

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0165/2006) av Angelika Niebler för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om genomförandet av principen om lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet (omarbetning) (15623/7/2005 – C6 0089/2006 – 2004/0084(COD)). 
Angelika Niebler (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! I dag ska vi rösta om den gemensamma ståndpunkten om vad som kallas för ett omarbetat direktiv, som har blivit föremål för utdragna förhandlingar mellan rådet och parlamentet, och det är därför en viktig lagstiftningsprocess som närmar sig sitt slut.
Innan jag börjar diskutera direktivet vill jag uttrycka mitt varma tack till skuggföredraganden för hennes vänliga och konstruktiva samarbete, och också tacka Luxemburgs, Förenade kungarikets och Österrikes ordförandeskap för att de har arbetat tillsammans med parlamentet för att överhuvudtaget få till en lösning. Jag vill också tacka kommissionen, vars tjänstemän som har arbetat med dessa frågor alltid har varit uppmuntrande och professionella, så tack allesammans!
Vad handlar det här direktivet då om? Det handlar om EU:s bestämmelser om likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet. Det finns sju direktiv som handlar om denna fråga, och fyrtio års juridiska utslag som är förknippade med dem. Med hjälp av detta omarbetade direktiv, som vi ska rösta om vid 12-tiden i dag, ägnar vi oss för en gångs skull åt bättre lagstiftning, eftersom vi har sammanfattat lagen samt komprimerat, förenklat och gjort den smidigare.
Detta omarbetade direktiv innehåller för första gången standarddefinitioner på begrepp som diskriminering och sexuella trakasserier. Direktivet medför en standardisering och förbättring av det rättsliga skyddet för dem som drabbas av diskriminering i arbetslivet. Vi har också genom att samarbeta med rådet lyckats förbättra vissa punkter med syftet att åstadkomma likabehandling, till exempel genom att samarbeta med det ännu inte upprättade jämställdhetsinstitutet eller fortsätta med offentliga informationskampanjer i medlemsstaterna – och detta är allt när det gäller lagförslagen.
Hur fungerar detta i vardagen? Trots euforin om förenklingen av lagstiftningen och detta nya direktiv, får vi inte glömma att det i praktiken fortfarande finns avsevärda brister när det gäller likabehandling av kvinnor och män, särskilt i arbetslivet. Det finns aktuella statistiska bevis från alla 25 medlemsstater på att det fortfarande finns ett stort behov av ytterligare åtgärder när det gäller jämställdhet, eftersom könsspecifika skillnader på arbetsmarknaden snarare har ökat än minskat.
Till exempel skiljer sig lönerna åt. Det är ganska häpnadsväckande att löneskillnaderna trots många års rättspraxis och lagstiftning uppgår till över 15 procent i alla medlemsstater, vilket med andra ord betyder att kvinnor tjänar i genomsnitt 15 procent mindre än män för att utföra samma arbete. Detta är oacceptabelt.
Det ser likadant ut när det gäller könssegregation. Vissa jobb, i synnerhet tyvärr de mindre välbetalda, utförs även i dag i en oproportionerligt stor grad av kvinnor, och det är fortfarande mycket fler kvinnor än män som jobbar deltid. Jag anser att situationen fortfarande är oacceptabel, och vi måste göra någonting åt den.
Behöver vi nya regler och bestämmelser för att hantera detta? Jag anser inte det. Vi har nu denna lagstiftning tillsammans med rättspraxis i frågan. Det viktiga är inte att vi ska anta nya och striktare bestämmelser, utan att de bestämmelser vi redan har antagit måste tillämpas effektivt i praktiken, och det omarbetade direktivet kan ge ett betydande bidrag till detta.
Som jag har sagt har vi införlivat den befintliga lagstiftningen och EG-domstolens rättspraxis i det omarbetade direktivet, och på så sätt har vi tagit ett praktiskt steg mot ökad tydlighet och öppenhet, och därmed mot ökad rättssäkerhet.
Vi måste dock också överväga nya metoder. Till exempel måste vi göra en ännu mer noggrann undersökning av orsakerna till den uttalade segregationen på arbetsmarknaden, och vi måste också göra allmänheten mer medveten om den där den sker. Arbetsmarknadens parter måste också vidta ännu mer bestämda åtgärder för att motverka diskriminering – särskilt mot kvinnor – på arbetsmarknaden. Att garantera jämställdhet är också en utmaning för socialpolitiken i allmänhet, för detta angår mer än bara en grupp.
Frågan blir ännu mer intressant om man betraktar den demografiska utvecklingen, eftersom vi tack och lov lever allt längre. Alla europeiska länder har låga födelsetal, och detta kommer garanterat att leda till att ännu fler kvinnor kommer att börja jobba under de kommande årtiondena. Särskilt mot denna bakgrund är det viktigt att vi garanterar jämställdhet och lika villkor på detta område, särskilt för kvinnor.
Jag har en minut kvar, och den vill jag använda till att ta upp en annan fråga, nämligen föräldraledighet, som också har lett till en häftig diskussion bland oss. Detta omarbetade direktiv innehåller av systematiska skäl inga bestämmelser om föräldraledighet, men vi vill att detta hamnar överst på den politiska dagordningen, eftersom det är grundläggande för balansen mellan yrkesliv och familjeliv. Här kan en impuls från EU-håll klargöra att det behöver göras ännu mer när det gäller balansen mellan yrkesliv och familjeliv.
Jag är glad över att vi i dag kan se fram emot att kommissionen har en del att säga om detta och att även Europeiska rådet vid vårtoppmötet prioriterade balansen mellan yrkesliv och familjeliv och antog den europeiska jämställdhetspakten. Vi är på rätt väg, men har ännu inte nått ända fram. Om vi med gemensamma krafter vidtar ytterligare åtgärder för att åstadkomma jämställdhet i arbetslivet kan vi förhoppningsvis snart nå vårt mål. 
Benita Ferrero-Waldner
   , . – Herr talman, fru Niebler, mina damer och herrar! Jag ska först säga några ord på tyska och sedan läsa en engelsk text, eftersom jag ersätter min kollega Vladimír Špidla. Som under lång tid politiskt aktiv kvinna, som alltid har arbetat, vill jag säga att jag naturligtvis alltid personligen har erfarit jämställdhetsfrågan, och verklig jämställdhet är något jag alltid har kämpat för, så jag vill säga till Angelika Niebler att jag är väldigt glad över att få göra detta i dag.
Jag tänker nu fortsätta på engelska. 
Rent konkret handlar de viktigaste förbättringarna om att få till stånd en enhetlig terminologi och framför allt enhetliga definitioner i syfte att se till att lagstiftningen verkligen är entydig. Förbättringarna syftar även till att direkt tillämpa ett antal övergripande bestämmelser på de företags- och yrkesbaserade systemen för social trygghet, och om att införliva EG-domstolens fasta rättspraxis och därmed öka tydligheten och rättssäkerheten.
Att på detta sätt modernisera direktivet kommer att bidra till att avsevärt förbättra det rättsliga ramverket för lika möjligheter. Mot bakgrund av det nuvarande komplicerade rättsläget och den omfattande lagstiftningen om likabehandling i yrkeslivet är syftet med förslaget, det vill säga att förenkla gemenskapslagstiftningen och göra den mer lättillgänglig för EU-medborgarna, mycket viktigt.
Den text som lagts fram i dag är resultatet av interinstitutionella förhandlingar som har lett fram till en rimlig, mycket tillfredsställande och av de båda medlagstiftarna godtagbar kompromiss. Även kommissionen godkänner texten.
Europaparlamentet har spelat en mycket aktiv roll och har lagt ned ett omfattande arbete på ärendet. Parlamentet har gjort betydande insatser för att förbättra och förtydliga texten i direktivet. Bland annat har en hänvisning till vikten av en könsuppdelad jämförande statistik lagts till. I en annan bestämmelse ställs krav på att organisationer som arbetar för att främja likabehandling ska utbyta information med vissa EU-organ, exempelvis det europeiska jämställdhetsinstitutet, vilket ni, fru föredragande, nämnde.
Den övergripande kompromissen innefattar även två uttalanden av kommissionen och rådet, där såväl den stora betydelsen av att förena yrkesliv och privatliv som vikten av föräldraledighet framhålls. Att förena yrkesliv och familjeliv är en utmaning för samtliga kvinnor utan undantag i vårt samhälle.
Kommissionen framhöll i sitt uttalande att den är angelägen om att främja föräldraledigheten som ett synnerligen viktigt instrument för att uppnå full jämställdhet mellan kvinnor och män i yrkeslivet. Vi kommer att göra allt som står i vår makt för att förbättra de villkor som krävs för att förena yrkesliv och privatliv och se till att direktivet om föräldraledighet genomförs på lämpligt sätt, och vi kommer framför allt att kontrollera att det är ändamålsenligt och effektivt.
Avslutningsvis planerar kommissionen därför att ange möjligheten att förena yrkesliv och privatliv som ett av sina prioriterade områden och införliva det med den färdplan om jämställdhet mellan könen som antogs så sent som den 1 mars 2006.
Det finns i detta sammanhang planer på att kartlägga samtliga faktorer som påverkar möjligheterna att förena yrkesliv och privatliv, däribland föräldraledighet, flexibla arbetsvillkor och möjligheten till stöd och omsorg, i syfte att komma fram till de lösningar som krävs. Detta kommer som vi vet att innebära att vi måste inleda en dialog med arbetsmarknadens parter. Jag är mycket glad över att institutionerna har haft ett så gott samarbete i detta ärende och lagt fram en godtagbar och modern text som förhoppningsvis kommer att bidra till större jämställdhet mellan könen i framtiden. 
Amalia Sartori,
   Herr talman! Först av allt vill jag lyckönska min kollega Angelika Niebler för det utomordentliga arbetet i både utskottet och i förhandlingarna med ordförandeskapet, kommissionen och parlamentets skuggföredraganden. Jag är verkligen stolt över detta i egenskap av gruppsamordnare i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män.
Jag gläder mig också över att detta direktiv håller på att bli färdigt, eftersom det innehåller flera saker som nu borde göra att parlamentet gärna antar det. Låt mig lyfta fram tre saker. För det första ger det oss alla ett argument att använda som svar på alla som frågar vad EU gör åt Lissabonstrategin, efter all publicitet kring Lissabonmålens innehåll. För några månader sedan tyckte jag att det var svårt, för de flesta talade med mig om budgeten och frågade vilka resurser vi anslår för de mål som nämns i Lissabondokumenten. I dag kan jag dock svara genom att till exempel nämna detta direktiv; med andra ord kan jag säga att eftersom vi – enligt Lissabonstrategin – uppmanar kvinnor att i hög grad träda in på arbetsmarknaden, betraktar vi detta som en avgörande faktor för att kunna upprätthålla det välfärdssamhälle i Europa som vi alla vill skydda, samtidigt som vi är medvetna om att vi också måste ge kvinnor ytterligare försäkringar när vi en gång har bett dem om detta. Detta är den första anledningen till att jag är stolt och nöjd.
För det andra fortsätter vi med detta direktiv på den inslagna vägen med sund förvaltning genom att minska antalet direktiv som handlar om denna fråga från sju till ett, och på detta sätt visar vi upp bättre lagstiftning.
För det tredje: innehållet – naturligtvis den viktigaste aspekten – som redan har sammanfattats och presenterats av Angelika Niebler och kommissionen. Jag vill bara tillägga några saker: Under de senaste månaderna har problem som framför allt rör lön, tillgång och utbildning och även indirekt diskriminering, framhävts i alla länder i unionen, även i de länder som historiskt sett har ansetts ha kommit längst när det gäller kvinnopolitik.
Jag anser att vi i detta direktiv tar upp de problem som har påpekats för oss: lika lön, likabehandling i yrkesbaserade sociala trygghetssystem samt likabehandling när det gäller tillgång till arbete, utbildning och karriärutveckling. Därför är jag nöjd, och än en gång vill jag uttrycka mitt tack för det arbete som utförts. 
Bernadette Vergnaud,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill berömma det utmärkta arbete som utförts av vår föredragande, Angelika Niebler, som alltid har varit noga med att ta hänsyn till de olika synpunkterna från hennes kolleger i syfte att göra detta omarbetade direktiv så bra som möjligt.
Därför hoppas jag att det resultat som uppnås inte kommer att passera spårlöst förbi och bara bli en avsiktsförklaring från medlemsstaterna, vilket ofta är fallet när det handlar om likabehandling av män och kvinnor. Behöver jag påminna er om att en bättre balans mellan yrkesliv och privatliv är en grundläggande förutsättning för att uppnå de mål som EU har satt upp för sig själv i Lissabonstrategin och när det gäller sysselsättning och tillväxt?
Därför vill jag tacka kommissionen och rådet för att de gick med på att göra ett uttalande om föräldraledighet som Europaparlamentet bad om. Jag är också mycket glad över denna överenskommelse mellan våra institutioner, eftersom omarbetningen av dessa sju direktiv om likabehandling av män och kvinnor i arbetslivet kommer att göra det möjligt för oss att öka öppenheten och att klargöra vilka rättigheter medborgarna har, särskilt med avseende på direkt eller indirekt diskriminering, trakasserier och jämställdhet när det gäller lön och tjänstepensioner.
I synnerhet när det gäller den senaste frågan vill jag ta mig friheten, fru kommissionsledamot, att uppmana kommissionen att kräva att Frankrike uppfyller de åtaganden landet gjorde när det ratificerade Romfördraget, vari all diskriminering på grundval av könstillhörighet, särskilt när det gäller pensionsrättigheter, för första gången fördömdes. Tidsfristen för att införliva rådets direktiv 96/97/EG av den 20 december 1996 om genomförandet av principen om likabehandling av män och kvinnor i företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet var den 1 juli 1997. Frankrike bryter fortfarande mot gemenskapsrätten eftersom direktivet ännu inte har införlivats. Vad väntar vi på?
Jag är också nöjd med att de tidsfrister som har bestämts i detta omarbetade direktiv när det gäller införlivande och sanktioner för underlåtenhet att genomföra direktivet har förkortats jämfört med det ursprungliga förslaget. Statistikinsamlandet kommer också att ge oss ett intryck av den övergripande situationen och göra det möjligt för oss att bedöma förändringar och justeringar gjorda på EU-nivå. Det är vårt ansvar att upprätta en verklig europeisk politik om likabehandling av män och kvinnor, vilken måste vara effektiv och möjliggöra en snabb attitydförändring, eftersom detta är helt nödvändigt för att åstadkomma en verklig förändring av samhället.
Danutė Budreikaitė,
   . – Jämställdhet mellan könen i Europeiska unionen betraktas som ett demokratiskt värde, som frihet att förverkliga sig själv och som grunden för fullvärdiga relationer mellan människor.
Genom att understryka förenligheten mellan yrkesliv och privatliv som en av de viktigaste aspekterna av EU:s jämställdhetspolitik främjar Europeiska kommissionen en enhetlig syn på män och kvinnor inom alla områden, till exempel sysselsättning, lön och den individuella rätten för varje förälder i hela Europeiska unionen till ordentlig föräldraledighet.
Även om det finns olika modeller för att genomföra en jämställdhetsstrategi i Europeiska unionen (båda föräldrarna som familjeförsörjare, mannen som familjeförsörjare medan kvinnan arbetar deltid och är hemmafru på deltid, mannen som familjeförsörjare och kvinnan som hemmafru på heltid), är jämställdhet mellan könen en viktig fråga inom hela sysselsättningsområdet – professionell och vertikal könssegregation på arbetsmarknaden, vilket hänger samman med att kvinnor av kulturella skäl har tilldelats mest ansvar för hemarbetet.
Samtidigt som jag håller med kommissionen, uppmanar jag medlemsstaterna att vara mer aktiva när det gäller att organisera informationskampanjer för allmänheten och arbetsgivarna om frågor som handlar om jämställdhet i arbetslivet. Arbetsgivarna måste regelbundet ge de anställda eller deras företrädare lämplig information om den enhetliga synen på män och kvinnor på arbetsplatsen.
För att få bättre förståelse för orsakerna till olika attityder till män och kvinnor i arbetslivet är det nödvändigt att samla in och analysera jämförbar könsspecifik information och statistik.
Genom att samarbeta med arbetsmarknadens parter måste vi förbättra kvinnornas ställning på arbetsplatsen och lösa problemet med könsrelaterade löneskillnader, vilket fortfarande är relevant, samt frågan om den tydliga könssegregationen på arbetsmarknaden.
Vi måste ompröva bestämmelserna om flexibel arbetstid så att de gör det möjligt för män och kvinnor att samordna yrkeslivet och familjelivet på ett bättre sätt, och garantera lika möjligheter till arbete och yrkesutbildning, som är avgörande för att kunna få ett arbete. 
Eva-Britt Svensson,
   . – Herr talman! Jag stöder överenskommelsen fullt ut och vill verkligen tacka föredraganden Niebler både för ett gott samarbete och en stor lyhördhet under arbetets gång.
Trots framgången med detta direktiv, vill jag ändå höja ett varningens finger. Hur bra direktiv vi än kan få fram i EU-systemet, är det ändå de konkreta handlingarna som innebär förändringar. Vi har exempelvis haft likalönsdirektivet väldigt länge. Trots det tvingas vi fortfarande leva med könsdiskriminerande löner.
Jag beklagar att vi inte nådde ännu längre när det gäller föräldraledigheten. Jag hade velat se en mycket starkare uppmaning till medlemsländerna att ta den frågan på allvar. Nu har vi fått in vissa skrivningar, vilket är bra, även om jag anser att de inte är tillräckliga och hade önskat att vi hade nått längre. Det innebär emellertid att vi måste fortsätta arbetet på alla plan för att kunna nå ända fram. 
Urszula Krupa,
   . – Herr talman! Principen om lika lön för lika arbete oavsett könstillhörighet borde vara en grundläggande princip i den civiliserade världen. Dock betraktar vi likabehandling av män och kvinnor som diskriminering och något som är orättvist för kvinnor, som i de allra flesta fall är mödrar och uppfostrar den yngre generationen. Av denna anledning bör de åtnjuta ett särskilt skydd, inte bara när det gäller anställningsvillkor, utan också när det gäller arbetsförhållanden.
Även under det totalitära system som människorna i Polen levde skyddades kvinnor åtminstone på papperet av lagen, och i synnerhet hade de möjlighet att återvända till sina tidigare jobb efter att ha varit mammalediga, och även utvecklas yrkesmässigt. Därför kräver vi särskilda rättsliga lösningar som inte bara garanterar likabehandling av män och kvinnor, utan också skyddar kvinnor, särskilt dem i fertil ålder och dem som är mammalediga.
I de nationella lagstiftningarna bör det finnas bestämmelser som gynnar kvinnor mer, till exempel att den tid de varit föräldralediga ska räknas som tjänstgöringstid och vara pensionsgrundande, och även införas något sorts ekonomiskt stöd för föräldraledighet, vilket skulle minska arbetslösheten. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman! Jag välkomnar i högsta grad den vilja som våra institutioner har visat när det gäller att ta itu med ett problem som ständigt och allvarligt undergräver stabiliteten i vår sociala modell. Jämställdhet mellan män och kvinnor är faktiskt en grundläggande princip i gemenskapsrätten och ingår i artiklarna 2 och 3 i fördraget.
Trots att Europeiska unionen ligger långt framme när det gäller att skydda medborgarnas och arbetstagarnas rättigheter hör könsdiskriminering, både direkt och indirekt, tyvärr till ordningen för dagen i många medlemsstater. Själva procedurerna för att få tillgång till arbetsmarknaden, villkoren och bestämmelserna för anställningar och tillgängligheten till tjänster till stöd för familjer och släktingar till dem som behöver barnomsorg, bara för att ge några exempel, utgör i praktiken ett allvarligt hinder för många kvinnors personliga valfrihet när det gäller att nå lika långt i sin yrkeskarriär som deras manliga kolleger.
Uppmaningen till medlemsstaterna att genomföra ett avskräckande sanktionssystem för alla tänkbara fall av diskriminering är därför en nödvändig och angelägen åtgärd som måste antas snabbt av alla behöriga nationella myndigheter. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Det är 2 000 år sedan det sades: ”Nu är ingen längre slav eller fri, man eller kvinna.” Att garantera likabehandling av män och kvinnor, i alla fall enligt lagen, är en kulturell nödvändighet; vi måste dock ännu i dag på 2000-talet insistera på att detta inte bara ska gälla när européernas sunda förnuft finner det självklart, utan också för att vi ska kunna uppdatera och förenkla den gemensamma EU-lagstiftningen, så att nya och kommande medlemsstater på ett enkelt sätt kan ta upp gemenskapens regelverk och målen med Lissabonstrategin kan uppnås.
Vi måste också jämföra och analysera de negativa aspekterna av mäns och kvinnors yrkeskarriärer för att identifiera de ”möjligheter” som skapas av ojämlikhet. Som föredragande för yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor kommer jag alltid att komma ihåg reaktionen från kommissionens företrädare när han insåg att vi förutom gemenskapsrättens allmänna uppfattning och EG-domstolens rättspraxis om lika lön, likabehandling av socialförsäkringssystem, likabehandling i yrkesutbildning, anställning och utveckling på arbetet samt bevisbördan när det gäller ojämlikhet, lade till likabehandling och lika möjligheter när det gäller föräldraledighet.
För att Europaparlamentets önskan skulle uppfyllas och förenandet av yrkeslivet och familjelivet skulle uppmärksammas krävdes föredraganden från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor Angelika Nieblers exemplariska metod eller envishet. Hon förbättrade kommissionens text genom att kombinera de andra utskottens åsikter och genom att uppnå en kompromiss i inofficiella trepartsförhandlingar.
Naturligtvis står det inte ”familjelivet”; det står att privatlivet måste förenas med yrkeslivet, som om vi menade att män och kvinnor skulle utesluta möjligheten att bilda och försörja en familj från deras privatliv. Naturligtvis skänker kompromissändringsförslaget om att se över föräldraledigheten inom ramen för de nya möjligheter som ges av färdplanen för kvinnors rättigheter en hel del hopp tillsammans med en ny överenskommelse om jämställdhet, och jag är övertygad om att Angelika Nieblers barn och alla våra barn kommer att leva i ett jämlikt samhälle. 
Edite Estrela (PSE ).
   – Jag vill börja med att lyckönska Angelika Niebler, till hennes betänkande, och Bernadette Vergnaud, skuggföredragande för min grupp.
Jag välkomnar detta initiativ från kommissionen som syftar till att modernisera gemenskapsrätten inom området likabehandling av män och kvinnor på arbetsmarknaden. Kvinnor lider fortfarande av diskriminering i arbetslivet, vilket tar sig en mängd olika uttryck, som ojämlika löner och svårigheter att få tillgång till arbetsmarknaden, och särskilt till välbetalda och prestigefyllda arbeten. Ändå handlar Lissabonstrategin bland annat om större kvinnlig delaktighet på arbetsmarknaden och fler och bättre arbetstillfällen för kvinnor. För det tredje vill jag upprepa de förslag jag lade fram i mina betänkanden om Lissabonstrategin från ett genusperspektiv och om demografiska förändringar. Medlemsstaterna måste så snart som möjligt vidta åtgärder för att göra det möjligt för kvinnor att kunna förena yrkesliv och privatliv på ett bättre sätt.
Omarbetningen av direktivet om föräldraledighet bör bidra till att bekämpa de ekonomiska, sociala och kulturella fördomar som förknippas med pappaledighet. Medlemsstaterna bör införa betald föräldraledighet när ett barn föds eller adopteras och bör naturligtvis följa bästa praxis när det gäller mammaledighetens längd, som varierar mellan 14 och 28 veckor, den obligatoriska tidsperioden och det belopp som betalas ut under ledigheten. Sådana åtgärder kommer tveklöst att hjälpa till att stoppa diskrimineringen av kvinnor och hjälpa kvinnor att skaffa de barn de vill ha. 
Maria Carlshamre (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Angelika Niebler för hennes mycket förtjänstfulla arbete. I det omarbetade direktivet, som syftar till att förenkla och modernisera frågan, ingår de relevanta aspekterna på området. Standardisering och definitioner är förvisso viktiga, men vad vi nu framför allt behöver är sanktioner. Att förena yrkesliv och familjeliv är en av de mest angelägna frågorna i såväl dagens som morgondagens Europa. Det finns i EU i dag inget land där födelsetalen är tillräckligt höga för att människosläktets fortlevnad ska anses säkrad.
Kvinnor vill yrkesarbeta. Om de tvingas välja mellan yrkesarbete och familj väljer allt fler kvinnor att arbeta. En av de mest uppenbara utslagen av diskriminering utgörs av löneklyftan mellan könen. Vi har i mer än 30 år haft ett direktiv om detta, men hur mycket har förändrats på denna tid? Inget alls. På detta område har ingen som helst förbättring skett.
Kommer det omarbetade direktivet att innebära någon förändring? Det återstår att se. Att ange möjligheten att förena yrkesliv och familjeliv som ett prioriterat område, som kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner nämnde, är nog bra, men vad vi till varje pris behöver är sanktioner. Hela Europas framtid står nämligen på spel. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Principen om jämställdhet och likabehandling för män och kvinnor när det gäller tillgång till arbete och arbetsrelaterad verksamhet måste införas på en mängd olika områden. Detta finns med i det direktiv vi ska rösta om i dag, vilket omfattar ett antal olika befintliga gemenskapsbestämmelser, bland annat EG-domstolens rättspraxis.
Alla medlemsstater måste nu visa den politiska vilja som behövs för att genomföra de lagstiftningsförslag vi har framför oss för att bekämpa den diskriminering som fortfarande pågår när det gäller löner, tillgång till arbete, yrkesutbildning, befordran, de trakasserier och sexuella trakasserier som ofta ingår i sådan diskriminering, samt all sorts ogynnsam behandling av kvinnor i samband med graviditet eller moderskap.
