belgiska dioxinkrisen. Det är också de ord som kollega Bowis började sin motivering och sitt anförande med. Det visar också att Bowis och jag tillsammans med hela utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor till största delen är inne på samma linje och jag tackar Bowis för det mycket konstruktiva samarbetet de senaste månaderna.
Jag vill göra fyra kommentarer. I betänkandet görs mycket riktigt åtskillnad mellan å ena sidan riskbedömning och å andra sidan riskhantering. Mot den bakgrunden vill jag allra först säga att möjligheten att garantera livsmedelssäkerheten står och faller med att myndigheterna organiserar starka kontroller och de kontrollerna är lika starka som den svagaste länken. Om den svagaste länken bryts av så rasar kontrollen samman som ett korthus. Det betyder alltså att alla kontrollenheter måste ha ett bra samarbete och ofta ägnas i det sammanhanget för litet uppmärksamhet åt de kontrollenheter som skall kontrollera djurläkemedel; i mitt land är det läkemedelsinspektionen. Jag beklagar därför också att den enheten i mitt land mycket litet eller inte alls engageras i hur den federala myndigheten för livsmedelssäkerhet fungerar i framtiden. Av erfarenhet vet vi ju att en dålig kontroll på djurläkemedel och dålig kontroll på veterinärernas ordinationsrutiner kan leda till skandaler. Det måste alltså uppmärksammas.
För det andra så står det tydligt i Bowisbetänkandet att den europeiska livsmedelsmyndigheten ansvarar för riskbedömningen. Vi måste ha helt klart för oss att den myndigheten endast kommer att fungera som en stark partner i debatten om livsmedelssäkerheten efter att under de kommande åren ha skaffat sig tillräcklig respekt. Den respekten kommer, inte genom lagar, inte genom regler utan genom integritet, genom akademisk toppkvalitet, genom självständighet, genom ansvarsskyldighet, genom öppenhet och genom begriplighet. Därför yrkar jag för att även minoritetsståndpunkterna alltid offentliggörs vid en avvägning mellan vetenskapliga åsikter. Vetenskap är ju, kolleger, inte något statiskt utan befinner sig ständigt i rörelse och debatten om de sex amerikanska hormonerna har givit tillräckliga bevis för det.
Kolleger! Jag är också nöjd med synsättet från lantbrukare till tallrik och från räfsa till gaffel. Jag skulle till och med vilja gå ännu längre och yrka för ett synsätt som går från frö till sked. Det betyder att alla produkter måste granskas vid en kontroll av livsmedelssäkerheten och jag hänvisar i det avseendet till punkt 11 i resolutionen.
För det fjärde, betonar parlamentet mycket riktigt i punkt 17 att rapid alert system måste utökas att gälla alla aspekter av livsmedelssäkerheten, inbegripet djurfoder, och med rätta yrkar vi då också för ett snabbt införande av en positiv förteckning, herr kommissionär!.
Kolleger! Det här är bara början, vi har fortfarande en lång väg att gå. Vi måste inse att konsumenten måste återfå förtroendet för maten och att det är en grundläggande mänsklig rättighet. Jag hoppas att vi de kommande månaderna och åren kommer att följa kommissionen mycket nära vid genomförandet av vitboken.

Papayannakis
Herr talman! Inledningsvis vill jag nämna att naturligtvis även vi stöder alla de kompromissinriktade och utarbetade ändringsförslag som vi fattat ett gemensamt beslut om i miljöutskottet, och jag hoppas att de kommer att röstas igenom även här. Likafullt, herr talman, låt mig betona en eller två punkter. Vi debatterar en fråga som med all önskvärd tydlighet synliggör hur ansvarslös och ihålig den debatt är som vi för om Europas enande. Men det är egentligen inte så konstigt. Det finns naturligtvis ingen möjlighet för denna typ av institution att trygga livsmedelssäkerheten om det inte finns ett starkt politiskt stöd.
Herr talman! Det handlar om lagstiftning, främst tillämpning, det handlar om att bemöta faror, om åtgärder, om att ändra politik, det handlar om att jämföra med importen: att kontrollera säkerhetskvaliteten på de varor som förs in utifrån. Jag ställer frågan: Vem skall utföra detta? De nationella myndigheterna? Men de kriser som hittills har uppstått har vanligtvis bemötts av medlemsstaternas myndigheter. Jag erinrar mig Storbritanniens politik rörande hjärnskador när detta var aktuellt. Vilken är den institution som är i stånd att, på de europeiska medborgarnas vägnar och fullt ut, utföra kontroller, granska och föreslå åtgärder? Bara för att ta ett litet exempel: Jag skulle t.ex. gärna vilja veta vad en sådan institution skulle ha gjort under galna ko-sjukan i Storbritannien, dioxinskandalen i Belgien, den genmanipulerade bomullen och produkter av denna, bomullsolja osv. i Grekland? Jag tror inte att det skulle vara speciellt mycket.
Om denna organisation sålunda inte närmar sig de standarder som skulle göra den till en organisation med möjlighet att påverka politiken, tror jag inte att den kommer att kunna utföra speciellt mycket. I bästa fall kan den komma att stå nära miljöbyrån, som utför ett utomordentligt upplysningsarbete, men som också hävdar att miljösituationen i Europa inte förbättras.

Thomas-Mauro
Herr talman, mina kära kolleger! Vårt Europa skakas regelbundet av allvarliga folkhälsokriser. Dessa kriser, t.ex. BSE- och dioxinkrisen, har blivit ett verkligt samhällsproblem och leder till att konsumenternas förtroende för livsmedelsprodukter sjunker. Den allra senaste händelseutvecklingen har påmint oss om detta.
Medlemsstaterna har gjort en bedömning av detta, t.ex. Frankrike, som har skapat ett nationellt livsmedelsorgan. I dag föreslår Europeiska kommissionen att inrätta en europeisk livsmedelsmyndighet, som skall ha i uppdrag att analysera alla folkhälsorisker.
Goda vetenskapliga kunskaper är med all säkerhet en förutsättning för att lättare kunna bedöma de risker som är förenade med livsmedelskedjan, från grep till gaffel. Alla initiativ som bidrar till ökad kunskap om sådana risker går därför i rätt riktning. Men är det inte att angripa problemet i fel ände? Som så ofta förr föreslår kommissionen att vi skall skapa regler för att undanröja eller mildra de ödesdigra konsekvenserna av en politik som kommissionen ofta är medansvarig till, men ifrågasätter inte på något sätt sina allmänna riktlinjer. EU:s krav på spårbarhet, en bra åtgärd, har därför blivit ännu viktigare med tanke på att vi har slopat kontrollerna vid våra inre gränser, eller vid gemenskapens gränser. På samma vis försöker unionen skydda den biologiska mångfalden och ekosystemen med hjälp av direktiven om livsmiljöer och om fåglar, men ifrågasätter inte strävan efter en produktivitet inom jordbruket, trots att man vet att det, tillsammans med urbaniseringen, är huvudorsaken till ekosystemens obalans.
Det är just denna strävan efter produktivitet som ökar livsmedelsriskerna: specialiseringen inom jordbruksföretag, varav merparten bedriver ett intensivt jordbruk; kravet på att anpassa sig efter priserna på den amerikanska marknaden - och därmed strävan efter lägsta möjliga kostnader, framför allt för djurfoder; de ibland långväga transporterna och de olika länkarna i livsmedelskedjan från gård till bord. Alla dessa faktorer utsätter folkhälsan för risker, men man föredrar att bota det onda i stället för att varna om det i förväg. Det är allvarligt.
Under dessa omständigheter har den europeiska livsmedelsmyndigheten icke desto mindre en roll att spela när det gäller vetenskapliga riskanalyser. Men vi måste se till att det blir medlemsstaterna som skall hantera sådana risker och tillämpa försiktighetsprincipen på ett förnuftigt och balanserat sätt. Det är en garanti för effektivitet. För vem skulle bättre än medlemsstaterna kunna genomföra lämpliga lokala kontroller? Vem kan bättre än staterna urskilja verkligt farliga produkter från dem som tillhör våra olika livsmedelskulturer men inte uppvisar en nollrisk för hälsan? Denna nollrisk finns för övrigt inte och är dessutom inte nödvändig, eftersom aseptik inte är en garanti för livsmedelssäkerhet. Vem kan slutligen bättre än staterna informera befolkningen om vilka risker som hänger samman med olika produkter?
Låt oss därför inte ge den europeiska livsmedelsmyndigheten något annat uppdrag än att göra vetenskapliga försök, i förbindelse med de nationella organen. Låt oss kräva att denna myndighet skall bedriva spetsforskning och vara oberoende. Låt oss begära att myndigheten utfärdar rekommendationer till de politiska myndigheter som ansvarar för riskhantering. Och låt oss följaktligen inte låta den ta initiativ till att varna och informera allmänheten.
Vi får slutligen se till att våra metoder för att framställa livsmedel inte blir likriktade. Alla våra länder, Frankrike i synnerhet, är stolta över sin gastronomiska kultur och produkter från den egna jorden. Det är denna mångfald som också utgör Europas rikedom och livskvalitet. Låt oss se till att slå vakt om den.

Farage
Herr talman! Det är tydligt att det finns avsevärd entusiasm för inrättandet av en europeisk byrå för livsmedelssäkerhet, som vår föredragande föredrar att kalla det. I Förenade kungariket har vi nu, som i många andra länder, inrättat vår egen byrå under liknande entusiasm.
Verksamheten inleddes i år och många hade höga förväntningar på den. I och med de ambitiösa förslagen från Byrne förefaller det som om detta nationella initiativ kommer att införlivas i EU:s strukturer. Vi tackar Bowis för den saken. I sitt betänkande slår han fast det brittiska organets underordnade karaktär, när han påpekar att det är " ytterst viktigt att kommissionen samordnar sina olika avdelningar, inbegripet... de nationella livsmedelsmyndigheterna." Inom parentes måste jag uttrycka min förvåning över hur en konservativ parlamentsledamot så till synes lättvindigt anammar att ännu en brittisk institution sugs upp, när hans parti står på en plattform som innebär att man motsätter sig ökad integration.
Icke desto mindre kan det komma som en överraskning för ledamöterna att jag stöder idén med en alleuropeisk strategi för livsmedelssäkerhet, som ryms i idén med en europeisk livsmedelsmyndighet. Trots att jag så ofta stämplas som " isolationist" av mina brittiska kolleger, har jag inga problem med att erkänna att bakterier inte känner några gränser. Men om bakterier inte respekterar nationella gränser kommer de givetvis inte att respektera EU:s gränser, och gör det inte heller.
Trots entusiasmen för ännu ett EU-organ, måste därför varje effektivt kontrollprogram se bortom det snäva synfält som endast omfattar 15 länder. Det måste anlägga ett bredare perspektiv. Här är vi lyckligt lottade. Sedan 1984 har vi haft Världshälsoorganisationens högeffektiva övervakningsprogram för kontroll av infektioner och förgiftningar via livsmedel i Europa, som har sitt säte vid Ostertag-institutet i Berlin.
Till skillnad mot de småskurna européer som så ofta står bakom detta EU-projekt, omfattade WHO:s idé om Europa intressant nog ursprungligen 32 länder. Det inbegrep forna Sovjetunionen och har sedan dess utvidgats till att omfatta alla länder från Uralbergen till Atlanten, från Island till Israel. WHO täcker hela Europa men har därutöver ett vidare ansvarsområde som sträcker sig över hela planeten, vilket är viktigt. Om man kartlägger de största sjukdomar som spritts via livsmedel och som för närvarande påverkar Europa, har de i själva verket till största delen först uppträtt på de amerikanska kontinenterna.
För att bara nämna ett exempel uppstod troligen det nya hotet från e-kolibakterien O157 i Sydamerika. Det spred sig sedan till USA, för att fortsätta till Kanada, och därefter till Australien och Japan, innan större utbrott inträffade på det europeiska fastalandet - varav det första i Tyskland. En följd av detta är att många av de kontrollinitiativ som senare har antagits i Europa har sitt ursprung i andra länder, främst USA. Riskbedömningen måste börja där problemen börjar. Om man erkänner behovet av ett gränsöverskridande organ för att komplettera enskilda organs ansträngningar - och det gör jag förvisso - måste därför varje sådant organ ägna sig åt mer än Europa. Det måste ha en global räckvidd och samla in uppgifter globalt. Det är precis vad WHO gör åt oss - med sina regionala organisationer arbetar WHO på ett helt integrerat sätt. Detta kan inte åstadkommas genom en EU-organisation.
Med tanke på att WHO-programmet fortfarande åtnjuter tillräcklig finansiering och stöd, verkar det inte finnas något som helst behov av ytterligare en byrå, i synnerhet inte med så begränsad räckvidd som Europeiska unionens 15 medlemsländer. Livsmedelssäkerheten är alldeles för viktig för unionen för att förvandlas till ännu en ursäkt för EU:s integration. Detta visar på den allra sämsta sidan hos Europeiska unionen, eftersom synsättet bottnar i kontrollsjuka.

Raschhofer
Herr talman, kära kolleger! Vitboken om livsmedelssäkerhet är det svar som borde ha kommit för länge sedan på sådana incidenter som BSE- och dioxinkrisen, som har gett upphov till en stark osäkerhet och ett minskat förtroende bland konsumenterna. Det är två frågor jag finner särskilt angelägna. För det första: Att skapa ett europeiskt nätverk med forskningscentrer är en nödvändighet för att uppnå målet. Dubbel behörighet och överskridanden av befogenheter mellan den framtida europeiska livsmedelsmyndigheten och exempelvis kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i Dublin måste undvikas. Inte bara kommissionen utan även alla medlemsstaterna måste ha en laglig möjlighet att anlita denna myndighet. Det är förnuftigt, så att den europeiska livsmedelsmyndigheten också kan verka oberoende av kommissionen och därigenom - om det skulle krävas - hantera kriser så snabbt som möjligt. De förutsättningar under vilka myndigheten kan anlitas måste fastslås så att garantier skapas för ett effektivt och snabbt agerande.
För det andra: Det måste för alla livsmedel inrättas ett system som gör det möjligt att spåra livsmedlens innehåll till deras primärkälla. Den principen måste följas konsekvent i den planerade granskningen av gemenskapens bestämmelser för märkning. Endast på det viset kan konsumenternas förlorade förtroende för livsmedelsproduktionen återställas.

Müller, Emilia Franziska
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Bowis har som föredragande framställt ett utmärkt betänkande och jag kan bekräfta hans uttalanden på många områden. Inrättandet av en effektiv och oberoende europeisk livsmedelsmyndighet är mycket välkommet, även med tanke på skandalerna hittills på livsmedelsområdet.
Livsmedelssäkerhet är en grundförutsättning för konsumenten, för konsumenterna vill äta sunt och det måste vi se till att de kan göra. Myndighetens huvudsakliga uppgifter är därför riskbedömning och riskkommunikation, ett system för tidig varning med hjälp av de fem livsmedels - och djurfoderkommittéerna, ett optimalt offentligt arbete med konsumenterna i frågor som rör livsmedel och säkerhet, ett optimalt nätverk med vetenskapliga institutioner och kontrollorgan i medlemsstaterna, för att även garantera kontrollen på plats från producenten till konsumenten.
För att återställa och stärka konsumenternas förtroende skall livsmedelssäkerheten och -bestämmelserna beaktas inom gödningsmedels-, växtskydds-, läkemedels-, miljö- och avfallslagstiftningen. En tillförlitlig riskbedömning kräver omfattande analyser och referensmätningar. För att forskningsresultaten skall vara jämförbara i hela Europa måste de mätmetoder som tillämpas standardiseras och harmoniseras. Det förutsätter en särskild infrastruktur för undersökningar av livsmedel och i synnerhet giftiga ämnen i djurfoder. I Gemensamma forskningscentrets institut för hälsa och konsumentskydd (Institute for Health and Consumer Protection) genomförs redan nu i hela Europa kvalitets- och säkerhetskontroller även av livsmedel, kontroller äger rum bland annat av kontaminering av livsmedel och referensmätningar görs av jordbruksprodukter och livsmedel.
Alla dessa åtgärder kräver omfattande finansiella medel. Därför är det också vettigt att dra nytta av och eventuellt bygga ut de institutioner som redan finns i Europeiska unionen och ställa de finansiella medel som krävs till förfogande fram till år 2002. Jag har lagt fram ett förslag i den frågan och ber er stödja det förslaget.

Roth-Behrendt
Herr talman! När endast 19 ändringsförslag har lagts fram i plenum i en såpass komplicerad fråga som denna, som snabbt engagerar alla och sätter blodet i svallning, är det ett bevis på det förtroendefulla och utmärkta förarbete som föredraganden, men även övriga grupper i utskottet, har gjort. Det tackar jag föredraganden för.
Vitboken är absolut inte lösningen på någon av kriserna. Vitboken är kommissionens länge efterlängtade arbete med en grönbok, som lades fram redan för flera år sedan. Vi bör också påpeka, precis som några av de föregående talarna har gjort, i synnerhet Whitehead och Gebhardt, att vitboken är mycket mer än ett nytt regelverk i unionen. Vitboken måste till exempel se till att villkor skapas som möjliggör säkra livsmedel. Om vi inte lyckas modernisera systemet för tidig varning och låta det fungera, är det mycket vi inte behöver fundera vidare över. Om vi inte lyckas göra medlemsstaterna delaktiga i ansvaret för systemet för tidig varning kommer vi att få problem. Vi måste låta en strängare lagstiftning, strängare direktiv och strängare kriterier gälla för djurfoder. Vi måste bli mycket strängare beträffande reglerna för hygien vid framställningen av djurfoder, men även vad gäller kontrollerna. Om vi inte får ett nytt ramdirektiv är det mycket på området livsmedelssäkerhet som vi inte kan ta på allvar. Kommissionen har med sina drygt 80 förslag - nya sådana eller ändringsförslag - lagt fram ett mycket ambitiöst program. Jag kan se att kommissionen redan är verksam på vissa punkter. Jag anser att vi är på god väg.
Vi talar naturligtvis alla i första hand om den nya livsmedelsmyndigheten. Vi har i utskottet kommit överens om vad denna nya myndighet får och inte får. Men jag vill också säga: livsmedelssäkerheten är viktig! Redan nu finns det vetenskapliga organ i unionen som ser till detta. Men om vi inte lyckas se till att lagstadgade kontroller faktiskt äger rum på plats i medlemsstaterna, om vi inte lyckas ålägga medlemsstaterna att uppge vem som kontrollerar vad, när och hur ofta, då kan vi inrätta tjugo nya myndigheter i Europeiska unionen utan att det sker några förändringar beträffande livsmedelssäkerheten. Det måste vi också ha i åtanke. Då är en ny myndighet, oavsett vad den kallas, endast lurendrejeri och ett alibi. Då kan en sådan ny myndighet vara till glädje i något land och på någon ort, men i övrigt sker inte något och talesättet " tåget har gått" eller " ingen bryr sig" skulle då vara passande. Regler för hygien och kontroller på plats, det är tidens motto. Det som där behövs är inte så mycket vi och kommissionen utan där behövs medlemsstaterna, för de har inte skött sina uppgifter hittills.
(Applåder)

Olsson
Herr talman! Jag känner mig glad och tacksam idag, både gentemot kommissionen därför att man har inlett arbetet med bättre livsmedelssäkerhet, och mot gentemot Bowis och hela utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag är tacksam för det goda samarbete vi har haft och för den kompromissvilja som har visats för att få fram ett bra betänkande. Nu hoppas vi på parlamentets stöd, och vi hoppas att rådet och kommissionen accepterar våra förslag.
Livsmedelsmyndigheten måste tillsammans med byrån för livsmedels- och veterinärfrågor, andra vetenskapliga organ och nationella myndigheter skapa ett heltäckande system. Precis som Paulsen sade måste alla medlemsländer och alla företag, av vilka många är multinationella, följa lagstiftningen. Om så inte är fallet måste det finnas ett sanktionssystem på EU-nivå. Därför jag vill ta upp ändringsförslag nummer 16. När livsmedelssäkerheten hotas ställs både människors hälsa och den gemensamma marknaden på spel. Vi måste följaktligen göra sådana förändringar i EU-fördraget att kommissionen ges sanktionsmöjlighet på livsmedelsområdet, precis som man idag har på konkurrensområdet. Livsmedelsmyndigheten bör kunna ge kommissionen förslag på lämpliga åtgärder i detta sammanhang.

Schörling
Herr talman! Även jag har nöjet att först berömma kommissionen för dess vitbok om livsmedelssäkerhet, vilket är ett bra förslag, men även Bowis, för att han på ett utmärkt sätt har förbättrat och skärpt detta förslag genom sitt arbete. Dessutom har han publicerat ett dokument vars resolution är konkret, och vars motivering är både lättläst och humoristisk. Det är inte ofta vi läser sådana texter här i parlamentet!
Min grupp delar kommissionens och föredragandens åsikt om hur ansvarsfördelningen för den oberoende myndigheten för livsmedelssäkerhet skall se ut. Vi anser att den skall ha som huvuduppgift att bedöma riskerna för livsmedelssäkerhet, och att vetenskaplig rådgivning skall vara kärnan i verksamheten. Naturligtvis måste lagstiftningen också stärkas och hela livsmedelskedjan täckas genom att synen på livsmedel genomsyras av försiktighet och ansvar, vilket alla måste ställa upp på. Livsmedel måste även produceras efter så ekologiska principer som möjligt.
Egentligen behöver vi en heltäckande strategi för hur vi skall hantera livsmedel från ax till limpa. Det handlar om frågor som GMO, tillsatser, märkning och så vidare. Jag hoppas att kommissionen verkligen ser till detta.
Min grupp stöder de flesta ändringsförslagen. Särskilt viktigt tycker jag att ändringsförslag 17 är. I detta ändringsförslag står det att konsumentorganisationerna skall rådfrågas. Då det i skäl J nämns att näringslivet och livsmedelsproducenterna skall rådfrågas, anser jag att det krävs balans på detta område.

Fiebiger
Herr talman! Den stora förekomsten av livsmedelsskandaler, debatten om användningen av genteknik i livsmedelsproduktionen har lett till att det nuvarande systemet för livsmedelssäkerhet har ifrågasatts. Högsta standard för livsmedelssäkerheten rimmar inte med ett minskat konsumentskydd. Därför behövs det något annat, det är även min uppfattning. Däremot förespråkar jag att det högsta ansvaret även i fortsättningen skall åligga medlemsstaterna.
Gemenskapen är den största importören och exportören av livsmedel. Branschen har en årlig omsättning på 600 miljarder euro och sysselsätter 10 miljoner personer. Jag stöder alla de berörda parter, oberoende av om de finns på politiska, administrativa eller andra ansvarsposter, som arbetar på strategin " livsmedel åt alla" . De utvecklade industriländerna borde genom en hållbar och mångsidig livsmedelproduktion kunna ge det största bidraget. Vitboken är ett politiskt dokument för de ansvariga inom livsmedelsproduktionen. Därför är de förebyggande åtgärderna i vitboken de egentliga handlingsplanerna. Dessutom finns det inget sådant som en europeisk smak. De nationella specialiteterna måste inte bara respekteras utan även främjas.
Det är de enda svaga punkterna i vitboken om livsmedelssäkerhet. De frågor som fortfarande står öppna är: Vilken relationen kommer livsmedelsmyndigheterna att bygga upp till konsumenterna? Hur sker finansieringen och hur sker samarbetet med medlemsstaterna? Hur ser ansvarigheten ut? Hittills har det nämligen varit de oskyldiga som fått betala. Kommissionen kommer att bli tvungen att ge mer konkreta svar på dessa frågor i sitt fortsatta arbete.

Nobilia
Herr talman! Vi uppskattar det arbete Bowis har lagt ned, inte bara för att han placerar ämnet i rätt sammanhang utan också därför att han tar upp viktiga frågor som måste besvaras framöver.
Den myndighet som skall inrättas kommer otvivelaktigt att behövas, både vad gäller övervakning och förebyggande åtgärder, men försiktighetsprincipen räcker dock inte som riktlinje för dess verksamhet. Ett tydligt regelverk, definitionen av godtagbara risker och ett konkret värnande om mångfalden livsmedel och lokal produktion är aspekter som återstår att bena ut, liksom skyddet för små och medelstora företag och utbildning av deras anställda. En annan aspekt är en strukturell översyn av märkningsreglerna, både vad gäller grossist- och detaljistförsäljning, så att konsumenterna äntligen får korrekt information beträffande möjligheterna att spåra produkterna och deras beståndsdelar, och så att man kan utreda ansvarsförhållandena vid risker eller kriser.
Det har dessutom påpekats, med rätta, att myndigheten inte kommer att ha politisk skepnad och att den kommer att ha kommissionen och medlemsstaterna som referenspunkter, framför allt i larmsituationer. Detta kommer dock att visa sig konkret genom dess handlingar. Även den rättsliga statusen, makten och samexistensen med andra tekniska och vetenskapliga organ på EU-nivå - vilkas uppgifter i dag delvis överlappar den nya myndighetens - måste fastställas.
Slutligen kommer det att bli viktigt att se hur dess självständighet och öppenhet kan förenas med obeslutsamheten om vilka resurser den skall tilldelas för närvarande, med dess underordnade ställning gentemot kommissionen å ena sidan och med dess makt att ta självständiga initiativ liksom sammansättningen av dess styrelse å den andra.
Till sist är det klart positivt att man vill urskilja prioriterade handlingar och rangordna dem efter betydelse. Eftersom man även tänker sig att dessa handlingar skall genomföras under flera års tid möter de dock inte behovet att utmönstra en övergripande europeisk inriktning på livsmedelspolitiken och livsmedelssäkerheten, vars sammansättning skulle ge den europeiska mångfalden ännu ett tillfälle att visa sin enighet.

Blokland
Herr talman! Föredragande Bowis inleder motiveringen i sitt betänkande med ett citat av Ludwig Feuerbach, vilket han sedan upprepade i dag: der Mensch ist was er is isst. Jag håller inte med om det uttalandet, vi vet ju att en människa är mer än endast en kropp. I Bibeln kan vi läsa att det länge funnits regler för livsmedelssäkerhet eftersom Gud föreskrev sådana regler för sitt folk Israel.
Det behövs dock en nyansering av den oro som människorna känner för livsmedelssäkerheten. Gentemot Feuerbach kan jag sätta det kloka uttalandet av Herren Jesus själv: " människan förorenas inte av det som kommer in genom munnen utan av det som kommer ut ur den" , nämligen genom allt det som vi säger.
I det här moderna samhället är valmöjligheterna när det gäller mat enormt omfattande. Vi äter främst goda saker, även om vi vet att de är ohälsosamma. Konstigt nog uppstår det dock stor panik hos befolkningen när något går fel i livsmedelsproduktionen. För att återvinna förtroendet vidtas mycket drastiska åtgärder, vilka man kan undra om de verkligen är nödvändiga ur säkerhetssynpunkt. Hade en dioxinkris eller en BSE-kris kunnat förhindras med en europeisk livsmedelsmyndighet?
Enligt min åsikt är skapandet av ny lagstiftning ingen bra reaktion på att den befintliga lagstiftningen inte efterlevs. Inrättandet av oberoende inspektionsmyndigheter i medlemsstaterna som upprätthåller lagen på plats bör därför prioriteras. Samma sak gäller för det så kallade rapid alert system, medlemsstaterna måste se till att systemet fungerar bra och de måste informera Europeiska kommissionen i god tid.

Nisticò
Herr talman, kommissionär Byrne! Först och främst vill jag tacka vännen John Bowis för hans utmärkta arbete med vitboken om livsmedelssäkerhet och framför allt för att han har tagit fasta på olika ändringsförslag från flera politiska grupper som enligt min mening förbättrar kommissionens ursprungliga förslag avsevärt.
Inrättandet av en oberoende europeisk myndighet för livsmedelssäkerhet med hög vetenskaplig profil är ett betydande steg i riktning mot någonting som alla medborgare känner ett behov av, nämligen att få garantier för livsmedelsprodukternas kvalitet och säkerhet. Skadorna på människans centrala nervsystem till följd av konsumtion av nötkött från djur behäftade med galna kosjukan - som nämndes i förmiddags -, dioxinlarmet i Belgien nyligen, de förhöjda halterna av insekts- och ogräsbekämpningsmedel i miljön, förekomsten av andra mikrobiologiska och kemiska förorenande ämnen med potentiellt cancerframkallande effekter väcker en djup oro och ibland även ångest hos vanliga människor. Nåväl, inrättandet av en europeisk myndighet för livsmedelssäkerhet bidrar mycket till ett starkt skydd för medborgarnas hälsa.
Tillåt mig slutligen att tacka alla de politiska grupperna - PPE, socialisterna, de Gröna, liberalerna - för att de gick med på att underteckna en kompromissändring som ursprungligen jag och Fiori lade fram och som ökar betydelsen av den europeiska myndighetens existens. Den skall vara den verkliga spindeln som samordnar nätet av nationella byråer, vilka i sin tur skall aktivera och samordna ett nätverk av centrer som är framstående på livsmedelssäkerhet i de enskilda regionerna. Syftet med detta nätverk av laboratorier skall vara att gå i riktning mot en kontinuerlig och daglig övervakning av livsmedelsprodukternas kvalitet och säkerhet - just det som Roth-Behrendt sade nyss. Detta är en inställning jag delar. Nätverket skall vara så nära medborgarna som möjligt så att de på så sätt kan återfå sitt förtroende för de nationella och europeiska institutionerna.
(Applåder)

Sacconi
Herr talman! I och med omröstningen i parlamentet avslutas denna första samrådsfas om livsmedelssäkerheten. Jag hoppas bara att denna omröstning inte skall innebära att även viljan tar slut att ingripa snabbt och effektivt i en sektor som så intimt berör medborgarnas vardagsliv och som är ett av de främsta proven på vår förmåga att återskapa deras förtroende för institutionerna och politiken.
Denna vilja kommer att behövas ännu mer mot bakgrund av att de stora förhoppningar vitboken väcker enligt min mening inte helt återspeglas i Bowis betänkande, trots det betydande arbete han har gjort. Även om skapandet av en europeisk myndighet för livsmedelssäkerhet och fastställandet av dess befogenheter är en grundläggande punkt i den strategi kommissionen föreslår så är detta nämligen inte hela dess innehåll. En europeisk livsmedelsstrategi får inte bara begränsa sig till att man skapar en myndighet som skall övervaka och tillämpa vissa hygieniska och sanitära regler, även om dessa behövs. Det finns ett oupplösligt samband mellan att äta sunt och att äta gott, ett samband som konsumenterna måste göras än mer medvetna om. Vi måste främja kvalitet och stödja de typiska lokala produkter som är en stor rikedom för de europeiska folken.
Genom omröstningen i utskottet för miljö lyckades vi återskapa en viss balans genom att utöka tillämpningsområdet till att omfatta näringsfrågorna och vissa viktiga hänvisningar till små och medelstora företags roll när det gäller att värna om skilda livsmedelsvanor. Av detta skäl kommer jag att rösta för.
(Applåder)

Sterckx
Herr talman, kolleger! Jag tror att vi med det här betänkandet av Bowis har en stadig grund för det fortsatta arbetet och jag tror, herr kommissionär, att det nu inte finns något skäl till varför ni, så att säga, i morgon inte skulle kunna lägga fram lagstiftningsförslaget eftersom den stora majoriteten av parlamentet nu är överens om på vilket sätt vi måste gå vidare och att det är en så stor majoritet är bland annat och främst tack vare er, herr föredragande, ni är en enormt duktig diplomat!
Jag skall inte säga så mycket mer om grunden till det här, det är vi ju alla överens om. Jag skulle vilja ta upp ett par mindre saker. Jag har lämnat in ett ändringsförslag som jag inte tycker är oviktigt även om kollega Whitehead suggererade att det var onödigt. Det måste vara en oberoende myndighet och därför tror jag att det egentligen inte, som det står i punkt 12, får förekomma nära förbindelser, close ties på engelska, med någon, inte med konsumentföreningar och inte heller med någon annan. Jag tycker alltså att ert ändringsförslag 11 och mitt ändringsförslag 17 går alldeles utmärkt att kombinera.
För det andra finns det ytterligare några viktiga saker som måste ske. Jag skall ta upp två: vi behöver snabbt PCB-normer på europeisk nivå, vi behöver snabbt en positiv förteckning över ingredienser i djurfoder. Herr kommissionär, sätt igång, skulle jag säga! Kolleger, vår roll i Europaparlamentet är också mycket viktig eftersom vi med årsrapporten, med vår utfrågning av direktören för myndigheten, måste vi se till att den myndigheten verkligen fungerar. Om den inte fungerar, om den inte gör ett bra jobb, så kommer den politiska räkningen att skickas till oss. Det tror jag är något som vi måste hålla ögonen på under de kommande åren.

González Álvarez
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för att han i kompromissändringsförslagen - vilket andra kolleger har nämnt - har tagit med alla gruppers ändringsförslag. Jag tycker att han uppnår ett tydligt mål - vilket sägs i dokumentet - nämligen att garantera de höga livsmedelssäkerhetskrav som bör ställas, och ett annat mål som kommer ur det första, det vill säga, att återställa konsumenternas förtroende, vilket är ordentligt skadat av skandalerna. Jag skulle vilja påminna om rapsoljeskandalen i Spanien - vilken fortfarande efter mer än 20 år har effekter -, men också om BSE-skandalen, dioxinskandalen och den senaste oroande skandalen i USA där man, efter vad det verkar, har tillåtit genetiskt modifierad majs, ej lämplig för konsumtion, i livsmedelsprodukter för konsumtion.
Jag tycker att det är ett mycket viktigt förslag föredraganden lägger fram om att agera på tre områden: det första, inrättandet av en livsmedelsbyrå eller livsmedelsmyndighet, baserad på integritet, insyn, oberoende - är grundläggande för oberoendet, bland andra principer -, en tydlig och tillgänglig prioritering genom lagstiftning och samarbetet med byråerna i de övriga medlemsstaterna, med icke-statliga organisationer, konsumentorganisationer samt internationella organ. Därför kommer vi också - som min kollega Mihail Papayannakis sade - att godkänna och stödja betänkandet.

Hyland
Herr talman! Jag vill instämma med övriga kolleger och ge föredraganden Bowis en komplimang för hans mycket konstruktiva och logiska sätt att angripa detta särskilda problem. Låt mig i lite lätt ton få säga att jag när jag hörde Blokland nämna några Bibelcitat kände att han förde upp denna diskussion till ett högre plan, eftersom det fanns stunder då vi tänkte att inget annat än ett gudomligt ingripande skulle kunna hjälpa oss att lösa frågan.
Jag anser dock, skämt åsido, att det är Europaparlamentets och kommissionär Byrnes förtjänst att livsmedelsäkerhet nu står överst på den europeiska dagordningen. Våra medborgare förväntar sig och har rätt till ett snabbt och positivt gensvar. Enligt min åsikt kommer det inte att räcka med mindre för att återupprätta konsumenternas förtroende inom ett politikområde som är viktigt för både producenter och konsumenter. Vi har alla lärt våra läxor från 90-talets livsmedelskris. Jag är övertygad om att vi genom att införa en systematisk uppsättning enhetliga regler lägger grunden för att kunna åtgärda bristerna i den befintliga lagstiftningen. Detta kommer avgjort att öka livsmedelssäkerheten i livsmedelskedjan. Reformen av Europeiska unionens livsmedelslagstiftning genomförs därmed på gemenskapsnivå.
Vi vill undvika en situation där livsmedelsinköpen inom Europeiska unionen kan komma att återgå till nationell nivå. Ett av de centrala inslagen i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken är att undvika att den gemensamma jordbrukspolitiken i någon skepnad eller form återgår till nationell nivå. Därför är det så viktigt att lagstiftningen om livsmedelssäkerhet förstärks på gemenskapsnivå. Det är också skälet till att jag välkomnar ett av huvudinslagen i vitboken om livsmedelssäkerhet, som innebär att det inrättas en ny europeisk livsmedelsmyndighet. Denna myndighet skall ansvara för vetenskapliga rön och för information om och hantering av alla risker i samband med livsmedelssäkerhet.
En annan fråga som vi kommer att ställas inför under de kommande månaderna är frågan om genmodifierade organismer i livsmedelsproduktionen, och vi måste förhålla oss öppna till bioteknikens möjligheter. I det avseendet skulle det kunna vara ett allvarligt misstag att anta att biotekniken innebär dålig kvalitet eller osäkra livsmedel. Exempelvis erbjuder livsmedel med genetiskt modifierade organismer en möjlighet att minska halterna av bekämpningsmedel i livsmedel och förbättra näringsinnehållet, och det vore nonchalant att inte beakta dessa fördelar. Jag stöder emellertid helt att en tydlig icke-teknisk och standardiserad märkning införs för livsmedelsprodukter som innehåller genetiskt modifierade organismer. Dessutom bör inga livsmedel som har modifierats genetiskt eller innehåller genetiskt modifierade ingredienser tillåtas i livsmedelskedjan förrän de har testats ordentligt, och då endast med tydligt angiven märkning.

Thyssen
Herr talman! Det faktum att vitboken om livsmedelssäkerhet i sig inte har någon lagstiftande betydelse minskar absolut inte det dubbla värde som den otvivelaktigt har. Den omfattar för det första ett engagemang att göra en global och grundlig förnyelse av lagstiftningen, att inrätta en oberoende myndighet för livsmedelssäkerhet och att organisera kontrollen på ett bättre sätt.
Dessutom har den en symbolisk betydelse. Den kan och måste vara inledningen till en ny början. I fortsättningen blir politiken samordnad och integrerad och skall den omfatta hela näringskedjan.
Det är bra att föredragande Bowis, som gjort ett utmärkt arbete, väljer en positiv hållning gentemot vitboken. I hans betänkande föreslås inte så många ändringar utan är det mer betoningar som görs. På det viset betonas med rätta att livsmedelsmyndigheten i första hand skall inrikta sig på livsmedelssäkerhet. Ändå hoppas jag att det också skall finnas utrymme för insamlande av kunskap när det gäller sambandet mellan matvanor och hälsa. Politiken får ju inte bara vara inriktad på förebyggande av hälsoskador utan även på erhållande av en hälsovinst.
En andra berättigad betoning är begäran om uppmärksamhet för de regionala och kulturella skillnaderna i livsmedelsutbudet och de små och medelstora företagens och hantverkarnas roll i det avseendet. Låt det här direkt bli en uppmaning till att inte förbise de små och medelstora företagen samt hantverkarna i det omfattande lagstiftningspaket som vi kommer att få.
Det behövs en tredje betoning också som tills vidare saknas i betänkandet och som vi fortfarande kan få in via ändringsförslag 12. Både i vitboken och i Bowisbetänkandet talas om å ena sidan kommunikation och å andra sidan förfaranden i nödsituationer, men den mycket välbehövliga interna och externa kriskommunikationen tas inte upp alls. Den kan ändå, och i Belgien vet vi vad vi talar om, vara avgörande för att man skall kunna behärska krisens omfattning och för att konsumenterna behåller sitt förtroende för institutionerna eller inte.
Avslutningsvis även detta: vi får hoppas att medlemsstaterna också ställer sig bakom parlamentets och kommissionens synsätt och att de främst även tar sitt ansvar, inte bara som sammanställande delar av rådet, utan även som den instans som skall se till att kontrollen ute på fältet verkligen äger rum efter att Europas åtgärder införlivas i den nationella lagstiftningen.

Van Brempt
Kolleger, herr talman! I och med den här vitboken om livsmedelssäkerhet har en viktig grund lagts för bättre mat i framtiden och även för en miljö- och människovänligare livsmedelsproduktion, hoppas jag. Föredraganden, men även flera EP-ledamöter i utskottet, bland anat jag själv, har inriktat sig på livsmedelsmyndigheten och egentligen är det litet beklagansvärt. Beklagansvärt eftersom bra mat, säker mat, i första hand främjas genom tydlig lagstiftning. Jag inser dock även att de många kriserna i Europa, och då hänvisar jag även till mitt land, har visat att vi främst behöver en fast hållpunkt. Politiken behöver en fast hållpunkt för att kunna fatta tydliga beslut och konsumenterna behöver förtroende. Därför behöver vi den här livsmedelsmyndigheten och därför lägger vi tyngdpunkten på den.
Det är viktigt att livsmedelsmyndigheten kan fungera självständigt. Det har vi tydligt angivit i betänkandet och det gläder jag mig absolut åt. Det är också viktigt att livsmedelsmyndigheten kan ställa upp prioriteter, att den kan fungera pro-aktivt och att den kan ge rekommendationer till dem som sköter riskhanteringen. Jag beklagar litet att det i namnet bara står livsmedelssäkerhet. Jag inser att livsmedelssäkerheten måste vara utgångspunkten men det måste även byggas broar till andra områden som till exempel miljö, hälsa och liknande. Jag hoppas att en dynamisk myndighet i framtiden kan få igång den dynamiken.
Slutligen bara en sak till. Jag tror att vi just nu, i den här politiska diskussionen, inte skall fokusera oss på platsen där myndigheten skall inrättas. Jag är övertygad om att det är något som befolkningen är fullkomligt likgiltig inför.

Pesälä
Herr talman! Jag vill som liberalgruppens representant med det varmaste tacka kommissionen för vitboken med dess ambitiösa målsättningar. Man måste avancera flexibelt och snabbt i ärendena. Detta är till konsumenternas, men även livsmedelskedjornas fördel i Europa. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har kommit fram till en vettig linje när man vill att myndigheten för livsmedelssäkerhet skall vara ett vetenskapligt auktoritativt organ med ansvar för riskbedömning och information. Det är viktigt att själva riskhanteringen fortsättningsvis står under medlemsländernas och kommissionens ansvar och på så sätt även är föremål för politisk kontroll.
För att konsumenternas tillit till att livsmedlen är säkra skall kunna återupprättas och bibehållas måste livsmedelsmyndigheten inleda sin verksamhet med tillräckliga offentliga resurser. En oberoende och självständig enhet tjänar bäst de europeiska konsumenternas situation. Därför vore det bäst om myndigheten inte verkade under kommissionen utan oberoende, fysiskt avskiljt från kommissionen. Myndigheten måste placeras invid goda trafik- och IT-förbindelser, placeringsorten måste ha högt anseende inom livsmedelssäkerhetssektorn. Även stödet från det omgivande vetenskapliga samfundet är viktigt då man väljer placeringsort. Därför stöder jag ändringsförslagen 14 och 19, där man vill styra beslutet om placering principiellt.

Vachetta
Vitboken - vars allmänna inriktning får stöd av Bowisbetänkandet - fastställer inte några bindande åtgärder, och det är verkligen synd. Samtidigt är det mycket positivt att det inrättas en europeisk livsmedelsmyndighet. Men det krävs också - vilket vissa kolleger har påpekat - att myndighetens oberoende garanteras. Detta oberoende förutsätter att finansiella och mänskliga resurser ställs till myndighetens förfogande.
Ett sätt att frigöra medel är enligt vår mening en skatt på livsmedelsbranschens vinster. Skall öppenhetsprincipen respekteras krävs det också att fackföreningar och olika föreningar skall kunna vända sig till myndigheten, både i konsument- och i miljöfrågor. En bra vetenskaplig riskbedömning tillsammans med en effektiv strategi för information till allmänheten är inte tillräckligt för att hejda en livsmedelskris. Detta är på något sätt en teknokratisk vision som slår fel på grund av att man inte bryr sig om livsmedelsbranschens kulturella, sociala och ekonomiska dimensioner.
Om vissa kriser skall kunna lösas krävs det med nödvändighet en större politisk vilja. Ett exempel är den aktuella galna ko-krisen. Man borde kunna förbjuda köttmjöl i djurfoder och dra tillbaka godkännandet för de livsmedelstillverkare som inte respekterar denna bestämmelse.

Korhola
Herr talman! Jag vill gratulera John Bowis till ett gott arbete. Under denna process har jag ofta tänkt att vi har haft tur i valet av sammanställare till betänkandet. Han har mycket väl utstått den press som uppkommit i denna emotionellt laddade fråga. Jag vill även tacka kommissionär Byrne för samarbetet med oss. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor följde Bowis råd och beslutade att inte ta ställning till livsmedelsverkets placeringsort. Jag anser att det var en klok linjedragning. Däremot är det viktigt att bestämma vad vi förväntar oss av livsmedelsmyndigheten och vilka kriterier vi ställer för placeringsorten. För hela unionens medborgares del är det skäl att hoppas att dessa kriterier uppfylls. Kriterierna utgörs av ett gott anseende inom branschen för livsmedelssäkerhet, oberoende, en god vetenskaplig infrastruktur med bästa tillgängliga teknik samt goda trafik- och IT-förbindelser. Ändringsförslag 19 som jag tillsammans med ledamot Nisticòn och Fiori samt många andra lämnat in för PPE-DE-gruppens del, fastslår tydligt dessa kriterier utan att ta ställning för någon ort. Dessa kriterier är alla väsentliga redskap för genomdrivandet av den gemensamma målsättningen att möjligast snabbt återställa konsumenternas tillit till säkerheten i europeiska livsmedel.
I diskussionen har framkommit ett krav på att myndigheten bör placeras i en institutionsstad, eftersom man annars inte kan övervaka det. Ett sådant argument är förvirrande och bekymmersamt och det tar bottnen ur grundidén med integrationen. Vi kan väl inte på fullt allvar säga att endast en myndighet som är lokaliserad i gemenskapens centrum på ett trovärdigt sätt kan genomföra de uppgifter som tilldelats den. Det finns väl andra orsaker till eurons låga nivå än centralbankens lokalisering i Frankfurt. Själv tänker jag inte så, utan jag litar på den europeiska integrationsidéns kraft och grundprinciper inom hela EU-området.

Malliori
Herr talman! Jag vill också ge vår kollega herr Bowis en komplimang för den utomordentliga ansträngning han har gjort för att få med alla infallsvinklar i sitt betänkande, och framför allt för att han har accepterat att vi även tar upp kostfrågan generellt.
Vitboken om livsmedelssäkerhet är ett förslag som har ambitionen att återupprätta konsumenternas förtroende för hela näringskedjan. Konsumenterna har inte fel när de kräver livsmedel som inte utsätter dem för fara och som samtidigt uppfyller vissa kriterier och föreskrifter. Den relevanta lagstiftningen måste sålunda omfatta hela detta fält och utvidgas horisontellt, vilket är tillbörligt för kostfrågor. Jag vill betona några punkter. Systemet med snabb förvarning har visat sig fungera bristfälligt, och här har medlemsstaterna ett stort ansvar. Jag anser att det måste fastställas bestämda tidsramar, inom vilka Europeiska kommissionen skall förvarnas om varje berättigad oro. Medlemsstaternas kontroller måste bli strängare och effektivare.
Vad gäller den europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet måste dess oavhängighet framhävas på ett sådant sätt att den kan utvärdera en eventuell fara. Den måste också kunna föreslå åtgärder för handhavandet av denna, så att definitiva politiska beslut kan utformas. Vid sidan om detta måste denna myndighet säkerställa öppenheten, så att det bereds möjlighet för alla berörda parter att få tillgång till information. Jag anser att öppenhet och oavhängighet är nödvändiga förutsättningar för en säker och riktig kosthållning, vilket är allas vår målsättning.

Maaten
Herr talman! De senaste händelserna med kött från sjuka kor som hamnade i näringskedjan i Nederländerna och i Frankrike och även den diskussion som just nu pågår i Storbritannien, understryker än en gång att tillsynen och kontrollen av livsmedelsproduktionen måste skärpas ytterligare. Det är viktigare att återvinna befolkningens förtroende för livsmedelssäkerheten än bara för livsmedelssäkerheten. Det handlar ju även om medborgarnas förtroende för myndigheterna.
Den nya europeiska livsmedelsmyndigheten bör därför bli en stark och oberoende institution som inte enbart ger information till allmänheten utan även får konkret behörighet att i krissituationer tidigt kunna föreslå effektiva åtgärder och att undersöka problem. Därför vill vi ha en så smal organisation som möjligt, ingen stor byråkrati. Dessutom kommer en del av myndighetens ändamålsenlighet att ligga i en öppen beslutsprocess och snabba offentliggöranden på Internet av dess undersökningsresultat och yttranden, i likhet med till exempel det förträffligt väl fungerande Food and Veterinary Office i Dublin. Det har allmänheten rätt till. Det måste också byggas vidare på det arbete som redan befintliga organisationer, såsom EMEA (Europeiska läkemedelsmyndigheten) och FAO (FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation) uträttar, så att dubbelt arbete kan förhindras.
Slutligen, herr talman, får politikerna inte kringgå sitt ansvar. Besluten måste när allt kommer omkring fattas av Europeiska kommissionen och parlamentet måste, bland annat genom diskussionen om årsrapporten, förbli engagerat i myndighetens arbete.
Avslutningsvis har ordförande Prodi väckt stora förväntningar under anloppet till sitt ordförandeskap och kommissionär Byrne och föredragande Bowis har varit tvungna att ge form åt det i vitboken. Jag tycker att de lyckats mycket bra med det och nu vill vi så snabbt som möjligt få igenom lagstiftning på det här området.

Doyle
Herr talman! Trots att den europeiska livsmedelskedjan är en av de säkraste i världen har bristfälliga metoder och nya skandaler fört upp denna fråga på dagordningen, något som vår kommissionär Byrne har bemött på ett förträffligt vis. Mina komplimanger till honom och förstås även till vår föredragande Bowis, som har närmat sig detta problem på ett mycket logiskt och rationellt sätt.
EU måste ha högsta möjliga normer för sina medborgares livsmedelssäkerhet. Livsmedelssäkerhet och folkhälsa är centrala politiska prioriteringar. Vi måste kunna lita på dem som föresätter sig att ge oss råd - jordbrukare, livsmedelsfabrikanter, bearbetningsföretag, försäljare, regeringen, organisationer som ägnar sig åt konsumentupplysning, vetenskapsmän; listan tar aldrig slut. Det är av avgörande betydelse att vi har ett vetenskapligt organ som referenspunkt, vare sig vi är konsumenter eller politiskt ansvariga, eller rentav ingår i livsmedelskedjan, och att vi vet vad som är en godtagbar balans mellan att förebygga risker och välinformerade konsumenters fria val. Allt handlar om balans.
Trygghet och säkerhet innebär inte att vi offrar valmöjligheterna, eller den kulturella mångfalden, och ett av de mest intressanta ändringsförslagen från utskottet för miljö, som kompletterar och stärker betänkandet, handlar om att bevara det europeiska kulturarvet med avseende på lokala livsmedelsspecialiteter.
Riskerna måste därför identifieras i ett tidigt skede, bedömas vetenskapligt och kvävas i sin linda. Åtgärder på europeisk nivå är lämpliga eftersom riskerna på en gemensam marknad inte hejdar sig vid nationsgränserna. Den europeiska livsmedelsmyndigheten bör spela en viktig roll i det befintliga systemet för tidig varning, som bör förbättras och utökas till att omfatta alla aspekter av livsmedelssäkerhet, inbegripet djurfoder. Jag välkomnar det förhållandet att det råder en bred enighet om huvudprinciperna: att ett nytt vetenskapligt organ med ansvar för riskbedömning i fråga om livsmedelssäkerhet bör inrättas, att det skall vara oberoende, ansvarsskyldigt, erbjuda insyn och omfattas av de krav objektiv forskning och affärsmässig sekretess ställer, och att det bör förse allmänheten med lättillgänglig och begriplig information. Viktigast av allt är att det bör vinna respekt hos motsvarande organ, allmänhetens förtroende och att medlemsstaternas regeringar bör vara villiga att godta dess slutsatser.

Klaß
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kommissionen reagerar med vitboken om livsmedelssäkerhet på den ökade känsligheten hos medborgarna på detta område. Det lilla vi fortfarande kan unna oss i matväg måste i första hand vara hälsosamt, smaka gott och det skall enligt konsumenterna också odlas under miljövänliga former. Det är många aspekter som måste beaktas då vi talar om livsmedelssäkerhet, och när vi vill garantera en sådan. Redan i dag finns det många organisationer och institutioner, ja även föreningar och initiativ, som ser livsmedelssäkerheten som sin uppgift. På den europeiska inre marknaden - fri handel med och saluföring av varor - frågar vi allt oftare efter ansvarigheten för lagstiftning och kontroll på detta för Europas medborgare så viktiga område.
Kommissionen föreslår nu att en europeisk livsmedelsmyndighet inrättas. Jag välkomnar det förslaget men undrar samtidigt vilken behörighet, vilka uppgifter och vilket inflytande en sådan europeisk myndighet skall ha. Det är de frågor vi har ägnat oss åt i utskotten. Därför vill jag ge kollegan Bowis en komplimang för det fina och väl avvägda betänkandet där han har samlat denna mångfald av tankar. Myndighetens ansvar skall gälla riskbedömningar. Den skall göra utvärderingar och samarbeta med medlemsstaternas organ. Insynen är då särskilt viktig, det kräver medborgarna. De vill ha information. Därför måste myndigheten tillhandahålla lättillgänglig och begriplig information till allmänheten. Myndigheten skall bedriva ett nära samarbete med de redan befintliga institutionerna. Det innebär emellertid också ett ömsesidigt tillhandahållande av information, statistik och uppgifter. Allas erfarenheter och kunskaper kan samlas här och kunskaperna kan utnyttjas i hela Europa. Jag anser inte att alla bör uppfinna krutet. Här kan vi lära oss av varandras erfarenheter. Så föreställer jag mig en livsmedelsmyndighet i framtiden.

Keppelhoff-Wiechert
Herr talman, herr kommissionär! Även jag vill ansluta mig till gratulationerna till föredragande Bowis. Flera näringscitat har nämnts. Ytterligare en näringsregel lyder: så lite som möjligt av så mycket som möjligt. Utbudet på de överfyllda hyllorna innebär att detta sedan länge är möjligt. Medborgarnas matvanor, hanteringen av livsmedlen, bristande kunskaper om tillredningen av en balanserad kost, alla dessa faktorer kan inte den nya myndigheten eller byrån påverka. Konsumentens eget ansvar kommer, trots säkra produkter, alltid att kvarstå.
Kommissionär Byrne, allt färre producenter och allt fler kontrollanter, verkar det som. Jag befarar att Europa åter riskerar att få en uppblåst myndighetsapparat som är oförmögen att agera. Hur kommer då behörigheten att avgränsas från de nationella kontrollmyndigheterna? Jag är rädd att vi nu lägger ytterligare en sten till vår börda. Det konsumentpolitiska befrielseslaget kommer inte att ske i och med denna nya myndighet. Vem kommer i samband med nästa livsmedelsskandal i framtiden att åtala vem?
I fråga om utvidgningen av Europeiska unionen diskuterar vi ständigt behörighetsavgränsningen. Även för livsmedelssäkerheten är det begreppet av stor betydelse. Den strikta tillämpningen av principen om att förorenaren betalar kommer även i framtiden att vara nödvändig vid regleringen av ekonomiska skador. Den tydliga linjen med vitboken om livsmedelssäkerhet lämnar en del övrigt att önska. Tidtabellen för uppnåendet av målet ser enligt önskemålen hos många av de berörda mycket olika ut. Vi kommer alltså inte heller med dagens debatt att kunna förhindra denna inrättning längre. Men jag tror inte att vi skall ha för stora förhoppningar om att allting i och med denna skall bli bättre i framtiden.

Helmer
Herr talman! Min kollega Bowis har spelat de kort han har givits skickligt. Men jag tänker fråga om de korten alls borde ha givits.
Om och om igen diskuterar vi här i parlamentet detaljerna i de förslag som har förelagts oss, men underlåter att fråga om dessa förslag över huvud taget borde ha lagts fram. Vi har redan byråer för livsmedelssäkerhet i de flesta medlemsstater. Vi har vetenskapliga kommittéer som ger råd åt kommissionen. Vi har Världshälsoorganisationen i Genève. Vad kommer en europeisk livsmedelsmyndighet att tillföra? Den kommer till stor del att dubblera de verksamheter som bedrivs av befintliga organ.
Myndigheten har huvudsakligen en PR-funktion. Den drivs fram av det desperata behovet att övertyga en skeptisk allmänhet om att de europeiska institutionerna presterar något av värde - något som helst. Skulle den nya byrån ha förhindrat den brittiska BSE-krisen eller den belgiska dioxinkrisen? Som Blokland så riktigt säger, är det så gott som uteslutet.
Vi måste erkänna lagen om minskande utbyte. I takt med att vi inrättar nya byråkratiska nivåer och ständigt använder allt mer pengar får vi mindre och mindre i utbyte. Vi får veta att vi inte får ifrågasätta värdet av pengar som satsas på människors hälsa. Som politiker som använder begränsade resurser måste vi ändå ställa oss dessa frågor. Skulle de stora summor som denna nya byrå kostar kunna användas bättre om de satsades på cancerforskning, antirökningsåtgärder eller trafiksäkerhet? Dessa områden skulle med största säkerhet ge bättre valuta för pengarna, mätt i liv som räddas, och ändå är ingen beredd att ställa frågan.
Och nu till frågan om var byrån skall vara belägen. Enligt min åsikt bör dess huvuduppgift vara att förbättra samordningen av befintliga organs verksamheter. Styrelsen bör utgöras av de nationella organens chefer. Dessa människor bör fortsätta att sitta vid sina egna skrivbord, framför sina egna datorer. Byrån bör därför inte förläggas till Barcelona, Helsingfors eller Italien, utan till Internet, i cyberrymden. Det skulle vara effektivt, erbjuda insyn och vara tillgängligt. Det vore en lösning värdig det tjugoförsta århundradet.

Schnellhardt
Herr talman, mina damer och herrar! Jämfört med föregående talare vill jag tydligt påpeka att den vitbok om livsmedelssäkerhet som vi i dag debatterar utgör grunden för att Europeiska unionens institutioner skall kunna skrida till verket för att uppnå den högsta standarden för livsmedelssäkerhet och vinna tillbaka konsumenternas förtroende, för det finns anledningar till att ett dokument som detta har utarbetats.
Det har naturligtvis funnits många helt olika ansatser. Det har de senaste månadernas diskussioner visat. Därför förtjänar föredraganden mycket beröm, eftersom han har lyckats sammanfatta de olika ansatserna och idéerna till ett översiktligt betänkande. Redan beträffande huvudfrågan i vitboken, inrättandet av en myndighet för livsmedelssäkerhet, råder högst motstridiga uppfattningar. Jag vill inte heller förtiga att jag då vitboken offentliggjordes uttalade mig mot en sådan myndighet. När jag sedan i samband med omröstningen tillsammans med - vad jag tror - en stor majoritet pläderar för myndigheten, vill jag till kommissionären säga: låt er inte luras! Det finns en stor tveksamhet och många kritiska röster. Ta förslagen från parlamentet på allvar, låt myndigheten koncentrera sitt arbete på vetenskapligt arbete och riskanalys. Myndigheten och det nuvarande systemet med rådgivande kommittéer - och det lägger jag stor vikt vid - får inte förekomma parallellt. Myndighetens samarbete med gemensamma forskningscentret i Ispra och kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i Dublin måste regleras tydligt. Förhindra att ett liknande och parallellt arbete sker i flera institutioner.
Vad den konkreta utformningen av myndigheten beträffar måste det klargöras hur den skall finansieras. Vi i parlamentet välkomnar och kräver en finansieringsplan. Hur många medarbetare kommer att behövas? Vilken tidsplan beräknas gälla för inrättandet av en myndighet av detta slag? Använd också vitboken till att genomdriva stränga bestämmelser i medlemsstaterna. Om förslagen till de över 80 lagbestämmelserna ser likadana ut som de hygienföreskrifter, som jag som föredragande har erhållit, då är jag mycket optimistisk. Men herr kommissionär det ni säger om märkningsbestämmelserna, det bör ni fundera på en extra gång...
(Talmannen avbröt talaren.)

Fiori
Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! Jag måste gratulera föredraganden Bowis till hans utmärkta arbete. Bland annat måste jag säga att vi har återkommit till en ytterst viktig fråga, det vill säga nätverkskonceptet för en europeisk myndighet för livsmedelssäkerhet som skall inrättas som ett komplement till och inte ersätta säkerhetsorganen i den enskilda medlemsstaterna.
Trots detta måste man också påtala att det fordras en balanserad syn på frågan eftersom artiklarna 152 och 153 i fördraget om Europeiska unionen uppsätter en hög nivå på skyddet för människors hälsa och för konsumenterna som allmän regel. Det prioriterade och absoluta intresset för människan grundar sig på dessa principer. Vi måste alltså se till att Europeiska unionen förfogar över en livsmedelssäkerhet med så hög standard som möjligt, men denna inställning - som alla delar - måste även innebära att man analyserar de ekonomiska konsekvenserna detta medför för de sektorer vars produktion berörs. I artikel 2 i fördraget påtalas att unionen skall värna om en harmonisk, balanserad och hållbar ekonomisk utveckling. Därför måste alla åtgärder i lagstiftningsväg som berör en sektor som livsmedelssektorn, som är en av den europeiska industrins motorer - 15 procent av tillverkningssektorns totala output och 2 miljoner anställda - bedömas på basis av dessa dubbla överväganden eftersom båda principerna syftar till att säkerställa gemenskapens totala välbefinnande. Inga insatser för att skydda konsumenterna kan genomföras på ett fruktbart sätt i deras intresse om de orättfärdigt är till men för det totala ekonomiska välståndet genom att sätta upp oproportionerliga hinder för sektorns produktionsprocesser och därmed för den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen.
Jag uppmanar därför kommissionären att när man övergår till raden av lagstiftningshandlingar så långt möjligt undvika överdrivna regleringar och byråkratiska pålagor, särskilt vad de små och medelstora företagen beträffar.
(Applåder)

Bodrato
Herr talman! Att verka för en europeisk oberoende myndighet som skall ta hand om forskningen om livsmedelssäkerhet är någonting mycket viktigt och skall genomföras i samarbete med de nationella organ som har ansvaret för övervakningen. Likväl måste vi undvika att fruktan för ett byråkratiskt Europa, som inverkar på produkternas kvalitet utan att på ett effektivt sätt slå mot de bedrägerier som hotar konsumenternas hälsa, förstärks hos den allmänna opinionen i skuggan av debatten om vitboken.
Jag skall understryka en enda punkt i betänkandet av Bowis, som även jag gratulerar. En strategi som omfattar hela livsmedelskedjan, från jordbruket till produktionen och distributionen, skulle kunna leda till större ekonomisk koncentration till men för de mindre företagen och för de typiska produkterna, utan att skapa någon egentlig fördel för konsumenterna. De små företag som producerar typiska produkter är en rikedom för många europeiska regioner. Målet med livsmedelssäkerheten kan och måste vara förenligt med denna konkreta verklighet som, såsom många kolleger har betonat, har ett ekonomiskt värde men också ett kulturellt.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Jag vill uppriktigt gratulera Bowis till hans mycket gedigna betänkande om vitboken om livsmedelssäkerhet. Det är ett mycket laddat ämne som lett till intensiva diskussioner efter de europeiska livsmedelskriserna och den diskussionen har Bowis bearbetat i sitt betänkande på ett mycket gediget sätt.
I Nederländerna har diskussionen koncentrerats kring en europeisk myndighet för livsmedelssäkerhet. Egentligen en sorts europeisk motsvarighet till det amerikanska FDA (Food and Drugs Administration). För övrigt en motsvarighet som också utlovades av kommissionens ordförande Prodi när han tillträde sitt ämbete.
För den här vitboken och även för betänkandet av kollega Bowis utgår man endast från en myndighet, en myndighet åtföljt av ett omfattande uppgiftspaket med kompletterande lagstiftningsåtgärder som skall återställa förtroendet. Efter att den godkänts i medlemsstaterna och här i parlamentet skall vitboken också få en lagstiftande form i ett nytt förslag till direktiv. Uppgifterna är då: oberoende vetenskaplig forskning, rådgivning, självständiga kontroller och inspektioner och ett rapid alert system, men troligen även samordning för att återställa förtroendet.
Jag är litet orolig för de självständiga inspektionerna. Varför? Jag tycker att samordningen med Dublin måste kunna garanteras bättre och jag anser också att men måste kunna göra kontroller i medlemsstaterna utan att först be om tillstånd. Det har lämnats in ändringsförslag angående detta.
Lagstiftning, normer och fastställande av regler ligger kvar hos de institutioner som är behöriga för det i Europa och det är alltså kommissionen som initiativtagare och rådet och parlamentet som lagstiftande myndigheter. Det hindrar inte att jag har ytterligare en stor önskan. Jag skulle så gärna ha gjort en jämförelse med EMEA och i det nya förslaget skulle jag ha velat tillföra rapportering och godkännande av produkter till myndighetens befogenheter. Jag hoppas att det skall tas upp i det nya förslaget.