Jag välkomnar också det viktiga erkännandet att likabehandling i arbetslivet inte bör begränsas till lagstiftande åtgärder och ett effektivt rättsligt skydd. Kunskapshöjande kampanjer bör dras i gång, och infrastruktur och utrustning tillhandahållas för att stödja barn, mödrar och fäder. 
Fernand Le Rachinel (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Det är ett bevisat faktum att män och kvinnor inte behandlas på samma sätt i arbetslivet. Europaparlamentet har oroats av detta under många år och publicerar regelbundet betänkanden med fromma förhoppningar om välsignade resolutioner om jämlikhet: oerhört invecklade system och tomt prat, som ni alla förstår.
Men borde inte vår institution allvarligt talat koncentrera sig mer på att förena allmänheten med den politiska eliten? Ett år efter de överväldigande nej-rösterna från den franska och den nederländska befolkningen måste det sägas att ingen vill vara en del av detta Europa som styrs av kommissionsledamöterna, av detta globaliserade Europa, och att klyftan mellan det eurokraterna vill och det Europas nationer vill bara växer och växer.
I stället för att envist försöka pussla ihop någonting för att försöka kringgå förkastandet av den europeiska konstitutionen, borde inte EU-centralmaktens planer och parlamentets planer inspireras av att man lyssnar till och respekterar folket? 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Direktivet om genomförandet av principen om lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet är ett mycket viktigt och efterlängtat dokument för Europeiska unionens medborgare.
Det nya direktivet stramar upp tidigare EU-förordningar genom att sammanföra bestämmelser från ett antal andra direktiv om genomförande av principerna om lika lön och likabehandling för män och kvinnor när det gäller tillgång till arbete, yrkesutbildning och befordran, samt arbetsförhållanden. För att principen om jämställdhet ska bli riktigt effektiv krävs det flexibla bestämmelser om arbetstid som kan göra det möjligt för både kvinnor och män att kombinera familjeliv och yrkesliv.
Medlemsstaterna måste avsätta medel till barnomsorg, och även särskilda bestämmelser om föräldraledighet som skulle gälla båda föräldrar, eftersom detta skulle garantera lika tillgång till arbete, yrkesutbildning och befordran. Dessutom krävs ett nära samarbete med arbetsmarknadens parter för att effektivt motverka problemet med de ihållande och orättvisa löneskillnaderna mellan män och kvinnor och den konstaterade könssegregationen på arbetsmarknaden.
Även jag lyckönskar Angelika Niebler till hennes utmärkta betänkande. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! I Amsterdamfördraget står det att ett av Europeiska gemenskapens uppdrag är att främja lika rättigheter för män och kvinnor genom att tillämpa gemensam politik och finansiering enligt artiklarna 3 och 4. I fördraget fästs betydande vikt vid jämställdhet mellan könen: enligt fördraget är det lika viktigt att sprida denna princip som att utveckla en konkurrenskraftig ekonomi.
Vi har nu möjlighet att röra oss framåt och reglera en stor del av den befintliga lagstiftningen, till exempel direktivet om lika lön, direktivet om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet och direktivet om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor. Det har också äntligen blivit möjligt att nå en kompromiss om en bestämmelse som gör det möjligt för både män och kvinnor att mer effektivt göra sin plikt som föräldrar.
Därför stöder jag ett antagande av denna kompromisslösning, särskilt eftersom det är barnens dag i Polen i dag, och detta är den gåva som våra barn förtjänar mest. 
Benita Ferrero-Waldner
   , . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill innerligt tacka er – och särskilt Angelika Niebler – för denna debatt, och också säga hur mycket jag uppskattar att så många män, det vill säga manliga ledamöter i parlamentet, har deltagit.
Debatten har betonat att det i praktiken fortfarande finns mycket att göra på vägen mot full jämställdhet. Här finns arbete för oss alla och det måste göras tillsammans, eftersom jämställdhet mellan kvinnor och män inte bara är en grundläggande rättighet utan också något som gör våra företag och vår ekonomi mer konkurrenskraftig. Dagens samhälle är beroende av alla arbetares förmågor och måste därför försöka få kvinnor integrerade på arbetsmarknaden och behålla dem där på lång sikt. Som alla här har påpekat spelar överensstämmelsen mellan yrkesliv och familjeliv en mycket stor roll i denna sak och måste värderas högt.
Vi måste dock – särskilt om man ser på samhället i sin helhet, och förändringarna i befolkningarna mest av allt – komma ihåg att vi som samhälle håller på att åldras och i framtiden måste försöka att inte bara föda fler barn, utan också samtidigt göra det möjligt för människor att kombinera yrkesliv och familjeliv.
Därför anser jag att detta omarbetade direktiv är ett mycket viktigt steg, eftersom det förenklar och moderniserar en betydande del av den befintliga lagstiftningen om likabehandling av kvinnor och män. Med hjälp av detta direktiv kan vi verkligen göra det möjligt för allmänheten att få bättre – och förhoppningsvis enklare – tillgång till ett viktigt rättsligt område. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A6-0148/2006) av Lívia Járóka för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om situationen för de romska kvinnorna i Europeiska unionen (2005/2164(INI)). 
Lívia Járóka (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det här är andra gången under ett plenarsammanträde i Europaparlamentet som vi för en debatt särskilt inriktad på romernas situation. Vid det första tillfället, för ett år sedan, röstade parlamentet med stor majoritet för överenskommelsen mellan fem partier som gällde romernas situation, vilket var det första parlamentsdokumentet som uteslutande inriktade sig på det romska folkets problem. Vid detta tillfälle formulerade vi även vissa förslag. Detta gjordes utifrån en omfattande rapport om romernas situation i Europa som kommissionen hade utarbetat mycket tidigare. Deras situation har inte förändrats något nämnvärt, utan har efter offentliggörandet av dessa viktiga dokument i stället försämrats i många fall, precis som under de senaste decennierna.
Myndigheternas insatser på detta område har i huvudsak resulterat i beundransvärda åtgärdsplaner, men man har varken genomfört några verkliga strukturella förändringar eller kunnat få fram de medel som krävs för reformer. De innebär inte heller att straff för lagöverträdelser införs i tillräcklig utsträckning, eller att de så kallade romerprojekten övervakas på rätt sätt. Europeiska unionen tar sig inte heller an någon av dessa uppgifter.
Under de senaste sjutton åren har EU lagt ut 750 miljoner euro på romerna. Mer än en tredjedel av dessa medel har tagits från öronmärkta resurser, specifika för romerprogram.
Mer än hälften av de romska barnen kan fortfarande bara gå i segregerade zigenarklasser. I Ungern, vilket troligtvis är den enda EU-medlemsstat som förespråkar en progressiv utbildningspolitik för romerna, har antalet segregerade barn trots desegregeringsinsatser fortsatt att växa under de senaste åren. Mer än två tredjedelar av den aktiva romska befolkningen är långtidsarbetslösa. Vi har fortfarande isolerade zigenarbosättningar, getton, hopplöshet, bidragsberoende och en ökande antiromsk attityd, vilket leder till social utslagning för kommande generationer.
En viktig utveckling under de senaste åren kan emellertid vara att det romska civilsamhället har blivit starkare, och det gläder mig att kommissionen anser att det är viktigt att stödja det. Det har tagit oss – följandes i de civila organisationernas fotspår, som har arbetat med detta i två decennier – nästan två års hårt arbete för att se till att allt fler frågor som påverkar romerna har uppmärksammats av Europaparlamentet under arbetets gång.
Det betänkande om romska kvinnor som jag lagt fram och som vi diskuterar i dag kunde inte ha blivit ett starkt professionellt dokument utan bidrag från civila organisationer som Open Society Institute, European Roma Rights Centre och andra organisationer och specialister som vi samarbetar med i vårt dagliga arbete. Det är viktigt att de organisationer som arbetar med romer ökar i antal för varje år, och att de blir den drivande kraften för skyddet av romernas rättigheter i hela Europa.
Erfarenheten har dock visat att det inte på något sätt räcker för att göra betydande förändringar i romernas liv. En förskolelärare berättade för ett par veckor sedan att skälet till att de romska barnen inte får gå i förskolan är att de är för smutsiga. Den romska bosättningens gator, som föräldrarna går med sina barn på till förskolan, har aldrig grusats och asfaltsbeläggning ingår inte i planeringen på medellång sikt. Översvämningar har sköljt bort bosättningen vid tre tillfällen, vilket har gjort att flera hundra kilo avfall har samlats mellan husen, och det beror på att även den här bosättningen, liksom tusentals andra zigenarbosättningar, ligger för långt bort från stadens avfallsanläggningar.
Dagen före mitt besök blev en äldre romsk kvinna hjärndöd för att det tog tjugo minuter att skjuta på ambulansen ut ur bosättningen. I samma bosättning kollapsade i januari en lerhydda över en familj med sex barn, som sedan dess har varit tvungna att bo hos grannfamiljen. Där bor nu tolv personer i ett och samma rum.
Jag ser ofta liknande situationer även i gamla medlemsstater, inte enbart i Östeuropa. Myndigheterna har alltid samma svar: de lokala myndigheterna eller de romska ledarna kan inte hjälpa till. Detta är den verklighet som en romsk kvinna står inför dagligen i ett Europa med tjugofem medlemsstater. Rasdiskriminering förvärrar den redan missgynnade situationen och den ökande öppna och underförstått antiromska attityden över hela Europa gör vår vardag svårare.
Romerna står inför stora svårigheter på sysselsättningsområdet, där antalet arbetslösa i vissa europeiska regioner med stor romersk befolkning uppgår till 100 procent. I stället för att stå inför problemet med att förena yrkesliv och familjeliv, måste den genomsnittliga arbetslösa romska kvinnan dagligen kämpa för att få mat på bordet och förlita sig på bidrag och lånehajarnas barmhärtighet. Det är sant att arbetslöshet många gånger beror på låg, segregerad utbildningsnivå, men mycket ofta beror det också på faktumet att romska personer som går på anställningsintervjuer automatiskt blir avvisade på grund av sin hudfärg.
Det är särskilt viktigt att betona detta, eftersom vi håller på att göra Europa ännu mer konkurrenskraftigt i en tid då kontinentens befolkning åldras snabbt. Det verkar därför logiskt att ta hänsyn till den yngsta och största etniska minoriteten i Europa, särskilt med tanke på de rapporter som visar att andelen aktiva romer år 2050 kommer att vara större än aktiva icke-romer i vissa medlemsstater.
Det var inte meningen att de otaliga dokument, studier och publikationer som beskriver romernas situation, inklusive mitt eget betänkande, skulle hamna på hyllan eller i arkivskåpet, och de är heller inte avsedda att användas som propaganda i frågan. I de här dokumenten, men också i den offentliga utfrågningen och expertutlåtandet i samband med mitt betänkande, presenteras en chockerande bild. Politikerna har ett enormt ansvar, och en logisk fråga kommer upp: hur ska ett förenat Europa hantera de utmaningar som uppkommer i samband med integreringen och globaliseringen av de immigranter som kommer till Europa, om det sopar romerna – som har bott i Europa sedan 1500-talet – och deras problem under mattan? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Lívia Járóka för hennes arbete med att utarbeta detta betänkande som jag anser vara utomordentligt betydelsefullt. Vi delar hennes önskan att främja integrationen av etniska minoriteter som romerna, särskilt de romska kvinnorna, och att därvid beakta könsaspekten. Jämställdheten och kampen mot diskriminering är ju två grundläggande värden inom EU. Dessa värden genomsyrar följaktligen den politik vi för, och vi vidtar åtgärder av olika slag. Tidigare i år inrättade vi exempelvis en rådgivande expertgrupp på hög nivå för frågor rörande integrationen i samhället av etniska minoriteter och deras deltagande fullt ut på arbetsmarknaden. Vi uppdrog åt gruppen att senast i slutet av 2007 lämna in rekommendationer till oss om bästa praxis, vilket ni också nämnde.
För det andra och när det gäller lagstiftningsåtgärder omfattas romska kvinnor av gemenskapens lagstiftning, där alla former av direkt eller indirekt diskriminering på grund av kön eller etniskt ursprung förbjuds. Rättsskyddet innefattar tillgång till anställning, utbildning, hälso- och sjukvård samt varor och tjänster. Det finns också ett program för att öka kunskapen, liksom olika kampanjer. EU tillhandahåller genom strukturfonderna och olika gemenskapsprogram ekonomiskt stöd till speciella projekt. Närmare 300 miljoner euro har de senaste fem åren avsatts till projekt som syftar till att bistå den romska befolkningen.
Vi kommer också att inrätta ett särskilt år, och 2007 kommer alltså att bli det europeiska året för lika möjligheter. Detta kommer enligt min mening att vara ett utmärkt tillfälle att öka kunskapen om den flerfaldiga diskrimineringen, särskilt de romska kvinnornas situation.
Romerna själva spelar en mycket viktig roll när det gäller att uppmuntra kvinnorna att delta fullt ut i såväl det sociala som det ekonomiska och politiska livet. Vi är i högsta grad medvetna om att det problem med flerfaldig diskriminering som ni tar upp i ert betänkande är omfattande. Kommissionen tänker i år inleda en undersökning som syftar till att fördjupa analysen och också att stärka vår politik i denna fråga.
Vad har vi gjort när det gäller analys och datainsamling? Inrättandet av ett europeiskt jämställdhetsinstitut kommer enligt min uppfattning tveklöst att bidra till att det görs framsteg på området. Genom insamling och analys av tillförlitliga jämförbara data på gemenskapsnivå kommer detta förhoppningsvis att förbättras. Institutets arbetsprogram kommer att utgå från kommissionens prioriterade områden, men det ankommer på styrelsen att även besluta om hur frågorna om de romska kvinnornas situation bäst ska integreras. 
Edit Bauer,
   .Det är väldigt svårt att skriva ett balanserat, oberoende betänkande i frågan om romer och romska kvinnor. Författaren till detta betänkande har lyckats med det, och jag vill innerligt lyckönska henne. I betänkandet nämns hur man ska lösa ett stort problem, nämligen de romska kvinnornas situation. Vi bör komma ihåg att det totala antalet romer i EU beräknas ligga på mellan sju och nio miljoner, och enligt beräkningar gjorda av FN:s utvecklingsprogram (UNDP) kommer siffran att stiga med mellan 2 och 3,2 miljoner efter Rumäniens och Bulgariens anslutning. Den här siffran motsvarar befolkningsmängden i ett medelstort EU-land.
Den diskriminering som romerna uppenbarligen utsätts för är en mycket komplex, social och kulturell företeelse, där orsak och verkan är svåra att fastställa, om de överhuvudtaget kan särskiljas. Det verkar som om det här problemet, vilket man i Europa anser blir alltmer komplicerat, bara kan lösas genom utbildning, anställbarhet och sysselsättning samt genom en förändring i levnadsvillkoren. Eftersom ett enskilt land inte kan hitta en tillfredsställande lösning, mot bakgrund av den fria rörligheten för personer inom EU, anser jag att Europeiska kommissionen bör tillhandahålla ett målinriktat och ändamålsenligt finansiellt stöd och ett mer effektivt program för att lösa romernas situation och då i synnerhet de romska kvinnornas, vilket bör inkludera den öppna samordningsmetoden för spridning av bästa praxis.
Å andra sidan är det också sant som Benita Ferrero-Waldner säger. EU har ingen antidiskrimineringslagstiftning, men enligt min uppfattning bör Europeiska kommissionen kräva mycket närmare övervakning av de här direktiven, som i fallet med romerna där man tydligt bryter mot direktivet, antingen i form av direkt eller indirekt diskriminering. 
Zita Gurmai,
   . – Herr talman! Jag tycker det är mycket positivt att man har utarbetat ett betänkande om romernas situation i Europeiska unionen. Det samarbete som fanns när dokumentets slutversion gjordes har varit exemplariskt.
Resolutionen om romernas missgynnade situation förtjänar stöd av flera skäl och det måste gå utöver partiintressena. Det första skälet är eftersom jag företräder en medlemsstat med en särskilt stor befolkning romer, och för att jag personligen är mån om att hitta lösningar. För det andra är romerna utsatta för växande diskriminering på nästan alla livets områden, såsom ras, etnisk tillhörighet och kön, vilket ofta ytterligare förvärras av social utslagning och hotet om fattigdom. Det tredje skälet är för att de romska kvinnornas situation är särskilt svår och nästintill hopplös.
Även om betänkandet berör alla Europas tjugofem medlemsstater är det värt att särskilt ta upp situationen för de romska kvinnor som bor i de nya medlemsstaterna. Vi får inte skämmas över att erkänna att problemet är mycket värre i medlemsstaterna i Central- och Östeuropa, där andelen romer är mycket högre än EU-genomsnittet.
Frågan om romerna är mycket mer än bara en social fråga, och den kräver en rad omfattande politiska instrument. Det huvudsakliga målet är att bekämpa social utslagning och marginalisering samt att se till att romerna får genuina lika möjligheter och blir socialt integrerade. Romerna måste också bli vinnare, inte förlorare, i den europeiska integreringsprocessen och dra nytta av fördelarna med integrering.
De romska kvinnors situation måste ständigt finnas på dagordningen om vi vill uppnå en betydande förändring. För att vi ska få en objektiv bild av romernas situation måste medlemsstaterna samla in och offentliggöra tillförlitlig och omfattande statistik om romerna och se till att uppgifter samlas in kontinuerligt.
Det betänkande som har utarbetats av min kollega Lívia Járóka är resultatet av ett väl genomtänkt och plikttroget arbete. Jag föreslår att vi antar betänkandet. 
Viktória Mohácsi,
   . – Herr talman! Precis som mina kolleger har sagt, gläder det mig att Europaparlamentet nu för andra gången tar upp romernas situation. Det betänkande som lades fram för mer än ett år sedan, liksom beslutet, tog upp kvinnornas situation, sysselsättning, utbildning och hälsa. Det är emellertid viktigt att ta upp frågan som ett separat ämne, vilket man har gjort i detta betänkande, i form av ett betänkande eller ett separat beslut, eller till och med genom att utarbeta nya direktiv.
Det är viktigt att vi försöker behandla de frågor som mina kolleger tog upp här tidigare på ett effektivt och framgångsrikt sätt. Som vi hörde förut har de 750 miljoner euro som EU har lagt ut på romernas situation eller på att försöka lösa deras problem inte lett till några förbättringar av deras situation, utan i stället förvärrat den. Arbetslösheten har stigit i alla stater, och i synnerhet har antalet diskrimineringsfall ökat både i EU:s medlemsstater och i kandidatländerna.
Det gläder mig att författaren till betänkandet har lyckats presentera ärendet på ett mångsidigt sätt, och alla medlemmar i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, inklusive jag själv, stöder betänkandet helt och hållet.
Medlemsstaternas regeringar försöker dock ofta att ta itu med de romska kvinnornas problem på ett patriarkaliskt sätt. De frågar vare sig efter de romska kvinnornas åsikter eller efter andra kvinnors åsikter i kampen mot diskriminering av kvinnor, och inte heller om instrumenten och metoderna för att starta och genomföra kampen mot diskriminering. Jag skulle uppskatta om vi kunde ta upp dessa frågor, men också om vi inte blandar in romska traditioner i kampen mot diskriminering. Det skulle vara mycket riskfyllt för EU:s medlemsstater och andra lagstiftare att ingripa i sådana fall och att inkräkta i privata familjeangelägenheter. 
Milan Horáček,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag stöder det här betänkandet. Situationen för EU:s romska befolkning är inte bra.
Romska kvinnor missgynnas på alla nivåer. Detta leder till en ond cirkel och de som bedriver och genomför politik för att bryta den cirkeln gör alldeles för lite. Föräldrar tvingar ofta döttrar att sluta skolan för att hjälpa till i hushållet och se efter sina syskon, och detta leder till bristande utbildning, dåliga arbetsförhållanden – om de överhuvudtaget lyckas ta sig in på arbetsmarknaden – och till låg betalning. Deras levnadsvillkor och familjeförhållanden är ofta eländiga och den hälsovård de har tillgång till är otillräcklig.
Till detta måste läggas det intoleranta och omänskliga brott som kvinnor utan sin vetskap tvingas till i form av sterilisering, vilket var en del av födelsekontrollprogrammet i öststaterna under kommunisttiden, och det är särskilt upprörande att detta fortfarande pågick för några år sedan. Vi måste göra vårt yttersta för att åtminstone ge dessa skadade kvinnor allt slags psykologisk och materiell hjälp. Vi måste snarast se till att målinriktad undervisning och information leder till att sådana omänskliga saker inte kan hända i EU igen.
Vi röstade förra året för att grisfarmen på den mark där en gång det romska koncentrationslägret låg i Lety i Tjeckien skulle avlägsnas och det är beklagligt att detta ännu inte skett. 
Věra Flasarová,
   . – Mina damer och herrar! Jag vill uttrycka min uppskattning för Lívia Járókas utmärkta betänkande. Ju mer Europeiska unionen utvidgas desto mer komplicerade kommer vissa problem att bli. En av de mest utmanande uppgifterna är det som jag skulle beskriva som den förändrade förbindelsen mellan å ena sidan majoriteten och å andra sidan romerna och det kinesiska samhället. Få europeiska minoriteter ställs inför sådana fördomar och brist på förståelse som romerna och få nationella minoriteter orsakar så många problem när det gäller integration i majoritetssamhället. Jag är fullt övertygad om att de hinder som drabbar romerna, särskilt romska kvinnor och barn, beror på en långvarig konflikt mellan två olika civilisationsprinciper. Under århundraden har en misstro växt fram mellan de två principernas anhängare och i stället för att samarbeta har människor skaffat sig vanan att leva sida vid sida och inte tillsammans. Det är inte någon bra lösning. Resultatet av denna bristande förståelse är den förvridna bild av det romska livet som visas i medierna, uteslutning från utbildning och sysselsättning och de många problemen för den romska befolkningen.
Å andra sidan bör det påpekas att tack vare de dussintals institutionernas, romska och icke-romska frivilligorganisationers och ett ökande antal människors insatser varje dag har situationen i många europeiska länder förbättrats något. Samhället mognar successivt till en punkt där människor inser behovet av samexistens och av att undanröja kulturella, religiösa och andra fördomar. Jag har upplevt detta i Tjeckien också och det gör mig optimistisk inför framtiden. 
Georgios Karatzaferis,
   – Herr talman! En forskare berättade för mig att om alla zigenare samlades ihop i en enda stat skulle den ha ungefär lika stor befolkning som Tyskland; de skulle med andra ord ha över 90 parlamentsledamöter. I dag är de emellertid inte representerade. Detta är också en särskild sorts rasism om man så vill. Vi gör dem orättvisa, både socialt och historiskt.
Hitler utrotade miljontals zigenare och de fick ingen upprättelse i historien, såsom judarna fick med erkännandet av förintelsen. Vi har dem också i historiens marginaler. Vi behöver undersöka frågan mycket noga och med stor känslighet. Solen skiner på alla. Luften finns för alla. Vatten är till för alla. Vi måste ge dem utrymme, ett utrymme inom utbildningen, särskilt för kvinnor, för om kvinnorna utbildas kommer de att utbilda sina barn. Vi måste ge dem utrymme i samhället. Vi kommer alla att vinna på att zigenarna blandas med oss på jämställd fot och inte under det slag av rasistiska tendenser som, dessvärre, förekommer till viss del i vissa stater och i högre grad i andra. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
   – Herr talman! Romernas situation varierar mellan olika EU-länder. I hela Europa är romerna emellertid en mycket fattig folkgrupp och lider av fattigdomens alla konsekvenser. Kulturellt är de en mycket sammansvetsad grupp med egna lagar som är diskriminerande för kvinnor. De förändringar som har skett i länderna i det tidigare socialistblocket har lett till arbetslöshet, som särskilt påverkar romska kvinnor. Svält, sjukdom och brist på arbete och bostäder har tvingat detta samhälle till extrem fattigdom, vilket jag upplevt i Ukraina, i Rumänien och i EU-länder där den romska folkgruppen utgör en stor, etnisk grupp. En hoppfull plats var barnhemmet i Liptovský Ján, där en grupp romska barn fick kläder och kunde le och leka i stället för att tigga.
Jag vill gärna lägga till ”och barns” till titeln på parlamentets resolution om romska kvinnors situation, eftersom barnen är försvarslösa i denna tragedi. Resolutionen och dess förslag är sunda, och jag vill tacka föredraganden för hennes arbete med den. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vissa etniska grupper, såsom romerna, har sina egna regler för giftermål och fortplantning. Fjortonåriga flickor behandlas som reproduktionsmaskiner och har inget att säga till om i frågan. I stället för att njuta av intima förbindelser är de passiva varelser som ofta plågas av psykologiska trauman. De är själva, liksom deras män och fäder, ofta omedvetna om dessa psykologiska konsekvenser.
Som psykolog kan jag säga att våra studier visar att ett alltför tidigt sexliv, och särskilt sterilisering som ett resultat av exempelvis en tidig graviditet, får långsiktiga konsekvenser för den mentala hälsan, vilket kan vara mindre synligt, men som är högst menligt för välbefinnandet.
Nationell lagstiftning har en åldersgräns för officiellt giftermål men detta ignoreras ofta av minoritetsgrupper såsom mormoner i Förenta staterna eller bland romerna. Det finns ett stort behov av att göra alla parter mer medvetna om problemet, bland annat regeringar, institutioner, föräldrar och flickorna själva, och om konsekvenserna av denna företeelse som fördärvar deras liv i stället för att medföra lycka. 

Marie-Line Reynaud (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Lívia Járóka för kvaliteten på hennes betänkande och för att hon beaktade de framlagda ändringsförslagen så seriöst. Jag är också mycket glad över resultatet av omröstningen i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män.
I mina ändringsförslag betonade jag vissa punkter som jag tycker är grundläggande när det handlar om särskilt de romska kvinnornas ställning: de romska barnens behov av att lära sig läsa och skriva, och även betydelsen av social integration när de gäller bostäder och behovet av att tillhandahålla boplatser för resande romer.
Tillträde till utbildning förefaller fortfarande vara ett problem för Lívia Járóka, men en majoritet av mina kolleger i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män valde att stödja mina förslag, och det är jag tacksam för. Jag hoppas att detsamma kommer att gälla i kammaren och att detta utmärkta betänkande får ett brett stöd, eftersom initiativ som detta kommer att bidra till att ge mer information till medborgarna i EU och förbättra romernas vardag och integration. 
Maria Carlshamre (ALDE ).
   – Herr talman! Vi har redan hört att många medlemsstater fortfarande systematiskt diskriminerar romer och att detta drabbar romska kvinnor mer än romska män. Reproduktiva rättigheter är en central fråga. Som framgår av Lívia Járókas betänkande rapporterades nyligen fall av sterilisering i två medlemsstater. Detta går över gränsen för det godtagbara i dagens EU. Den enda anledningen till att detta inte har fördömts mer allmänt är just att det berör romska kvinnor. Även på detta område behöver vi sanktioner.
Jag vill också betona att det måste samlas in data på grundval av kön och etnisk tillhörighet. Endast på detta sätt kommer vi att kunna lägga fram ovedersägliga bevis på hur omfattande problemet med diskriminering och marginalisering egentligen är.
Avslutningsvis har Lívia Járóka visat för oss alla hur viktiga de romska kvinnornas insatser kan vara. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Herr talman! Lívia Járókas betänkande är en historisk handling av flera skäl. Detta är första gången som Europaparlamentet diskuterar en omfattande analys av situationen för romska kvinnor, och är engagerat i vilka steg som ska tas. Det finns en risk för att vi är mindre öppenhjärtiga och bestämda när det gäller att agera mot diskriminering än vi var tidigare.
När det gäller romerna har det blivit särskilt brådskande att inta en bestämd ståndpunkt för de mänskliga rättigheterna efter anslutningen av de tio nya länderna, och 2007 kommer att göra detta utmärkta betänkande ännu mer relevant. Det är Europeiska unionens egen identitet som kommer att avgöra huruvida vi kommer att kunna röra oss framåt i den riktning som stakas ut i betänkandet. Vill vi stödja utbildning och social integration av romska barn med gemenskapsinstrument? Mobiliserar vi ekonomiska, rättsliga och politiska instrument för att göra det möjligt för romska kvinnor att hitta sin plats i ett samhälle där de marginaliserats?
I betänkandet tar man oss framåt i den riktningen med viktiga och tydliga uppgifter. Låt oss inte glömma dessa när vi diskuterar stödpolitik och strukturfonder. Och låt oss inte glömma att utan en inställning som innebär att man accepterar, anpassar och respekterar andra kulturer, kan även stöd med de bästa avsikter som erbjuds av majoritetssamhället få skadliga effekter. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka min kollega Lívia Járóka för hennes utmärkta initiativbetänkande.
Jag vill betona några saker. För det första är romska kvinnor när det gäller utbildning i själva verket föremål för dubbel diskriminering: för det första eftersom de tillhör den romska minoriteten och för det andra eftersom de tillhör det svagare könet. Klyftan i utbildningsnivå mellan pojkar och flickor är oacceptabelt stor, och många flickor får inte ens grundläggande skolutbildning. Därmed hamnar de i en permanent ofördelaktig situation, både inom och utanför sin egen grupp.
För det andra är romska kvinnor när det gäller tillgång till sjukvård också i en oacceptabelt svag situation, särskilt i frågor om reproduktiv och sexuell hälsa. Man måste ta krafttag för att tillhandahålla grundläggande utbildning om reproduktion och för att förhindra tvångssteriliseringar. För närvarande förvägras många romska kvinnor i själva verket rätten till sin egen kropp och sin egen hälsa – en oinskränkt rätt för varje individ.
De många nödvändiga åtgärder som man pekar på i betänkandet är grundläggande för att lyfta många romska kvinnor ur den negativa spiral som de föds in i och förhindras lämna. De flesta av dessa åtgärder kan genomföras som en del av programmen för integrering av jämställdhetsperspektivet och skulle alltså inte innebära ny betungande lagstiftning för medlemsstaterna. Rassegregering och fördomsfulla attityder bär skulden till detta, men ansvaret måste också läggas hos de romska grupperna själva.
Jag ser fram emot att fortsätta dialogen med Lívia Járóka och andra på EU-nivå. Jag är säker på att Finland, mitt hemland, är mycket engagerat i frågan. Vi har skapat ett romskt forum i Europarådet. Vi menar att detta är en viktig fråga som kommer att vara viktig också i framtiden, särskilt när vi ser på utvidgningen med Bulgarien och Rumänien där den minoriteten är ganska stor. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att det är mycket viktigt att vi påminner oss själva om att kommissionen i detta hänseende verkligen är gemenskapsrättens väktare och att den betraktar de två EU-direktiven mot diskriminering som grundläggande instrument i kampen mot bristande jämlikhet.
Kommissionen är mycket sträng när det gäller att kontrollera att dessa direktiv införlivas exakt och i sin helhet av medlemsstaterna. Om man tänker tillbaka på den situation som rådde på vissa platser före utvidgningen anser jag verkligen att vissa förbättringar har skett i detta hänseende sedan dess.
Jag instämmer emellertid med er om att det fortfarande finns väldigt mycket kvar att göra. Det finns fortfarande saker kvar för oss att göra för att få stopp på denna onda cirkel och jag instämmer i det som sades i debatten att detta i stor utsträckning är en fråga där romerna själva bär ett stort ansvar för att göra något för sina egna kvinnor. Vi måste särskilt uppmärksamma den flerfaldiga diskrimineringen, och en fråga som också har slagit mig som grundläggande och som man flera gånger har hänvisat till i debatten är den om utbildning och undervisning. Romska kvinnor har nu möjlighet att ta sig ur en tradition som i vissa hänseenden är problematisk och inte alltid ger dem alla möjligheter, för att i stället i framtiden kunna åtnjuta lika möjligheter under normala förhållanden. Europeiska socialfonden är ett grundläggande verktyg i detta sammanhang och vi kommer att använda det. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.00.
Katalin Lévai (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Jag föreslår att vi antar det betänkande som utarbetats av Lívia Járóka och som handlar om romska kvinnors situation i Europeiska unionen. Även om man i betänkandet målar upp en mycket mörk bild av situationen för de romska kvinnorna och romerna i allmänhet – av deras många sociala nackdelar, fattigdom, försvarslöshet, och den diskriminering de utsätts för, särskilt i de nya medlemsstaterna och i kandidatländerna – är varje ord i betänkandet sant.
Romerna är definitivt den mest missgynnade gruppen i samhället: deras livslängd är kortare än genomsnittet, de är ofta uteslutna från hälsovård, romska kvinnor faller lättare offer för vit slavhandel, och klyftan mellan utbildningsnivån för romer och icke-romer blir oacceptabelt bred. 
Detta sakernas tillstånd stöddes under två sammanträden i det romska forumet i Europaparlamentet som hölls den 28 juni 2005 och den 22 mars 2006 och där man diskuterade landrapporter och lade fram personliga erfarenheter.
Utifrån EU:s värderingar och policy har lagstiftarna redan stiftat flera lagar mot rasdiskriminering och till stöd för kvinnors jämställdhet. Jag är emellertid övertygad om att vi behöver göra mycket mer, både i medlemsstaterna och på EU-nivå när det gäller att stifta lagar, öka kunskapen om mänskliga rättigheter och straffa diskriminering. Även när vi verkligen har lämpliga lagar hamnar deras genomförande på medlemsstatsnivå efter Europeiska unionens rättsliga krav.
Vi behöver därför integrerat stöd och integrerad politik inom gemenskapen som skapar möjligheter. Vi behöver solidaritet när det gäller att bekämpa fattigdomen. Vi behöver resurser som faktiskt kan förändra situationen för romerna och de romska kvinnorna. Vi behöver utbildning och sysselsättning. Vi behöver utveckling i de mindre regionerna.
Jag anser också att massmediernas positiva roll är mycket viktig när det gäller att bekämpa fördomar, stärka romernas identitet och sprida deras kultur. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0159/2006) av Véronique De Keyser för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om kvinnornas situation i väpnade konflikter och deras roll i återuppbyggnaden och den demokratiska processen i länder som just genomgått en konflikt (2005/2215(INI)). 
Véronique De Keyser (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Detta betänkande om kvinnornas situation i väpnade konflikter och återuppbyggnaden bygger på tre grundläggande dokument: FN:s resolution nr 1325 från 2000, Maj-Britt Theorins betänkande för Europaparlamentet i samma fråga år 2000 och avslutningsvis den skakande rapporten av Elisabeth Rehn och Ellen Johnson-Sirleaf, som nu är president i Liberia, i samma ämne.
Vad har hänt sedan dessa betänkanden offentliggjordes? Trots att det nu är 2006 återstår fortfarande allt att göra och i mitt betänkande ville jag sprida ljus över tre aspekter på detta. Den första är kvinnor som är offer för konflikter. Jag måste säga att på detta område, som redan har diskuterats omfattande, är situationen fullständigt oacceptabel. I dag våldtas fortfarande kvinnor, eftersom våldtäkt är ett instrument för krigföring. I dag sprättas kvinnors könsorgan fortfarande upp med bajonetter. I dag, mina damer och herrar, slits fortfarande levande barn ut ur sina mödrars livmoder. I dag i flyktinglägren är sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn fortfarande om inte tillåtet så i alla fall vanligt, även bland de fredsbevarande styrkorna och medlemmar av den diplomatiska kåren. Det är outhärdligt!
Den andra aspekt jag ville ta upp är kvinnor som ett redskap för fred. Där kaos råder i världen finns det modiga kvinnor som kräver rättvisa, håller fram sina händer till angriparna och säger ”vi kvinnor vill ha fred”. Vi måste skydda dessa samfund, vi måste främja dem, och vi måste låta dessa fredens kvinnor, när de väl når förhandlingsbordet, få en jämställd del och spela en avgörande roll när det gäller att bygga upp demokratin. Vi är åtminstone skyldiga dem det.
Den tredje aspekten är ännu känsligare eftersom kvinnor inte bara är ett verktyg för fred utan även – tyvärr! – ett verktyg för krig. Den amerikanska kvinnliga militären i Abu Ghraib-fängelset är ett fruktansvärt exempel på detta. Kvinnor kan vara grymma och jag ville lyfta fram den mycket känsliga frågan om kvinnliga självmordsbombare. Det är inte en ny företeelse, men en ökande sådan. I Tjetjenien är 50 procent av kvinnorna självmordsbombare och i Palestina har vi bevittnat en ny våg av kvinnliga självmordsbombare. Vad är orsaken till detta? Vi måste analysera det i parlamentet, vi måste göra en studie och vi måste hålla en konferens, men vi vet redan att det finns tre inblandade faktorer.
För det första finns det en snedvriden uppfattning om den stora religionen islam: det är i fundamentalistiska länder detta sker. Den andra faktorn är motstånd i konfliktsituationer som innebär att internationell lag överskrids varje dag: ett motstånd som vi måste förstå samtidigt som vi avvisar och fördömer det faktum att det dödar oskyldiga offer. Den tredje faktorn är kopplad till samhällen där kvinnor är kulturellt isolerade eller ibland till och med förvisade från sina byar för att de har blivit våldtagna. Det är där vi hittar självmordsbombarna – bland kvinnor som redan är samhällets offer. Jag uppmanar därför kommissionen och parlamentet att titta närmare på problemet.
Vad kan vi nu göra åt allt detta? Allt återstår också att göra. Allt har sagts och alla åtgärder har vidtagits, men det vi nu behöver göra är att tillämpa dem. Vi behöver verkligen inrätta bättre reproduktiv hälsovård, men det är inte det viktigaste i betänkandet. I alla våra finansiella instrument, i alla våra program – stabilitetsprogrammet, grannskapsprogrammet – och genom våra handlingsplaner måste vi genomföra åtgärder där frågan om genus och kvinnors värdighet tas med i beräkningen. Vi måste också utbilda våra fredsbevarande styrkor när vi nu har dem så att även de kan respektera kvinnors rättigheter, så att de blir lyhörda och innefattar även kvinnor bland dem. 
I denna enorma förödelse finns både anledning till hopp – i form av fredens kvinnor – och orsak till oro. Vi har mycket att stå i och jag är tacksam mot alla mina kolleger i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män för att de har satt sig över ideologiska debatter för att säga att ”vi instämmer i betänkandet”. Jag för min del kommer att respektera allt som antagits i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män och jag vill också tacka ordföranden i utskottet, Anna Záborská, som inte är här i dag men som sände mig ett kort meddelande i morse.
Det måste sägas: vi kvinnor kommer att sätta oss över partipolitiken på detta område. Tack på förhand för ert stöd.
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman, fru De Keyser, mina damer och herrar!
 Allra först vill jag tacka kammaren för denna mycket viktiga debatt och för det viktiga betänkandet. I betänkandet talas om kvinnor som offer, kvinnor som fredsfaktorer och kvinnor som krigsfaktorer. Vi ser också de tre utvecklingslinjerna, och jag håller med er om att alla lagstiftningsinstrument redan finns på plats men att det som oftast krävs är att de tillämpas på ett mycket bättre sätt. Vi måste alla arbeta mot det målet, och jag lovar att försöka åstadkomma en förändring, åtminstone i de områden där jag är ansvarig.
Vi har förbundit oss att tillämpa FN:s säkerhetsråds resolution 1325 från oktober 2000, om kvinnor, fred och säkerhet, där också alla dessa frågor nämns. I ert betänkande talas om kvinnor i konflikter och som fredsuppbyggare ur många olika synvinklar. Jag stöder det förhållningssättet, för kvinnor får inte bara ses som offer. Mycket ofta är de huvudaktörer när det gäller att främja fred.
I Palestina och Israel kan vi t.ex. se att kvinnor går samman och att det är kvinnorna i samhället som skulle vilja gå framåt med fredsskapande. Den kvinnliga självmordsbombaren är ett slående exempel på hur sammansatt frågan är och en företeelse som förtjänar att studeras ytterligare. Och, som ni sa, mycket ofta handlar det om kvinnor som i viss utsträckning är isolerade i sina egna samhällen och som därmed naturligtvis inte har någon annan chans, inte längre bryr sig om sitt liv och sedan blir självmordsbombare.
Kommissionens tvåstegsstrategi för att främja jämställdhet mellan könen i andra länder återspeglas tydligt i betänkandet. För det första tar vi in jämställdhetsaspekten i alla riktlinjer och program – ett slags ”mainstreaming”. För det andra finansierar också vi särskilda projekt som ska gynna kvinnor. Jag är övertygad om att den strategin kommer att vara effektiv även i framtiden. Både integrering av jämställdhetsaspekten och särskilda åtgärder kommer att krävas i fortsättningen, men det handlar också om att förändra de samhällena. Det handlar om att förändra mentaliteten i samhällena, som ni mycket riktigt sa.
Integrering av jämställdhetsperspektivet är viktigt eftersom fredsskapande innefattar en mångfald områden. Där återfinns fredsförhandlingar, fredsbevarande arbete, demobilisering, avväpning, återintegrering och rehabilitering. Där har kvinnor alltid sin roll – vare sig de är mödrar, systrar osv. Kvinnorna finns där i samhället, och de ser vad som sker.
Det är också mycket viktigt med valövervakningsuppdrag, reformer av säkerhetssektorn, institutionsuppbyggande och, i synnerhet, ett stärkande av det civila samhället. Vi har även utbildningsprogram som möjligen kan förbättras i framtiden, där mer än 800 tjänstemän från kommissionen och annan personal deltar i kanaliseringen av genomförandet av programmen.
Ett annat exempel som hänger ihop med kapacitetsuppbyggnad, som är högst betydelsefullt här, är att vi stöder utbildning i krishantering som är avsedd för experter från medlemsstaterna på detta område. Att främja jämställdhet mellan könen i krishantering och konfliktlösning är en väsentlig del i hela den utbildningen. Jämställdhetsaspekten finns där.
Jag säger att stödet till organisationer i det civila samhället spelar en nyckelroll, och jag menar att så verkligen är fallet när det gäller t.ex. kvinnor i Bosnien och Kosovo men också när det gäller utbildning av kvinnor i konfliktlösning i Rwanda eller Burundi och att stärka kvinnors aktiva deltagande i fredsprocesser runtom i världen, som i Georgien och Colombia. Genom ECHO, vårt humanitära program, stöder vi också flera projekt som riktas mot kvinnor i drabbade områden som Afghanistan, Burundi och Demokratiska republiken Kongo.
I år fokuserar vi också, inom Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, på frågor som likabehandling, kvinnor som är offer för könsrelaterat våld i konfliktområden samt handel med kvinnor och barn. Det finns alltså ett imponerande stort antal förslag om projekt på området Totalt finns 9,7 miljoner euro tillgängligt för denna kampanj från 2005 års budget och årets budget.
Därutöver kommer vi i år att lägga ännu större vikt vid jämställdhetsfrågor vid stöd till konfliktförebyggande nätverk. Här måste vi uppmuntra det civila samhället, tankesmedjor och den akademiska världen att komma med analyser utifrån. Sedan får vi se hur vi kan tillämpa dem.
Feleknas Uca (GUE/NGL ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Véronique De Keyser för hennes betänkande, som innehåller mycket som är viktigt och som jag oreserverat kan stödja, särskilt kraven på området för den reproduktiva hälsan. Om Förenta nationernas resolution nr 1325 skulle genomföras konsekvent skulle det innebära ett enormt steg framåt för kvinnors delaktighet på alla nivåer i de institutioner som arbetar med att förebygga, övervinna och lösa konflikter, och det är en skam att det uppenbarligen fortfarande behövs kvoteringar för att garantera världens 6,5 miljarder människor lika rättigheter.
Kvinnliga självmordsbombare är ett relativt nytt fenomen och här krävs expertanalys och särskilda stödprogram. Det religiösa sammanhanget får inte tillåtas dölja det faktum att religionen här förvanskas för politiska ändamål. Jag tror inte att mer påtaglig militär närvaro – inte ens om den består av kvinnliga soldater och poliser – skulle åstadkomma större säkerhet.
Som föredragande för yttrandet från utskottet för utveckling måste jag i stället säga att jag anser att de största möjligheterna till långfristig stabilitet och säkerhet kan uppnås genom att aktörerna i det civila samhället förstärks. Det är absolut avgörande att den politiska dialogen har företräde. I konflikttider måste kvinnor erbjudas mer skydd och bättre tillgång till livsmedel och hälsovård, och säkerheten i flyktingläger spelar också en stor roll i detta, eftersom förhållandena i vissa områden i underutvecklade länder som drabbas av konflikter är katastrofala. Fler soldater bidrar inte till större säkerhet – och jag vill betona igen att vare sig de är kvinnor eller män, fientliga eller medlemmar av de så kallade fredsbevarande styrkorna är oviktigt. De gör det tvärtom mer sannolikt att kvinnor blir offer för sexuellt våld. 
Edit Bauer,
   – Herr talman! Först av allt vill jag tacka Véronique De Keyser för hennes utmärkta samarbete.
Véronique De Keysers betänkande om kvinnornas situation i väpnade konflikter går längre än de rådande offentliga opinionernas stereotyper. Det är ett faktum att kvinnor är i majoritet i väpnade konflikter och blir passivt lidande och ofta offer. De är mer sårbara. Det är de som räddar barnen och de som ofta blir offer för våldet. Situationen förändras emellertid snabbt och grundläggande, eftersom kvinnor i dag är en del av de väpnade styrkorna och är närvarande i de fredsbevarande styrkorna. De är också närvarande på samma sida som de som begår våld, vilket framgår i betänkandet.
Föredraganden kan tydligt se att kvinnor inte är vare sig sämre eller bättre än män och de behöver inte nödvändigtvis ta större del i att skapa fred och demokrati än män. Uppenbarligen har de färre tillfällen att göra detta. En avgjort positiv punkt i betänkandet är att man där undviker den förenkling som genast faller en in, eftersom det otvivelaktigt är så att kvinnor på grund av sina biologiska särdrag ser livets värden annorlunda. 
I betänkandet försöker man ta reda på vad kvinnor kan göra för att förebygga konflikter och återupprätta freden samtidigt som man har de europeiska värderingarna i minnet. Det fäster inte bara uppmärksamhet på det faktum att kvinnors roll har förändrats utan även på det faktum att – och jag vill särskilt betona detta – massvåldtäkter har blivit ett verktyg i krigföringen, och jag kan bara stödja förslaget att massvåldtäkter ska hanteras som en krigsförbrytelse och straffas effektivt. Detta kan bidra till att minska denna fasansfullt omänskliga och förnedrande typ av våld, vars allvar endast kan jämföras med folkmord.
Erfarenheten har visat att när väpnade konflikter är över består den höga nivån av våld och riktas mot svaga, kvinnor, barn och äldre. Vi kan därför inte underskatta kvinnors behov av att i större utsträckning delta i fredsbevarande, diplomati och polismakt, för att säkerställa att offren får rätt uppmärksamhet och hjälp och kanske senare minska antalet offer. Jag tackar ännu en gång föredraganden för detta utmärkta betänkande. 
Lissy Gröner,
   . – Herr talman! Handlingar säger mer än ord och jag vill innerligen tacka Véronique De Keyser för hennes mycket koncisa betänkande vari alla aspekter beaktas, inte minst bristen på balans mellan kvinnor och män som en orsak till konflikt.
Samtidigt som vi ser kvinnor som både förövare och offer ser vi också lösningar och det är mycket viktigt att vi erkänner att kvinnor ofta hör till de första offren i konflikter mellan stater eller inom dem, eftersom de hör till de svagaste medlemmarna i samhället och ändå, paradoxalt nog, får uppleva hur de spelar rollen som den starkare när det gäller att klara av konfliktsituationer. Det var kvinnorna som genomsökte spillrorna av ett Tyskland som var förstört efter andra världskriget och som var drivkraften bakom landets återuppbyggnad, och ändå blev de återigen, som väntat, utestängda från det politiska ansvaret.
Varhelst i världen det pågår ett krig är normen att kvinnor ska falla offer för sexuellt våld. I länder som Irak och Palestina är de uteslutna från det politiska ansvaret och i konflikten i Sudan har det sexuella våldet spårat ur.
För oss socialdemokrater är därför kvinnors delaktighet via jämställdhet mellan könen i alla uppgifter så otroligt viktig, vilket också beskrivs i FN:s resolution nr 1325. Vi vill att de ska ha lika mycket att säga till om inom alla områden av diplomatisk politik även innan konflikterna uppkommer.
Det är ett olyckligt faktum, fru kommissionsledamot, att endast tre av EU:s uppdrag i världen leds av kvinnor. Vår grupp fortsätter att arbeta med frågan och vi kommer att använda Ana Maria Gomes betänkande för att fortsätta att arbeta djupare på det diplomatiska området, en fråga som är så enormt viktig för oss som grupp. Vi har tagit upp frågan om reproduktiv hälsa, självmordsbombningar och truppminor, där kvinnor och barn fortsätter att lida av efterdyningarna.
Vi kan vara säkra på att det av betänkandet framgår inte bara att kvinnor är bättre människor utan att vi aktivt vill spela vår roll själva, och här måste EU visa vägen. 
Raül Romeva i Rueda,
   . – Herr talman! Jag instämmer i att betänkandet är av dubbel betydelse: å ena sidan betonas där den enorma och allvarliga situation som drabbar kvinnor som offer vid väpnade konflikter och å andra sidan nämner man mycket positivt den grundläggande – och ofta exklusiva – roll som kvinnor kan spela i fredsprocessen och i återuppbyggnaden efter krig.
Betänkandet – som jag lyckönskar föredraganden till, och jag vill också lyckönska henne till den lyhördhet hon har visat genom att acceptera många av våra ändringsförslag – går till och med längre än vad som anges i resolution nr 1325 från FN:s säkerhetsråd och meddelandet från FN:s generalsekreterare om särskilda åtgärder för att skydda mot utnyttjande och sexuellt våld. 
Man visar exempelvis på betydelsen av tillgång till reproduktiv hälsovård, särskilt under krig och efter krigssituationer och framför allt i flyktingläger. Man betonar behovet av att tackla våld mot kvinnor, man kräver att sexuella våldshandlingar, såsom våldtäkt, sexslaveri, påtvingad graviditet, påtvingad prostitution och påtvingad sterilisering bland andra sedvänjor ska hanteras som krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten, och det innebär att kvinnor som drabbas av dessa dåd kan ta sitt fall direkt till internationella rättsliga organ. 
Det är också nödvändigt att betona den grundläggande roll som kvinnor spelar i fredsbyggande processer, och vi uppmanar därför kommissionen och rådet, liksom de medlemsstater som är engagerade i konflikthantering, att vara mer lyhörda när det gäller frågan om att garantera det tekniska och ekonomiska stöd som krävs för att främja program som kan göra det möjligt för kvinnor att agera och använda sin egen röst i dessa processer, exempelvis som kvinnoorganisationer i Kosovo har krävt, som vill ingå i förhandlingsdelegationer där de nuvarande sju ledamöterna alla är män.
Vi ber dessutom företrädare för internationella uppdrag, både civila och militära, att ta mycket stor hänsyn till genusperspektivet i sina åtgärder på fältet och införa stränga straff för alla deltagare i dessa uppdrag som missbrukar sin ställning och sin straffrihet för att begå förnedrande handlingar och våldtäkter mot kvinnor och flickor – något som vi tyvärr har upplevt vid flera tillfällen.
Eva-Britt Svensson,
   . – Herr talman! I fredsrörelser världen över är kvinnorna ofta initiativtagare och i majoritet. De har insett att bomber inte skapar fred. Tvärtom skapar militärt våld hat och krav på vedergällning samt självmordsbombare. En upptrappning av det militära våldet innebär också oerhörda, fasansfulla övergrepp på kvinnor och barn, vilket också detta betänkande visar.
Kvinnor har i fredsrörelsen visat på en annan och bättre väg, en väg av konfliktlösning och fredsskapande åtgärder. Jag tycker att betänkandet i stora delar pekar på denna annorlunda och bättre väg, vilket jag tackar föredraganden särskilt för.
Däremot visar punkterna 14–20 på en risk för ytterligare militarisering. Jag anser därför att dessa punkter skall tas bort, så att vi får ett betänkande som går kvinnornas och fredens väg, inte militariseringens. 
Urszula Krupa,
   . – Herr talman! Eftersom jag har en minuts talartid om betänkandet om kvinnornas situation i väpnade konflikter och deras roll i återuppbyggnaden och den demokratiska processen i länder som just genomgått en konflikt vill jag påpeka att ett av villkoren för att spela en positiv roll i konfliktsituationer, och inte bara för kvinnor, är en hög personlig utvecklingsnivå, vilket gör det möjligt att arbeta i familjen och främja utveckling av familjen och uppfostra barnen, men som också gör det möjligt att kämpa för att nå rättvisa, säkerhet och respekt för mänsklig värdighet i alla samhällen, vilka alla är av yttersta vikt för den yngre generationen, som är särskilt utsatt för traumat med väpnade konflikter. Kvinnors roll är dessutom särskilt viktig eftersom kvinnor som skyddar livet med sin modersinstinkt är särskilt förutbestämda för omvårdnad och för att förebygga konflikter genom sin vänlighet, osjälviskhet, empati och medkänsla med andra människor och vilja att hjälpa dem. 
Amalia Sartori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tala om denna extremt känsliga fråga som Véronique De Keyser har tagit upp på ett mycket intelligent och mycket noggrant sätt. Även jag tänker lyfta fram tre grundläggande punkter som belystes i betänkandet och som jag vill betona här.
Den första punkten gäller det urgamla gisslet med sexuellt våld i krigstid. Jag anser att det bara kan finnas ett modernt svar på detta urgamla gissel (vi är alla bekanta med det och jag ska inte nämna det igen nu): kort sagt, nolltolerans från alla samhällen som betraktar sig som en demokrati, precis som vårt eget.
Den andra punkten: nolltolerans innebär många saker, bland annat hårdare tag genom att bestraffa dessa brott och inte acceptera ursäkter av något slag. Den andra punkten däremot är nyare och det är det faktum att kvinnor själva begår våldshandlingar. De kan göra det, återigen, delvis som offer, som i fallet med kvinnliga självmordsbombare, vilka ännu en gång ofta utnyttjas, men det måste erkännas att det finns fall där kvinnor, i jämställdhetens namn, har använt våld precis som alla andra. Även i sådana fall bör det inte finnas någon genustolerans så att säga.
Det finns ett tredje faktum som berör mig ännu mer och som jag vill betona starkare: kvinnornas roll är så viktig att man till och med talar om kvotering av kvinnor i alla politiska och administrativa sammanhang som berör krigsfrågor. Jag vill se dem sitta vid alla bord där fred och återuppbyggnad diskuteras. Jag anser att kvinnors närvaro på detta område är vad världen kan erbjuda i termer av modernitet och demokrati: ett verkligt nytt, samtida bidrag. 
Pia Elda Locatelli (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill lyckönska föredraganden till att ha åstadkommit ett mycket bra betänkande. Jag ska bara ta upp två punkter.
Jag vill betona att konflikternas natur har förändrats de senaste åren och en av de mest tragiska förändringarna som ägt rum är det ökade sexuella våldet mot kvinnor. Så har skett eftersom kvinnor anses vara bärare av kulturell identitet, och eftersom sexuellt våld har både ett symboliskt och politiskt budskap har det blivit en strategi i krig.
På grund av denna nya konflikttyp finns det mycket få mekanismer för att skydda flickor och kvinnor, och det är därför grundläggande att utöka de förebyggande åtgärderna, men förebyggande åtgärder kan inte skapas ur intet. Praktiska steg behöver vidtas och tänkas ut och genomföras genom ett system för tidig varning och tidig reaktion. Sexuellt våld, våldtäkt och prostitution i anslutning till väpnade styrkor är indikatorer för möjliga konflikter, och det gäller även kvinnors minskade delaktighet i det civila samhället och i politiska partier, vilket vi sett i fallet med Afghanistan.
För det första vill jag belysa betydelsen av detta system för tidig varning. För det andra är det grundläggande för kvinnor att få vara delaktiga i alla stadier av fredsprocessen, eftersom de inte fångas upp i de traditionella modellerna för stridsbeteende eller i varje fall inte i samma utsträckning som männen. Detta är vad som behöver göras, men det händer ännu inte, och vi kräver därför kvotering för att se till att kvinnor blir delaktiga i alla processer som rör fredsförhandlingar. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Sexuellt våld och tortyr riktat mot kvinnor och flickor är oskiljaktiga från alla väpnade konflikter, ändå är de långtifrån att vara endast offer. Det finns en mängd kvinnoinitiativ som arbetar för dialog, fred och försoning och kvinnor tar därför en aktiv roll med stor social potential, och en som det internationella samfundet måste göra allt det kan för att stödja dem i.
Som jag ser det är det viktigaste kravet i resolution nr 1325 det som innebär att kvinnors representation måste öka på alla beslutsfattande nivåer i nationella, regionala och internationella institutioner samt inom system för förebyggande, hantering och lösande av konflikter. Detta krav måste aktivt genomföras via konkreta mål, exempelvis i form av kvotering. Att klara sig utan kvotering är mycket ofta en uppmaning till att välja synsättet ”passar det inte får det vara”, och stärker de krafter som, oavsett skäl, vill hålla kvinnorna utanför den politiska processen.
Jag hade velat att kommissionen ville utarbeta mycket konkreta krav för hur denna resolution ska genomföras på kort och lång sikt. Det är också grundläggande att särskilda budgetposter för kvinnors rättigheter får spela en viktig roll när det gäller humanitärt stöd. Min förhoppning är därför att kommissionen ska lägga fram några verkligt konkreta åtgärder för att genomföra resolutionen i praktiken. 
Godfrey Bloom (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag är verkligen mycket oroad över detta betänkande: här introduceras begreppet positiv särbehandling. Jag måste som vanligt säga att jag aldrig i livet har hört så mycket struntprat förut som i dag. Uppenbarligen har ingen här någon erfarenhet av försvaret.
Jag har länge varit med i det brittiska försvaret, och jag sitter i Förenade kungarikets utskott för de väpnade styrkorna. Jag kan tala om för er att jag nyligen har varit ombord på brittiska fartyg tillsammans med kvinnliga styrmän, piloter, som fullgjorde alla möjliga komplicerade och avancerade uppgifter i det brittiska försvaret.
Vad skulle ni tycka om ni var kapten ombord på en båt och en styrman som kom ombord var örlogskapten och kvinna? Skulle ni lita på henne eller inte? Är hon där därför att hon är bra på sitt jobb, eller är hon där eftersom hon ingår i en kvot? Låt oss sluta upp med det här struntpratet från människor som inte har någon som helst erfarenhet av försvaret! 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uppriktigt lyckönska Véronique De Keyser för det engagemang hon har visat i det initiativbetänkande som lagts fram för parlamentet. Hon har metodiskt analyserat både situationen för kvinnor i väpnade konflikter och deras roll i fredsprocessen.
Det mod som många kvinnor visat vid motgångar visar att klichén som framställer kvinnor som de mest sårbara i samhället vid väpnade konfliktsituationer inte är sann. När kriget bryter ut kan ändå kvinnor vara i stor fara. Medan vissa av dessa risker är gemensamma för hela deras samhälle är andra specifikt knutna till det faktum att de är kvinnor. Miljontals kvinnor lider av effekterna av den onda cirkeln av fattigdom, diskriminering och fanatism, och det är ofta de som lider mest av väpnade konflikter, särskilt på grund av redan befintliga ojämlikheter mellan könen när det gäller läs- och skrivkunnighet, hälsa och inkomst. Diskriminering av kvinnor är både orsaken till och konsekvensen av det lidande de drabbas av i krigstid.
Det är absolut grundläggande för de som arbetar inom humanitära organisationer att hålla detta i minnet och arbeta för att se till att kvinnor konsulteras direkt och blir nära delaktiga i all verksamhet som genomförs för att gynna dem, så att de och deras barn fullt ut kan utöva sin rätt till mänsklig värdighet och integritet. Kvinnors röst hörs fortfarande inte vid fredsförhandlingsborden, och deras behov och intressen beaktas inte i fredsfördrag. Av betänkandet framgår att efter tio år har de åtgärder som förordnades i handlingsprogrammet i Peking fortfarande inte någon effekt. Det är uppenbart att situationen för kvinnor som påverkas av kriget endast kan förbättras om det finns en politisk vilja att göra det.
Fru kommissionsledamot! Ni har gett prov på detta. Regeringen och de internationella och regionala institutionerna behöver öka kvinnors deltagande i alla forum och i all verksamhet i anslutning till fred på alla nivåer, och vi får inte glömma att utbildningen för åklagare, domare och andra människor med ansvar måste ta hänsyn till skillnaderna mellan könen. 
Britta Thomsen (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är ett viktigt betänkande som vi antar i dag och jag är glad över att vi nu lyfter fram detta ämne. Jag är särskilt glad över att betoningen nu läggs på kvinnor som fredsmäklare. Det är de svagaste som blir de första offren vid krig och andra konflikter, nämligen kvinnor, barn och äldre. Kvinnor utsätts för upprörande grymma handlingar såsom våld, våldtäkt och ännu värre saker. Kvinnor får emellertid inte betraktas enbart som offer. Kvinnor kan verkligen bidra till att skapa fred, återintegrera barnsoldater och skapa politisk dialog mellan de stridande parterna. Det är viktigt att vi ser till att det finns lämpliga resurser för projekt där kvinnor kan spela en aktiv roll när det gäller att lösa konflikter. Det är viktigt att vi ökar samarbetet med lokala kvinnoorganisationer och att vi insisterar på behovet av att integrera genusaspekten i fredsforskning, konfliktförebyggande och konfliktlösande.
Jag vill tacka Véronique De Keyser för detta viktiga betänkande och för hennes utmärkta arbete, och jag hoppas att kommissionen kommer att vara mottaglig för det här betänkandet och genast sätta i gång en del praktiskt arbete som kommer att förbättra kvinnors situation vid väpnade konflikter. 
Teresa Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för hennes arbete om en fråga som är särskilt känslig, eftersom väpnade konflikter särskilt påverkar kvinnor. Majoriteten flyktingar och tvångsförflyttade personer är kvinnor och barn. Det är kvinnor som bär bördan med sina familjers behov, möter större faror än männen, inklusive risken att bli våldtagen. Detta drama som kvinnor ställs inför är vanligt i alla konflikter.
Jag vill emellertid betona att beslut som leder till en sådan situation sannolikt inte har fattats av kvinnor eftersom det praktiskt taget inte finns några kvinnor på de positioner där beslut fattas om säkerhetspolitik eller vid förhandlingsbord.
Trots rekommendationerna från Peking, trots resolution nr 1325 från FN:s säkerhetsråd, där man rekommenderar att kvinnor ska vara delaktiga i alla fredsprocesser, och trots att vi kvinnor vet mycket om att ge, bevara och ta hand om livet, om att modigt kämpa för tillvaron, om att förhandla och nå överenskommelser är det en paradox att majoriteten av de icke-statliga organisationer som spelar en aktiv roll i fredsförhandlingarna och i återuppbyggnadsprocesser efter konflikter består av kvinnor, och vi inom institutionerna måste stödja och hjälpa dem och vi måste vidta åtgärder för att öka kvinnors närvaro oavsett var de beslut fattas som påverkar vårt gemensamma öde, eftersom, mina damer och herrar, avsaknaden av kvinnor visar på ett demokratiskt underskott. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Först av allt vill jag tacka er ännu en gång, fru De Keyser, för detta mycket omfattande och mycket välavvägda betänkande. Kommissionens synsätt som jag i detalj har förklarat återspeglas också helt och fullt i detta betänkande.
En nyckelaspekt som erkändes brett under debatten var utbildning och undervisning. Det är ett av våra huvudteman i vårt synsätt och för handlingsplanerna i grannskapspolitiken. Vi måste utbilda kvinnorna: vi måste utbilda dem så att de kan spela sin roll i samhället – en mer politisk roll, och en roll inom de forum som ytterst kommer att leda till fredsförhandlingar. Vi håller på att göra det, inte bara som en del av grannskapspolitiken utan även, exempelvis, i Latinamerika – som vi diskuterade vid toppmötet – och rent allmänt när det gäller jämställdhet.
I detta sammanhang vill jag också påpeka att vi håller på att organisera ministerkonferensen inom Europa–Medelhavsområdet som särskilt kommer att hantera frågan om hur vi kan förbättra kvinnors roll i samhället i regionen. I detta hänseende måste kvinnor själva kunna ta på sig mer politiska roller. Ett förberedande möte kommer att hållas om två veckor i Rabat.
När det gäller förebyggande instämmer jag helt i att kvinnor måste dra mer nytta av det. Ett realistiskt synsätt skulle kunna bestå i att uppmuntra de parter som förhandlar om fred att få betydligt fler kvinnor delaktiga. Det är ett mycket mer realistiskt synsätt än att fastställa kvoter: det är inte upp till oss att fastställa kvoter, men vi behöver säga till de berörda parterna att de också behöver tänka på den andra hälften av samhället, nämligen kvinnorna. Jag instämmer helt i att vi behöver granska denna punkt mer i detalj och djupare.
Avslutningsvis ska vi i vår nya utvecklingsstrategi i större utsträckning betona frågan om jämställdhet mellan könen när det gäller utvecklingssamarbete. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.00.