Byrne
. (EN) Först av allt vill jag tacka de många ledamöter som har bidragit till detta betänkande. Som ni vet ger kommissionen sin strategi för livsmedelssäkerhet högsta prioritet. Jag måste särskilt tacka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottets föredragande, John Bowis, för att de har sammanställt detta yttrande med en så hög grad av samförstånd och ger ett särskilt erkännande till honom och till de övriga ledamöter i parlamentet som har tagit sig tid att diskutera dessa frågor med mig och min personal. Resultatet är att vi har uppnått denna utmärkta samförståndslösning, som är ännu ett framstående exempel på det samarbete som kan råda mellan våra båda stora institutioner.
Kommissionens vitbok om livsmedelssäkerhet lägger fram ett omfattande och ambitiöst program med lagstiftningsreformer för att komplettera EU:s politik " från ax till limpa" . Tillsammans med våra förslag om att inrätta en europeisk livsmedelsmyndighet kommer programmet att på ett avgörande sätt bidra till att skydda våra medborgares hälsa och återupprätta och bibehålla konsumenternas förtroende för livsmedelssäkerheten. Europeiska konsumenter har all rätt att förvänta sig högsta tänkbara normer för livsmedelssäkerhet och vår ambition är att utveckla system som åstadkommer detta.
En kedja för livsmedelssäkerhet från producent till konsument, korrekt reglerad och effektivt kontrollerad, är rätt väg att bygga upp ett starkt förtroende för den europeiska livsmedelsförsörjningen. Kommissionen arbetar i det avseendet redan intensivt med sitt lagstiftningsreformprogram, som introduceras i vitboken. Flera förslag har redan lagts fram för rådet och parlamentet, exempelvis paketet med förslag om en omarbetning och uppdatering av lagstiftningen om hygien. Inom parentes sagt kan jag med adress till de talare som tog upp behovet av att uppmärksamma främjandet av lokala specialiteter och traditionella livsmedel, att denna fråga behandlas i lagstiftningen om hygien.
Vi arbetar även på ett antal större reformer av kontrollsystemen, som genomförs av behöriga myndigheter i medlemsstaterna och på gemenskapsnivå. Kommissionen kommer i det sammanhanget att anta förslag om en översyn av kontrollsystemet under den kommande perioden. I vitboken upprepar kommissionen sitt åtagande om att bygga sina förslag till åtgärder inom området för skydd av konsumenternas hälsa på säker vetenskaplig grund. Livsmedelsmyndigheten är tänkt att vara ett vetenskapligt högtstående center som tjänar gemenskapen i dess vidaste bemärkelse: konsumenter, institutioner och medlemsstater tillsammans.
Livsmedelsmyndigheten kommer även att behöva vara synlig för allmänheten och kunna tala med auktoritet om de vetenskapliga aspekterna av livsmedelssäkerheten i Europa. Kommissionen avser att anta ett förslag till förordning om upprättande av övergripande principer och mål för livsmedelslagstiftningen, som kommer att tillhandahålla ett ramverk för kommande hälsoskyddsåtgärder inom livsmedelsområdet. I förslaget presenteras inrättandet av en europeisk livsmedelsmyndighet som kommer att förse gemenskapen med råd i vetenskapliga och tekniska frågor och därigenom ge kommissionen möjlighet att genomföra de allmänna principerna i livsmedelslagstiftningen. Vår avsikt är att förslaget skall antas i kommissionen den 8 november 2000.
Denna tidsplan fortsätter att avspegla den vikt kommissionen lägger vid frågan och ligger i stort sett i linje med den tidsplan som anges i vitboken, där lagstiftningen om inrättandet beräknas antas under 2001, och leda fram till att myndigheten inrättas under 2002. Jag önskar bara att det vore möjligt att agera snabbare. Herr talman! Jag vet att ni delar min uppfattning på denna punkt. Jag ser fram emot parlamentets fulla stöd i arbetet med denna synnerligen viktiga lagstiftning, inom minsta möjliga tidsram.
Jag har följt parlamentets debatt om vitboken med största intresse. Jag finner det uppmuntrande att se den höga graden av samstämmighet mellan parlamentets synpunkter, såsom de formuleras i det förslag till betänkande som ni nyss har diskuterat, och själva vitboken. Detta kommer att underlätta kommissionens uppgift att lägga fram ett balanserat förslag som i största möjliga utsträckning beaktar synpunkterna från parlamentet och de många aktörerna inom livsmedelsområdet.
Ni förstår säkert att jag inte kan lova att ta med alla era synpunkter, men mitt tidigare arbete inför detta parlament visar att jag kommer att göra mitt yttersta. Jag har tidigare i parlamentet och andra forum bekräftat vad jag anser vara en viktig fråga för att vinna full acceptans för våra idéer om en livsmedelsmyndighet: parlamentets egen roll och egna engagemang för att anta lagstiftningen om inrättandet av livsmedelsmyndigheten. Jag skulle vilja föra till protokollet i dag att jag står fast vid att parlamentet skall ha oinskränkt medbeslutande i antagandet av denna lagstiftning. Det är rätt och rimligt och jag stöder parlamentets önskan att artiklarna 95 och 152 i fördraget skall användas för detta ändamål.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min uppskattning till er, herr talman, till föredraganden Bowis, till medföredraganden, till utskottet för miljö och till de andra utskott som har bidragit, och till parlamentet som helhet för att detta kapitel i våra gemensamma ansträngningar för att förbättra Europas livsmedelssäkerhetssystem har kunnat avslutas.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Landminor
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om betänkande (A5-0286/2000) av Bonino för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik
om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder mot antipersonella minor (truppminor) (KOM(2000) 111 - C5-0158/2000 - 2000/0062(COD));
och om följande muntliga frågor:
B5-0544/2000 av Miranda för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om landminor;
B5-0545/2000 av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om landminor

Bonino
. (IT) Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! Det är inte första gången detta parlament ägnar sig åt frågan om landminor. Denna problematik har tvärtom under senare år varit en av de drivande krafterna som ur politisk synvinkel ledde till att Ottawakonventionen undertecknades. Det har handlat om en kampanj som började bedrivas av vissa icke-statliga organisationer och som sedan fick stöd av Röda korset, av Europa och av Europeiska unionen som sådan. Denna kampanj har nästan bildat modell för internationell kampanjverksamhet.
Detta är en av konventionerna i de internationella konventionernas historia som snabbast har undertecknats: inom blott ett år hade det ratificerats av fyrtio parlament och blev därmed operativt. Vid det senaste mötet i Genève noterades mycket betydande framsteg på området, inte bara vad gäller medvetenheten om frågan utan också beträffande minröjningen. Visst återstår fortfarande mycket att göra och det är därför vi alla måste se positivt på det förslag som kommissionen har lagt fram. Jag hoppas att denna förmåga till påtryckningar, denna snabbhet som unionen har utmärkt sig av när det gäller landminor skall vara ett exempel för andra konventioner som väntar på att ratificeras, vilka detta parlament alltid har fäst stor vikt vid: jag tänker på inrättandet av en internationell domstol för brott mot mänskligheten, för att inte tala om moratoriet för dödsstraffet.
För att nu komma till vårt betänkande tycker jag att kommissionens förslag är positivt och jag måste säga att parlamentets utskott för utveckling och samarbete har arbetat intensivt för att göra det om möjligt ännu bättre, särskilt på vissa punkter. Jag skulle bara vilja nämna några av dessa som verkar betydelsefulla för parlamentets förslag och hur som helst utgör konkreta framsteg på detta område. Punkt ett: vi hävdar - och hoppas att parlamentet kommer att stödja detta - att man måste förstöra de lager av landminor som fortfarande finns i många länder, även i länder som har undertecknat konventionen, för vi anser att detta är den förebyggande åtgärd vi ofta talar om utan att någonsin riktigt veta vad vi avser.
Den andra punkten gäller en hel uppsättning komponenter som jag hoppas att parlamentet kommer att bifalla vad gäller budgetposterna. Herr kommissionär, vi har inte bara försökt att förenkla ert förslag ytterligare - så att vi till slut kom fram till tre budgetposter: en allmän, en som gäller forskningen och en om humanitär minröjning - utan vi har förenklat det ännu mer - jag hoppas att parlamentet kommer att bifalla det. Vad gäller kommittéförfarandet anser vi att det räcker med en rådgivande kommitté i stället för en förvaltningskommitté, just därför att vi anser att kommissionen för att tolkningen skall bli konsekvent är ansvarig för att genomföra budgeten med full insyn.
Ett annat betydelsefullt inslag är att parlamentet inte begär allmänna saker utan 200 miljoner euro för perioden 2000-2006 plus medel för forskning, plus den humanitära posten eftersom vi nu talar om fakta hoppas man - och inte bara om en resolution. Min erfarenhet har lärt mig, herr kommissionär, att utan medel är det svårt att vara konkret ur någon som helst synpunkt.
Å andra sidan, just för att medlen är så omfattande - 200 miljoner euro, vilket är en betydande ökning jämfört med tidigare tilldelning - skulle vi vilja att kommissionen internt skapade en enhet som arbetar med minkampanjen, just för att göra denna verksamhet öppen och konsekvent.
Ur denna synpunkt tycks dessa vara det som utmärker en ansvarsfull hantering och insyn. Ur politisk synvinkel kommer vi tillbaka till resolutionen senare.
Den sista punkten gäller ändringsförslagen. Jag är motståndare till ändringsförslag 10 och 19 för att budgeten skall vara konsekvent och vad ändringsförslag 29 beträffar yrkar jag på omröstning stycke för stycke så att texten som helhet får en bättre formulering. Jag tror att den har råkat ut för några tolkningsmissar.
Herr talman, herr kommissionär! Jag tackar er och hoppas att alla dessa nyskapande förslag inte bara kommer att bifallas av parlamentet utan också beaktas av rådet och kommissionen.

Morgantini
. (IT) Herr talman! Ordet "mina" betecknar fara till och med i vardagsspråket och på italienska säger man faktiskt: " du är en mina" .
Vi som Europeiska unionen måste agera samfällt för att minor inte längre skall produceras, för att alla lager skall förstöras och för att utlagda minor avlägsnas och offren, varav många är barn, får hjälp och medel för att återanpassa sig socialt och ekonomiskt och så att de drabbade samhällenas utveckling säkerställs.
I denna mening måste vi vara mycket försiktiga och vidta åtgärder för att öka medvetenheten ytterligare så att problemet inte faller i glömska. Både i betänkandet och i yttrandena från utskotten, som vi framlägger här, har man betonat parlamentets och Europeiska unionens pådrivande roll för att förbjuda minor och för ekonomiska bidrag till FN.
Som Bonino sade mycket tydligt och klart har ytterligare ett positivt steg tagits i och med kommissionens förslag till förordning. Vi har framlagt flera ändringsförslag som syftar till att skapa mer klarhet och insyn, förstärka och rationalisera budgetposterna liksom vårt engagemang för minröjning och förstörelse av lagerarsenalerna. Detta gör vi i samverkan med många icke-statliga organisationer som har haft stor del i att denna fråga betraktas som brådskande. Det finns dock en svaghet - det finns många men jag syftar på en särskild - hos oss internt, det vill säga de påtryckningar vi måste göra mot Finland som fortfarande inte har undertecknat Ottawakonventionen och Grekland som inte har ratificerat den. Annars saknar EU trovärdighet när det verkar för att alla länder skall ansluta sig till konventionen och ställer frågan - som vi tog upp även i den muntliga utfrågning som vi framlägger för kommissionen - om kandidatländerna måste skriva på Ottawakonventionen innan de blir medlemmar i unionen.
I årsrapporten 2000 från Unmine Monitor ser man klart vilka framsteg som gjorts i och med Ottawa. I global skala kan man klart notera en minskning av tillverkningen och handeln, en minskning av offren, av arsenalerna osv., även om de fortfarande finns i för hög grad runt om i världen. Väldigt många frågor är fortfarande öppna, särskilt när länder som Förenta staterna ännu inte har skrivit under konventionen och länder som Kina och Ryssland förfogar över enorma mängder i lager och stora arsenaler.
Europa måste se till att dessa arsenaler försvinner ur historien men förblir i minnet som påminnelse om att vi inte längre får använda vår dödliga produktion för att döda.

Miranda
Herr talman! Vi känner alla till dimensionen av det drama användningen av truppminor innebär - det har för övrigt också tagits upp av våra kolleger Emma Bonino och Luisa Morgantini -, och problemets allvar med det stora antalet minor som fortfarande är utplacerade och aktiverade i marken. Det finns de som talar om så mycket som 70 till 100 miljoner. Därför är Ottawakonventionen så viktig och så läglig, genom att man försöker utveckla en gemensam åtgärd från det internationella samfundet för att få ett slut på tragedin, som särskilt drabbar de mindre utvecklade länderna. Det kvarstår dock svårigheter genom att vissa betydelsefulla länder - vilka redan har nämnts - ännu inte har undertecknat konventionen. Därför måste vi beklaga det faktum att en medlemsstat, Finland, inte har undertecknat den, och att en annan, Grekland, ännu inte har ratificerat den, vilket vår kollega Luisa Morgantini precis har nämnt.
Och här kommer det första spörsmålet: det nödvändiga i att Europeiska unionen, särskilt kommissionen, gör allt för att de ej undertecknande länderna skall skriva under Ottawakonventionen. Det är önskvärt att kommissionen säger vad de tänker göra på detta område, framför allt när det gäller kandidatländerna. Men givetvis skulle dess auktoritet på området vara större om rådet och medlemsstaterna tydligt uttalade att Europeiska unionen, i sina externa åtgärder, inte i något fall kommer att använda eller hjälpa till att använda antipersonella minor. Det är dock nödvändigt att garantera största sammanhållning och samordning mellan de åtgärder som Europeiska unionen genomför och de som medlemsstaterna genomför. Även på detta område kan och bör kommissionen spela en mycket viktig roll. Och även i denna fråga bör den meddela oss vad den tänker göra i framtiden. Vi anser också att gemenskapsåtgärderna på detta område måste få ett lämplig budgettillskott för att kunna uppnå bättre effektivitet. Vi tycker att kommissionens förslag till förordning är för vagt. Vi för vår del är klart inriktade på att inrätta en gemensam budgetpost för åtgärder i kampen mot minor, undantaget forskning och livsmedelshjälp, liksom vi tycker det vore en fördel att samtidigt inrätta en central samordningsenhet för alla åtgärder på detta område, så som vår kollega Emma Bonino sade.
När det gäller de åtgärder som skall vidtas är det nödvändigt att garantera att de befintliga minorna förstörs, den enorma mängden minor som ligger i lager, och därigenom förhindra att de kommer ut på den svarta marknaden. Det är också nödvändigt att upphöra med produktionen av dem. Andra åtgärder som minröjning eller hjälp till offren, är inte värda mycket om vi fortsätter att producera och sälja minor. Det är på det förebyggande området vi framför allt måste agera. Därefter är det nödvändigt att satsa mer på forskning, främst på detektering av nergrävda minor. Slutligen är det absolut nödvändigt att förstärka minröjningsåtgärderna och garantera effektiviteten i de åtgärder som vidtas, samt prioritera de länder som respekterar konventionen, liksom det är nödvändigt att garantera åtgärder för att rehabilitera offren.
Även på dessa områden skulle vi vilja att kommissionen förklarade mer ingående vad den tänker göra, med tanke på erfarenheterna från det förflutna och den viktiga roll som Europeiska unionen har spelat på detta område. Verksamhetsområdet är naturligtvis oerhört stort och kräver medel och en mycket politisk vilja. Utmaningen är enorm, men omfånget av detta drama kräver en ansträngning och ett enormt arbete för att få slut på situationen.

Brok
Herr talman, ärade kolleger! Vi vet alla vilka konsekvenser antipersonella minor har, även om de i enskilda fall kan dölja viktiga militära motiv. De orsakar ett oändligt lidande, just bland civilbefolkningen och bland barn. Samtidigt förstör de ofta landets utvecklingsmöjligheter på längre sikt, eftersom hela områden är nedsmittade av dessa. Därför är det utomordentligt positivt att kommissionen och hela Europeiska unionen tar sig an denna fråga och vill se till att en samordnad politik bedrivs på området. Vi vill med vår fråga uppmuntra kommissionen att fortsätta på den vägen och ytterligare stärka detta initiativ.
För faktum är att det krävs en samordning mellan de europeiska och internationella insatserna, de områden som uppstår till följd av utvecklingsfonderna eller de av kommissionen direkt förvaltade åtgärderna. Det är nödvändigt att utrustningen för minröjning organiseras på ett förnuftigt sätt och att vi finansierar forskningsinsatser för detektering och förstörande av minor, för instrument som lätt kan användas på plats, så att de kommer till nytta just i utvecklingsländerna. Även när det gäller tillsättandet av personal, det vill säga militär och civil personal, finns mycket kvar att samordna. Mitt utskott föreslår också att ni överväger att i samarbete med Eurocorps finna särskilda insatsmöjligheter som gör det möjligt att överta ett europeiskt ledarskap på det här området. Det förutsätter säkert också att vi väljer ut prioriterade områden för röjningen för att därigenom skapa vissa tyngdpunkter.
Nu är det så att de internationella avtalen fortfarande inte har undertecknats av alla länder eller av olika anledningar fortfarande inte har ratificerats av alla. Jag anser att vi även därför måste driva denna kampanj, så att de politiskt ansvariga överväger den militära nyttan med dessa minor och konsekvenserna för människor och regionen i ett sådant område, så att man efter ett sådant övervägande kommer fram till att dessa vapen inte längre skall användas, att vi skall hjälpa dessa länder att finna politiska alternativ till användningen av sådana minor. Jag anser att även den politiska miljön i sådana regioner kan skapas på ett förnuftigt sätt, så att man ger regeringarna politisk kraft att ta sig ur detta kretslopp som ju innebär att man vill skydda sig, men i slutändan skadar den egna befolkningen i längden. Jag kan därför bara uppmuntra kommissionen att inte bara betrakta detta som en teknisk utgångspunkt för att hjälpa till någonstans med finansiella medel, utan att vi även skapar en politisk miljö som leder till en förbättring.

Patten
. (EN) Jag vill uttrycka min uppskattning av parlamentets ambitiösa och konstruktiva attityd som tydligt avspeglas i Boninos betänkande om förslaget till förordning om att stärka Europeiska unionens åtgärder för att bekämpa antipersonella minor.
Det är inte överraskande att ett betänkande från Bonino är ett så kraftfullt och viktigt dokument. Jag är tacksam men inte förvånad över tonen i detta betänkande. När allt kommer omkring var det Europaparlamentet som gick i spetsen för unionens kamp mot truppminor. Det var parlamentet som 1996 först tog upp frågan om en horisontell budgetpost och en egen rättslig grund för att skapa en gemensam plattform för de många olika åtgärder som vi genomför inom detta viktiga område.
Parlamentet bidrog till att sporra unionen att ta aktiv del i 1997 års Ottawakonferens, som ledde till ingåendet av konventionen om att förbjuda och utrota truppminor. Det var utmaningen att genomföra denna konvention fullt ut som föranledde kommissionen att reflektera över hur den skulle stärka Europeiska unionens bidrag till kampen mot truppminor. Resultatet av den reflektionen ligger framför er i form av ett förslag till förordning.
Jag vill även nämna den centrala roll som spelas av det civila samhället, av engagerade frivilligorganisationer och i synnerhet av den internationella kampanjen om förbud mot truppminor. Deras ansträngningar är avgörande om genomförandet av konventionen skall lyckas och deras påtryckningar på regeringar världen över har i mycket stor omfattning bidragit till det uppmuntrande resultatet vad avser ratificering och anslutning till konventionen.
De senaste åtta åren har vi bidragit med över 200 miljoner euro från gemenskapens budget till kampen mot truppminor. Bara under 1999 satsade unionen över 100 miljoner euro, vilket är klart mer än någon annan internationell givare. Av dessa gick 30 miljoner euro till gemenskapsprojekt. Några parlamentsledamöter har kanske sett den broschyr vi sammanställde inför konferensen om en översyn av Ottawakonventionen förra månaden, och som visar på bredden hos de insatser vi gör, som omfattar varje del av världen och varje aspekt av minåtgärder. Jag vill särskilt berömma det gemensamma forskningscentrets arbete.
Det räcker inte att vara den största bidragsgivaren i denna fråga. Målet i förslaget till förordning är att skaffa oss möjlighet att definiera ett strategiskt, övergripande angreppssätt och mäta våra ansträngningar i förhållande till väl definierade målsättningar, på vägen mot vårt slutliga gemensamma mål, som är en värld utan truppminor.
Innan jag kommenterar det utmärkta betänkandet om förslaget till förordning som har förelagts oss, vill jag göra några allmänna anmärkningar till svar på de intressanta och värdefulla yttrandena från Miranda och Brok.
Naturligtvis ställer vi oss bakom målsättningen att Ottawakonventionen skall vara allomfattande. Europeiska unionens ståndpunkt är tydlig och lades fast i 1997 års gemensamma åtgärd för att bredda anslutningen till och ratificeringen av Ottawakonventionen till att omfatta så många länder som möjligt. Men jag kan inte dölja detta faktum: unionens övertalningsförmåga när den försöker uppnå detta mål är självfallet något nedsatt på grund av att några medlemsstater fortfarande har problem med att ansluta sig till och ratificera konventionen. För att anknyta till parlamentsledamotens anförande är detta en fråga som vi mer eller mindre regelbundet tar upp med dessa medlemsstater.
Självklart kan beviljande av Europeiska unionens stöd till minåtgärder fungera som en viktig morot för att få potentiella mottagarländer att ansluta sig till konventionen. I meddelandet och förslaget till förordning föreskrivs en viss form av villkorlighet i detta avseende, men vi bör inte vara för dogmatiska. Vi måste ta hänsyn till den särskilda situationen i vissa länder. Vi får inte bestraffa människor som behöver vår hjälp, även om deras regeringar ännu inte har gjort tillräckliga åtaganden om att genomföra konventionen. Det är det vanliga dilemmat vi ställs inför. Det är ett dilemma som parlamentsledamoten tidigare mycket vältaligt har uttryckt: den utmaning vi hela tiden ställs inför är människor som mycket ofta behöver humanitär hjälp till följd av åtgärder som deras regeringar vidtar. Men vi kan inte bestraffa människor för att de har en usel regering.
När det gäller kandidatländerna kommer vi att förvänta oss att de stöder den gemensamma åtgärd jag nyss nämnde. Detta är inte gemenskapens "acquis" i termens strikt juridiska bemärkelse, men vi kommer givetvis att uppmuntra dem att göra sig av med minorna i deras försvar, att sluta tillverka minor och bedriva handel med minor samt att ansluta sig till och ratificera fördraget om ett förbud mot minor.
Om jag återigen får kommentera något Miranda sade tidigare, är jag särskilt angelägen om att vi studerar förslag om att förstöra befintliga lager av truppminor. Det kan bli svårt ur miljösynpunkt och det är kostsamt, men vi bör i någon mån prioritera den frågan framöver.
Jag vill uppmärksamma parlamentet på " Slovenia International Trust Fund" som under endast två års verksamhet har inlett ett regionalt minåtgärdsprogram med stöd från Europeiska unionen, Förenta Staterna och ett antal andra länder, och projekt över hela Balkanhalvön. Efter de gångna händelserna i Zagreb tidigare i år och den senaste händelseutvecklingen i Belgrad får vi hoppas att framtiden i sydöstra Europa kommer att slippa vara kantad av truppminor.
Att öka samstämmigheten mellan gemenskapens och medlemsstaternas åtgärder, som parlamentsledamoten berörde, är själva kärnan i det meddelande som är fogat till förslaget om förordning. Vi har antagit en strategi som är flexibel och samordnande snarare än rigid och centralstyrd. Minåtgärder är mest effektiva om de skräddarsys efter de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall. Det är skälet till att vi inte föreslår att alla minåtgärder skall samlas under ett enda program och en enda budgetpost, inte ens inom ramen för gemenskapens regelverk. I stället föreslår vi att en expertgrupp inrättas med deltagare från medlemsstaterna, icke-statliga organisationer och övriga berörda aktörer. Avsikten är att denna grupp skall hjälpa kommissionen att utforma en övergripande strategi för minåtgärder.
För att nu mer specifikt ta upp Boninos betänkande vill jag i korthet kommentera de enstaka ändringsförslag från parlamentet som kommissionen har lite svårt att godkänna i deras nuvarande form. Några av dessa har jag redan berört i mitt svar till parlamentsledamoten. Som jag redan har nämnt tror jag för det första att det vore ett misstag att göra anslutningen till Ottawakonventionen till ett oeftergivligt villkor för europeiskt stöd till minåtgärder. Avsikten är god men skulle likafullt motverka sitt syfte. Det säger sig självt att vi endast i sällsynta fall kommer att gå med på att ge stöd åt länder som inte har anslutit sig till konventionen. Men det kommer med nödvändighet att finnas fall då vi av politiska eller humanitära skäl vill hjälpa befolkningar, trots deras regeringar. Därför argumenterar jag emot ändringsförslag 18.
Även om jag förstår och respekterar ambitionen bakom förslaget om att koncentrera alla anslag till minåtgärder under den horisontella budgetposten, med undantag för ECHO och budgetposterna för forskning, är jag inte övertygad om att detta ger oss den flexibilitet som krävs för att göra Europeiska unionens insatser optimalt effektiva. Kanske kommer den horisontella budgetposten att uppmärksammas mer och uppskattas bättre med tiden, men vi behöver också behålla kontakten med en bredare nationell och regional programplanering genom de geografiska budgetposterna och förordningarna. För egen del säger jag nej till ändringsförslag 3, 16 och 21.
Av samma skäl är jag förvissad om att de personalresurser och administrativa resurser som krävs till den centrala minåtgärdsenheten är tillräckliga för att garantera att förordningen genomförs på korrekt vis. Vi vill inte utöka vår byråkrati ytterligare. Samma resultat kan åstadkommas med en liten arbetsenhet och gediget nätverksarbete. Jag föreslår att ändringsförslag 17 avvisas.
På samma sätt vill vi inte skapa någon ny kommitté, om det så vore en förvaltningskommitté eller en rådgivande kommitté. Parlamentet vet att det finns alldeles för många sådana redan och som ni vet hoppas vi att inom ramen för våra förslag om reform av gemenskapens yttre bistånd kunna röra oss bort från den tungrodda granskningen av enskilda projekt för att i stället fokusera vår diskussion med medlemsstaterna kring övergripande strategier och programplanering. Det är exempelvis vad vi accepterat att göra i fråga om Medaförordningen. Detta kommer att ske i de olika befintliga geografiska kommittéerna. Istället för att lägga ytterligare en kommitté till raden, föreslår vi att en expertgrupp inrättas som ger oss ett bredare forum än sakkunniga från regeringarna, där vi kan diskutera och definiera övergripande minåtgärdsstrategier som skall tillämpas horisontellt och vara föremål för en årlig översyn. Därför kan kommissionen inte godkänna ändringsförslag 8, 22, 23, 25 och 29.
När det till sist gäller upphandling av minåtgärdsprojekt, vill jag varna för att införa strängare begränsningar för att delta i våra anbudsförfaranden. På samma sätt som vi försöker bygga upp lokal kapacitet och ägande måste vi kunna använda oss av den mest framstående expertisen och de bästa materialen överallt där dessa finns. I de flesta fall kommer detta att ske inom Europeiska unionen, men undantagsvis kan vi komma att behöva vända oss åt annat håll. Jag kan inte godkänna ändringsförslag 19.
Jag skall inte gå igenom alla de ändringsförslag som parlamentsledamoten föreslår och som kommissionen villigt kan godkänna och som enligt min bedömning avsevärt kommer att förbättra förslaget till förordning. Dessa utgör endast en bekräftelse på den målmedvetenhet och ambition som vi har gemensamt.
Åtskilligt arbete återstår för oss att göra om vi skall kunna förverkliga Ottawakonventionens mål att utrota dessa minor under de kommande tio åren. Antagandet av denna förordning utgör ett litet men enligt mitt förmenande viktigt steg på vägen. Jag hoppas att vi kan räkna med parlamentets fortsatta stöd så att lagstiftningsprocessen blir framgångsrik.

Van Orden
Herr talman! En del av oss har i många år engagerat oss för att försöka bekämpa truppminornas gissel. Det är en fråga som har tagit allmänhetens fantasi i anspråk i många av våra länder. Regeringar har gjort utfästelser och utlovat stora summor pengar. Icke-statliga organisationer har växt upp som en reaktion på behovet och ändå måste vi erkänna att många länder och tusentals människor, vanligen i de fattigaste delarna av världen, fortfarande är hårt drabbade av truppminor och icke exploderad ammunition, detta närmare fyra år efter den första FN-konferensen om landminor i Genève och mer än ett år efter det att Ottawakonventionen trädde i kraft.
Varför går framstegen så sakta? Det tycks mig som om problemet har tre sidor. För det första måste vi vara målinriktade. Kampanjen mot truppminor skall inte användas som ett tillfälle att angripa västländernas regeringar, framför allt Förenta staterna, militäranläggningar i väst eller västvärldens industri. I de flesta fall är västländernas regeringar inte problemet utan en del av lösningen. Vi bör koncentrera vår politiska uppmärksamhet på de verkliga syndarna: krigande falanger och oansvariga regeringar som inte har visat någon omsorg om civilbefolkningen och som använder truppminor som urskillningslösa terrorinstrument.
Än viktigare är att praktiska minåtgärder måste inrikta sig på de prioriterade frågorna: att göra områden säkra där misstanken om förekomsten av minor är ett hinder för att återuppta en normalt liv och för ekonomisk utveckling samt att ge hjälp till minoffer. För det andra måste det internationella samfundet förbättra samordningen av sina ansträngningar såväl globalt som inom de drabbade länderna. Faktum är att vi fortfarande inte känner till den verkliga omfattningen av truppminornas härjningar och vi vet inte hur effektiva minröjningsinsatserna har varit. En snabb inventering måste ske i vart och ett av de hårdast drabbade länderna, så att vi får en tydligare bild av vad som måste göras.
För det tredje måste vi säkerställa att pengarna används på rätt sätt. Jag känner viss stolthet över att Europeiska kommissionen är världens största bidragsgivare till minåtgärder. Detta är ett område där användningen av omfattande resurser för att lösa problemet borde vara mer effektiv, med tanke på Europeiska unionens kapacitet i fråga om att samordna de insatser som görs av många olika länder. Det finns många skäl till att retoriken inte motsvaras av verkligheten. I viss mån är frågan om truppminor ett tecken på kommissionens mer övergripande misslyckande med att effektivt använda de resurser den förfogar över. Kommissionären med ansvar för yttre förbindelser har tidigare erkänt att kommissionens yttre biståndsprogram har varit ett bekymmer. Kommissionen behöver förbättra programmens kvalitet och även påskynda deras genomförande. Under Pattens ledarskap börjar sakerna att utvecklas i rätt riktning.
Kommissionens meddelande och förordningen om tuppminor är mycket användbara handlingar, men de utelämnar två centrala aspekter, som man strävar efter att rätta till i parlamentets ändringsförslag. Fleråriga anslag till minåtgärder måste samlas under en enda budgetpost och det måste finnas en enhet inom kommissionen med ordentliga resurser, som särskilt ansvarar för det politiska ramverket, men även för planeringen och genomförandet av minåtgärder, inklusive upphandlingar. Åtaganden på hög nivå, effektiv ledning och ansvarsfull förvaltning är nycklarna till en effektiv användning av resurserna. Låt oss slippa fler tomma ord och få verkliga åtgärder och mätbara resultat.

Van den Berg
Herr talman! Den socialdemokratiska gruppen den stolthet över Europeiska unionens roll som van Orden nyss uttryckte. För några år sedan var jag på besök i ett klassrum i Kabul i Afghanistan och där såg jag hur barnen upplystes om de olika formerna av landminor. Då jag såg att en av de landminorna såg ut som en fjäril så förstod jag att landminor utformas så att barn skall leka med dem och bli skadade och då förstod jag också vilka moraliska värderingar de har som tillverkar sådana här saker. Då såg jag också att informationskampanjer på skolor och bland befolkningen är det effektivaste sättet att förebygga olyckor. En stor del, de ändringsförslag som gäller det stöder jag också verkligen, måste också gå i den riktningen.
För det andra är det tydligt att det ofta är som att hälla vatten på en gås. Medan de här minorna i Afghanistan plockas bort av diverse instanser så läggs nya på andra platser. Då tänker jag också tillbaka på norra Moçambique där jag arbetade med organisationer för invalider, skadade av landminor, som själva röjde och oskadliggjorde minor. Då lärde jag mig två saker. Man måste engagera den lokala befolkningen. Människor kan, även om de är skadade, göra en hel del själva. Jag förstod samtidigt att det inte handlar om att döda människor med landminor utan att huvudändamålet med det här vapnet är att lemlästa och det gör moralfrågan så tung.
När jag kom till Angola träffade jag Norwegian People's Aid och de arbetade enligt en metod som gick ut på att de tillsammans med befolkningen spårade upp de platser där minorna låg och mycket strategiskt rensade vissa områden. Då lärde jag mig två saker: man behöver experter, för Norwegian People's Aid var det före detta soldater och den lokala befolkningen - mycket väsentligt - och man måste även röja strategiskt. Inte tandborstmetoden överallt, det är extremt dyrt och tar alldeles för lång tid utan rensning av strategiska områden så att den lokala ekonomin kan fungera igen, o.s.v. Det fick mig att komma på tanken att inte i första hand samarbeta med den nationella myndigheten Angola och inte via invecklade strukturer utan helt enkelt arbeta med myndigheterna via starka icke-statliga organisationer bland den lokala befolkningen, precis som de försöker göra i Angola.
Samtidigt inser man att det kommer att läggas nya minor i Angola och då kommer jag in på den punkt som Patten fört fram. Herr kommissionär! Ni säger: jag är emot ett antal ändringsförslag. Jag tror emellertid att om ni går igenom dem igen så skulle några av de ändringsförslag som ni nämnde kunna vara effektivare, ändringsförslag som enligt mig har att göra med informationskampanjer, med öppenhet, med tillträde för icke-statliga organisationer, med saker som också fungerar mycket bra just nu men som skulle kunna vara effektivare. Jag tror inte att ni är rädd för parlamentets ändringsförslag i det avseendet. Vi vill inte göra det mer byråkratiskt, vi vill inte ha mer kommittéförfaranden, vi vill skapa utrymme för er, vi vill att det hela sker på ett effektivt sätt och jag tror att vi på den punkten inte heller ställer upp olika prioriteter.
Ni kanske vill gå igenom några punkter igen och ändå se efter om det verkligen skall bli njet på alla de punkterna, vilket naturligtvis inte går så lätt med en engelsk tunga. På den punkten tror jag att ni och parlamentet står på samma sida. Vi, som socialdemokratisk partigrupp, känner oss som en del av den stora internationella minbekämpningskampanjen och det är vi stolta över, tillsammans med de övriga kollegerna här i parlamentet.

Haarder
Herr talman! Antipersonella minor är ett obegripligt djävulskap, vars syfte inte är att döda, utan att invalidisera och skapa de värsta tänkbara smärtor och bördor för offren och deras familjer och deras länder. Tänk på de sovjetiska leksaksbomberna i Afghanistan! De är tyvärr oerhört billiga att tillverka och vansinnigt dyra att hitta och förstöra. Det kommer att ta 100 år att få bort dem, och det sprids ständigt fler. Det var den liberale Jan Willem Bertens som tog upp saken för fem år sedan här i parlamentet, och jag tycker verkligen att detta parlament kan berömma sig självt för att ha startat denna sak, så att vi nu är på väg att få ett minförbud. Vi kan också betona den mycket stora och effektiva insats som unionen gör i sammanhanget.
Men det kan göras ännu mer. Det finns maskiner som kan minröja stora områden på kort tid. Jag har sett en sådan maskin i Kosovo, men den stod stilla och användes inte. Bonino och Patten har rätt i att det är självklart att man skall förstöra lagren, eftersom det bara kostar en hundradel att förstöra en lagrad mina i jämförelse med vad det kostar att förstöra en mina som är utplacerad på ett ställe där man har svårt att hitta den.
Bonino och Patten har också rätt i att parlamentet och rådet skall hålla fingrarna borta från förvaltningen, och jag lyssnade noga på Pattens kommentarer till denna punkt, därför att han tyckte uppenbarligen att vi skulle hålla fingrarna borta i ännu högre grad. Jag håller i princip med. Vi skall undvika att blanda oss i frågor som rör förvaltningen. Vi skall i stället kritisera kommissionen om den inte sköter förvaltningen på ett bra sätt. Men detta skall inte göras genom att fjärrstyra den. Det är ett fel som detta parlament ständigt begår. Kommissionen skall ha frihet att utöva sina befogenheter, och så skall vi ha frihet att sparka den - om jag får använda detta uttryck - om den inte utför arbetet på ett bra sätt. Jag vill till sist tacka Bonino. Det är välgörande att ha en så erfaren föredragande. Tack för ett bra betänkande.

Wuori
Herr talman! Inom etablerade maktstrukturer uppstår ytterst sällan något nytt. Förbudet mot landminor har lett till en process som är ett ypperligt exempel på hur rörelser som inte är beroende av regeringar, det vill säga de icke-statliga organisationerna samt Europaparlamentet har kunnat bestämma och målmedvetet verka för målsättningar som de statliga aktörerna står främmande inför eller ser som orealistiska. I och med genombrottet i Ottawa måste man nu säkerställa att unionen och dess medlemsstater sörjer för omedelbara vidare åtgärder såväl när det gäller deras bilaterala relationer som interna lagstiftning, samt bibehåller en ledande roll när den politiska viljan förstärks och upprätthålls för att avtalet i vid omfattning skall kunna undertecknas och ratificeras, även inkluderande mitt hemland Finland. Det måste även göras till ett förhandskrav för EU-medlemskap för ansökarländerna, det vill säga införlivas i gemenskapens regelverk.
Det aktuella betänkandet och särskilt det förträffliga yttrandet av utskottet för utveckling och samarbete ger goda förutsättningar för vidare åtgärder, vilka måste koncentreras på den faktiska minröjningen och hur den skall genomföras operativt och inte på letandet efter exotiska och mycket resurskrävande tekniska lösningar. Biosensorerna verkar visa sig mycket lovande i detta avseende. Brokresolutionen erbjuder å sin sida en politisk dimension för detta arbete och Broks och Mirandas muntliga frågor till kommissionen ger centrala riktlinjer. EU:s alla organ måste agera initiativkraftigt och på så sätt att de fattiga länder som lider mest av minproblemet effektivt fås med i programmet. Huvudansvaret för uppföljningen ligger självfallet på kommissionen, men vi måste alla för vår del se till att man så snabbt som möjligt fattar beslut om ett gemensamt arbete för eliminerandet av detta gissel. Vi kan lämna efter oss en minfri värld.

Alavanos
Herr talman! Vår grupp har sedan länge varit aktiv inom hela fältet av krav och åtgärder som måste vidtas: från att avbryta produktionen, förstöra lager, stoppa handeln med minor, röja minfält och ge ersättning till skadade till att öka medvetandet om problemet.
Men jag vill också göra följande observation: Utplacering av minor är ett i rakt nedstigande led resultat av världssamfundets oförmåga att erbjuda politiska lösningar på de stora problemen. När ett land t.ex. känner sig otryggt vid sina gränser med ett grannland är det lätt hänt att dess regering tar till medel som minfält, vilket naturligtvis är beklagligt. När världssamfundet inte kan bemöta nationalismens gift och konflikter eller medverka till politiska lösningar, tar de involverade parterna lätt till sådana medel som minfält. Vi måste uppmärksamma detta, eftersom, och detta leder oss in på Balkanfrågan, jag anser att både västvärlden och Europeiska unionen har ett ansvar, på grund av sin politiska inblandning, för det faktum att halva Balkan är ett minfält.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att vi är i behov av särskilda åtgärder i Balkanfrågan och jag vill även från denna talarstol påpeka att den grekiska regeringen omdelbart borde ratificera Ottawakonventionen.

Mathieu
Herr talman! De eviga vaktposterna är vad kambodjanerna kallar minor. Dessa dödens blixtrar - som av en slump utlöses av offret självt, ibland många år efter en konflikt - är verkliga tidsinställda bomber som försvårar hela regioners sociala och ekonomiska återhämtning och offrens återanpassning.
Då jag har undertecknat uppropet om en värld utan minor stöder jag entusiastiskt betänkandet av Emma Bonino, eftersom det går i rätt riktning. Två år efter det att Ottawakonventionen undertecknades är lagren med minor tyvärr fortfarande imponerande, åtminstone de som har räknats. Vad beträffar dem som ännu inte har räknats är det dags att komma på nya spårnings- och lokaliseringsmetoder.
Europeiska unionens finansiella insatser måste absolut fungera som ett komplement till nationella åtgärder. Dessutom är det viktigt att hela unionen och kandidatländerna undertecknar Ottawa-konventionen, och framför allt ratificerar den. Det är stora saker som står på spel, eftersom kriget har sina regler - sedvaneregler för vissa, kodifierade regler för andra - medan användningen av truppminor inte är reglerad. Att undanröja minor är inte längre ett militärt problem, utan en ytterst viktig humanitär fråga. Europa kan inte begränsa sig till att spela rollen som biståndsgivare. Det är unionens sak att bedriva en pionjärutredning om vilken mekanism som är bäst lämpad att föregå all slags användning av ett nytt vapen. Sedan är det staternas uppgift att inom internationella församlingar stödja processen.
Sammanfattningsvis bör Europa stödja och fördjupa Ottawaprocessen så att det inte kommer ett nytt vapen som skördar tiotals offer var 20:e minut, såsom det ser ut i dag.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Jag stöder å det bestämdaste gemenskapens initiativ för åtgärder mot antipersonella minor. När jag ser barnen framför mig som har lemlästats av minor drar jag personligen följande slutsats: Varje euro som används till att bekämpa detta vansinne är väl använda pengar! En sak som företrädare för icke-statliga organisationer har uttalat sig kritiskt om i sina samtal med mig är sammanblandningen av militärens och de icke-statliga organisationernas verksamhet under punkterna 11-15 i resolutionen. De icke-statliga organisationerna har under många års arbete vunnit folkets förtroende och respekt och jag befarar att en sammanblandning kan hota dessa organisationers oberoende och varaktigt skada deras förtroendeingivande relation till de nödlidande människorna.
Människor hyser en berättigad misstänksamhet mot uniformerade styrkor som har växt fram under de långa krigsåren. Vi bör därför göra allt för att varaktigt stödja arbetet i de icke-statliga organisationerna.

Gollnisch
Herr talman! Jag skall helt kort göra ett inlägg - inom den regelmässiga minuten - och beklaga att rådet inte är närvarande under en så pass viktig debatt. Rådet är uppenbart den institution som har störst möjligheter att agera på det område som våra kolleger just nu talar om.

Schierhuber
Herr talman, herr kommissionär, ärade damer och herrar! Jag vill personligen framföra ett varmt tack till Bonino för hennes arbete. Ottawakonventionen är ett avgörande steg i den internationella kampen för ett förbud mot användning, lagring, produktion och överföring av truppminor. Det gläder mig därför att konventionen i och med den nya förordningen om en strategi från EU:s sida kommer att leda till en ökad samordning, sammanhållning och insyn och även kontroll av dessa minåtgärder. Europeiska unionen måste också i den frågan leva upp till sina anspråk på en ledande roll.
För den österrikiska förbundsregeringen är detta alltid en fråga av högsta prioritet. Parlamentet ägnar sig sedan många år tillbaka åt denna fråga, precis som påpekades i dag. Parlamentet är den drivande kraften bakom alla dessa ansträngningar och jag tror att vi bör stärka våra insatser ytterligare. Jag vill uttryckligen poängtera att det är nödvändigt att uppmana ytterligare stater att ansluta sig till Ottawakonventionen och i vissa fall snabbt ratificera denna för att möjliggöra en internationell samordning liksom en rehabilitering av offren. Och EU:s medlemsstater bör vara först i raden att ansluta sig till konventionen. Det ser jag som en solidarisk skyldighet inom Europeiska gemenskapen.
Minorna utgör givetvis ett stort hinder för återuppbyggnaden i dessa länder liksom för flyktingarnas återvändande. Så länge den faran hotar kommer det att bli svårt att övertala den flyende befolkningen att återvända hem. Europeiska unionen är ofta den främsta biståndsgivaren vid röjningsåtgärderna och internationella åtgärder genomförs i de berörda länderna. Problemet med truppminorna är för stort för de regioner som direkt drabbas, men även för flyktingarna i de aktuella områdena, så därför är det inte möjligt att erbjuda effektiv hjälp utan ett internationellt samarbete. Den internationella statsgemenskapen måste inta en enad och samordnad ståndpunkt. Stöd till minröjningsprogram, hjälp till offren, forskningen och den tekniska utvecklingen måste vidareutvecklas. Ett förbud mot tillverkning av minor i EU liksom ett förbud mot utförsel av minor ut ur EU måste ovillkorligen utfärdas. Det målet bör vi alla ha som en absolut prioritering.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Jag välkomnar att det äntligen skapas en europeisk lagstiftning, i form av en förordning, för landminor och att vi i dag har ett bra betänkande av Bonino om denna.
Redan under den förra mandatperioden - vilket redan har nämnts - godkände Europaparlamentet Europeiska unionens kompromiss om att bekämpa ett av de grymmaste, dödande och fega vapen som existerar. Utskottet för utveckling och samarbete införde 1996 - som Patten sade - en budgetpost för minröjning. Men tyvärr minskar denna budgetpost i omvänd proportion till den vikt vi lägger vid denna fråga.
Eftersom vi nu håller på att godkänna budgeten skall jag uppehålla mig litet vid de siffror som oroar mig. I år ligger beloppet på 8 100 000 euro. För nästa år är rådet och kommissionen överens om att minska beloppet till 7 400 000 och parlamentet föreslår en ökning på tre miljoner i förhållande till år 2000. Dessa siffror är inte mycket för att lösa ett problem som drabbar 110 miljoner människor i 64 länder, 26 000 stympade offer om året och framför allt många barn som i länder som El Salvador är kända som de trasiga barnen, eftersom de är förstörda, utan händer, utan armar, utan ben.
Därför yrkar jag på att rådet, som inte är närvarande här, och kommissionen, meddelas hur betydelsefullt det är att beloppet ökas, med tanke på att för varje mina som elimineras placeras tyvärr mellan 20 och 50 nya ut. Med den takt vi eliminerar minorna kommer det att dröja - vilket har sagts tidigare - bra mycket mer än 100 år att rensa planeten från landminor. Därför yrkar jag på att man beaktar det belopp, även om det är otillräckligt, som parlamentet har föreslagit och därmed respekterar Ottawakonventionen och jag uppmanar de länder som inte har skrivet under eller ratificerat konventionen gör det.

Talmannen
Eftersom det har gjorts flera antydningar vill jag precisera att rådet är här företrätt av dess höga tjänstemän, även om inte ministern är här, och de kommer naturligtvis att förmedla våra ord till honom.

Frahm
Fru Bonino! En minuts taltid till ett betänkande - det lyser verkligen om ert engagemang - är mycket litet, men lyckligtvis instämmer jag i de flesta slutsatserna i betänkandet, även i den underförstådda kritiken av de länder som ännu inte har ratificerat Ottawakonventionen. Mitt eget hemland väntade tyvärr alldeles för länge med att göra det. Det finns ett problem med betänkandet. Enligt min mening finns det en tendens till att man försöker att ta bort GUSP:s civila uppgifter. Jag anser att det är sunt att stärka de civila åtagandena i organisationer som sysslar med militär verksamhet. Jag anser faktiskt att man måste kräva att rådet, GUSP och medlemsstaterna skall se till att man, utöver den normala utvecklingsverksamheten och humanitära verksamheten, matchar alla belopp som läggs ut på militär verksamhet med minst ett motsvarande belopp till civil verksamhet, t.ex. minröjning i de aktuella områdena.

Zimmerling
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Vi har i dag att göra med ett mycket sorgligt kapitel. Truppminor - så långt är vi nog överens - är något som bör bannlysas över hela världen. Jag vill dela in frågan i tre stora områden. Det första är det förebyggande området. Här i parlamentet är vi säkert överens om att de minor som förekommer, och då i synnerhet antipersonella minor, måste förstöras. När jag tänker på problemen och utvecklingen i utvecklingsländerna, till exempel i AVS-länderna eller i Centralamerika, så visar resultaten att det inte kan fortsätta på det viset. En annan fråga som jag betraktar som viktig är att vi i synnerhet i de afrikanska områdena satsar på att förhindra den svarta marknaden.
Det andra viktiga området enligt mig är området för eftervård. Här måste vi komma in på minröjningsprogrammen och särskilt uppmärksamma de humanitära åtgärderna. I synnerhet forskningsinitiativ på området bör stödjas, där man ägnar sig just åt tekniken för att spåra upp och undanröja minor. Vi får inte för den skulle glömma bort att Europeiska unionen, och i synnerhet Europaparlamentet, har ännu bättre möjligheter att undersöka vart våra finansmedel på det området egentligen tar vägen.
Som ett tredje område ser jag de konkreta åtgärder som bör föreslås, granskas och genomdrivas. Jag utgår då ifrån att vi bör ta särskild hänsyn till minoffren. Här handlar det till största delen om enskilda, civila, barn och om en annan fråga som vi redan har tagit upp, nämligen barnsoldater. När vi ser att barn lemlästas och sedan under lång tid är i behov av vård, finns det numera en möjlighet att räkna med så kallade växande extremiteter som i Europa...
(Talmannen avbröt talaren.)

Souladakis
Herr talman! Med dagens debatt angående Boninos betänkande, som är mycket bra, kodifierar vi egentligen åtgärder riktade mot ett väldigt allvarligt problem av internationell karaktär. Med Titleys betänkande, som vi röstade igenom för några dagar sedan, avslutas i själva verket en andra fas när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som jag tror så småningom kommer att struktureras upp i sin helhet för Europeiska unionen och som kommer att utformas med gemensamma villkor och regler. Jag tror att sakernas gång kommer att rättfärdiga dem som har åtagit sig detta initiativ så att vi slipper se välgörare, män och kvinnor, bredvid barn med avsprängda ben, medan politiken i huvudsak måste vara förebyggande och hämmande. Det är inte en tillfällighet att minor återfinns främst i krisområden, dvs. i områden där andra typer av initiativ skulle kunna vidtas för att motverka dessa kriser.
För att nu komma till den fråga som togs upp angående mitt hemland, Grekland. Jag är övertygad om att det grekiska parlamentet inte kommer dröja med att ratificera avtalet i fråga, eftersom det redan har undertecknat det i egenskap av nation. Jag önskar, trots detta, att ni skall ha i åtanke att detta sker trots det faktum att " grannen Turkiet" inte har de bästa av avsikter gentemot oss. Detta är dessvärre ett reellt faktum som bevisades helt nyligen, nämligen förra veckan under Natos övningar, vilka de måste ha bedömt utgjorde ett tillfälle att uppvisa en annan typ av politisk oresonlighet. Men låt oss hoppas att framtiden kommer att lösa även dessa problem.
Jag tror, i vilket fall som helst, att den stora majoritet som kommer att rösta för detta betänkande i parlamentet kommer att förstärka det så pass mycket att det kommer att höras och synas även där det inte finns öron och ögon.

Knolle
Herr talman, ärade kolleger! Jag rekommenderar kollegan Boninos betänkande som står för större effektivitet och insyn och till vilket även utskottet för utveckling och samarbete har avgett ett yttrande. Jag tackar för ett utmärkt arbete. Jag har med egna ögon bevittnat minoffrens lidande under och efter kriget i Bosnien 1992, 1995 och 1999. Många av offren är små barn, fruktansvärda intryck, hemska stympningar som förstör deras levnadsbana innan de knappt har hunnit påbörja denna. Varje barn vi kan rädda i Bosnien, i Afrika eller någon annanstans är mödan värd hos oss alla. Jag vill även tacka de icke-statliga organisationerna för deras engagemang.
Jag vill i all korthet framföra min åsikt i en fråga. Det handlar om vårt ändringsförslag till resolutionen. Det råder ingen internationell enighet om att förbjuda fordonsminor. Sådana används fortfarande som ett oumbärligt skydd mot pansarfordon över hela världen och inom unionen. Ingen skall prata bort framgångarna från Ottawa genom att hänvisa till att fordonsminor egentligen borde ha tagits upp där. För då skulle konventionen säkert ha misslyckats redan från början.
Vad utvidgningen av EU beträffar borde kandidatländerna definitivt ansluta sig till Ottawakonventionen. USA, Ryssland och Kina borde uppmanas att underteckna konventionen. Grekland och Finland bör så snart som möjligt ratificera den.
Låt mig avslutningsvis få säga: Helst av allt vill jag förbjuda alla minor i hela världen, eftersom de hör till de mest djävulska och vidriga vapnen. Men tyvärr befinner vi oss inte i paradiset.

Carlotti
Herr talman! En dag i december 1992 glömde en herde i Moçambique bort faran: han trodde att den hade försvunnit med freden. Denna alltför stora förtröstan kostade honom hans vänstra ben.
Två kilometer utanför en liten by i Bosnien, år 1999, meddelar en skylt att det finns minor i området, vilket inte hindrar att en liten pojke befinner sig där. För honom är det en lekplats som alla andra. Varje gång ett krig upphör lämnar folk flyktinglägren för att komma tillbaka till sina byar, med förhoppningen om att kunna plåstra om sina sår där och steg för steg försöka återgå till ett normalt liv. Men en mina förstår sig inte alls på fredsavtalen och fortsätter, obönhörligen, sitt arbete.
Än i dag fullföljer minorna sitt destruktiva verk, trots att 139 stater har undertecknat Ottawakonventionen. Det går 20 minuter mellan två minor som exploderar och dödar eller lemlästar någonstans i världen. Självklart har Genèvekonferensen noterat framsteg, och denna positiva tendens bör framhållas, för den är verkligen ett resultat av den mycket beslutsamma kamp som icke-statliga organisationer för sedan en mycket lång tid tillbaka. Men de noterade framstegen får inte leda till att verkligheten glöms bort, och denna verklighet är att 27 personer dödas och 41 personer lemlästas varje dag. Verkligheten är att det finns 250 miljoner minor i 105 länders arsenaler. Bara förra året användes minor i 20 konflikter, särskilt i Europa.
Jag välkomnar därför det arbete som har utförts av mina kolleger Emma Bonino och Luisa Morgantini, som än en gång sätter den politiska debatten i centrum här i parlamentet. De tydliggör allt som återstår att göra. Jag skulle å min sida särskilt vilja betona att fördraget bör generaliseras ända tills det blir en fullständig framgång, först och främst genom att de olika staternas lagar skall bringas i överensstämmelse med fördraget, så att vi inte får ett nytt exempel på ett internationellt avtal som inte kommer att tillämpas. Vi måste faktiskt utöva påtryckningar på de länder i Europeiska unionen som ännu inte har undertecknat, t.ex. Finland, eller de som ännu inte har ratificerat fördraget, som Grekland. Varför inte planera sanktioner, herr kommissionär, mot dem som inte respekterar fördragen? Varför inte införa en klausul om att de länder som vill bli medlemmar av unionen måste underteckna det här fördraget?
Ni svarade på allt detta för en stund sedan. Jag vet att det fortfarande finns skilda meningar om ett antal ändringsförslag. Jag vill ändå be er att titta närmare på dem, eftersom vissa av dem kan godtas av kommissionen. Hur det än ligger till med den saken kommer vi, alla tillsammans, att visa vår beslutsamhet att kämpa emot vad som måste kallas " de lumpnas krig" .

Vatanen
Herr talman, bästa kommissionär, ärade kolleger! Krig är ett grymt sätt att lösa människors meningsskiljaktigheter på. Det är tragiskt när civilbefolkningen lider på grund av deras ledares okunnighet. Ottawakonventionen om begränsning av minor är en sak som starkt skall understödjas. Alltför många barn har mist livet eller blivit lemlästade då de lekt på fel plats. EU:s stödprogram är nödvändigt och jag ställer mig bakom det. Det är vår plikt att hjälpa nationer som lider på grund av politiska misstag som gjorts för länge sedan. I en del länder finns det fler minor än det i Frankrike finns tryffel och vardera är lika svåra att hitta.
Fastän jag stöder eliminerandet av minmissbruket vill jag lyfta fram problem förknippade med frågan när det gäller Finland. Finland har inte undertecknat Ottawakonventionen, vilket man ofta hänvisar till här, såsom även föregående talare gjorde. Kritiken innehåller dock skenhelighet och okunskap. Ärade kolleger, se på Finland! Landet är glest bebyggt och har en över ettusen kilometer lång landgräns med Ryssland. Vår gemensamma historia med vår östgranne har ofta varit plågsam för oss. Vi måste ty oss till den romerska sanningen: bästa sättet att trygga fred är att förbereda sig för krig.
När det gäller Finlands försvar intar minorna en central position, med dem kan man inte erövra länder, de används enbart som försvar. Alla minor i Finland är säkert lagrade och de förs inte heller till andra länder. Jag vill understryka att användningen av minorna är mycket disciplinerad och minorna kan enkelt avlägsnas efter en konflikt. Finland kan inte placeras i samma kategori som många utvecklingsländer där användningen av minor sker summariskt och följderna är därefter.
Man måste observera att Finland lägger ner stora summor på minröjning i andra länder. I praktiken innebär detta minröjning med finsk utrustning, stöd till offer samt förstörande av minförråd. Detta arbete stöder EU:s arbete. Finland har redan för egen del tagit ansvar för världens minproblem. Detta måste dock ske utan att man prutar på landets egen säkerhet på grund av politiska påtryckningar.

Välkomsthälsning
Talmannen
Ärade ledamöter, värderade kolleger! Det är med stor glädje jag välkomnar en delegation marockanska parlamentariker, ledd av Ibrahim Rachidi, vice talman i Marockos representanthus.
(Applåder)
Tillåt mig, ärade ledamöter, att välkomna er å denna institutions vägnar, med vilken ert land har privilegierade förbindelser inom ramen för vårt gemensamma projekt för att bygga ett område av välfärd, säkerhet och fred omkring Medelhavsområdet.
Nu strax innan den fjärde ministerkonferensen om Europa-Medelhavet, den 15 och 16 november i Marseille, är jag övertygad om att ert arbete tillsammans med vår delegation för förbindelserna med Maghrebländerna, under ledning av Obiols, kan föra vårt projekt för dialog och fred framåt.

Landminor (fortsättning)
Carrilho
Herr talman! För några år sedan, när de internationella minröjningskampanjerna inleddes, sade man att minorna var de fattiga ländernas atombomb. Trots den tid som har gått tjänar tyvärr fortfarande denna överdrift för att illustrera en verklighet. Det finns ingen utveckling utan säkra kommunikationsvägar, utan odlingsbar mark, och utan platser där barnen kan leka fritt. Därför anslöt sig Europeiska unionen till den internationella FN-kampanjen och påtog sig en viss ledarroll, så som tidigare talare redan har sagt. Nu är förtjänsten uppenbar i det förslag som läggs fram för oss här, och som Emma Boninos betänkande behandlar.
Vi stöder detta betänkande, liksom alla initiativ för att återta Europeiska unionens roll på detta område. Vi vill understryka att det därför är nödvändigt att Europeiska unionens arbete blir mer sammanhållet, och att Finland och Grekland går med, att Europeiska unionen samordnar hela sin förmåga till internationella påtryckningar på de länder som ännu inte har anslutit sig till Ottawakonventionen, och att det europeiska arbetet blir mer effektivt, även genom att öka anslagen, med tanke på behovet av en säker minröjning, ett systematiskt förstörande av de befintliga lagren och därefter utvecklandet av avancerad teknik för upptäckt och minröjning. Detta arbete måste också bli effektivare genom samordning och kontroll av processerna och genom att ge de icke-statliga organisationerna en större roll. Slutligen hoppas vi att vi, inom ramen för de framtida uppgifterna för den gemensamma europeiska militärstyrkan, kan utbilda tekniker, framför allt personer på lokal nivå som är intresserade av att minorna försvinner.

Suominen
Herr talman! Finlands regering behandlade frågan om landminor senast den 14 juni 1999. Då beslöt man inleda en utredning med målsättningen att Finland kunde ansluta sig till Ottawa-avtalet år 2006 och ersätta landminorna med andra strategier senast vid slutet av år 2010. Finländarna deltar i det internationella samarbetet för röjning av minor. Experter från Finland och finska röjningsfordon har deltagit i röjningarna i Kambodja under 2,5 år, i Moçambique ett år och i Kosovo ett år. Finland följer som avtalspart det år 1996 förnyade minprotokollets bestämmelser i Convention on Conventional Weapons som trädde i kraft i december 1998.
Finland upplever sig inte militärt hotat. Vi har ändå som enda EU-land en över 1 000 kilometer lång landgräns med en utomstående stormakt. Finland sköter sitt trovärdiga försvar själv. Innan ett ersättningsvapensystem införskaffats, vilket kostar ungefär hälften av Finlands försvarsbudget under ett år, utgör landminorna en del av försvarssystemet. Finland har inte en enda landmina placerad i marken. Finland har aldrig idkat export av landminor och de har inte tillverkats i Finland sedan 1981. Alla minor finns i lager. I Finland har det inte sedan slutet av 1940-talet då röjningsperioden efter andra världskriget avslutades inträffat skador på civila eller finska soldater. Finland hör till de förargligt få länder i världen, vilka undertecknar och ratificerar internationella avtal först då de till sista punkten kan uppfylla kraven i dem. Så kommer att ske även för landminornas del.

Martínez Martínez
Herr talman! Vi talar aldrig med så mycket folk och med så litet uppmärksamhet i kammaren.
Massframställningen och användandet av landminor har lett till ett fruktansvärt fenomen, inte bara på grund av dess konsekvenser utan också för att det uppvisar en oroande grymhet, ondska, hyckleri, förutom en paradoxal brutalisering från en stor del av de som har ansvaret för att regera över mänskligheten och garantera dess framsteg.
De siffror som presenteras i betänkandena av Bonino och Morgantini är förskräckande, och vid läsningen av dem är vi många som reagerar med djup skam, i egenskap av politiskt verkande personer, och med en pessimistisk skepticism inför den mänskliga naturen. Vi talar om miljoner döda och stympade, om 70 till 100 miljoner minor som kan explodera när som helst, om 60 berörda länder. I betänkandena trycker man mindre på det faktum att de flesta minor har tillverkats i andra länder än där de grävs ned. Inte heller understryks det att listan på de värst drabbade länderna framför allt består av utvecklingsländer. Däremot betonas lyckligtvis att minorna, förutom att vara ett ödesdigert hot av död och smärta, utgör ett grundläggande hinder för att utveckla dessa regioner.
(Talmannen avbröt och bad om tystnad.)
(Applåder) Det krävs mod inför den verklighet som våra vänner Bonino och Morgantini påminner oss om, för att inte falla offer för missmodet. Som tur är innehåller deras betänkanden också en viktig förteckning över de åtgärder som görs för att sätta stopp för landminornas vansinne, för att motarbeta tillverkningen och spridningen av dem, för att eliminera dem, för att kompensera för de skador som redan har åstadkommits av dem som uppfyllt sin grymma plikt och för att röja och befria de länder som behandlas så orättvist från dess effekter. Och här, liksom inom många andra områden, är Europeiska unionens och själva parlamentets agerande skäl för tillförsikt och förlikning med vår egen art, liksom kommissionsförordningens steg framåt innebär, en förordning vi försöker förbättra i denna parlamentsbehandling, genom att stärka vårt åtagande och våra förhoppningar.
Detta perspektiv är riktlinjen för våra ändringsförslag och vår röst. Våra ansträngningar har haft detta perspektiv under alla år, även när Europarådets Nord-Syd-centrum som jag har den äran att leda, 1998 gav sitt årliga pris till Axworthy, Kanadas utrikesminister, för hans regerings ansträngningar som förverkligades i Ottawakonventionen. Bonino fick för övrigt detta pris 1999, och hennes betänkande i dag ger ytterligare ett argument till oss som då stödde hennes kandidatur.

Linkohr
Herr talman! Eftersom jag håller med om nästan allt som mina kolleger har sagt kommer jag inte att upprepa det. Jag avstår därför från min talartid. Det är det bästa vi kan göra nu så att vi kan gå vidare till omröstningen.
(Applåder)

Talmannen
Jag har mottagit ett resolutionsförslag, i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen, för att avsluta debatten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

OMRÖSTNING
Kauppi
. (FI) Jag vill påpeka att jag röstade emot Van Lanckers betänkande. Till Europaparlamentets sammanträden kommer sällan så konservativt socialistiska betänkanden som betänkandet av Van Lancker om EU:s socialpolitiska program, vilket vi nyss röstade om. I sin programförklaring ville Van Lancker genomdriva alla sådana årgärder som folk ville förhindra, jag upprepar förhindra, genom att i senaste val välja en borgerlig majoritet till Europaparlamentet.
Jag kan bara förfasa mig om kommissionen verkligen går in för att stödja dessa nyss godkända, helt orealistiska, i det närmaste absurda krav. Parlamentets förslag kan inte strida mera mot målsättningarna från Lissabon. I Lissabon förklarade ju främst de socialistiska ledarna från medlemsstaternas regeringar med hög röst att deras målsättning är att göra Europa till den mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomin i världen.
Om Van Lanckers förslag godkänns backar vi nog ljusår beträffande våra möjligheter att uppnå de viktiga, ambitiösa och nödvändiga målsättningarna från mötet i Lissabon.
Vad föreslår då Van Lancker: Enligt Van Lancker skall arbetstiden i Europa förkortas betydligt, EU:s socialpolitiska lagstiftning skall avsevärt utvidgas, nivån på det sociala skyddet måste höjas drastiskt, fackföreningsrörelsens makt måste utökas och man måste möjliggöra gränsöverskridande arbetsmarknadsförhandlingar, arbetstagarorganisationerna måste ges ännu större rättigheter att få sin röst hörd, socialpolitiska konsekvenser skall prioriteras inom alla områden i ekonomin, i konkurrenspolitik och offentliga anskaffningar.
Jag kan bara påminna kollegerna om CDU:s ordförande Angela Markels kloka konstaterande: I politiken behövs mera sociala värden, men sociala värden är inte detsamma som socialism.

Lang
. (FR) Jag kan inte motstå nöjet att använda den typ av termer, eller snarare neologismer, som ligger i nivå med dem som förekommer i betänkandet, för att kunna kritisera ert ständiga e-häckleri i fråga om sysselsättning och social trygghet.
Ni kan fantisera så mycket ni vill om informationssamhället, som skall lösa alla problem när var och en - alltifrån bebisar till sängliggande inklusive analfabeter - kommer att ha en e-mail-adress, men utan att ha pengar till en dator för att kunna utnyttja adressen. I ert e-Europa kommer man dessutom att ägna sig åt att förse alla med datorer, samtidigt som datorerna betraktar användarna mer än vad användarna betraktar dem och samtidigt som datorerna framställer betänkanden.
Men era ändlösa fantasier blir mindre roliga när man inser att målet med dem inte är européernas välbefinnande, utan ständigt och ännu fler lagar, direktiv och förordningar från Bryssel. Er uppfattning om det öppna samarbetet är att falla in i det institutionella system som domineras av kommissionens tjänstemän. Det enda som verkligen är öppet, i en mycket bred mening, är möjligheten att i all oändlighet utvidga Bryssels befogenheter, men utan att gå förbi det fack som kallas " fördragen" . De befogenheter som ni föreslår att Bryssel skall få är: förvaltning och fastställande av ett socialt minimiskydd, flexibilitet i arbetslivet (följaktligen ett utnyttjande av arbetstagarna), en påtvingad arbetstidsförkortning som fryser löner och hämmar företag samt en total dominans över dialogen mellan arbetsmarknadens parter, som Aubry i Frankrike.
Därför avstår vi från att rösta om detta betänkande: för även om vi glädjer oss åt den aviserade angelägenheten om sysselsättningen - trots att den är artificiell och senkommen - kan vi rimligen inte godkänna de konkreta förslagen.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
Vi har röstat mot Van Lanckers betänkande om den socialpolitiska dagordningen
Kommissionens förslag till en ny socialpolitisk dagordning är ett bra dokument. Kommissionen har i sitt arbete definierat ett antal områden inom vilka det är viktigt med samarbete och samordning mellan Europeiska unionens medlemsstater. Kommissionen föreslår i den nya politiska dagordningen ett ramverk, i vilket alla viktiga aktörer kan spela en roll, och olikheterna i de nationella systemen respekteras. Kommissionen kommer att utnyttja sin intiativrätt och stödja medlemsstaterna för att få till stånd nödvändiga förändringar.
Föredraganden Van Lancker vill att parlamentet skall besluta om att förändra kommissionens förslag huvudsakligen dels genom att lägga till ett antal områden på vilka lagstiftning är lämplig, dels genom att slå fast ett antal rättigheter på europeisk nivå. Van Lancker anser att tvingande instrument skall utnyttjas i betydligt större utsträckning. Kommissionen skall inte hindras från att använda sin initiativrätt på de områden där den har befogenhet att handla och föreslå tvingande instrument.
Vi har en mycket positiv grundinställning till Europeiska unionen. I egenskap av svenska liberaler ser vi den europeiska integrationen som en möjlighet att nå lösningar på gränsöverskridande problem såsom miljö, handel, rörlighet över gränserna, mänskliga rättigheter och konflikthantering. På dessa områden har Europas demokratier en chans att visa världen att samarbete leder till fred och ökat välstånd.
Vi tror också på principen om subsidiaritet, att beslut skall fattas så nära dem det berör som möjligt. Det är därför vi aktivt driver frågan om en konstitution för Europeiska unionen, där ansvarsfördelningen är tydlig för envar. Det måste stå fullkomligt klart för alla medborgare att EU enbart skall syssla med de frågor man kan bäst - de gränsöverskridande frågorna. Alla andra frågor bör hanteras på lokal, regional eller nationell nivå.
Kommissionens förslag till socialpolitisk dagordning tycker vi stämmer väl överens med vår syn på hur EU skall verka. Ett europeiskt samarbete som leder till samordning och en högre välfärd är det riktiga tillvägagångssättet. De europeiska sociala systemen skiljer sig så mycket att tvingande lagstiftning inte kommer att leda till ett lämpligt resultat. Vi vill därför stödja kommissionens förslag och röstar följaktligen nej till Van Lanckers betänkande om den socialpolitiska dagordningen.

Mann, Thomas
 - (DE) Arbetstagare har ofta svårt att identifiera sig med Europa. Samtidigt som en dynamisk utveckling sker av den gemensamma europeiska inre marknaden, med tanke på den globala utvecklingen, och den ekonomiska och monetära unionen allt snabbare växer samman framstår en socialpolitisk union snarast som femte hjulet under vagnen.
Ändå förfogar unionen sedan Amsterdam 1997 över nya instrument för en bättre utveckling av socialpolitiken. Sedan Lissabon i mars 2000 har rådet haft för avsikt att förutom en större tillväxt och mer kvalificerade arbetstillfällen eftersträva en starkare social sammanhållning. Kommissionen poängterar med det tredje sociala handlingsprogrammet insikten att den ekonomiska politiken, sysselsättningspolitiken och socialpolitiken måste vara starkare knutna till varandra.
Ett bevis på det bandet är sysselsättningskapaciteten: Människor - inte bara de unga - behöver bättre kunskaper och skicklighet i övergången från industrisamhället till kunskapssamhället. Därför måste det satsas mer i medlemsstaterna på utbildning och vidareutbildning, flerspråkighet, rörlighet och kommunikation.
Flera av kraven i van Lanckers betänkande är inte godtagbara. Till exempel skall Luxemburgprocessen som avser sysselsättningspolitiken utvidgas till att omfatta det sociala skyddet och den sociala utslagenheten. Denna metod med hjälp av vilken gemenskapsmål fastställs och nationella åtgärdsprogram genomförs, som årligen - även av Europaparlamentet - skall utvärderas, är så framgångsrik på grund av att nya kvalitativa och kvantitativa mål formulerades samtidigt som subsidiaritetsprincipen konsekvent efterlevs. Den kan inte godtyckligt överföras till andra områden; det krävs specifika tillvägagångssätt.
Rätten till en minimiinkomst eller enhetlig pension kan Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater inte stödja. Lika lite godtar vi det förnyade kravet på en förkortning av den lagstadgade arbetstiden på europeisk nivå. Den är klart underlägsen en flexibilitet i arbetstiden, något som praxis i många europeiska företag bevisar.
Inte heller kravet på en rättslig grund för de icke-statliga organisationerna för att reglera en civil dialog är godtagbart. Föredraganden har med sin förkärlek för centralistiska lösningar åsidosatt subsidiaritetsprincipen.
Men eftersom de viktigaste förslagen från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater just har vunnit en avsevärd majoritet har jag ändå röstat för betänkandet.

Moraes
. (EN) ELDR har röstat för Van Lanckers betänkande om den sociala dagordningen, eftersom det finns många positiva aspekter av detta betänkande om den europeiska sociala dagordningen och denna text kommer att informera toppmötet i Nice och kommissionens arbetsprogram, men är inte lagstiftande.
Det finns emellertid flera bekymmersamma områden där nya lagstiftningsåtgärder föreslås. Dessa hänför sig delvis till uppgifter som bäst angrips på medlemstaternas nivå, eller är förhastade såtillvida att nyligen införd lagstiftning ännu inte har haft tid att slå igenom och utvärderas.
På ett antal ställen - i artikel 14a, 14b och 14c - kunde inte ELDR stödja kravet på " skattemässiga åtgärder och lagstiftningsinitiativ" samt " direktiv" av de skäl som anges ovan.
Vad gäller strejkrätten har ELDR lagt ned sin röst. ELDR anser att detta redan behandlas i medlemsstaternas lagstiftning och även omfattas av stadgan om de grundläggande rättigheterna.
ELDR kunde inte stödja kravet på ett lagstiftningsförslag om arbetstagarnas deltagande inom ramen för den europeiska företagsstadgan, eftersom förhållandet mellan arbetsmarknadens parter regleras genom annan lagstiftning.
Slutligen anser ELDR att de nya direktiven inom området för bekämpning av diskriminering enligt artikel 13 ännu inte har haft möjlighet att genomföras eller slå igenom. Därför har ELDR röstat emot förslagen om nya vertikala direktiv, eftersom det vore förhastat med ytterligare lagstiftning.
Informellt möte med Europeiska rådet i Biarritz

Berthu
Herr talman! Under gårdagens debatt påpekade rådet att regeringarna närmade sig varandra i Biarritz, när det gäller deras ståndpunkter om principen att utvidga omröstningarna med kvalificerad majoritet.
Men det uttalandet oroar oss snarare, och jag vill här nämna två av de frågor som oroar oss särskilt. Först och främst har kommissionen föreslagit att de internationella handelsförhandlingarna om tjänster och immaterialrätt skall överföras till gemenskapens befogenhetsområde, dvs. att sådana frågor kommer att behandlas med kvalificerad majoritet i rådet och utan de nationella parlamentens ratificeringar, en möjlighet som för övrigt öppnades med artikel 132. 5 i fördraget, införd i Amsterdam. Men denna överföring förefaller mycket farlig, eftersom den kommer att frånta de nationella parlamenten all rätt att följa WTO:s framtida förhandlingar om ytterst viktiga frågor för samhällslivet.
Men det är värre än så. När det gäller de frågor som skall omfattas av gemenskapens befogenhetsområde har kommissionen lagt till förhandlingarna om investeringar. Om detta förslag accepterades, kan det garanteras att kommissionen inom ett halvår kommer att påtvinga oss en ny version av det multilaterala investeringsavtalet, det beryktade MAI, som för två år sedan kunde förkastas endast för att det var en fråga som strikt följde mellanstatliga förfaranden. Än en gång beter sig kommissionen på ett skandalöst sätt i syfte att avhända de nationella demokratierna inflytande, men utan att göra oss starkare, vilket står i motsats till vad kommissionen säger.
Den andra beslutskategori som eventuellt skall omfattas av omröstningar med kvalificerad majoritet, och som oroar oss, rör invandring och personers internationella rörlighet, ett område som enligt artikel 67 i EG-fördraget skall styras av enhälliga beslut under åtminstone fem år efter det att Amsterdamfördraget trädde i kraft, och som därefter kan omfattas av majoritetsbeslut. Men redan i dag kräver kommissionen en sådan omstörtning. Det vägrar vi bestämt. I den här frågan har vi den erfarenheten att varje överföring av befogenheter till kommissionen ökar släpphäntheten, och att varje befogenhet som stannar kvar hos medlemsstaterna relativt sett gynnar ett säkerhetsbeteende. Vi väljer säkerheten.

Cauquil
Bakom de juridiska hårklyverierna från olika håll och kanter bekräftade toppmötet i Biarritz att Europas utvidgning består av en besvärlig kohandel. De största makterna - Tyskland, Frankrike, Förenade kungariket och i viss mån Italien - är överens om att lägga under sig de små länderna i östra och södra Europa, som vill bli medlemmar av Europeiska unionen. Alla strävar emellertid efter att försäkra sig om sin egen dominans och att säkerställa de egna företagens och finansgruppernas intressen. Det som är under förberedelse är inte ens en union i två hastigheter, utan något som innebär att den arena som domineras av den europeiska ekonomins stora rovdjur kommer att ge plats åt mindre utvecklade länder, som är offer utanför unionen och som kommer att fortsätta att vara det innanför.
När det gäller stadgan om de grundläggande rättigheterna fanns det inget annat syfte för stats- och regeringscheferna att underteckna det än att skapa rubriker. Den undertecknade texten är vag vad gäller grundläggande mänskliga rättigheter, social trygghet och tredjelandsmedborgares rätt att röra sig fritt. Den är endast tydlig när det gäller äganderätt och den näringsfrihet som endast rör kapitalägarklassen. Vi har inga som helst avsikter att godkänna vare sig vid toppmötet i Biarritz eller det som kommer att beslutas vid det kommande toppmötet i Nice.
(Applåder)

Queiró
Herr talman! Jag lade ner min röst i omröstningen om resolutionen angående resultaten från Europeiska rådets informella möte i Biarritz av två skäl: det första, därför att jag hade möjlighet att rösta med namn, separat, på styckena två och fem, vilket gjorde att mitt totala motstånd mot båda framgick klart. Jag är faktiskt inte ens överens om att införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna i fördraget, eftersom detta utgör det första steget mot en konstitution, en federalistisk väg som jag inte går med på. Jag är inte heller för att omröstning med kvalificerad majoritet skall göras allmän utan åtskillnad, en åtgärd som, skild från de övriga som debatteras, kan leda till konflikter med betydelsefulla nationella intressen, och det står till och med i motsättning till det uttryckliga kravet i resolutionens punkt 7. Det var just detta punkt 7 som gjorde att jag kunde lägga ner min röst.
Men denna röst som inte är en nejröst, vill jag stödja alla initiativ som försöker få stopp på det klimat av kamp mellan de stora och små länder i debatten om den institutionella reformen, ett klimat som tyvärr det franska ordförandeskapet har varit en av de främsta att uppmuntra. Som det sägs i punkt 7 är det absolut nödvändigt att garantera giltiga och godtagbara lösningar för alla medlemsstater, oberoende av deras omfattning eller ekonomiska tyngd. Vi är européer, vi vill fortsätta att vara det, men hela tiden i respekt för grundprinciperna i en union av fria och suveräna länder.

Andersson, Blak, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson, Lund och Theorin
. Vi röstar för resolutionen, men vi vill göra kommentarer på följande punkter:
Stadgan om de grundläggande rättigheterna bör ha karaktären av en politisk deklaration som görs vid toppmötet i Nice.
Tillämpningen av enhällighet vid beslutsfattandet skall inte enbart gälla vid frågor av konstitutionell karaktär, utan även för frågor som är av grundläggande betydelse för medlemsstaterna.

Hager
 - (DE) Vi i Frihetspartiet har redan från början uttalat oss för en stadga för de grundläggande rättigheterna och för att denna skall vara rättsligt bindande. Vi anser ändå att det av rättsliga skäl är felaktigt att redan nu referera till den i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen, eftersom inget formellt beslut om denna kunde fattas på mötet - på grund av dess struktur - och att den därför saknar rättslig kraft. Desto mer förhastat är kravet på ett upptagande i fördragen. Detta också för att en sådan viljeskapande process inte har ägt rum i de nationella parlamenten, i motsats till den europeiska konventionen om människliga rättigheter som ratificerades av medlemsstaterna. Endast av de skälen har vi inte godkänt båda styckena under punkt 2 i resolutionen.

Marinho
skriftlig. (PT) Jag röstade för denna resolution därför att parlamentet i den klokt nog inte väljer de " imperialistiska" teserna för ett Europa med två stora och folkrika länder mot de övriga ländernas vilja.
Resolutionen begränsar sig till en ansvarsfull röst för att finna en förnuftig jämvikt, vilken grundats i gemenskapens historia.
Här har alltså de förlorat som skulle vilja se parlamentet som en kammare som svarar som ett eko på de (revisionistiska) anspråken från de mer folkrika länderna.

Martinez
. (FR) Om man undantar stadgan om de grundläggande rättigheterna som - i ett åldrande Europa där de äldre pensionärerna kommer att bli fler än 50 miljoner på tjugo år - inte har föreskrivit någonting om en förstärkt rätt till ekonomisk, social och mänsklig trygghet, handlade toppmötet i Biarritz framför allt om att skära ned på omröstningarna med enhällighet, det enda förfarande som innebär en respekt för folkens intressen, och om den underliga uppfinningen det närmare samarbetet, även känd under namnen cirklar, pionjärer, à la carte, avantgarde, variabel geometri och lokomotiv.
Från 1951 i Paris till 1997 i Amsterdam, via 1957 i Rom, vad handlar allt detta om? Europa skapades genom ett fördrag mellan uppenbart jämställda stater. Och även om man bortser från den rättsliga aspekten är Europa känslomässigt sett en stor civilisationsfamilj. Ett gemensamt hus. Men idén om ett närmare samarbete betyder att vissa medlemmar av den europeiska familjen kommer att ha fler rättigheter och skyldigheter än övriga medlemmar, och det på ytterst viktiga områden som penning-, försvars- och skattepolitik.
Med andra ord: kring det gemensamma europeiska husets bord kommer vissa att beställa från à la carte-menyn och andra kommer att äta dagens. Somliga kommer att ha rätt att uttala sig om valutan och andra, som Danmark och Sverige, måste tiga.
Precis som det var innan den allmänna rösträtten infördes kommer det att finnas aktiva " medborgarfolk" , och " medborgarfolk" som är observatörer. Det kommer på något sätt att finnas " folk som är män" , med rätt att tala om krig, skatter och pengar, som i Frankrike före 1945, och " folk som är kvinnor" , som runt bordet är berövade rätten att besluta.
Och precis som med alla dessa Europa med variabel geometri, kommer antalet partner med rätt till en matsedel att variera alltefter vilket ämne som behandlas vid Europeiska ministerrådets möten. Det kommer således att bli ytterligare en invecklad faktor i ett Europa vars funktion redan i dag är svår att få ett grepp om.
Vad gäller det närmare samarbetet innebär de vises sten att det blir möjligt att i smyg kringgå enhällighetsregeln och den vetorätt som skyddar nationella intressen och således att lyckas med kraftprestationen att kränka staternas jämlikhet, stänga ute minoritetsfolk i nyckelfrågor - och därmed klyva Europabyggets demokratiska grundval - öka de dunkla elementen i de europeiska institutionerna samt sprida förvirring, om inte oordning, inom rådet och kommissionen.
Bakom den rökutveckling eller dimma som det teknokratiska uttrycket ger upphov till döljer sig än en gång följande knep: att påtvinga folken ett militärt och skattemässigt Europa som de inte vill ha och att beröva dem deras rätt att säga nej till att deras nationella friheter fråntas dem.

Miller
. (EN) Omröstningen om detta betänkande avspeglar ELDR:s motstånd mot att införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna i fördraget och mot det avsnitt i betänkandet där rådets enhällighet begränsas till konstitutionella frågor.
ELDR har följaktligen inte ställt sig bakom införlivandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna, eftersom rättigheterna omfattas av nationell lagstiftning och av Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. Att införa nya texter i fördraget skulle troligen skapa rättslig förvirring.
Att begränsa rådets enhällighet till konstitutionella frågor skulle utesluta avgörande frågor som beskattning och socialförsäkringssystem, som vi anser bör ligga kvar inom medlemsstaternas ansvarsområde.
Resolutionen innehåller värdefulla avsnitt om Federala republiken Jugoslavien och om Mellanöstern, och ELDR stöder resolutionen som helhet.

Muscardini
. (IT) Toppmötena med stats- och regeringschefer väcker alltid stora förhoppningar. Mötet i Biarritz presenterades som det avgörande toppmötet där de grundläggande rättigheterna skulle fastslås, alla rättigheter, även sådana man aldrig tidigare föreställt sig, som om Europeiska gemenskaperna och de länder som ingår i dem hittills hade levt i det värsta kaos man kan tänka sig. Och ändå tycker vi inte att våra länder är de av världens länder som minst bryr sig om de mänskliga rättigheterna. Visst, allt kan göras bättre! Och den demokratiska kontrollen får inte fattas. Men vi trodde inte att uppräkningen av dessa rättigheter och införandet av dem i fördragen var högsta prioritet för Europeiska unionen. För övrigt har inte ens stats- och regeringscheferna lyckats nå en överenskommelse om denna fråga, som kommer att tas upp igen vid nästa toppmöte i Nice.
Ändå finns det många brådskande frågor: 1) att utforma en ekonomisk politik som hjälper euron att ta sig ur den stagnation den har hamnat i och gynnar sysselsättningen, 2) att locka investeringar till unionen för att få slut på den ekonomiska stiltjen, 3) att reformera bestämmelserna på arbetsmarknaden för att göra den mer dynamisk och reagerande, och 4) att fastställa en gemensam linje för att utöva en konsekvent diplomatisk verksamhet till försvar för fred i Mellanöstern, etc. Det är alla mycket viktiga och brådskande frågor för unionens framtid och för dess funktion i världen.
Men, såsom ofta är fallet med dessa toppmöten, döljer sig en mycket banalare sanning bakom de pampiga slutförklaringarna: " de femton" har inte lyckats skaffa sig en gemensam politik och verklighetsflykten med upptäckten av rättigheterna kan inte radera ut behovet att ta itu med de konkreta frågor som miljontals familjer och hela kategorier producenter och anställda sliter med. Ett toppmöte som tar upp dessa frågor skulle äntligen kunna visa på nyttan av en sådan institution och sända en signal till unionens medborgare om förtroende och hopp.
Betänkande (A5-0289/2000) av Duhamel

Berthu
Herr talman! Vi har röstat mot betänkandet av Duhamel om den europeiska konstitutionen eftersom man - enligt den gamla goda Monnet-metoden - strävar efter att få en politisk omvändning accepterad genom att dölja den bakom tekniska hänsynstaganden, och utan att någonsin klart och tydligt tala om för folk att det i själva verket handlar om att sätta punkt för idén om ett Europa där de nationella grundlagarna är varje folks högsta lag.
I motiveringen säger föredraganden lite mer om detta och stöder det faktum att fördraget i hög grad redan är överstatligt, framför allt till följd av EG-domstolens tolkningar. Men dessa tolkningar, som görs av 15 domare och som överskrider fördragen såsom de har ratificerats, är enligt vår mening uppenbart lagstridiga. Och vi väntar fortfarande på att de skall få ett godkännande från medlemsstaternas folk.
I övrigt återger föredraganden slaviskt den nya teori som är på modet i Bryssel, dvs. Europeiska unionens påstått tvåsidiga legitimitet: den som grundas på medborgarna, vilka företräds av Europaparlamentet, och den som grundas på medlemsstaterna, vilka företräds av rådet. Den teorin finns inte i fördraget, som endast vidkänner en enda legitimitet, nämligen, jag citerar: " folken i de stater som slutit sig samman i gemenskapen" , enligt formuleringen i artiklarna 189 och 190 i EG-fördragen. Denna formulering betyder att gemenskapen endast sluter samman stater, som var och en stöder sig på sitt folk.
Ledamöterna i Europaparlamentet företräder under inga omständigheter de europeiska medborgarna generellt sett. De företräder sina respektive folk, och i det avseendet medverkar de till den europeiska kontrollen över staterna. Men denna kontroll är fortfarande ett komplement, eftersom den huvudsakliga kontrollen ligger hos de nationella parlamenten. Med andra ord: det faktum att de europeiska ledamöterna företräder sina respektive folk ändrar inte på gemenskapens beskaffenhet. Det tjänar ingenting till att placera en inbillad europeisk medborgare ovan de nationella medborgarna, och än mindre att placera en konstgjord europeisk demokrati ovan eller ens på samma nivå som de nationella demokratierna.

Fatuzzo
Herr talman! Jag är klart positiv till Duhamels betänkande. Jag är övertygad om att de äldre och pensionärerna tror att Europa företräder en framtid i fred och därför är vi helt för alla steg, även de små, i denna riktning. Hur skulle Pensionärspartiet kunna annat än vara för Europa, när det är det enda parti som bara finns företrätt i Europaparlamentet och inte i nationalstaterna? Med all rätt kan jag betrakta mig som den ende företrädaren för ett parti som bara finns företrätt i Europaparlamentet. Vem är mer pro-europeisk än Carlo Fatuzzo? Ur denna synpunkt, som är så estetisk, drar jag slutsatsen att detta stärker det verkliga innehållet i det som vi pensionärer vill ha: ett verkligt enat Europa!

McKenna
Herr talman! Jag röstade emot Duhamels betänkande, eftersom jag inte tror att detta är rätt angreppssätt. Jag instämmer i vad Berthu sade, om att idén med en gemensam stat med en gemensam konstitution fullständigt undergräver medlemsstaternas nationella självbestämmande.
Detta projekt har saluförts med hjälp av idén om en folkets konstitution, och det är bara bra och riktigt, men om man har en gemensam valkrets försvagar man individernas inflytande i medlemsstaterna. Det har talats om folkomröstningar och de ändringsförslag som gjordes till betänkandet vad avser folkomröstningar. Folkomröstningar är mycket viktiga, men när det gäller en gemensam valkrets, och man ignorerar de närmare 50 procent av väljarna i en medlemsstat som kan rösta emot, är detta inte demokratiskt. Det är intressant att se hur somliga lägger fram idén om en folkomröstning på detta sätt, för om man beaktar de förändringar som har ägt rum i fördragen under åren, med Enhetsakten, Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget, har mycket få medborgare i de enskilda medlemsstaterna haft en chans att säga något, med följd att vi inte vet vad medborgarna i medlemsstaterna vill.
Den senaste folkomröstningen i Danmark om euron visar att det finns många människor som om de gavs chansen, skulle uttrycka andra uppfattningar än de som uttrycks i detta parlament, men de får inte den chansen.

Flemming
Herr talman! Jag har i protest lagt ned min röst i omröstningen om förslaget om ett tillbakavisande av Duhamels betänkande. Ni förstår, jag är en ivrig motståndare till extremhögern här i parlamentet. Men att det här i parlamentet är möjligt att en företrädare från vänstern - jag vet inte längre vem det var - kallar parlamentets ledamöter för förorenare av parlamentet utan att ni, ärade herr talman, påkallar ordning, det har verkligen gjort mig häpen! Ett sådant ordval borde vi inte acceptera, eftersom det var ordvalet hos den extremhögern som hade makten även i mitt land, vid en tidpunkt då jag ännu inte var född eller bara var ett litet barn. Vi borde inte acceptera det, oavsett varifrån ett sådant ordval kommer, om det så är från extremhögern eller extremvänstern!

Andersson, Blak, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Karlsson, Lund, Theorin och Thorning-Schmidt
. (DA) De svenska och danska socialdemokraterna har i dag röstat mot betänkandet av Oliver Duhamel om fördragens konstitutionalisering. Betänkandet bygger på ett villkor om att fördragen skall innehålla en grundläggande del, att de gemensamma politikområdena skall ingå som protokoll till ramfördragen och att det skall vara olika förfaranden för anpassning av de olika texterna. Vi menar att grunden för samarbetet i EU även fortsättningsvis bör utgöras av enhällighet om de grundläggande frågorna om den rättsliga grund som EU vilar på. Vi kan därför inte rösta för betänkandet.
Vi är dock överens om, som betonas i betänkandet, att fördragen i sin nuvarande utformning lämnar mycket att önska i övrigt, när det rör enkelhet och öppenhet. Vi vill därför gärna att det sker en omarbetning av texterna som möjliggör en mer rationell och förståelig tillgång till målen för och medlen till byggandet av EU.

Eriksson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen, Sjöstedt
, skriftlig. Tyvärr har inte Europaparlamentets utskott för konstitutionella frågor tagit till sig någonting av vad som hänt i Europeiska unionen de senaste åren.
I 1999 års val till Europaparlamentet var valdeltagandet endast 40 procent, om man bortser från länder med röstplikt och länder som hade nationella val i samband med valet till Europaparlamentet. Så låg var entusiasmen för det EU-federalistiska projektet år 1999. Nu i september 2000 röstade det danska folket nej till medlemskap i EMU, och säkerligen hade medborgarna i fler medlemsländer röstat nej till EMU-projektet om de hade fått den möjligheten.
Det är intressant att notera att de danska socialdemokraterna på sin EMU-valvaka förra månaden jublade när överklassområdenas röster rapporterades in, samtidigt som de besviket noterade hur arbetarområdena röstade. Detta borde vara en politisk väckarklocka om att något håller på att gå fel i EU:s utveckling.
Utskottet för konstitutionella frågor har nu, trots dessa bakslag för en federal EU-stat, presterat ännu ett betänkande som vill skapa en konstitution för EU, trots att det ingalunda är något som efterfrågas av medborgarna.
Vad som i stället behövs är en klarare definition av "närhetsprincipen" i Europeiska unionen. Idag är denna princip bara ett verktyg för EU i sig, då det idag är på EU-nivå som det avgörs var de politiska besluten skall fattas, med det givna resultatet att EU suger åt sig politikområde efter politikområde. Dessutom finns det ett behov av att underlätta reglerna för flexibilitet så att de i högre grad möjliggör ett europeiskt samarbete, i överensstämmelse med de europeiska folkens önskemål . Dessutom bör de områden som Europeiska unionen inte har att göra med avgränsas noggrant, de områden där medlemsstaterna suveränt kan fatta beslut.

Campos, Candal, Carrilho, Casaca, Soares, Torres Marques och Vairinhos
 - (PT) De socialistiska ledamöterna från Portugal har röstat för Duhamels betänkande om fördragens konstitutionalisering, framför allt för att de stämmer överens med Europeiska unionens behov att förenkla och organisera de grundläggande texter som styr den, vilka i dag är näst intill oläsliga med tanke på den komplexitet som undan för undan har ackumulerats i fördragen.
Därför är det viktigt att Europeiska unionen utvecklar en konstitution som införlivar stadgan om de grundläggande rättigheterna. En full demokrati i Europeiska unionen har allt att vinna på att godkänna en klar, enkel, läslig konstitution som blir en referens för alla medborgare.
De socialistiska europaparlamentarikerna från Portugal är trots detta inte överens med att ratificerandet av denna " konstitution" nödvändigtvis måste ske genom folkomröstning. Av denna inställning kan man inte dra slutsatsen att vi är emot att använda oss av en folkomröstning eller att en större politisk fördjupning av Europeiska unionen inte bör portugiserna i en folkomröstning.
Detta val bör vara självständigt och fritt och bör inte lyda ett tvång som kan kollidera med det konstitutionella bruket i varje land. Just därför har de socialistiska ledamöterna från Portugal röstat emot förslaget från den egna politiska gruppen, vilket pekade på en gemensam omröstningsmodell för alla medlemsstater i Europeiska unionen.
För att uppnå det önskvärda målet om en europeisk konstitution är det önskvärt att införa stränga modeller och metoder, vilka på ett ödesdigert sätt skulle leda till ett misslyckande i strävan efter det mål vi vill uppnå. I en så känslig fråga måste djärvhet och försiktighet gå hand i hand.

Caudron
. (FR) Jag ger mitt stöd till Olivier Duhamels tillvägagångssätt och betänkande, både vad gäller form och innehåll.
Som ständig europé och ordförande i Mouvement Européen Nord samt " Citoyen d'Europe" , är jag en europeisk federalist. Jag är nämligen anhängare av ett politiskt, socialt och medborgerligt Europa som är både demokratiskt och effektivt.
Vid en tidpunkt då Europeiska unionen har stagnerat på grund av de olika ländernas smygande nationalism, och då unionen hotas av en mer eller mindre väl kamouflerad fascism, skulle det behövas, behövs det, en ny inspirerande kraft.
Olivier Duhamel och hans betänkande bidrar till det på ett begåvat sätt...
Jag har därför röstat för hans betänkande med beslutsamhet och en aning entusiasm!

Goebbels
. (FR) Samtidigt som jag uppskattar Olivier Duhamels arbete, har jag avstått från att rösta vid den slutliga omröstningen, eftersom jag anser att debatten om en europeisk konstitution kommer för tidigt. Den är i sig önskvärd, men antagandet av en sådan konstitution kan inte vara något annat än en fulländning av en djupgående institutionell reform.
En konstitution skulle inte ha någon innebörd om den inte utgjorde den demokratiska ramen för en genuin europeisk federation, ett Europas förenta stater. Så länge EU inte är något annat än en sammanslagning av nationalstater som endast tillämpar en begränsad solidaritet, som finansiellt sett uppgår till maximalt 1,27 procent av Europas bruttonationalinkomst, är varje försök att " konstitutionalisera" befintliga fördrag detsamma som att skynda alltför fort fram på okända politiska marker.

Krivine och Vachetta
. (FR) Vi säger nej till detta betänkande å det demokratiska Europas vägnar, det Europa som vi vill bygga upp. Genom att tänja på de medel och mål som använts för stadgan om de grundläggande rättigheterna i syfte att utarbeta en konstitution, framhärdar unionen med att bygga ett Europa som inte är skapat av folken eller för folken, vare sig folken i medlemsländerna eller i kandidatländerna.
Inte för folken, eftersom det inte finns en enda mening som rör Europas sociala innehåll. I likhet med stadgan, som bereder den största platsen åt näringsfriheten och äganderätten utan att skydda de 62 miljoner personer som är fattiga och 18 miljoner som är arbetslösa, diskuterar man nu en politisk förstärkning av det liberala Europa enligt Maastricht. En sant social konstitution borde anpassa, ovanifrån, de bästa reglerna i fråga om arbete, kvinnor, invandrare och medborgare.
Och inte av folken, trots ett antal hycklande anspelningar på eventuella folkomröstningar, eftersom det återigen är några institutionella delegationer som kommer att besluta om 385 miljoner människors öde. Den sociala rörelsens europeiska generalförsamlingar skulle ha gjort det möjligt att gå framåt mot en verklig rättighetsstadga för folken och arbetarna.
Allt är klart för att iscensätta en steril debatt mellan anhängarna av federalism och anhängarna av suveräna stater. Det blir en mycket lättare sak med tanke på att inga sociala frågor tas upp. Vi säger nej till detta falska val och kräver, tillsammans med den sociala rörelsen, en annan stadga för ett annat Europa.

Lulling
. (FR) Omröstningen i utskottet för konstitutionella frågor om detta betänkande, vilket antogs med 18 röster för, 2 mot och 6 nedlagda, illustrerar den klyfta som går mellan parlamentsledamöterna i den här frågan.
Detta initiativbetänkande av Olivier Duhamel kan ställas bredvid dem som det hade varit bättre att inte skriva alls, framför allt inte nu. För eftersom saker och ting ser ut som de gör i medlemsstaterna, riskerar det snarare att bli kontraproduktivt. Den främsta prioriteringen nu är inte en omfattande debatt om en konstitution, utan att utarbeta ett fördrag som gör det möjligt för Europeiska unionen att ta sig igenom utvidgningen utan att äventyra gemenskapsmetoden, ett centralt element för att den europeiska integrationen skall lyckas.
I debatten " konstitution eller fördrag" , har jag ett större förtroende för Jacques Delors än för Duhamel och dem som har följt honom för att lägga fram detta betänkande för oss. Jacques Delors har med rätta påpekat - för knappt en månad sedan, bl.a. vid ett sammanträde i utskottet för konstitutionella frågor - att termen " konstitution" bär på en viktig tvetydighet.
Han sade att han - tillsammans med en stor del av den politiska klassen - tror sig förstå att vi föredrar att våra förbindelser med andra länder styrs av ett internationellt fördrag. I det sammanhanget - jag citerar fortfarande Jacques Delors - accepterar vi att tillsammans vara suveräna på vissa områden.
En konstitution är en annan sak! Den åsyftar en enda stat. En konstitution skulle förplikta medlemsstaterna på ett mycket farligt område, vilket skulle kunna leda till att en författningsdomstol steg för steg avhände nationerna deras prerogativ, men som staterna har för avsikt att fortsätta att utöva. Ett bra fördrag är bättre än ett fördrag som man döper till " konstitution" (slut på citatet av Jacques Delors uttalande).
Eftersom jag identifierar mig med Jacques Delors, med hans förnuftiga uttalanden, har jag inte röstat för betänkandet av Duhamel.

Marinho
 - (PT) För att inte säga nej till en berömvärd intention att förstärka, klargöra och fördjupa Europeiska unionen, liksom att förenkla de nödvändiga texterna för en tillnärmning till medborgarna, har jag inte röstat för.
I det väsentliga förefaller resolutionen vare en Pandoras ask, då det inte står klart i texten vad den tjänar till eller vad som är den verkliga fördelen med en europeisk konstitution eller varför den är så brådskande.
Av naturen kan en konstitution, i de modeller som ibland motsägelsefullt förespråkas för Europa, tjäna såväl som en väg mot en " civilisering" av unionen, grundad på demokrati och medborgarskap, som ett instrument för att " klargöra" befogenheter, en kritcirkel, som formellt och definitivt förvisar unionen till dess mycket speciella och specifika organ och befogenheter.
Fördragens konstitutionalisering kan bli antingen en utveckling av unionen och ett försvar för dess politiska befogenheter, eller det kan tvärtom reduceras till bara en helig formalisering av subsidiaritetsprincipen. Ovanligt nog förespråkar många ledamöter och till och med premiärminister Blair en europeisk konstitution...
Trots tydligheten i Mário Soares tal, vilken tolkade detta betänkande i en djup europeisk mening, utan att falla för lättsinniga folkomröstningskrav med stora risker, och som inte är någon tradition i många medlemsstater, så är det bara en övertygad och historisk europés rena tolkning.
Texten följer tyvärr inte den förste portugisiske européns signum och vilja. På denna motsägelse, som bara är betänkandets författares ansvar genom att det är otydligt och oprecist, grundas mitt misstroende till texten, och det politiskt omöjliga i att rösta för.
Jag skulle till och med rösta emot, om inte det vore ett alltför radikalt sätt att bedöma en så viktig text som denna på...

Martin, David W
. (EN) Jag välkomnar Duhamels betänkande som ett intressant och konstruktivt bidrag till tanken om fördragens konstitutionalisering.
Även om det kan hävdas att de befintliga fördragen i huvudsak utgör den europeiska konstitutionen är de svåra att läsa och artiklarna kommer inte alltid i en logisk följd.
En framtida konstitution skulle på ett tydligt och (relativt) kortfattat sätt
kunna ange de europeiska medborgarnas grundläggande rättigheter
principen om delade befogenheter och rättssäkerhet
gemenskapsinstitutionernas sammansättning, roll och funktion
makt- och ansvarsfördelning
subsidiaritetsprincipen
de europeiska politiska partiernas roll
målet med den europeiska integrationen.

Meijer
. (NL) Det här betänkandet innehåller både positiva och negativa sidor. Det konstateras med rätta att det under årens lopp uppstått en oanvändbar sammanhopning av långa och invecklade fördrag och att det vore bra om de kunde skrivas om till ett kort och läsbart ramfördrag, i vilket det blir tydligt för var och en vad som avtalats hittills. Samtidigt pläderas det för en europeisk grundlag som skulle omfatta både det här ramfördraget om stadgan för de grundläggande rättigheterna, samtidigt som de europeiska politiska partiernas roll måste fastställas. Trots erkännandet att medlemsstaternas nationella identitet måste respekteras och att det nationella medborgarskapet inte får avskaffas så lutar det här betänkandet mycket kraftigt mot en centraliserad europeisk superstat efter USA:s modell. Jag stöder gärna en utökning av de grundläggande sociala rättigheterna och en struktur för den politiska beslutsprocessen som är översiktlig och tillgänglig för alla invånare i Europa. För det ändamålet räcker det med en redaktionell omskrivning av de befintliga fördragen och att EU skriver under Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna, som ju har funnits länge.

Miller
. (EN) Storbritanniens labourledamöter i PSE-gruppen välkomnar detta betänkande, utan att godkänna alla dess detaljer. Vi menar att en omstrukturering av fördragen och en förenkling av dem skulle underlätta för medborgarna att tydligt se EU:s ansvarsområde - och dess begränsningar - samt förfarandena för att utöva detta ansvar. Vi välkomnar tanken att kommande förändringar efter Nice skulle kunna förberedas av ett konvent som inbegriper nationella parlament, Europaparlamentet och regeringsföreträdare, såsom nyligen framgångsrikt har prövats med det konvent som utarbetade stadgan om de grundläggande rättigheterna. Ratificering måste dock åligga varje medlemsstat enligt medlemsstatens egna förfaranden och traditioner.
Vi vill inte heller föregripa detta arbete genom att nu besluta vad som bör stå i denna nya konstitution, exempelvis om stadgan skall införlivas.
Vi har redan en konstitution i form av fördragen, såtillvida att de fastställer unionens ansvarsområden, dess förfaranden och institutionernas sammansättning och befogenheter. De är emellertid inte kodifierade, de är oklara och otillräckliga vad avser effektivitet och demokrati.
Vi välkomnar försök att förbättra dem.

Sacrédeus
. Jag lade ned min röst i slutomröstningen.
Jag anser det vara helt avgörande att stadgan om grundläggande rättigheter i EU innebär en anslutning till Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna. Ordet konstitution leder tankemässigt och politiskt fel. I stället borde rätt begrepp vara sammanfattning och förenklande av EU-fördragen.
De svenska kristdemokraterna anser inte att konventet som arbetsform visat sig vara demokratiskt eller väl fungerande, vad gäller till framtagandet av en stadga för grundläggande rättigheter. Detta gäller såväl insynen i de nationella parlamenten och deras konstitutionsutskott, som Europaparlamentets utskott för konstitutionella frågor. I praktiken har konventets presidium gjort en egen sammanfattning av vad man uppfattar att de olika deltagarna kommit fram till. I det fall konventet skulle användas i framtiden borde dess uppgift vara begränsad till att fungera som en referensgrupp.

Savary
. (FR) Jag har med entusiasm röstat för betänkandet av vår kollega Olivier Duhamel, eftersom det ligger i linje med de storartade röster och ambitioner som steg för steg har upphöjt Europabyggets utveckling alltsedan kriget.
Men denna röst - och det är inte likgiltigt - är en parlamentarisk röst, en röst från en institution som dag för dag bekräftar, ännu lite mer, auktoriteten hos unionens folk och unionens institutionella triangel.
Undan för undan och från fördrag till fördrag - även ett Nice-fördrag hoppas vi - kommer inte att vederlägga denna utveckling; de gamla formerna av europeisk nationalism kommer att bryta med sig själva och tillsammans bilda en världsmakt i en värld av giganter.
Alla vi vet att Europa - dess valuta, diplomati, säkerhet, civilisation, kultur, sociala modell - inte riktigt kommer att överleva den lysande historien, men inte heller folkens fruktlösa kluvenhet, om det inte blir en federation av nationalstater med starka, samstämmiga och respekterade institutioner som föreskrivs i en europeisk konstitution, något som vår kollega Duhamel möjliggör.
Fram till Amsterdamfördraget 1997 var Europa en gigantisk mellanstatlig intresseförening. Med Amsterdamfördraget och utvidgningen av medbeslutandeförfarandet har Europaparlamentet i praktiken lett in Europa på vägen mot politisk integration och överstatlighet.
Om unionen i framtiden vill omfatta hela Europa, det geografiska Europa, till och med i högre grad än vad de kommande utvidgningarna innebär, behöver den institutioner som är fullt politiskt och demokratiskt mogna.
Somliga anser att år 2000 har varit alltför intetsägande, men för historien kommer detta år att vara det år då idén om en europeisk konstitution framskred och bekräftades tack vare en majoritet på denna kammares bänkar, en idé som är på väg att förverkligas i dag med antagandet av Duhamelbetänkandet.
Därför måste vi verkligen önska att toppmötet i Nice och regeringskonferensen blir framgångar, så att vi mycket snart kan gå längre än så.
Betänkande (A5-0288/2000) av Gil-Robles

Fatuzzo
Herr talman! Sedan jag valdes till Europaparlamentet har jag närt en oro som ibland får mig att ligga sömnlös på nätterna: kommer jag att kunna bidra till en europeisk lagstiftning om pensionerna innan mitt mandat går ut? Hittills har det inte varit möjligt eftersom det inte tillhör våra befogenheter! Men Gil-Robles betänkande hjälper mig, eftersom han i det föreslår att vissa medlemsstater i Europeiska unionen skall komma överens om gemensamma åtgärder i vissa frågor, inom vissa sektorer och ämnen. Jag hoppas alltså att man snart kommer att besluta om ett förstärkt samarbete mellan vissa stater - däribland Italien - i syfte att fastställa gemensamma regler för hur pensionerna och de avgifter de anställda betalar in för pensionerna skall hanteras. Då kan jag få sova!

Talmannen
Ledamot Fatuzzo, det är någonting vi alla hoppas!

Andersson, Blak, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Karlsson, Lund, Theorin och Thorning-Schmidt
. (DA De svenska och danska socialdemokraterna har i dag röstat emot betänkandet av José Maria Gil-Robles Gil-Delgado om det närmare samarbetet.
Vi instämmer i de övergripande principer som anges i betänkandet, om att ett närmare samarbete skall utvecklas inom Europeiska unionens institutionella ramar, och att de politiska och rättsliga villkor som fastställs genom Amsterdamfördraget om införande av ett närmare samarbete syftar till att begränsa risken för upplösning av de solidariska banden mellan medlemsstaterna och för uppdelning av det gemensamma rättsliga området.
Vi erkänner att en viss grad av differentiering av den europeiska integrationen, vad gäller tempo och omfattning, kan vara nyttig, om de gemensamma målen bevaras och differentieringen ses som ett instrument som används undantagsvis och under en övergångsperiod, och med vederbörlig hänsyn tagen till att det endast är upp till de länder som står utanför att besluta om - och i aktuella fall, när - de vill delta på de områden som omfattas av det närmare samarbetet.
Skälet till varför vi inte kan rösta för betänkandet, är att vi inte kan stödja förslagen till ändringar av de politiska och rättsliga villkoren för ett närmare samarbete. Avskaffande av villkoren om att ett närmare samarbete inte får påverka fördragens ramar och avskaffande av vetorätten och möjligheten att ta upp frågan i Europeiska rådet, är ett brott mot de grundläggande principer som det europeiska samarbetet i EU vilar på.

Bernié och Bonde
. (DA) EDD-gruppen röstar mot Gil-Robles Gil-Delgados betänkande om närmare samarbete. I betänkandet föreslås ett avskaffande av vetorätten, som i praktiken kommer att innebära att mycket integrationsvilliga länder kan gå i täten utan att ha ett brett folkligt stöd. Det bakomliggande skälet är en önskan om att kunna fortsätta utvecklingen i riktning mot en " ständigt tätare union" , utan att hindras av den utvidgning som EU-länderna åtagit sig att genomföra. Ett förstärkt samarbete kommer att centralisera de flesta politikerna, även de känsligaste, i ännu högre grad än i dag. Gil-Robles föreslår sålunda att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken tas med i sammanhanget.
Vi anser i stället att den framtida utvecklingen kommer att öka behovet av ett långt mer olikartat och flexibelt samarbete i Europa. Att låta beslut om ständigt fler viktiga frågor fattas med kvalificerad majoritet, strider mot de grundläggande demokratiska normerna. Länder med en tradition att hålla folkomröstningar när det rör frågor som minskar suveräniteten, kan framöver riskera att hamna i den situationen att ett förslag som förkastas nationellt antas på EU-nivå. De inte lika integrationsvänliga länderna har då bara ett enda alternativ kvar, dvs. att kopiera lagstiftningen utan något faktiskt inflytande. Men att undvika pionjärländernas lagstiftning kan de inte.
EDD-gruppen vill se ett friare och mer flexibelt Europa, där man inte pressas till att delta i allt. Vi vill se ett demokratins och mångfaldens Europa. Vi röstar därför emot betänkandet.

Berthu
. (FR) Jag har röstat mot betänkandet av Gil-Robles om det närmare samarbetet, dvs. det samarbete som inte rör alla medlemmar av unionen, utan endast några av dem. Även om betänkandet syftar till att i viss mån luckra upp det mycket rigida system som föreskrivs under avdelning VII i EU-fördraget från Amsterdam, vilket är positivt, är slutresultatet fortfarande högst otillräckligt. Texten visar i själva verket en alltför monolitisk uppfattning om unionen: allt samarbete skall äga rum innanför " en gemensam institutionell ram" , och allt samarbete skall syfta till en superstat.
I betänkandet av Gil-Robles föreslås till och med att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och försvarspolitiken skall inbegripas av det närmare samarbetet, vilket skulle innebära att dessa politikområden blev ännu mer centraliserade än i dag (punkt 4).
Dessa förslag är inte godtagbara, eftersom samarbetsbehovet i Europa - som är intensivt, skiftande och mångsidigt - inte längre får stängas in i en enhetlig gemenskapsstruktur där man fattar majoritetsbeslut. I betänkandet ges för övrigt ingen konkret förklaring - och det är en viktig brist - till hur ett närmare samarbete som omfattar en tredjedel av medlemmarna skall kunna fungera inom ramen för de befintliga institutionerna, utan att dessa ändras.
I realiteten för Europaparlamentet en senkommen kamp. Parlamentet ville först inte att differentierade samarbetsformer skulle skrivas in i Amsterdamfördraget, men var till sist tvingat att ge efter genom att acceptera " det närmare samarbetet" . I dag försöker det förhindra en uppluckring av det närmare samarbetet, och det kommer att sluta med att parlamentet också den här gången förlorar spelet.
Vi anser att samarbetet, som måste betecknas som " differentierat" , inte får vara förutbestämt när det gäller mål och inte begränsat när det gäller utformning och funktion. Somliga skulle kunna använda gemenskapens struktur om de så önskar, andra skulle kunna upprätta tillfälliga institutioner, som endast är förbundna med unionen genom ett förbindelsesekretariat. Slutligen är det högst önskvärt att det differentierade samarbetet skall fungera enligt enhällighetsprincipen, i annat fall riskerar man att falla tillbaka i gemenskapsmetodens nackdelar.

Caudron
. (FR) Man måste komma ihåg att den mekanism som i dag är känd under beteckningen närmare samarbete redan fanns långt innan Amsterdamfördraget.
De medlemsstater som har velat fördjupa sitt samarbete och gå längre än till den fördragsenliga integrationen har utvecklat olika instrument, såsom avtalet om socialpolitik, Schengenavtalen, Ekonomiska och monetära unionen, osv. På så sätt har de kunnat gå framåt i olika takt och/eller med olika mål.
Till följd av att Amsterdamfördraget trädde i kraft har användningen av dessa instrument formaliserats genom begreppet " närmare samarbete" i Fördraget om Europeiska unionen (avdelning VII) och i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (artikel 11).
Det mål som åsyftas med en sådan samarbetsform är att låta ett begränsat antal medlemsstater, som kan och vill gå framåt, fortsätta att fördjupa det europeiska bygget, med respekt för unionens gemensamma institutionella ram. Europa har faktiskt fått det allt svårare att gå framåt med alla medlemsstater. Man bör således undvika att helhetens utveckling bromsas, och därför låta vissa medlemsstater gå vidare genom att utveckla mekanismen med ett närmare samarbete.
Det har upprättats ett antal villkor för hur detta instrument skall användas, för att undvika att göra Europeiska unionen till ett " Europa à la carte" eller ett Europa i flera hastigheter. Det är för övrigt denna berättigade oro som står i centrum för debatterna om den här frågan.
Man bör komma ihåg att det närmare samarbetet - i enlighet med föreskrifterna i Amsterdamfördraget - framför allt bör avse ett område där gemenskapen inte är ensam behörig, syfta till att främja förverkligandet av unionens mål, respektera fördragens principer, endast användas som en sista utväg samt beröra en majoritet av medlemsstaterna.
Det närmare samarbetet skulle kunna fylla en viktig funktion inom ramen för ett utvidgat Europa.
Men med hänsyn till hur de nuvarande bestämmelserna ser ut kan denna mekanism inte fungera på ett korrekt sätt. Därför har en reform av det här instrumentet skrivits in på regeringskonferensens dagordning, för att det skall bli lättare att använda. Detta betänkande syftar till att konkretisera parlamentets ståndpunkt i frågan (resolutionen av den 13 april 2000).
Detta förutsätter bl.a. att vetorätten avskaffas, att det införs en möjlighet att använda sig av ett samarbete när minst en tredjedel av medlemsstaterna är inblandade och att det närmare samarbetet även skall omfatta den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Föredraganden insisterar med rätta på det faktum att kommissionens initiativmakt, Europaparlamentets fulla deltagande och EG-domstolens domstolsprövning bör vara regel för alla former av närmare samarbete. En förnuftig användning av denna mekanism kan vara ett medel för att bryta unionens nuvarande stagnation.

Crowley
. (EN) Det har under den senaste tiden varit mycket diskussioner inom Europeiska unionen om vad som brukar kallas principen om närmare samarbete. I termens enklaste betydelse innebär detta att EU:s större medlemsstater kan integreras närmare och i snabbare takt än mindre medlemsstater.
Förespråkarna av en sådan linje vill i grunden inrätta ett två tredjedels-Europa. De vill att Europeiska unionen skall byggas i olika takt: i en takt för länder som vill integreras närmare och i en annan för länder som vill gå långsammare fram i fråga om den ekonomiska integrationen.
Jag tror inte att det nödvändigtvis vore ett hälsosamt steg framåt för Europeiska unionen om EU:s ledare fullt ut skulle acceptera och genomföra principen om närmare samarbete. Jag tror att detta skulle strida mot de grundläggande målen och mot andan i Romfördraget, liksom i alla därefter följande fördrag.
Det är värt att minnas att Europeiska enhetsakten från 1987 lade grunden för genomförandet av en inre marknad. Strukturfonder avsattes i stor skala inom EU för att hjälpa mål 1-länder inom Europeiska unionen och garantera att dessa länder med tiden skulle bli mer konkurrenskraftiga. EU:s ledare förklarade att de inte ville ha en gemensam marknad för endast några få länder. De ville att alla Europeiska unionens medlemsländer aktivt skulle delta på ett konkurrenskraftigt sätt inom ramen för en ny gemensam marknad.
Det är skälet till att den omfattande tilldelningen av medel genom EU:s strukturfonder infördes. Den gemensamma marknadens operativa strukturer har varit en framgång ända sedan början av 90-talet. Principen om utjämning mellan fattigare och rikare länder övergick i en politik som genomfördes för att inrätta en ny ordning med en gemensam europeisk valuta. Återigen, om fattigare och mindre länder inom Europeiska unionen inte kunde reformera sina ekonomiska strukturer skulle de inte vara i stånd att uppfylla de ekonomiska konvergenskrav som fastställdes i Maastrichtfördraget.
EU:s ledare finansierade i stor skala program för mindre och fattigare länder genom strukturfonderna och Sammanhållningsfonden, så att så många länder som möjligt skulle kunna delta i den gemensamma europeiska valutans strukturer.
Det finns ett behov av institutionell jämlikhet inom ramen för förhandlingarna om den kommande regeringskonferensen. De mindre medlemsstaternas inflytande får inte dribblas bort av en grupp större länder inom EU som försöker genomföra den princip om närmare samarbete som jag nyss berörde. Detta skulle inte vara bra för Europeiska unionen, varken nu eller på sikt. Det skulle definitivt inte vara bra mot bakgrund av den nära förestående utvidgningen av Europeiska unionen.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. Vi ställer oss i huvudsak positiva till en s.k. flexibel integration. Genom att tillåta en grupp länder att gå vidare och fördjupa samarbetet inom ett visst område, och samtidigt hindra att en eller flera medlemsländer bromsar en flexibel integration, kan integrationen i hela unionen gå framåt. Så länge som unionens gemensamma mål främjas inom ramen för en flexibel integration, och så länge som inget medlemsland utesluts från att delta, anser vi att denna lösning är positiv och bör utvecklas.
För att i ett framtida EU med 25-30 medlemsländer undvika ett Europa à la carte där sammanhållningen mellan medlemsländerna riskerar att fragmenteras anser vi dock att minst hälften av alla medlemsländer skall delta i en flexibel integration.
Vidare motsätter vi oss att det inom EU skapas dubbla försvarsstrukturer, och motsätter oss följaktligen en flexibel integration inom EU:s utrikes- och säkerhetspolitik. Efter EU:s misslyckande på Balkan är det oerhört angeläget att EU i sin helhet har förmåga att kunna agera i sitt eget närområde, och i tid kunna tillhandahålla personal och resurser för konflikthantering och fredsbevarande åtgärder.
VEU:s institutionella och operativa strukturer bör integreras fullt ut i den gemensamma säkerhetspolitiken. EU måste få en trovärdig utrikespolitik. Vi kan inte lita till USA i all framtid. Samtidigt är det viktigt att bibehålla USA:s fortsatta engagemang, och vi vill inte att EU utvecklar ett parallellt mini-Nato. Vi önskar än mindre att några medlemsländer går vidare inom ramen för en flexibel integration på detta område. Det är därför viktigt att bevara den transatlantiska länken, även om en bättre arbetsfördelning och samordning naturligtvis kan ske. Vi anser att en trovärdig gemensam europeisk utrikespolitik även fortsättningsvis måste utvecklas inom de nu gällande reglerna. Beslut bör fattas med majoritet, men möjligheten till konstruktivt veto - dvs. att ett land kan välja att stå utanför, men inte hindra de andra från att gå vidare - bör kvarstå.

Martin, David W
. (EN) Jag välkomnar Gil-Robles betänkande om förstärkt samarbete.
Även om jag motvilligt accepterar att det i en utvidgad union kommer att behövas ett " avant-garde" är jag överens med Gil-Robles om att det finns några avgörande villkor som måste uppfyllas:
Ett förstärkt samarbete måste utvecklas inom unionens institutionella ramverk.
Det måste vidmakthålla det gemensamma institutionella ramverk där alla parlamentsledamöter och alla kommissionärer fullt ut deltar i utövandet av varje institutions uppgifter.
Förfarandet för att aktivera det förstärkta samarbetet bör vara detsamma för alla pelare och bör grunda sig på det befintliga förfarandet för den första pelaren, med några få ändringar som anges i Gil Robles betänkande.
Om det visar sig nödvändigt med ett förstärkt samarbete är jag övertygad om att endast gemenskapssystemet erbjuder de nödvändiga garantierna i form av demokratisk kontroll, rättslig kontroll och solidaritet.

Meijer
. (NL) Europeiskt samarbete kan vara nyttigt för att lösa gränsöverskridande problem. Vad ligger då närmare till hands än samarbete mellan stater som gränsar mot varandra, såsom det fanns sådant samarbete redan före Europeiska unionens bildande i form av Benelux och samarbetet mellan de nordiska länderna? Ett sådant samarbete grannar emellan är i många fall att föredra framför dyra och ogenomskådliga EU-strukturer som väljarna svårligen kan påverka. Ingen enda EU-regel bör stå i vägen för långtgående samarbete, ställa villkor eller krav på att även andra skall kunna delta. Därför vill jag sätta upp så få regler och begränsningar för ett förstärkt samarbete mellan grannländer som möjligt, så länge det samarbetet inte är avsett att missgynna andra. I praktiken har vi inom EU redan nu Euroländer och icke Euroländer. Det handlar inte om förtrupper utan om skillnader som med 30 medlemsstater endast kommer att bli större. Därför är det bättre att för hela EU utgå från samarbete mellan parlamenten och rätt till variation: kommissionen lägger fram förslag, Parlamentet fattar beslutet och de nationella parlamenten bestämmer själva om deras medlemsstat skall ansluta sig till detta eller inte.

Miller
. (EN) Storbritanniens labourledamöter i PSE-gruppen välkomnar antagandet av deras bidrag till det pågående arbetet om regeringskonferensen om förstärkt samarbete, utan att stödja varje enskild detalj.
Självfallet måste ett förstärkt samarbete vara lättare att utlösa i en utvidgad union. Det måste användas sparsamt och förbli öppet för de länder som inte medverkar från början. Det får inte undergräva den befintliga kärnan av gemensamma politikområden och åtaganden. Det måste äga rum inom ramen för den befintliga institutionella strukturen.
I fråga om dessa huvudprinciper instämmer vi med betänkandet, även om detaljerna kommer att behöva finslipas ytterligare under regeringskonferensen.

Sacrédeus
. Jag lade ned min röst i slutomröstningen.
De svenska kristdemokraterna anser inte att de militära frågorna skall rymmas i det närmare samarbetet.
Det är samtidigt min uppfattning att frågan om en sänkning av antalet medlemsländer, från hälften till en tredjedel av medlemsländerna, för att kunna inleda ett närmare samarbete, samt borttagandet av vetofunktionen, egentligen inte är aktuella förrän östutvidgningen avslutats. De nya medlemsstaterna bör då få delta i utformandet av det regelverk som skall styra det närmare samarbetet vid den tidpunkten.
Betänkande (A5-0285/2000) av Sudre

Isler Béguin
Herr talman! Betänkandet av Sudre är faktiskt av mycket stor vikt för de yttersta randområdena, ja till och med avgörande. Men min grupp, Verts/ALE-gruppen, har avstått från att rösta, och jag skulle vilja förklara varför. De problem som tas upp i betänkandet är väl kända, man behöver inte längre bevisa det specifika med dem. Men Verts/ALE-gruppen är besviken, besviken på att man inte tog tillfället i akt för att ge dessa områden en miljömässigt, socialt och kulturellt hållbar utveckling. De ändringsförslag som antogs vid omröstningen förbättrar inte texten i det avseendet. Vi beklagar att de ståndpunkter som parlamentet röstade igenom i dag också är unionens ståndpunkter i förhållande till dessa områden.
Verts/ALE-gruppen beklagar framför allt betänkandets förhållandevis defensiva syn på AVS-länderna och kandidatländerna. Verts/ALE-gruppen uttalar sig också mot permanenta undantag. Vi anser att principen om undantag till gemenskapens politik i de yttersta randområdena skall anpassas från fall till fall, och då tänker jag på statliga stöd och skatteåtgärder.
Vi beklagar att man antog begäran om att anpassa tillämpningen av principen att förorenaren betalar, vilket kan öppna för missbruk när det gäller tillämpningen av detta specifika prerogativ. Vi beklagar också att man inte hänvisar eller ens nämner kravet på att försvara den biologiska mångfalden, som är en av de yttersta randområdenas viktigaste tillgångar. Dessa områden skulle kunna vara en fantastisk experimentverkstad vad gäller hållbar utveckling. Man har gått miste om en ny möjlighet.
Däremot gläder vi oss åt att det i betänkandet finns punkter om att främja förnybara energikällor och kontroll av förorenande industriverksamheter.

Fatuzzo
Käre Fernández som håller till i närheten av mig när vi röstar, jag röstade med glädje för denna resolution som du säkerligen stödde, så som du alltid stöder allt som gäller dina Kanarieöar. Pensionärspartiet och de pensionärer som stöder det känner väl till dessa öar som är viktiga på turistområdet. Jag anser att Europeiska unionen borde ta större hänsyn till och engagera sig mer än hittills för Azorerna, Kanarieöarna, Guadeloupe, Franska Guyana, Martinique, Madeira och Réunion. Dessa öar måste känna sig som aktiva delar av Europeiska unionen, som jag hoppas kommer att omvandla dem till turistparadis och paradis för sina egna invånare.

Costa Neves
skriftlig. (PT) Europaparlamentet, och framför allt Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, har alltid bidragit till att slå fast konceptet yttersta randområden. Det var så i betänkandet av Gutiérrez Díaz, i betänkandet av Fernández Martín, vilket gynnade införandet av begreppet i fördraget, och nu i betänkandet av Sudre, som lanserar en europeisk politik för de yttersta randområdena.
Inför kommissionens tveksamhet och motsägelser som visar sig i att Regis har försvunnit, i den uppskjutna revisionen av Posei, i minskningen av respektive belopp, så är Sudres betänkande mycket lägligt. Europaparlamentet upprepar sina krav om antagande av åtgärder på olika områden, från jordbruk till fiske, från miljön till transporter och energi, via informationssamhället, med nödvändigt budgetstöd. Samtidigt framhålls de produktiva sektorerna, vilket, i Azorernas fall, kräver en lösning av tvisterna om mjölk och socker.
Jag citerar i detta sammanhang punkt 7 i Sudres betänkande: " anser det vara nödvändigt att särskilt justera gemenskapspolitiken i de fall där de yttersta randområdena är starkt beroende av ett fåtal ekonomiska verksamheter eller till och med av en enda ekonomisk verksamhet, i enlighet med artikel 299.2 i fördraget" .
Vi väntar nu på initiativ från kommissionen, liksom från de nationella och regionala myndigheterna.

Martinez
. (FR) Bakom den byråkratiska termen " yttersta randområden" döljer sig kvinnor och män i Nya Kaledonien, Guadeloupe, Martinique, Guyana, Réunion, Mayotte, St-Pierre-et-Miquelon, Polynesien, Wallis, Futuna och alla våra territorier i Stilla havet, Indiska oceanen och Atlanten som bildar en klokskapets, solidaritetens och skönhetens bro mellan Europa och andra kontinenter och civilisationer.
Bryssels Europa har - berusad av utjämning och likriktning - varit orättvist och till och med enfaldigt gentemot våra medpatrioter, som håller våra värderingar vid liv tusentals kilometer från Paris, Madrid eller Lissabon. Teknokraterna, de europeiska domarna, har på så sätt velat avskaffa det " octroi de mer" (sjötull), som förser våra kommuner i de utomeuropeiska departementen med resurser och framför allt skyddar våra traditionella producenter. Från Bryssel har man äventyrat vår rom från Martinique, vårt ris och våra tropiska frukter. Och det främsta resultatet är den planerade förstörelsen av vår bananproduktion i Guadeloupe, Martinique, Madeira och Kanarieöarna.
Europeiska kommissionen har gett efter för de multinationella bananbolagen. Varje år ger man bort två miljarder euro i tullavgifter till Chiquita och Del Monte.
Hur är det då möjligt att vägra våra utomeuropeiska departement och territorier de medel som krävs för att täcka kostnaderna för transporter, cykloner samt investeringar i universitet och sjukhus?
Med tanke på att våra regioner i Antillerna, eller i Stilla havet, ligger i skatteparadisområden, som de amerikanska multinationella bolagen - från Kodak till Microsoft till Boeing och Cargill - använder för att exportera och därmed undgå skatt i massiv omfattning, handlar alla européers rätt till jämlikhet också om en jämlikhet i fråga om geografiskt betingat stöd. Detta kräver att vi avsätter en del av den europeiska budgeten - till vilken skatterna bidrar med 17 procent - till att utveckla våra medpatrioters ekonomi, samhällsliv och kultur i regioner som, för att ligga långt borta, är centrala ur civilisationssynpunkt.