Talmannen.
   Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några invändningar? 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag ber om tillåtelse att tala på grundval av artikel 145 i arbetsordningen som handlar om personliga uttalanden i debatter. Jag vill ta upp en ordningsfråga om något som har sagts om mig.
Jag tänker på en kommentar från Boguslaw Rogalski under debatten i går kväll och anledningen till att jag använder min rätt att svara är att Boguslaw Rogalski som hittills inte har gjort något större väsen av sig i kammaren – vilket är anledningen till att jag inte visste vem han var – beskrev mig som resultatet av en förbindelse mellan Karl Marx och Rosa Luxemburg, vilket naturligtvis är ett ganska märkligt uttalande. 
Herr talman! Jag är säker på att ni förstår att jag – även om detta är en biologisk omöjlighet – är stolt över denna särskilda ära och det faktum att extremhögern applåderade detta uttalande.
Det är emellertid inte det jag vill lyfta fram. Jag vill citera en kommentar som Boguslaw Rogalski gjorde. Den hade att göra med homosexuella och den gick ut på att homosexuella är värdelösa eftersom de inte kan reproducera sig. Det är en form av språk som vi var kritiska mot i går, ett omänskligt uttalande som det inte finns något utrymme för här i kammaren!
Eftersom er kollega som var ordförande vid sammanträdet inte tycktes klara av att ingripa ber jag att protokollet ska revideras och att det säkerställs vilka sanktioner kammaren kan införa som svar på ett sådant otroligt uttalande.
Talmannen.
   – Vi har noterat er kommentar, herr Schulz. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   – Herr talman, herr Schulz! Jag jämförde verkligen ert agerande med Marx och Rosa Luxemburgs agerande, och dessvärre är det som ni påstår att jag har sagt om homosexuella inte sant. Vad jag faktiskt sade är att den polska regeringen – som jag stöder i det här fallet – är emot pornografiska homosexuella parader, vilket är något helt annat, herr Schulz. Jag vill be er att avstå från att snedvrida sanningen här i kammaren, eftersom ni ofta har missbrukat er ställning som ansvarig för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet för att förtala ledamöternas tal. Jag ber er att sluta upp med det. 
Maciej Marian Giertych (NI ).
   – Herr talman! Jag vill begära ordet i enlighet med artikel 145.1 i arbetsordningen. Protokollet från gårdagens sammanträde innehåller uttalandet av ordföranden för den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, Martin Schulz, som sade att han också talade för ordföranden för de andra grupperna, Francis Wurtz, Monica Frassoni, Graham Watson och Hans-Gert Poettering. Hans uttalande innehöll falska påståenden, vilka han också tillskrev mig som ledamot av det polska familjepartiet. 
Det är inte sant att det polska familjepartiet, dess ordförande och vice ordförande, min son Roman Giertych, eller någon annan medlem av partiet, uttryckte rasistiska åsikter eller krävde våldshandlingar gentemot homosexuella eller personer som ville delta i jämställdhetsparaden i Warszawa. Martin Schulz och hans kolleger har fått fel information. Hela hans tal är aggressivt mot mig personligen, mot mitt parti och mot Polen. Det är särskilt skandalöst att jämföra det polska famljepartiet med de tyska nazisterna. Det var en demokratiskt vald tysk regering som hade ett program för att utrota homosexuella och andra grupper av människor som man inte tyckte om. Sådana uppfattningar har aldrig förekommit, förekommer inte och kommer aldrig att förekomma i Polen. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag har en begäran till er. Punkt 9 skulle vara omröstningen om Stephen Hughes betänkande. Stephen Hughes är på väg tillbaka hit från Luxemburg där han har utövat sina skyldigheter och jag vill föreslå – vilket ordföranden för utskottet för sysselsättning och socialfrågor instämmer i – att vi röstar om detta i slutet av dagens omröstning. 