Meijer
. (NL) Att det finns något sådant som de yttersta randområdena har mycket att göra med den koloniala historien. På medeltiden hörde de här områdena och deras befolkning inte alls till Europa och de betraktas inte nu heller som riktigt europeiska. Spanien, Portugal, Frankrike, England och Nederländerna hade redan före 1800-talet erövrat stora koloniala riken och därefter har även Belgien, Tyskland, Danmark och Italien under korta perioder försökt göra samma sak. Nu är den kolonialtiden förbi. De förtryckta folken har kämpat till sig sin frihet eller fick sin självständighet erbjuden i förebyggande syfte eftersom de gamla makthavarna inte ville bli inblandade i ett befrielsekrig som de till sist skulle förlora ändå. De markområden som EU:s medlemsstater fortfarande har kvar utanför det geografiska Europa är små eller glesbebyggda rester av deras tidigare koloniala rike.
EU:s medlemsstater behandlar sina yttersta randområden mycket olika. Spanien och Portugal räknar dit sina öar i Atlanten. De öarna kan genom sin nuvarande befolkningssammanställning och genom sin relativa närhet helt enkelt betraktas som en del av deras land. Nederländerna och Danmark har båda två områden var i eller på andra sidan av Atlanten men de områdena räknas inte till Europeiska unionen. Däremot har Frankrike departementen i Indiska oceanen och i Västindien. Det här förslaget ställer min partigrupp inför ett svårt val. Å ena sidan vill vi stödja eftersatta områden, i och utanför Europa, så att de skall uppnå samma levnadsstandard som nu är vanlig i EU:s medlemsstater. Det är en fråga om solidaritet. Å andra sidan har vi allvarliga tvivel angående att före detta kolonier skall utropas till yttersta randområden. För de spanska och portugisiska öarna går den modellen att försvara, men det går egentligen inte för de områden som ligger längre bort. Det vore bättre om de områdena fick samma ställning som de nuvarande AVS-länderna, vilka efter en liknande historisk bakgrund har kvar en annan sorts förbindelser med Europa.
Vid bedömningen av ändringsförslagen har min partigrupp försökt finna en gyllene medelväg mellan de mest långtgående önskningarna från dem som försvarar de yttersta randområdena och den likgiltighet för, eller till och med motvilja mot, det här ämnet som råder i medlemsstater som inte har någon bindning alls med de här frågorna. Vår motvilja mot den koloniala bakgrunden i den här frågan har vi i alla fall gjort underordnad invånarnas intressen i dessa områden.

Miranda
skriftlig. (PT) Vi anser att detta betänkande kommer ganska lägligt, med hänsyn till behovet av att ge en objektiv och snabb innebörd åt artikel 299.2 i EU-fördraget, och vi skriver i det väsentliga under på dess riktlinjer som syftar till en hållbar utveckling för de yttersta randområdena.
Dessa regioners särdrag härrör i allmänhet just från deras ökaraktär och det relativa avståndet till den europeiska kontinenten, men även från deras kroniska beroende av några få produktionsområden eller av en enda produktion, kräver specifika åtgärder för att dessa hinder skall kunna övervinnas.
Vi välkomnar därför att betänkandet har tagit upp riktlinjer som i stor utsträckning tar upp de förslag som vi lade fram i parlamentsutskottet.
Men vi vill också understryka att vissa specifika situationer på det sociala området inte uppmärksammas tillräckligt i betänkandet, vilka existerar i dessa, eller i vissa av dessa, regioner och som även dessa kräver specialåtgärder. Ett faktum som hade kunnat åtgärdats genom att godkänna det ändringsförslag som vi i detta syfte ingav vid lämplig tidpunkt.
Betänkande (A5-0272/2000) av Bowis

Isler Béguin
Herr talman! Verts/ALE-gruppen har röstat för betänkandet av Bowis, och även om vi kan glädja oss åt att Europaparlamentet och kommissionen, med sin vitbok, erbjuder intressanta utsikter för de europeiska konsumenterna, måste livsmedelssäkerhet vara en absolut prioritering i vår politik. Vi bör trots det vara på vår vakt. Ju mer den vetenskapliga forskningen framskrider, desto fler frågor väcker den. Det räcker med att titta på utvecklingen av BSE. Vecka efter vecka upptäcks nya fall, och det i nya geografiska områden som hittills har varit förskonade. Det gäller bl.a. ett departement i Lorraine, i Vogeserna.
De många åtgärder som föreslås i vitboken måste utökas med ytterligare ett stort antal punkter, för att garantera livsmedelssäkerheten och framför allt återupprätta konsumenternas förtroende. En av de viktigaste punkterna är den europeiska livsmedelsmyndigheten. Vi gläder oss särskilt åt att den inrättas, och vi förväntar oss mycket av den. Dess oberoende kommer att vara en nödvändig beståndsdel för dess trovärdighet. Det är avgörande. Myndigheten måste vara helt fri från privata företags eller medlemsstaters intressen.
Detta oberoende förutsätter också ett finansiellt oberoende. Unionen måste uppbåda resurser för att säkerställa myndighetens funktion. Men räcker denna myndighet till för att lugna oroliga konsumenter om vad som finns på deras tallrikar och snart i deras glas? Myndigheten bör ha inrättats kring 2002, 2003, och vi hoppas verkligen på att frågan om säte inte kommer att bromsa starten.
Fram till dess måste unionen fortsätta sitt arbete med att utvärdera och hantera risker i fråga om livsmedelssäkerhet. Det handlar om att vara vaksam varje dag. Det handlar om att garantera att våra valda politiker verkligen ägnar sig åt medborgarnas krav. Affären om köttmjöl, som har orsakat en ny livsmedelskris, är inte godtagbar. Vi måste nu förbjuda allt köttmjöl. Det är sådana bestämda ståndpunkter som medborgarna förväntar sig av oss, och inte den tolerans som kan ge allvarliga konsekvenser för konsumenternas hälsa.
Den här typen av erkända vetenskapliga beståndsdelar får inte vara föremål för någon som helst avvikelse. Betänkandet av Bowis går i den riktningen. Därför har Verts-gruppen gett sitt fulla stöd till detta arbete och röstat för betänkandet.

Fatuzzo
Herr talman! Jag ber om ursäkt om jag uppehåller presidiet och tolkarna ännu längre för att lyssna på min sista röstförklaring och särskilt vill jag uttrycka min solidaritet med dem som översätter våra röstförklaringar, vad mig beträffar italienskan Ornella Buson. Jag skall försöka att utnyttja denna rättighet så litet som möjligt, men jag skulle vilja säga att jag röstade för också betänkandet om inrättandet av livsmedelsmyndigheten. Anledningen är viktig och uppenbar, helt klart för mig när jag tänker på att en granne till mig en dag togs in på sjukhus med allvarliga magsmärtor eftersom han hade ätit giftig svamp, som han inte hade låtit kontrollera av den det vederbör.
Med sitt betänkande kommer John Bowis att se till att vi alltid äter sund, genuin mat som inte skadar oss.

Talmannen
Ni sade att det var er sista förklaring, Fatuzzo, men det var nog bara för i dag! Jag blev orolig!

Hortefeux
Herr talman! Jag har röstat för betänkandet av Bowis, och vill givetvis framhålla kvaliteten på det arbete som har bedrivits av föredraganden.
Tillåt mig att glädja mig åt att kammaren äntligen lägger fram sin ståndpunkt om ett så pass viktigt ämne, fast samtidigt beklaga att ståndpunkten formuleras tio månader efter det att Europeiska kommissionen lade fram vitboken, dvs. den 12 januari i år. Det är nödvändigt att vi uttrycker oss om ett så pass viktigt ämne för unionsmedborgarna.
Vår omröstning har således klargjort den framtida europeiska myndighetens roll och sammansättning, men också tydliggjort våra krav om dess finansiering och oberoende. Jag hoppas därmed att kommissionen kommer att följa Europaparlamentets krav.
Denna första etapp får inte dölja hur mycket arbete som återstår när det gäller riskhantering, bl.a. utvecklingen och förbättringen av ett snabbt varningssystem, men också när det gäller spårbarhet och information till allmänheten. Detta betänkande är långt ifrån en slutpunkt, utan bör markera början på ett omfattade arbete, dvs. en snabb och nödvändig allmän omstöpning av vår livsmedelslagstiftning.

Berthu
. (FR) Kommissionens vitbok om livsmedelssäkerhet tycks i förstone formad av goda avsikter, eftersom man huvudsakligen föreslår att det skall inrättas en europeisk livsmedelsmyndighet, som skall ha i uppdrag att sköta ett snabbt varningsnät och i fullt oberoende framföra sina ståndpunkter till förvaltningsmyndigheterna.
Men när man läser betänkandet, eller när man tar del av Europaparlamentets resolution om samma fråga, får man ett mycket otrevligare intryck.
Det framgår faktiskt tydligt att myndighetens syfte är att lägga beslag på nationella försvarsbefogenheter, eller att förlama dem, för att i stället låta dem tjäna kommissionens ändamål. Detta är helt och hållet oacceptabelt. Fransmännen bör komma ihåg att det är kommissionen och ingen annan, som trots sina vackra uttalanden om sin vilja " att garantera att livsmedelssäkerheten i Europeiska unionen är av högsta standard" är den som hävdar imperativen om produkters fria rörlighet framför folkhälsans imperativ; det är kommissionen och ingen annan som exempelvis har dragit Frankrike till EG-domstolen för att det upprätthöll sitt embargo på brittiskt nötkött. Vi kan inte acceptera att på något sätt avstå från vår nationella beslutsrätt och vår rätt till skydd i frågor som rör livsmedelssäkerhet. Men det är just mot detta mål som inrättandet av denna myndighet omärkligt för oss.
Man måste först och främst komma ihåg att befogenheten att avge yttranden spelar en mycket viktig roll. I galna ko-affären ville den franska regeringen behålla embargot eftersom den kunde stödja sig på det oberoende yttrandet från Agence française pour la sécurité sanitaire des aliments, AFSSA (franska livsmedelsverket), samtidigt som den europeiska så kallade vetenskapliga kommittén inte såg någon nackdel i att Frankrike skulle återinföra fri import av brittiskt kött. Om en europeisk myndighet är nödvändig måste den således fungera som ett komplement, och inte på något sätt minska de nationella organens legitimitet. Detta är inte alls vitbokens inriktning, eftersom den vill göra den europeiska myndigheten till " ett vetenskapligt kunskapscentrum för hela unionen" (sidan 5).
För det andra måste den europeiska myndigheten vara helt oberoende. Myndighetens direktör får absolut inte utses av kommissionen, i motsats till vad Europaparlamentet förslår (punkt 21 i resolutionen). De vetenskapliga experterna får inte heller utses av kommissionen, även om den följer ett till synes rigoröst urvalsförfarande. Slutligen måste myndigheten kunna vara kritisk till kommissionen. Men vitboken har inte alls det perspektivet, där begär man i stället att myndighetens och kommissionens enheter skall ha ett nära samarbete, eftersom - vilket klargörs med en viss fräckhet - " samtidigt kan myndigheten (kontoret) reagera på kommissionens behov" (sidan 22).
För det tredje bör myndigheten inte tillskansa sig riskhanteringen och förordningsmakten. Kommissionen har godheten att erkänna detta i vitboken, men när man läser den lite mer uppmärksamt märker man att den förordningsmakt som kommissionen är så mån om att skydda tillhör... kommissionen, och inte staterna. Detta hindrar inte kommissionen och parlamentet från att döpa detta kontor till " europeisk myndighet" , ett namn som står i total motsats till den filosofi som den är tänkt att genomsyras av. Europaparlamentet tillägger dessutom, i punkt 6 i resolutionen, att " de befogenheter som skall föras över [skall] granskas noggrant" , när man trodde att det inte fanns några befogenheter att överföra.
Vitboken och parlamentets betänkande framstår därför som fällor för oss, varför vi motsätter oss dem. Medlemsstaterna måste få behålla sitt fulla ansvar i fråga om livsmedelssäkerhet, eftersom de står nära sina folk och reagerar snabbare än kommissionen, som dessutom är ständigt förblindad av sina frihandelsfördomar. En myndighet med syftet att inta ett europeiskt förhållningssätt till situationen är utan tvekan nödvändigt, men den måste vara strikt rådgivande och helt oberoende. Det bästa vore om den bara var en fortsättning på de nationella kontoren och arbetade tillsammans med dem i ett nätverk.

Figueiredo
. (PT) De allvarliga livsmedelskriserna och skandalerna som har uppträtt i flera länder i Europeiska unionen på grund av metoder som, i förakt för konsumenterna, använts för att få ut största möjliga vinst till vilket pris som helst i jordbruks- och livsmedelsverksamheten, har blivit ett stort problem för samhället och för livsmedelssäkerheten.
Därför förtjänar alla föreslagna åtgärder att stödjas för att förändra situationen och skydda konsumenterna, framför allt ett inrättande av en europeiska myndighet för livsmedelssäkerhet för vetenskaplig riskanalys, som skall arbeta i tätt samarbete med de befintliga nationella byråerna på detta område och de viktigaste europeiska konsumentorganisationerna.
Men det är nödvändigt att gå längre. Det är nödvändigt att beakta den typ av jordbruks- och livsmedelsindustrimetoder som används, problem med livsmedelsimport, foderblandningarnas sammansättning, gränsvärden för dioxiner och växtgiftsrester, livsmedelstillsatser och andra, och därigenom prioritera livsmedelssäkerheten. Det är också väsentligt att stödja regionala kulturer och produkter, familjejordbruk och landsbygdens utveckling.

Souchet
. (FR) Frågan om livsmedelssäkerhet har i dag blivit ett prioriterat problem för medborgarna i våra länder. Det är en fråga som präglas av en särskild intensitet, inte bara för att vi gör framsteg i fråga om våra medel för vetenskapliga undersökningar, utan framför allt för att konsekvenserna av en viss typ av jordbruk - som är inriktad på en produktivitetssträvan till vilket pris som helst och som präglas av en frihandelsfilosofi - framstår som helt uppenbara. Det är således de negativa effekterna för folkhälsan - som uppstått på grund av en politik till mycket stor del inspirerad av kommissionen - som vi i dag måste komma till rätta med, vilket vår kollega Thomas-Mauro med all rätt betonade i förmiddags.
Det gäller att ta reda på vilka bestämmelser som kan skydda våra medborgare på det mest effektiva sättet.
Om man studerar verkligheten bakom den senaste händelseutvecklingen märker man att när det t.ex. handlar om BSE - om man bara håller sig till fallet Frankrike - är det förekomsten av ett behörigt och oberoende nationellt livsmedelsorgan som gjorde att de franska myndigheterna snabbt kunde fatta nödvändiga sanitära beslut för att skydda befolkningen.
De europeiska institutionernas eget bidrag har däremot hittills varit egendomligt negativt. Först och främst rådets och kommissionens vägran att beakta varningarna från de franska forskarna, varningar som i dag framstår som befogade. Vidare EG-domstolens osannolika fördömande av det upprätthållna embargot på brittiskt nötkött, vilket Frankrike hade fattat beslut om efter en tydlig vetenskaplig rekommendation. Det verkar således som om de europeiska institutionernas beteende, i detta så viktiga ärende för unionsmedborgarnas livsmedelssäkerhet, ledde till att européernas folkhälsa verkligen utsattes för fara.
Vi måste ta lärdom av detta. Det vore lämpligt att - i subsidiaritetens och effektivitetens namn - främja interventioner inom en nationell ram, så att oberoende organ snabbt kan avge verkligt vetenskapliga yttranden som inte försvagats av andra överväganden och så att de politiska myndigheterna snabbt kan fatta erforderliga beslut i fråga om riskhantering, till förmån för de folk som har gett dem mandatet att garantera deras säkerhet.
Under dessa förhållanden kan en europeisk myndighet spela en värdefull roll om den verkligen är oberoende, framför allt i förhållande till kommissionen och de olika påtryckningsgrupper som är verksamma vid kommissionen, och om dess roll är att vara ett komplement och ett stöd till de nationella kontoren (som myndigheten borde vara en fortsättning på), framför allt i egenskap av en plats för utbyte av sakkunskap.
Det är inte precis vad som föreslås i betänkandet av Bowis. Där får man i stället en känsla av att livsmedelssäkerheten i första hand anses vara en ny förevändning för att ge näring åt den process som vi redan känner väl till, nämligen att kommissionens befogenheter förstärks till nackdel för de nationella organen och medborgarnas säkerhet.
Med detta betänkande tar man utan att blinka på sig ansvaret för den semantiska förskjutning som kommissionen önskar se: det handlar inte längre om något europeiskt kontor, utan om en myndighet. Att kommissionen skall utse myndighetens direktör förfaller helt naturligt för kommissionen: det är utan tvekan det bästa sättet att garantera dess oberoende! Att myndigheten skall ha sitt säte i Bryssel skapar inga problem: den kommer på så sätt att finnas närmare kommissionens enheter och därför kunna " reagera" (sic) på deras önskningar, vilket rekommenderas av vitboken... Däremot skall myndigheten få " befogenhet att kräva" att medlemsstaterna tillhandahåller rapporter, statistiska uppgifter och dokument... I punkt 6 aviseras på ett klassiskt sätt att befogenheter oundvikligen kommer att föras över.
Bakom den uppenbara och säkerligen uppriktiga angelägenheten att vilja stärka livsmedelssäkerheten i Europa, står vi således inför den sedvanliga logiken: nämligen den som syftar till att ställa medlemsstaterna under ett förvaltarskap, på det här området liksom på alla andra, att tömma de nationella instanserna på deras befogenheter och effektivitet till förmån för en stor, kraftlös och diffus europeisk institution, teoretiskt oberoende men i realiteten kontrollerad av kommissionen och dess filosofi om ett enväldigt frihandelssystem.

Thomas-Mauro
. (FR) Den europeiska livsmedelsmyndigheten skall endast vara behörig att göra vetenskapliga analyser av livsmedelsrisker, och inte att hantera sådana risker politiskt. Dess behörigheter måste verkligen begränsas. Vi hade för övrigt föredragit ett " kontor" .
Eftersom myndigheten på sikt skall ha ansvar för det snabba varningssystemet, vilket skall samla in upplysningar som finns i medlemsstaterna eller hos Europeiska kommissionen, kommer den att få funktionen som samordnare av de nationella kontoren. Vi är misstänksamma mot den termen, som i ordboken är synonym med den perfekte lille kommissarien, den auktoritäre och harmoniserande ordergivaren. Är det exempelvis inte tänkt att myndigheten på sikt skall ansvara för förvaltningen av det snabba varningssystemets livsmedelsgren?
Därför avstod jag från att rösta. För min del, i Frankrike, har jag inte behov av någon myndighet för att återställa mitt förtroende. Jag har förtroende för AFSSA (franska livsmedelsverket) och dess yttranden, i synnerhet när det gäller galna ko-sjukan.
Vi har röstat för ändringsförslag 15, eftersom vi är mycket angelägna om försvaret av det europeiska kulturarv som hänger samman med den lokala livsmedelsproduktionen. Men vi är rädda att de medel som är avsedda att garantera skyddet av lokal livsmedelsproduktion kommer att motverka sitt syfte. Är inte licenserna och produktcertifikaten just ett medel för att kringgå den princip som slås fast i början av skäl I? Mindre lokala producenter kommer inte att få tillgång till dessa certifikat på grund av att de är besvärliga, invecklade och kostsamma.
Vi har röstat emot ändringsförslag 7, eftersom vi därigenom skulle gå utanför området för riskbedömning och börja tala om riskhantering. Det är inte myndighetens sak att råda staterna att anta den ena eller den andra typen av kontrollförfaranden. Då går den utanför sin roll.
(Sammanträdet avbröts kl. 14.05 och återupptogs kl. 15.00.)



Samarbete med AVS-länder som är inblandade i väpnade konflikter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0296/2000) av Van Hecke för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om samarbete med AVS-länder som är inblandade i väpnade konflikter (KOM(1999) 240 - C5-0115/1999 - 1999/2118(COS)).

Van Hecke Johan
. (NL) Herr talman! Det meddelande från kommissionen som vi behandlar här offentliggjordes för ett och ett halvt år sedan med anledning av det krig som utbröt i Centralafrika. I avsaknad av enighet har det hela den här tiden blivit liggande i rådet. Sedan dess har uppskattningsvis 1,2 miljoner människor omkommit i det kongolesiska kriget. I mitt betänkande försöker jag blygsamt formulera några förslag för att hjälpa till att få slut på den spiral av våld och underutveckling som flera av våra AVS-partner hamnat i. Det är också förslag som måste förhindra att europeiska medel missbrukas för att finansiera krigsmaskinen. Mitt betänkande går att sammanfatta i tre viktiga punkter: villkor, sammanhållning och kontroll. Det måste i högre grad än hittills skapas ett band mellan ekonomiskt bistånd och skuldlättnader å ena sidan och god styrelse, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och rättsstaten å den andra.
Jag yrkar till och med för att införa ett tak för militära utgifter i AVS-länderna, över vilket bistånd och skuldlättnader inte lägre ges. Om de villkoren inte har uppfyllts så måste Europeiska unionen våga vidta lämpliga åtgärder, från diplomatiska påtryckningar och upphävande av bistånd till sanktioner med prioritet för vapen- och diamantembargon eller så kallade smart sanctions som träffar den härskande eliten och inte befolkningen.
I det sammanhanget skulle jag också vilja yrka hos kommissionen att den använder entydiga kriterier för upphävandet av bistånd. Jag tror det skulle vara mycket bra att inom ramen för artikel 96 i Cotonouavtalet upprätta en lista över alla möjliga brott mot det avtalet. För tillfället kan jag inte låta bli att tycka att kommissionen i för hög grad använder tillfälliga metoder, vilka kan väcka kritiken att den arbetar med två olika mått.
Förutom ställandet av villkor ligger tyngdpunkten på mer sammanhållning, mer sammanhållning mellan Lomé-spåret och GUSP-spåret och mellan unionens politik och medlemsstaternas politik. Situationer, som var fallet i Etiopien, varvid Europeiska kommissionen och vissa medlemsstater har fryst biståndet medan andra medlemsstater har startat nya program, måste absolut undvikas. Dessutom finns ett akut behov av strängare kontroller av användningen av europeiska medel. Om AVS-länder är inblandade i väpnade konflikter måste Världsbanken och IMF få fullständig insyn i deras bokföring. Om europeiska utvecklingspengar används för köp av vapen, måste det strukturella biståndet omedelbart upphävas. På det området kan Europa inte vara strängt nog.
Alt detta får dock inte avleda uppmärksamheten från en av Europeiska unionens huvuduppgifter: att förebygga konflikter. Händelserna i Rwanda och Etiopien har visat att det oftast inte brister i de larmsignaler som ges utan att det inte alltid reageras på dem i tid och på ett lämpligt sätt. Därför är det viktigt att tidigt försöka göra något åt orsakerna till problemen. I förebyggandet av konflikter ingår även bekämpande av fattigdom, förstärkning av demokratin och det civila samhället, en bättre kontroll över den illegala vapenhandeln, inrättandet av en afrikansk fredsstyrka, internationella regler för användandet av legosoldater och en bättre kontroll på det världsomspännande förbudet mot barnsoldater. Jag yrkar förresten, herr talman, i mitt betänkande också för ett större engagemang för Europaparlamentet. Jag tycker det är mycket viktigt att vi får mer inflytande när det gäller att frysa eller återuppta biståndet.
Herr talman! Jag hoppas att rådet inte skall flytta det här viktiga meddelandet, som inspirerades av före detta kommissionären Deus Pinheiro, till den grekiska kalendern igen. Om vi verkligen vill bidra till en fredsreglering i Centralafrika så måste vi nu uppträda kraftfullt och sammanhängande, då måste det ställas villkor för biståndet och då måste det komma ett vapenembargo för området kring de stora sjöarna. Utvecklingsbistånd får under inga omständigheter avledas till kriget. Det är oacceptabelt, både med avseende på den drabbade befolkningen och med avseende på den europeiska skattebetalaren.
(Applåder)

Maes
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill för utskottet för utveckling och samarbete lägga till ett par kommentarer till de behjärtansvärda saker som föredraganden Van Hecke redan tagit upp. Jag kan hålla med honom i alla avseenden, å hela utskottets vägnar för övrigt, och jag vill också tacka honom för det konstruktiva samarbete som gjort det möjligt att alla ändringsförslag från utskottet för utveckling och samarbete redan inarbetats i texten, så att talmannen kan vara nöjd. Han kommer inte att behöva genomföra så många omröstningar.
De invändningar som jag i dag vill lämna över till er att överväga, herr kommissionär, har främst att göra med hur det ser ut i praktiken. Vi läste så sent som i dag i våra tidningar att det går dåligt i Elfenbenskusten igen, att våra egna människor som är där för att övervaka valet löper risk att bli inblandade i en ny väpnad inrikeskonflikt.
Vi ställer oss undrande till sammanhållningen i kommissionens och rådets politik, och jag beklagar förresten att rådet inte är närvarande i dag. Medan man i september 1998 kom överens om att inte ge något budgetbistånd till krigförande länder så gav kommissionen 110 miljoner euro till Rwanda i mars 2000, medan det landet ockuperar stora delar av Demokratiska republiken Kongo, fredsavtalen till trots. Jag vet att det är många i den här konflikten som inte har rent mjöl i påsen. Men är man i så fall inte strängare mot Kabilas DRC än mot Uganda. Är man inte strängare mot Zimbabwe än mot Rwanda. Jag har intrycket att det helt klart är på det viset. I praktiken för man en politik där man mäter med två olika mått gentemot länder som till och med är inblandade i en väpnad konflikt. Vissa får ett nästan ovillkorligt stöd från Europeiska unionen, IMF och andra. Andra länder får hjälp under stränga villkor. Det påverkar ibland direkt maktförhållandena mellan länder som är inblandade i en och samma konflikt.
Jag vill säga det här tydligt och klart: jag är emot varje form av budgetbistånd till krigförande länder eftersom det biståndet oftast ändå indirekt används för köp av vapen. Det är en annan öm tå i vår europeiska politik. Vapenexporten förtjänar att nämnas här på grund av att den absolut är medskyldig till de olika konflikterna. Det är inte bara den illegala vapenhandeln som florerar utan i den kontrollerade vapenhandeln ser man också mer till " den rättvisa konkurrensen" mellan vapenhandlarna än till den fred som vi yrkar för.

Morillon
Herr talman, herr kommissionär! Den gemensamma församlingen AVS-EU har satt upp målet att utrota fattigdomen i AVS-områdena i Afrika, Västindien och Stilla havsområdet, som måste räddas ur fattigdom och elände.
Det är en skyldighet för det rika Europa, men det ligger också i vårt intresse, det är jag övertygad om. Vad gäller orsakerna till fattigdomen påtalar föredraganden Johan Van Hecke med rätta den rådande anarkin, som är ett resultat av de väpnade konflikter som aldrig slutar att dränka vissa av dessa områden i blod. I en inventering över vilka botemedel som kan användas i denna situation - fast utan att man blandar sig i alla dessa självständighetsivrande länders inre angelägenheter - nämner Johan Van Hecke med rätta upprättandet av en fredsstyrka. Tillåt mig att mot bakgrund av min egen erfarenhet utveckla denna punkt.
Den era då europeiska kontingenter intervenerade militärt är nu förbi, inte så mycket för att dessa interventioner bar spår av nykolonialism, utan för att världssamfundets senaste åtaganden - vare sig det har varit under Förenta nationernas mandat eller en följd av multilaterala avtal - har visat att krishanteringen måste regionaliseras. För att verkligen kunna bidra med något värdefullt i uppgiften att bevara eller återupprätta fred, krävs en ingående kunskap om historien, kulturen och även språket i det land man är kallad att intervenera i.
Därför har det inrättats regionala konflikthanteringsmekanismer - som skall fortsätta att utredas och utvecklas med stöd från Europeiska unionen - och som steg för steg skall ta ansvaret för åtgärderna ute på fältet, inom ramen för en gemensam strategi som samordnas av medlemsstaterna och AVS-länderna själva. Det är parlamentets sak att fortsätta att utveckla denna mekanism genom att mer aktivt kontrollera genomförandet av den.
En av föredragandens förtjänster är att han i det perspektivet har föreslagit en inventering över de mest uttömmande reflektionsarbeten och åtgärder som kan och bör göras.

Martínez Martínez
Herr talman! Det nya samarbetsavtalet som skrivits under i Cotonou utgör ett lämpligt tillfälle att rätta till de brister vi sett tidigare och för att klargöra begrepp och bestämmelser för agerande i särskilda situationer i vårt samarbete med AVS-länderna, till exempel i den situation som gav upphov till det kommissionens meddelande som vi behandlar här, och betänkandena av kollegerna Van Hecke och Maes, det vill säga, vad som bör göras när ett associerat land dras in i en väpnad konflikt.
I linje med det som sagts av föredragandena, anser vi det nödvändigt att unionen ser över sina stödprogram för länder i krig, bland annat för att undvika att dessa fonder går till militär verksamhet. Dessutom som principfråga bör stödet till länder eller regimer som är ansvariga för väpnade äventyr i grannländer, eller som använder medel till en oproportionerlig vapenupprustning eller till och med till operationer för att undertrycka den egna befolkningens individers eller minoriteters rättigheter.
Vi måste vara mycket medvetna om artikel 11 i det nya fördraget som slår fast det europeiska åtagandet med en politik för fredsbygge och förebyggande arbete samt lösande av väpnande konflikter. Dialogen mellan de stridande parterna och dialogen mellan unionen och dessa parter måste vara nyckelmekanismen i denna verksamhet.
Vi uttrycker tillsammans med Maes vår förvåning inför paradoxala beteenden där vi har sett hur man från unionens sida godkänt stöd på miljoner euro till länder som är klart inblandade i militär ockupation av något av sina grannländer. Det är oacceptabelt att arbeta med två måttstockar, på det sätt som stödpolitiken tillämpas ibland, och vi oroas också över motsägelserna som finns i medlemsstaternas agerande, eller i några av dem, och i själva unionen. Jag tycker att det är lämpligt att parlamentet får mer insyn, sammanhållning, information och kontroll över denna politik.
Vi måste slutligen tänka på att minskningen eller frysningen av vårt utvecklingsstöd till ett visst land som befinner sig i krig ibland borde medföra ett extra humanitärt stöd till landets befolkning, det främsta offret för dessa konflikter. Här skulle det än en gång vara nödvändigt med en intervention från solventa icke-statliga organisationer, och med hjälp av dessa skulle sådana program kunna genomföras på ett garanterat framgångsrikt och effektivt sätt.

Van den Bos
Herr talman! Våldsamma konflikter har alltid satts igång av människor, hur djuriska de än är, och är aldrig omöjliga att vända som naturkatastrofer är. De ledare som orsakar dem bär ju på ett jättelikt ansvar. Det är alltid så, men framför allt i mycket fattiga länder där befolkningen måste lida dubbelt, där utvecklingen stannar upp och år av insatser och bistånd utifrån tillintetgörs. Och vad handlar det om, att gripa makten eller vägra frånsäga sig den? Samla mineraler, utrota andra folkgrupper, göra sig självständiga eller erövra en bit öken?
Främst Afrika är en mycket krigslysten världsdel. En av fem afrikaner bor i ett land som är invecklat i en allvarlig konflikt och till råga på allt ökar de här konflikterna, både i antal och i intensitet. Den stora frågan är, varför är det så egentligen? Det är Europeiska unionens politiska och moraliska skyldighet att göra allt för att förhindra eller stoppa konflikter i AVS-länder. Det betänkande som kollega Van Hecke lagt fram om detta skulle jag inte ha kunnat göra bättre själv. Vi måste bli mycket strängare mot oansvariga AVS-regimer, kriterierna för upphävande av biståndet måste vara tydliga, sanktioner skall anpassas separat efter varje enskilt land. Vi måste träffa makthavarna och inte befolkningen, hur svårt det än är, och vårt parlament bör vara direkt engagerat i beslutet om att upphäva biståndet.
Det är en verklig skandal om europeiskt utvecklingsbistånd används för vapenköp. De medlemsstater i EU som levererar vapen till stridande parter är medansvariga för det svåra mänskliga lidandet och förintandet av det egna utvecklingsbiståndet. Cotonouavtalet, herr talman, är en grund för vidare utveckling, deltagande i världshandeln och den politiska dialogen men AVS-länder förfaller i användandet av våld spränger sönder det samarbetet och skjuter avtalet i sank.
(Applåder)

Lucas
Herr talman! Jag välkomnar varmt detta betänkande och gratulerar föredraganden till det. Det finns endast ett område som väcker allvarlig oro, och det är när föredraganden utökar principen om villkorande till frågan om skuldlättnader. Inom snart sagt alla övriga områden kan jag stödja villkorande. Det är min övertygelse att vi har ett ansvar att använda de verktyg vi förfogar över för att främja ett gott styre, demokrati och rättssäkerhet i våra internationella förbindelser. Men även om detta förvisso måste vara vägledande för vår biståndspolitik, finns en viktig åtskillnad att göra i fråga om skuldlättnader. Det är för att historien visar att ansvaret för skulden åvilar lånegivarna såväl som låntagarna. Dessutom har skuldbördan sedan de ursprungliga lånen ingicks fortsatt att växa sig långt större än de ursprungliga lånen. Många länder betalar av sina skulder flera gånger om. En del länder lägger fortfarande mer pengar på att betala tillbaka sina skulder än på hälsa och utbildning sammantaget, och ändå är de människor som lider av denna resursanvändning långt ifrån desamma som de som drog någon fördel av de lån som ursprungligen beviljades.
Det finns ett giltigt argument som säger att det inte är någon mening med att avskriva skulder om odemokratiska regeringar bara misshushåller med medlen för egna syften. Det är fortfarande möjligt. Men möjligheten är måhända större att befolkningarna själva kan utöva större påtryckningar på sina regeringar för att åstadkomma de sociala satsningar som så väl behövs, bara de vet att skulden har avskrivits.
I Van Heckes betänkande sägs att tillämpningen av villkorande kräver konsekvens och mod. Jag instämmer. Men i samband med skuldlättnader kräver den också rättvisa och ett erkännande av att den ursprungliga skulden i många fall redan har betalats tillbaka många gånger om.

Sylla
Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hans relevanta synpunkter och många förslag. Av de 34 fattigaste länderna i världen är 20 inblandade i en konflikt. Det är en situation som orsakar instabilitet i hela regioner.
Morillon framhåller med rätta frågan om fattigdom och elände; att utrota sådana förhållanden är ett av de mål som vi slog fast vid vårt möte med AVS-länderna. I dag tror jag att vi inte kan klara oss utan ett reflektionsarbete om frågan om skuldavskrivning och den så kallade " strukturanpassningspolitik" som gör att dessa länder befinner sig på nedgång. Jag tror att vi måste sluta med att själva fastställa priserna på råvaror och att vi måste sälja triterapi-behandlingar och läkemedel till självkostnadspris. Jag är övertygad om att vi kan införa ett antal solidariska mekanismer.
I samma stund som jag nu talar till er - mina kära kolleger, herr talman - kan jag inte låta bli att ägna en tanke åt alla demokrater och folket i Elfenbenskusten, som i denna stund är ute på gatorna och i demokratins namn kräver att den militära juntan skall avgå, att general Gueï skall avgå. Vi vet att hans närvaro gör att Afrika är på väg att balkaniseras. Det vi inte kan acceptera är en makt på etniska grunder.
För att vi skall kunna gå i den riktning som föredraganden förordar, tror jag därför att vi måste uttrycka oss mycket tydligt till de europeiska skattebetalarna och AVS-länderna. Vi måste förbinda oss att tala om för Elfenbenskustens militärjunta, och till hela diktaturmakten, att vi aldrig kommer att bevilja dem någon visering eller något skydd, att vi kommer att frysa deras tillgångar och att vi dessutom kommer att ge vårt fulla och oavkortade stöd till alla demokrater.
Det är så pass enkla och så pass starka ord som kan göra oss hörda.

Pacheco Pereira
Herr talman! Van Heckes betänkande väcker en grundläggande fråga, nämligen i vilken grad de internationella stöden till länder som befinner sig i konflikt är en del av denna konflikt och i vilken grad dessa stöd gynnar korrumperade och krigförande regeringar. Jag skulle vilja nämna två exempel på den skada de villkorslösa internationella stöd kan åstadkomma, när det gäller ett av de fattigaste och olyckligaste områdena i världen. Jag tänker på ett land som sedan 1960-talet har befunnit sig i oavbrutet krig och ett land som har en osäker fred, men som de internationella stöden på ett snedvridet sätt kan skada, och dessa är Angola och Moçambique.
I Angola för regeringen och Unita ett av de grymmaste inbördeskrigen i Afrika och tyvärr är det uppenbart att det internationella biståndet, särskilt till regeringen i Luanda, har haft effekten att upprätthålla denna konflikt. Tyvärr måste jag beklaga att min egen regering, den portugisiska regeringen är inblandad i denna militära verksamhet.
När det gäller Moçambique, där en bräcklig fred råder som har uppnåtts med stora svårigheter, kan användandet av det internationella biståndet från det parti som innehar makten, för att gynna vissa provinser på bekostnad av andra utefter valresultaten, i sig vara en viktig faktor i krisen för den fred som uppnåddes med så stor möda för några år sedan, och kan leda till nya inbördes konflikter i Moçambique.
Detta är en fråga som bör oroa främst Europeiska unionen och givarländerna: att ta reda på om det internationella biståndet, i länder som Moçambique, används som ett maktinstrument för att legitimera en regering i utkanterna av demokratin, och ur detta perspektiv, hjälpa till att göra slut på en mycket bräcklig fred.
Detta är frågor som tas upp i betänkandet och som vi bör reflektera över ordentligt.
(Applåder)

Titley
Herr talman! Även jag välkomnar både kommissionens meddelande och det betänkande vi idag förelagts. Ett centralt budskap i allt detta är behovet av överensstämmelse. Europeiska unionen ansvarar gemensamt för ett antal verksamheter: handel, Loméavtal, EG:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik, yttre förbindelser, och alltför ofta stämmer en del inte alls överens med en annan. Överensstämmelse måste vara vårt övergripande mål.
För det andra måste konfliktförebyggande vara en prioriterad fråga för Europeiska unionen. Vi håller nu på att införa åtgärder. Vi har den höge representanten, vi har rådets enhet för planering och tidig varning. De måste nu understryka att det är konfliktförebyggande vi behöver inrikta oss på, snarare än militära interventioner när en konflikt har gått över styr. Vi måste i synnerhet lägga vederbörlig vikt vid sådant som att knappa vattenresurser kan vara en källa till konflikt. Kommissionens politik bör syfta till att säkerställa att vi ökar vattenreserverna, och inte minskar dem såsom ibland har varit fallet.
Som tidigare har påpekats måste vi betona betydelsen av gott styre och demokrati. Det bör ingå som en del av villkorandet och vi bör kräva av medlemsstaterna att de inte stöder politiker som uppfyller kortsiktiga krav om de inte uppfyller de grundläggande kraven på gott styre och demokrati. Alldeles för ofta är vi beredda att stödja en grupp mot en annan, vilket långsiktigt skadar freden i ett område.
Vad vi i slutändan måste göra är naturligtvis att bromsa vapentillförseln till dessa regioner, och inte bara genom åtgärder mot små och lätta vapen. Enligt vad jag skissade på i mitt betänkande förra månaden skulle jag vilja se att åtgärder vidtogs mot vapenhandlarna över hela Europeiska unionen. I många länder saknas helt kontroll av vapenhandlarnas verksamhet. De kan bedriva handel hur de vill, och i snart sagt varje konflikt finner man att vapenhandlarna står bakom spridningen av vapen. Som en del av EU:s uppförandekod är det av avgörande betydelse att vi kräver licens av vapenhandlare och börjar kontrollera deras verksamhet. Det är lönlöst att regeringarna städar upp i sin export om vi tillåter enskilda individer att agera som de gör.
På samma sätt bör vi även titta på licenstillverkningen. Det är ingen idé att ha regler för tillverkningen inom EU om EU-företag kan ge tillstånd för produktion utanför EU som ett sätt att kringgå kontroller.
Jag välkomnar detta betänkande, men vill betona att vi inte kommer någon vart om vi inte är beredda att bromsa vapentillförseln till konfliktdrabbade regioner. Det kräver mycket hårdare åtgärder än vad vi varit beredda att kosta på oss fram till nu.





Moratorium för dödsstraff
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om genomförandet av budgetposterna " Demokrati och mänskliga rättigheter" om kampanjer för ett moratorium för dödsstraff.

Patten
. Detta parlament och, vad det nu är värt, denna kommissionär, har varit mångåriga motståndare till dödsstraffet. För egen del röstade jag konsekvent emot det när jag var ledamot i ett annat parlament. Ett av de första beslut jag fattade som guvernör i Hongkong var att med stöd av organisationer som Amnesty och Human Rights Watch avlägsna dödsstraffet ur Hongkongs författningssamling, och jag är glad att det fortfarande är borta ur författningssamlingen.
Parlamentet har tidigare förklarat att det anser dödsstraffet vara en omänsklig, medeltida bestraffningsmetod som är ovärdigt moderna samhällen. Jag är glad att alla länder i Central- och Östeuropa som ansöker om medlemskap i unionen har avskaffat dödsstraffet. Vi är på väg mot ett Europa där dödsstraffet har förbjudits över hela kontinenten. Europeiska unionen säger nej till dödsstraff under alla förhållanden och har sagt ja till att delta i en kampanj om att avskaffa det i hela världen. Den inställningen är rotad i vår tro på alla människors inneboende värdighet och människans okränkbarhet. I mitt fall är mitt motstånd till dödsstraffet också rotat i min tro på att människolivet är heligt.
Cirka 87 länder har kvar dödsstraffet och ett 30-tal genomför årligen avrättningar. En eller två länder genomför avrättningar i industriell skala. Europeiska unionen har under en tid nu aktivt eftersträvat ett världsomfattande moratorium. Unionen har ställt upp en rad riktlinjer för att identifiera omständigheter under vilka Europeiska unionen kan vidta särskilda, målstyrda åtgärder. I riktlinjerna sägs att Europeiska unionen kommer att uppmuntra länderna att ansluta sig till det andra tilläggsprotokollet i konventionen om civila och politiska rättigheter och jämförbara regionala mekanismer som syftar till att avskaffa dödsstraffet. Vi kommer också att ta upp frågan om dödsstraffet i multilaterala forum.
Europeiska unionen delar den djupa oron hos alla motståndare till dödsstraffet, att det är omöjligt att få ned risken för misstag vid tillämpningen av straffet till noll. Den risken, risken att oskyldiga berövas livet, är enligt många av oss skäl nog att förbjuda dödsstraffet som bestraffning. Inte heller kan vi acceptera argumentet att dödsstraffet avskräcker från våldsbrott, eftersom det i våra länder helt enkelt saknas bevis för ett sådant påstående.
I länder som har kvar dödsstraffet eftersträvar Europeiska unionen att dess räckvidd gradvis begränsas och att de stränga villkor som anges i flera internationella människorättsliga instrument och under vilka dödsstraffet kan få användas, respekteras, samt att ett moratorium för avrättningar upprättas, för att fullständigt avskaffa dödsstraffet.
Under Finlands och Portugals ordförandeskap tog Europeiska unionen upp frågan om dödsstraff med en mängd länder, däribland myndigheterna i Antigua och Barbuda, Burundi, Bahamas, Kina, Guyana, Indien, Iran, Kirgizistan, den palestinska myndigheten, Pakistan, Filippinerna, Tadzjikistan, Thailand, Trinidad och Tobago, Turkiet, Förenade arabemiraten, Förenta Staterna, Uzbekistan, Jemen och Zimbabwe. Vad gäller Kina använde vi vår dialog om mänskliga rättigheter som forum för att upprepade gånger trycka på i frågan. Jag beklagar att Kina fortsätter att så gott som dagligen använda dödsstraffet.
Europeiska unionen är särskilt oroad över att dödsstraffet utdöms för ungdomar som var under 18 år när brottet begicks. Det europeiska förhållningssättet till rättsskipning för ungdomar överensstämmer med internationellt erkända normer för rättsskipning för ungdomar, som anges i de internationella människorättsliga instrumenten.
Jag sade redan i inledningen att Europeiska unionen har beslutat att ta upp frågan om dödsstraffet i multilaterala forum. Detta har inte alltid varit lätt. Parlamentet minns säkert att vi efter en intensiv debatt under FN:s generalförsamling i november förra året beslutade att den bästa resolutionen var en text med katastrofala brister och att Europeiska unionen därför inte skulle fullfölja sitt initiativ i FN:s generalförsamling. Resolutionen i FN:s kommission för mänskliga rättigheter i april i år antogs emellertid med en klar majoritet, och det är jag oerhört glad över. Det tycks som om de hårdföra dödsstraffsförespråkarna har fogat sig i att kommissionen för mänskliga rättigheter utfärdar ytterligare texter i denna fråga, medan de fortsätter att bjuda hårt motstånd mot alla ansträngningar för att åstadkomma en resolution i generalförsamlingen. Detta kommer bara att leda till en debatt med fortsatt splittring. Europeiska unionen har därför beslutat att det varken är klokt eller rätt tidpunkt att lägga fram en resolution om dödsstraffet vid UNGA 55.
Under tiden fortsätter vi att stödja kampanjerna för att åstadkomma ett moratorium för dödsstraff och avrättningar, och så småningom avskaffa dödsstraffet över hela världen. Detta gör vi under de budgetposter som inryms under kapitlet " Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter" . Framför allt bedriver vi under budgetpost B7-704 ett antal initiativ världen över avsedda att mobilisera den allmänna opinionen mot dödsstraffet.
Under 1999 inrättades ett gemensamt program mellan kommissionen och Europarådet för att göra allmänheten mer uppmärksam på olika frågor i anslutning till avskaffandet av dödsstraffet i Ryssland, Turkiet och Ukraina. Programmet har tilldelats över 670 000 euro för en tvåårsperiod och kommer att förse parlamentsledamöter, juridiska experter och allmänheten med information om argument för den straffrättsliga politiken mot dödsstraff.
Jag vill upprepa att detta är en fråga vi tar på allvar. Det är en fråga som jag personligen tar på största allvar. I den frågan talar vi som en union med viss moralisk auktoritet. Vi gör framsteg. Men det kommer att ta tid och kräva uthållighet och fortsatt stöd från detta parlament, om vi en dag skall kunna nå vårt mål, som är att se dödsstraffet förpassas till historieböckerna som en form av bestraffning som på inget vis hör hemma i den moderna världen.
(Applåder)

Ferrer
Herr talman, herr kommissionär! Ni har vid flera gånger på ett mycket bra sätt sagt att detta parlament, med Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, har uttalat sig emot dödsstraffet och för ett allmänt moratorium mot detta, med det gemensamma målet att uppnå ett definitivt avskaffande av dödsstraffet i världen.
Vi skulle inte kunna göra någonting annat, eftersom denna metod, som är ett direkt angrepp på respekten för människans liv, är en motsägelse mot försvaret av de mänskliga rättigheterna, varav den första, som ligger till grund för alla andra, är rätten till liv vilket Europeiska unionen förespråkar.
Men vi kommer till en punkt då orden inte längre räcker och där vi måste inta en mer aktiv ställning i försvaret av det som, för kristdemokraterna, utgör själva kärnan i vår filosofi och vår politiska verksamhet: människans värde och rätten till liv, från befruktningens ögonblick till hennes naturliga död; detta är två principer som är oförenliga med tillämpningen av dödsstraffet.
Därför arbetar vi inte enbart för dess avskaffande, utan vi föreslår möjligheten att använda budgetposten för de mänskliga rättigheterna till att genomföra kampanjer för ett moratorium för dödsstraffet, och att frivilligorganisationer, såväl på internationell som på lokal nivå, och även religiösa auktoriteter, kan delta i genomförandet av dessa budgetposter.
Vi lägger detta förslag först och främst på grund av att de mänskliga rättigheterna och avskaffandet av dödsstraffet är en helhet, för att det gör det möjligt att gå från ord till handling, och för att medverkan från det civila samhället är nödvändigt för att skapa en gemensam inställning och ett kollektivt medvetande som gynnar avskaffandet av dödsstraffet.
Det finns en positiv inställning till att avskaffa dödsstraffet. Det är bara att titta på statistiken. Emellertid fortsätter 90 länder att tillämpa dödsstraff, och vi kan inte sluta ögonen inför de 1 625 kända avrättningar som ägde rum 1998, varav 80 procent ägde rum i bara fyra länder, däribland USA som ligger på tredje plats med 68 avrättningar.
Därför måste avskaffandet av dödsstraffet vara en nyckelfråga, herr kommissionär, tillsammans med respekten för de mänskliga rättigheterna, i förbindelserna mellan Europeiska unionen och tredje land. Detta måste särskilt gälla USA på grund av den motsägelse det är att vara frihetens fanbärare i hela världen och förfoga över sina medborgares liv och död, oavsett om det är för att statuera exempel och för den allmänna ordningens skull eller för att en majoritet av medborgarna vill ha det.
Demokratin kan inte låta allt lyda under majoritetens lag, eftersom man inte i majoritetens namn kan vidta eller rättfärdiga någon åtgärd som skadar människors grundläggande rättigheter, varav den första är rätten till liv.
Eftersom dödsstraffet - som gemenskapen Sant'Egidio har sagt oss - brutaliserar vår värld genom att ge företräde åt repressalier och hämnd, måste användandet av alla våra medel, såväl ekonomiska som politiska, för att göra oss av med ett bruk som går emot de principer och värden som utgör vårt existensberättigande, vara ett prioriterat mål för Europeiska unionen.
Därför gläds vi om kommissionen gör detta till sitt mål, och behandlar denna viktiga fråga med det allvar som kommissionären sade att den förtjänar att behandlas, så att vi är konsekventa med de principer vi står för.
(Applåder)

Díez González
Herr talman! Än en gång uttalar sig parlamentet för den mänskliga värdigheten och mot dödsstraffet. Men denna gång uttalar det sig efter att konventet har godkänt den slutgiltiga texten till Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. I denna stadga ägnas första kapitlet åt just den mänskliga värdigheten, där det förklaras att denna är okränkbar och skall respekteras och skyddas. Det säger också att ingen får dömas till dödsstraff eller avrättas.
Parlamentet har uttalat sig för att stadgan skall införlivas i fördragen och att dessa europeiska medborgerliga rättigheter skall tillämpas på medborgare från tredje land. Det är alltså lämpligare än någonsin att vi börjar diskutera om det inte är dags att kräva att kommissionen och rådet i förhandlingarna med tredje land, inte bara de som står i kö för att bli en del av Europeiska unionen, inbegriper avskaffandet av dödsstraffet som en klausul om respekten för de mänskliga rättigheterna.
1999 har blivit ännu ett svart år. Enligt Amnesty International har nära 2000 människor avrättats, och i 63 länder har 4000 dödsstraff utdömts. Kina, Irak, Saudiarabien, Demokratiska republiken Kongo och USA är några av de 31 länder där avrättningar har ägt rum. Visste ni att det i det sista av dessa länder, USA, den stora demokratiska väktaren - som min kollega Concepció Ferrer sade alldeles nyss -, genomfördes 98 avrättningar under 1999? Visste ni att det i 18 nordamerikanska stater är möjligt att avrätta en 16 år gammal människa? Visste ni att man i samma land sedan 1976 har avrättat 34 brottslingar som varit utvecklingsstörda? Jag tar upp USA, inte för att jag är antiamerikansk, vilket jag inte är, utan därför att vi talar om en demokratisk vän, som vakar över freds- och demokratiintressena i världen.
Jag skulle vilja att vi alla frågade oss om vi kan göra något mer. Det är dags att inse att det inte räcker med bara humanitära uttalanden. Jag anser att om vi inte gör denna kamp till ett politiskt åtagande, politiskt med stora bokstäver, i kärnan av den europeiska utrikespolitiken - och därför tycker jag det är bra att kommissionär Patten är här -, kommer vi att göra mindre än vi kan för att undvika detta barbari. Låt oss i detta parlament göra allt vi kan.
Låt oss minnas Albert Camus ord: " Varken i människors hjärta eller i samhällets sedvänjor kommer det att bli fred så länge döden inte förklaras stå utanför lagen" . En sak till, herr Patten, ni sade i ert inlägg att vi inte kan garantera att det inte begås misstag angående avrättningarna. Alla avrättningar är ett misstag. Jag är agnostiker, men jag läser bibeln och där sägs att ingen får röra Kain trots att han har mördat sin broder Abel. Alla avrättningar är ett misstag som man i demokratin och försvaret för de mänskliga rättigheterna och den mänskliga värdigheten inte kan acceptera.
(Applåder)

Rutelli
Herr talman! Jag uppskattade kommissionär Pattens inlägg, hans ord, särskilt de som handlar om hans personliga erfarenhet och bedömningen att ett straff som allt mindre framstår som effektivt avskräckande i ett ökande antal medborgares ögon i världen är absurt.
Visst kan Europa glädja sig åt viktiga framsteg för sitt engagemang. Att avvisandet av dödsstraffet och rätten till liv högtidligen införs i förslaget till stadga om grundläggande rättigheter, att man strikt fastslår att den som önskar närma sig den europeiska utvidgningsprocessen måste avskaffa dödsstraff, att antalet instrument för att ingripa mot tredje land ökar i och med klausulen om mänskliga rättigheter och slutligen moratoriet för dödsstraffet som en prioriterad åtgärd i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken från rådets sida.
När våra internationella institutioner, när internationella domstolen i Haag ställs inför den utdömda domen mot förbrytaren Tadic - som är ansvarig för mycket allvarliga brott - och vi jämför dessa ohyggliga handlingar med vad som helst som ligger bakom att i dag tusentals människor i olika länder, även demokratiska, väntar på dödsstraff kan vi kanske få ett mått på det faktum att det som var någonting specifikt för Europa, det vill säga avståndstagandet från dödsstraff, kan bli en skillnad som sprids tills den omfattar en klar majoritet av det politiska, institutionella och humanitära beteendet i alla delar av världen, och detta i vår tid, inte historisk tid. Detta inspirerar det nya Europa som föds i det tredje årtusendet.
Herr talman! Det är därför kommissionen - jag ber kommissionär Patten om ett tydligt svar - måste använda dessa ändringar i Europeiska unionens budget som vår grupp, den liberaldemokratiska gruppen, har lagt fram för 2000 års budget väl. Det finns faktiskt inget institutionellt initiativ på detta område utan ett starkt samarbete med de icke-statliga organisationerna. Jag föreslår er, herr kommissionär, att överväga möjligheten att EU inför en europeisk dag mot dödsstraff i världen: det skulle vara ett betydande bidrag till denna ökande globala medvetenhet om att Europa är civilisationens vagga och vill fortsätta att vara det.
(Applåder)

Frassoni
Herr talman! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen stöder den resolution om moratorium för dödsstraff som i morgon kommer att antas med övertygelse.
Det var 10 mars 1992 som Adelaide Aglietta för Europaparlamentet lade fram det första viktiga betänkandet i vilket hon begärde ett moratorium för avrättningarna, vilket skulle beslutas av FN. Åtta år senare, såsom också betonas i vår resolution, är läget allvarligt och oroande men den internationella mobiliseringen för moratoriet ökar ständigt. Vi måste utgå från detta, trots att situationen nyligen gick i stå i FN, och vi måste utnyttja tillgängliga budgetresurser för detta.
Det är klart att ett moratorium inte hade kunnat stoppa de över 4 000 summariska avrättningar som har skett i Irak under de senaste åren, eller de tusentals avrättningarna i Kina, men i andra länder, framför allt i Förenta staterna som är den enda stora demokrati som fortfarande med envis stolthet använder sig av dödsstraff, börjar detta långdragna arbete för en mobilisering för ett moratorium få några blygsamma resultat. Presidentkandidat Bush, i vars stat 144 avrättningar har genomförts, har lyckats avfärda frågan om dödsstraff från valkampanjen och har diskret och hycklande skjutit upp avrättningarna i sin stat till efter valet. Är detta kanske inte ett av de många bevisen på hur cyniskt man utnyttjar människoliv - även om dessa personer ofta är skyldiga - för en cynisk politisk beräknings skull? Det är därför vi måste fortsätta på denna väg med samma övertygelse och ihärdighet som Aglietta hade när hon grundade föreningen " Rör inte Kain" . Det kanske inte blir någonting vi uppnår genast men vi har förtröstan att vi, bland annat med hjälp av de pengar som finns att tillgå i budgeten och med kommissionens hjälp, kommer att lyckas nå detta mål.
(Applåder)

Uca
Herr talman, ärade kolleger! Alla människor har rätt till liv och frihet enligt Förenta nationernas allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. Alla FN:s medlemsstater har åtagit sig att efterleva denna förklaring. Dödsstraffet strider definitivt mot rätten till liv och är alltid fruktansvärt, omänskligt och förnedrande. Bara i år har 70 personer avrättats i USA. Listan är lång över stater där dödsstraffet verkställs eller där dödsdomar fälls och omfattar bland annat Kina, Iran och Irak. Även om inget dödsstraff har verkställts i Turkiet sedan 1984, har mer än 69 personer dömts till döden. Det turkiska parlamentet har sista ordet beträffande domens verkställande och har 49 fall att ta ställning till. Det kan i synnerhet inte accepteras i en stat som eftersträvar medlemskap i Europeiska unionen. Turkiet måste avskaffa dödsstraffet för att kunna upptas i Europeiska unionen.
Varför dödsstraff? Sedan dödsstraffet infördes har man utan framgång försökt motivera dess nödvändighet. Numera tar dödsstraffets förespråkare i första hand till argumentet om den avskräckande effekten. De påstår att antalet svåra brottslingar stiger när dödsstraffet avskaffas. Det går inte att få fram det minsta bevis för ett sådant påstående någonstans i världen. Hur kan man annars förklara att antalet mord i USA, där dödsstraffet fortfarande tillämpas, är betydligt högre än i stater där dödsstraffet har avskaffats? Varje avrättning kan dessutom drabba en oskyldig. Det har i flera fall hänt att oskyldiga har blivit dömda. Dödsstraffet tillämpas förhållandevis ofta på fattiga människor och minoriteter. Bakom verkställandet av dödsstraffet döljer sig en hämndtanke som inte förekommer i en civiliserad stat.
Om det i USA är Abu Dschamal, i Turkiet Öcalan eller till och med den verkställda avrättningen av Abdul Achmin Sabi i Irak - allt detta måste fördömas. Jag betraktar dödsstraffet som en barbarisk...
(Talmannen avbröt talaren.)

Angelilli
Herr talman! Liksom Amsterdamfördraget och den europeiska stadgan med grundläggande rättigheter har parlamentet flera gånger uttalat att det är emot dödsstraffet, som tyvärr som redan har påpekats fortfarande finns i många av världens länder: i länder med en antidemokratisk tradition, såsom det kommunistiska Kina, och i länder med mycket stor frihet, såsom Förenta staterna.
Vi vet också hur svårt det är att avskaffa detta straff som är så abnormt och omänskligt. Det är till och med svårt i Amerika där, som Frassoni påminde om, de som företräder institutionerna, politikerna, inte vågar föreslå att dödsstraffet avskaffas av rädsla för att tappa röster. Skälet är klart: inför hotet från en växande organiserad brottslighet ser man dödsstraffet som någonting avskräckande som kan begränsa och förhindra att brotten och olagligheterna ökar. Men vi vet att detta inte alls är sant, vi vet att dödsstraffet är någonting fruktansvärt, ett slags legaliserat brott från statens sida.
Vi vet att kampen mot brottsligheten, även om den är oförsonlig och kompromisslös, måste föras med rätten och den sociala återanpassningen som ledstjärnor, verkligen inte bara som ett förtryck eller än värre enligt logiken öga för öga, tand för tand. Just därför måste vi i hela Europa uppmuntra en kampanj till förmån för ett moratorium för utförandet av dödsstraff genom att genomföra en stor kampanj om mänskliga rättigheter där alla medverkar, från de som innehar politiska eller institutionella roller till vanliga medborgare, framför allt de yngsta medborgarna, just för att skapa en verklig civil medvetenhet om frågan och en politisk påtryckning mot de länder vilkas lagstiftning fortfarande innehåller detta straff.
Sedan skulle jag vilja föreslå, fast med risk för att föra ett alldeles för naivt resonemang, att de europeiska staterna vägrade ha handelsförbindelser med de länder som använder dödsstraff, men jag vet att det handlar om en ren utopi. Jag syftar särskilt på Kina som, liksom även kommissionären påminde om, varje dag utfärdar en dödsdom och i allmänna termer har stora brister vad gäller respekten för mänskliga rättigheter, men som tyvärr också är en klart uppskattad handelspartner för alla de europeiska länderna och som de inte vill vara utan.
Sammanfattningsvis kommer dessa kampanjer mot dödsstraffet att bli mycket mer effektiva och populära om vi som institution även lyckas ge våra medborgare känslan att vi samtidigt arbetar med samma beslutsamhet och effektivitet för att bygga ett säkert Europa där fruktansvärda kriminella plågor - såsom narkotikahandeln, människohandeln och utnyttjandet av människor och pedofilin - snarast möjligt kan nedkämpas.

Bonino
Herr talman! Alla vi ledamöter som inte är unga eller inne på sin första mandatperiod kan inte undgå att med rörelse tänka på Adelaide Aglietta, såsom Monica Frassoni gjorde, när de ger sig in i denna debatt. Jag tror att det är henne vi har att tacka för att detta mycket långvariga engagemang inleddes 1992, denna mycket långa kamp som vi fortfarande bedriver. Det är just när jag ser tillbaka, tittar på de framsteg som har gjorts sedan 1992, herr kommissionär, som jag inte kan dela er bedömning eller den positiva bedömning ni gjorde av att unionen drog tillbaka den resolution den lade fram för Förenta nationerna i november.
Herr kommissionär, jag är övertygad om att detta handlade om en strid vi kunde ha vunnit och att de hårda ord med vilka man vägrade gå med på en kompromiss om förordet - om förordet väl att märka - som inte hade någonting med sakfrågan att göra, i verkligheten riskerade att dölja något väsentligt bakom stelbenthet och resulterade i att vi i stället spelade med en hel rad stormakter, mer eller mindre vänligt sinnade, och stora marknader som var klart irriterade av detta initiativ. Det är ingenting nytt: redan 1994 var EU delat om det förslag till resolution som Italien lade fram, men just därför är det allvarligare, för jag anser att åtta års arbete, inte bara av detta parlament, och helt klart av er själv, herr kommissionär, och av unionen som sådan borde ha lett till seger i november i år, det tror jag absolut hade varit möjligt. För min del handlar det alltså om en strid vi kunde ha vunnit, jag upprepar det.
När detta är sagt, herr kommissionär, anser jag att just i frågor av detta slag det förenade arbete som samhällets organisationer och de icke-statliga organisationerna utför är grundläggande eftersom det vanligen är organisationer som har större manöverutrymme, som kan vara modigare och hålla fast vid ställningstaganden som så att säga är mindre bundna av andra överväganden eller andra intressen som i sig är legitima, men som mycket ofta riskerar att föra regeringar och institutioner till mindre modiga ståndpunkter, litet mer kompromissartade.
Just därför begär man i en del av resolutionen att kommissionen skall vara tydligare i sin rapportering och öppna information om hur budgetposterna 2000 för denna fråga och för demokratisering i stort används. Det har faktiskt hänt och händer fortfarande att just de organisationer som har arbetat mest med denna fråga har sett sig utestängda, så att säga, från ett gemensamt arbete med kommissionen trots att de bedrivit det sedan många år. Det verkar som om detta beror på att det inte längre finns medel och att man inte riktigt vet vart de har tagit vägen. Därför tror jag, herr kommissionär, att insyn och information skulle kunna bidra till ett gemensamt arbete som jag tror vi alla är intresserade av.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Vi måste tacka kommissionen och rådets ordförandeskap som har fört upp denna viktiga fråga bland prioriteringarna under detta halvår, särskilt vid en tidpunkt - vilket Díez påminde oss om - då Europeiska rådet just har tillkännagett Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter.
Just nu - vilket har tagits upp - har vi färska bilder av den amerikanska valkampanjen och den senaste debatten mellan huvudkandidaterna där demokraternas kandidat offentligt sade, att den likheten med sin motståndare var i förespråkandet av dödsstraff. Jag tycker att det är viktigt att Europeiska unionen går i spetsen för kampanjen för avskaffandet av dödsstraffet, eftersom det är en kampanj för människans värdighet och den mest grundläggande av de grundläggande rättigheterna.
Jag anser, herr kommissionär - och ni uttryckte det också bra -, att när det är dags att utforma en utrikespolitik i Europeiska unionen, måste vi när det gäller tredje land beakta att det redan finns en bifogad förklaring till Amsterdamfördraget där det tydligt sägs, att för att bli medlem i Europeiska unionen måste man avskaffa dödsstraffet. Men jag vill trycka på att i förhållande till tredje land måste vi vara mycket tydliga och på ett beslutsamt sätt gynna förbindelserna med de länder som har samma inställning som vi.
Herr kommissionär! Ferrer sade nyss på ett mycket bra sätt att vi ibland måste gå från saligheten till bokföringsböckerna och därför måste vi stödja kommissionens åtgärd med en lämplig planering, en effektiv åtgärd och framför allt en åtgärd i Europeiska unionen som är synlig, tydlig, öppen och som - vilket Bonino nämnde - räknar med de icke-statliga organisationernas medverkan, vilka har mycket att säga och bidra med i denna sak.
Herr talman! Jag tycker att institutionerna måste ligga i linje med vår civilisations värden, och våra medborgare måste kunna se sig i den etiska spegel som tack vare vårt arbete skall vara till för dem.

Fava
Herr talman, herr kommissionär! Om varje framställning vi har diskuterat och bifallit i detta parlament motsvarade ett liv skulle jag vara nöjd. Men tyvärr har det inte varit så och är det inte heller nu. Vi måste undvika att förvandla våra resonemang och vår indignation till en likvaka, för medan vi är uppbragta fortsätter de att döda.
Därför är det en sund pragmatism vi begär av parlamentet, av kommissionen och även av rådet: att försöka förstå på vilket sätt vi kan påverka och vara avgörande för att dödsstraffet inte skall fortsätta att vara en förödmjukelse för hela mänskligheten. Detta är meningen med denna resolution.
Det finns två punkter som vi anser vara i huvudsak praktiska: för det första måste avskaffandet av eller moratoriet för dödsstraff förbli en oeftergivlig prioritering i förbindelserna med tredje land, inte ett villkor för vänskap utan ett villkor för politiskt, kommersiellt och ekonomiskt samarbete. Som andra punkt - vilken jag är glad att ni, herr kommissionär, tog upp och som många kolleger har hängt på - måste kommissionen med stor intelligens mobilisera sina ekonomiska resurser för att stödja kampanjer som kan ändra det civila samhällets uppfattning om dödsstraff. Såsom Salafranca så väl påminde om var det ett mycket generande moment i debatten inför presidentvalet i Förenta staterna när båda kandidaterna förklarade sig vara för dödsstraffet.
Vi är ättlingar till Cesare Beccaria: vi skulle vilja att detta arv inte begränsades till Europas geografi. Riktade åtgärder alltså till stöd för de icke-statliga organisationerna, till stöd för det civila samhället, till stöd för dem som också har litet mod att förbruka på detta område, som Bonino så väl påminde om.
Slutligen ber jag er, herr kommissionär, om största möjliga pragmatism från kommissionens sida. Jag ber rådet att göra sin röst hörd för våra regeringar och jag ber parlamentet att fortsätta att vara modigt nog att inte tiga, aldrig tiga, i denna fråga.

Malmström
Herr talman! Varje dag avrättas människor, och varje dag döms människor till döden. Det är osannolikt och fasansfullt att detta fortfarande sker år 2000. Som kollegorna - varav de flesta har varit italienare, men jag tror inte det egentligen är signifikativt för den avsky vi känner - har sagt här, är det ett ovärdigt straff,ett straff ovärdigt ett civiliserat samhälle och som alltid innebär en risk att oskyldiga människor döms.
Kina toppar listan vad gäller dödsstraff, och ofta har jag och andra ledamöter i denna kammare ägnat oss åt att fördöma Kina. Idag tänkte jag däremot koncentrera mig på USA. Det är presidentval i USA om två veckor, och näste president kan heta George Bush, en person som har undertecknat 145 personers avrättningar. Bland dem finns ett antal juridiskt tveksamma fall, och också några fall som har rört barn . I minst ett fall av dessa var barnet förståndshandikappat. Det är avskyvärt och skamligt, och det skadar allvarligt USA:s demokratiska rykte!
Med tanke presidentvalet är det oerhört angeläget att vi uttalar vår avsky i denna kammare. Jag vill med kraft stödja min kollega Rutellis förslag om en europeisk dag mot dödsstraffet i vår regi.

Manisco
Herr talman! Mellan ädla avsikter och praktisk handling faller en skugga. I frågan om dödsstraffet är det skuggan från geopolitik och ekonomiska intressen. Er ståndpunkt idag om dödsstraffet handlar om något mer än ädla avsikter.
Ni nämnde budgetposterna i 2000 års budget för att finansiera kampanjerna för avskaffande av dödsstraffet. Så långt är allt väl. Men skuggan finns fortfarande kvar. Låt mig komma till saken, kommissionär Patten. De 700 000 euro som kommissionen satsade gick huvudsakligen till " Penal Reform International" , en laglig organisation som är verksam på de karibiska öarna, och till " University of Westminster" , som tillhandahåller en databas och forskning för advokater i utbildningscentrer på Filippinerna. Så jag uppmanar kommissionen att styra och utöka användningen av stödpengar till de båda länder där statliga mord tillämpas utan restriktioner och med stor förtjusning: Folkrepubliken Kina och Amerikas förenta stater. Ja, vi vet att frågan rituellt och regelbundet har tagits upp med regeringarna i båda dessa länder, men vi måste göra mer. När det gäller Förenta staterna, bör exempelvis en del av dessa pengar satsas på informationskampanjer i Europa, förvisso inte för att bojkotta en oberoende stat som Texas, men för att dirigera om europeisk turism och europeiska företagsinvesteringar till de 12 stater som inte hänger sig åt en sådan barbarisk sedvänja.

Vanhecke Frank
Herr talman! Jag är personligen av olika skäl ingen förespråkare för dödsstraff och ändå vill jag här göra två grundläggande anmärkningar som avviker från allt det som sagts här före mig. I första hand tycker jag inte att vi skall jämföra äpplen med päron. Det är en enorm skillnad mellan utförandet av dödsstraff i till exempel Förenta staterna å ena sidan och å andra sidan i länder som Kina, Pakistan, Saudiarabien, Nordkorea, för att bara nämna några ur en lång rad. I det första fallet handlar det om det högsta straffet för de allra värsta brottslingarna, vilka dessutom har haft tillgång till mycket talrika försvarsmekanismer i ett demokratiskt rättssystem. I de andra fallen handlar det oftast om en sorts godtycklig, förskräcklig terrorisering av personer som långt ifrån alltid är grova brottslingar enligt vanlig lag. Den som drar alla dessa över en kam gör sig skyldig till bondfångeri.
För det andra måste jag dock säga att det är lätt att i demokratiska stater fälla krokodiltårar över grova brottslingars öde. Det är redan litet svårare att ta till sig de anhörigas öde, till exempel anhöriga till åldringar som torteras till döds för sina sparpengars skull, till underbetalda värdetransportörer som skjuts ner av rånare, till barn som våldtas och mördas. Om jag vore säker på att det i Europa råder en vilja att i första hand uppmärksamma offrens öde och offrens säkerhet så skulle jag i dag, tillsammans med er, och utan förbehåll fördöma dödsstraffet. I praktiken kan jag dock bara konstatera att, åtminstone i mitt land, de grövsta brottslingarna systematiskt släpps fria innan fängelsestraffet fullgjorts och inte sällan på nytt begår förskräckliga brott. Under dessa omständigheter är det inte konstigt att många människor säger att dödsstraff för vissa monster som ständigt återfaller skulle ha kunnat rädda många oskyldiga människoliv.

Gargani
Herr talman, herr kommissionär! Vid första anblicken kan denna debatt, som är en upprepning av tidigare debatter, verka bisarr och inaktuell. En debatt om dödsstraffet är en debatt som hänför sig till den rättigheternas civilisation som Europa vill vara. Och ändå är den aktuell och viktig för allt det som händer i världen. Det är viktigt att Europaparlamentet - Västeuropas parlament - för denna debatt, för Europa har två tusenåriga traditioner: en som härstammar ur den romerska traditionen som påverkade det europeiska rättssystemet, särskilt i Italien och Tyskland, och som visade på den moderna vägen med den nya fri- och rättigheterna och en tradition av Common Law, som härstammar ur traditionen med Bill of rights i Storbritannien.
Trots att mycket tragiska parenteser har förekommit i Europa, trots att det har funnits fascistiska och kommunistiska kulturer som trampade på de frihetliga och individuella rättigheterna, tror jag att det är viktigt att vi då och då i detta parlament finner oss vara överens när vi diskuterar och bestämt fördömer alla former av dödsstraff. Jag tror att stadgan om rättigheter som diskuteras och som kommer att nå en viktig vändpunkt i Nice i grunden är inspirerad av dessa värden, individens värde, rättens värde, värdet av rätten till frihet. Vi italienare är arvtagare till Cesare Beccaria, som redan har nämnts, men jag tror att Beccaria är en man som tillhör Europa, som vände ryggen till all den medeltida och fördunklande rätten för en modern rätt, för en ordning som får oss att inte vara homo homini lupus utan tryggar frihetsfrågorna genom samhällelig samlevnad. Ett dödsstraff avlägsnar alltid freden ur den samhälleliga samlevnaden och vi måste ha modet att säga att ett land är demokratiskt i verklig mening om det avskaffar dödsstraffet, inte bara om det accepterar ett moratorium - vilket redan det är en stor sak.
Det är alltså sant att det inte räcker med ett humanitärt engagemang. Jag tror att vi med hög röst måste skrika att dödsstraff är illegalt.

Maaten
Herr talman! År 1999 utfördes åttiofem procent av alla avrättningar i världen i endast fem länder: Kina, Iran, Saudiarabien, Demokratiska republiken Kongo och Förenta staterna. Det är naturligtvis rätt att Europeiska unionen inte tillåter dödsstraff inom sina gränser. Dödsstraffet är det grymmaste, mest inhumana och förödmjukande straffet. Det är en kränkning av rätten att leva, det är oåterkalleligt och kan utföras på oskyldiga personer. Dessutom har det aldrig bevisats att det avskräcker till brottslighet mer än andra former av straff. Det har nyss sagts att det i Förenta staterna kanske är fråga om ett bättre rättssystem eller att mycket svåra brott också kan begås. Det är dock naturligtvis precis det som det handlar om. Vi kan inte, inte heller som myndighet, sänka oss till samma nivå som de förbrytare som vi straffar. Det är just den nivå av civilisation som vi uppnått här i Europa och det är den civilisation som vi måste hålla fast vid och därför stöder vi verkligen kommissionär Pattens politik.

Boudjenah
Herr talman! Det är mer än hög tid att införa ett allmänt moratorium för dödsstraffet, detta sant administrativa dråp, som Albert Camus kallade det. Det påtalade jag redan här i oktober, när det var bråttom att mobilisera sig för att förhindra avrättningen av den amerikanske svarte journalisten, Mumia Abu Jamal.
Var står vi i dag? 77 stater anser fortfarande att dödsstraffet är ett lämpligt svar på vissa brott. År 1999 avrättades 1 813 personer i 31 länder, och det finns minst 3 857 dödsdömda personer i 63 länder. Mumia väntar på en eventuell omprövning av sin rättegång, och hans liv hänger mer än någonsin på den internationella solidariteten. Vilken plats kommer Europeiska unionen att inta i striden för att dödsstraffet skall försvinna med det här århundradets slut? När Mumia Abu Jamal befann sig i dödskorridorens fas 2 vidarebefordrade han följande tappra budskap: " Fas 2, det är kampens fas 2. Vi kommer att segra" .
Visst finns det uppmuntrande tecken på att motståndet mot dödsstraffet vinner mark runtom i världen.
Förenta nationerna, liksom Europaparlamentet, deltar nu i den ofrånkomliga debatt som överallt tränger igenom alla samhällsskikt. I Förenta staterna är den allmänna opinionen fortfarande för dödsstraffet, men det har försvagats. Studien från Columbia-universitetet visar att det har begåtts nästan 60 procent misstag på 20 år när det gäller genomförda avrättningar. Man dödar oskyldiga, och rasismen är en uppenbar faktor i tillämpningen av dödsstraffet. Texasguvernörens och den republikanske Vita hus-kandidatens residens besöks regelbundet av demonstrationer som genomförs av motståndare till dödsstraffet.
Europeiska unionen måste använda allt sitt inflytande för att erhålla detta moratorium och för att införa det som en okränkbar princip i alla nationer som fortfarande utövar detta statliga brott, som är det mänskliga samvetets trauma, som Victor Hugo sade redan på sin tid. 19 år efter det att dödsstraffet avskaffades i Frankrike tas nu initiativ till en nationell dag för att införa ett allmänt moratorium för avrättningar. Jag samtycker till att detta förslag skall föras fram på europeisk nivå. Den 10 december kommer hundratusentals petitionslistor att överlämnas till Förenta nationerna. Europeiska unionens ordförandeskap skulle också kunna gå in i den kampanjen, och på så sätt ge ett oundgängligt stöd till dem som förespråkar ett avskaffande. Den europeiska mobiliseringen är avgörande.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag skall sammanfatta mycket kort och jag hoppas att parlamentet inte kommer att missförstå vad jag inledningsvis vill säga. Vi vill inte tävla i humanitärt engagemang, men jag känner lika starkt för denna fråga som någon ledamot i parlamentet och jag har deltagit i debatter om denna fråga lika ofta som någon i parlamentet, ja jag misstänker att jag troligen har deltagit i fler debatter än andra i parlamentet. Jag har medverkat i universitetsdebatter som student. Jag har senare deltagit i debatter vid universitet under min politiska karriär. Jag har talat i radio- och TV-program. Jag har blivit utbuad för vad jag sagt vid offentliga möten om dödsstraff. Jag har talat i parlamentet om dödsstraff. Jag har talat i parlamentet under mycket laddade debatter om terrorism, terroristdåd och dödsstraff, mot användningen av dödsstraff. Enligt min erfarenhet är detta en helt och hållet unik debatt. Jag har aldrig deltagit i en debatt om dödsstraff där alla stod på samma sida, och det är värt att reflektera över.
Den kvinnliga parlamentsledamoten åberopade i sitt mycket fina och rörande anförande Bibeln och tog upp Kain och Abel. Bibeln har i dessa debatter blivit mer missbrukad än de flesta andra texter, möjligen med undantag för Konfucius - och då menar jag inte att parlamentsledamoten missbrukade den. Vanligtvis för vi höra Bibeln citeras på ett annat sätt. Vi får höra raderna om öga för öga och tand för tand. Det är oftast den texten som citeras, så det var beundransvärt att ledamoten gick ännu längre tillbaka, till Första Moseboken. Man kan inte gå så mycket längre tillbaka än så. Jag vill bara be parlamentet att reflektera över att denna debatt innehöll inlägg som alla stod på samma sida - en sida som jag av hela mitt hjärta instämmer med. Det väcker en tanke hos mig om att vi inte bara bör tänka på att informera allmänheten i andra länder, utan emellanåt tänka på behovet av fortsatta informationskampanjer även inom Europeiska unionen, eftersom jag inte är säker på att alla utanför dessa fantastiska lokaler, utanför detta parlament, tänker precis som vi gör. Och vi måste komma ihåg att det är en av det politiska ledarskapets uppgifter att övertyga den allmänna opinionen och inte bara anta att alla har samma uppfattning som vi. Jag tycker att Rutellis idé om en Europadag i vår almanacka, då vi om och om igen argumenterar mot dödsstraffet, var en förnuftig och effektiv tanke som faller inom ramen för vad jag har varit inne på.
När jag finner att jag inte är överens med den kvinnliga parlamentsledamoten, är min första tanke att jag måste ha fel. Att våra uppfattningar skiljer sig åt i fråga om FN:s generalförsamling är endast en fråga om olika taktik. Det råder ingen tvekan om att vi som ett mål på medellång sikt vill se en framgångsrik resolution och att FN:s generalförsamling tar ställning mot dödsstraffet. Det råder ingen som helst tvekan om detta. Förra året gjorde vi bedömningen att vi inte kunde nå den framgång vi hade önskat. Att det fanns en verklig risk för att vi i slutänden skulle sitta där med en antagen resolution som skulle ha hävdat något som jag helt motsätter mig, och som jag tror att den ärade ledamoten djupt motsätter sig, nämligen att ett lands anseende i frågan om mänskliga rättigheter inte är andra länders angelägenhet. Vi skulle ha sett fördragens ord missbrukas för att hävda den tesen. Vi vill ha en bra och ren text som fördömer dödsstraff och intygar de mänskliga rättigheternas universella giltighet, inbegripet att livet är heligt. Vi vill bygga vidare på vad som har uppnåtts i kommissionen för mänskliga rättigheter, för att kunna skapa den majoritet vi vill se i själva Förenta nationerna.
Vi har hört flera hänvisningar till länder där dödsstraffet genomförs i mycket stor och fasaväckande omfattning.
Det talades om Kina och vi känner väl till deras anseende. Detta är en fråga som vi ständigt tar upp i vår dialog om mänskliga rättigheter. Med handen på hjärtat, eller utan handen på hjärtat, kan jag inte säga att vi kommer så långt med det, men vi fortsätter att ta upp frågan.
Det här är också en fråga vi tar upp med Förenta staterna. Vi gjorde en allmän démarche i Förenta staterna i februari i år utöver de démarches vi gjorde till de olika delstaternas federala myndigheter, exempelvis i fråga om enskilda fall som gäller dödsstraff. Vi anmodade Förenta Staterna att upprätta ett moratorium för användningen av dödsstraff, i utsikt att helt avskaffa dödsstraffet. Vi krävde att Förenta staterna skulle dra tillbaka sin reservation till artikeln i det internationella konventet om medborgerliga och politiska rättigheter rörande förbudet mot att tillämpa dödsstraffet på minderåriga. Vi anmodade även Förenta staterna att respektera de strikta villkoren enligt vilka dödsstraffet kan få användas, och som anges i flera internationella instrument.
Några ledamöter tog upp presidentvalsdebatterna. De hänvisade till det faktum att det enda både republikanernas och demokraternas kandidater var eniga om var dödsstraffet, hur oeniga de sedan än var om regeringens storlek, skattesatserna och moraliska normer för det offentliga livet. De kanske är eniga om dödsstraffet. De kanske säger att dödsstraffet är effektivt och moraliskt försvarbart, eftersom de tror det. De flesta amerikanska politiker och offentliga tjänstemän verkar vara av den uppfattningen och det inträffar ibland att offentliga tjänstemän, som tillsatts genom val, för fram särskilda uppfattningar för att de tror att de är populära. Det kan vara så att vi, om vi återvänder till frågan om att informera allmänheten, även måste ta upp den frågan till och med i det kanske mest välinformerade samhället i världen.
Antalet fängslade människor och antalet avrättningar i Förenta staterna är extremt högt för ett land vars demokrati Alexis de Tocqueville för ett sekel sedan firade i så välfunna och vältaliga ordalag. Jag är inte säker på vad han skulle ha tyckt om presidentvalsdebatterna. Jag är inte säker på vad han skulle ha tyckt om antalet dödsstraff i Förenta staterna.
Detta har varit en nyttig, om än underbart avvikande debatt. Jag hoppas att vi kan upprepa den. Men jag hoppas också att vi går ut och debatterar denna fråga i sällskap som inte hyser samma enhetliga uppfattningar och insikter. Jag hoppas att vi kan använda såväl våra intellektuella som finansiella resurser för att gång på gång föra fram frågan till försvar för att människolivet är heligt och för att bekämpa den oacceptabla metoden med dödsstraff. Vi måste alla se fram emot en dag då dödsstraffet som sig bör betraktas som ett medeltida barbari.
(Applåder)

Talmannen
Jag har tagit emot två resolutionsförslag enligt artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att ske på torsdag.

Kommissionär Pattens uppdrag i Serbien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om kommissionär Pattens resa i Serbien.

Patten
. (EN) Som några av ledamöterna kanske vet skulle jag i dag, tillsammans med Javier Solana och Bodo Hombach från stabilitetspakten, ha deltagit i det särskilda toppmötet för de sydösteuropeiska ledarna i Skopje, som har anordnats av president Trajkovski för att hälsa Jugoslavien välkommen tillbaka till gruppen med de sydösteuropeiska nationerna. Men jag förklarade för president Trajkovski att hur gärna jag än skulle ha velat delta måste jag vara här i parlamentet i dag för att i handling manifestera demokratiskt ansvar. Jag har haft flera debatter och det har varit ett nöje att delta i dem. Men jag är glad över att kunna avlägga rapport från mitt besök i Jugoslavien i går och i måndags för parlamentet. I likhet med många av er parlamentsledamöter hade jag länge hoppats på ett tillfälle att avlägga rapport om ett sådant besök och om våra ansträngningar för att knyta kontakter med ett demokratiskt Belgrad. Många av oss överraskades och inspirerades av demokratins triumfatoriska återkomst i Serbien under de senaste veckorna. Jag antar att vi inte skall vara förvånade över att demokratin alltid segrar till sist.
Innan valet som ägde rum för knappt en månad sedan klargjorde Europeiska unionen med all önskvärd tydlighet att en övergång till demokrati i Jugoslavien skulle innebära en radikal förändring av Europeiska unionens politik gentemot landet. Vilken skillnad en månad kan göra. I somras rapporterade jag för parlamentet om ett Serbien som var utstött av de europeiska nationerna, om förtrycket mot modiga, oberoende medier, om vårt stöd till oppositionen. Även om kort tid har förflutit är oppositionen i dag i regeringen och de oberoende medierna finner plötsligt att de inte längre är hårt ansatta och isolerade, utan går i täten för en ny strävan efter att skapa verkligt öppna och pluralistiska medier för hela landet.
Från den stund då det serbiska folket klargjorde sin önskan om demokrati och från den stund då det krävde att denna önskan skulle respekteras, har Europeiska unionen levt upp till sina ord. Så snart som fyra dagar efter övergången till demokrati den 5 oktober, tillkännagav Europeiska unionens utrikesministrar att sanktionerna skulle hävas och att oljeembargot och flygförbudet omedelbart skulle upphöra. De meddelade att den europeiska byrån för återuppbyggnad skulle utvidgas till att omfatta Serbien och Montenegro. De underströk vår vilja att driva på för att göra Donau farbar och tillhandahålla medel för att göra detta. De uppmanade kommissionen att utarbeta förslag om att utöka våra nyligen meddelade handelspreferenser vad avser Balkan till hela Jugoslavien. De uttryckte önskemål om att medlemsstaterna så snart tillfälle ges skall återupprätta eller normalisera sina diplomatiska förbindelser med Jugoslavien. De betonade Europeiska unionens vilja att bidra till återuppbyggnaden av institutioner och ekonomi i före detta republiken Jugoslavien och de inbjöd president Kostunica till det informella Europeiska rådet i Biarritz och inbjöd honom att delta i det regionala toppmöte som ordförandeskapet anordnar i Zagreb den 24 november med den kroatiska regeringen som värd.
Dagen efter utrikesministrarnas möte flög utrikesminister Védrine, som företräder ordförandeskapet, till Belgrad för att personligen informera president Kostunica om de åtgärder Europeiska unionen beslutat för att uppfylla de löften den gav det serbiska folket under valkampanjen. Samma dag, endast fem dagar efter den 5 oktober, anlände en grupp tjänstemän från kommissionen till Belgrad för att med president Kostunicas rådgivare diskutera ett brådskande stödpaket på kort sikt.
Senare samma vecka föreslog Europeiska kommissionen Europeiska rådet i Biarritz att budgetmyndigheten, detta parlament inräknat, skulle godkänna ett krispaket med stöd till Serbien för 200 miljoner euro, varav 180 miljoner hämtades från reserven för krissituationer. Under de senaste dagarna har en grupp från vår byrå för återuppbyggnad varit i Belgrad och i nära samarbete med president Kostunicas medarbetare, och i synnerhet professor Labus och ekonomerna i G17-gruppen, samt andra givare, arbetat fram exakt vilket stöd vi kan ge och hur vi kan se till att det når ut till Serbien så snart som möjligt under de kommande veckorna, med tanke på den annalkande vintern och valet i den serbiska republiken den 23 december.
Efter dessa inledande besök rese jag själv till Belgrad i måndags och i går eftermiddag besökte jag Podgorica. I Belgrad mötte jag president Kostunica och hade ett separat möte med honom och ett 80-tal borgmästare från demokratiska kommuner. Jag besökte huvudkvarteret för studenternas motståndsrörelse och mötte Marislav Filipovic, den modige oberoende journalist som fängslades av Milosevic för att han berättat sanningen och nyligen frigavs av president Kostunica. Jag sammanträffade med professor Labus och hans kolleger bland ekonomerna i G17-gruppen och med kolleger från världsbanken för att diskutera både kortsiktigt stöd och den mer tidskrävande men nödvändiga uppgiften att genomföra en långsiktig återuppbyggnad - främst upprättande av institutioner och rättssäkerhet.
Jag mötte Belgrads borgmästare och besökte tillsammans med honom en skola i Belgrad som har renoverats med stöd av Europeiska kommissionens program Skolor för demokrati.
Jag besökte det oberoende mediacentret, en sorts fristad för oberoende journalister som Europeiska kommissionen har bidragit till att stödja, och gav en intervju. Jag besökte även studion för den oberoende radio- och TV-stationen B92, som förföljdes av Milosevic och som bland annat Euroepiska kommissionen gav sitt stöd. Stationens journalister kommer som andra oberoende journalister att förtjäna en framskjuten plats och beröm när de senaste veckornas historiska händelser i Serbien skall nedtecknas. De var oändligt mycket modigare än jag någonsin behövt vara.
Jag hade även betydelsefulla möten med företrädare för den demokratiska oppositionen inom Serbien och med icke-statliga organisationer och företrädare för det civila samhället, däribland den imponerande ledaren för den medborgerliga demokratiska alliansen, Goran Svilanovic. Jag gav en resumé över Europeiska unionens huvudsyften med besöket innan jag reste till Montenegro där jag i går kväll sammanträffade med president Djukanovic och premiärminister Vujanovic.
Låt mig bara säga några ord om mitt möte med president Kostunica och om det brådskande stödpaket som vi håller på att utarbeta för Serbien. För president Kostunica redogjorde jag för vår beslutsamhet att så snabbt som möjligt ge stöd till Serbien. Hans demokratiska engagemang gjorde intryck på mig och jag poängterade starkt den gigantiska utmaning han står inför vad gäller att konsolidera demokratin i Serbien, särskilt inför det kommande valet i Serbien. Jag klargjorde för honom att vi vill ge så mycket hjälp som möjligt. Jag berömde det förhållningssätt han intog i Biarritz och under sitt besök i Sarajevo nyligen, i synnerhet hans vilja att utan dröjsmål upprätta diplomatiska förbindelser till Bosnien-Herzegovina. Andra har hört de uttalanden han gjorde under en intervju i CBS nyligen.
För mig tycks det som om president Kostunica under exceptionellt svåra omständigheter har gjort en övertygande första insats, som få av oss förutspådde för bara några månader sedan. Han förtjänar ett visst mått av politiskt manöverutrymme medan han griper sig an dessa problem och konsoliderar sin ställning, och allt praktiskt stöd vi kan uppbåda.
Därför har vi agerat snabbt för att få ihop ett brådskande stödprogram i stor skala för Serbien. De prioriteringar som vi har lagt fast, efter nära samråd med de demokratiska ledarna i Belgrad, är att framför allt hjälpa till med energiförsörjning, läkemedel och eventuellt livsmedel. I samma stödpaket ingår att vi utökar vårt mycket framgångsrika program Skolor för demokrati till att omfatta hela landet. I några månaders tid har programmet medfört grundläggande förbättringar i skolor i kommuner som leds av oppositionen. Vi kommer nu att genomföra det i hela Serbien.
Vi kommer att lansera ett nytt program som kallas städer för demokrati för att åstadkomma grundläggande förbättringar inom kommunerna och vad avser kommunal service och vi kommer att utöka vårt stöd till medierna och det civila samhället under detta kritiska skede.
Det står klart att Serbien går en mycket svår vinter till mötes, i synnerhet på energisidan. Vi kommer att göra allt vi kan för att lindra problemen men det kommer ändå att bli svårt, eftersom Milosevic har efterlämnat en iögonfallande förödelse till Serbiens nya ledare.
På energisidan undersöker vi om det med kort varsel går att utöka vårt program Energi för demokrati till hela Serbien. Vi planerar i synnerhet att skeppa dieselolja och eldningsolja, både för att hålla kraftverken i drift och försörja fjärrvärmeverk. Vi kommer i första hand att samarbeta med kommunerna, som vi gjorde under vårt pionjärinitiativ Energi för demokrati.
Jag hade ett ytterst givande möte med president Kostunica och många av borgmästarna då vi diskuterade prioriteringar.
Jag hoppas att jag har klargjort vilken väldig uppgift vi står inför. Det blir nödvändigt att arbeta tillsammans med andra och trots våra ansträngningar står Serbien inför en svår period. Men vi arbetar för högtryck för att få ut vår hjälp på fältet så snabbt som möjligt, vilket innebär från och med den senare delen av november.
Serbiens befolkning vet att den från och med nu inte behöver gå framtiden till mötes ensam, utan med Europeiska unionens trofasta stöd och hela familjen av europeiska demokratier vid sin sida.
Vid mina möten med borgmästarna och andra stod det klart att förväntningarna på Europeiska unionen är mycket högt ställda. Vi får inte göra dem besvikna. Jag hoppas att vi snabbt kan enas i kommissionen och förvaltningskommittén kring de program vi planerar, så att leveranserna verkligen kan inledas under den senare delen av november.
Serbiens befolkning kommer inte att ha förståelse för att byråkratin står i vägen för dem, och det kommer inte jag heller. Det är bara så att vi måste sätta fart, och det illa kvickt. Låt mig peka på ytterligare en viktig sak: inget av det stöd jag har beskrivit sker på bekostnad av våra övriga insatser i regionen. Jag och helt säkert ministrarna i rådet (allmänna frågor) är ytterst medvetna om Europeiska unionens förpliktelser gentemot Kroatien, Bosnien-Herzegovina, Albanien, före detta jugoslaviska republiken Makedonien och befolkningen i Kosovo och Montenegro. Vi kommer inte att mattas i våra ansträngningar på andra håll i regionen. Vi kommer snarare att fördubbla dem.
Det var ett av skälen till att jag besökte Podgorica i går, för tredje gången sedan i mars och den första gången jag kunde flyga dit med ett visum från Belgrad. Jag diskuterade vårt omfattande stödprogram med president Djukanovic. Vi har i år beviljat Montenegro 55 miljoner som ett erkännande av det tryck från Milosevicregimen som Montenegro varit utsatt för och den modiga demokratiska väg landet har slagit in på under de senaste tre åren. Jag informerade presidenten och premiärministern om våra planer på att utöka verksamheten inom den europeiska byrån för återuppbyggnad till att omfatta Montenegro och jag informerade dem om våra förslag om att mot bakgrund av den välkomna demokratiska förändringen i Belgrad låta de fulla fördelarna av våra nyligen införda asymmetriska handelsåtgärder för regionen omfatta såväl Montenegro som Serbien. Det kommer att innebära ett stort uppsving för Montenegros ekonomi.
Jag lyssnade till premiärministerns och presidentens syn på den senaste händelseutvecklingen och på förbindelserna mellan Montenegro och Serbien. Jag klargjorde för dem och för pressen att jag tagit intryck av president Kostunicas engagemang för demokrati och den väldiga utmaning han stod inför vad gällde att konsolidera demokratin. Europeiska unionen var beredd att göra allt den kunde för att ge sitt stöd, och det var skälet till att vi utformade ett omfattande krispaket inför den kommande vintern.
Jag talade som en vän till Montenegro, och sade att när valda demokratiska ledare räckte ut en vänskaplig hand var det mycket viktigt att fatta den. Jag underströk min uppfattning att när nu Milosevic var borta, borde återstående problem lösas genom en rationell och sansad dialogprocess, där man visar förståelse för andras synpunkter, en viss anda av generositet och en portion tålamod. (Detta är egenskaper som inte har stått särskilt högt i kurs i regionen under det senaste decenniet - med en lätt underdrift.) Jag avslutade med att säga att en ny generation ledare nu har kommit till makten, som vill göra saker och ting på ett nytt sätt.
Låt mig bara avrunda i dag med att säga att detta år inleddes med demokratiska förändringar i Zagreb och att vi under hösten har sett den sedan så länge emotsedda demokratiska förändringen slå rot i Belgrad. Mycket återstår att göra. Även om jag tror att demokratin inte låter sig hejdas är den alltjämt ung och ömtålig i Serbien. Vi står nu inför är de bästa utsikterna sedan en generation, att bygga bestående fred och välstånd i hela den sydöstra delen av Europa - en möjlighet att verkligen dra ett streck över den senaste periodens trauman och vända blicken mot framtiden, en framtid i Europa.
Europeiska unionen står redo för den uppgiften och redo att göra allt i dess makt för att infria förhoppningarna hos så många vars liv har fördärvats av de fasor Milosevicregimen har förorsakat innanför och utanför Serbiens gränser. Det är en oerhörd utmaning, men detta är den utmaning vi alla under så lång tid har arbetat för. Nu är det vår plikt att anta den.

Lagendijk
Herr talman! Jag vill börja med att tacka kommissionären för att han så snabbt reste till Belgrad och att han så snabbt avlägger rapport om detta i parlamentet. Normalt sett anser jag att det är kommissionärernas uppgift och icke-normalt sett måste jag dock påpeka att jag vill göra ett undantag för att han nu gör det här.
Förra gången vi behandlade Serbien, uppmanade jag kollegerna att ha litet tålamod med Kostunica eftersom jag hade intrycket att det gjordes framsteg nästan varje dag. Jag tror också att vi kan konstatera att de framstegen verkligen blivit av, fram till i går då Kostunica förklarat sig beredd att ta sitt ansvar, och det tycker jag är mycket viktigt, ansvar för de serbiska brotten i Kosovo.
Helt konkret har jag tre frågor till kommissionären. Har han talat med Kostunica om de Kosovoalbanska flyktingarnas situation? Som bekant så befinner sig fortfarande cirka två tusen personer i serbiska fängelser utan någon som helst anklagelse. Det går ett rykte om att något snabbt kommer att göras åt det. Jag var nyfiken på om han hade några närmare upplysningar om det.
Den andra frågan gäller Kosovo. Jag instämmer i det han sagt om Montenegro men det följande största problemet är naturligtvis, vad skall ske med Kosovo?
Slutligen den tredje frågan, pengar. Det är bra att det ges nödbistånd. Är kommissionären säker på att de högst 250 miljoner som avsatts för nästa år, räcker för att hjälpa Serbien strukturellt under nästa år?

Pack
Herr talman, herr kommissionär! Jag tackar för det ni just sade. Jag kan understryka allt detta. Jag skulle själv ha sagt något liknande, bara det att jag uttrycker mig annorlunda än ni. Jag gjorde samma erfarenheter då jag för fjorton dagar sedan var i Serbien tillsammans med kollegan Swoboda. Vi träffade visserligen inte Hombach, men vi reste dit för att vi har pengar till att hjälpa människorna där. Hombach reste endast dit för att visa upp sig och konstatera vad som eventuellt skulle kunna göras.
Vi vet vad man kan göra och vi kan redan i morgon ställa pengar till förfogande och det är jag glad för. Jag är också säker på att katastrofhjälpen under er ledning herr kommissionär, kommer att bli en riktigt snabb hjälp. Där kan kommissionen visa att de är bättre än ryktet förtäljer.
Jag har två frågor. För det första påstod kollegan Modrow i går kväll att det enda vi åstadkommer där är reparationer efter Natos bombningar. Jag sade till honom att det var rent nonsens. 90 procent av de skador som vi åtgärdar beror på en bristfällig förvaltning av socialistiskt kommunistiskt slag. Jag skulle gärna vilja att ni bekräftade mitt uttalande. För det andra: När vi var nere för fjorton dagar sedan, sade man till oss att sanktionerna hade hävts, men de har inte hävts. Hur är det med handelssanktionerna? Har ni löst den frågan än? Företagen behöver nämligen nu få möjlighet att driva handel. Sätt gärna upp de som omger Milosevic på svarta listan, men håll listan öppen för alla andra!

Volcic
Herr talman, herr kommissionär! Den dramatiska självangivelse som den jugoslaviske presidenten Kostunica har gjort, och som även kollegan hänvisade till, om hans och det serbiska folkets skuld - någonting som många nationer aldrig har gjort - är en gest som hedrar honom och ger ett viktigt bidrag till att förbättra klimatet i regionen. Politiskt sett anknyter alltså Kostunica till besluten i det internationella samfundet, vilket anser att Kosovo fortfarande ingår i Förbundsrepubliken Jugoslavien och samtidigt minskar hoppet om att kosovoalbanerna skall uppnå självständighet. Vilken slags spänning - en spänning som för oss naturligtvis verkar paradoxal, även om de serbiska flyktingarna delvis återvänder - skulle kunna komma ur denna brist på det självbestämmande albanerna så längtar efter? Fram till vilken punkt skulle moderaten Rugova vara beredd att acceptera en dialog med sin demokratiska kollega i Belgrad enligt er, herr kommissionär, efter era samtal?

Patten
. (EN) Jag är säker på att parlamentsledamoten har rätt i att vi måste visa ett visst tålamod i fråga om händelseutvecklingen i Belgrad, medan demokratin konsolideras under de kommande veckorna. Det innebär inte att vi överger eller ger upp våra principer eller värderingar. Det får vi inte göra. Men vi måste se till att Kostunica får tid att utveckla och stärka den demokratiska grunden för sin regering. Alla vill se honom lyckas med den väldiga uppgift han har åtagit sig, och hittills måste det sägas att allt han har gjort och allt han har sagt har pekat i samma demokratiska riktning. Han har inrättat en kommission för amnesti för att ta i tu med frågan om fångarna, även om en del fångar redan har frigivits. Ett par av dessa fall har redan kommit till parlamentets kännedom, men som jag sade till patriarken för den serbiska ortodoxa kyrkan i Wien för en vecka sedan kommer frågan om de albanska fångarna att bli en fråga som han med viss skyndsamhet måste ta i tu med.
I fråga om Kosovo börjar och slutar min ståndpunkt med säkerhetsrådets resolution 1244, vilket två parlamentsledamöter har nämnt. Jag noterar de språng i fantasin som andra gör. Jag är inte så säker på att detta alltid är förnuftigt eller klokt, men vad mig anbelangar utgör resolution 1244 grunden för politiken.
Krispaketet på 200 miljoner euro kommer delvis att bestå av strukturstöd, men jag angav i mitt anförande vilken typ av inriktning vi kommer att försöka ge insatserna, och att vi inte kommer att behöva ta pengar från andra länder i området eller från andra regioner för att tillhandahålla detta stöd, med tanke på att huvudparten av pengarna härrör från budgetposten " Katastrofsituationer i tredje land" i den allmänna budgeten.
Den ärade kvinnliga parlamentsledamot som vet så mycket om sydöstra Europa och som i flera månader och faktiskt i flera år har försökt få till stånd en förnuftigare och effektivare politik för sydöstra Europa, berörde vikten av att vi ser till att snabbt och realistiskt förmedla biståndet. Jag är ganska förvånad över de rätt orealistiska löften som folk avger i Serbien. Det skulle vara underbart att kunna göra Donau farbar inom några veckor, men det är inte möjligt. Några har antytt att saker och ting kanske kunde göras lite snabbare, och kanske kunde vi se det som en sporre för att öka takten och ge hjälpen så snabbt som möjligt.
Jag vill göra ett mycket viktigt och väsentligt påpekande. Vi talar om katastrofhjälp och medan den katastrofhjälpen delas ut, kommer vi tillsammans med Världsbanken att genomföra en inventering av de mer långsiktiga behoven. Medan det pågår kommer vi förhoppningsvis att hjälpa Jugoslavien att hantera problemen i samband med landets FN-medlemskap, medlemskapet i Världsbanken och landets problem med de internationella finansinstitut som det är skyldigt stora belopp. Jag hoppas att vi kommer att kunna hantera dessa problem och ha avslutat behovsinventeringen i mitten av nästa år.
Det vore fullständigt galet att ha en givarkonferens innan dessa saker är ordnade. Det är ingen mening med att ha en givarkonferens innan vi kan få utfästelser om stora belopp. Om vi försätter oss i en situation där vi inte kan begära lånemedel, utan blir helt beroende av bidrag, kommer det exempelvis innebära att varje givarkonferens blir en halvmesyr. Därför hoppas jag att vi kan hålla det där med förnuftig framstegstakt i minnet.
När det gäller vad stödet skall gå till, vågar jag påstå att viss återuppbyggnad kommer att krävas efter Natobombningarna. Men precis som folk sade då kan vi i Belgrad se att bombningarna i stort sett utfördes mycket kirurgiskt, hur tragiska än förlusterna av människoliv är. Men huvuddelen av det reparationsarbete som måste göras är det reparationsarbete som krävs på grund av åratal av kommunism och på grund av åratal av främlingsfientlig nationalism. Det är där det mesta av återuppbyggnaden krävs: för att lyfta upp ekonomin till det tjugoförsta århundradet och göra den konkurrenskraftig i ett Europa med öppna gränser och öppna marknader. Det kommer att bli en omfattande uppgift, men eftersom det finns så många kompetenta och dugliga serber som är behjälpliga inom Australiens, Kanadas, Tysklands och andra länders ekonomier världen över kan vi alla se fram emot den dag då serberna kan göra en mycket större insats för att skapa välstånd och framgång för sin egen ekonomi i Serbien. Det vill vi hjälpa dem med.
Vad beträffar sanktionerna har vi, som parlamentet vet, hävt sanktionerna för olja och flygresor. Vi diskuterar tillsammans med jugoslaviska tjänstemän exakt vad vi skall göra med de ekonomiska sanktionerna. Även om det är ett beslut som rådet (allmänna frågor) kommer att behöva anta mycket snart, är jag för egen del alltid väldigt tveksam till att vara " mer katolsk än påven" - eller för att använda ett mer passande uttryck - mer ortodox än patriarken. Om myndigheterna i Belgrad säger att de vill bli kvitt de ekonomiska sanktionerna vore det lite förvånande om vi skulle svara " ta det lugnt, vi tror att vi kan utforma några smarta sanktioner som svarar mot behov som ni säger att ni är ganska glada om vi struntar i" . Jag kommer i vederbörlig ordning att avlägga rapport till rådet (allmänna frågor) med den innebörden.

McMillan-Scott
Vid den här tiden förra året besökte jag Belgrad, en ganska dyster stad som dagligen pendlade mellan hopp och förtvivlan. Jag reste dit för att besöka de icke-statliga organisationer som arbetar med humanitära frågor och fria medier, och finansieras av Europeiska unionen, och de gav inte någon särskilt ljus bild. Viljan fanns där, men inte det faktiska genomförandet. Löftet fanns där men inte verkställandet, eftersom pengarna inte kom fram och det rådde administrativt kaos.
Jag vill fråga kommissionären om han kan bekräfta om han kommer att tacka kommissionens personal i Bryssel och i synnerhet på kontoret i Belgrad under ledning av chefen för delegationen, Michael Graham, som under hela denna tid har genomgått enorma förändringar och i själva verket åstadkommit en avgörande skillnad i processen mot demokrati. Trots svårigheterna har de uppnått något ganska anmärkningsvärt. Jag skulle vilja få kommissionärens bekräftelse på att han kommer att tacka inte bara dessa människor utan även de icke-statliga organisationer som arbetar ute på fältet. Jag hoppas särskilt att han kommer att ta emot parlamentets tack, eftersom han har demonstrerat att demokratisk aktivism inte bara fungerar i Hongkong utan även i Serbien.

Ludford
Även jag vill tacka kommissionären för hans ansträngningar och jag hoppas att jag utan att låta pretentiös kan försäkra honom om att jag är säker på att den relativt låga närvaron i parlamentet inte är ett uttryck för graden av intresse för denna fråga. Inom parentes sagt tycker jag att det är något galet med parlamentets förfaranden, när vi ägnar en och en halv timme vid lunchtid åt att rösta, men inte ger ledamöterna möjlighet att vara här i ett antal som avspeglar intresset för en så här viktig fråga.
Jag ville fråga honom om det regionala samarbetet. Gör han, och vi i Europeiska unionen, framsteg för att övertyga regionens aktörer om att vi inte gör avsteg från utvecklingen mot Europa och ett eventuellt medlemskap i Europeiska unionen när vi uppmuntrar dem till regionalt samarbete, förutsatt att alla kriterier kan uppfyllas utan slutdatum och tidsplaner, utan tar ett steg mot ett eventuellt EU-medlemskap?

Piétrasanta
Herr talman! Mitt inlägg avser Kosovo, eftersom det meddelande ni lägger fram i dag har förvandlats till ett meddelande om Serbien. Jag kan förstå det med tanke på att landet har en ny ledare, president Kostunica, och att man bör ingripa i processen tillsammans med honom för att det skall gå så bra till som möjligt.
I förra veckan var jag i Pristina. Jag träffade många människor, och jag träffade särskilt Bernard Kouchner för ett arbetssammanträde, och jag såg hur stora problem som finns där. Ni talade visserligen om Donau, men man får inte nöja sig med att göra studier. Det krävs brådskande åtgärder, eftersom Donau förorenas av svavelsyrelager från Mitrovica. Det krävs en plan för riskförebyggande i regionen, men också för staden Pristina och andra städer i Kosovo. Befolkningen lever i nöd. Anfallen med granatspetsar av berikat uran har förorenat Pristina och andra berörda platser. Förstörelsen av idrottsarenan har frigjort asbest som har spridit sig i hela staden. Hälsoproblemet är mycket allvarligt.
Jag skulle därför vilja uppmärksamma er på detta och säga att det är ett socialt problem. Stödet måste således gå till sociala åtgärder, till änkor, föräldralösa, osv. Det krävs brådskande åtgärder. Tillåt mig att insistera på det.

Patten
. (EN) Jag är min vän tacksam för vad han sade om Michael Graham och hans personal i Belgrad. De har gjort ett strålande arbete. Jag var mycket glad över att kunna tacka några av dem, men hoppas vid nästa besök få tillfälle att tacka samtliga, och jag kommer givetvis att nämna ledamotens generösa hyllning. Vad de icke-statliga organisationerna beträffar har de gjort en storartad insats.
Organisationerna inom mediaområdet har gjort en storartad insats. Vi fick exempelvis enastående hjälp från Svenska Helsingforskommittén, men samarbetet har varit utmärkt och trots alla hinder som Milosevicregimen lade i vår väg kunde vi få igenom ett ansenligt stöd till demokraterna och de demokratiska krafterna i Serbien. Det hoppas jag spelade en liten roll för att förändringen kom till stånd.
Den kvinnliga parlamentsledamoten hade helt rätt i att det ibland misstänks att uppmuntran av regionalt samarbete innebär en sorts Brysseladministrerad parkeringsplats på vägen mot Europa. Vi måste förklara för människor att vi försöker få det att hända i sydöstra Europa som vi vet har fungerat för egen del. Europeiska unionen är det bästa exemplet i världen på länder som hanterar gammal fientlighet och blir politiskt mer stabila och samtidigt ökar sitt välstånd genom att riva ned nationella gränser, riva ned gränslinjer och inom vissa områden slå samman sin suveränitet och göra saker tillsammans som man är bättre på att göra tillsammans.
Det är vad vi försöker uppmuntra länderna i sydöstra Europa till att göra. Vi säger exempelvis till dem att vi kommer att ge dem mycket generöst handelstillträde till våra marknader, men då måste de även ge sina grannländers marknader generöst handelstillträde. Detta är kärnan i den stabiliserings- och associeringsprocess som steg för steg framgångsrikt rör sig framåt. I fråga om Donau och miljö- och hälsoproblemen instämmer jag i vad den ärade parlamentsledamoten sade.
Vid mötet med borgmästarna sade president Kostunica att Jugoslavien under den nya demokratiska epoken skulle behöva göra en hel del åt mainstreamingpolitiken mellan könen, eftersom jag tror att det bara var tre kvinnor i rummet vid det mötet. Men en av de kvinnliga borgmästare som var närvarande vid mötet tog särskilt upp frågan om miljö- och hälsorisker till följd av det gångna året och vi kommer att behöva titta på sådana problem, eftersom de utgör en allvarlig hälsorisk för många människor i sydöstra Europa.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.

Klimatförändring - Översvämningar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
betänkande (A5-0270/2000) av Moreira Da Silva, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om EU:s strategier och åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser - på väg mot ett europeiskt klimatförändringsprogram (ECCP) (KOM(2000) 88 - C5-0192/2000 - 2000/ 2103(COS)),
betänkande (A5-0271/2000) av Moreira Da Silva, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om kommissionens grönbok om handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom Europeiska unionen (KOM(2000) 87 - C5-0193/2000 - 2000/2104(COS)),
den muntliga frågan (B5-0547/2000) från Jackson till kommissionen, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om kommissionens strategi för konferensen om klimatförändringar i Haag (COP-6) (B5-0547 /2000),
kommissionens uttalande om översvämningar i Norditalien och Spanien.

Moreira da Silva
Herr talman, ärade ledamöter! Åtta år efter Rio de Janeiro och tre år efter Kyoto kan vi utan att överdriva säga att frågan om klimatförändringarna befinner sig i sitt mest kritiska ögonblick, i verkligheten är det sanningens ögonblick, och detta av två viktiga skäl: för det första därför att på den institutionella nivån för COP-6 (den sjätte konferensen för de parter som ingått konventionen om klimatförändringar), som kommer att äga rum i Haag i november, kommer slutskrivningen av Kyotoprotokollet att göras och ratificeringsfasen av protokollet kommer att inledas, så att det kan träda i kraft till Rio+10 konferensen, det vill säga till år 2002. Det är för det andra ett kritiskt ögonblick, därför att vi på inrikes nivå, på grund av bristande tillämpning av strategier och åtgärder i medlemsstaterna, för till exempel energieffektivisering, främjandet av förnybara energikällor, beskattning på energi och växthusgaser, skiljer oss åt i stället för att närma oss varandra när det gäller reduceringsåtagandena från Kyoto.
I detta oerhört krävande sammanhang välkomnar vi kommissionens initiativ att samtidigt lägga fram grönboken om handel med utsläppsrätter och meddelandet " På väg mot ett europeiskt klimatförändringsprogram" . Och även om innehållet i förslagen förtjänar vissa anmärkningar och kritik, som vi skall se, har detta initiativ skickat två osofistikerade politiska signaler. Utåt har det återskapat Europeiska unionens ledarförmåga. Inåt har det varit pedagogiskt för uppfyllandet.
Vi börjar med att analysera grönboken om " utsläppsrätter" . Denna grönbok inledde debatten om bygget av ett framtida system för handel med utsläppsrätter i Europeiska unionen. För att starta systemet har kommissionen fastställt en hård kärna av premisser: systemet bör baseras på strategin learning by doing, det bör inledas år 2005 och bör, i en inledande fas, begränsas till koldioxid och stora enskilda utsläppskällor.
Ur vår utgångspunkt, och detta återspeglas i betänkandet, har förverkligandet av ett system av den här typen i Europeiska unionen redan från 2005, klara fördelar. Låt mig framhålla tre: för det första leder detta system till praktisk inlärning och en ekonomisk förberedelse av sektorerna, företagen och medlemsstaterna fram tills systemet för handel med utsläppsrätter på internationell nivå inleds år 2008. För det andra kommer detta system att fungera så att vi lättare kan förändra de situationer där systemet inte uppfylls, vilket vi i dag ser i de flesta medlemsstater. För det tredje kommer systemet att göra det möjligt att göra kraftiga minskningar, det rör sig om miljarder euro om året, av tillämpningskostnaderna för de åtaganden som gemenskapen gjorde i Kyoto.
Trots förtjänsterna med detta initiativ och den tekniska kvaliteten i grönboken, vilka vi vill gratulera kommissionen till, har strategin för vissa punkter gjorts på ett något begränsat sätt. Därför tjänar debatten om detta betänkande till att bredda och fördjupa den debatt som grönboken gett upphov till. Detta är vår funktion.
Låt mig framhålla sex punkter i den reflektion jag har gjort. För det första: Grönboken borde ha slagit fast kvantifierbara mål om minskningar av växthusgaser som kunde garanteras av systemet för handel med utsläppsrätter, det vill säga, grönboken borde ha angett en procentandel för minskningar av växthusgaser som skulle gällt för handeln med utsläppsrätter. För det andra: vi anser att man i grönboken inte skulle ha undvikit att analysera möjligheterna att systemet för handel med utsläppsrätter skulle kunna ge konkurrensfördelar för kärnkraften. För det tredje: vi anser att det är nödvändigt att systemet i framtiden omfattar vissa sektorer som grönboken nu har uteslutit, främst transporterna, vilket är den sektor där utsläppen växer i störst takt. För det fjärde: kommissionen borde inte i debatten om systemets ramar ha slagit fast den direkta handeln mellan företag med utsläppsrätter som enda möjliga alternativ. Det finns andra alternativ, och vi hoppas att kommissionen snart kommer att beakta alla alternativ. För det femte: vi anser att det är mycket viktigt att få med kandidatländerna till Europeiska unionen i systemet för handel med utsläppsrätter så tidigt som möjligt. Därför ber vi kommissionen att i ett kommande meddelande lägga fram en plan för att få med dessa länder i systemet för handel med utsläppsrätter. För det sjätte och sista: vi anser att när det gäller metoden och tilldelandet av utsläppsrätter, kan auktion lättast garantera de miljömål man sätter upp, att konkurrensen inte snedvrids och att systemet förenklas i förhållande till grandfathering. Detta är dock inte rätt ögonblick för att utesluta någon metod, och därför ber vi kommissionen att fortsätta denna diskussion och bredda den till även ett tredje alternativ: benchmarking.
Låt oss nu analysera meddelandet om ett europeiskt klimatförändringsprogram. Med tanke på strävan och kvaliteten i grönboken om handel med utsläppsrätter, meddelandet om strategier och åtgärder, är meddelandet " På väg mot ett europeiskt klimatförändringsprogram" en besvikelse. Det är en besvikelse därför att strategiernas och åtgärdernas roll sätts i andra hand, det vill säga, de nationella och gemenskapens strategier när det gäller marknadsmekanismerna. Det är också en besvikelse för att detta meddelande leder till bristande jämvikt i behandlingen av olika ekonomiska sektorer. Vi hade särskilt förväntat oss att de sektorer som inte tagits med i systemet för handel med utsläppsrätter, skulle ha getts en ambitiös strategi, med klart fastställda åtaganden i det andra meddelandet, meddelandet om strategier och åtgärder. Vi ber således kommissionen att snarast komplettera det europeiska klimatförändringsprogrammet, ECCP, och sex månader efter COP-6 presentera en rad specifika förslag till strategier och åtgärder där man för den ekonomiska sektorn och genom strategier och åtgärder, fastställer de kvantitativa åtagandena för minskning av växthusgaser.
Låt mig mycket kort säga några ord om nästa FN-konferens, COP-6, som kommer att äga rum i Haag i november. COP-6:s svårigheter beror inte bara på de komplexa left overs från Kyoto, utan också på USA:s politiska konjunktur. Tänk på att, oberoende av de amerikanska valens utgång, så är det Bill Clinton och Al Gore som i Haag kommer att förhandla om Kyotoprotokollet. Således har vi mycket oroande scenarier framför oss. Om Bush vinner, kan alla avtal vi har slutit i Haag med Clinton-administrationen ignoreras fullständigt av den nya administrationen. Om Al Gore vinner, är det inget som hindrar att det fortfarande blir mycket svårt att i senaten få de två tredjedelarna som krävs för att ratificera protokollet. Jag anser därför att Europeiska unionen inte skall överge sin förhandlingsdagordning. Europeiska unionen har en bra förhandlingsdagordning och vi bör inte överge den. Om vi lämnar den för att försöka få till ett avtal med USA, riskerar vi att få ett resultat som är loose loose: vi försämrar protokollets text och till på köpet kanske det inte ratificeras av USA. Därför måste vi ge signaler om öppenhet i förhållande till Ryssland, Kanada, Japan, Norge och de Central- och östeuropeiska länderna.
Jag avslutar, herr talman, med att tacka alla kolleger, särskilt föredragandena av yttranden och skuggföredragandena, för att de har gjort det möjligt att finna en bred enhällighet i strategin att begränsa klimatförändringarna.

Blokland
industripolitik. (NL) Herr talman! Utsläppen av växthusgaser ökar ständigt medan Europeiska unionen förbundit sig att minska utsläppet av sådana gaser med åtta procent under perioden 2008-2012. Det är mot den bakgrunden som vi måste se grönboken om handel med utsläppsrätter. Grönboken är ett första steg i riktning mot ett marknadsöverensstämmande instrument som binder utsläppet vid ett tak och på sikt ger mycket effektiva och verkningsfulla möjligheter att minska utsläppen. På det sättet finns det en chans att Europeiska unionen ändå kan uppfylla sin skyldigheter i Kyoto-protokollet.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik är i stora drag positivt inställt till grönboken. Det fäster emellertid stor vikt vid ett gediget uppställande av handelssystemet. Det måste vara enkelt och genomskådligt för deltagarna och vara försett med bra marknadsinstitutioner. Annars går det om intet på grund av brist på förtroende från marknadsparternas sida.
Dessutom måste systemet vara konkurrensneutralt för de berörda företagen. I det avseendet har vi allvarliga invändningar mot vissa punkter i det föreliggande resolutionsförslaget. De leder nämligen till konkurrensstörningar genom att det sektoriella handlingssättet inte genomförs på ett konsekvent sätt. Föredragandens handlingssätt leder till att företag inom samma sektor kan komma att behandlas olika. En godstransportör konkurrerar ju inte med en kemisk fabrik men däremot med godstransportörer från andra medlemsstater. Med några ändringsförslag hoppas jag att det missförståndet kan rättas till. Jag undrar om kommissionär Wallström också stöder dem.
Herr talman! Slutmålet är en bättre miljö att leva i. Det kan lyckas genom införandet av handel med utsläppsrätter utan att direkt ingripa i de ekonomiska strukturerna. Slutligen bör vi ta vårt gemensamma ansvar för Guds skapelse utan dröjsmål.

Hautala
. (FI) Herr talman, ärade kommissionär! Jag vill först och främst tacka föredraganden för att han verkligen har samlat ihop allas våra synpunkter och gjort ett förträffligt arbete. Handeln med utsläppsrätter kom med i klimatdiskussionen som en del av de så kallade flexibla mekanismerna. Europeiska unionen ville i själva verket inte ha dem med bland instrumenten, men de ingår nu i alla fall i det internationella avtalet och i Haag sammanställer man bestämmelser för dessa så kallade flexibla mekanismer, varav handeln med utsläppsrätter utgör en central del.
Eftersom EU hittills har varit den ledande kraften i dessa internationella förhandlingar hoppas vi säkert alla att denna ledande ställning bibehålls och vi förlitar oss här på kommissionen. Av denna anledning har Europeiska unionen beslutat att man inom unionen övergår till handel med utsläppsrätter för växthusgaser redan från och med början av år 2005 och detta är alltså en helt annan sak än att Kyotofördraget i sig möjliggör dylik internationell handel med utsläppsrätter från och med år 2008. Men inom Europeiska unionen kan man pröva detta system och utveckla det. Därför välkomnar utskottet för rättsliga frågor kommissionens grönbok och det att man utgående från den sammanställer ett ramdirektiv. Verksamheten på EU-nivå inom handel med utsläppsrätter är absolut berättiga eftersom konkurrensen i annat fall snedvrids. Jag vill i utskottets namn påpeka att man med handeln med utsläppsrätter kan åstadkomma mycket men inte allt. Det är mycket viktigt att handeln med utsläppsrätter kompletterar andra metoder, varav ekonomiska styrmedel utgör en central del. Det är också mycket viktigt att handeln med utsläppsrätter övervakas effektivt och jag tror även att vi behöver miljöövervakare, som vi som bäst förhandlar om med rådet.

Linkohr
av yttrandet för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. (DE) Herr talman, ärade kolleger! Även utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi anser att handel med utsläppsrätter är en förnuftig lösning. Liksom de övriga anser vi dock att den bara bör omfatta högst 50 procent av den totala utsläppsminskningen. Det avgörande för handeln med utsläppsrätter är ju att inte bara el och gas har ett pris i framtiden utan även koldioxidutsläppen. Det låter enkelt men innebär en fullständig revolution för energiproduktionen eller energisektorn. Det måste vi vara medvetna om. Det får enorma konsekvenser och kan - det är jag övertygad om - vara till nytta vid minskningen av utsläppen.
Hur skulle manuset för de närmaste åren kunna se ut? Jag hoppas att Europeiska unionen efter en framgångsrik avslutning av förhandlingarna i Haag kommer att ratificera Kyotoprotokollet. Det innebär att vår underskrift blir rättsligt bindande.
Nästa steg måste vara att lägga fram ett direktiv för kommissionen som fördelar bördorna på de 15 medlemsstaterna. Vi behöver således kvoter. Dessa kvoter måste dock vara kopplade till sanktioner, annars är det ingen mening med dem. Med andra ord: Via en omväg över miljöpolitiken får vi en gemensam energipolitik. År 2005 skulle vi kunna börja med handeln av utsläppsrätter inom Europeiska unionen. Än en gång: Jag hoppas att detta scenario i stort sett kommer att följas och att vi inte låter oss störas av att andra, kanske till och med Förenta staterna, tills vidare inte skriver under. I den bemärkelsen bör vi stödja kommissionen och även uppträda så bestämt som möjligt.

Messner
Herr talman! Det är hög tid för ett konkret program från Europeiska kommissionen för att hejda växthuseffekten. Klimatförändringar konstateras över hela världen, och vi européer är inte lika hårt drabbade som de i andra områden - jag tänker då på den nordamerikanska västkusten och även på Bangladesh. Men de senaste katastroferna i Italien - i synnerhet i Aostadalen eller i Schweiz - har visat att allvarliga katastrofer numera även inträffar hos oss, katastrofer som den lokala befolkningen knappast kan lastas för.
Nu gäller det att omsätta Kyotoprotokollet i praktiken och nästa klimatkonferens i Haag måste sträcka sig längre än de tidigare försöken. Nu när det har konstaterats att koldioxidutsläppen bär huvudansvaret för klimatförändringarna och nu när trafiken fortsätter att öka, gäller det i första hand att ge konkreta förslag på hur stadstrafiken skall begränsas, hur transittrafiken kan beskattas på rätt sätt eller hur road pricing skall utformas. Det gäller bara att förutom handeln med utsläppsrätter vidta åtgärder som gör det möjligt att få grepp om det hela.
Jag vill inte ifrågasätta eller angripa rörligheten - vi behöver rörlighet - men vi måste förändra trafikbeteendet, och handeln med utsläppsrätter får inte innebära att vi inte längre diskuterar andra konkreta åtgärder. Vi i Europa är ledande inom miljöpolitiken, och om vi vill bevara vår trovärdighet måste vi sträcka oss längre än vitboken gör i dag.