Jürgen Schröder (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Små och medelstora företag är i allmänhet mikroföretag och ett av deras problem är att många av dem arbetar på informell basis, det vill säga inom den svarta ekonomin. Det är därför viktigt att dessa entreprenörers egendom blir lagligt erkänd, inte minst – och det är inte någon tom fras – för det som tillhör kvinnorna.
Fastighetsregister och rättigheter när det gäller juridisk äganderätt är nyckeln till framgång för små och medelstora företag i utvecklingsländerna lika mycket som i andra länder. Jag till tacka alla dem som arbetat med detta betänkande, som har antagits enhälligt av utskottet för utveckling och be kammaren att ge det största möjliga stöd. 

Marc Tarabella (PSE ).
   – Herr talman! Jag vet inte vilken artikel jag behöver hänvisa till, men det är problem med den franska tolkningen. Det har förekommit flera omröstningar där ”nej” har blandats ihop med att ledamöter har avstått: röstnedläggelserna och nej-rösterna har förväxlats. Jag vill bara uppmärksamma er på det innan omröstningen är slut. 

Maria Badia i Cutchet (PSE ).
   – Herr talman! I detta ändringsförslag hänvisas till komplementariteten mellan detta program och det arbete som utförs av FN:s högnivågrupp för civilisationernas allians. Det jag säger är att kommissionen ska komplettera arbetet i FN:s högnivågrupp för civilisationernas allians och varje annat initiativ för samarbete med tredjeland, särskilt utvecklingsländerna, som är relevant för målsättningarna för den interkulturella dialogen under detta europeiska år. 


Simon Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag hänvisar till artikel 132 samt artikel 170 och förslår, på PPE-DE-gruppens vägnar, att omröstningen om förslagen om Guantánamo skjuts upp två veckor till nästa sammanträdesperiod i Strasbourg. Motivet är att en delegation med fyra Europaparlamentsledamöter från olika politiska partier just har återvänt från ett besök på Guantánamo. Tyvärr har de inte haft tillfälle att medverka i arbetet med den resolution som kommer upp i kammaren i dag. Min grupp menar att de berörda ledamöterna, genom detta korta uppskov, kommer att få tid att informera sina grupper om besöket och bidra till en bättre text med krav om stängande av Guantánamo som, förhoppningsvis, alla grupper kan stödja. Den texten kommer sålunda att erhålla maximalt stöd och ge parlamentet trovärdighet i förberedelserna för toppmötet EU–Förenta staterna i slutet av juni. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill instämma i detta förslag. Precis som jag instämmer i denna resolutions slutsats att vi här har att göra med en överträdelse av rättsstaten och att denna möjlighet måste upphöra, är det ett antal områden där argumenten och motiveringarna inte längre är uppdaterade. Jag anser att om vi vill ha så mycket inflytande som möjligt över hur denna fråga ska lösas behöver vi verkligen vara uppdaterade och samla en så bred majoritet som möjligt här i kammaren före toppmötet för att kunna påverka det, och jag vill därför be kammaren att stödja Simon Coveneys förslag.
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tycker inte vi ska ge en tvetydig signal om en så vital fråga. Vi vet hur situationen är i Guantanamo. Vi har fått information om det av FN och andra internationella organisationer. Ett uppskjutande, hur ovilligt det än sker, skulle därför tolkas som ett tecken på tvekan i en fråga där vi måste vara mycket tydliga. Jag anser därför att vi måste rösta i dag.


Elmar Brok (PPE-DE ),
   – Herr talman! Jag har ett förslag till kammaren och till den ledamot som lade fram detta förslag. Jag skulle som föredragande mycket väl kunna rekommendera en ja-röst om den överensstämde med att förslaget endast innehöll orden till och med ”konvention” och att den sista meningen skulle strykas. Om det är ert budskap, herr Brie, då skulle jag kunna rekommendera ett ”ja”. André Brie säger ”ja” så jag kan verkligen rekommendera att vi röstar om orden fram till och med ”konvention”. Den andra delen kan därför betraktas som att den dragits tillbaka och vi kan därför alla rösta ”ja” till detta. 


Erika Mann (PSE ),
   . – Herr talman! Vid den här tidpunkten innebär röstordningen att vi ska rösta om ändringsförslag 18 först och sedan om punkt 7 och göra det i fyra steg. Det vi behöver göra här är först att rösta om ändringsförslag 18 som är förenligt med förslaget om delad omröstning, och göra saker i rätt ordning. Jag vill emellertid föreslå att vi bortser från att rösta om del 1, som är identisk med delarna 2, 3 och 4, bortsett från att delad omröstning har föreslagits för delarna 2, 3 och 4 och att man i del 1 föreslår att man ska rösta om delarna 2, 3 och 4 tillsammans.
Jag ska också vara så djärv att jag lägger till något. Förslaget om en delad omröstning om delarna 2, 3 och 4 hänvisar endast till ändringsförslagen i den engelska versionen och inte till versionerna på de övriga språken. Jag hoppas att det verkar rimligt.

Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman! Detta är mycket enkelt. Jag skulle vilja tillägga ”och biodiesel” efter ordet ”bioetanol” i ändringsförslag 15. 


Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
   – Herr talman! Jag ska läsa upp texten i mitt ändringsförslag:
”Europaparlamentet påpekar att kommissionen skall offentliggöra sina slutsatser beträffande länder som ännu inte anses redo att ansluta sig till euroområdet varje gång en utvärdering görs, och presentera dessa för Europaparlamentet för att säkerställa en hög grad av öppenhet och ansvarighet i beslutsprocessen på EU-nivå.”

Werner Langen (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Utskottet för ekonomi och valutafrågor beslutade med mycket stor majoritet att vi inte genom detta betänkande skulle döma enskilda länder utan endast uttrycka en uppfattning om villkoren för medlemskap i euroområdet.
På grundval av det beslutet har jag rekommenderat att vi bör avvisa de tre ändringsförslag som de liberala lagt fram. Jag fick i går kväll klockan fem över elva veta att socialdemokraterna hade övergett denna ståndpunkt och jag vill därför rekommendera hela kammaren att rösta på ett annat sätt. Det jag skulle vilja är att kammaren röstar för Slovenien, det vill säga säger ”ja” till det, och gör samma sak med ändringsförslagen 1 och 3 om Estland men bestämt avvisar liberalernas ändringsförslag 2, som innebär att kommissionen och Europeiska centralbanken har gjort stora misstag när det gäller att bedöma situationen i Litauen och att kommissionen därför bör lämna en reviderad version av sin konvergensrapport.
Nästan alla här i kammaren är positiva till den snabba utvidgningen av euroområdet men om kammaren vill bibehålla sin egen trovärdighet, om vi vill bli tagna på allvar, då kan vi inte uttrycka oss tvärtemot reglerna i fördraget och Maastrichtkriterierna. Jag ber därför att vi i en omröstning med namnupprop ska rösta emot ändringsförslag 2 och för ändringsförslagen 1 och 3.

Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja förtydliga innehållet i ändringsförslag 2. Det är ingen kritik mot kommissionen, som Werner Langen hävdade. Vi i vår grupp har alltid framhållit att vi stöder kommissionen i hanteringen av fördraget och protokollen till fördraget. I detta ändringsförslag – som lades fram av ALDE-gruppen och som vi stöder – framförs det att vi beklagar det negativa förordnande som Litauen tilldelades. Det är ingen kritik mot kommissionen. Vi beklagar att det har varit så här och vi har några kritiska kommentarer till kriterierna i texten som får stöd av alla.

Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Mitt muntliga ändringsförslag är endast ett tekniskt ändringsförslag om att ta bort ordet ”alla”. Vi kan inte säga att ”alla” medlemsstater ansvarar för utvidgningen av euroområdet, eftersom två av dem – Storbritannien och Danmark – utnyttjar en undantagsklausul. 


Lívia Járóka (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja föreslå ett muntligt ändringsförslag. Jag skulle vilja att punkt 1 i mitt betänkande fick följande lydelse: ”Europaparlamentet välkomnar förslaget att inrätta ett europeiskt institut för jämställdhet mellan kvinnor och män, och uppmanar med kraft detta institut att intensivt fokusera sin verksamhet på situationen för kvinnor som lider av flerfaldig diskriminering inbegripet romska kvinnor ”. 

Viktória Mohácsi (ALDE ).
   – Herr talman! Jag föreslår att vi tar bort avsnitt B helt – och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa röstade faktiskt för detta i går – eftersom det inte finns några bevis för att det är den patriarkala traditionen som hindrar romska kvinnor från att föda när de vill. 
Lívia Járóka (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Den här punkten betyder inte alls något sådant. Det har vi redan diskuterat med övriga skuggföredragande, och vi opponerar oss mot detta ändringsförslag. 


Véronique De Keyser (PSE ),
   . – Herr talman! Gruppen De gröna/ALE har informerat mig om att den kommer att dra tillbaka sina ändringsförslag med undantag för ändringsförslag 10. Jag ber därför min grupp och alla mina kolleger att stödja detta ändringsförslag som gäller kvinnor från Kosovo. 

Graham Booth (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja lägga till protokollet att när vi påbörjade omröstningen för mindre än en timme sedan röstade 621 ledamöter i kammaren. Vid den senaste omröstningen fanns 405 ledamöter kvar – 216 ledamöter har lämnat kammaren under omröstningen. Vi har inget förtroende för detta fåniga omröstningssystem. 
Jean-Paul Gauzès (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja veta varför detta betänkande, för vilket det krävs en kvalificerad majoritet, har skjutits upp till slutet av sammanträdet när vi mycket väl vet att några ledamöter inte kommer att vara här.
Talmannen.
   – Det är mycket enkelt. En begäran gjordes, om jag minns rätt, i början av omröstningen av Hannes Swoboda och den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet som Stephen Hughes också tillhör. Denna begäran accepterades, eftersom det inte fanns någon invändning från kammaren och det flyttades därför eftersom Stephen Hughes skulle komma senare.
Jag är verkligen ledsen, frågan kunde ha tagits upp i slutet och omröstningen kunde ha skjutits upp. Den togs emellertid inte upp och då följer vi föredragningslistan. 
Stephen Hughes (PSE ),
   . – Herr talman! Du har helt rätt, jag var på ett möte i Luxemburg i morse och fick skynda mig tillbaka till den här omröstningen. På sätt och vis är jag därför tacksam för att omröstningen sköts upp. Å andra sidan kunde kanske ingen ha förutsett en sådan katastrofal minskning av antalet närvarande. Jag rättar mig efter era uppgifter, men om jag inte minns fel så finns det en regel om att jag kan begära att slutomröstningen skjuts upp till nästa omröstningstillfälle. Om så är fallet skulle jag vilja lägga fram ett önskemål om detta.
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman! Om jag förstod föredraganden rätt vill han på grund av våra otillfredsställande förfaranden, som vi alla är ansvariga för, skjuta upp omröstningen till nästa sammanträde och avbryta nu.
Resultatet av det hela – inte bara den avslutande omröstningen utan även omröstningen om de enskilda förslagen – innebär att detta kan beskrivas som ett misstag när det gäller förfarandet. Det är en regel att sådant som omfattas av medbeslutande ska hanteras i början av omröstningen. Vi har inte följt den regeln och det har visat sig vara ett misstag. 