Jackson
Herr talman! Jag vill att Europaparlamentets oro och farhågor i fråga om Haagkonferensen skall föras till protokollet.
Först och främst har vi frågan om huruvida parlamentsledamöterna över huvud taget skall delta i konferensen, vilket tidigare har nämnts. Oavsett vilken ström av riktlinjer för Europeiska unionen som når parlamentet från denna Haagkonferens för debatt ändringar och godkännande, så är det europeiska riktlinjer. Nationella riktlinjer, av vara månde vilket slag, skall behandlas i nationella parlament, men vi skall ha en hand med i laget när det gäller att godkänna vad som än läggs fram i form av riktlinjer för Europeiska unionen till följd av Haag.
Än så länge har vårt utlovade deltagande i EU-delegationen inskränkt sig till tre parlamentsledamöter. Samtidigt är det mycket oklart exakt i vilken form parlamentet skall delta. Vi skulle vilja få skicka en större delegation. Vi inser att Coreper kommer att brottas med detta nästa vecka, men vi ser fram emot att höra alla nyheter från kommissionären i denna fråga.
Vi vill även att våra representanter skall informeras före konferensen. Jag hoppas att vi kan få en fullständig resumé från kommissionären, det får vi veta om en stund, och få all nödvändig information under konferensen. Men det är inte allt: vi kräver att våra representanter närvarar vid alla möten i EU-delegationen, inklusive möten då taktik och riktlinjer diskuteras. Vi anser inte att detta är att begära för mycket. Med tanke på vår delaktighet i utformningen av Europeiska unionens lagstiftning är det absurt att kommissionen och rådet skall hålla förhandlingarna för sig själva.
För det andra har vi frågan om i vilken utsträckning industriländerna, inklusive Förenta Staterna, verkligen är uppriktiga i fråga om COP 6 och ratificeringen av Kyotoprotokollet. Vill de och vill vi - helt uppriktigt - verkligen gå framåt eller kommer vi snart att åse en tvärbromsning? Vi verkar redan ha förödande bevis på klimatförändringens inflytande och ändå fick ledamöterna i utskottet för miljö intrycket att Förenta staternas kongress inte kommer att gå med på att ratificera Kyotoprotokollet när de nyligen hade ett möte med kongressen (tursamt nog via telebild). Men om Förenta staterna inte kan godkänna sådana miljövänliga åtgärder när landets ekonomi är så till den grad blomstrande, vilka utsikter har vi då en annan gång, när saker och ting kanske inte ser lika bra ut?
Vi skulle välkomna kommissionens synpunkter på hur långt amerikanarna kan tänkas gå för att sabotera Haagkonferensen, och på vad vi kan tänkas rädda från det sjunkande skeppet. Om Förenta staterna ger tydliga signaler om att man aldrig någonsin kommer att ratificera Kyotoprotokollet om inte de större utvecklingsländerna deltar, vilka utsikter har vi då att få ihop en koalition av länder som vill ratificera, och hur stor fara är det för att vi försätter Europeiska unionen i ett ogynnsamt ekonomiskt läge?
Från kommissionen skulle vi också vilja få en tydlig tidsplan över dess åtgärder i fråga om klimatförändringen nästa år. Jag inser att detta kan innebära att man avslöjar delar av sjätte åtgärdsprogrammet för miljö, men det vore ett lämpligt tillfälle att klargöra vad vi i stora drag har att förvänta oss.
Och till sist, med tanke på att vi vet klimatförändringens orsaker, eller är något så när säkra på att vi vet dess orsaker, kommer kommande generationer knappast att förlåta oss för att vi är så långsamma med att ta i tu med dem. Regeringarna vågar inte beskatta dieselolja av rädsla för att inte bli omvalda. Det är mänskligt och kanske oundvikligt. Men vi kunde åtminstone satsa mer resurser på att utveckla alternativ, förnybara energikällor, och inom kort göra dem till verkliga alternativ. Vad det är sorgligt att vi förra året i praktiken skar ned Europeiska unionens fond för förnybara energikällor, Save, som vi nu ägnar en bråkdel av de pengar som vi lägger på stöd till tobak. Kommande generationer kommer inte att förlåta oss detta, och kommande generationer kommer att ha rätt.
(Applåder)

Wallström
. (EN) Låt mig först av allt tacka föredraganden Moreira Da Silva, som har sammanställt två utmärkta betänkanden om vår nuvarande strategi för klimatförändringar. Låt mig också uttrycka min uppskattning av att Europaparlamentet fortsätter att fästa vikt vid det globala problemet med klimatförändringar. Jag välkomnar dagens innehållsrika debatt om denna fråga. Debatten är särskilt lämplig eftersom avgörande beslut måste tas om endast fyra veckor, vid den sjätte konferensen för de parter som ingått konventionen om klimatförändringar - den så kallade COP-6 - i Haag.
Som ni vet stöder Europeiska unionen helhjärtat att Kyotoprotokollet skall träda i kraft senast år 2002, det vill säga tio år efter Rio. Europeiska unionen har för avsikt att ratificera protokollet så snart som COP-6 har avslutats och nått framgång med beslut som skyddar den miljömässiga integriteten och protokollets trovärdighet. För att åstadkomma detta är det väsentligt för Europeiska unionen att spela en stark och utpräglat aktiv ledarroll. I det perspektivet skall jag sammanfatta EU:s huvudmål vad avser COP-6 som följer.
Först av allt måste vi se till att industriländerna vidtar åtgärder hemma. Industriländerna släpper ut merparten av växthusgaserna och har ett ansvar att visa ledarskap och ta i tu med klimatförändringarna. Resultatet av COP-6 bör säkerställa detta genom att balansera användningen av Kyotomekanismerna, såsom handel med utsläppsrätter, med åtgärder på hemmaplan - kompletterande åtgärder - och genom att ta i tu med behovet att innan 2005 visa på framgångsrika politiska åtgärder för att minska utsläppen.
För det andra måste vi se till att målen enligt Kyoto uppfylls. Industriländerna har enats om mål för utsläppsminskningen enligt Kyotoprotokollet. För att säkerställa att dessa mål uppfylls måste vi under COP-6 enas om ett stabilt ramverk med regler för Kyotomekanismerna och ett starkt och effektivt system för överensstämmelse. Detta är nödvändigt för att mekanismerna skall fungera effektivt, eftersom marknaderna endast kan fungera effektivt inom ett stabilt institutionellt ramverk.
För det tredje är Europeiska unionen, med hänsyn till att målen bör hållas meningsfulla, allvarligt oroad över att sänkorna skall inkluderas, på grund av osäkerheten av vetenskapligt och annat slag och de risker som är förknippade med sänkorna. Unionen är även oroad över den eventuellt ökande andelen sänkor eftersom detta påverkar behovet av att industriländerna vidtar åtgärder för att minska sina utsläpp. Om inte denna oro stillas kan vi inte gå med på att inkludera ytterligare skogsbruk och andra markanvändningsaktiviteter än skogsplantering, avskogning och återplantering med skog. Sänkorna bör inte inkluderas i mekanismen för en ren utveckling - eftersom det är en mekanism som bör användas för att skänka länder social och ekonomisk utveckling.
För det fjärde måste vi ta i tu med behoven hos utvecklingsländerna och övergångsekonomierna genom att främja kapacitetsutbyggnad, teknisk överföring och stöd till anpassning.
I det avseendet förtjänar behoven hos de minst utvecklande länderna särskild uppmärksamhet. Vi bör gå vidare med dessa frågor under COP-6 och accepterar att mekanismen för en ren utveckling skall grunda sig på säker och miljövänlig teknik som kan hjälpa dessa länder att utvecklas på ett sätt som minskar föroreningarna.
Jag välkomnar att ledamöter från Europaparlamentet deltar i gemenskapens delegation till COP-6. Ett slutgiltigt beslut om antalet parlamentsledamöter som skall närvara vid COP-6 väntas fattas den 31 oktober. Kommissionen har föreslagit att Europaparlamentet skall företrädas av åtta ledamöter. Med beaktande av de institutionella reglerna för sådant deltagande, får dessa ledamöter närvara vid plenarsammanträden, och jag kan försäkra er att min personal och jag kommer att göra vårt yttersta för att regelbundet informera alla ledamöter som närvarar under COP-6 om de förhandlingar som inte är öppna för observatörer. Jag kan också lova att organisera ett ordentligt informationsmöte innan COP-6 inleds, kanske mellan den 7 och 11 november, om det är möjligt - vi skall försöka ordna det på bästa möjliga sätt.
Låt mig även kommentera frågan om ratificering utan Förenta staterna. Europeiska unionen är mycket angelägen om att protokollet skall ratificeras och träda i kraft senast under år 2002. Vid varje tillfälle uppmanar vi de övriga parterna, i synnerhet USA och Ryssland, att också de börja förbereda sig för ratificeringen. Även om protokollet rent teoretiskt kan träda i kraft utan att det ratificeras av USA, skulle det helt klart vara det näst bästa alternativet om inte världens största utsläppare av växthusgaser omfattades av systemet. Det är också högst troligt att detta skulle få betydande konsekvenser för EU:s konkurrenskraft.
Det gläder mig att konstatera att kommissionen får parlamentets och rådets stöd i ansträngningarna att bygga upp ett effektivt europeiskt klimatförändringsprogram. I yttrandet från Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om detta program betonas att EU:s klimatförändringsstrategi skall prioritera politiska insatser och åtgärder. Det är viktigt att denna strategi får stöd från alla aktörer och det är skälet till att kommissionen inom ramen för klimatförändringsprogrammet har inlett denna process som inbegriper ett stort antal aktörer.
Rådet (miljö) antog nyligen slutsatser om politiska insatser och åtgärder för att begränsa utsläppen av växthusgaser och bekräftade de val som gjorts inom ramen för det europeiska klimatförändringsprogrammet.
Samtidigt pekar de på några särskilda prioriteringar inom området för transport, energieffektivitet och industrisektorer som bör utvecklas, med beaktande av dessa åtgärders miljöpåverkan och kostnadseffektivitet. Dessa förslag kommer noggrant att beaktas under det pågående arbetet med det europeiska klimatförändringsprogrammet. Som ni vet är programmet i full gång och de sex befintliga arbetsgrupperna - flexibla mekanismer, energiförsörjning, energikonsumtion, transport, industri och forskning har varit operativa sedan i juni. Redan från start har det europeiska klimatförändringsprogrammet varit en utmanande integrationsövning som förenat kommissionens enheter, industri, icke-statliga organisationer och nationella experter. Det första intrycket är klart positivt efter de fyra första månaderna. En konstruktiv attityd har växt fram i de olika grupperna.
En rapport om programmets framskridande kommer att ligga till grund för min muntliga presentation vid det särskilda klimatrådet den 7 november. Trots den korta tid man har haft till förfogande föreslås i programmet redan en första lista över tänkbara åtgärder inom alla berörda sektorer. Främjande av kraftvärme och förnybara energikällor, att uppmuntra övergång till bränslen med låg kolhalt, att stödja energieffektivitet i byggnader, medvetandehöjande åtgärder inom transportsektorn, förbättringar av lätta fordon, åtgärder för att kontrollera läckage och återvinning av fluorgas hör till de preliminära förslag som är ett resultat av det europeiska klimatförändringsprogrammet.
Efter programmets rådfrågningsfas kring nästa sommar, kommer klimatförändringsprogrammet att ha givit stimulans till och påskyndat befintliga förslag. Men det kommer samtidigt att ha främjat nya idéer. Därför är detta klimatförändringsprogram ett unikt tillfälle att sammanställa alla komponenter som ingår i en ambitiös klimatförändringsstrategi för EU och kommissionen kommer att följa upp genom att färdigställa de mest lovande förslagen.
Vad beträffar grönboken om handeln med utsläppsrätter vill jag tacka ledamöterna för att de har gjort en så självständig genomgång av den. Kommissionen är angelägen om att få höra synpunkterna från aktörerna och givetvis från Europaparlamentet. Olika uppfattningar om detaljerna är att förvänta när man stiftar bekantskap med ett nytt miljöpolitiskt instrument, och jag välkomnar varmt den stödjande och konstruktiva attityd som parlamentet har intagit.
Handel med utsläppsrätter är ett nytt begrepp och det råder på vissa håll förståelig misstänksamhet. Jag hoppas att grönboken i någon mån har bidragit till att bryta ner den misstänksamheten.
Handel med utsläppsrätter inom Europeiska unionen är en annan politisk åtgärd som skulle kunna löpa parallellt med andra politiska åtgärder som har inrättats eller som utvecklas av kommissionen inom ramen för klimatförändringsprogrammet. Kommissionen lägger nu alla sina ägg i en korg. Att kraftigt minska utsläppen kommer att kräva en hel rad politiska insatser och åtgärder. I syfte att föra diskussionerna inom Europeiska unionen vidare skissade kommissionen på en vision av hur handeln med utsläppsrätter skulle fungera. Det var absolut inte någon färdig skiss. Även om det kan kännas som om grönboken väger över mot vissa alternativ, är kommissionens motiv i första hand att förhålla sig öppen till detta nya instrument och förorda en försiktig, varsam och stegvis utveckling för handeln med utsläppsrätter inom EU. Det var denna varsamhet som hindrade kommissionen från att redan från början förutse att alla växthusgaser och övriga sektorer, inklusive transport- och hushållssektorerna, skall omfattas av handeln med utsläppsrätter.
Till sist kan ett program som visar sig fungera utvidgas, men först måste systemet visa vad det går för. Jag tror inte att handeln med utsläppsrätter gynnar kärnkraften mer än någon av de andra klimatförändringsåtgärder som övervägs inom ramen för det europeiska klimatförändringsprogrammet. Det är inte planerat att kärnkraft skall omfattas av ett program för handel med utsläppsrätter. Argumenten för att komma igång före 2005 är lika starka som någonsin, så att gemenskapen kan dra fördel av lärdomar och praktisk handling. Medlemsstaterna har faktiskt redan kommit igång och vi bör hela tiden ha gemenskapens gemensamma intresse för ögonen. Dessutom är det min avsikt - och det berörde jag redan i oktober - att låta länderna i Central- och Östeuropa delta i varje form av framtida system för handel med utsläppsrätter.
Till sist avspeglar de svar som hittills har inkommit på grönboken - cirka 50 till antalet - det höga intresset för detta instrument. Uppfattningarna om vad som bör göras härnäst varierar och kommissionen kommer inom de närmaste månaderna att besluta hur den skall gå vidare, sedan svaren har analyserats mer ingående och vi har fått veta resultatet av COP- 6. Oavsett vilka åtgärder gemenskapen vidtar i fråga om handeln med utsläppsrätter har det hela tiden varit kommissionens önskan och är så fortfarande att dessa skall vara helt förenliga med Kyotoprotokollets system för handel med utsläppsrätter när det träder i kraft. Som ni vet beräknas EU-systemet träda i kraft 2005 medan den internationella handeln enligt Kyotoprotokollet inte kommer att träda i kraft förrän senare.
Avslutningsvis kan jag uttrycka mitt allmänna stöd för era resolutioner och jag vill återigen tacka er och uttrycka min uppskattning över de konstruktiva ansträngningar som parlamentet har gjort för att öka medvetenheten om klimatförändringarna och för parlamentets stöd till kommissionen vad avser genomförandet.
(Applåder)

Fiori
Fru kommissionär! Ni tillåter säkert att jag mitt i ett så verkligt fint betänkande som Da Silvas och det scenario ni just har beskrivit för oss, som är viktigt och fullt av möjligheter, ett ögonblick uppehåller mig vid en sak som börjar bli dramatisk: de översvämningar som den senaste veckan drabbade stora delar av vårt Europa, främst Norditalien men sedan också Frankrike och Spanien. Vi håller på att vänja oss vid ett språk som på ett dramatiskt sätt kännetecknar vår tid, verb som stiga över sina bräddar, flöda över och översvämma börjar nästan bli normala inslag i ordförrådet. Vi tror att detta är en dramatisk konsekvens av de klimatförändringar som det sociala och ekonomiska samhället måste opponera sig emot.
Också klimatexperterna säger att just metreologin i våra regioner håller på att ändras. De exceptionella regnen under de senaste dagarna jämnade ut klimatet förra året, då torkan dominerade. De säger också att tendensen till torka kommer att visa sig och förvärras även under kommande år och turas om med skyfall och därpå följande översvämningar i ett intimt samband. Då är det dags, nu då våra döda tyvärr har begravts, journalisterna har lämnat de förstörda områdena och floden, i detta fall Po - jag bor vid Po - håller på att återta sin normala fåra, att fälla upp paraplyt som vi säger i Italien, inte för att framstå som den sorgliga Cassandra utan för att än en gång utvärdera behoven och åtgärderna.
Visst har varnings- och larminsatserna gjort stora framsteg under dessa år och gjort det möjligt att begränsa katastrofernas omfattning, men det kan inte betraktas som det viktigaste, även om man erkänner att det är relevant och viktigt. Det fordras en försvarspolitik, just för att göra som klimatexperterna säger. Det fordras politiska och territoriella beslut för att skydda marken, även när solen skiner.
Därför skall jag betona några tankar. Den första gäller människans byggnadsverksamhet som inte får glömmas: den måste underkastas en allt strängare tillämpning av projektmål, regler och kontroll och framför allt måste man så mycket som möjligt fokusera på människans jordbruksarbete. Vid Pos senaste översvämning fungerade jordbruksmarken som avrinningsväg till skydd för de urbana områdena. Jordbruket dämde upp högvattnet och stod ut med det för att bespara tätorterna. Man måste alltså åter bekräfta att jordbrukaren är miljöns väktare som sätts åt sidan, glöms bort och undervärderas de dagar när solen strålar. Både jordbruks- och miljöpolitiken och den urbanistiska och territoriella politiken har svårt att finna en lämplig plats för dessa funktioner. Vi måste hitta lämpliga samordningsformer i Europa.

Hulthén
Herr talman! Det är tre viktiga dokument som vi har att diskutera idag och som berör en av de absolut största utmaningarna vi står inför, det vill säga klimatförändringarna.
För en nordbo från ett område där temperaturen vid denna årstid sällan når över 7 grader, och där regnet står som spön i backen, ser kanske tanken på ett uppvärmt klimat vid första anblicken tilltalande ut. Så enkelt är det inte. Klimatförändringarna vi står inför innebär knappast något positivt för någon av oss. Istället är scenariot precis som det har beskrivits alldeles nyligen, fyllt av stormar, regn och översvämningar. Till det skall läggas förändringar i flora och fauna. Livet blir sig inte riktigt likt och knappast heller behagligt.
De tre dokument om klimatförändringar som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har behandlat kan betraktas som dokument som representerar olika tidsperioder. Resolutionen om Haagkonferensen är den som ligger närmast i tiden. Däri presenterar vi i miljöutskottet vår, och förhoppningsvis också unionens, syn på vad vi tycker skall ske i Haag. Den har präglats av en stor enighet, vilket är en bra grund att stå på nu när Haagkonferensen börjar. Resolutionen markerar på ett tydligt sätt nödvändigheten av att Kyotoprotokollet undertecknades, och av att det är industriländerna som skall leda arbetet för att stoppa klimatförändringarna. Den betonar också mycket tydligt att de flexibla instrumenten bara skall vara ett komplement till de nationella åtgärderna. Jag är glad över att höra att det också är kommissionär Wallströms uppfattning.
Jag tycker att ordföranden i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har gett ett tydligt budskap att vi inte anser att det är tillräckligt med tre representanter från Europaparlamentet till Haagkonferensen. Jag är också glad över att Wallström säger att förslaget från kommissionen är åtta representanter. Europaparlamentet och de inom parlamentet som arbetar med miljöfrågor måste någon gång tas på allvar, och inte enbart användas som en sorts galjonsfigurer när det passar. Det är också viktigt att understryka när man talar om regelbundna möten och regelbunden information under Haagkonferensen att dessa skall vara konstruktiva. Det är viktigt att de synpunkter som parlamentarikerna har också tas tillvara, så att det inte bara blir en envägskommunikation.
Resolutionen om handeln med utsläppsrätter är ett bra dokument, men det har förbättrats ytterligare efter miljöutskottets ändringar. De kompletteringar som är de viktigaste är den tydliga markeringen, precis som i COP 6-dokumentet, att själva handeln med utsläppsrätter inte får överstiga 50 procent av åtgärderna när det gäller utsläppsreduktionerna. Det är också viktigt att det krävs mätbara mål för varje land och för varje sektor. Vidare måste det finnas rättsligt bindande åtgärder som förpliktigar medlemsstaterna att följa sina kvoter.
Det råder även en viss oro över att vissa sektorer utelämnas i grönboken, till exempel transportsektorn. Vi förutsätter att det arbetet kommer att ingå i nästa dokument, det vill säga i EU:s strategi och åtgärder för att minska utsläppen, och att transportsektorn inte glöms bort när vi diskuterar klimatförändringarna.
Budskapet är mycket tydligt: principen måste vara att alla utsläpp, oavsett ursprung, skall täckas av något styrmedel, det må vara i form av utsläppsrätter eller i form av lagstiftning, men det skall finnas konkreta begränsningar och styrmedel för varje typ av utsläpp.
Många har känt tveksamhet inför förslaget om handel med utsläppsrätter, framförallt vad det gäller de socioekonomiska konsekvenserna. Man är helt enkelt rädd för att förlora sysselsättningen. Man är rädd att företagen skall spela ut olika industrier mot varandra. Jag anser att vi har inkluderat den tveksamheten och den oron i punkt 13 i denna resolution, och hoppas att detta skall lugna åtminstone några av dem som känt oro. Jag vill understryka att det i denna punkt finns ett tydligt fel i den svenska versionen. Bara halva det ändringsförslag som publiceras i det svenska dokumentet är antaget.
Det tredje dokumentet är kanske det viktigaste på lång sikt. Det handlar om EU:s strategi och åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser. Det handlar också om det som egentligen är nödvändigt, nämligen att förändra vårt eget liv och leverne för att uppnå något. Det är ett välkommet dokument. Det hade varit ännu mer välkommet om det varit mer konkret och tydligt, men vi hoppas att det skall bli tydligare med de ändringar som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har antagit.

Caveri
Herr talman, fru kommissionär! Jag gläder mig åt att diskussionen om klimatförändringarna i Europa och världen har gett oss ett tillfälle att påminna om den verkliga cyklon som har drabbat en stor del av Europa. Tyska meteorologer kallar den Joséphine, denna cyklon som obarmhärtigt har drabbat nordvästra Italien och framför allt min region, Val d'Aosta. På tre, fyra dagar föll det i genomsnitt 500 till 700 mm regn på en total yta på 10 000 km2, vilket i stora drag motsvarar ett års regntillflöde. Det är därför en skräck som har drabbat Val d'Aosta, liksom andra regioner och länder. Denna smärtsamma prövning har försatt dem i ett verkligt krigstillstånd och inför en lång och kostsam lista över skador.
Så vad är Europeiska unionen till för? För att förändra vår livsstil och, framför allt, för att nå förståelse för de cykler som ändrar klimatet; för att uppbåda de EU-medel som krävs för att bemöta befolkningarnas krav och slutligen - vilket är min logik i egenskap av bergsbo - för att genomföra den intervention som verkligen är nödvändig i Europas bergsregioner. Annars riskerar dessa översvämningar tyvärr att återupprepas.

De Roo
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Vårt klimat håller redan nu på att förändras. De senaste tusen åren har det blivit en femtedels grad kalare. De senaste femtio åren har det dock blivit en och en halv grad varmare. Den uppvärmningen sker alt snabbare. En eller två grader mer är väl skönt, tänker många medborgare, men den varma Golfströmmen som ger oss ett angenämt klimat kan vända vilket ögonblick som helst. Då får vi i Europa samma klimat som i Kanada. Under vintern flera veckor med 20 till 30 minusgrader.
Det behövs drastiska åtgärder för att stoppa Jordens uppvärmning. Kyotoprotokollet är för begränsat. Bara den ökade flygtrafiken under de kommande femton åren äter upp alla minskningar i Kyotoprotokollet. Kina släpper redan nu ut mer växthusgaser än vad som är hållbart. Det får vi inte blunda för.
Efter år 2020 skall utvecklingsländerna också börja bekämpa växthusgaserna. Men då på en jämlikhetsgrund. Varje medborgare har lika mycket rätt att släppa ut koldioxidutsläppen. De amerikanska medborgarna har inte rätt att släppa ut två hundra gånger så mycket som människorna i Östafrika. Den internationella handeln med koldioxidutsläppen -certifikat skall inledas från år 2008 på grundval av equity. Det är endast på den grunden som länder som Kina och Indien kommer vara med.
Om vi i Haag väljer den amerikanska linjen med grandfathering kommer den vägen att blockeras. Energieffektivitet och förnybar energi är den rätta vägen framåt, både i norr och i söder. Inte 25 cm höga buskar som den australiska regeringen föreslår. Inte heller andra icke verifierbara skogsprojekt.
Inte heller skall kärnkraften stödjas med Clean Development Mechanism-bidrag. Det vore perverst i ett ögonblick då Amerika och Europa endast stänger kärnkraftverk. Lyckligtvis står våra ministrar och kommissionen på rätt sida. Å min grupps vägnar tillönskar jag dem ståndaktighet.
En snabb ratificering av Kyotoprotokollet är rätt väg att gå. Vi får inte göra oss beroende av den amerikanska senaten. Efter ratificeringen får koldioxidutsläppen ett pris. Nu är det fortfarande gratis för de stora industrierna och elproducenterna i Europa, vilka tillsammans står för 45 procent av koldioxidutsläppen.
Grönboken om handel med utsläppsrätter i Europa är ett utmärkt initiativ. Europa måste satsa allt för att uppnå 8 procentmålet. Jag vill uppmana Europeiska kommissionen att ta fram extra förslag om hur utsläppen i transportsektorn skall kunna minskas. Endast om vi själva klarar 8 procentmålet är vi trovärdiga. Endast då är det möjligt att göra några genombrott i världsklimatet.

Sjöstedt
Herr talman! Som vi alla vet är klimatfrågorna vår tids kanske mest svårlösta miljöproblem. Det beror ju inte på att vi inte vet vilka förändringar som krävs, utan på att de nödvändiga förändringarna har så stora återverkningar på hela vår transport- och energipolitik och egentligen på hela vårt sätt att konsumera. Vi står inför helt grundläggande samhällsförändringar för att minska utsläppen av växthusgaser.
Det är de mest utvecklade länderna, de länder som har högst ekonomisk standard och som släpper ut mest växthusgaser per person, som har det största ansvaret att gå före vad gäller utsläppsminskningarna. Inför Haagkonferensen framstår det därför som helt avgörande att få med sig USA på en överenskommelse som både leder till verkliga framsteg och till att Kyotoprotokollet kan ratificeras.
En ansvarsfull politik från de mest utvecklade ländernas sida måste bygga på att de kan minska sina egna utsläpp. Om det skall finnas plats för handel med utsläppsrätter, vilket jag är mycket tveksam till, får de bara utgöra en mindre del av den sammanlagda politiken. En sådan handel måste i så fall också vara strikt kontrollerad med tanke på social hänsyn och hänsyn till framtida utvecklingsmöjligheter i utvecklingsländerna. Detta system kan innebära mycket stora risker i framtiden när Ryssland och utvecklingsländerna inkluderas i handeln med utsläppsrätter och den blir global. Däremot finns det andra typer av flexibla mekanismer som med fördel kan användas på global nivå.
Handel med utsläppsrätter och sänkor kan inte ersätta de verkliga förändringar som krävs; detsamma gäller naturligtvis kärnkraften. Istället behöver vi en kraftfull politik för lägre energiförbrukning, förnybar energi, alternativa bränslen och fungerande miljöskatter på transporter. Det är framförallt de enskilda medlemsländernas ansvar att genomföra dessa åtgärder. På skatteområdet är en gemensam minimiskatt önskvärd. Om det inte är möjligt att komma överens om en skatt på växthusgaser inom EU, bör de länder som är beredda att gå före gemensamt införa en sådan skatt ändå.
Vad det gäller Moreira Da Silvas betänkanden så håller vi med om innehållet i flesta punkterna, men vi är mer skeptiska till handeln med utsläppsrätter. Ett sådant system kan vara ett intressant experiment på EU-nivå, men det kan inte ersätta andra åtgärder.

Muscardini
Herr talman! Under de senaste åren har vi varit med om en exponentiell ökning av katastrofer på vårt territorium: naturkatastrofer som i många fall har raserat hela regioner och länder, naturkatastrofer som dock inte bara beror på klimatförändringar, som även de för övrigt är en följd av människans verksamhet, utan också på att människan har gjort förändringar på territoriet. Förvaltningar, styrande och medborgare har gjort förändringar utan att lyckas förbättra, bevara och trygga.
I Italien i år hade vi först tragedin i Kalabrien och sedan den nuvarande enorma tragedin med mer än tjugofem döda och mer än 45 000 hemlösa i norr. Särskilt drabbade är Aostadalen, Piemonte och många delar av Poslätten och Lombardiet. Förra året förstörde tragedin i Frankrike hundraåriga skogar med skador för hela mänskligheten som är omöjliga att uppskatta.
Herr talman! För fem år sedan var det en annan översvämning i Italien. Även då förstördes hus, broar, vägar, fabriker, affärer och hela byar. På den tiden begärde jag, som ledamot av Europaparlamentet för Nationella alliansen, av kommissionen att den omedelbart skulle ta fram en åtgärd för att identifiera de områden som riskerade att översvämmas och en hydrogeologisk kartläggning över Europeiska unionens regioner. Det har gått fem år, vi pratar om en ny översvämning och det finns ingen hydrogeologisk karta. Europa har inte gjort någonting, inte ens påtryckningar på nationalstaterna att förändra och förbättra situationen på de enskilda nationernas territorier.
Nu föreslår vi samma kartläggning igen, med förhoppningen att inte om fem år än en gång stå här och räkna döda och förebrå oss att vi inte har gjort vår plikt: en kartläggning av riskområdena i Europeiska unionen, ett direktiv vari man fastställer säkerhetsbestämmelser för byggnation vid floder och forsar för att fastställa operativa kriterier för trädskötseln och för att hindra att jordtag och tippning kan förekomma i riskområdena, med sanktioner för dem som ger tillstånd till och genomför sådant. Vi måste övertyga oss om att förebyggande av risker med ändrad markanvändning är det bästa skyddet för miljön. Själva utvecklingen, också landsbygdens utveckling, måste vara förenlig med miljön, det vill säga med människan.

Gobbo
Herr talman, ledamöter! Sedan något tiotal år orsakar klimatförändringarna i Europa katastrofer som ännu inte har studerats och utvärderats ordentligt. Poslätten, som är ett av Europas mest framstående områden geopolitiskt och kulturellt sett, har drabbats av en dramatisk översvämning med ett mycket betungande utfall i människoliv och materiella skador. Den italienska regeringen har avsatt helt löjeväckande summor med tanke på omfattningen av denna katastrof - den var för övrigt förutsedd - i ett strategiskt produktionsområde för Italien och för Europa. Därmed beter den sig på ett otillräckligt och oansvarigt sätt, ineffektivt, gentemot dessa mycket aktiva invånare, precis som den tidigare har gjort gentemot de jordbävningsdrabbade i Umbrien och offren för översvämningen i Syditalien.
Hittills har ingen större insats för att förebygga katastrofer och ordna de hydrogeologiska förhållandena gjorts. Måtte Europa ställa upp som garant, ingripa mot den italienska regeringen, så att företagen - som för övrigt måste undantas från all skattskyldighet - och medborgarna som med hjälp av en aktiv och exemplarisk frivilligrörelse genast kavlade upp ärmarna för att återskapa normala förhållanden omedelbart tillerkänns full skadeersättning.

Liese
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag vill börja med att tacka föredraganden Jorge Moreira da Silva för hans utmärkta arbete och för hans betänkande! Klimatskyddet är ingen udda fråga för miljöfanatiker, utan en av de största utmaningarna i vår tid. De förskräckliga stormarna och översvämningarna som har hemsökt Europa och världen de senaste månaderna borde ha fått oss att vakna. Nästan alla forskare påstår att stormarna och översvämningarna kommer att öka drastiskt om vi inte minskar växthusgaserna rejält. Av den anledningen kräver klimatskyddet också ekonomiskt förnuft. Därför retar det mig att det inför denna utmaning i debatterna om klimatskydd talas alldeles för mycket om vad man inte vill och inte om vad man verkligen vill. Det saknas alternativ, det saknas en konstruktiv debatt.
Många säger att de under inga omständigheter vill ha kärnkraft. Andra säger att de under inga omständigheter vill ha beskattningsåtgärder. Jag anser dock att varje möjlighet att minska växthusgaserna måste utnyttjas. Det retar mig också att det i diskussionerna med medlemsstaterna om den nationella miljöskatten framförs kritik, som visserligen är berättigad, mot dessa nationella instrument, men att det är alldeles för få positiva förslag som läggs fram. Det är skälet till att jag som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har lagt fram ett förslag med krav på en europeisk klimatskatt som gäller alla växthusgaser och är intäktsneutral. Vi har chansen att rätta till de fel som har gjorts på nationell nivå och göra en positiv markering för Europa.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater företräder också den uppfattningen att kärnkraften åtminstone de närmaste årtiondena är oumbärlig för att minska utsläppen av växthusgaser. Den avveckling av kärnkraften som planeras och genomförs i vissa medlemsstater är en helt felaktig signal, för kärnkraftsverken producerar betydligt mindre växthusgaser än fossila bränslen. Innan man avvecklar måste man tala om hur man anser att växthusgaserna skall minskas.

Lange
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att tacka föredraganden som jag anser på ett utmärkt sätt har lyckats ena de olika intressena här i parlamentet och hitta en ståndpunkt. Fru kommissionär, jag har följt klimatdebatten här i parlamentet sedan 1995. Det jag har upplevt sedan 1995 är egentligen att parlamentet har gjort vissa eftergifter och alltid mot den taktiska bakgrunden att vi vill att det land som släpper ut mest koldioxid skall vara med på skeppet från Kyoto. Därför har vi satsat på det och sagt att vi godtar en handel med utsläppsrätter. Vi är i princip för en sådan och har även gjort fler andra eftergifter. Till slut är ribban enligt mig så pass låg att jag måste säga att jag inte kan sänka den mer. Ytterligare eftergifter är inte möjliga. Därför anser jag att vi i de kommande förhandlingarna verkligen måste koncentrera oss på att vi, om inte USA lyckas, inleder ett ratificeringsförfarande, där vi ingår avtal med de andra länderna, att en ratificering utan USA är möjlig, så att det slutligen sker en utveckling av läget.
Vi kan inte göra eftergifter ända ner till noll utan att vara säkra på att de också kommer att godkännas på konferensen. Fru kommissionär, jag har naturligtvis lyssnat på ert tal om klimatförändringsprogrammet ECCP. Det var ett vackert tal om allt man skulle kunna göra och om hur bra det vore. Sådana vackra tal har jag de senaste åren hört både en och två gånger.
Jag skulle mycket hellre kämpa tillsammans med er för högst konkreta åtgärder, till exempel användningen av förnybara energikällor. Det föreligger även ett förslag om detta, och där undrar jag vilket slags politik kommissionen driver när generaldirektorat för konkurrens omintetgör, kanske till och med ödelägger, förslaget om främjande av förnybara energikällor med hjälp av medel från ramarna för miljöstöd.
Jag vill slåss tillsammans med er för en standard för lågenergihus. Jag vill kämpa tillsammans med er för skatteramar för stöd till lågförbrukande bilar. Låt oss alltså sluta upp med de vackra talen och bege oss ut i verkligheten, så att de vackra talen också kan bli verklighet!

Davies
Herr talman! Det gläder mig att höra att kommissionären driver på för att åtta parlamentsledamöter skall närvara under COP-6, men jag vill understryka att vi vill spela en konstruktiv roll i utformandet av EU:s strategi. Vi vill inte marginaliseras som de ledamöter som närvarade vid Världshälsoorganisationens konferens nyligen.
Vi ser att vi arbetar gemensamt i en rad europeiska institutioner som kämpar för att förbättra situationen och se till att Kyotoprotokollet ratificeras. Jämför bara vår gemensamma överenskommelse med vad vi helt nyligen upplevde vid den där videokonferensen med ledamöterna i USA:s kongress - uppriktigt sagt en mycket nedslående erfarenhet. Ordföranden för " the Health Science Committee" (utskottet för hälsa och vetenskap) sade i klartext att detta ur amerikansk synvinkel var en ekonomisk fråga, och inte en miljöfråga. Det visar verkligen tydligt på skillnaderna i angreppssätt mellan USA:s och parlamentets företrädare. Det gjordes inget erkännande av behovet av uppoffringar eller av behovet att acceptera att vi som släpper ut mest växthusgaser på båda sidor om Atlanten har ett historiskt ansvar.
Trots alla våra ädla avsikter verkar det ändå som om vi i Europeiska unionen långt ifrån att minska koldioxidutsläppen i slutet av detta årtionde, istället kommer att öka dem. Utsikterna för COP-6 ser därför dystra ut, men utsikterna att vi skall uppfylla ens de mål vi uppställt enligt Kyoto ser inte heller särskilt bra ut. Saken blir inte bättre av att regeringar tvärs över Europeiska unionen böjer sig för krav på sänkta dieselpriser. Om vi menar allvar med miljön måste vi stå emot de kraven. Vi får inte sänka skatten på diesel.
Jag säger " ja" till handel med utsläppsrätter - låt oss komma igång med den. Låt oss också skynda på med de åtgärder vi i varje medlemsstat måste vidta för att minska utsläppen i trafiken, öka energieffektiviteten, främja förnybara energikällor och kraftvärme. Den sorgliga sanningen är att vi hur som helst inte kommer att lyckas förhindra klimatförändringarna, men om vi inte börjar vidta åtgärder nu kommer problemen bara att förvärras.

Turmes
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Somliga försöker föra upp kärnkraftsfrågan på dagordningen igen. Jag tror att de europeiska miljöministrarna hittills har intagit den mycket kloka ståndpunkten att utesluta flexibla mekanismer från listan. Kärnkraften är dyrare än andra alternativ, till exempel alternativet "" energieffektivitet" , och varje dollar som investeras i kärnkraft går förlorad för andra investeringar som är mycket mer lönsamma.
Kärnkraften uppfyller inte helt befolkningarnas behov: de vill bo i uppvärmda, hus, eller avkylda, beroende på vilken klimatzon de bor i. Kärnkraften bidrar inte med någon lösning, lösningarna finns i stället i samgenerering med biomassa eller gas. Kärnkraften är fortfarande farlig. Det visade olyckan i Tokai-mura, och 50 år efter det att kärnkraften började användas för civila ändamål finns det ännu ingen avfallslösning. Man har redan investerat miljarder i forskning, och det görs inga framsteg.
Å andra sidan tror jag att man verkligen borde se intresset i energieffektivitet. Man kan i mycket större utsträckning hjälpa kineserna, indierna, Indonesien och pakistanerna genom att ge dem resurser att köpa energisnåla kylskåp, eftersom det kommer att finnas 800 miljoner kylskåp under de kommande tio åren. Det är sådant som kommer att avgöra koldioxidutsläppen i utvecklingsländerna, i mycket högre grad än de tre, fyra eller fem reaktorer som man skulle kunna sälja till dem.

González Álvarez
Herr talman! Föredraganden hävdar mycket riktigt att klimatförändringarna är ett av våra allvarligaste miljöproblem.
Trots att det har gått tre år sedan Kyotokonferensen och åtagandet om en minskning med 8 procent av växthusgaser i förhållande till 1990 års nivå, påminner Europeiska miljöbyrån oss om att om vi inte vidtar mycket konkreta politiska åtgärder, kommer inte denna minskning att bli verklighet, utan precis tvärtom: då kommer utsläppen av växthusgaser att öka med 6 procent. Vi måste tänka på att utsläppen från transporterna kanske är de som ökar snabbast och de kan under år 2010 komma ända upp till en nivå av 39 procent.
Jag delar viljan med föredraganden att de konkreta åtgärderna och den konkreta politiken prioriteras framför handeln med utsläppsrätter, vilka bör vara ett komplement till åtgärderna och politiken.
Jag delar absolut inte den tro och entusiasm som Liese hyser för kärnkraften. Jag anser, liksom föregående talare, att kärnkraften har problem som inte är lösta och jag lugnas av att kommissionären säger att man inte studerar detta i förslagen, kärnkraften kommer inte att stärkas.
Hur som helst anser vi att Europeiska unionens prioritering måste vara en konkret politik med konkreta åtgärder och att fastställa ett europeiskt program för klimatförändringarna som också innehåller konkreta mål, men vi är oroliga för att detta inte är den filosofi som kommer att drivas under mötet i Haag.
Jag avslutar, herr talman, med att påminna om, liksom mina kolleger, att vi anser att översvämningarna i Spanien och Italien, liksom andra katastrofer som kallas naturkatastrofer, är ett uttryck för klimatförändringarna.

Ayuso González
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! För det första vill jag ansluta mig till de gratulationer som föredraganden har fått för dessa två utmärkta betänkanden. När det gäller det första betänkandet vill jag bara nämna de översvämningar och offer vi har haft i östra Spanien på grund av klimatförändringarna, eftersom båda dessa har nämnts av tidigare talare.
När det gäller det andra betänkandet anser jag att handeln med utsläppsrätter skall användas som ett instrument för att underlätta uppfyllandet av Kyotoprotokollets skyldigheter. Man kan ha olika inställningar till denna flexibla mekanism: man kan vara avvaktande, positiv eller negativ. Jag anser att vi ur såväl ett ekonomiskt som miljömässigt perspektiv bör ha en positiv inställning. Bland skälen för detta finns det realistiska övervägandet att detta gör det möjligt att uppnå kortsiktiga miljömål genom att man fastställer konkreta mål om minskade utsläpp, liksom tidsplaner för att uppfylla dem. Det är också ett tillfälle för att stimulera forskning och utveckling av ny teknik för kontroll av föroreningarna, tvärtemot de som anser att denna mekanism är ett sätt att föreviga de stora förorenande företagens intressen.
Om detta instrument tillämpas korrekt blir det allt dyrare att förorena, och marknaden kommer att se till att slå ut de produkter som framställs på mest förorenande sätt. Genom att utsläppen blir föremål för handel kommer man också att få bättre kontroll över dem och dessutom blir de dokumenterade. Detta kommer att främja utvecklingen av verksamhet med mindre miljöpåverkan.
Det är nödvändigt att utveckla denna mekanism på ett öppet sätt och som en odelbar del av alla åtgärder som medlemsstaterna måste vidta inom den europeiska strategin för att bekämpa klimatförändringen. Därför måste medlemsstaterna göra stora ansträngningar för att informera allmänheten, så att den från början på ett bra sätt inser vilka mål vi strävar efter med denna mekanism och vilka fördelar den har, hela tiden som en del av, och som komplement till, andra åtgärder. Därigenom kommer det inte att uppstå några missförstånd.

Corbey
Herr talman, fru kommissionär! En stor del av världens befolkning behöver inom kort stövlar. Främst i tredje världen måste fötterna skyddas mot det stigande vattnet. Även i Italien blev dock nyligen de dramatiska effekterna synliga. Det exakta förhållandet mellan koldioxidutsläpp och jordens uppvärmning är ännu inte helt tydligt men det får inte vara ett skäl till att nu inte vidta genomgripande åtgärder. Begreppet " förebyggande" är mycket lämpligt här.
Experter berättar för oss att vi måste minska de nuvarande koldioxidutsläppen med 60 procent för att stoppa klimatförändringen. Vi jobbar nu på en minskning med 8 procent. Redan det är en riktigt svår uppgift. Vi satsar på hållbarare energi och mer effektivitet. Det är rätt. Våra föresatser är dock inte nya. Ändå måste vi konstatera att vårt beroende av fossila bränslen knappast minskat sedan sjuttiotalet. Därför måste vi sätta in alla instrument vi har och utnyttja dem så mycket som möjligt. Det betyder ett helhjärtat ja till handeln med utsläppsrätter men den måste naturligtvis vara mycket bra genomtänkt.
Vi måste fortfarande hitta lösningar på viktiga ekonomiska och politiska problem. Handel i utsläppsrätter kan leda till en ny form av kolonialism. Rika länder har det lättare att köpa minskningar i utvecklingsländer och på det sättet blir de enkelt av med sina skyldigheter. På det sättet bromsas den tekniska förnyelsen.
Framgången med handel i utsläppsrätter kommer alltså att bero på priset. Ett för lågt pris gör uppköpandet mycket lockande. Framgången kommer också att bero på stödet underifrån. Handel med utsläppsrätter måste vara rättvis och måste vara ett level playing field i de berörda sektorerna. Marknaden måste engageras för att främja hållbar tillväxt och en rättvis fördelning. För det ändamålet behövs tydliga politiska val. Klimatkonferensen i Haag är en chans att vidta världsomspännande åtgärder, en chans som vi inte får låta gå förlorad. Vi får inte gömma oss bakom Förenta staternas ovilja. Det behövs ett bra samarbete mellan rika och fattiga länder för att uppnå klimatmålsättningarna. Vi måste ställa upp rättvisa utgångspunkter. Lika utsläppsrätter för alla världsmedborgare är inte bara rättvist utan även effektivt. Det är ett sätt för att få med utvecklingsländerna och att främja tekniska insatser.
Konferensen i Haag måste också resultera i en dagordning för framtiden. I den måste lika utsläppsrätter för alla världsmedborgare absolut ingå. Slutligen vill jag tacka föredraganden för hans arbete och jag tillönskar kommissionen mycket framgång.

Isler Béguin
Herr talman! Till följd av våra konsumtionsvanor har klimatet börjat förändras. Kollegerna har påmint om katastroferna som avlöst varandra - de är varningssignaler som kräver ett konkret och politiskt ingripande. Vi kan välkomna den klarsynta och kyliga förteckning som upprättas i betänkandet av vår kollega Moreira Da Silva, en förteckning över mycket viktiga frågor och förhoppningar, men också över de uppgivna känslor och besvikelser som har genomfarit alliansen som kämpar för minskade utsläpp av växthusgaser.
Vi vet att den viktigaste etappen kommer att äga rum i Haag, i november. Vi får se om de parter som ingick åtagandena i Kyoto tar sitt ansvar, och uppfyller de krav som väntar oss när det gäller ytterst viktiga frågor för vår jord, vilka sätter oss alla i samma båt och inte besparar någon.
Många förutspår dock ett fiasko, ja till och med ett rabatterat avtal, vilket skulle innebära dödsstöten för Kyotoprotokollet. Vi vägrar att tro på den hypotesen. Europeiska unionens delegation måste förbli beslutsam: den måste visa sig vara den ledare delegationen var i Kyoto, föregå med gott exempel och inte under några omständigheter ge efter för svepskälens lockelser. Mandatet är tydligt och kraven hårda. Det är nödvändigt att ratificera Kyotoprotokollet, lika nödvändigt som det är att vidta inhemska åtgärder som verkligen bidrar till kampen mot utsläpp av växthusgaser.
Bara inte rådet faller i de utlagda fällorna. Unionen måste vägra att låta kärnenergi omfattas, även om det kommer att uppstå starka påtryckningar för mekanismer för en ren utveckling. Kärnkraften är varken en hållbar eller ren energi.
Det skulle vara lika oacceptabelt att låta kolkällor vara en del av de flexibla åtgärderna. Det skulle vara särskilt skamlöst och bedrägligt att låta medborgarna tro att det räcker med att plantera träd för att rentvå sig från de åtaganden som ingicks i Kyoto. Med 80 procent av elektriciteten från kärnkraft och omfattande skogsarealer kommer exempelvis Frankrike inte att uppfylla de åtaganden som landet ingick i Kyoto, vilka ändå är blygsamma: 0 procent. Det betyder att man verkligen måste agera på andra områden. Europeiska unionen har inte rätt att fly undan sina åtaganden.

Korhola
Herr talman! De båda betänkandena av Moreira da Silva som nu behandlas är viktiga då gemenskapen förbereder sig för mötet mellan avtalsparterna i Kyotofördraget inkommande månad. De har som mål att EU skall spela en ledande roll i den internationella kampen för att bromsa klimatförändringarna. Jag är säker på Moreira da Silvas arbete har främjat denna målsättning.
Enligt Europeiska miljöcentralens uppskattningar förväntas utsläppen av växthusgaser inom EU öka med 6 procent mellan åren 1990 och 2010. Centralen visar även i sina beräkningar att trafiken klart står för den största utsläppsökningen. Speciellt stadstrafiken innehar en central ställning i när det gäller minskandet av koldioxidutsläppen i trafiken. Därför uppmanar utskottet kommissionen att i sin nya grönbok ge förslag på hur man kunde förändra trafikkulturen i tätorterna för att utsläppen av växthusgaser skall kunna minskas permanent, samt anser det nödvändigt att man ökar stödet till kollektivtrafiken. Utskottet kritiserar kommissionen för att man i EU:s strategi om att minska utsläppen av växthusgaser låter politiken och åtgärderna komma i andra hand. Detta är inte godtagbart om EU verkligen skall inta en ledande ställning i uppbromsandet av klimatförändringarna. EU:s egen insats är nödvändig speciellt därför att man ännu inte kan vara säker på utgången av den sjätte konferensen mellan avtalsparterna.
Herr talman! Nu vill jag uttrycka mig mycket enkelt. Jag tycker det verkar som om vi politiker ännu inte har förstått situationens allvar när det gäller klimatförändringarna. Som politiker har vi vant oss vid att kompromissa i nästan allt och lärt oss att världen har den formen, formen av en kompromiss. Men nu har vi en kontrahent som vi inte kan förhandla med. Naturen är en krass realitet, den underordnar sig inte något avtalspartnerskap, den bara finns. Detta är så enkelt att jag nästan skäms att säga det, men jag tror att den värsta förvirringen i vårt tänkesätt finns just här.

Vattimo
Herr talman! Naturligtvis instämmer jag i väldigt mycket av det som utförligt har sagts i dag, men jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på en mycket konkret fråga, nämligen de översvämningar som inträffade i nordvästra Italien, Spanien och Frankrike i förra veckan. Jag är en av dem som undertecknade en kompromissresolution, som vi i morgon skall rösta om, i vilken vi begär att kommissionen skall ta medel för nödsituationer ur sin budget för att komplettera de nationella myndigheternas insatser i de områden som drabbades av denna översvämning. Dessutom yrkar vi att den med tillämpning av artikel 87.2 i gemenskapsfördraget omedelbart beviljar ett ekonomiskt stöd av lämplig omfattning till de skadade sektorerna och rent allmänt tar hänsyn till det faktum att stora delar av de skadade områdena uppfyller förutsättningarna för att utnyttja gemenskapens strukturfonder, vilka kan ge ett viktigt bidrag till återuppbyggnad och framför allt förebyggande åtgärder.
I denna specifika fråga är det viktigt att unionen inte begränsar sig till att ingripa med extraordinära åtgärder när katastroferna redan har skett, som redan har sagts. Jag understryker framför allt punkterna 6, 7 och 8 i kompromissresolutionen: EU måste uppmana medlemsstaterna att förbättra sin lagstiftning på miljöområdet, om fuskbyggen, avskogning, utveckling av bergsområden och allmänt sett om främjandet av ett jordbruk som inte bara syftar till produktion utan också till att försvara och vårda territoriet.
Det är klart att så omfattande åtgärder inte kan utvecklas på ett effektivt sätt enbart på nationell nivå, framför allt beroende på de stora resurser som fordras men också på själva karaktären hos naturfenomenen i fråga. Klimatförändringar och skador till följd av till exempel koldioxidutsläpp överskrider gränserna med råge.
Kära kollegor, genom att anta den resolution vi föreslår kräver vi inte bara brådskande insatser som kan bidra till att avhjälpa skadorna, utan en mer långsiktig politik som gör Europa till en allt säkrare miljö som dess medborgare kan leva i.

Evans, Jillian
Herr talman! Kommissionen och andra har förutspått att de flesta medlemsstater inte kommer att uppnå sina mål att minska utsläppen av växthusgaser i linje med åtagandena i Kyotoprotokollet, så det är av största vikt att effektiva åtgärder genomförs nu.
Att inte lyckas uppnå målen är inte något alternativ. Enligt en beräkning har 10 000 människor under de sista två åren dödats på grund av av klimatförändringarnas inverkan, merparten av dessa i utvecklingsländerna. Vi behöver slå in på en radikalt ny väg. Vi kan och måste anta effektiva och innovativa lösningar för att minska utsläppen av växthusgaser och samtidigt slå vakt om vårt samhälle och våra jobb.
Wales, som är den valkrets jag företräder, är i hög grad beroende av tillverkningsindustri och tung industri. Eftersom Storbritannien inför en klimatförändringsskatt i april nästa år beställde jag en studie över skattens effekter för industrin i min egen valkrets. Av resultatet framgår att skatten inte bara skulle kunna hjälpa Storbritannien att uppfylla sitt utsläppsmål, utan faktiskt stimulera en mindre ökning av sysselsättningen. Flera ekonomer har analyserat effekterna av detta på Europanivå och kommit till liknande slutsatser om att detta har, eller kan ha, en positiv effekt på sysselsättningen.
Debatten har gått vidare och vi måste se på utsläppsminskningen som en utmaning och en möjlighet, och inte som ett hot. Jag hoppas att parlamentets krav, som anges i de betänkanden som har förelagts oss, får effekt och att regeringarna närmar sig Haagkonferensen på ett positivt sätt, så att vi inom en nära framtid får se Kyotoprotokollet ratificeras.

Inglewood
Herr talman! Jag måste börja med att gratulera Moreira Da Silva till hans betänkanden och omedelbart avge en intresseförklaring. Jag äger en del skog i Förenade kungariket, vilket ur ekonomisk synpunkt är ganska hopplöst med hänsyn till det rådande ekonomiska läget. Likväl renar mina träd, och många andras träd, koldioxidutsläppen från några av landets mest lönsamma företag.
Ingen skogsägare får ett öre direkt från denna viktiga sociala funktion och som jag ser det måste utbetalningar för miljötillstånd och handeln med dessa leta sig hela vägen fram till de som faktiskt odlar och förvaltar träden och inte beslagtas av fonder och annat på vägen. Om inte skogsbruk lönar sig kommer självfallet ingen att plantera träden och om träden inte planteras kan de inte rena koldioxiden. Dessutom är det fel att den relativt fattiga industrin skall städa upp i den röra som den relativt rika industrin lämnar efter sig, gratis och utan att få något tillbaka. Detta erbjuder i sin tur trängda jordbrukare och andra på landsbygden en potentiell inkomstkälla som kan bidra till att bygga upp deras ekonomiska bas, som för närvarande som vi alla vet producerar alltför mycket livsmedel till ett alltför högt pris.
Jordbruk är en industri som ger avsättning i många olika former och offentliga medel kan komma att krävas för att få fram alla de offentliga produkter som industrin kan och bör tillverka. Om man tänker på potentialen hos biomassa och andra grödor för energiframställning och väteproduktion, och tar de summor som går till produktionsstöd för oönskade livsmedel och jämför dem med stödet till denna alternativa produktion och till tekniken för att tillvarata den, talar skillnaden för sig själv. Det finns mycket som talar för att utjämna skillnaden mellan dessa siffror, eftersom jordbrukets och landsbygdens problem bara kan förvärras om inte nya och hållbara former av jordbruksproduktion kan hittas.
Detta är lika mycket en fråga om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken som en miljöpolitisk fråga och det är bara genom att närma dessa båda områden som väsentliga framsteg kan göras.

Berenguer Fuster
Herr talman! Som några talare redan har påpekat, i ett tragiskt sammanfallande med denna debatt - och jag vill gratulera föredraganden Moreira Da Silva till hans betänkande -, så har naturen påmint oss om vilka konsekvenser klimatförändringarna medför. I norra Italien och även i det område jag bor - den spanska Medelhavskusten - har naturen återigen brutit ut och orsakat förluster av människoliv, materiella förluster, på bondgårdar, i fabrikerna etc.
På vår kust, den spanska Medelhavskusten, är detta ett resultat av ett fenomen som kallas kalluftsutbrott, vilket uppstår i uppvärmningen av Medelhavsvattnet och leder till att vattenånga stiger och när den möter stratosfärens kalla lager, uppstår dessa skyfall. Det är sant att dessa brukar inträffa under höstmånaderna, men det är också sant att de tidigare inträffade vart 15:e eller vart 20:e år, medan de nu inträffar praktiskt taget varje år och åtminstone vart tredje eller vart fjärde med tragiska konsekvenser.
Är detta en följd av växthuseffekten och klimatförändringarna eller inte? Även om experterna inte kan garantera det med alla vetenskapliga bevis, anser jag att detta är en realitet. Det gäller alltså att sätta stopp för denna situation.
Med de åtgärder som Kyotoprotokollet innehåller, och som tas upp i det betänkande vi diskuterar i dag, kommer vi visserligen inte att uppnå resultat på kort sikt, men människan måste försöka lösa de problem som hon har förorsakat.
Till växthuseffekten kommer andra orsaker - också resultat av mänsklig girighet -, som byggen i floder och forsar, vilka förvärrar de skadliga effekterna av naturkatastroferna. Därför är jag en av undertecknarna till ett resolutionsförslag med förslag om att inte bara snabbt tillämpa åtgärderna i Kyotoprotokollet för att bekämpa klimatförändringarna, utan också en annan typ av förebyggande åtgärder, ett fortsatt och fördjupat genomförande av infrastrukturer, till exempel sådana som förebygger effekterna från skyfallen, och slutligen också stöd till alla som drabbats, eftersom dessa inte är ansvariga för de skador som på kort eller lång sikt har förorsakats genom spekulationer och mänsklig girighet.

Frassoni
Herr talman! I den gemensamma resolutionen om översvämningarna krävs en europeisk räddningstjänst och nödfinansiering. Men man bör komma ihåg att det är miljövännerna som nästan alltid är de enda på territoriet som slåss för att man inte skall bygga för nära floderna, för rensning av vattendrag, mot cementering av flodbankar och olagliga jordtäkter och som kräver insatser för skogsplantering och skydd av bergen, vilket är det enda som kan stoppa regnvattnet och förhindra ras.
Det är ingenting jag önskar mig, men jag fruktar starkt att om några dagar då översvämningen inte längre har något nyhetsvärde och de drabbade är ensamma med sina problem ingen längre kommer att vilja att hans mark fungerar som ett expansionskärl i händelse av översvämning. Det är ingenting jag önskar mig, men jag fruktar starkt att en eller annan borgmästare kommer att opponera sig och vilja att en eller annan fördämning skall byggas någon annan stans: allt detta strider mot all logik för markplanering och säkerhet.
Herr kommissionär, ledamöter! Den europeiska nivån kan visst bidra men det är på platsen, genom beslut som ibland är impopulära, som man verkligen mäter engagemanget för att dessa så katastrofala händelser inte skall upprepas.

Wijkman
Herr talman! Alla är överens om klimatfrågans allvar, och alla är överens om att EU måste ha en klok politik för att leva upp till de åtaganden vi gjorde i Kyoto. Jag tror att vi måste gå ett steg längre. Det räcker inte bara att ha en bra politik i Europa. Jag anser att EU måste ta ledningen i klimatarbetet internationellt, annars tror jag inte att klimatkonventionen kommer bli mycket mer än teori. För att inta en sådan ledande roll krävs det en offensiv energipolitik, men sanningen är den att unionen idag saknar en energipolitik värd namnet.
Jag är själv medlem i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi som har ansvaret för energifrågorna.Jag har gång på gång under de senaste månaderna kunnat konstatera hur osystematiskt energipolitiken bedrivs inom unionen. De förslag som presenteras är inte en del av en sammanhållen strategi, tvärtom presenteras de utan inbördes sammanhang. Ena månaden applåderar vi att avregleringen av elmarknaden har lett till lägre priser. Några månader senare beklagar vi att de lägre priserna har minskat incitamenten till förmån för energieffektivitet och förnybar energi. Dessa är bara några exempel. En offensiv strategi måste innehålla en förändring av våra energisystem. Samtidigt måste den också innehålla ett mer aktivt stöd till utvecklingsländerna. Det är ändå i utvecklingsländerna som den största delen av investeringarna i energiproduktion i framtiden kommer att ske.
Jag ser att kommissionen gör sitt bästa. Som jag upplever det ligger ansvaret för bristen på resultat framförallt hos medlemsländerna och hos våra regeringar och beror på deras vägran att acceptera en gemensam koldioxidskatt och vägran att acceptera behovet av en gemensam energipolitik. Jag önskar kommissionär Wallström all lycka i hennes arbete men jag vill avsluta med en fråga: Tror hon verkligen att det går att genomföra en offensiv klimatstrategi utan en gemensam energipolitik?

Patrie
Innan jag säger någonting annat vill jag gratulera Moreira da Silva till hans klarsynta och relevanta analyser, och till de utmärkta förslag som han har lagt fram i sina två betänkanden. Trots det vill jag framföra ett antal betänkligheter när det gäller att tidigarelägga inrättandet av vad som måste kallas " ett system för rätten att förorena" .
Först vill jag än en gång säga att även om man måste erkänna att systemet för handel med utsläppsrätter är en del av våra internationella avtal, som det inte finns någon anledning att ompröva, tycks kommissionen glömma bort att denna mekanism bara utgör ett av de system som fått beteckningen flexibel i Kyotoprotokollet.
Följaktligen bör man inte se den här mekanismen som ett främsta rangens redskap, utan tvärtom som ett instrument som kompletterar andra åtgärder med syftet att minska växthusgaserna. I själva verket finns det en medvetenhet om att denna mekanism inte på något sätt uppmuntrar företagen att minska sina föroreningar och ändra sina metoder. Och om man inte gör någonting annat - i synnerhet på transportområdet - kommer man med största säkerhet inte att uppnå de mål som slagits fast i Kyotoprotokollet. Det man kan kritisera kommissionens grönbok för, det är att den börjar i galen ända, dvs. att den förmår Europeiska unionen att i förväg inrätta ett system för handel av utsläppsrätter, samtidigt som Europeiska unionen inte är skyldig att göra detta på förhand, framför allt inte i förhållande till sina handelspartner.
På den här punkten tycks det finnas skäl att stödja ett av de ändringsförslag som har lagts fram av våra kolleger i GUE/NGL-gruppen. De anser det nödvändigt att senarelägga inrättandet av ett system med rätt att förorena, så länge rådet och medlemsstaterna inte har utarbetat och ratificerat en operativ handlingsplan för minskade växthusgaser, en plan som omfattar alla berörda aktörer, i synnerhet aktörerna på transportområdet och i jordbruket.
Dessutom förbigår kommissionen med tystnad de ekonomiska och sociala konsekvenserna, som systemet oundvikligen kommer att ge upphov till. Men kan man på allvar nonchalera de oacceptabla metoder som ofrånkomligen kommer att bli resultatet av de mest förorenande industriernas kapitalistiska strategier? Kan man verkligen bete sig som om man inte visste att vissa industrigrupper kommer att gå samman till priset av uppsägningar, att de kommer att köpa upp icke-förorenande eller mindre förorenande företag med det enda syftet att komma över deras rätt att förorena, för att sedan omlokalisera dessa företag eller helt enkelt lägga ned dem?
Var finns till sist våra miljömål på en sådan internationell börs för föroreningsrätter? Och vad kan man förvänta sig av detta system, som inte gör annat än öppnar en stor marknad med utsläppsrätter till fördel för länder som - t.ex. Ryssland - i dag kanske har ett visst handlingsutrymme, men inte på grund av att deras fabriker numera uppfyller gällande normer, utan helt enkelt för att deras industriproduktion har drabbats av en dramatisk nedgång? Jag anser därför, sammanfattningsvis, att vi måste kräva att ramavtalet för samarbetet mellan Ryssland och Europeiska unionen arbetas om, så att det kan inrättas...
(Talmannen avbröt talaren.)

Kauppi
Herr talman, ärade kommissionär, bästa kolleger! Fastän prioriteten i unionens klimatpolitik bör ligga på hållbar miljöpolitik måste vi ändå i våra beslut beakta även industrins internationella konkurrenskraft och en inre marknad utan störningar. Ansvaret för att Kyotoprotokollet genomdrivs såväl som förpliktelserna att fördela unionens arbetsbörda ligger på staterna. Staternas möjligheter att genomdriva åtgärder för minskandet av utsläpp är mycket varierande.
Om de landsvisa kvoterna fördelades på olika sektorer inom EU, liksom bland andra herr Blokland sade då han lade fram yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor, skulle företag med samma slags verksamhet hamna i en totalt ojämlik situation i de olika länderna. Trots att en sektor i något medlemsland hör till de bästa i världen beträffande miljöeffektivitet, vilket jag kan säga om många industribranscher i till exempel mitt hemland Finland, kan det hända att det måste stå för en striktare utsläppskvot än en ineffektivare konkurrent i ett annat land. Detta skulle oundvikligen leda till snedvridning av konkurrensen och av den anledningen bör man på gemenskapsnivå inte ställa upp kvantitativt bindande mål inom de olika ekonomiska sektorerna. Det är viktigt att främja de åtgärder som går att genomföra i praktiken och som inte äventyrar företagens konkurrenskraft.
Mitt hemland Finland och Frankrike är för närvarande de enda länder där man överväger en utbyggnad av kärnkraften. Jag förespråkar varmt en utbyggnad av kärnkraften eftersom det skulle medföra ökade konkurrensfördelar för vår energiintensiva industri såväl beträffande ekonomi som klimatpåverkande utsläpp. Därför skall man i detta betänkande inte heller ta ställning för och särskilt inte emot enskilda elproduktionsformer, utan alla olika produktionsformer skall finnas tillgängliga då man utformar nationella klimatstrategier.
Jag vill även betona frivilliga, förhandlingsbara målavtal. I många länder har de ansetts vara ett mycket effektivt sätt att främja genomdrivandet av klimatmålsättningarna. Särskilt i utvidgningsprocessen kunde frivilliga avtal utgöra en bra mekanism.

Costa, Raffaele
Herr talman, ledamöter! För att illustrera den resolution som har föreslagits av italienska parlamentsledamöter tror jag att man bör säga att vi, för andra gången på fem år, har genomlevt ett drama som orsakats av naturkrafter i samma region i vårt land, Italien. Detta har å ena sidan gjort det möjligt att skaffa sig en större medvetenhet om problemet, en medvetenhet som sammanhänger med dramatiska skeenden, men å den andra sidan också ålagt oss vissa skyldigheter som säkerligen inte bara vi, en eller flera drabbade regioner, inte bara landet utan även det internationella samfundet kommer att dela, så att en solidaritet som jag tror måste visa sig på flera nivåer kan urskiljas. Den har också, åtminstone inledningsvis, visats på moralisk, politisk, ekonomisk och normativ nivå.
Från kommissionens sida väntar vi oss inte bara att vissa regioner i vårt land förklaras som katastrofområden och inte bara att de återställs, det vill säga att kommissionen ingriper för att återställa dessa områden, självfallet tillsammans med nationalstaten, utan att den ingriper vad reglerna beträffar, för en europeisk medvetenhet, för problemet - med översvämningar och katastrofer, med den olycksdigra naturens seger över människan och det organiserade samhället - måste på något sätt åtgärdas.

Tannock
Herr talman! Även om frågan om växthuseffekten ännu inte har bevisats hundraprocentigt är den i högsta grad oroande för världen i stort och vet inte av några nationella gränser. Det handlar i hög grad om Gaia-begreppet, eller om geofysik. Som en försvarare av de fria marknaderna och det omfattande välstånd och frihet marknaderna har fört med sig för otaliga miljoner människor, välkomnar jag att marknadsmekanismerna tyglas där så är möjligt för att underlätta önskvärda miljömål, exempelvis den minskning av koldioxidutsläppen som föreslås i kommissionens grönbok och i Moreira Da Silvas betänkande, som jag varmt välkomnar och som säkert kommer att vara till hjälp för att uppnå Kyotomålen.
Jag har ingivit två ändringsförslag, ett som kräver mer forskning om andra växthusgaser såsom metan, sot, klorfluorkarboner, m.m. Jag tror att systemet för handel med utsläppskvoter kanske måste utsträckas till att omfatta dessa, då minskningen av dem på många sätt skulle vara mycket mer kostnadseffektiv och mindre skadlig för världsekonomin.
Det andra ändringsförslag jag har ingivit gäller beviljandet av anslag till nationella kvoter för plantering av skog, som fungerar som kolsänkor, vilket min kollega lord Inglewood påpekade förut. Dessa är önskvärda för att bevara landsbygdens skönhet och de är också mycket lätta att övervaka med hjälp av satellitteknik. Jag tror även att nya idéer som planktonfrösådd i havet, för att oåterkallerligt binda koldioxid2 till havsbottnen, behöver utforskas ytterligare.
Jag skulle vilja ta upp två kontroversiella ämnen i betänkandet. Det ena är införandet av en EU-omfattande skatt på kol, som jag avvisar eftersom den inkräktar på förmånsbeskattningen och eftersom jag tror att den skulle leda till att arbetstillfällen försvann till områden som inte omfattas av EU:s lagstiftning och skada våra ekonomier. Det andra är frågan om " ärvda rätter" i stället för nationella auktionsförfaranden av koldioxid kvoter. Personligen stöder jag " ärvda rätter" enligt USA:s linje, för att förhindra att den befintliga tunga energikrävande industrin bestraffas och ge en extra belöning åt de industrier som tidigare har sparat energi och därmed minskat sina elkostnader.
Slutligen stöder även jag, i likhet med min kollega Kaupi, kärnkraften som den enda långsiktiga lösningen för att minska koldioxidutsläppen.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill förstås tacka för era konstruktiva bidrag till debatten om klimatförändringar och hur vi skall bekämpa dessa. Om bara en minut tänker jag kommentera de översvämningar som har drabbat Italien och Spanien. Jag skall läsa upp ett uttalande från kommissionen; jag återkommer strax till det.
Först vill jag dock avrunda diskussionen om vad vi tänker oss skall hända i Haag om några veckor genom att säga att vi självklart måste fullfölja rollen som internationellt pådrivande. Vi kommer att tvingas vara de som tar initiativ, de som driver på och samtidigt de som bygger broar mellan inte minst utvecklingsländer och länder som USA och andra i den gruppen. Vi måste förstås tvinga de motsträviga att göra denna konferens om klimatförändringar till en framgång, och visa att vi är trovärdiga också i handling.
För att svara på en direkt fråga så tror jag inte att vi kommer att klara detta på lång sikt om vi inte har tillgång till en rad instrument och en rad politiska insatser. Då handlar det förstås om transporterna och våra transportsystem som måste rustas för framtiden, och det handlar om energipolitiken. Jag är ändå glad för att i fråga om detta ha getts ett erkännande för att kommissionen har tagit initiativ på detta område. Jag tror att vi behöver mer av ekonomiska styrinstrument. Vi måste självklart också diskutera nya områden och integreringen av miljö- och klimathänsyn i samtliga politikområden. Återigen handlar det om trovärdighet. Handel med utsläppsrätter är bara ett komplement till de åtgärder både på medlemsstatsnivå och på europanivå som vi ser till att vidta i våra grundläggande politiska system och infrastrukturer för att komma tillrätta med klimatförändringarna.
Jag tycker att det är riktigt, som också har påpekats här idag, att vi ser upp när det gäller konkurrenskraften och de socioekonomiska effekterna. Detta problem får dock inte användas som ett skäl till att inte handla, utan kan kanske till och med vändas till vår fördel, till någonting som stärker konkurrenskraften och ger oss fördelar.
Än en gång vill jag tacka föredraganden och alla som har deltagit i debatten. Naturligtvis skall vi återkomma snarast möjligt efter konferensen i Haag med en plan för hur vi skall genomföra alla dessa åtgärder. Då har vi förhoppningsvis också reglerna klara och beslutade. Jag hoppas vi skall kunna komma tillbaka därifrån och säga att det har varit en stor framgång.
De naturkatastrofer som har drabbat Europeiska unionen och dess medborgare har fått tragiska konsekvenser. De har konfronterat oss med allvarliga fysiska skador och i flera fall förluster av människoliv, nyligen i Italien och nu i Spanien. Kommissionen är ytterst medveten om hur allvarliga dessa katastrofer är. I nära samarbete med medlemsstaterna utvecklar därför kommissionen initiativ inom ramen för gemenskapens civilförsvarsåtgärder för perioden 2000-2004, för att förhindra katastrofer och utbilda allmänheten.
Den 27 september antog kommissionen därför ett förslag som grundar sig på förslag från rådet om att inrätta en gemenskapsmekanism för samordning av civilförsvarsåtgärder i katastrofsituationer. De viktigaste åtgärderna i detta beslut är följande: att identifiera och förbättra samarbetet mellan de huvudaktörer som kan ingripa i en katastrofsituation; särskilda utbildningsprogram för att främja bättre samarbete och ökad komplementaritet mellan berörda aktörer; att upprätta effektiva kommunikationssystem för att möjliggöra bättre och snabbare kommunikationer. Förslaget gör det även möjligt att vidta snabbare och mer effektiva åtgärder för offrens räkning. På forskningens område vill jag påpeka att flera projekt för närvarande håller på att ta form, som behandlar översvämningar och gemensamma åtgärder för att minska klimatrelaterade risker.
Även om strukturfonderna inte är avsedda för att hantera konsekvenserna av naturkatastrofer kan de användas till återuppbyggnadsprojekt om de stödmottagande medlemsländerna avsätter medel för sådana ändamål och om det område som drabbats av katastrofen är stödberättigat. Eventuell användning av strukturfonderna vid naturkatastrofer måste överensstämma med de krav som gäller för fonden och följande villkor måste vara uppfyllda: området i fråga måste vara berättigat till stöd enligt de territoriella målen, nämligen mål 1 och mål 2. Samfinansierade projekt måste omfatta utgifter som i normala fall berättigar till stöd från strukturfonderna. Stödberättigade återuppbyggnadsprojekt får inte utgöra den största delen av utgifterna för det berörda programmet. Åtgärderna måste vara av övergångskaraktär, och sträcka sig över högst ett till två år, och får inte löpa över hela programplaneringsperioden. Strukturfonderna får inte heller vara en ersättning för försäkringar. För att strukturfonderna skall få användas för denna typ av åtgärder måste det visas att det finns handlingsutrymme inom programmet. Det säger sig självt att de berörda medlemsstaterna bär ansvaret och att det är upp till dem att avgöra vilken typ av åtgärd de i slutändan vill se finansieras genom strukturfonderna när villkoren för en intervention har uppfyllts.
Med hänsyn till samarbetet kring åtgärder som inbegriper fysisk planering för översvämningsproblem, vet kommissionen att det i riktlinjerna för Interreg III särskilt hänvisas till möjligheten att utforma gemensamma strategier för riskhantering i områden som lätt drabbas av naturkatastrofer och utforma och genomföra integrerade strategier och åtgärder för att förebygga översvämningar i transnationella flodområden. Kommissionen förväntar sig även att åtgärder för att förebygga översvämningar skall ingå som en del av en transnationell strategi enligt Interreg III för områden där översvämningar utgör en särskild risk. Kommissionen kommer för sin del att fortsätta att snabbt och konstruktivt beakta denna typ av förfrågningar.
Låt mig bara avsluta med att betona stödet till offren. Europaparlamentet kräver regelbundet att kommissionen skall ingripa till förmån för offren för dessa katastrofer. Kommissionen måste svara att det inte längre finns någon budgetpost som möjliggör sådana åtgärder. I september tillkännagav Nielsen med anledning av en resolution om skogsbränder som hade antagits av kammaren att kommissionen övervägde om den skulle föreslå en rättslig grund för en budgetpost som skulle göra det möjligt för kommissionen att ge katastrofhjälp inom unionen. Kommissionen har emellertid inte slutgiltigt tagit ställning till om den skall föreslå en rättslig grund för åtgärder inom detta område.
Hur som helst måste vi i våra överläggningar beakta tidigare erfarenheter, vilket tycks innebära att det finns två möjliga handlingslinjer. Den första är en budgetpost där anslagen beviljas till hälften automatiskt, med belopp som i bästa fall endast har symboliskt värde. Det andra alternativet är att kommissionen föreslår en rättslig grund, men det innebär att betydande summor binds upp under rubrik 3 i de finansiella beräkningarna. Kommissionen skulle även behöva beakta de resursmässiga konsekvenserna av att förvalta nya verksamheter inom detta område.

Talmannen
Tack för ert bidrag till den här debatten.
Som avslutning på den här debatten har jag mottagit ett resolutionsförslag om klimatförändring i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen samt sex resolutionsförslag om översvämningarna i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Davies
Herr talman! Sägs det ingenting i arbetsordningen om att ledamöter måste vara närvarande för att höra svaren på frågor de har ställt till kommissionären under debattens lopp? Det är verkligen en grov oartighet gentemot kommissionen att uppföra sig på detta sätt. Är inte detta något som bör tas upp av talmanskonferensen?

Talmannen
Nej, herr Davies, det kan inte regleras i en arbetsordning. Det här var en fråga om parlamentsledamöters uppfattning om sitt ämbete. Jag är i alla fall glad att ni fortfarande är här, men det hade gärna fått vara fler ledamöter. Det håller jag fullständigt med er om.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.40 och återupptogs kl. 21.00.)

Endokrinstörande ämnen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0197/2000) av Lund för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om gemenskapens strategi för endokrinstörande ämnen - en grupp ämnen som misstänks störa hormonsystemen hos människor och djur.

Lund
. (DA) Fru talman! vi har i dag en betydande kunskap om hormonstörande ämnen. Det har funnits många misstankar, men många orsakssamband har klarlagts om hur de hormonstörande ämnena kan påverka människor och djur. Vi vet att de kan ge en sämre fortplantningsförmåga. Vi vet att det kan bli missbildningar av könsorganen, både hos djur och människor, och att de kan framkalla svåra sjukdomar, inklusive testikelcancer och bröstcancer. Men samtidigt finns fortfarande en stor osäkerhet om de övergripande effekterna av de många hormonstörande ämnena. I praktiken är alltså situationen oöverskådlig, även för de kommande generationerna.
Det är enligt min mening ett ganska skrämmande perspektiv. Hittills har inställningen varit att ämnenas farlighet först skall erkännas och att man ingriper först när skadan har skett. Denna situation är naturligtvis ohållbar. Därför är det bra att kommissionen har lagt fram ett meddelande om en EG-strategi för hormonstörande ämnen. Jag tycker dock att kommissionens strategi är litet för avvaktande. Den kunde gott ha varit litet mer ambitiös. Jag tycker det saknas en del mer offensiva och effektiva initiativ på kort sikt. Och det är detta jag försöker att få rätsida på i betänkandet.
Det viktigaste är framför allt att förteckningen över ämnen som är eller misstänks vara hormonstörande färdigställs, och att detta sker mycket snabbt. I betänkandet har jag föreslagit att det skall ske före årets slut. Det är också viktigt att man de nödvändiga medel som ser till att förteckningen kommer att omfatta alla relevanta ämnen, troligen ca 560 stycken. Samtidigt är det nödvändigt att de farligaste ämnena på denna lista identifieras, så att man omedelbart kan ta initiativ till ingrepp mot de farligaste ämnena. Det kan handla om olika åtgärder: Förbud, stegvisa borttaganden under ett antal år och andra begränsningar för användandet. Denna förteckning över de farligaste ämnena bör kunna fastställas före mitten av år 2001. I detta sammanhang tror jag att det är viktigt att slå fast att det måste ske utan att vi inväntar ytterligare undersökningsresultat. Vi skall alltså göra detta genom att tillämpa försiktighetsprincipen på ett offensivt sätt, och i detta sammanhang tycker jag också att det är viktigt att vi uppmärksammar de särskilt sårbara grupperna. Jag tänker då närmast på gravida kvinnor, spädbarn och vissa grupper av arbetstagare som löper särskilt stor risk att påverkas av dessa ämnen.
Jag anser också att det måste göras en stor insats för att upprätta en effektiv övervakning i medlemsstaterna och i EU-regi. Det måste ställas krav på att industrin skall rapportera vilka kemiska ämnen som säljs på marknaden, hur stora mängder av dessa som används och deras förväntade effekter. Vi känner också alla till att det skall avsättas mer resurser till forskning om både räckvidd och konsekvenser, och även till forskning om undersökningsmetoder och forskning om blandningseffekter och synergieffekter. Vi känner till att dessa ämnen, när de blandas, kan ge otrevliga effekter. Jag tycker också i detta sammanhang att en särskild forskning om riskerna är viktig, och att vi i övrigt bör se till att forskningen är oberoende, dvs. att vi inte grundar våra politiska initiativ på tillverkarnas egen forskning.
Vad gäller forskningen, vet vi också att det är viktigt med ett internationellt samarbete, inklusive det med Förenta staterna och Japan. Som ett led i en framtida forskning om de kemiska ämnena, tror jag att det är bra om det fastställs en särskild ram, några särskilda kapitel för de hormonstörande ämnena. Det skall vara en lagstiftningsmässig ram som bygger på försiktighetsprincipen och på principen om omvänd bevisföring. Samtidigt bör man ange en tidsplan för undersökning av redan befintliga ämnen. När jag betonar en lagstiftningsmässig ram, är det också för att säga att jag tror att bestämmelserna skall vara bindande. All erfarenhet av frivilliga avtal på detta område är dålig.
Jag vill tacka de olika gruppernas föredraganden och kommissionen för det samarbete vi haft i samband med utarbetandet av betänkande. Rörande ändringsförslagen vill jag bara påpeka att mitt eget är en språklig förbättring av punkt 15 i betänkandet, och att jag inte kan rekommendera att vi röstar för Grossetêtes tre ändringsförslag. Jag tror att förslagen i hög grad fått inspiration från den kemiska industrin som jag själv kontaktats av. Avsikten är helt klart att man vill hindra att det sker ingrepp här och nu, och jag tror att det är viktigt att understryka att de råd vi får från de vetenskapsetiska kommittéerna är just råd, och att de inte blir faktisk lagstiftning. Det är vi i kommissionen, rådet och parlamentet som skall fastställa de lagstiftningsmässiga ramarna och inte de vetenskapliga kommittéerna. De verkar som rådgivare på samma sätt som vi tar emot råd från andra håll.

Ahern
Fru talman! Jag vill tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande och jag hoppas att vi kan arbeta utan dröjsmål med denna viktiga fråga. Jag håller med föredraganden om att det är skrämmande, i synnerhet effekterna för kommande generationer och effekterna på ofödda barn. Under de senaste årtiondena har bevisen växt sig allt starkare om de hormonliknande effekter från ett antal industriella kemikalier som har uppträtt i miljön. Dessa ämnen har benämnts endokrinstörande ämnen. Endokrina störningar utgör inte i sig en skada, utan en mekanism som kan ha cancerogena, reproduktiva, utvecklingsmässiga eller beteenderelaterade effekter. Vissa av dessa effekter kan spåras med befintliga testmetoder, även om det kanske inte framgår tydligt huruvida avvikelsen orsakats av endokrina störningar.
EU:s vetenskapliga kommitté för toxicitet, ekotoxicitet och miljö har konstaterat att det beträffande djurlivet föreligger ett potentiellt globalt problem. I yttrandet från den vetenskapliga kommittén om hälsoeffekter på djurliv och människor - med betoning på djurliv - uppges även att hälsoeffekterna på människor måste undersökas eftersom sambandet mellan endokrinstörande kemikalier och människors hälsoproblem behöver kontrolleras. Vetenskapsmän misstänker i allmänhet vissa organiska klorföreningar som PCB.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har därför dragit vissa slutsatser, i synnerhet att alla de mer än 560 ämnen som misstänks utgöra endokrinstörande ämnen måste undersökas fullständigt. Vi måste undersöka dessa ämnen inom det sjätte ramprogrammet för forskning. Vi måste inrikta oss på både män och kvinnor. Vi hänvisar till den tekniska termen " östrogen" såväl som till " androgen" , så detta är inte bara ett mansrelaterat problem.

Grossetête
Fru talman, fru kommissionär! När det gäller endokrinstörande ämnen har vi i dag många tvivel, många frågor och ingen som helst visshet. Dessa ämnen kan faktiskt ge upphov till orimliga skador på fortplantningsfunktionen, oavsett om det rör sig om människor, djur eller växter. Vi känner inte till vilken exponeringsnivå som bör utgöra en gräns eller hur lång exponeringstid som medför risker. Ämnena i sig har inte varit föremål för en bedömning. Redan här har vi många frågor.
Att i dag lägga tonvikt på forskningen innebär att man förser sig med medel för att ge ett svar på alla dessa frågor. Punkterna 3, 6 och 7 går för övrigt i den riktningen. Det är nödvändigt att förbättra samarbetet med amerikanska och japanska forskningsmyndigheter. Vi bör stödja ett gemenskapens forskningsprogram som gör det möjligt att samla in ett maximalt antal uppgifter och vetenskapliga belägg, och i budgeten för år 2001 bör vi föreskriva åtagandebemyndiganden som ligger i nivå med våra ambitioner för det sjätte ramprogrammet för forskning. Det är endast genom denna forskning som man kan ta itu med de specifika risker som hänger samman med dessa störande ämnen, när det gäller framtida lagstiftningsramar för kemikalier.
Föredraganden - som har gjort ett mycket bra arbete - nämner att försiktighetsprincipen bör utgöra grunden för insatser på det här området. Men vi måste också i det här avseendet ge prov på intellektuell ärlighet. Försiktighetsprincipen ger inte bara anledning att lagstifta: man kan också vidta positiva åtgärder och icke-rättsliga insatser. Mitt ändringsförslag syftar till att återinföra den realiteten.
Jag önskar dessutom att man skall beakta yttrandet från den vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö, vilket avgavs den 5 september. Sakkunskapen i denna vetenskapliga kommitté är erkänd och det vore lämpligt att beakta dess yttrande innan det fattas något beslut om lagstiftning. Jag tror att det är viktigt att vi stöder oss på expertutlåtanden. Försiktighetsprincipen innebär också att vi skall grunda våra beslut på den bästa vetenskapliga kunskap som finns tillgänglig.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater motsätter sig även - jag uttalar mig alltid i denna riktning, men jag måste upprepa detta - vi motsätter oss även begäran om att bevisbördan redan i dag skall bli den omvända. Eftersom vi inte har någon som helst visshet är det alldeles för tidigt att röra om i det ansvarssystem som är tillämpligt på det här området. När det gäller farliga ämnen krävs det ett föregående godkännande innan produkten i fråga släpps ut på marknaden. Detta förfarande verkar redan i sig utgöra ett skydd.
Parlamentet måste sända - och på den punkten är jag överens med föredraganden - ett realistiskt och ansvarsfullt budskap till allmänheten, konsumenterna, kommissionen och även till näringslivet. Tvivlen är påtagliga, och det finns en oro. Vi måste komma med en korrekt lösning.

Davies
Herr talman! Jag företräder den nordvästra delen av England, som med städerna Manchester och Liverpool bildar vad jag antar är ett av de mest tätbefolkade områdena i Europeiska unionen. Vi har ett särskilt problem med plattfisk från havet - flundror i River Merseys flodmynning för att vara exakt - som uppvisar extremt könsblandade drag och vi vet inte vad som är orsaken. Vi har gott om kemiska fabriker runt flodmynningen och misstankarna har riktats mot dem, men vetenskapsmännen studerar även de rengöringsmedel som används både för industriella ändamål och i våra egna hem. De studerar östrogen - i synnerhet syntetiskt östrogen - som kanske används i p-piller som tas av hundratals eller tusentals kvinnor i regionen. De tittar även på det naturliga östrogen som produceras av miljontals kvinnor. Det kan vara en kombination av dessa faktorer - och det är svårigheten. Vi känner inte svaren och vi har mer än 500 kemikalier att välja på.
Jag är tveksam till användningen av försiktighetsprincipen och givetvis till missbruk av försiktighetsprincipen - det ligger i dess natur att vi aldrig vet när det är lämpligt att använda den eller ej. Vi måste mycket noga beakta de långsiktiga effekterna av att släppa ut tusentals kemikalier i den naturliga miljön, men det är svårt att exakt identifiera vilka kemikalier man skall inrikta sig på. Uppgifter om minskad spermamängd, ökande bröstcancer, isbjörnshonor som utvecklar penisar eller vad det nu är, ger upphov till en mycket påtaglig rädsla och vi måste vara beredda att förbjuda vissa ämnen enbart på grund av misstankar, även innan vi har säkra vetenskapliga bevis.
Jag stöder både kommissionens och föredragandens förslag. Vi kan dock vara säkra på att vi har åtskilliga diskussioner framför oss när vi börjar peka ut kemikalier som skall förbjudas.

De Roo
Fru talman, fru kommissionär, kolleger! Jag skulle vilja gratulera Torben Lund till ett utmärkt betänkande som min partigrupp kan ställa sig bakom till 100 procent. Endokrinstörande ämnen är ett relativt nytt begrepp. I mitt eget språkområde har det blivit vedertaget först sedan ett eller två år tillbaka. Jag vet att det på danska kallas för östrogenämnen och att det där talats om dessa i nästan tio år. På engelska heter det " endocrine disruptors" och åtminstone i den vetenskapliga litteraturen förs det en stor diskussion om dessa. På tyska till exempel finns det dock ingen vedertagen term ännu. Det visar att det här är ett nytt problem men därför inte mindre allvarligt sådant.
Vi kan helt instämma i tidsfristen fram till år 2001. Jag är rädd för att Europeiska kommissionen under påtryckningar från den kemiska industrin vill vänta för länge med att vidta lagstiftningsåtgärder.
Hälften av de 560 ämnen som misstänks vara endokrinstörande är bekämpningsmedel. Det har kommissionen svarat på mina frågor i utskottet för miljö. Det borde vi börja med. I varje fall borde de inte placeras längst ner på listan.
Spelar endokrinstörande egenskaper just nu en roll vid godkännandet av bekämpningsmedel? Tyvärr inte. I de så kallade enhetliga principerna finns de inte upptagna. Det borde dock vara. Det tycker jag borde ordnas senast vid revideringen av direktivet om bekämpningsmedel år 2003. Jag hoppas att kommissionären kan ge svar på det här.

Sandbæk
Fru talman! Jag vill gärna tacka Torben Lund för det utmärkta betänkande som han har utarbetat, och som förtjänar att få hela parlamentets fulla stöd. Effekterna av utsläpp av konstgjorda kemikalier i miljön är tydliga. Det finns många exempel på att djur och växter har tagit skada när det rör fortplantnings- och utvecklingsförmågan. Ett av de hemskaste exemplen på detta är förändringar av könsorganen som iakttagits hos björnar i Antarktis. Detta exempel visar att skadeverkningarna av olika hormonstörande ämnen är ett globalt problem som t.o.m. drabbat de mest isolerade delarna av världen. De forskningsresultat som den danske professorn Skakkebæk har lagt fram om den markanta försämringen av spermiekvaliteten hos män, bör också vara en källa till djup oro. Vi har faktiskt kommit till den punkt då unga män bör låta testa sin spermiekvalitet, för att se om de bör börja med att försöka skaffa barn innan de egentligen hade tänkt sig det, för att vara någorlunda säkra på att få barn.
Försiktighetsprincipen bör därför, som Torben Lund så riktigt sade, sättas överst på dagordningen. Det är nu det finns skäl att tillämpa en långt mer offensiv användning av denna princip. Med hänvisning till försiktighetsprincipen kan vi införa åtgärder mot förhastade beslut, i syfte att undvika möjliga oreparabla skador på människor, djur och växter. Det är dags att omvandla de vackra orden till handling när det gäller skydd av miljö och hälsa, och tillämpa principen på ett område som vi ännu vet mycket litet om. Det är det enda svar man kan ge en otrygg allmänhet. Man kan inte vara för snabb när det gäller att följa föredragandens rekommendationer om att framtida ramlagstiftning om kemiska ämnen skall grundas både på försiktighetsprincipen och omvänd bevisföring.

Arvidsson
Fru talman! Det är nu vår uppgift i egenskap av politiker att fatta beslut inom ett mycket svårt hälsoområde. Detta säger jag trots att mitt ordinarie yrke ligger inom det internmedicinska området.
Verkningsmekanismerna för endokrinstörande ämnen är inte alltid kända. Den individuella variationen är mycket stor. Dessutom varierar känsligheten från en period till en annan under den mänskliga livscykeln. Vi kan därför inte följa sedvanlig rutin och fastställa gränsvärden för lämplig maximal exposition, då sådana gränsvärden inte går att fastställa när det gäller endokrinstörande ämnen. Vi måste, i egenskap av politiker, ta problemen med endokrinstörande ämnen på största allvar.
Jag anser att kommissionens strategidokument på området är mycket bra. Vi behöver större kunskap, forskning måste prioriteras, riskbedömning måste påskyndas och möjliga ersättningsämnen måste identifieras. Vi behöver utlåtanden från den vetenskapliga kommittén. Allmänheten bör få saklig information. Vi behöver samråd med medlemsländer, med industrin och med skilda organisationer. För att nå därhän är det rimligt att kommissionen arbetar utifrån en prioriteringslista.
Vad beträffar förslaget till betänkande från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har jag en viktig invändning. Jag delar nämligen inte uppfattningen att frivilliga överenskommelser i allmänhet ej är en framkomlig väg. Jag anser tvärtom att frivilliga överenskommelser kan vara en snabbare väg än att gå lagstiftningvägen. Överenskommelser som tidsbegränsade stopp, begränsningar i marknadsutsläpp, infasning av enskilda riskfria produkter är ofta att föredra när förhållandena ej är klarlagda, men då flexibilitet och snabba åtgärder är värdefulla.
Slutligen vill jag understryka att lagstiftningsåtgärderna alltid måste föregås av en allsidig vetenskaplig bedömning och rekommendation från vetenskapliga kommittén. Dessa bedömningar och rekommendationer skall beaktas av oss som beslutsfattare. Det är ett politiskt anständighetskrav.

Stihler
Jag tror att alla som har lyssnat till den här debatten som aldrig har hört talas om endokrinstörande ämnen kan förlåtas för att de trott att endokrinstörande ämnen snarare handlade om någon science fiction-artad skräckberättelse än om deras egen folkhälsa. Ändå är sanningen den att detta ur folkhälso- och djurhälsosynpunkt är en kritisk fråga.
För närvarande lyckas inte gemenskapens kemikalielagstiftning hantera den risk som de endokrinstörande ämnena utgör. Det är oroande att människokroppen innehåller mer än 100 kemikalier som inte fanns där för 50 år sedan. Många av kvinnors hälsoproblem har satts i samband med exponering för endokrinstörande ämnen. Det finns även - som andra kolleger han nämnt i kväll - ett möjligt samband mellan sådana ämnen och den ökande förekomsten av bröstcancer, andra cancerformer och minskad spermamängd. Den påverkan detta kan ha på både människors och djurs hälsa och fortplantning är oroande, och barn, gravida arbetstagare och andra sårbara arbetstagare är några av de mest utsatta grupperna.
Ett ytterligare problem är att det är närmast omöjligt att fastställa gränsvärden för hormonliknande ämnen. Från konsumenthåll har det föreslagits att bevisbördan skall förändras så att tillverkarna måste bevisa att det åtminstone inom rimliga gränser har säkerställts att en produkt inte är skadlig innan den släpps ut på marknaden.
Större tillgänglighet till information rekommenderas även, enligt principen om rätten att veta. Det finns ett behov av mer forskning för att sätta oss i stånd att handla snabbt, effektivt och utifrån en säker bedömning. Behovet av en europeisk strategi är akut. Därför är detta betänkande så viktigt. Mer information, ökad medvetenhet hos allmänheten och framför allt mer forskning är vad som krävs.
Jag tackar föredraganden för detta betänkande och rekommenderar att parlamentet godkänner det.

Wallström
. (EN) Först vill jag uttrycka min uppskattning av parlamentets gensvar på kommissionens meddelande om en gemenskapsstrategi för endokrinstörande ämnen och av föredraganden Lunds arbete.
Det finns knappast någon konferens om kemikalier som inte berör frågan om endokrinstörande ämnen. Ett av skälen härtill är den avsevärda potentiella skada som dessa ämnen kan orsaka djur och människor, och i första hand ofödda foster och vår fortplantningsförmåga. Det är svårt att föreställa sig en mer ohållbar utveckling än en utveckling som leder till att vår förmåga att fortplanta oss försämras.
De endokrinstörande ämnena utgör ett komplicerat område där många frågor fortfarande återstår att besvara. Det finns vissa saker som vi vet. I vissa fall kan vi med tillförsikt göra förutsägelser och andra gånger konfronteras vi med avsevärd osäkerhet. Vad vi vet är att ett antal av människan framställda kemikalier som har släppts ut i miljön, och några enstaka naturliga kemikalier, har förmågan att störa djurens endokrina system, inklusive människans. Bland dessa finns resistenta kemiska föreningar som ackumuleras i miljön, däribland vissa bekämpningsmedel och industrikemikalier samt andra syntetiska produkter. Många vilda djurpopulationer har redan påverkats av dessa kemiska föreningar.
Det finns adekvat kvantitativ statistik som visar på ett orsakssamband mellan exponering för dessa ämnen och minskad fortplantningsförmåga hos djurlivet. Det finns även en del allmänna slutsatser som har dragits av forskarna, exempelvis det förhållande att kemikalierna i fråga, som Arvidsson påpekade, har helt olika inverkan på embryon, foster och perinatala organismer än de har på vuxna, och att effekterna oftare visar sig på avkomman än på en förälder som har varit utsatt för exponering.
Det råder emellertid även stor osäkerhet, eftersom arten och omfattningen av exponeringens inverkan för människor inte har fastställts ordentligt. Informationen är begränsad, i synnerhet vad avser kontaminationens koncentrationer hos embryon. Behovet av ytterligare analyser av de potentiella riskerna med sådana ämnen för att fylla kunskapsluckorna så att vi kan vidta lämpliga åtgärder är själva skälet till att jag lade fram förslaget om en gemenskapsstrategi för endokrinstörande ämnen. Alla har vi rätt att veta och skyldighet att lära. Låt mig nu komma till strategins huvudpunkter. Grunden för strategin är försiktighetsprincipen. Det gläder mig att parlamentet stöder kommissionens målsättning att med försiktighetsprincipen som grund identifiera lämpliga politiska åtgärder för att snabbt och effektivt bemöta problemet med endokrina störningar.
Denna princip och behovet av att utveckla snabba och effektiva riskhanteringsstrategier i förhållande till endokrinstörande ämnen betonades även av rådet (miljö) i dess slutsatser av den 30 mars. Samtidigt uppfattar parlamentet en brist på ambition i kommissionens strategi vad avser behovet av att minska människors exponering för endokrinstörande ämnen och skydda djurlivet.
Detta vill jag inledningsvis bemöta med ett antal synpunkter. Det finns två centrala delar i kommissionens strategi. Det ena är mer forskning och utveckling och det andra är att ta fram godkända testmetoder. När det gäller forskning och utveckling är kommissionens viktigaste instrument det femte ramprogrammet om forskning och utveckling. Jag är glad över att kunna informera er om att endokrina störningar lyftes fram som en prioriterad forskningsfråga vid den senaste översynen av de relevanta program som berör människors hälsa och miljön.
Kommissionen planerar även att gå ut med en uppmaning att lämna förslag om endokrina störningar som kommer att användas för att ytterligare förbättra forskningen om endokrina störningar. Rekommendationerna i parlamentets förslag till resolution kommer att beaktas. När det gäller utvecklingen av godkända testmetoder, kommer detta att kräva ett tidsperspektiv på två till fyra år. Godkännande av testmetoder syftar till att säkerställa att alla inblandade godkänner att testerna har utformats för att spåra rätt beståndsdelar och att testresultaten kan tolkas på ett enhetligt sätt. Utan ett sådant godkännande kommer vi hela tiden att ställas inför skilda uppfattningar om metoden, utöver den vetenskapliga osäkerheten. Av det skälet menar vi att lagstiftningsåtgärder för att minska exponeringen på ett omfattande vis, på grundval av försiktighetsprincipen, först kan övervägas när godkända testmetoder finns tillgängliga.
Godkända testmetoder är även nödvändiga för att lansera ett omfattande arbete med att hitta ersättningsämnen. Annars kan möjliga ersättningsämnen bli föremål för samma misstankar som de ämnen de ersätter. Samtidigt måste vi beakta befintliga vetenskapliga rön. Därför vidtar vi åtgärder för att på kort sikt agera utan godkända testmetoder på grundval av försiktighetsprincipen och utifrån en bedömning från fall till fall.
Parlamentet stöder kommissionens målsättning att identifiera en första grupp endokrinstörande ämnen före årets utgång och identifiera särskilda fall av konsumentanvändning och fall då ekosystemet exponeras som skall bli föremål för särskilda åtgärder utan att invänta ytterligare test. En analys av befintliga rättsliga instrument som kan användas för endokrinstörande ämnen kommer även att ingå i detta arbete. Låt mig i det sammanhanget göra två påpekanden.
För det första grundar sig kommissionens målsättning för slutet av 2000 på en process i två steg - först en förteckning som konsulter sammanställer över förslag på ämnen och därefter prioritering. Därefter följer kommissionens antagande av ett förslag till prioritering. Hittills har endast förteckningen över förslag på ämnen färdigställts. Det andra steget i detta arbete inbegriper samråd med aktörerna, där vi eftersträvar ett så brett samförstånd som möjligt i fråga om prioriterade ämnen.
Jag kan inte i nuläget lova att alla 553 ämnen som är på förslag kommer att finnas med på prioriteringslistan utan att föregripa resultatet av aktörernas diskussioner, som håller på att ta form. Vetenskapliga kommittén och även industrin har varit kritisk mot förteckningen över förslag på ämnen, BKH-rapporten. I gengäld pekar de första kommentarerna från medlemsstaterna och de icke-statliga organisationerna på att man stöder rapporten som en värdefull utgångspunkt. Vetenskapliga kommitténs kritik av vetenskapliga tillkortakommanden i rapporten kommer att behandlas i kommande skeden av prioriteringsarbetet och den fortsatta bedömningen.
Jag vill här tillägga att en del av kritiken grundar sig på det felaktiga antagandet att en grupp på 60 ämnen som anges i rapporten kommer att utgöra prioriterade ämnen. Dessa ämnen finns i själva verket upptagna på en förteckning över förslag till ämnen som omfattar 553 ämnen, som fortfarande är föremål för diskussioner om prioriteringar. Det är också viktigt att komma ihåg att den förteckning som skall upprättas måste vara dynamisk. Nya ämnen kan läggas till och ämnen som ursprungligen stod upptagna kan också tas bort om nya uppgifter kommer i dagen.
Min andra kommentar vad avser listan över prioriterade ämnen gäller resolutionsförslagets krav på ett beslut om ingripande i särskilda fall före mitten av 2001. För att kunna identifiera särskilda fall på prioriteringslistan som skall bli föremål för särskilda åtgärder kommer det att krävas en mer djupgående bedömning om konsumentanvändning och ekosystemets exponering. Dessutom kommer de vetenskapliga kommittéernas roll för att tillhandahålla oberoende vetenskapliga råd att vara avgörande i dessa särskilda fall. Det är ambitiöst att vänta sig att dessa mål skall uppnås inom sex månader. Vi kommer emellertid att anstränga oss på alla sätt för att arbeta så snabbt som möjligt.
Som ni vet avser kommissionen slutligen att lägga fram en vitbok om den övergripande kemikaliepolitiken kring årets slut. Vi arbetar för närvarande med detta och jag har sett de första utkasten. En av de grundläggande principerna för denna politik är att säkerställa en hög skyddsnivå. Självklart måste strategin för endokrina störningar överensstämma med den övergripande kemikaliepolitiken. Ett antal av de enskilda punkterna i parlamentets resolutionsförslag, såsom den ändrade bevisbördan, en ny definition av tillverkarnas ansvar, en översyn av lagstiftningen om märkning och gruppering av kemikalier för screening och testning, måste tas upp - och tas också upp - inom ramen för denna övergripande kemikaliepolitik. Parlamentets synpunkter som uttrycks i resolutionsförslaget kommer att beaktas i den vitbok som håller på att färdigställas.
När det slutligen gäller internationellt samarbete och informationsutbyte organiserar kommissionen en workshop om endokrinstörande ämnen under första halvåret 2001, sponsrad av bland annat Världshälsoorganisationen. Denna workshop kommer att sammankalla alla aktörer för att inventera framstegen och göra ytterligare rekommendationer om utvecklingen av testmetoder och teststrategier, forskning och upprättande av övervakningsprogram.
Jag vill än en gång tacka parlamentet för dess stöd i behandlingen av denna fråga och jag vill understryka kommissionens åtagande att genomföra sin strategi och i stor omfattning acceptera punkterna i parlamentets resolutionsförslag.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 10.00.

Bearbetade produkter av frukt och grönsaker
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0273/2000) av Jové Peres för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2200/96 om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker, förordning (EG) nr 2201/96 om den gemensamma organisationen av marknaden för bearbetade produkter av frukt och grönsaker och förordning (EG) nr 2202/96 om att inrätta ett system med stöd till producenter av vissa citrusfrukter.

Jové Peres
. (ES) Herr talman! Kommissionen har lagt fram ett förslag, som under förevändningen att vara en teknisk justering, döljer nya budgetrestriktioner för en sektor som redan är diskriminerad inom den gemensamma jordbrukspolitiken.
De senaste åren har utvecklingen av paritetskursen mellan euron och dollarn och andra omständigheter lett till att stöden minskat till hälften av den nivå som gällde för fyra år sedan. Kommissionens förslag innebär att stöden stabiliseras på en reducerad nivå och att stöd beviljas direkt via producentorganisationerna, genom vilket systemet med minimipriser försvinner.
Innan slutet av året skall kommissionen avge en rapport om hur den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker fungerar, eventuellt tillsammans med nya förslag till reformer. Kommissionen motiverar det förslag vi nu behandlar med brådska som grund. Nåväl, utan att ifrågasätta den brådskande karaktären i de frågor som behandlas av kommissionen, har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling identifierat nya brådskande frågor, och dessutom skiljer man sig från kommissionens förslag när det gäller kvantiteter. Bland de frågor utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling anser brådskande finns en förstärkning av producentorganisationerna.
Problemet består i att producentorganisationerna, efter reformen av den gemensamma marknadsordningen 1996 blev dess främsta instrument. För närvarande samordnas emellertid bara 40 procent av frukt- och grönsaksproduktionen av producentorganisationer. En gemensam marknadsordning som bara täcker 40 procent av produktionen förtjänar inte sitt namn. Om det alltså finns något som brådskar är det att främja samordningen av utbudet i en samordning av producenterna. Med tanke på att detta är ett undantag för den gemensamma jordbrukspolitiken, och att producenterna själva är tvingade att medfinansiera driftsfonderna, är det uppenbart att en ökad gemenskapsfinansiering är det tydligaste instrumentet för att uppnå sagda mål. Av detta skäl har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling föreslagit att procentandelen gemenskapsfinansiering ökar till vissa gemensamma åtgärder från olika producentorganisationer och under vissa förutsättningar, främst i regioner som är mest beroende av frukt- och grönsaksproduktionen, eller till producentorganisationer eller sammanslagna producentorganisationer.
Skillnaderna när det gäller kvantiteter mellan kommissionens förslag och förslaget från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vilket för övrigt antogs nästan enhälligt, handlar främst om stödets nivå och bearbetningströsklarna. De stöd som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling begär kan tyckas överdrivet höga, men vi får inte låta oss luras. Vad det gäller är att de stöd som kommissionen har föreslagit är överdrivet låga och innehåller en strävan att permanenta en konjunkturell situation, och därigenom att undergräva jordbrukarnas inkomster. Denna konjunkturella situation har uppstått på grund av utvecklingen av paritetskursen mellan euron och dollarn och speciella händelser på marknaderna. Förslaget från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling begränsar sig faktiskt till att återställa de stöd som gavs före 1996.
När det gäller stöden kan dessutom avskaffandet av minimipriset och betalning direkt via producentorganisationerna skapa problem, särskilt för länder med större frukt- och grönsaksproduktion. En rimlig stödnivå gör det möjligt att bibehålla producenternas inkomster i en särskilt problematisk situation. För att undvika absurda situationer av systematisk bestraffning, har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling beslutat föreslå att man sätter nivån efter de senaste årens produktion. Vi försöker därmed justera stöden till produktionsstrukturen och till möjligheterna för marknadsabsorption utan att löpa risken att skapa överskott.
Frågan som vissa kan ställa sig är hur vi skall finansiera ändringsförslagen. För närvarande får frukt- och grönsaksproduktionen 445 miljoner euro mindre än det tak som har satts i budgetplanen. Visst skall vi respektera budgetneutraliteten, men vi måste bli överens om dess betydelse. Enligt min åsikt består budgetneutraliteten i att hålla sig inom de fastslagna gränserna när man antar budgetplanen. Kommissionen försöker däremot minska utgifterna till under de historiskt lägsta nivåerna.
Jag anser att diskussionen huvudsakligen skall centreras kring hur vi skall uppnå de mål som har satts för den gemensamma marknadsordningen, och utifrån det fastställa budgetåtaganden. Många gånger verkar det som om man kräver mindre stränghet av institutionerna, bara de begränsar sig till att föreslå budgetbesparingar. Vårt främsta engagemang måste bestå i att förbättra effektiviteten i de instrument som vi alla har konstruerat. Utan budget finns det inget europeiskt bygge, och budgeten för frukt- och grönsakssektorn symboliserar och återspeglar många av de främsta sociala och geografiska obalanserna i den gemensamma politiken.
Jag vill avsluta med att tacka mina kolleger i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Deras förståelse och arbete har varit till stor hjälp för att komma fram till de slutliga överenskommelser som gjort det möjligt att utarbeta ett betänkande som ärligt talat inte varit lätt.

Redondo Jiménez
Fru talman, herr kommissionär! I morgon kommer parlamentet att uttala sig om förslaget till reform av sektorn för bearbetade produkter av frukt och grönsaker. Vi anser att denna reform är nödvändig, men Europeiska kommissionen går inte direkt i rätt riktning genom sitt förslag.
Målet att stimulera samordningen av utbudet bör uppfyllas genom att stärka producentorganisationerna. Förra året, som min kollega sade, salufördes endast 40 procent av produktionen via producentorganisationer. De ändringsförslag som har antagits i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och som beaktar möjligheten att man genom EUGFJ, garantisektionen, kan medfinansiera upp till 50 procent av kostnaderna för deras skapande och verksamhet under de fem första åren, svarar mot ett nytt behov, herr kommissionär, liksom att täcka det finansiella stödet från 3 till 4,5 procent, vilket utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, genom den produktion som saluförs av varje producentorganisation.
Vi nöjer oss inte med de trösklar som Europeiska kommissionen föreslår, eftersom de bör justeras efter marknadsutvecklingen. Därför stöder vi ändringsförslagen med denna inriktning, föreslagna av föredraganden och redan antagna.
Listan över produkter borde utökas med de som, av meteorologiska eller konjunkturella skäl, kan utsättas för stora prisras. Kommissionens förslag att minska maxgränsen för återtag av citrusfrukter från 10 till 5 procent är inte försvarbar och jag anser att den inte bör behållas.
När det gäller de instrument som gör det möjligt att reglera marknaden i brådskande situationer vid en kris, måste några införas som fungerar som ett skyddsnät, till exempel ett överskridande av gränserna för återtag med omkring 10 procent vid allvarliga kriser.
Det finns en brist när det gäller märkningen. Den gällande lagstiftningen i denna fråga måste förändras, så att konsumenten blir korrekt informerad och får reda på om produkten är framställd med färsk frukt eller ej. Detta är ett ständigt återkommande krav från konsumenterna.
Jag stöder de ändringsförslag som rör tomater, päron, persikor, körsbär, aprikoser och sparris, vilka är av stor regional betydelse och bör få ett schablonbidrag per hektar för att förbättra konkurrenskraften.
När det gäller torkade frukter - särskilt hasselnötter -, är fortfarande begäran om förlängning av stöden till producentorganisationerna giltig, organisationerna har tillämpat förbättringsplanerna och de specifika åtgärderna för sektorn, stöden löper ut nästa säsong men omständigheterna har inte förändrats.
Analysen av reformen borde läggas fram, så som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling så intensivt har begärt, före den 30 juni 2001, för att vi skall få veta hur sektorn har utvecklats. Denna reform innebär en ökning av budgeten men ligger inom ramen för den budgetpost som godkändes vid det europeiska toppmötet i Berlin. Kommissionen måste göra en ny redovisning eftersom taket inte har överskridits. Skillnaden mellan kommissionens förslag och Europaparlamentets är 151 euro. Budgetneutralitet, herr kommissionär, är inte att utgifterna i förslaget skall ligga under de nuvarande utgifterna, utan att de skall ligga under det som beslutades på det europeiska toppmötet i Berlin.
Jag tar tillfället i akt att gratulera föredraganden och gläds åt det lagarbete vi har genomfört. Jag tror att detta är ett av de mest genomdiskuterade förslag vi har enats om i detta parlament.

Berenguer Fuster
Fru talman! Denna debatt äger rum på grund av den reform kommissionen föreslår genom tre olika förordningar som gäller frukt och grönsaker, bearbetade produkter av frukt och grönsaker och ett system med stöd till producenter av vissa citrusfrukter. Kommissionen har agerat - vilket redan har påtalats - utan att invänta rapporten om hur förordning (EG) nr 2020/96 har fungerat, vilken kommer att finnas tillhanda, enligt kommissionen, innan slutet av året.
Det faktum att man inte inväntar detta dokument - vilket vore det naturliga - utan har inlett reformen, visar att kommissionen antingen är ganska ointresserad av sin rapport eller inte bryr sig om dess innehåll. Genom detta agerande är det oundvikligt att få känslan av att kommissionen har föresatt sig att reformera dessa förordningar till varje pris. Är reformen verkligen så brådskande? Enligt vår mening, om frågan gäller om dessa förordningar behöver reformeras så är svaret jakande, men om den däremot gäller om den reform som behövs är den som kommissionens förslag innehåller, då är svaret klart nekande, för de förbättringar av mekanismerna i sektorns verksamhet kan inte göras på bekostnad av just en av de sektorer som tar emot minst stöd i gemenskapsbudgeten.
De uppgifter som tas upp i betänkandet är uppseendeväckande, även om de är kända. Frukt- och grönsakssektorn är en betydelsefull faktor i den samlade jordbruksproduktionen med omkring 15 procent, medan det finansiella stödet är litet och dessutom minskar. Det utgjorde 1995 5,3 procent av de totala utgifterna i EUGFJ, garantisektionen, men har 1999 minskat till 3,6 procent. Till detta kan läggas två konkreta uppgifter: den ena är den betydelse denna sektor har för sysselsättningen, och den andra är de ofta förekommande ersättningarna för frukt och grönsaker i avtalen med tredje land.
Vi opponerar oss inte mot dessa avtal och har ingen kritik mot dem, för de är en akt av solidaritet med länder i tredje världen och utvecklingsländer, men det är inte logiskt att priset för solidariteten slår enbart mot en sektor som traditionellt sett har behandlats dåligt i gemenskapsbudgetarna.
Vi stöder utan någon tvekan Jové Peres betänkande. Det är ett mycket bra betänkande, för vilket vi gratulerar föredraganden, som på ett balanserat sätt har tagit upp olika intressen och avtal. Förslagen, som de som rättar till de mest orättvisa delarna i kommissionens förslag, kan få gynnsamma effekter. Detta stöd är ovillkorligt och utan förbehåll. Det är dessutom ett stöd vi ger i övertygelsen om att rådet kommer att vara mer sensibelt än kommissionen för Europaparlamentets välgrundade och rimliga förslag.

Bautista Ojeda
Fru talman, herr kommissionär! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen stöder i stort betänkandet av föredragande Jové Peres. Vi anser att kommissionens förslag är restriktivt i budgettermer, vilket skulle innebära en betydande ekonomisk nedskärning för sektorn. Vi måste komma ihåg att frukt- och grönsakssektorn är den första gemensamma marknadsordningen som finansieras av dess egna producenter, varför det är av yttersta vikt att främja producentorganisationerna och stödja en ökning av driftsfonderna.
Jag måste betona att frukt- och grönsakssektorn utgör en betydelsefull procentandel av gemenskapens totala jordbruksproduktion. Emellertid utgör den bara 4 procent av budgeten för EUGFJ, garantisektionen. Vi vill också påminna om den breda enighet som uppnåddes i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vid godkännandet av detta betänkande.
Vi måste nämna att denna produktion är mycket betydande i Medelhavsområdet och rör flera medlemsstater. Det är en sektor som skapar ett stort antal direkta och indirekta arbetsplatser, vilket betyder att det är en mycket dynamisk ekonomisk aktivitet. I allmänna ordalag är det den främsta inkomstkällan för nära två miljoner europeiska familjer.
Det är nödvändigt att betona att producentorganisationerna, som kommer att stärkas och gynnas av den ändring som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling infört, är oerhört viktiga för landsbygdens utveckling i vissa områden.
Frukt- och grönsaksproduktionen är tätt knuten till Medelhavskulturen och dess matkultur, den främsta symbolen för en balanserad och hälsosam kosthållning för våra konsumenter. Därför är det nödvändigt att producentorganisationerna bland sina prioriterade mål har främjandet av en kvalitetsproduktion.
Frukt- och grönsakssektorn har dock en osäker framtid, bland annat på grund av gemenskapens försämrade preferenser för Europa-Medelhavets frihandelsområde, vilket kan omintetgöra det genomförda arbetet. Vi måste alltså upprätthålla en konstruktiv och vaksam attityd inför framtiden.

Figueiredo
Fru talman! Med förslaget till ändring av den gemensamma marknadsordningen för frukt och grönsaker förvärras problemen med den nuvarande marknadsordningen och orättvisorna i den gemensamma jordbrukspolitiken och skapar större svårigheter för de jordbrukare som producerar frukt och grönsaker. Det är särskilt allvarligt med de åtgärder som syftar till att upphäva minimipriset som i fallet med tomater till industrin, sänkningen av gränserna för stöd till driftsfonderna från 4,5 procent till 3 procent av värdet på den produktion som saluförs av varje producentorganisation, den försiktiga sänkningen med 9,1 procent av stödbeloppen till första säsongen efter reformeringen av den gemensamma marknadsordningen, och en sänkning av den möjliga kvantiteten för återtag av citrusfrukter.
En sektor med ekonomiskt, social och strategisk betydelse som denna, framför allt i Portugal, med stor sysselsättningsskapande förmåga och stöd till landsbygdens utveckling i stora områden i de södra länderna, förtjänar en särskild uppmärksamhet, vilket kommissionen inte ger den.
Ändringsförslagen som föredraganden och vår kollega, Jové Peres har lagt fram, får vårt stöd eftersom de syftar till att korrigera kommissionens oacceptabla inställning, framför allt dess förslag mot ökade stöd till jordbrukarna, för höjda trösklar och återställda gränser för stöden till producentorganisationerna.

Martinez
Fru talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Efter den gemensamma organisationen av marknaden för vin och olivolja handlar det nu om den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker, som också den berör länderna i syd - för övrigt är det praktiskt taget bara de spanska kollegerna som har tagit ordet - samt vår vän och kollega Jové Peres utmärkta betänkande, som avser en mycket allvarlig och symbolisk fråga. Frågan är inte bara allvarlig på grund av siffrorna: som man påpekade är nära två miljoner familjer eller 500 000 arbetstillfällen berörda, utan också för att det bakom den misslyckade reformen från 1996 faktiskt finns kvinnor, män och landsbygdsregioner som Europeiska kommissionen - herr Fischler - frivilligt har fördömt.
I Frankrike, närmare bestämt i Provence, är produktionskostnaderna dubbelt så höga som försäljningspriserna för ett företag med 40 hektar äpplen. Detta innebär att ett företag med 40 000 äpplen per hektar förlorar 320 000 euro per år. Det kommer att gå under. Vems fel det är? Inte trädodlarnas: de har försökt omgruppera sig i producentorganisationer och bilda medfinansierade driftsfonder. Men för att medfinansiera krävs det intäkter, och för att få intäkter måste man sälja. Och nu är det så att de inte lyckas sälja eftersom distributionsbranschens mäktiga inköpscentraler handlar från länder utanför Europa: päron från Argentina, äpplen från Chile, Nya Zeeland och Sydafrika, och man gör sina inköp där eftersom det är billigare, eftersom arbetarna i södra Medelhavsområdet eller Stilla havsområdet inte har någon social trygghet, eftersom tullavgifterna har avskaffats och eftersom Europeiska kommissionen har drabbats av galna diplomatisjukan, dvs. den världsomspännande frihandelssjukan!
I den globala utrikespolitikens namn har Bryssel offrat våra trädodlare, våra grönsaksodlare och våra trädgårdsodlare. De har blivit en valuta i frihandelssystemet. Överenskommelsen är välkänd: frukt, grönsaker, blommor och vin på södra halvklotet, och så småningom industrin på norra halvklotet.
Så vad göra, som kamrat Lenin sade? Utan tvekan finns det anledning att anta de utmärkta lindrande ändringsförslag som lagts fram av Jové Peres, som har gjort ett anmärkningsvärt arbete, och från utskottet för jordbruk, utan svepskälet om finansiell neutralitet. För när man slänger pengar på Kosovo, Balkan, Indonesien, Asien - då finns det pengar. Men, mina kära kolleger, om vi inte sätter stopp för Europabyggets globala inriktning, då är det inte bara bönderna som gradvis kommer att försvinna, utan hela Europa som kommer att upplösas i världsmarknadens ocean.

Fiori
Fru talman, herr kommissionär! Grunden för alla strategier, innan man kullkastar det förflutna och antar nya riktlinjer för verksamheten, är att analysera vad som har gjorts. I dag tycker jag att det är ett obestridligt faktum att det sedan 1996 - då den gemensamma organisationen av marknaden för färsk och bearbetad frukt och grönsaker sågs över i sin helhet - ännu inte har gjorts någon som helst granskning av hur den gemensamma organisationen av marknaden påverkar sektorn, fastän detta hela tiden har annonserats och trots att vi är inne på det tredje tillämpningsåret: en tidsperiod av analys som kan betraktas som lämpligt underlag för vilket reforminitiativ som helst.
Det som står på spel är en hel bransch intressen, en bransch som sysselsätter nästan två miljoner människor i Medelhavsländernas centrala och sydliga delar, vilka enhälligt erkänns som några av Europeiska unionens svagaste områden. Frukt- och grönsakssektorn måste kämpa med produktionskvoter och global avreglering av marknaderna i avsaknad av en politik som granskar de biotekniska innovationerna. Det är den produktiva del som mer än någon annan känner av de internationella överenskommelserna i Marrakech, trots att den bidrar med 16 procent av värdet av Europeiska unionens jordbruksproduktion.
Om filosofin bakom den nya gemensamma organisationen av marknaden är att främja ett system med producentföreningar som ett alternativt redskap och integration med det europeiska ekonomiska systemet med storskalig distribution, bör denna politik backas upp av erforderliga ekonomiska resurser för att genomföra de operativa programmen, så att en reell finansieringskvot som motsvarar åtminstone 4,5 procent av den torgförda produktionen kan säkerställas, i stället för de 3 procent som kommissionen har föreslagit. För att kunna fortsätta att arbeta begär producenterna att lagtexter antas som stöder och inte hindrar frukt- och grönsakssektorns utveckling.

Garot
Fru talman, herr kommissionär! Den gemensamma marknaden för frukt och grönsaker reformerades 1997, och efter tre års tillämpning har vi ett blandat facit.
Reformen grundas på en förstärkning av producenternas ekonomiska makt, en utveckling av kollektiva projekt samt kontraktsanställning med offentliga myndigheter inom ramen för medfinansierade driftsfonder, men visade sig till sist vara bristfällig och nedslående med avseende på resultat. Den har inte fört framtiden med sig, vilket man hoppades på i början, eftersom anslutningsgraden i producentorganisationerna fortfarande är - vilket betonades tidigare - helt otillräcklig: mindre än 40 procent.
Under dessa omständigheter har producentorganisationerna inte kunnat nå ett verkligt inflytande på regleringen och bearbetningen av produkterna inom frukt- och grönsakssektorn. Samtidigt har EUGFJ-budgeten för denna sektor stadigt ökat sedan 1997, men har ändå hela tiden varit åtstramad för innevarande budgetår på grund av att bemyndigandena i själva verket har varit underutnyttjade, beroende på dåligt anpassade tilldelningsregler.
Vi befinner oss således i en paradoxal situation, där en av det europeiska jordbrukets viktigaste sektorer - som har 20 procent av produktionsenheterna, många anställda på produktions- och bearbetningsstadiet och bidrar med 16 procent till den slutliga jordbruksproduktionen - i slutändan är en av de sektorer som den gemensamma jordbrukspolitiken tar minst hänsyn till.
I det sammanhanget vill jag självklart framhålla hur lämpligt kommissionens förslag är, vilket vi diskuterar i kväll. Men i första hand vill jag välkomna kvaliteten på Jové Peres betänkande. Hans omdömesgilla förslag är avsedda att förbättra, på ett än mer signifikativt sätt, resultaten i denna produktionskedja i Europas södra länder, bl.a. genom att fastställa det allmänna stödet till 4,5 procent av värdet på den saluförda produktionen och genom att till och med höja det till 6 procent för att uppmuntra producentgrupperna att omstrukturera utbudet.
Till sist önskar jag att ministerrådet snabbt fattar beslut om denna reform, så att den kan träda i kraft år 2001 med en lämplig finansiering.

Maat
Fru talman! Vår kollega och föredragande did a hell of a job. Det var ett svårt ämne runt den här krisen i frukt- och grönsakssektorn i delar av Europa. Den analysen skriver jag under på och den analysen måste vi också använda vid de kommande WTO-förhandlingarna så att skarpa förhandlingar kan ske för de produkter som inte har något marknadsskydd. De måste vi också hitta en väg för.
Den andra punkten är odlarnas ställning. Hans yrkande för att ge dem ett bättre stöd och förstärka odlarnas ställning skriver jag under på och det tycker jag är mycket viktigt. När det gäller varuhusens inköpsorganisationers nuvarande våldsamma uppträdande kan ju så småningom frågan uppstå om det inte är tal om en allt för stor hopklumpning och sammanslutning av inköpsorganisationer och frågan är om det sakta men säkert inte håller på att bli monopolställningar.
På den frågan finns bara ett svar: ett kraftigare agerande från odlarnas sammanslutningar och ett bättre organiserande av dessa. I det avseendet tänker jag på mer än att bara pumpa in mer pengar i en sektor. Sektorn måste få en starkare marknadsställning. Jag måste också säga att jag ser mer i det, särskilt när det gäller grönsaker och frukt, för känsliga produkter som måste säljas snabbt.
Några kommentarer med avseende på fördelningen över länder och även kvoteringen när det gäller bearbetning av trösklarna. Jag kan konstatera att den fördelningen inte är helt i balans på vissa punkter. Jag förväntar därför också av föredraganden ett muntligt ändringsförslag i morgon med avseende på minst ett av länderna när det gäller behandling av päron. Om man ser till fördelningen över de sydligare länderna, till exempel Portugals ställning i förhållande till övriga länder, så kan man undra om den fördelningen verkligen är rättvis i alla avseenden.
Principiellt skulle jag vilja säga, och i det avseendet vill jag även följa yrkandet från vår ordförande Rodondo, att det är mycket viktigt att odlarnas ställning förstärks, att odlarnas sammanslutningar blir starkare. Jag kan nämligen säga er att det måste ske, de måste stå stadigare på marknaden och det måste bli vår politik. Så länge vi har en marknadsordning och å ena sidan säger att vi inte vill ha in mer pengar där så kommer det endast att fungera om vi å andra sidan även ser till produktionssidan och måhända till en viss styrning av den. I det här betänkandet och som en reaktion på det förespråkar jag dock en förstärkning av odlarnas sammanslutningar.

Klaß
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Kommissionen lade den 12 juli fram ett förslag om ändring av den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker, trots att vi i december 2000 förväntar oss en utvärderingsrapport av kommissionen om hur organisationen av denna marknad fungerar. Om vi nu i förväg ändrar vissa punkter, måste kommissionen sedan omgående utnyttja den då föreliggande utvärderingen som underlag för en granskning av organisationen av marknaden för frukt och grönsaker och vidta nödvändiga ändringar.
I synnerhet för marknadssektorn frukt och grönsaker är bildandet av producentorganisationer och producentföreningar mycket viktigt liksom det kommersiella samarbetet mellan producentorganisationer i olika regioner. Här är ansatserna i organisationen av marknaden riktiga. Samtidigt måste även hänsyn tas till bönderna som lägger ned stor möda på att för sin egen och familjens del marknadsföra en del av produktionen direkt på gården bland konsumenterna.
Den egna marknadsföringen ger många företag den nödvändiga extrainkomsten och sker ofta i form av en självständig företagsgren som drivs av bondmoran själv. Dessutom framhäver i synnerhet den direkta marknadsföringen på gården produkternas regionala prägel och därmed uppnås en viss köparpotential. Därför måste ändringen av artikel 11.1c formuleras så att producenterna enligt överenskommelse med producentorganisationerna kan sälja en i det enskilda fallet fastställd andel av produktionen direkt till konsumenten för personligt bruk.
Om de strikta gränser som gäller nu respekteras är producentorganisationerna tvungna att utesluta medlemmar som inte följer dessa bestämmelser. Följden skulle bli att producentorganisationernas marknadsföringsvolym minskade och att de förlorade sitt inflytande över dessa producenter vad beträffar deras direkta marknadsföringsverksamhet, det vill säga uppfyllandet av kvalitetsnormerna, iakttagandet av produktionsriktlinjerna och tillämpandet av gemensamma marknadsstrategier. Därför ber jag att även detta beaktas.

Ayuso González
Fru talman, herr kommissionär! Frukt- och grönsaksproduktionen, som vi i dag behandlar, är koncentrerad till södra Europa och utgör 13 procent av Europeiska unionens samlade jordbruksproduktion, och 25 procent i de flesta producentländerna. I flera provinser i södra Spanien uppgår procentandelen till 80 procent och det är den enda motorn för utveckling och sysselsättning på landsbygden.
Det handlar dessutom om en produktion som har förlorat stöd från gemenskapens preferenssystem och måste konkurrera utrikes utan det ersättningsskydd som alla klassiska kontinentala produkter får, via ungefär 70 procent av EUGFJ-anslagen.
Herr kommissionär! Denna sektor tycks vara den bytesvara som används i preferensavtalen med tredje land och i de påföljande revisionerna av dess protokoll, med den allvarliga omständigheten att dessa länder producerar utan de ekonomiska, sociala och miljömässiga villkor vi har i Europa, men med samma säsonger som våra produktionsområden.
Denna situation är inte rättvis eller jämlik, för det är inte rättvist eller jämlikt att tvingas att konkurrera utrikes utan det skydd som de kontinentala produkterna får. Det är inte heller rättvist att man, på grund av interna hinder och bestraffningar som förorsakas av förordningen, inte uppfyller budgetneutraliteten som är fastställd till 1,9 miljarder euro i Agenda 2000.
Som avslutning anser jag att detta förslag går att förbättra betydligt och att Jovés betänkande, vilken jag vill gratulera innerligt, anger tonen för vad vi behöver göra. Detta är det lämpliga och det rättvisa.

Cunha
Fru talman, herr kommissionär! Kommissionens förslag om politiken för frukt och grönsaker är mycket ofullständigt och otillräckligt. Jag skulle här vilja betona fyra saker.
För det första är det viktigt att höja garantitrösklarna för de olika typer av frukterna och grönsakerna, för att närma dem till Europeiska unionens verkliga produktion och bättre kunna svara mot efterfrågan. Här vill jag särskilt betona behovet av att garantitrösklarna höjs för tomater till industrin, i Portugal, vilka åtminstone bör ligga i närheten av den nivå som fastställdes på toppmötet i Berlin, det vill säga 953 ton.
För det andra vill jag säga att den stödnivå per ton som kommissionen föreslår är ganska otillräcklig, då det verkar nödvändigt med en ökning, vilket för övrigt föredraganden föreslår. I själva verket kommer upphävandet av minimipriset, som nu upphör, att innebära en betydande minskning av priserna till produktionen och det är viktigt att se upp så att inte jordbrukarnas inkomster minskar.
För det tredje skulle jag vilja säga att nivån för driftsfonderna också är djupt otillräcklig. Utan en förbättring av finansieringsnivån till fonderna, vilket föredraganden föreslår, är det för övrigt inte möjligt att förbättra funktionen av producentsammanslutningarna.
Slutligen skulle jag vilja säga att kommissionen har förlorat ett storslaget tillfälle att göra den gemensamma jordbrukspolitiken litet mer jämlik som kommissionären vet, en sektor som står för 16 procent av jordbruksproduktionen tar bara emot 4 procent av budgeten, och kommer för övrigt inte ens upp i 4 procent. Nu lever frukt- och grönsaksproducenterna i Europeiska unionen i huvudsak på inkomsterna från marknaden, av det som säljs på marknaden, och utsätts för marknadens risker, marknadens osäkerhet, konfronteras med kolleger från andra länder som producerar andra produkter som spannmål, oljeväxter, nötkött, mjölk, osv., vilka har sina inkomster garanterade genom den gemensamma jordbrukspolitiken utan att utsätta sig för några risker.
Herr kommissionär! Vi måste snabbt göra slut på schizofrenin i den gemensamma jordbrukspolitiken.