– Omröstningen är avslutad. 
Avril Doyle (PPE-DE ),
   . – Eftersom betänkandet är så viktigt har jag röstat det, men jag vill skriva under på den hänvisning till skatteharmonisering som finns i detta annars så utmärkta betänkande. Eftersom vi endast hade en enda röst kunde jag inte protokollföra min invändning mot förslaget om ”harmonisering” utanför slutomröstningen. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill lyckönska Jorgo Chatzimarkakis till hans viktiga och lägliga betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om upprättande av ett ramprogram för konkurrenskraft och innovation (2007–2013) som jag fullt ut stöder. Jag välkomnar särskilt idén att styra programmet i riktning mot möjliga sökande, med andra ord de direkta mottagarna.
De som kan söka måste ha möjlighet att innan de gör en ansökan erhålla tillräckligt med information om de typer av stöd som erbjuds inom programmet.
Jag instämmer också med föredraganden om att det behövs en enda kontaktpunkt för programmet för att underlätta kontakten med intressenterna.
Föredraganden har också rätt när han säger att ansökningsförfarandet måste förenklas.
Avslutningsvis vill jag betona betydelsen av detta ramprogram för små och medelstora företag i olika regioner i EU och särskilt de i EU:s yttersta randområden. De har möjlighet att dra nytta av detta viktiga ramprogram som syftar till att hjälpa dem att övervinna de seriösa hinder som möter dem genom artikel 299.2 i EG-fördraget. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ),
   . – Jag stöder innehållet i detta betänkande, men jag anser inte att ändringsförslag 21, som lades fram av utskottet för sysselsättning och sociala frågor och som uppmanar kommissionen att fastställa åtgärder för att samordna medlemsstaternas skatte- och avgiftspolitik, hör hemma i ett betänkande som ger sig ut för att stimulera innovation och konkurrenskraft. Tvärtom är det endast genom att gynna en ökad konkurrenskraft mellan små och medelstora företag och andra företag i EU när det gäller företagens olika skatteåtaganden och andra varierande marknadsförutsättningar, som en verkligt konkurrenskraftig och innovativ marknad kan bli realitet för alla europeiska företag. 
Lydia Schenardi (NI ),
   . – Små och medelstora företag är det ekonomiska hjärtat i våra länder, de som verkligen skapar arbetstillfällen och välstånd. Vi kan därför bara lovorda föredragandens strävan efter att betona dem i detta ramprogram för konkurrenskraft och innovation. Med tanke på dagens skarpa globala ekonomiska konkurrens är tekniska framsteg mycket ofta det som gör det möjligt för små och medelstora företag att överleva, hur små framstegen än är, vilket alltid är kostsamt och hela tiden behöver eftersträvas. 
Det är anledningen till att vi skulle vilja att små organisationer får tillgång till det här programmet så att de blir mer än bara en from förhoppning. Information om stödet de kan få måste på ett effektivt sätt vända sig till små företag, och inte bara sådana som har resurser att finansiera särskilda tjänster för att söka bidrag. Reglerna för att delta i dessa program måste vara mycket enkla och öppna och får inte leda till orimliga kostnader för att sammanställa rapporter för små och medelstora företag. Det måste också vara konsekvent och komplettera andra EU-program, och särskilt det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling måste garanteras. Kravet på bättre gemenskapsregler, som är enklare och mer i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen måste upphöra eftersom det varit en slogan som de senaste 20 åren har upprepats men aldrig tillämpats. Vi ska se hur det är när vi använder den. 
Derek Roland Clark (IND/DEM ),
   . – Jag ger mitt fulla stöd till alla initiativ som gynnar utveckling och tillväxt av små och medelstora företag i utvecklingsländerna. Men vi kan inte stödja detta betänkande, eftersom genomförandet av EU-metoder och EU-politik i många fall har resulterat i utarmning av utvecklingsländerna. UKIP anser på det bestämdaste att utvecklingsländerna skulle få bättre hjälp genom avtal med individuella länder. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   . – Det råder inga tvivel om att små och medelstora företag spelar en mycket stor roll för länders ekonomi. I utvecklingsländer där det inte finns stora företag är det självfallet viktigare att se till att det finns ett institutionellt ramverk som möjliggör att små och medelstora företag kan verka. Det är emellertid inte Europaparlamentets uppgift att diktera vilka förhållanden som skall råda i utvecklingsländerna. Varje stat, såväl i EU som i resten av världen, har rätt att äga och utforma sin egen utveckling. Därför har jag idag röstat mot detta betänkande. 
Carl Lang (NI ),
   . – De ständiga ekonomiska problemen i utvecklingsländerna, särskilt i Afrika, förhindrar tillväxten och ger i värsta fall upphov till krig och svält. Den främsta orsaken till problemen utöver globaliseringen är korruptionen som är utbredd på både nationell och lokal nivå. Detta gissel hör samman med bristande översyn och förskingring av betydande internationellt stöd.
Liksom hos oss måste familjerna kunna leva av sitt arbete. Jordbruk, hantverk och industri måste fortsätta kunna försvara sin plats samtidigt som sysselsättningen inom servicesektorn måste växa inom hälsosamma gemenskapsramar som ger förutsättningar för en rättvis ekonomisk och social spiral. Denna förhoppning får inte bli ursäkt för en falskt naiv diskussion. Ja, vi vill och måste stödja små och medelstora företag i utvecklingsländerna, men så länge ”samarbete” går hand i hand med ”korruption” är det omöjligt att hjälpa dessa länder att ta ansvar för sitt folks välfärd.
En omdefiniering av ett kontrollerat och villkorat samarbete får inte bli en anledning att börja dalta, utan en anledning att definiera och utveckla en känsla av ansvarstagande. Detta nya samarbete kommer att återge ungdomarna hoppet i dessa länder så att de inte slutar som illegala invandrare, uppspolade på kusterna av ett Europa som redan är tyngt av arbetslöshet. 
Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle beträffande omröstningen om läkemedel för pediatrisk användning bara vilja påpeka att sedan de multinationella företagen vid första behandlingen fick en förlängning av sexmånaderspatenten anser jag att man verkligen går för långt när man nu förlänger den övergångsperiod under vilken detta tilläggsskydd kan tillämpas från två till fem år.
Därför röstade jag nej till ändringsförslag 18. Jag röstade också nej på grund av att fördelarna för den pediatriska populationen inte kan dokumenteras vetenskapligt. Att godkänna detta ändringsförslag kan dessutom bli en uppmuntran att forska kring pediatriska indikationer för läkemedel som tagits fram för vuxna, vilket strider direkt mot förordningens syfte. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Kommissionens förslag täpper till en lucka på folkhälsoområdet som länge funnits inom EU och som i vissa fall har lett till ett beroende av den amerikanska och asiatiska läkemedelsindustrin.
Framtagningen av särskilda läkemedel för barn i stället för att ordinera lägre doser av vanliga läkemedel passar deras ämnesomsättning bättre och ger snabbare och effektivare behandling.
Förutom kravet på att erbjuda ett ”riskhanteringssystem” för sådana läkemedel innan de släpps ut på marknaden har en mycket viktig åtgärd inrättats som kommer att avskaffa, eller i alla fall minska, riskerna och ge effektiv behandling till den utsatta grupp den pediatriska populationen är. 
Föredraganden har lagt vederbörlig tonvikt vid att forskning ska bedrivas för att avgöra om sådana läkemedel kan användas av barn utan att därmed förhindra att samma läkemedel kan utvecklas för vuxna. Forskningen kommer i vissa fall också att underlätta begäran om uppskjutande av inlämning av planer för studier av barn utan att utsläppandet på marknaden av vuxenversionen försenas.
Jag stöder kommissionens förslag och betänkandet av Françoise Grossetête. 
Gérard Deprez (ALDE ),
   – Tack vare att denna rekommendation om läkemedel för pediatrisk användning har antagits och tack vare överenskommelsen mellan parlamentet och rådet kan barn hädanefter få läkemedel som passar deras särskilda ämnesomsättning snarare än svagare doser av läkemedel som är avsedda för vuxna.
Jag anser att vi här har försökt kombinera alla de förutsättningar som behövs för ett intelligent införande i Europa av särskilda läkemedelsformer för barn: bestämmelser om stöd till innovation och forskningsincitament för laboratorier (framför allt med det sex månader långa tilläggsskyddet av skyddsintyget), inrättandet av en förteckning över specifika terapeutiska behov inom pediatriken, kravet att ta fram en pediatrisk version av nya läkemedel, åtgärder för att garantera att läkemedel som en gång utvecklats distribueras i alla medlemsstater, eller i annat fall särskilda undantag för att garantera att utvecklingen av läkemedelsprodukter för barn i vilket fall inte förhindrar utvecklingen av läkemedel för vuxna.
Vi har här ett konkret exempel på mervärdet av gemenskapslagstiftning: en ensam medlemsstat skulle aldrig ha haft kraft att på egen hand bedriva en sådan politik för vissa läkemedel. 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade ja i andra behandlingen av Françoise Grossetêtes betänkande om läkemedel för pediatrisk användning eftersom jag anser att läkemedel som tas fram särskilt för barn bör gynnas med tanke på att barnen har en särskild ämnesomsättning.
Inrättandet av en pediatrisk kommitté som en del av Europeiska läkemedelsmyndigheten kommer att bli en hjälp vid övervakningen av forskningen på området. Det kommer att leda till att antalet tester i forskningssyfte begränsas till det minimum som krävs. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   . – I likhet med förstabehandlingen av detta ärende röstar Junilistan av principiella skäl nej till betänkandet. Vi stöder fullt ut att kvinnor och män skall likabehandlas i arbetslivet. Detta är ett centralt område som internationella organisationer såsom ILO behandlar på ett förtjänstfullt sätt. Vi anser inte att EU skall reglera denna typ av frågor i långtgående betänkanden, som har karaktären av politiska program. Arbetstidsbestämmelser, föräldraledighet och andra betydelsefulla nationella frågor skall EU inte styra över. Detta sköter medlemsstaterna med fördel självständigt, i överensstämmelse med redan antagna internationella avtal. 
Lydia Schenardi (NI ),
   . – Vi vet att kvinnor i jämförbara företag tjänar 11 procent mindre än män, så därför råder det ingen tvekan om att vi fortfarande måste höja medvetenheten om den insats som var och en behöver göra för att slippa införa jämställdhet och jämlikhet mellan män och kvinnor med tvång, vilket skulle vara befängt, utan i stället nå ett rättvist läge med social jämvikt.
Vi gör inga framsteg på området genom enstaka feministiska utbrott eller tvångsåtgärder där man alltför ofta med tvång försöker införa kvinnors närvaro, oavsett om det gäller representativa organ eller i ledningsfunktioner, och alltför ofta, som vi vet, utan hänsyn till deras kompetens eller färdigheter.
Låt oss vara intelligenta. Låt oss främja kvinnor i samhället, särskilt genom att ge dem ett reellt val mellan yrkesliv och familj, och genom att ge dem möjlighet att förena kraven i arbete och kraven med barn. Alltför många kvinnor har i dag tyvärr inte en chans att välja. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – När det gäller arbetsmarknadsfrågor fördömer jag starkt den uppenbara ojämlikheten mellan män och kvinnor på flera områden – löner, tillgång till sysselsättning, yrkesutbildning, arbetsförhållanden och karriärutveckling.
Jag röstade ja till betänkandet eftersom det utgör ett steg framåt i genomförandet av principen om lika möjligheter och lika behandling av män och kvinnor i frågor som rör sysselsättning och yrkesval.
Ett annat skäl till mitt stöd är att fler initiativ måste införas för att hjälpa människor att skapa bättre balans mellan arbete och privatliv.
Att föra samman flera olika jämställdhetsinitiativ i ett samlat dokument bidrar till att förenkla gällande rättsliga ramar. Skyddsnivån trappas dessutom upp i och med att utvecklingen av EG-domstolens rättspraxis införlivas.
Jag beklagar dock att jämställdheten, trots att den tagits upp i EU-fördraget och i ett antal direktiv, tyvärr fortfarande är en ouppfylld dröm, en vag politisk princip med en genomförandenivå som lämnar mycket i övrigt att önska. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Jag röstade för betänkandet om Europeiska året för interkulturell dialog och jag är nöjd med innehållet.
Men det finns en aspekt i den interkulturella dialogen som måste framhävas: i många fall hänvisar vi till oss själva som ”Europa” och ”européer”, och glömmer det faktum att en stor del av Östeuropa, även den största europeiska nationen Ryssland, inte är medlem i EU. Vi delar samma europeiska kultur och kulturarv, men vi känner knappt till varandras samtida konst och kultur. Det förekommer mediesändningar, felaktiga föreställningar och dåliga klichéer om det vardagliga livet i dessa länder. Europeiska året för interkulturell dialog borde ge oss möjlighet att skapa en sann bild av den rika kulturen i Ryssland och Ukraina liksom i de före detta jugoslaviska republikerna. Genom att bjuda in unga konstnärer, studenter och journalister och främja det kulturella utbytet mellan medlemsstaterna och länderna i Östeuropa kan vi stärka vår gemensamma europeiska identitet. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
   – Herr talman! I likhet med de flesta av er är även jag chockad av de många mord med rasistiska förtecken som begåtts i en del europeiska länder på senare tid. De är exempel på de grövsta och värsta uttrycken för rasism och främlingsfientlighet. Det finns dock andra former som inte är lika synliga och ändå skadar ännu fler människor. Jag hyser mitt hopp till att de insatser som planeras som stöd för det Europeiska året för interkulturell dialog, och framför allt den interkulturella dialogen i sig, kan lyckas dämpa de nationalistiska stämningar som sveper genom unionen. Jag anser att år 2008 är en lämplig tidpunkt för detta med tanke på att Europeiska unionen vid det laget har utökats till 27 medlemsstater. Initiativ som bygger på praktiska och hållbara projekt som ska fortsätta efter 2006 måste dock också skapas. Av dessa skäl betraktar jag därför det betänkande vi nyligen antog som ett steg i rätt riktning. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Min kollega i gruppen, Koenraad Dillen, kommer inom kort att göra er uppmärksamma på en tysk opinionsundersökning i som visar att många invandrare är ovilliga att anpassa sig, vilket är en tendens som också märks i många andra undersökningar. Enligt till exempel en österrikisk undersökning är inte mindre än 45 procent av muslimerna fientliga till tanken på integrering. Vore det inte bättre om det officiella Europa sände ut ett annat budskap, till exempel att göra år 2008 till året för respekt för europeiska normer och värderingar? Med Europas senaste kapitulation inför hot i samband med publiceringen av de danska teckningarna i färskt minne hyser jag inga större förhoppningar – särskilt inte när jag erinrar mig den undersökning som gjordes i Förenade kungariket för . Den visar att 40 procent av muslimerna i Storbritannien är positiva till att införa -lagarna.
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman! Mina kolleger och jag har röstat nej till betänkandet av Erna Hennicot-Schoepges på grund av att det så kallade Europeiska året för interkulturell dialog – ett initiativ som för övrigt orsakar oss en förlust på tio miljoner euro – är ännu ett exempel på hur det officiella Europa blundar inför den verklighet allmänheten lever i. Denna verklighet består av ett Europa med allt fler muslimer som inte bara vägrar anpassa sig till gemensamma europeiska värderingar, utan också vill påtvinga oss sin egen världsbild och sitt eget levnadssätt.
Den tyska allmänheten tror till exempel inte längre på en dialog med en religion som vägrar att acceptera grundläggande värderingar som jämställdhet. Tyskarna har fått nog av hedersmord, utbrett våld i skolorna och slöjor på gatorna. En opinionsundersökning som nyligen gjordes av visade att över 71 procent av tyskarna anser att islam är intolerant; 91 procent av tyskarna jämställer islam med våld mot kvinnor. Det officiella Europa skulle må bra av att ta de signalerna på lite större allvar. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   . – Vi har idag röstat för betänkandet om Europeiska året för interkulturell dialog. Kulturellt utbyte är naturligtvis berikande och viktigt för att öka förståelsen mellan medborgarna.
Det finns emellertid detaljer i betänkandet som vi ställer oss skeptiska till. Vi tror inte att dagar, veckor och år för det ena eller andra ändamålet har någon praktisk betydelse för medborgarna, men att de kanske kan utgöra någon form av målbeskrivning för institutionernas insatser. Som alltid är vi skeptiska till centralt utarbetade kampanjer och opinionsbildning och noterar att betänkandet stramar upp kommissionens förslag i denna del. En nej-röst skulle innebära mera pengar till unionens institutioner och till PR-kampanjer. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   . – Junilistan anser att hela idén med Europaår är onödig och inget som EU:s skattebetalare skall finansiera.
Att lägga 10 miljoner euro på Europeiska året för interkulturell dialog är helt förkastligt, och nyttan av detta är svår, kanske rent av omöjlig, att se.
Europaparlamentets kulturutskott vill även, otroligt nog, öka EU:s del av bidragen till den typ av verksamhet som gäller nationella evenemang och initiativ från 50 procents till 80 procents bidrag (ändringsförslag 33).
Jag röstar nej till betänkandet i sin helhet. 
Marine Le Pen (NI ),
   . – Hur kan man ha ett kulturellt utbyte med en annan person om man inte vet vem man själv är? Ni konstaterar att den ”religiösa identiteten är en viktig del av allas vår identitet – även för dem av oss som inte är religiösa”, men ni vägrade att erkänna våra kristna rötter i er konstitution – som till vår glädje nu är död och begraven. Så vad talar vi om? Ändringsförslag 9 handlar om ”interkulturell hövlighet”, men det är en självmotsägelse – annars har inte ordet ”hövlighet” längre någon innebörd! Att lägga till vackra högtflygande ord brukar sluta med att ingenting blir sagt.
Resultatet av ert förhållningssätt är relativism och svek: Ni vill främja ett europeiskt år för interkulturell dialog vid OS i Beijing och därmed fungera som stödhjul för den kommunistiska diktaturen (ändringsförslag 38)! Vilken skam! Visst, ni ska diskutera interkulturell dialog med Tibet, eller hur? Enbart detta initiativ diskvalificerar ert förslag. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Jag röstar för betänkandet, eftersom huvudsyftet att motverka diskriminering är mycket positivt och behövligt. Jag röstar däremot mot en ökning av budgeten samt ändringsförslag 18 som är särskilt olyckligt i sin nykoloniala vilja att exportera åsikter och värderingar. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Det är alltid lämpligt att belysa ansvaret hos lagstiftning, medlemsstater och unionen för att prioritera barnens rättigheter, särskilt i dag som är internationella dagen för barn. Barnen är vår framtid och utgör en femtedel av EU:s befolkning.
Jag stöder detta rambeslut om erkännande och verkställighet av förbud till följd av fällande domar för sexualbrott mot barn, och de ändringsförslag som föredraganden lagt fram.
Detta är ett avgörande steg för att förbättra samarbetet mellan medlemsstater i fråga om skydd av barn. Det har dessutom dubbla syften, nämligen
- att förbättra tillgången till information om förbud genom obligatorisk registrering av förbud i kriminalregistren, och 
- att genomförandet blir obligatoriskt.
Det blir därmed möjligt att stoppa en person som dömts för pedofili i en medlemsstat och har förbjudits arbeta inom verksamhet med barn från att kringgå detta förbud genom att bosätta sig i en annan medlemsstat.
Ett förbud mot en sådan flytt som utfärdats i en medlemsstat får rättslig verkan i övriga medlemsstater och breddar därigenom genomförandet av principen om ömsesidigt erkännande av sådana förbud. 
Gérard Deprez (ALDE ),
   . – Jag ger initiativet från konungariket Belgien mitt fulla stöd eftersom det blir ett oumbärligt medel för att få ett effektivt samarbete mellan medlemsstater när det gäller att skydda barn från sexuella övergrepp.
Det minsta man kan säga är att initiativet täpper till det hål, det vakuum – nej, vad säger jag! – den avgrund som finns i dag.
Vi kan bara tänka oss – och Belgien insåg till fullo allvaret i frågan då den hemska Fourniret-affären avslöjades – att i det ögonblick en person döms för pedofili i en medlemsstat och förbjuds att i samma stat arbeta med något som sannolikt gör att han eller hon kommer i kontakt med barn så behöver vederbörande bara flytta till en annan medlemsstat för att slippa förbudet!
Det finns i dagsläget alltså ingen garanti för att ett förbud som utfärdats i en medlemsstat får någon rättslig verkan i övriga medlemsstater. Inför denna avskräckande situation var det dags att fastställa ett system som ålägger den stat där en person är bosatt som dömts för sexuella övergrepp mot barn att erkänna de förbud som utfärdats i andra länder och verkställa dem inom sitt eget territorium.
Jag är övertygad om att denna rättsakt kommer att rädda barn från den värsta typ av fasa som finns. 
Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag stöder denna resolution samt kommissionens och rådets åtagande att ta itu med Palestinas i laga ordning valda regering, även om vi inte delar den politik som regeringen för. Att driva Palestina in i ekonomiskt kaos och förfall leder inte till något positivt. Europas politik borde tjäna som exempel för USA och andra på hur man kan gå tillväga i framtiden.