Costa, Raffaele
Fru talman, ledamöter! Jag uppskattade betänkandet i det skick som det lades fram för oss och jag uppskattade också det arbete utskottet för jordbruk har gjort när det gäller den ståndpunkt som skall antas av parlamentet beträffande kommissionens och rådets inställning, både tidigare i de gamla förordningarna och för närvarande.
Detta hindrar naturligtvis inte att det kan förekomma skilda synpunkter - och det finns det, det kommer det att finnas även i morgon och det kommer att märkas vid omröstningen. Likaså kan det finnas beteenden som medför eller stöder kravet på ändringar. Det verkar som om man enligt den inställning kommissionen och rådet har tar liten hänsyn till på vilket sätt vissa produkter odlas, produkter som har egenskaper, kännetecken som utvecklas i en speciell social omgivning - det sade också en föregående talare nyss - som rör vissa sektorer: jag syftar på tomater som skall bearbetas, citrusfrukter och även frukt med skal.
Jag tror därför att speciellt vissa subventioner har urholkats, inte bara på grund av den generella urholkning vi upplever i dessa dagar med euron - beträffande vilken det vore lämpligt att vidta någon åtgärd innan situationen förvärras till ett ifrågasättande av EU som helhet - utan också vad gäller inställningen till produkter från Medelhavsområdet. Det har förekommit protester och ifrågasättanden på den senaste tiden, mycket korrekta sådana. Men det har också framlagts några förslag på parlamentsnivå: förslag som gäller maximibeloppet för ekonomisk hjälp, förslag för att göra förmånerna till alla producentorganisationer enhetliga oberoende av rättslig grund, ett förslag - som jag tycker skall stödjas - om att bibehålla stödet till produktionen under ytterligare en period efter treårsperioden och slutligen för vissa produkter, speciellt frukt med skal, förslaget om en särskilt rättvis bedömning av stödet, av bidraget.
(Applåder)

Ebner
Fru talman, ärade herr kommissionär, ärade kolleger! Jag har stor förståelse för kommissionens och kommissionärs försök att vidta besparingar och det är även riktigt. Men utan att hylla Floriani-principen: Det sker en snabb försämring av situationen på frukt- och grönsaksområdet. Mängdökningar, import från tredje land, variationer i konsumtionen, oavsett om det gäller mängden eller kvaliteten, är de viktigaste skälen till detta. Det blir allt mer kritiskt, även om det inte är så kritiskt som kollegan Martínez påstår. Med 40 hektar skulle man kunna leva gott i Sydtyrolen till exempel som jag kommer från. Så illa är det alltså inte, men ändå!
När man till exempel ser att frukt- och grönsaksområdet erhåller stöd med 3,8 procent och jordbruksgrödorna med 41 procent kan man tro att ett kommatecken för mycket har placerats ut. Tyvärr är kommatecknet riktigt placerat. Det handlar verkligen om 3,8 procent. En nackdel som blir till fördel för ett annat jordbruksområde, nämligen jordbruksgrödorna, där det säkert finns större handlingsutrymme än för frukt och grönsaker. Internationella handelsavtal ingås delvis på bekostnad av frukt- och grönsakssektorn och ger därigenom fördelar till andra ekonomiska områden.
Jag tror att det blir svårt att klara sådana ytterligare finansiella begränsningar och hoppas att kommissionären, kommissionen och rådet ändå inser att en tredje missgynnad part inte bör tillföras de två som redan missgynnas, för att man här vill göra ytterligare besparingar, och jag hoppas även att önskemålen och förslagen från parlamentet, föredraganden och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling kommer att beaktas.

Fischler
Ärade fru talman, ärade kolleger! Innan jag går in på innehållet i betänkandet, vill jag tacka Jové Perez för hans betänkande och även ledamöterna i utskottet för den tid och kraft de har ägnat de 61 ändringsförslagen. En sak tycks vara uppenbar: Precis som för alla andra helt nya bestämmelser måste en omprövning ske även på frukt- och grönsaksområdet, utifrån de erfarenheter som vi de senaste åren har gjort i praktiken, och även marknadsordningen måste förbättras.
Medlemsstaterna och även sektorns företrädare håller med kommissionen om att det finns vissa primära problem som vi bör lösa så snabbt som möjligt. Det var skälet till att kommissionen på sätt och vis föregrep rapporten och nu har lagt fram detta förslag till diskussion utan att vänta på den slutgiltiga rapporten.
Vi har koncentrerat oss på fyra områden: Det gäller den dubbla maximigränsen för stödet till driftsfonderna, sedan hur stödbestämmelserna för bearbetade tomater fungerar, det gäller kvoternas storlek för tomater, citrusfrukter och päron liksom råvarorna. Men det faktum att vi har föregripit dessa fyra frågor innebär inte att vi inte kommer att lägga fram den rapport som krävs för marknadsorganisationen. Det kommer vi hur som helst att göra och det kommer vi också att göra i år.
Det jag däremot kan se av många ändringsförslag är att ni har tagit tillfället i akt och förutom de fyra frågor som kommissionen har tagit upp till diskussion dessutom föregripit den slutgiltiga rapporten. Det leder till en viss diskrepans mellan kommissionens uppfattning och det ni här föreslår.
Vilka principer har då kommissionen utgått från i framställandet av sitt förslag? Med hänsyn till budgetsituationen och Berlinbesluten skulle varje förslag som kan leda till en avsevärd höjning av budgetutgifterna till förmån för en viss sektor vara orealistiskt. Därför grundar sig förslaget på principen om budgetneutralitet.
Jag vet naturligtvis att anslagen till frukt- och grönsaksområdet - om vi undantar bananerna - sedan reformen 1996 har sjunkit och att även prognoserna i Agenda 2000 inte har uppfyllts helt. Det beror huvudsakligen på två faktorer: För det första har utgifterna för stöd till driftsfonderna ökat mindre än väntat, beroende på att medlemstalen i producentorganisationerna inte har stigit så mycket som man hoppades, och för det andra tog man hänsyn till de stigande världsmarknadspriserna och även dollarutvecklingen vid beräkningen av bearbetningsstödet.
Slutligen är syftet med kommissionens förslag en omfattande förenkling i och med att de rådande bearbetningsbestämmelserna för de viktigaste produkterna harmoniseras och därigenom också blir mer genomblickbara. För tomater, päron, persikor och citrusfrukter fastslås nationella tröskelvärden förutom gemenskapens tröskelvärden och ett ständigt stöd utgår direkt till producentorganisationerna. En fördel med den föreslagna ändringen är också att producentorganisationerna på grundval av det framtida - och numera på obestämd tid fastslagna - stödbeloppet fritt kan förhandla om priset på råvarorna. Därför är minimipriser överflödiga i framtiden. Dessutom kommer införandet av en enda garanterad maxgräns för stöd till driftsfonderna att avsevärt underlätta såväl utarbetandet av verksamhetsprogram som avvecklingen av dessa.
Med dessa principer i åtanke vill jag nu gå in på de ändringar ni föreslår. De kan enligt mig delas in i tre grupper: I den första gruppen rör det sig om allmänna kommentarer om den gemensamma marknadsorganisationen. Ändringsförslagen 1, 2, 44 och 19 avser stärkandet av producentorganisationernas ställning, i ändringsförslag 8, 14, 26, 27 och 35 handlar det om ett starkare stöd till yttre randområden och missgynnade regioner liksom handelsåtgärder; i ändringsförslag 17, 48, 49, 50, 55, 56 och 59 om rapportering om den gemensamma marknadsorganisationen. Ändringsförslag 3 och 4 gäller höjningen av EU:s anslag till frukt- och grönsakssektorn.
Enligt min uppfattning passar inte alla dessa allmänna kommentarer om marknadsorganisationen in i ramarna för det nu föreliggande förslaget. De är nämligen ett föregripande av det vi har för avsikt att lägga fram och som därför måste diskuteras i samband med rapporten.
I den andra gruppen handlar det om särskilda krav angående hur den gemensamma marknadsordningen fungerar, som till exempel ändringsförslag 5 om nya röjningar, och ändringsförslag 27, 21, 25 och 34 om särskilda stödåtgärder i svåra kriser. Ändringsförslag 18 skall förbättra möjligheterna till direkt försäljning och ändringsförslag 22-24 handlar återigen om driftsfonderna. Ändringsförslag 28-30, 33, 36, 37 och 38 rör branschorganisationerna, nötter och återtagandet.
Dessa ändringsförslag ryms, liksom de i första gruppen, inte inom ramarna för det förslag som debatterats i dag och kan därför inte godtas. Jag medger ändå att båda grupperna innehåller vissa intressanta aspekter som kommissionen kommer att pröva noggrant inom ramen för den rapport som skall läggas fram före årsskiftet. Jag kan påpeka att prövningen av en höjning av anslagen till nötter redan är föremål för ett förslag till rådet som godkändes den 5 oktober.
Den tredje gruppen med ändringsförslag avser det förslag som är det faktiska föremålet för debatten här. I ändringsförslag 6 och 25 föreslås en höjning av gemenskapsstödet genom driftsfonderna. Syftet med ändringsförslag 31 och 32 är att låta de av kommissionen föreslagna minskningarna av taket för återtagande av marknaden utgå. Ändringsförslag 67 och 68 riktar in sig på vattenförbrukningen och i ändringsförslag 9, 11, 15, 16, 40, 41, 51, 53, 57, 60 och 61 föreslås på olika sätt en höjning eller ändring av bearbetningströsklarna och stödet till tomater, persikor, päron och citrusfrukter.
I ändringsförslag 39 fastställs en förenkling av förfarandet för anpassning av nya produkter inom bearbetningssektorn. Ändringsförslag 43 handlar om övergångsbestämmelser för tomater och i ändringsförslag 12 krävs en undersökning av effekterna av minimiprisets avskaffande. Ändringsförslag 62 till 66 slutligen innebär ett direktstöd till producenter som är bortkopplade från bearbetningen. De flesta ändringsförslag i denna grupp innebär till viss del avsevärda höjningar av budgetutgifterna och strider därmed rejält mot neutralitetsprincipen. Därför kan jag inte godta dessa ändringsförslag.
Givetvis diskuterades i måndags i rådet även frågan om den totala volymen av gemenskapens finansiering av denna sektor. Dessa diskussioner kommer garanterat att fortsätta och frågan kommer säkert också att bli avgörande för det definitiva beslutet om förslaget.
Ändringsförslag 41, 53, 67 och 68 skulle enligt min uppfattning snarare komplicera än underlätta bestämmelserna, och rambestämmelserna täcker inte ändringsförslag 12. Kommissionen håller däremot med om innehållet i ändringsförslag 39. Vi kommer i det fallet att pröva en lämpligare rättslig utformning. Ändringsförslag 62 till 66 ändrar det rådande systemet på ett sådant sätt att försöken att utveckla producentorganisationerna skulle hamna i riskzonen.
Avslutningsvis vill jag påpeka följande: Ett uppskjutande av kommissionens förslag skulle leda till att de flesta ändringar som enligt det nuvarande förslaget skall träda i kraft den 1 januari 2001 eller i början av regleringsåret 2001/2002 skulle träda i kraft först ett år senare. Kommissionen anser att det skulle missgynna sektorn på ett onödigt sätt. Det är anledningen till att förslaget läggs fram just nu, och jag hoppas att parlamentet denna vecka avger sitt yttrande och att rådet antar förslaget innan årets slut.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 10.00.

Torskbeståndets återhämtning i Irländska sjön
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0276/2000) av Nicholson för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om fastställande av ytterligare tekniska åtgärder för torskbeståndets återhämtning i Irländska sjön

Nicholson
Fru talman! När jag först började fundera på att sammanställa detta betänkande frågade jag mig om det var ett klokt beslut för en politiker från Nordirland att gå med på att lägga fram ett betänkande om Box VIIa i Irländska sjön. Jag tror emellertid att man i politiken måste ta till sig några av de mer positiva aspekterna av livet. Även om detta kanske från början var en " giftbägare" , hoppas jag att i slutändan tillsammans med parlamentet och kommissionen kunna utveckla något som kommer att vara mycket positivt och fruktbart för de fiskare som är beroende av fisket på Irländska sjön.
Betänkandets syfte är att skydda ungtorsk i Irländska sjön. Vi måste göra helt klart att det inte enbart är avsett att skydda ungtorsk, utan även skydda åtskilliga andra arter i Irländska sjön. Detta är mycket viktigt. Även andra arter i Irländska sjön kommer att åtnjuta detta skydd.
Från den synpunkten finns det något som dramatiskt har förändrats på senare tid och det är att det finns en ökad förståelse för att ett sådant skydd är nödvändigt. Om man för låt säga fem år sedan sade till fiskare i detta hav att skyddet behövdes, skulle de ha sagt att det inte behövdes. Nu skulle man få ett mer positivt svar och ett erkännande av att det finns ett problem och har funnits ett problem. Den verkliga frågan nu är hur vi skall lösa detta problem.
Jag välkomnar det samarbete som har funnits mellan fiskare, deras företrädare, kommissionen och lokala, regionala och nationella regeringar i denna särskilda fråga. Om vi skall kunna hitta en väg framåt, måste detta fortsatta samarbete existera. Det är positivt och måste byggas ut. Det måste utvecklas och göras fruktbart.
Men detta får inte bli en envägskommunikation. Vi kan inte låta kommissionen tala om för fiskarna att den vet allt. Kommissionen måste lyssna till fiskarna, lyssna till deras erfarenhet, till vad de vet, ta till sig detta och arbeta och samarbeta med dem.
I betänkandet krävs även tekniska förändringar - i fråga om nätens maskstorlek. Det är ett mycket tekniskt betänkande och kräver att fiskarna samarbetar med kommissionen och de regionala myndigheterna för att se till att vi inte längre förstör vad som förr sågs som en mycket självklar resurs.
I Box VIIa i Nordirland är tre hamnar helt beroende av fiskeindustrin: Kilkeel, Ardglass och Portavogie. Förra året drogs fiskerättigheterna för yrkesfiskarna i detta område in under 11 veckor. Det var tufft. Men i syfte att skydda ungtorsken och lekperioden samarbetade de och var mycket positiva. Jag tror att samarbetet kommer att fortsätta under nästa år. Vad fiskarna vill är att kommissionen bemöter dem på ett mer positivt sätt än vad som förr har varit fallet.
Vi måste hitta en väg framåt. Vi måste hitta en lösning på situationen. Det är ingen enkel uppgift för någon. Jag tror att vi kan hitta en lösning och en positiv väg framåt, men bara om alla samarbetar. Jag har försökt att föreslå ändringar som jag hoppas kommer att vara till hjälp. Jag hoppas att kommissionären kan vara positiv i sitt svar.
De tekniska åtgärderna bör ses över årligen. Det skulle vara till stor hjälp för yrkesfiskarna i det området. Detta är ingen börda som är lätt att bära, så vi kräver en översyn efter varje 12-månadersperiod. Jag hoppas även att kommissionären kan kasta ut en livlina och ta sig an den socioekonomiska påfrestning som är förbunden med förslagen. Kommer kommissionären, om de regionala och nationella regeringarna lägger fram ett förslag, att ge ett positivt svar och försöka hitta en framkomlig väg för att stödja dessa fiskare, förbättra de tekniska aspekter som behöver förbättras och uppfylla de nya normer som har fastställts?
Detta är en mycket besvärlig situation. Det är ingen enkel sak att lösa. Jag uppmanar kommissionären att ge ett positivt svar.

Langenhagen
Fru talman, herr kommissionär! Jag börjar med en ändring av citatet från den tyska diktaren Heinrich Heine som lyder: " Tänker jag på fisket om natten, berövas jag min sömn" . Det kan ändras till: Tänker jag på torskbeståndet i Irländska sjön håller jag mig utan tvekan vaken. Vakenhet krävs, eller vet ni hur den sedan många år knappa tillgången på torsk över huvud taget kunnat nå denna historiska bottennivå? Beror det på fisken, på de som fiskar, på miljöförhållandena eller på samhället?
Vad tjänar den integrerade förvaltningen av kustområdet till som vi snart skall diskutera, när de struktursvaga kustregionerna behöver en förnyad självklarhet och i synnerhet moderna arbetstillfällen. Det är endast möjligt om frågorna om ursprungsprincipen, skuldbeläggandet, behörigheten och ansvarigheten slutligen löses på alla nivåer. Meningsfulla omprövningsbara tekniska åtgärder måste tillämpas. Vi behöver sanktioner som är bindande, vi behöver medlemsstater som utövar sin ursprungliga kontrollrätt, även om det medför utgifter.
Förutom detta måste det finnas en treklang: den politiska viljan, den företagsekonomiskt tänkande fiskaren och en samverkan mellan konsumenter och företagare på marknaden. Dessa tre krafter måste alla anamma samma tanke, nämligen tanken på ett varaktigt underhåll av en näringskälla som är värdefull och inte kan ersättas. Aktörerna på plats är tillsammans ansvariga, enbart pengar löser inga problem i längden, herr Nicholson! Visserligen bidrar tekniska åtgärder till att bringa ordning i den natur som råkat i obalans och jag tror även till att torsken i Irländska sjön åter hamnar i sjön.
I vårt samhälle finns det tyvärr en tendens att kringgå lagstiftningen. Det kan också lätt ske i den mörka natten på Irländska sjön. Genom målinriktade kontroller och rapportering och en ständig dialog mellan de berörda parterna på samtliga nivåer kan vi, tror jag, sova lugnt igen, även jag. Därför stöder fiskeriutskottet enhälligt vår kampglada kollega James Nicholson. Vi uppmanar parlamentet, kommissionen och rådet att göra det samma!

Stihler
Fru talman, föredragande och kommissionär! Detta betänkande är en tragisk berättelse om en fiskart som enligt en författare bokstavligen har förändrat världen under de senaste tusen åren. Början på detta årtusende är mycket olikt början på det förra årtusendet. Vi har sett en fiskeorgie breda ut sig över hela världen. Irländska sjön är inget undantag och resultatet är förödande.
Den dramatiska minskningen av torkbestånden i Irländska sjön är bara alltför uppenbar. Mellan 1988 och 1997 minskade Republiken Irlands torskfångster från 5 821 ton till 1 492 ton. Det behövs ingen matematiker för att upplysa er om att bevarandet är akut om det alls skall kunna fiskas torsk i Irländska sjön. Innan jag går in på tekniska åtgärder - det är ingen som har talat om själva fisken. Visste ni att torskar äter vad som helst? Torskar är ganska lata fiskar. Det vita kött som vi alla tycker om att äta beror i själva verket mer på stillastående än muskelfärg, och ändå är torsk ironiskt nog en bantares dröm. Torsk innehåller endast 0,3 procent fett och kan skryta med 18 procent protein, och i torkad form ökar proteinhalten dramatiskt till 80 procent. Det finns inget spill i torsk. Torsken bjuder på en lång rad kulinariska höjdpunkter - det finns böcker skrivna i detta ämne.
I betänkandet anges de tekniska åtgärder som kan användas för att skydda ungtorsk. Det handlar i första hand om maskstorlek och nät. Föredraganden nämner förvisso kompensationsstöd, men det säger jag med viss försiktighet. Kompensationsstöd är en vansklig väg. Det kan ge kortsiktiga lösningar på ett långsiktigt problem. Ett hållbart fiske, där yrkesfiskare och deras familjer kan överleva parallellt med bevarandeåtgärder är ömsesidigt gynnsamma. På så vis kommer torskbestånden att ges tid att återhämta sig för att på nytt säkra ett hållbart fiske.
Låt oss se till att människor under detta årtusende får njuta av torsk från Irländska sjön precis lika mycket som de fick under det förra årtusendet.

Fraga Estévez
Fru talman! Jag vill tacka Nicholson för hur snabbt han har lagt fram sitt betänkande, vilket gör det möjligt för oss att i morgon rösta om ett förslag från kommissionen vars tillämpning är mycket nödvändig.
Jag vill emellertid uttala en rad tvivel angående ändringsförslagen nr 1 och 2, vilka kräver att de förändringar av fiskemetoderna som detta förslag ger upphov till, skall subventioneras av fonden för fiskets utveckling. Även om jag i princip inte har något emot stöden till yrkesfiskarna, anser jag att dessa bör beviljas i en konkret ram och i enlighet med tydliga kriterier, och detta är skälet till min fråga: att klargöra vilka dessa kriterier är.
Föredraganden åberopar för sin begäran om stöd, artiklarna 15 och 16 i förordning (EG) nr 2792/99. Jag tycker hur som helst att man bara kan åberopa artikel 16.2, och jag skulle därför vilja att kommissionären klargjorde för mig om kraven i betänkandet kommer att föras in i texten i denna artikel, för om man betänker att åtgärderna i detta förslag kan finansieras med hänvisning till artikel 16.2 om Fonden för fiskets utveckling, skulle det betyda att alla åtgärder av teknisk natur som innebär större restriktioner i fiskeriverksamheten, också kunde finansieras på så sätt.
Vi måste per definition komma ihåg att alla tekniska åtgärder har en restriktiv komponent för verksamheten. Jag tycker att det är viktigt att klargöra denna punkt, eftersom det är uppenbart att alla tekniska åtgärder, mer eller mindre direkt, innebär en ekonomisk förlust för yrkesfiskarna. Om detta är det kriterium vi skall följa, är det också uppenbart att om vi subventionerar åtgärder som de som föreslås, skulle alla de åtgärder som härrör från förändringar av tekniska åtgärder för att ändra fiskerimetoderna, det vill säga, praktiskt taget alla reformer av förordningen om tekniska åtgärder, kunna subventioneras på samma sätt.
Jag skulle verkligen, herr kommissionär, vilja att ni klargjorde denna punkt, eftersom artikel 16.2 gör alla slags tolkningar möjliga. Jag skulle vilja veta hur kommissionen tolkar artikel 16.2.
Tack, fru talman, och jag ger bort en minut denna kväll som är väldigt sen för oss alla.

Stevenson
Fru talman! Jag gratulerar Nicholson till hans utmärkta betänkande.
Han påpekade att sådana åtgärder kräver stöd från de fiskare som bor och arbetar i området om de skall vara effektiva. Detta kan mycket väl visa sig vara en isbrytare för strategin med decentraliserad fiskeförvaltning som vi alla har diskuterat i samband med reformen av den gemensamma fiskepolitiken. Det har blivit allt mer uppenbart att fiskare och vetenskapsmän som är verksamma inom ett visst fiskeområde är mer benägna att följa regler och bestämmelser som de själva har utformat, snarare än slitna påbud från Bryssel.
De största fiskeorganisationerna i Förenade kungariket - den skotska fiskarfederationen och den nationella federationen för fiskarnas organisationer - som tillsammans företräder 1 900 fiskefartygs intressen - stöder båda idén med zonindelad förvaltning. Yrkesfiskarna är också djupt oroade över att sådana regler och bestämmelser kan tolkas och tillämpas olika av fiskefartyg från olika medlemsstater. Detta är återigen skälet till att en zonindelad fiskeförvaltning, som omfattar alla fiskare som arbetar inom ett gemensamt fiskeområde, kommer att säkerställa att reglerna tillämpas rättvist och öppet över hela linjen.
Detta betänkande kommer lägligt, eftersom torskbestånden inte bara minskar snabbt i Irländska sjön, utan följer en nedgående spiral i alla Förenade kungarikets fiskevatten. För några år sedan ingick underhuset en överenskommelse som effektivt gjorde slut på torskkriget mellan Förenade kungariket och Island, en överenskommelse som omtalades med de berömda orden " the piece of cod which passeth all understanding" . Förhoppningsvis kommer detta betänkande att innebära början på torskbeståndens återhämtning i Irländska sjön och jämna vägen inför framtiden.

Fischler
Fru talman, ärade damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Nicholson för hans utmärkta betänkande. Jag vill samtidigt försäkra honom om att jag är mycket öppen för att lyssna på yrkesfiskarna och att jag om två veckor kommer att finnas på Irland och ha intensiva kontakter, föra samtal och diskussioner med yrkesfiskarna där och med hela sektorn.
Förslaget känner ni väl till. Jag tror inte att det är nödvändigt att presentera det närmare. Jag går därför genast in på ändringsförslagen och måste tyvärr tala om för er att jag är tveksam till vissa av dem. Angående ändringsförslag 3 och 4 som handlar om kompensationsstödet: Här finns det två skäl till att kommissionen inte kan anta dessa ändringsförslag.
För det första: Det rör sig här om en text om tekniska åtgärder, och i en text om tekniska åtgärder kan inte samtidigt bestämmelser om kompensationsstöd tas upp. För det andra, och det är ännu viktigare: Det är medlemsstaterna som enligt förordning 27/1997 skall avgöra om de skall erbjuda yrkesfiskarna kompensationsstöd eller ej för temporära uppehåll i fiskeriverksamheten.
De båda ändringsförslagen 1 och 2 avser den framtida översynen av förordningen och betraktas av kommissionen som problematisk av följande skäl: Det första skälet är att alla - kommissionen, medlemsstaternas förvaltning och även fiskarna själva - vill att förordningen skall träda i kraft den 1 januari nästa år. Varje uppskjutning av ikraftträdandet bör enligt min uppfattning undvikas. För det andra har denna förordning utarbetats mot bakgrund av resultaten från möten med fiskare, forskare och tjänstemän inom förvaltningen, och vi har för avsikt att fortsätta med dessa möten så länge krisen med torsken pågår.
Det kan absolut leda till en översyn av de åtgärder och villkor som nu skall fastställas. Därför ber jag er att lita på oss i det avseendet. Vi kommer i praktiken att hålla oss till granskningskravet. Men för att förordningen skall kunna träda i kraft så snart som möjligt kan jag inte godkänna detta ändringsförslag. Jag tackar för er förståelse!

Nicholson
Fru talman! Jag lyssnade med stort intresse på kommissionären. Han kanske skulle kunna tala om för mig när han kommer att besöka antingen hamnen i Kilkeel, Ardglass eller Portavogie. Kan han svara på det? Han säger att han kommer att besöka yrkesfiskarna. Jag skulle gärna vilja vara där tillsammans med honom. Jag skulle vilja följa med honom och tala med yrkesfiskarna i hans sällskap. Kan han säga mig när han tänker besöka de nämnda hamnarna?

Fischler
Fru talman! Jag sade att jag kommer att åka till Irland - för övrigt även till Skottland - och jag har överlåtit till regeringarna och de ansvariga där att sammanställa ett program och välja ut de fiskare jag skall träffa. Därför kan jag inte ändra det för ögonblicket, men ni är välkommen - om ni vill - att följa med mig.

Nicholson
Fru talman! Jag skall inte dra ut på detta, men jag har den fruktansvärda misstanken att kommissionären inte kommer att besöka Nordirland utan kanske den övriga delen av ön " Irland" som inte har något att göra med Nordirland. Nordirland är en del av Förenade kungariket. Om han vill komma till Nordirland och besöka yrkesfiskarna skulle jag vara glad över att följa med honom. Men var snäll och ge mig inte den typen av platoniska svar ni nyss gav mig. Det accepterar jag inte. Om ni vill försvara det inför yrkesfiskarna, så varsågod, men jag tänker inte delta i det. Var snäll och inlåt er inte på något sätt i den typen av situation.
Fisket är något vi alla samarbetar kring, i både den norra och södra delen av ön. Försök inte att göra det till en politisk fråga.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 10.00.

Tillträde till accessnät
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0298/2000) av Clegg för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om tillträde till accessnät

Clegg
Herr talman, ärade kolleger! Det är alltid trevligt att debattera tillsammans under så trivsamma förhållanden sent på kvällen. När jag åtog mig att vara föredragande i något så dunkelt som tillträde till accessnätet hade jag ingen aning om att det skulle vara fullt så kontroversiellt och så komplicerat som det har visat sig vara, och inte heller att våra diskussioner skulle kulminera vid en så sen timme. Förordningen om tillträde till accessnätet är ett viktigt stycke lagstiftning som kompletterar oavslutade åtgärder från tidigare men även innebär ett viktigt steg in i framtiden.
Den kompletterar tidigare oavslutade åtgärder, eftersom den stärker konkurrensen i sista ledet av den telekommunikationernas värld som hittills hade undgått tidigare avregleringsåtgärder på europeisk nivå. Genom att säkerställa att tillträdet till accessnätet - den sista kilometern " kopparkabel" - nu ligger öppet för alla nya marknadsaktörer och inte är de så kallade dominerande operatörernas exklusiva provins kommer förordningen samtidigt att fungera som en viktig sporre för ett ökat urval av icke-talbaserade tjänster för konsumenterna. Det bör leda till lägre priser för konsumenterna och fungera som en sporre för spridningen av de nya populära bredbandstjänsterna och på så sätt ge Europa en mycket tydlig och framåtsträvande inriktning.
Härigenom kommer den att bidra till att uppfylla det löfte som utfärdades i Lissabon i mars, då ett antal ambitiösa mål fastställdes, som det sades för att hjälpa till att säkerställa att den klyfta i IT-ekonomin som har öppnat sig mellan Europeiska unionen och Förenta staterna skall täppas till så snart som möjligt. Vi har haft att följa ett ovanligt förfarande, för att utifrån slutsatserna från toppmötet i Lissabon och förslaget från kommissionen i juli agera så snabbt som möjligt.
Jag har fått höra att om vi röstar igenom betänkandet i morgon och antar vårt betänkande såsom det antogs i utskottet kommer detta att vara det snabbaste stycke lagstiftning som någonsin har drivits igenom av Europeiska unionens institutioner. Det har bara varit möjligt tack vara ett samarbete av aldrig tidigare skådat slag. För det första samarbetet med kommissionen - och jag vill tacka kommissionär Liikanen och alla hans ytterst vänliga tjänstemän som har arbetat med detta för deras trägna hjälp genom hela processen. De har verkligen gjort oss alla en ovärderlig tjänst. Jag vill också tacka rådet för dess samarbete, som i första hand stimulerats av mandatet från slutsatserna från toppmötet i Lissabon, men även av en rad synnerligen effektiva initiativ från det franska ordförandeskapet i ministerrådet och sist men alls inte minst skulle jag vilja tacka för samarbetet inom parlamentet.
Jag har haft privilegiet och nöjet att arbeta tillsammans med ett antal kolleger från alla grupper som har dragit åt samma håll i kommittén för att sammanställa det betänkande vi kommer att rösta om i morgon. Jag vill tacka dem alla för det storartade samarbete som de har erbjudit mig.
Det har inte varit enkelt. För det första eftersom förfarandet är svårt, då det är nytt. De av oss som har arbetat med det är alla överens om att om detta skapar ett prejudikat för framtiden kanske vi bör överväga att utfärda några regler som kan underlätta denna typ av process i framtiden men även några regler om sakfrågan. Detta är en åtgärd som helt klart kommer att visa sig smärtsam för några av de dominerande operatörer som berörs och jag har förstått att ett antal av mina kolleger har haft diskussioner med dominerande operatörer och jag är mycket tacksam för att de förmedlar sin oro till mig och också arbetar tillsammans med mig för att hitta en lämplig väg framåt.
Vi kan vara stolta över det arbete vi har avslutat och som jag hoppas att vi kommer att avsluta genom vår omröstning i morgon. Det visar att detta parlament, även inom svåra och kontroversiella politikområden som detta, har förmågan att handla beslutsamt och tydligt när så krävs och för den sakens skull vill jag än en gång tacka alla berörda.

Matikainen-Kallström
Fru talman! För det första vill jag framföra ett tack till sammanställaren av betänkandet. Han har gjort ett ypperligt arbete i denna svåra process och med beaktande av problemen som uppstått i och med detta fast-track-förfarande för såväl tidtabellen för lagstiftningsarbetet som den parlamentariska debatten måste man vara mycket nöjd med den kompromiss man nu uppnått. För konsumenternas del är det viktigaste att förordningen kan träda i kraft redan i början av året. Ärendet är verkligen brådskande eftersom fri priskonkurrens i lokalnäten är en av Europas och i ännu större utsträckning hela det europeiska IT-samhällets hörnstenar.
Jag är speciellt nöjd med att parlamentet, rådet och kommissionen i detta ärende kunnat verka i tätt samarbete och behandlat den komplicerade frågan i konstruktiva diskussioner, kanhända för första gången i så gott samförstånd. När parlamentet förhoppningsvis i morgon godkänner betänkandet, vilket jag verkligen tror och hoppas i den uppnådda enighetens anda, går bollen över till rådet.
Fri konkurrens i lokalsamtalen gagnar särskilt Internetanvändarna. Telemonopolen har hittills debiterat ockerpris. Den europeiska konsumenten har i värsta fall fått betala ett tiofaldigt pris för sin nätförbindelse jämfört med amerikanerna. En sänkning av priserna sänker tröskeln för människor att använda Internet i sina dagliga sysslor. Till exempel blir de obegränsade möjligheterna inom elektronisk handel ännu mera lättillgängliga för européerna. En sänkning av lokalsamtalen är även till nytta för alla dem som inte är intresserade av bitäventyr och Internet.
Det är ett stort ansvar för de nationella tillsynsmyndigheterna att övervaka att telebolagen i monopolställning verkligen öppnar den sista ändan av koppartråden för nya företag inom branschen. Förmodligen kommer en del monopol att försöka ta till konstgjorda tricks för att hålla kvar sin konkurrensfördel. Detta måste man ingripa i med hårdhandskarna. Monopolen måste fås att betala kännbara ersättningar om de dröjer med öppnandet av näten. Endast på så sätt kan man säkerställa en fri konkurrens genast i början av året. Å min grupps vägnar hoppas jag att även morgondagens omröstning utfaller positivt och att bollen då verkligen går över till rådet och att vi inom ramarna för den nya lagstiftningen kan tillämpa detta vid årsskiftet.

Paasilinna
Fru talman, ärade kommissionär, bästa kolleger! Ett tack till herr Glegg för ett gott och lysande arbete, fastän hans historia under senare tid varit något egenartad tackar jag honom för detta. Detta är ju en viktig och lyckad prestation av kommissionen, det måste sägas. Nu slog man rekord inom en bransch där utvecklingen är så snabb att rekorden verkligen hör hemma där. Konkurrensutsättningen av de lokala näten är en snabb lösning som Amsterdamfördraget möjliggör, vilken vi nu utnyttjar eftersom vi annars varje dag förlorar mycket pengar på alltför höga priser och orsakar hinder i verksamheten. Inom loppet av några veckor har vi som haft hand om ärendet i utskottet för industri, under ledning av föredraganden lyckats förhandla fram detta förslag såväl tillsammans med kommissionen som med rådet, vilket säkert godkänns i morgon utan ändringar. Detta är min orubbliga uppfattning. Vi har alltså i praktiken diskuterat samtidigt med såväl kommissionen och rådet som med varandra och många andra, och nu har man uppnått detta resultat som man inte har någon anledning att skämmas för.
Jag skulle vilja säga att de lokala näten har varit den största flaskhalsen på den europeiska telemarknaden och nu försvinner den, och om den inte försvinner kan de nationella myndigheterna ingripa, om inte med rättvisa priser så med ersättningar. Konsumenterna och företagen har förlorat miljoner och åter miljoner på grund av för höga priser. Nu kommer priserna att sjunka i hela Europa, såväl för samtal som för snabba Internetanslutningar och multimedietjänster. Speciellt för konsumenternas del är detta rätt åtgärd och det hjälper ju oss. Näten måste öppnas enligt rättvisa och icke-diskriminerande villkor. Det är mycket viktigt. Å andra sidan har vi i parlamentets ändringar beaktat att nätägarna eller de som byggt upp näten inte hamnar på bar backe, utan de måste få en rimlig ersättning för detta och även deras framtida nätinvesteringar, de framtida infrastruktursystemen, måste vara genomförbara. Visst finns här problem; sekretessproblemet förvärras, eftersom all slags montörer som får lov nu kan installera sina egna anordningar i husfördelningarna, centralerna. Därvid är sekretessen i det traditionella telefonsamtalet på väg att brytas.
Auktionshandeln med radiofrekvenser har å andra utvecklats i motsatt riktning. Den höjer konsumentpriserna och har lett till ett slags förvirring på marknaden. Som jag sade höjer dessa konsumentpriserna och vad händer med den fjärde och femte generationens mobiltelefoner. Staterna förlorar sin styrförmåga. Redan nu ökar utvecklingen mot oligopol, med den påföljden att marknaden delas rakt av. Så skedde i Holland och nyligen i Italien, att det endast finns så många deltagare i auktionen som det finns licenser att tillgå. Då är det fråga om ett slags avtal, vilket betyder att marknaden inte längre fungerar. Jag föreslår att kommissionen förbereder en utredning nu när man har så mycket information om vad allt detta innebär. Detta är ju en motsatt utveckling än vad vi nu har åstadkommit i samband med denna förordning.

Alyssandrakis
Fru talman, herr kommissionär, kära kollegor! Greklands kommunistiska parti anser att telekommunikationerna utgör ett strategiskt viktigt område. De får således inte fungera med monopolens egenintresse som drivkraft, utan deras skyldighet är att vara inriktade på att tjäna oss alla på bästa möjliga sätt.
Inom ramen för Europeiska unionens mer allmänna politik, som öppnar upp den sociala verksamhetens alla sektorer för det stora kapitalet, erbjuder den förordning vi idag granskar monopolen kanske den allra viktigaste delen av telenäten. Denna infrastruktur, vilken har krävt många år och offentliga medel för att utvecklas, bjuds ut till en spottstyver eftersom telekommunikationsföretagen inte kommer att erhålla mer i utbyte än kostnaderna för underhåll och funktion. Argumentet att nya tjänster kommer att utvecklas på detta sätt håller inte, eftersom sådana tjänster kan utvecklas lika bra inom telekommunikationsföretagen, och definitivt mycket billigare, eftersom de inte kommer att tyngas ned av hög profitering.
Europeiska kommissionen och rådet begränsar sig inte endast till traditionen att befrämja det privata kapitalet lokalt, utan de går vidare i skepnaden av en föreskrift med omedelbar verkan, och som drivs framåt med anmärkningsvärd snabbhet. Jag anser, kära kollegor, detta vara ett exempel från vilket man kan dra nyttiga slutsatser om vems intressen Europeiska unionen egentligen tjänar.

Gallagher
Inledningsvis vill jag hylla Clegg som har arbetat extremt hårt under de senaste veckorna i syfte att säkerställa att det slutliga betänkandet var väl balanserat och avspeglade oron över svårigheterna hos de olika politiska grupperna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Jag finner det tillfredsställande att den text som röstats igenom av utskottet beaktar två frågor som jag varit särskilt mån om. Det första var en rättvis avgiftssättning och det andra var tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster, mot bakgrund av det fortsatta konkurrensutsättningen av telekommunikationsmarknaden.
Jag tror att det är viktigt att säkerställa att förändringarna äger rum på ett kontrollerat sätt, för att ge alla berörda aktörer tid att anpassa sig och garantera alla konsumenters rättigheter. Självklart måste vi alla stödja uppgraderingen av befintlig telekommunikationsinfrastruktur så att vi kan dra fördel av den framväxande nya tekniken. I mitt land är vi fast beslutsamma att vår infrastruktur för telekommunikation skall hålla högsta möjliga standard i syfte att säkra nyinvesteringar till landet. Investeringar i vår infrastruktur är en livsviktig del för den irländska ekonomins fortsatta framgång och tillväxt. Irland strävar särskilt efter att bli ett internationellt centrum för e-handel.
Samtidigt är det av stor vikt att alla medborgare garanteras samma fördelar till följd av att infrastrukturen för telekommunikation uppgraderas. Att tillträde ges till det kopparbaserade accessnätet för att tillhandahålla konkurrens måste leda till att alla lokala nät uppgraderas i alla städer och även i alla mindre samhällen. Vi måste undvika att nya aktörer plockar russinen ur kakan och kanske bara vill uppgradera näten i de större stadsområdena.
När det gäller rättvisa avgifter måste avgiften för tillträde till accessnätet tillåtas avspegla minskade kostnader med en marginal för nyinvesteringar. I det avseendet är jag glad över att se att kommissionen stöder den historiska formeln för avgiftssättning. Vi måste garantera att befintliga telekommunikationsoperatörer kan få en rimlig ekonomisk kompensation för att de erbjuder tillträde till dessa accessnät. Jag anser att den nationella tillsynsmyndigheten bör kunna spela en rättvis och medlande roll mellan befintliga operatörer och nya telenät.
Sammanfattningsvis anser jag att detta är en rättvis och väl balanserad text. Jag vill tacka herr Clegg för att han varit beredd att lyssna till så många av sina kolleger.

Della Vedova
Fru talman, herr kommissionär! Vid Europeiska rådets extra möte i Lissabon fastslogs ett strategiskt grundläggande mål för Europeiska unionen: att bli " världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi" . För att genomföra denna målsättning måste vi framför allt anta åtgärder som avreglerar marknaderna, främjar konkurrensen och därmed nya aktörers tillgång till leveranser av telekommunikationstjänster och särskilt Internet. Jag anser att kommissionen och de europeiska myndigheterna alltid har varit konsekventa med uttalandena i Lissabon. Jag tänker till exempel på förslaget till direktiv om e-commerce som, med målet eller alibit att avskaffa en diskriminering av de europeiska producenter som distribuerar informationstjänster, resulterar i att man bestraffar utvecklingen av e-commerce i hela Europa.
I denna fråga rör det sig däremot snabbt och, som det tycks, riktigt bra. Jag anser att vår föredragande Clegg har arbetat väl. Han har tillfört större klarhet och precision till kommissionens förslag och lagt grunden till det snabba slutförande av lagstiftningsprocessen många av oss hoppas på och som även vi kommer att rösta för i morgon.
Jag vill ändå ta tillfället i akt att om möjligt varna kommissionen. När denna förordning väl har antagits måste man ta itu med andra hinder så att även det sista steget mot ett verkligt genomförande och en avreglering av telekommunikationstjänsterna kan tas.
I mitt land, Italien, bör förutsättningarna för en avreglering av den sista biten finnas sedan länge, men den konkreta tillämpningen från den nationella myndighets som ansvarar för telekommunikationer sida, särskilt fastställandet av taxor för access till det lokala nätet, dröjer. I fallet Italien, men också vad gäller många andra europeiska länder, beror detta förmodligen på den starka makt incumbent har, som trycker på för att förhala så mycket som möjligt. Det handlar om mycket viktiga monopolintäkter och i Italien föreligger det en intressekonflikt mellan staten som reglerande myndighet och staten som ägare och övervakare av vissa av de större företag som levererar telekommunikationstjänster.

Niebler
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Precis som föregående talare redan har påpekat beträder vi ny mark i och med förordningen om tillträde till accessnät. För första gången tillämpas det skyndsamma förfarande som fastställs i Amsterdamfördraget, något som innebär att den andra behandlingen utgår. Målsättningen är att snabbt anta förordningen om tillträdet till accessnät, så att de lokala marknaderna för telekommunikationer öppnas för konkurrens redan i slutet av året.
De första erfarenheterna av detta förfarande har visat att det endast lämpar sig för mycket begränsade undantagsfall, men att det, vilket givetvis är glädjande, är möjligt att i sådana viktiga frågor som tillträdet till accessnäten så snabbt som möjligt få till stånd ett lagstiftningsbeslut här i parlamentet. Utan Nicholas Clegg och hans engagerande betänkande hade inte förordningen blivit föremål för överläggningar så snabbt i utskottet och här i plenum, så att ett beslut förhoppningsvis kan fattas i morgon. Han har haft förmågan att än en gång sammanföra olika ståndpunkter och även ställa upp för oss som parlament i rådet. Käre Nick, därför vill jag än en gång tacka dig hjärtligt för din storartade insats!
Varför behövs denna förordning? Trots den totala avregleringen av telemarknaden i Europa sedan 1998 är den så kallade sista anhalten - det vill säga accessnäten - fortfarande i händerna på de operatörer som funnits hittills. Förordningen vill nu se till att skapa konkurrens på denna sista anhalt. Endast genom en fungerande konkurrens på detta marknadsområde kan erbjudanden om en snabb och prisvärd tillgång till Internet och multimediautbudet garanteras på sikt. Det motsvarar inte bara drömmen hos alla Internetanvändare utan är också ett måste i tidsåldern med new economy. Den faktiska verkligheten är i dag i stora delar av Europa en annan, uppkopplingen till nätet är kostsam, telefonledningen är upptagen medan surfandet pågår, det är dyrt att surfa, det är långa väntetider.
Enligt aktuella undersökningar hade endast 400 000 européer tillgång till bredbandstjänster i början av år 2000, medan 3 miljoner hade det i USA. Europeiska kommissionen har därför med rätta beslutat att avhjälpa detta. Politiskt sett finns det enligt min uppfattning inga andra alternativ än att rösta för förordningen i sin nuvarande tappning och därigenom öppna den sista bottleneck.

Glante
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Ett stort tack till Nicholas Clegg för en intensiv arbetsinsats. För att nämna ett lustigt exempel: Jag fick ta del av hans kompromissförslag när jag var ute och körde på motorvägen där hemma. Jag stannade naturligtvis pliktskyldigast och fortsatte samtalet med honom. Det visar väl hur vi har arbetat i det här fallet. Jag anser att det är ett bra exempel. Vi är beredda att göra det igen i framtiden, men vi skulle gärna ta oss lite mer tid ibland för att diskutera en eller annan fråga mer ingående.
Vi hade ett politiskt mål, att än en gång påskynda konkurrensen på ett avgörande vis och därigenom jämna marken för informationssamhället. Denna förordning skall stärka konkurrensen inom de lokala näten på ett avgörande sätt och först då kan Internettjänsterna till exempel beredas större tillträde till massmarknaden. Genomträngandet kommer att öka. Initiativet kommer i slutändan också att bidra till att främja informationssamhället. Men en snabbare och förmånligare tillgång till Internet utan innehåll är inget värd. Informationssamhället måste framför allt uppstå till följd av investeringar i människor och deras förmåga.
En viktig punkt: I förordningen sker regleringen i enlighet med den ursprungliga avregleringen av telemarknaden, det vill asymmetriskt. Det har säkert varit en bra inkörsport till konkurrensen. Men i framtiden kommer förordningen att ersättas och vi övergår då till konkurrensrättsliga bestämmelser. I det avseendet är ändringsförslag 13 särskilt viktigt, det nya skäl 10a, där det åter poängteras att förordningen om inte alltför länge kommer att ersättas av nya rättsliga ramar.
Minst lika viktigt är att rådet inte skjuter upp det så kallade Telekompaketet. Jag litar på att rådet snabbt kommer att anta detta och att vi håller snabba och seriösa överläggningar om det övriga paketet. Jag hoppas att inte rådet lämnar oss i sticket där eller att tveksamheter uppstår hos någon av medlemsstaterna. Vårt arbete bör tjäna som exempel. Vi lyckades enas snabbt och lätt och jag hoppas att även rådet kommer att kunna göra det.

Harbour
Clegg sade i sitt anförande att detta var ett kontroversiellt och komplicerat arbete och jag tror därför att vi valde rätt som utsåg honom till föredragande. Han har hela tiden varit väldigt orubblig och på parlamentets vägnar skulle jag vilja notera att han under den tid då han framgångsrikt kopplade loss accessnätet, också genomförde en mycket framgångsrik sammankoppling, genom att gifta sig. Jag är säker på att vi alla ger honom våra lyckönskningar.
Det kommer nog inte som någon överraskning för parlamentet att jag som en företrädare för det brittiska konservativa partiet - och det var den konservativa regeringen som för mer än 17 år sedan privatiserade British Telecom, troligen den första av de stora privatiseringarna av telebolag i Europa - varmt välkomnar denna viktiga åtgärd för att avreglera och konkurrensutsätta marknaden. Medan detta har drivits fram har det för kommissionen varit mycket viktigt att skapa ett underlag i form av det telekommunikationspaket vi nu har framför oss och vi beundrar mycket deras ambition och entusiasm i detta arbete.
Min enda anmärkning, när jag ser på den något slappa ordalydelsen i fråga om en del tidsangivelser - exempelvis att anmälda operatörer från den 31 december skall bevilja rimliga ansökningar från mottagarna - är att jag vill be kommissionären försäkra oss att han kommer att vara mycket sträng vid övervakningen av detta, eftersom det inte är meningslöst att driva igenom denna text i parlamentet om vi får ett väldigt trögt och slappt genomförande i medlemsstaterna, där detta också behöver drivas igenom.
Kanske kan jag också säga att detta har varit ett berömvärt initiativ till följd av toppmötet i Lissabon, men att många andra viktiga aspekter som rör framstegen i den nya ekonomin nämndes i Lissabon. Vem skall använda all denna nya och billiga, avreglerade kapacitet? Vi vill se de nya företagarna, de nya Internetföretagen ta sig in på marknaden. Jag erinrar kommissionären om att en av de andra huvudaspekterna i Lissabon var skapandet av nya förutsättningar i den europeiska ekonomin, för att locka nya investerare. Låt mig uppmuntra honom med den nya äventyrsanda som vi här ser prov på - och det är kanske inte ett ord som vi brukar förknippa med kommissionen - för att med entusiasm och kraft gå vidare och förverkliga dessa andra aspekter från Lissabon med samma effektivitet.

Read
Låt mig börja med att gratulera Clegg till hans snabba arbete av hög kvalitet och även hälsa honom välkommen till denna rätt exklusiva församling ledamöter som så ofta är här sent på kvällen för att debattera frågor som rör telekommunikation. Kommissionär Liikanens företrädare Bangemann beskrev oss också vid ett tillfälle som 'vi få, vi lyckliga få, vi sällskap av bröder'. Han hoppade visst över systrarna, men jag tror att ni förstår poängen med hans Shakespearecitat.
Jag vill också kommentera det rättsliga instrumentet - förordningen - eftersom det är exceptionellt och historiskt och det av mycket speciella skäl, som sammanhänger med snabbhet - efter Lissabontoppmötet - och teknisk överensstämmelse, som jag tror att vi alla uppskattar och förstår. Parlamentet måste vara berett att studera nya arbetssätt - fantasifulla och som Harbour påpekar äventyrliga. Men vi måste också klargöra när sådana åtgärder är lämpliga och det är så gott som säkert att de andra delarna i detta senaste telekommunikationspaket kommer att ta betydligt längre tid och följa långt mer traditionella linjer.
Jag vill även kommentera en mycket viktig del av Cleggs förslag som har att göra med nationella tillsynsmyndigheters befogenheter och initiativrätt, som jag tror är mycket viktiga aspekter för att denna förordning skall verkställas och genomföras snabbt och konsekvent.
Andra har nämnt toppmötet i Lissabon och det är naturligtvis riktigt att betona att denna lagstiftning uppfyller ett åtagande från Europeiska unionens medlemsstater om att stödja utvecklingen och användningen av Internet i Europa, enligt handlingsplanen för e-Europa. Mycket av detta skulle inte hända utan detta löfte om att tillhandahålla billigt Internettillträde med hög hastighet och vi noterar att tillträdet till accessnätet haft betydelse för e-Europaplanens framgång.
Det är även sant att kommissionens, parlamentets och rådets gemensamma ansträngningar har fått till stånd denna lagstiftning som ingår i en övergripande ansträngning för att modernisera lagstiftningen om telekommunikationer. Denna ansträngning kommer att innebära öppenhet, insyn och konkurrens för industrin, medan behovet av reglering balanseras av en önskan till avreglering. Vi har mer lagstiftningsarbete framför oss och vi måste lära oss läxorna från så mycket av den lagstiftning som vi gemensamt har varit delaktiga i under många tidigare år. Då försökte vi titta i backspegeln, och extrapolera utifrån vad vi hade gjort, innan vi tittade framåt och för första, andra och tredje gången gissade vad som låg framför oss. Vi begick misstag på en så föränderlig och instabil marknad, men jag skulle vilja avsluta med att säga att om Europa skall behålla sin konkurrenskraft, och hålla sig kvar på detta område, och låta e-Europas alla högst påtagliga fördelar komma alla Europeiska unionens medborgare till del, ligga kvar i täten för den tredje generationens mobiltelefoner - om jag får hoppa framåt - i förhållande till Förenta staterna, ja då kommer alla våra gemensamma ansträngningar att krävas för att se till att hela paketet genomförs lyckligt och väl.

Scallon
Fru talman! Avsikten med att ge tillträde till accessnätet är att öka konkurrensen, tillhandahålla lägre priser för konsumenterna och enklare, billigare Internetuppkoppling, och befordra teknisk innovation inom området för lokala accessnät. Jag välkomnar denna utlovade utveckling. Men som föredraganden nämnde, har många av oss varit medvetna om oron hos lokala operatörer som tillhandahåller telekommunikationer. Det irländska telekommunikationsbolaget Eirecom, hävdar att det bör få en rimlig tidsperiod på sig för att genomföra förändringarna och att slutdatumet den 31 december är praktiskt omöjligt att klara. Vidare bör avgifterna för tillträdet till accessnätet vara rättvisa och adekvata för att säkerställa den långsiktiga utvecklingen och uppgraderingen av den lokala accessnätsinfrastrukturen. Om det inte är ekonomiskt lönsamt att investera i glesbefolkade och mindre utvecklade områden, är det inte sannolikt att dessa lockar nya operatörer.
När vi kombinerar detta möjliga scenario med andra åtgärder som får skadliga effekter för landsbygdsområdena, exempelvis avregleringen av posttjänsterna, som hotar de små postkontorens överlevnad på landsbygden, och den senare tidens stängning av många små landsbygdsbanker, undrar jag hur en eventuell minskning av investeringarna i långsiktig utveckling och uppgradering av lokal accessnätsinfrastruktur påverkar redan missgynnade landsbygdsregioner? Det är min ärliga förhoppning att ingen av dessa farhågor blir verklighet och att vi i framtiden undviker risken för att allvarligt begränsa debatten i parlamentet genom att skynda på förfaranden som ytterst får allvarliga konsekvenser för de mest sårbara grupperna.

Caudron
Fru kommissionär, fru talman, kära kolleger! Bakom det något barbariska namnet på det förslag till förordning som vi debatterar i kväll - tillträde till accessnät (för övrigt ett helt otillgängligt uttryck för varje genomsnittsmedborgare) - finns ett enkelt såväl som allvarligt beslut om att konkurrensutsätta det lokala taltelefonnätet och datateletjänster.
Att avskaffa det offentliga monopolets sista andel är för somliga något som automatiskt sänker priset på lokal kommunikation, det har vi hört från olika håll här i kväll, och kan därför endast vara en positiv sak för konsumenterna.
För andra, däribland jag själv, är det långt ifrån så pass uppenbart och framför allt så pass automatiskt. Om en otyglad konkurrens alltid ledde till varaktigt lägre priser och alltid gynnade konsumenterna, alla överallt, då skulle det vara ett sedan länge känt faktum. Exemplet med mobiltelefoni - som är helt konkurrensutsatt - bevisar för övrigt det motsatta. De verkliga kostnaderna för mobil kommunikation är fortsatt höga, och framför allt är överskådligheten vad gäller kostnader och priser långt ifrån garanterad. Det är inte en klyfta som finns mellan reklamen och verkligheten, det är en dalgång. Många är de medborgare som varje dag är offer för dessa omständigheter och som inte vet hur de skall betala sin faktura, om de inte skulle förklara sin mobiltelefon stulen.
Jag är förresten positiv till tillträde till accessnät, men också på detta område krävs det att man snabbt utarbetar enkla, tydliga och bindande regler i syfte att fastställa de samhällsomfattande tjänsternas räckvidd, följa utvecklingen av dem samt klargöra hur de skall finansieras.
Vår föredragande och kollega, Nicholas Clegg, har självklart arbetat mycket, och jag gratulerar honom till det. Han har trots allt varit öppen för en diskussion med sina kolleger, och det vill jag tacka honom för. Men han är mycket liberal och har därför helt naturligt sagt nej till allt som kan verka för en sant samhällsomfattande tjänst. Han är mer rädd för offentliga monopol än för privata. Jag hoppas därför att förslaget till direktiv " Samhällsomfattande tjänster" , för vilket jag utsågs till föredragande i juli för utskottet för industrifrågor - och som jag nu borde återuppta trots försöken från utskottet för rättsliga frågor - gör att vi i någon mån kan justera våra mål.
Clegg har på ett korrekt sett klargjort, på ett tekniskt plan, kommissionens förslag om tillträde till accessnät, och han har gjort det mycket seriöst. Men jag beklagar att behöva säga att han enligt min mening inte i tillräcklig utsträckning har beaktat den risk som de svagaste på sikt kommer att utsättas för i ett avreglerat system, och inte heller risken med privata monopol.
I kväll vill jag än en gång erinra om att den offentliga sektorn enligt min mening inte får vara en ständigt krympande kvarleva på marknaden. Den bör och kan vara ett mål i sig, och för oss européer ett värde och en trumf för en balanserad och varaktig utveckling. Men, fru talman, eftersom de tre EU-institutionerna är överens om ett tillträde till accessnät, skall jag inte vara mer rojalistisk än kungen själv och kommer därför att rösta positivt i morgon.

Rübig
Fru talman, ärade herr kommissionär! Framför mig har jag de handlingar vi skall rösta om nästa vecka. Jag tror att det viktigaste betänkandet är Cleggs betänkande. Det har helt enkelt visat att det är möjligt att fatta beslut på ett snabbt och okonventionellt sätt. Jag tror att det bör vara förebilden för oss i den europeiska lagstiftningen, nämligen att till följd av en ny utveckling snabbt, okomplicerat och obyråkratiskt fatta de rätta besluten.
Jag vill gratulera honom till att han här har lyckats jämka ihop alla önskemål, men även tacka kommissionen för att den så effektivt och skickligt hörsammat uppdraget från rådet att agera skyndsamt i denna fråga. Jag tror att vi härmed tar ett avgörande steg in i framtiden för de europeiska medborgarna. De europeiska medborgarna kommer i sin plånbok, på tjänsternas kvalitet och på arbetsmarknaden att märka att Europa genom dessa steg får en starkare internationell konkurrenskraft.
Vi vet att en ny tjänst är på väg i och med UMTS. Miljön och telekommunikationsområdet kommer i framtiden att spela en särskild roll för den internationella konkurrenskraften. Därför anser jag att det är viktigt att utveckla rättvisa ramvillkor. Just det här direktivet visar att man har försökt komma underfund med rättvisan, och det är ett bra exempel på hur lagstiftningen borde gå till, genom en review,, en ordentlig och grundlig prövning, ett samråd med alla berörda och slutligen ett bra, effektivt, snabbt och noggrant förfarande i Europaparlamentet.
Jag vill än en gång framföra ett hjärtligt tack!

De Rossa
Fru talman! Vid det här tillfället ankommer det på mig att vara den som slår alarm. Jag brukar vanligen inte inta ståndpunkter här i parlamentet som enbart grundar sig på nationella överväganden, men det tycks mig som om vi försöker att införa en förordning som saknar flexibilitet och inte beaktar marknadens ställning i Irland. Det föreliggande förslaget kommer att ålägga Eirecom, ett privat aktiebolag och tidigare statligt monopol, att ge alternativa operatörer tillträde till accessnätet och kommer inte att ålägga alternativa operatörer som redan etablerat sig på marknaden, såsom kabel-TV-, satellit- och trådlösa accessnätsoperatörer att göra detsamma. De undantas från denna förordnings räckvidd.
Kabel-TV-bolagen i Irland äger redan nätverket och uppgraderar redan sitt nätverk för att tillhandahålla telefoni, Internet och andra interaktiva tjänster. I många fall har de exklusiv ensamrätt inom omfattande områden. När det gäller Irland, har dessa bolag en genomslagsgrad i storleksordningen 90 procent i större och mellanstora städer, vilket är långt mer än Eirecom PLC. Det är omöjligt att förstå och fullständigt oacceptabelt att förslaget inte även omfattar dessa kabel-TV-bolag. Dessutom kommer fasta nätverksoperatörer som Eirecom att finna det vara omöjligt att konkurrera med dessa bolag som tillhandahåller pakettjänster till kunderna, där Internetuppkoppling och gratis lokalsamtal ofta ingår i deras standardsortiment av erbjudna tjänster.
Där ett alternativt konkurrerande accessnät samexisterar med ett kopparbaserat accessnät skall givetvis tillträde ges till alla eller till ingetdera. Detta överensstämmer med motiveringen för att ge tillträde som kommissionen har presenterat. Förordningen om tillträde till accessnät är till själva sin natur och i grunden skev.
Jag tror verkligen att den sämsta lagen i många fall är en dålig lag, och så är fallet i fråga om denna förordning.

Liikanen
. (EN) Kvällssammanträdena är inte alltid det mest angenäma nöjet i Europaparlamentet men i kväll måste jag säga att det har varit en ytterst angenäm och positiv debatt. Jag delar uppfattningen hos de som anser att denna fråga är historisk. Den är historisk på två sätt.
För det första kommer vi nu att ta sista steget på den långa vägen mot att avreglera telekommunikationerna. Detta gagnar även de samhällsomfattande tjänsterna. När vi ökar konkurrensen i accessnäten kommer det att sänka avgifterna, förbättra kvaliteten och göra tjänsterna mer lättillgängliga. Det kommer att bidra till att upprätta ett allomfattande informationssamhälle.
För det andra är det historiskt i den meningen att vi har besvarat en ofta ställd fråga: agerar unionen alltför långsamt? Är vi i stånd att utnyttja informationsteknikens möjligheter? Det finns gott om misstänksamhet. Kan gemenskapens institutioner någonsin klara detta? Om parlamentet godkänner Cleggs betänkande i morgon så visar vi att vi kan. Vi kan visa att vi är i stånd att agera Internet-snabbt. Vi kommer att ha konkreta bevis, som enormt skulle öka Europeiska unionens trovärdighet, i synnerhet i den yngre generationens ögon, de som lever i denna Internets tidsålder.
Inget av detta skulle vara möjligt utan det enastående samarbetet mellan institutionerna. Jag vill tacka föredraganden Clegg för det utmärkta arbete han har uträttat, liksom hela utskottet. Det skulle inte ha varit möjligt utan ingående kunskap i frågan. Inte heller skulle det ha varit möjligt utan en stark vilja att förhandla med olika parter.
Jag tackar även rådets ordförandeskap, som har varit mycket konsekvent och fast beslutsamt att driva igenom denna fråga. I många medlemsstater har det varit en mycket känslig och komplicerad fråga.
Gallagher och Haarder tog i detta sammanhang upp några frågor. Det är verkligen en central del av handlingsplanen för e-Europa att avreglera telekommunikationsmarknaden för att få billiga priser och förbättra kvaliteten på tjänsterna. Samtidigt måste vi komma ihåg att detta är ena sidan av myntet. Å andra sidan behöver vi människor med färdigheter och kompetens som kan använda dessa tjänster. Så vi måste fortsätta att satsa på utbildning för alla människor, unga som gamla.
Vad avser genomförandet av denna förordning hade de nationella tillsynsmyndigheterna i går ett sammanträde med tjänstemän från kommissionen. De enades om att försöka påskynda genomförandet av denna förordning och göra det under så harmoniserade former som möjligt, för att få en stark europeisk marknad inom denna sektor.
Kommissionen kan också välkomna praktiskt taget allt i detta betänkande. Betänkandet stöder de målsättningar och förslag till åtgärder som anges i kommissionens förslag. Jag vill bara nämna tre av dessa.
För det första är syftet att operatörer som inte har definierats som operatörer med ett betydande inflytande på marknaden i fråga om tillhandahållande av fasta telefonnät skall ges tillträde till metallbaserade accessnät från och med den 31 december 2000 under öppet redovisade, icke-diskriminerande och kostnadsorienterade villkor.
För att se till att insyn ges i övriga operatörers verksamhet kommer vi för det andra att behöva offentliggöra ett referensanbud om villkoren för tillträde till accessnätet och därtill hörande arrangemang såsom samlokalisering, inklusive avgiftssättning, under överinseende av den nationella tillsynsmyndigheten i syfte att säkerställa en rättvis behandling. I det sammanhanget är jag glad över att notera att de nationella tillsynsmyndigheterna vill samarbeta för att detta skall gälla överallt.
Slutligen kommer förordningarna om tillträde till accessnätet att ge nya aktörer alla slags former av tillträde där detta är tekniskt genomförbart, fullständigt tillträde och gemensamt tillträde till accessnät och delaccessnät. Detta optimerar teknisk innovation, ökad konkurrens och valmöjligheterna för konsumenterna. Kommissionen godkänner samtliga 18 ändringsförslag i Cleggs betänkande. De förbättrar kommissionens förslag, ställer upp mer exakta tekniska definitioner och mer specifika krav vad avser nationella aktörer och nationella tillsynsmyndigheter. Dessa ändringsförslag är konstruktiva och kommer att säkerställa att förordningen blir fullt operativ. Således garanteras att tillträdet snabbt och effektivt skall genomföras från och med den 31 december 2000.
Kommissionen hoppas även att rådet kommer att godkänna texten med de ändringar som gjorts i betänkandet och sedan det förhoppningsvis har godkänts av parlamentet i morgon. Då skulle rådet kunna slutföra medbeslutandeförfarandet i en behandling.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.40.)