Jag gav dock inte mitt stöd till att infoga punkt 9 i resolutionen. Även om jag har stött och kommer att fortsätta att stödja kraven på ett omedelbart stopp för den fortsatta utvidgningen av bosättningarna – eller snarare rivningen av dessa – och på att man inte fortsätter att bygga muren, anser jag inte att det passar in här eftersom vi här behandlar en helt annan fråga. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Den senaste utvecklingen i Israel har varit välkommen, inte minst resultaten för det parti som uppenbarligen söker dialog och överenskommelse. Detsamma kan inte sägas om valresultatet i den Palestinska myndigheten där resultatet visserligen var korrekt i förhållande till vallagarna, men är oroande i dubbel bemärkelse. Först och främst lyckades en politisk grupp ta över makten som inte erkänner Israels existensberättigande och uppfyller därmed inte en av förutsättningarna för fredsprocessen. Valresultatet visar också att folket i den Palestinska myndighetens rättsområde inte prioriterar en framförhandlad lösning till denna urgamla konflikt.
Mot bakgrund av detta måste EU och alla i Mellanösternkvartetten enas om nästa steg. Vi måste stå fast gentemot den palestinska myndigheten, men öppna gentemot president Mahmoud Abbas och hans initiativ för att hitta ett generellt avtal om den enda acceptabla lösningen: två staters fredliga samexistens.
Låt oss mot bakgrund av EU:s viktiga roll som bidragsgivare hoppas att ”Europa” i denna yttre front visar sig värdigt uppgiften att utöva ett positivt inflytande på situationen. 
Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Brittiska konservativa röstade emot punkt 9 eftersom ordet ”fördömande” inte fanns med i någon annan del av texten som till exempel rörde Hamas stöd till nyligen genomförda terroristattacker. Dessutom har frågan om bosättningarna och det kontroversiella läget i östra Jerusalem inte någon direkt koppling till den humanitära krisen i de palestinska områdena.
Slutligen är säkerhetsstängslet, som avsevärt har minskat antalet självmordsbombningar i själva Israel, inte nödvändigtvis den slutgiltiga gränsen mellan de två staterna. Det har redan flyttats enligt order från Israels högsta domstol för att passa de palestinska invånarnas behov. Vilken slutlig riktning det får är beroende av att man lyckas med förhandlingarna för fredsprocessen. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Vi tvivlar inte på att terrorismen måste bekämpas med fasthet och ståndaktig beslutsamhet. De värderingar och principer som vår civilisation vilar på får dock under inga omständigheter undergrävas.
Jag är också orolig över situationen vid Guantanamo och stöder parlamentets begäran om att få ett slut på den här typen av förhållanden och stänga dessa fångläger.
Häktningen av dessa fångar och förhållandena kring deras kvarhållande strider mot Genèvekonventionen och mot andra internationella humanitära instrument.
Oavsett vilka åtgärder som kan vidtas för dessa fångar måste de fullt ut överensstämma med principen om mänskliga rättigheter och rättsstaten. Alla fångar måste formellt åtalas för de brott de anklagas för och få en rättvis rättegång inför en kompetent och opartisk domstol. Fällande domar måste givetvis följas av påföljder som återspeglar allvaret och de omänskliga aspekterna av de fruktansvärda handlingar de begått.
Jag hoppas att EU utnyttjar nästa transatlantiska toppmöte i Wien till att utöva påtryckningar på Förenta staterna att stänga Guantanamo och hitta mer rättvisa och snabbare lösningar för de runt 500 fångarna. 
José Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Jag upprepar det jag framförde i samma fråga i oktober 2004. Vi är intensiva motståndare mot terrorism och sympatiserar solidariskt med det fruktansvärda lidande som drabbar dess offer och deras familjer. Det råder inga tvivel om att detta vidriga och barbariska angrepp på våra grundläggande rättigheter är den största strid som demokratierna står inför just nu. Tragedierna den 11 september och 11 mars är ett tydliga exempel på detta och det som fortfarande först kommer i åtanke.
Under denna strid måste dock västvärlden också behålla en hög moralisk nivå och stå som ett oklanderligt exempel på de värderingar vi håller så högt. I detta hänseende skulle vi vilja få klargöranden av de fall där det förekommit överträdelser av de mänskliga rättigheterna, av de grundläggande garantierna och av de allmängiltiga konventioner vi har anslutit oss till. Vi anser att de civilisationens värderingar vi tror på måste upprätthållas.
Jag stödde därför en bordläggning av omröstningen för att garantera att ett mer moget och välgrundat beslut kunde tas om två veckor i Strasbourg. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Det vänskapliga förhållande som vi av naturliga skäl har till Förenta staterna betyder inte att vi följer landet för att försvara intressen som inte är våra egna. De kanske vill det. Vi vill inte.
Det ligger i vårt intresse att ha en europeisk valuta – om den nu måste finnas i denna form – som utmärker sig som en referensvaluta i förhållande till dollarn och inte tvärtom. Det ligger också i vårt intresse att utvecklingsländerna får en balanserad utveckling, om än i skydd av försiktig protektionism. Det låg i vårt intresse att Nato motsatte sig Warszawapakten, men eftersom Warszawapakten har försvunnit är Natos berättigande som ett verktyg för amerikanernas dominans inte längre motiverat. Det ligger inte i vårt intresse att medverka i alla krig vi inte behöver ingripa i. Det ligger i vårt intresse att Latinamerika på grund av sina band till Portugal och Spanien inte blir Förenta staternas bakgård.
Att säga detta betyder inte att man är Förenta staternas fiende, utan det handlar om att vara patriotisk och om att bry sig om sitt eget land. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . – Nytt partnerskap? EU lovar Förenta staterna upprustning och nära militärt samarbete.
Europaparlamentet har i dag med bred majoritet röstat för ett nytt transatlantiskt partnerskap. Samtidigt uttrycker parlamentet sitt särskilda stöd för ett nära militärt samarbete mellan EU och Förenta staterna, men någon verklig kritik mot den nuvarande ockupationen av Irak eller upptrappningen av kriget i Afghanistan har inte förekommit. CIA:s tortyrplan och utnyttjandet av amerikanska militärbaser i Europa för kriget i Mellanöstern får inte störa det nya partnerskapet. Inte heller blir det faktum att amerikanska kärnvapen fortfarande finns utplacerade i EU:s medlemsstater ett diskussionsämne vid det kommande toppmötet med EU och Förenta staterna i Wien.
Bekräftelsen att européer och amerikaner är vapenbröder kulminerar i åtagandet att öka Europas militära förmåga ”för att upprätta bättre partnerskapsförbindelser mellan Europeiska unionen och Förenta staterna i politiskt och militärt hänseende”. Detta löfte är ett tydligt åtagande att framöver fortsätta att föra krig sida vid sida med Förenta staterna och ett fortsatt stöd till de krig som redan utkämpas. Det verkliga syftet för dem som ansvarar för EU:s militärpolitik är dock att helt oberoende av Nato och utan hjälp från Förenta staterna kunna ingripa militärt var som helst i världen – vilket nu sker i Kongo. Tanken på ett civilt Europa övergavs av detta parlament för länge sedan. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Förenta staterna är Europas största och bästa allierade. Alla diskussioner om förbindelserna mellan Atlantens båda sidor bör baseras på denna förutsättning och på två andra viktiga tankar. Det faktum att vi är potentiella konkurrenter på olika områden försvagar inte vår allians. Att vi är så goda allierade gör oss inte heller blinda inför realiteter. Vi är olika enheter med planer, förslag och intressen som inte alltid sammanfaller, men vi är partner med samma syn på samhället och samma uppfattning om människors gemenskap.
På senare år har svårigheter lyfts fram som i många fall också kan övervinnas. Tanken att Förenta staterna gav upphov till en inre splittring i Europa är inte sann. Sanningen är att EU i sig inte är en samlad enhet med en enad bild av utrikespolitikens verklighet. Låt oss därför inrikta oss på de faktorer som stärker våra förbindelser och lämna de ideologiska fördomarna därhän – i vissa ordvändningar är de uppenbara och kommer alltid att förekomma när Atlantens båda sidor möts. 
Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Jag och mina brittiska konservativa kolleger stöder starka transatlantiska förbindelser, både politiska och ekonomiska. Frågan om ett förbud mot dödsstraff är fortfarande en samvetsfråga för individuella parlamentsledamöter. Ändå fördömer vi den opassande och överdrivna användningen av dödsstraff i länder som Kina och Iran.
Vi anser att frågorna om brott mot internationella lagar för mänskliga rättigheter inte bör hanteras av Internationella brottmålsdomstolen, utan av FN:s för ändamålet avsedda tribunaler.
Vidare anser vi inte att en omedelbar stängning av fånglägret i Guantanamobasen är önskvärd eller lämplig medan kriget mot terrorismen fortfarande prioriteras av både Förenta staterna och EU. I längden skulle det dock ligga i USA:s intresse att göra det. 
Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag gratulerar min kollega, Erika Mann, till hennes betänkande om de ekonomiska förbindelserna mellan EU och Förenta staterna. Men jag vill ändå komma med en invändning. Jag har alltid tyckt att fördjupningen av EU har varit lika viktig som utvidgningen, om inte viktigare. Här finns ett krav på skapandet av ett frihandelsområde med Förenta staterna 2015. Jag är inte emot det i princip. Det beror egentligen på hur andra frågor utvecklas. Jag har inte slagits för att skydda en social dimension för EU, som är livsviktig för vanliga EU-medborgare, bara för att låta den säljas via bakdörren genom skapandet av ett gigantiskt frihandelsområde. Jag har alltid sagt åt progressiva och fackföreningsmotståndare i ledningen i Nafta att de inte förstår poängen. De bör inte emotsätta sig en nära ekonomisk förbindelse med Mexiko och Kanada, som oundvikligen kommer att följa globaliseringen, utan istället kräva att den demokratiseras genom skapandet av en parlamentarisk församling i Nafta för att främja en social dimension. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – I Erika Manns betänkande framförs skarp kritik mot Förenta staternas politik som enligt henne i alltför hög grad präglas av nationella intressen. Jag respekterar denna åsikt, men håller inte med. Men jag skulle vilja se en liknande nivå av krav och indignation när det här parlamentet debatterar Europas förbindelser med länder där koncentrationsläger och arbetsläger fortfarande förekommer.
För att återgå till problemets kärna skulle jag inte ha något emot att det ekonomiska samarbetet stärks mellan Förenta staterna och länderna i Europa om det var lika gynnsamt för båda parter. Å andra sidan är det ingen idé att för denna sakens skull skapa en transatlantisk marknad utan hinder, en verklig inre marknad enligt europeisk modell med visst mått av rättslig harmonisering och med potential att kunna utvidgas till hela den amerikanska kontinenten. Vi talar inte längre om ett frihandelsområde utan, sanningen att säga, om en total ekonomisk integration. Innan vi har politisk integration?
Betänkandet är typiskt för ett Europa som vägrar att kräva respekt för medlemsstaternas intressen samtidigt som det försöker integrera dem, föra dem samman och få dem att försvinna i en enda stor global massa.
Vi kan inget annat än förkasta det. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . – Ett frihandelsområde är ett område utan hinder, framför allt tullhinder. Det är en gemensam marknad, nästan som den i Europa. Det transatlantiska frihandelsområdet är därför en gemensam marknad från Warszawa till San Francisco, från Helsingfors till Patagonien och från Malta till Kanadas Great North. Den europeiska allmänheten kanske föreställer sig att den politiska debatten handlar om framtiden för den europeiska konstitutionen, men verkligheten är den att från år 2010 till 2015, det vill säga om fem år, byggs ett politiskt och ekonomiskt organ upp med 45 av världens 193 nationer.
I det tysta signalerar Erika Manns betänkande en övergång från en europeisk integration till en politisk integration som rör en fjärdedel av världen. Detta skulle innebära ett parlament med 45 nationer, en domstol för gemensam handel och fröet till gemensam lagstiftning.
Efter 90 år börjar Paul Valérys spådom att Europa strävar efter att styras av en amerikansk kommitté bli sanning.
Farväl Europa. Goddag världen! Erika Mann har avgett två budskap: Slutet för Europatanken och födelsen av en världsorganisation. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – De transatlantiska förbindelserna omfattar ett bredare spektrum än enbart ekonomiska förbindelser. Detta måste beaktas när frågan behandlas. EU och Förenta staterna har en unik roll i världshandeln. Tre aspekter är därför enligt min mening grundläggande i alla debatter i frågan.
Den första gäller lojalitet. Handelsförbindelserna mellan de båda sidorna bör bygga på god tro, verkningsfull efterlevnad av överenskommelser och effektivt skydd av de amerikanska och europeiska ekonomiska aktörernas rättigheter, liksom av olika berörda producenters och konsumenters rättigheter.
Den andra gäller samarbete på internationell nivå. Även om fakta i tvister och konkurrens är uppenbara för alla finns det bara en väg framåt: att nå en fungerande förståelse för hur en rättvisare, öppnare och mer utvecklingsvänlig världshandel kan främjas.
Den sista av dessa aspekter är tanken på att dela de stora utmaningar som båda sidor möter på världsarenan, både i form av problem och lösningar. Detta gäller för ekonomin i sig (exempel är energifrågan, tillväxten av ekonomiska kraftcentra som Kina och Indien, världens fattigdom) och för säkerheten. 
Marc Tarabella (PSE ),
   . – Jag skulle vilja förklara varför jag röstade nej till Erika Mann-betänkandet om de transatlantiska ekonomiska förbindelserna mellan Förenta staterna och Europeiska unionen.
Betänkandet tar generellt sett upp alltför många vitt skilda sektorer som enligt min åsikt borde behandlas i egna betänkanden. Jag anser därför att betänkandets innehåll borde ha koncentrerats bättre.
Betänkandet kan också få dramatiska konsekvenser för Europa. Det öppnar verkligen dörren för ett frihandelsområde mellan Förenta staterna och EU, vilket skulle öka den amerikanska jordbruksproduktionsmodellens inträngande i Europa.
Detta strider mot en princip som jag i egenskap av socialist måste försvara: ett socialt Europa som bygger på solidariska principer! 
Zsolt László Becsey (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag röstade så småningom för Werner Langen-betänkandet, men enbart på grund av att vi också har godkänt det muntliga ändringsförslaget från Margarita Starkevičiūtė. Vad gäller ändringsförslag 2 och 16 röstade jag inte som majoriteten i min grupp. Det ena gäller ett inflationskriterium och det andra kommissionens beslut om Litauen.
Mitt skäl till detta är att också parlamentets sätt att hantera frågan – utan någon seriös debatt – är fullkomligt motbjudande. Det är motbjudande eftersom kommissionen fattar ett strategiskt beslut och för första gången ställer sig bakom någon på grund av intresset av att utöka euroområdet.
Kommissionen fattade ett strategiskt beslut eftersom den inte ens lade fram ärendet för oss att debattera. Detta är oacceptabelt, särskilt med tanke på att kommissionen har gjort detta med utgångspunkt från tveksamma inflationsrelaterade kriterier och andra kriterier och med tanke på att den ställer ett land till svars för kriterier som hela tiden överträds av fyra eller fem medlemsstater, ett land som dessutom gjort många uppoffringar.
Jag anser att hela förfarandet inte bara skadar Europaparlamentets trovärdighet, utan också EU:s och euroområdets trovärdighet i de stater som gick anslöt sig till området 2004 eller ska gå med senare. Både kommissionen och den del av parlamentet som inte ville föra en längre debatt om kommissionens ensidiga beslut bär därför ett mycket stort ansvar. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionens beslut att lämna Litauen utanför euroområdet och de medföljande möjligheterna till en snabbare integration med de mer utvecklade länderna grundades på ett formellt meddelande om att Litauens ekonomi överskridit inflationsgränsen, vilket verkligen skedde med en minimal och omtvistad marginal.
Regeringen i Vilnius föll i går, mer tyngda av större misstag och misslyckanden än av bristande intresse och försiktighet när det gällde att hålla inflationsprogrammet på en positiv nivå och därmed undvika risken att hamna några decimaler åt fel håll. Denna medlemsstat borde inte ha nöjt sig med att följa spelreglerna på den europeiska arenan, särskilt inte eftersom den är ny och eftersom den inte är stor.
Nu måste jag tyvärr meddela att en orättvis behandling av medlemsstaterna förekommer på högre nivå inom EU:s ledande organ, som kommissionen. När två större medlemsstater inte följde stabilitetspakten – och det var inte marginellt, som i Litauens fall – klandrades eller bestraffades inte de större staterna, utan prisades istället. Det olämpliga ekonomiska uppträdandet ändrades inte, utan lagen ändrades istället så att den passade det olämpliga uppträdandet. I vårt fall bestraffade kommissionen inte vår tidigare regering, utan istället sköts hela nationen åt sidan.
Dessutom hände något dåligt med EU:s östra gräns efter att Ryssland bröt mot president Vladimir Putins bindande undertecknande vid toppmötet 2003, där man lovade EU att slutföra överenskommelserna med Estland och Lettland väldigt snart. Ryssland avsade sig till och med ett dokument som redan hade ratificerats av det estniska parlamentet. EU:s hållning föreföll ganska skamlig: istället för att stå vid medlemsstatens sida blidkade EU Ryssland och överlät åt Estland att ensamma hantera storebror.
Jag skulle vilja att mitt land, Litauen, anslöt sig till euroområdet, men även till det gemensamma europeiska området för energitrygghet. När det gäller euroområdet antog Europaparlamentet några positiva yttranden i form av ändringsförslag som var kritiska mot kommissionen, och därför ändrade jag mig och röstade för Werner Langens betänkande. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Den gemensamma valutan kan mycket väl bli ett värdefullt medel för att skapa en gemensam europeisk identitet. Därför borde nog Republiken Sloveniens inträde i euroområdet välkomnas.
Euron får dock inte under några omständigheter användas för att bedriva politik med historiska symboler. När Slovenien till exempel insisterar på att dess euromynt inte ska ha några österrikiska symboler som Kärnten-prinsarnas kröningssten är detta en provokation som kan tolkas som att Laibach, annars känt som Ljubljana, gör anspråk på ett historisk territorium.
Eftersom det redan uppstått problem med turkiska mynt anser jag att vi i fråga om utformningen av euromynt bör vara striktare med att införa våra egna villkor. Av det skälet röstade jag nej till Langen-betänkandet. 
Jan Andersson, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   . – Rörande ändringsförslag nio så har Sverige i en folkomröstning år 2003 sagt nej till att införa euron som valuta. Därmed är frågan avgjord för Sveriges del under överskådlig framtid.
Vår uppfattning är att EU inte ska överpröva svenska folkets uppfattning genom att ta ställning för eller emot en eventuell undantagsklausul. 
David Casa (PPE-DE ),
   . – Införandet av euron bör vila på fastställda kriterier. Tidpunkten när ett land ska uppfylla anslutningskriterierna bör i likhet med konvergensperioden ligga fast. Den tid ett land är anslutet till ERM II-mekanismen måste fastställas. En konvergensnivå måste också anges.
Eurons införande bör underlätta en konvergens av ländernas ekonomier. Majoriteten av dessa ekonomier hör samman med ekonomierna i Europeiska unionens övriga länder.
Fördelarna med en anslutning till euron är tydliga priser över gränserna, ökad konkurrenskraft som gynnar konsumenten, avskaffade transaktionskostnader och ingen risk för valutakursförändringar.
EU måste se till att de kriterier som används för att ett land ska träda in i euroområdet är desamma för alla och att bedömningen av kriterierna sker öppet.
Vi måste vara vaksamma så att vi inte går i fällan att använda frågan om inträde i euroområde som ett sätt att bekämpa andra strider som är fullkomligt irrelevanta. Ett inträde i euroområdet bör bygga på Maastrichtkriterierna och ska inte ha någon annan innebörd. Vi måste se till att de beslut vi fattar här i fråga om enstaka länder inte bidrar till att stärka de euroskeptiker som utnyttjar EU:s beslut för att undergräva dess insatser. 
Lena Ek (ALDE ),
   . – I voteringen om euron har jag lagt ned min röst när det gäller om den svenska folkomröstningen ska betraktas som ett undantag. Yrkandet utgår från den felaktiga föreställningen att Sverige kommer att tvingas att acceptera den gemensamma valutan i strid med resultatet i folkomröstningen. Så är självfallet inte fallet. Däremot går yrkandet för långt då det bygger på en orimlig tanke om att enstaka länder genom folkomröstning ska kunna välja bort delar av de gemensamma fördragen. En konsekvent tillämpning av en sådan princip är givetvis otänkbar. 
Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag välkomnar Werner Langens betänkande, även om det ur ett brittiskt perspektiv gör mig förfärad. Vårt misslyckande att ansluta oss till det gemensamma valutaområdet har redan kostat oss flera miljarder i inkommande investeringar och tiotusentals arbetstillfällen. De tio nya medlemsstaterna är redan ivriga att ansluta sig, vilket de röstat för i de separata och helt igenom positiva folkomröstningarna före anslutningen. Det kommer att vara en sorglig dag för Storbritannien, dess folk och ekonomi när länder som Slovenien, Litauen, Estland och Malta inför euron, medan Storbritannien tynar bort på sidan av världens mest framgångsrika valuta och kastas fram och tillbaka av en eurogrupp som fattar beslut som är avgörande för vår ekonomi, men inte bryr sig om våra åsikter och som struntar i våra intressen. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Än en gång har vi en ny etapp i EU:s besinningslösa rusning framåt: nya medlemsstater ska införa den gemensamma valutan. I Langen-betänkandet försöker man hitta jämvikt mellan dogmatisk trohet gentemot Maastrichtkriterierna och stabilitetspakten, lovsång till euron och hänsyn till sunt förnuft i fråga om graden av beredskap i länderna, eller till och med euroområdets förmåga, att klara en utvidgning som ökar dess heterogenitet och följaktligen också dess svårigheter.
Den gemensamma valutan har ett betydande ansvar för den dåliga tillväxten i de stater där den införts (olämpliga räntenivåer, ogynnsamma växelkurser). Nya offer behöver inte dras in i denna situation. Jag undrar också om medborgarna i dessa länder som igår skakade av sig kommunismens ok är medvetna om den oåterkalleliga förlust av oberoende som införandet av euro medför. Framför allt: Är de medvetna om att förlusten av deras nationella valuta angavs i anslutningsfördragen? Att informera dem om de praktiska omständigheterna kring övergången till euro i deras land är inte något vi bör fokusera på, utan snarare på att än en gång ge dem samråd, i form av en folkomröstning, om de är redo att mista sin valuta. 
Anna Hedh (PSE ),
   . – Jag röstade för ändringsförslag 9, eftersom jag anser att Sverige bör kräva undantag efter euroomröstningen i Sverige 2003. Däremot anser jag att det är upp till Sverige att ansöka om undantaget. EU bör inte automatiskt betrakta Sveriges nej som likvärdigt med en undantagsklausul. 
Jules Maaten (ALDE ),
   . – Jag röstade för Langen-betänkandet om euroområdets utvidgning eftersom jag råkar tro att kommissionen måste hålla strikt på kriterierna för inträde i området. Bara på det sättet kan euroområdet fortsätta motivera det förtroende det åtnjuter.
Min grupp betraktar Slovenien och Litauen som i princip redo för euron. Anslutningen av dessa länder till euroområdet skulle gynna hela den europeiska ekonomin. Den drivkraft de haft vid genomförandet av ekonomiska reformer de senaste åren borde fungera som incitament för alla euroländer. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Ingen ifrågasätter tanken att alla medlemsstater som vill ingå i euroområdet också måste uppfylla konvergenskriterierna från Maastricht som anges i EG-fördraget. Parlamentet har alltid sagt att det är positivt till en strikt efterlevnad av dessa kriterier, utan undantag.
Trots att utskottet för ekonomi och valutafrågor beslutade att i detta betänkande inte inrikta sig på rekommendationerna beträffande de enskilda ländernas grad av förberedelser är sanningen den att den viktigaste frågan i omröstningen var det negativa omdömet om Litauen som uppfyller alla konvergenskriterier utom inflationskriteriet. De senaste tolv månaderna har inflationstakten i Litauen varit något högre än tröskelvärdet. Detta gjorde att jag röstade på ändringsförslag 2 där man efterlyser en tydlig och uttömmande förklaring till beräkningarna av inflationskriterierna och uppmanar kommissionen att uppdatera sin rapport om Litauen så att landet kan träda in i euroområdet så snart som möjligt. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Jag lägger ned min röst i de omröstningar som gäller hur länder tekniskt skall genomföra en övergång till euron. Jag röstar emellertid mot de förslag som strävar efter att maximera inflationsbekämpning och åsidosätta andra mål. Jag röstar ja till betänkandet på grund av den massiva kritiken mot hur Litauen har behandlats. 
Sahra Wagenknecht (GUE/NGL ),
   . – Jag avstod från att rösta därför att jag anser att samma villkor bör gälla för alla EU:s medlemsstater och att utvidgningen av euroområdet inte får innebära att strängare villkor tillämpas på de nya medlemsstaterna. Att jag avstod från att rösta ändrar dock ingenting vad gäller min fundamentala kritik av stabilitetspakten, som är ett helt olämpligt instrument för uppgiften att lösa EU:s ekonomiska och sociala problem och är fördelaktigt för någon utom storföretagen och de besuttna klasserna. Det finns inget behov av en pakt som ensidigt gynnar prisstabilitet. Däremot behövs det en social- och sysselsättningspakt som uppfyller befolkningens behov. Att gå med i euroområdet under nuvarande förhållanden är inte till någon nytta alls för de nya medlemsstaterna, och har inte heller varit till gagn för de gamla medlemsstaterna. Tvärtom kommer det att vara till skada för dem. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   . – Vi svenska socialdemokrater är emot att parlamentets sammanträdesperioder äger rum i Strasbourg och ställer oss frågande till varför parlamentet avsatt en betydande post för att köpa byggnader i Strasbourg. Denna fråga är särskilt kontroversiell, eftersom det fortfarande undersöks om det förekommit oegentligheter i samband med affärerna kring parlamentets byggnader i Strasbourg. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   . – Vi har röstat för betänkandet om beräkningen av Europaparlamentets inkomster och utgifter för budgetåret 2007. Vi uppskattar ambitionerna att behandla förvaltningens förslag stramt.
Vårt godkännande innebär inte att vi i alla delar stödjer budgetens inriktning. Vi är t.ex. som tidigare skeptiska till Europaparlamentets informationsverksamhet som tenderar att överta ledamöternas och partigruppernas roll. Vi anser det inte heller vara befogat att bygga ett Europahus i Bryssel eller att Europaparlamentet skall köpa byggnaderna i Strasbourg. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   . – Detta betänkande hade kunnat innehålla mycket mer av allmänt intresse när det gäller Europaparlamentets budget. Betänkandet borde klargöra att Europaparlamentets budget under inga omständigheter skall täcka underskott i Europaparlamentarikernas pensionsfond. Likaså borde betänkandet ha innehållit ett uttalande om att Europaparlamentarikernas generösa reseersättningssystem skall reformeras och att endast faktiska resekostnader och inget annat skall utbetalas till dem för deras resor.
Betänkandet uttalar sig bland annat för en ökning av anslagen på 4 miljoner euro till de politiska grupperna och de europeiska partierna. Detta kan jag inte stödja, vilket är ett av skälen till att jag väljer att rösta nej till betänkandet i sin helhet. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ),
   . – Jag anser att kärnan i punkt 46 är felplacerad med tanke på att EU:s institutioner och medlemsstater har ingått avtal om de extra språken och om att de ska användas som arbetsspråk i berörda institutioner, särskilt iriska. Ekonomiska åtgärder har vidtagits för att finansiera initiativen och de bör beaktas därefter. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – De som röstar mot punkt 4 (50 miljoner euro för inköp av byggnaderna i Strasbourg och 25 miljoner euro för propaganda) påverkar inte budgeten utan försöker endast hemlighålla slöseriet för väljarna. Jag röstar däremot nej till betänkandet, eftersom jag inte vill att pengarna skall slösas bort. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som skuggföredragande vill jag säga att utgångspunkten för Helmuth Markovs betänkande var att handeln har orsakat fattigdom. Det är en ståndpunkt som vi som politisk grupp aldrig kan acceptera. För oss är handeln ett av de viktigaste verktygen i kampen mot fattigdomen.
Vi har ett socialt ansvar gentemot de fattigaste länderna. För att uppnå millennieutvecklingsmålen anser vi att vi måste skapa en handelsmiljö där utvecklingsländerna har verklig tillgång till de utvecklade ländernas marknader. Vi menar att det finns en koppling mellan ett lands välstånd och dess ekonomiska frihet. Vi stöder biståndsprogrammen, men de måste vara effektiva. Vi måste koppla dem till det ekonomiska och social klimatet i mottagarländerna och de måste vara inriktade på att förbättra den demokratiska förvaltningen. 
 Målet att koppla samman handel och utveckling är till fördel för folket, och särskilt för de som är fattiga. I stället för att satsa stora belopp på direkt stöd kan det vara bättre att stärka fattiga länder genom ekonomiskt samarbete, däribland handel och utbyte av varor, tjänster och kompetens, så att de kan bygga upp sin egen välfärd. Successiv avreglering är en förnuftig idé med hänsyn till den rådande ekonomiska differentieringen. Plötslig avreglering har inte uppkommit i Kina, till exempel. Trots att tonläget i betänkandet är överdrivet socialt inriktat innehåller det många förslag som på ett konstruktivt sätt främjar utveckling genom fri och rättvis internationell handel. Trots reservationerna från ledamöter av gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokraterna) och Europademokraterna har jag som skuggföredragande föreslagit att betänkandet ska godkännas, eftersom om det används på ett ansvarsfullt och förnuftigt sätt av aktörerna på området kan det bidra till att utjämna skillnaderna i levnadsstandard och höja standarden för de fattigaste samhällena. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Det gläder mig att kunna instämma med föregående talare, som redan framfört en del mycket välgrundade synpunkter om Markovbetänkandet. Jag vill lägga till att även jag råkar anse att vädjandet om en storskalig efterskänkning av utvecklingsländernas skulder kommer att bära föga frukt, ha litet att erbjuda som lösning och till och med skulle kunna få motsatt verkan, eftersom den redan begränsade styrningen av dessa utvecklingsländer, av förvaltningen av dessa utvecklingsländer, från organisationer som IMF och andra internationella institutioner då skulle bli mycket svårare, för att inte säga omöjlig. Jag tror att endast mycket korrupta, odugliga och penningslösande ledare i Afrika och annorstädes skulle gynnas och bli ännu rikare. Jag vet att jag riskerar att utsätta mig för fördömanden från sådana som Louis Michel, Bob Geldof och Bono, men jag vidhåller – och detta är fullt uppriktigt – att den stora tragedin i många utvecklingsländer, särskilt i svarta Afrika, är att de plundras och rånas av sina egna ledare. Jag anser att detta är den första slutsats som vi måste dra innan vi kan börja ge fattiga människor verklig hjälp. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar betänkandet som handlar om den roll som handelspolitiken har haft och som den potentiellt kan ha för utvecklingen och för att lindra fattigdomen, samtidigt som man har den invecklade relationen mellan dem i åtanke.
De iögonfallande frågorna i betänkandet fokuserar på att samtidigt som BNP per capita allmänt har ökat på global nivå har antalet människor som lever under fattigdomsgränsen också minskat. I betänkandet hävdar man därför att en radikal förändring i politiken är nödvändig både i utvecklade länder och i utvecklingsländer för att lindra problemen bakom den eviga ökningen av fattigdomen.
Budskapet är därför fullständigt klart: när vi funderar på fördelarna med liberaliseringen bör vi inte glömma bort den verkliga sanningen om välståndsluckorna i världen i dag. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Medan handeln är ett viktigt medel för utveckling och för att minska fattigdomen, är det klart omöjligt att uppnå verkliga framsteg mot dessa mål om inte rättvisa regler upprättas på internationell nivå. Att hitta sätt att säkra den handelspolitiken bidrar till att lösa fattigdomsfrågan, men det är ingen enkel uppgift.
Följaktligen ger öppnandet av gränser för internationell handel högst betydande fördelar för samhällsutvecklingen. Fattigare länder är tydligen inte alltid förberedda på att skydda sig själva mot negativa effekter eller att dra fördel av de möjligheter som kan uppkomma.
Jag anser därför att de smärre ändringarna av WTO-handelsförhandlingarna i fråga om miljö, jordbruk, råvaror, offentliga tjänster, hälsa och industrialisering kan bidra till att människor i högre grad får del av fördelarna av handeln.
Till sist bör vår roll fortsätta att vara att främja stöd till utveckling och demokrati i utvecklingsländer i syfte att ge människor i dessa länder anständiga arbetsvillkor och tillväxtmöjligheter. 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   . – Globaliseringen innehåller en rad möjligheter, inte minst för att minska fattigdomen. Handel och tekniksamarbete bidrar båda till att stärka fattiga länders ekonomi. Samtidigt finns det risker och problem. De fattigaste länderna saknar ofta förutsättningar att delta i det ekonomiska samarbetet på grund av kapacitetsbrister m.m. och riskerar att hamna än mer på efterkälken.
Vidare kännetecknas miljölagstiftningen på internationell nivå – och i många fattiga länder – av stora brister, vilket gör att avfallsprodukter, plundring och icke hållbart utnyttjande av olika naturresurser, såsom skog och fiske, ökar snabbt och förstärks genom det snabbt växande handelsutbytet. Man måste snarast ta itu med dessa problem om inte globaliseringens fördelar skall vändas till nackdelar. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Jag vill ta tillfället i akt att förklara varför jag anser att jag inte kan rösta för Vidal-Quadrasbetänkandet. För så länge sedan som 1997 fattade EU beslutet att unionen skulle öka den andel av sin energi som hämtas från förnybara källor till 12 procent fram till 2010. Det verkar dock som det bästa vi sannolikt kommer att klara är en ökning till 8 procent. Dessa siffror gör att det förefaller ganska osannolikt att vi ska kunna nå det mål som vi har satt upp för oss själva – en besparing på en femtedel av den nuvarande energikonsumtionen fram till 2020.
I stället för att ständigt öka på medlen till EU:s kärnkraftsprogram bör vi enligt min mening lägga dessa pengar på sektorerna förnybar energi och energieffektivitet, som lovar mycket för framtiden. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Grönboken om energieffektivitet bildar grunden för kommissionens handlingsplan för energieffektivitet. Det är ett mycket viktigt dokument som spelar en huvudroll i att bekämpa klimatförändring, miljöförstöring och missbruk av naturresurser och i att trygga energitillförseln.
Föredraganden nämner några viktiga sätt att nå målen om en 20-procentig minskning av energikonsumtionen i EU fram till 2020, så som kommissionen föreslagit.
Enkla åtgärder som skulle kunna leda till betydande energibesparingar inbegriper kunskapshöjande åtgärder och utbildning samt att uppmuntra människor att ändra sina konsumtionsvanor, gynna samgenereringstekniker och att den offentliga sektorn föregår med gott exempel genom att använda renare transportmedel och effektiv belysning samt användning av energisparkontrakt.
Föredraganden framhåller också energimarknadens instabilitet och de senaste höjningarna av oljepriserna som gör att det rådande läget skiljer sig från när kommissionen utarbetade grönboken.
Jag stöder därför Vidal-Quadrasbetänkandet. 
Bairbre de Brún, Ole Krarup, Jonas Sjöstedt och Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ),
   . – Vi är emot liberaliseringen av energimarknaderna. Vi anser inte att den är nödvändig för att förstärka konkurrensen, hantera energipriserna eller öka försörjningstryggheten och energieffektiviteten. Ändå har vi beslutat att rösta för betänkandet, eftersom det innehåller positiva förslag om energieffektivitet, miljövård och energitillgänglighet för missgynnade medborgare i samhället. 
Hélène Goudin (IND/DEM ),
   . – Betänkandet handlar om situationen för de romska kvinnorna i EU och den komplexa, flerfaldiga diskriminering som dessa kvinnor utsätts för i unionens medlemsstater. Junilistan värnar om de romska kvinnornas möjlighet att ha tillgång till ett bättre skydd av deras reproduktiva och sexuella hälsa.
Junilistans grundläggande inställning är att såväl jämställdhetsfrågor som etniska diskrimineringsfrågor bör prioriteras, eftersom de är både välbehövliga och nödvändiga. Det betyder dock inte att EU skall göra detta. Junilistan är övertygad om att detta arbete sköts bäst på nationell nivå.
Medlemsländerna uppvisar stor mångfald i kultur och traditioner. Därför tror vi att man på nationell nivå kan ha ett mer pluralistiskt och flexibelt tillvägagångssätt i arbetet med att förverkliga målet om lika möjligheter för kvinnor och män.
Jag har därmed valt att rösta nej till betänkandet i dess helhet. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – Jag och mina brittiska kolleger tror starkt på alla kvinnors lika möjligheter, inklusive romska kvinnor i EU.
Men vi har lagt ned våra röster om betänkandet i dag, eftersom vi inte stöder spridningen av nya europeiska institut och organ (som beskrivs i punkt 1) som kommer att öka skattebetalarnas bördor och öka byråkratin utan något bevis på nytta för folket som de är tänkta att hjälpa. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   . – Vi har avstått från att delta i omröstningen om betänkandet om kvinnors situation i väpnade konflikter. Vi är naturligtvis lika upprörda av krigets fasor och det mänskliga lidande som krig och terrorism orsakar som någonsin föredraganden.
Betänkandets utgångspunkt leder emellertid till egendomliga resonemang där gruppen mäns och gruppen kvinnors lidande såväl som skuld och ansvar graderas för att passa in på krav att kvinnor skall kvoteras in i olika sammanhang. I strävan efter att hindra konflikter och stoppa terrorism måste just det vara målet, och de bästa metoderna för att nå dit användas. Betänkandets många förslag, om än vällovliga, riskerar att flytta fokus från fredsarbetets mål till dess former. Kvotering av kvinnor i fredsbevarande och fredsskapande trupp och fredsförhandlingar riskerar att motverka målet att förhindra lidande. 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstar för De Keyser-betänkandet eftersom det innehåller en användbar utvärdering av situationen baserat på de tre aspekterna kvinnor som offer, kvinnor som fredsmäklare samt kvinnor och krig.
I betänkandet anges också att trots alla resolutioner som antagits av alla europeiska och internationella institutioner deltar inte kvinnor i områden som förebyggande och lösning av konflikter och i fredsbevarande operationer. Rekommendationen att utarbeta ett program för praktiska åtgärder som skulle kunna fastställa befintliga hinder är därför fullt berättigad. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – Jag och mina brittiska kolleger tror starkt på att ge stöd till offer för sexuella övergrepp och andra brott under och efter en konflikt. Vi stöder de åtgärder som beskrivs i betänkandet, inklusive att åtala de som är ansvariga för folkmord, krigsbrott och andra brott som nämns i betänkandet.
Men vi har lagt ned våra röster om betänkandet i dag, eftersom vi inte stöder principen med godtyckliga kvoteringar för män och kvinnor på något område, inklusive det som beskrivs i betänkandet. Principen med kvotering anser vi vara nedlåtande mot kvinnor. 
Ole Krarup (GUE/NGL ),
   . – Även om betänkandet i stort är progressivt när det gäller situationen för kvinnor i väpnade konflikter och deras roll i återuppbyggnaden och den demokratiska processen i länder efter konflikter, har vi beslutat att lägga ned våra röster på grund av de punkter som stöder den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . – Militariseringen av EU drivs på under täckmantel av kvinnors deltagande i väpnade konflikter.
Kärnelementen i Véronique De Keysers betänkande, som verkligen handlar om kvinnor i väpnade konflikter, är generellt bra i sig själva, men föredraganden har visat sig oförmögen att dra gränsen mellan det som faktiskt är ämnet för betänkandet och de allmänna ståndpunkterna om EU:s militärpolitik. Det finns inte mindre än sju positiva referenser till den aktuella europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, vilket minskar betänkandets värde och gör det omöjligt för mig att rösta för den. På ett ställe i betänkandet går man så långt som till att förespråka att EU ska ”ägna större uppmärksamhet åt närvaro, förberedelse, utbildning och utrustning för polisstyrkor i militära uppdrag, eftersom polisenheter är det bästa sättet att garantera säkerheten för den civila befolkningen, framför allt kvinnor och barn”. Exakt vad den ideologi som påstås vara ”humanitär intervention” har att göra i betänkandet förblir en hemlighet som bara den stora koalition i Europaparlamentet som utan vare sig om eller men förespråkar en militarisering av EU känner till. Avsikten är att göra utnyttjandet av kvinnor i väpnade konflikter till förevändning för att fabricera samtycke till militariseringen av EU och det är av den anledningen som jag röstade nej till De Keyser-betänkandet. Det är fel väg att ständigt satsa mer och mer pengar på vapenforskning och på att beväpna EU till tänderna. Alla försök att använda de påstådda humanitära motiven för att legitimera militariseringen av EU måste avvisas. 
José Ribeiro e Castro (PPE-DE )
   , . – Som föredragande av denna fråga i samband med Gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen tog jag upp frågor om rehabilitering efter konflikter.
Vid den tidpunkten ansåg vi att det var av nöden att frågan om ojämlikhet mellan könen i förebyggande och lösning av konflikter skulle införlivas och att kvinnor borde medverka i det politiska beslutsfattandet och utformandet av konfliktlösningsstrategier.
Jag vill upprepa behovet av att erbjuda ett resolut stöd för kvinnliga stridande, flyktingar, våldsoffer och offer för sexuellt utnyttjande. Vi måste fortsätta att ständigt vara vaksamma och visa större beslutsamhet och solidaritet när det gäller sådana chockerande handlingar.
Jag beklagar att föredraganden betonar kvinnors lidande i konfliktsituationer för att påtvinga och torgföra begreppet ”sexuell och reproduktiv hälsa”, inbegripet främjandet av aborter, vilket verkligen inte är accepterat av alla medlemsstater. Som jag har sagt tidigare kommer jag inte att rösta för ett förslag där man underlåter att klargöra detta begrepp och utökar dess giltighetsområde utöver att förebygga sexuellt överförbara sjukdomar som hiv/aids, och utöver att ge kvinnor de drägliga förhållanden de behöver för graviditet, nedkomst samt efter barnafödseln. 
Jonas Sjöstedt och Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ),
   . – Även om betänkandet i stort är progressivt när det gäller situationen för kvinnor i väpnade konflikter och deras roll i återuppbyggandet och den demokratiska processen i länder efter konflikter, har vi beslutat att lägga ned våra röster på grund av de punkter som stöder den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. 
Talmannen.
   –Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
