Situationen i Palestina (debatt)
Talmannen
. Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi har alla verkligen berörts och oroats av de senaste dagarnas fruktansvärda och tragiska händelser i Gazaremsan. Som ni vet valde jag Mellanöstern som destination för mitt första officiella besök utanför Europeiska unionen, och besökte den regionen. Mitt möte med Mahmud Abbas, presidenten för den palestinska myndigheten, skulle ursprungligen ha ägt rum i Ramallah, men på grund av en växande fientlighet mellan Fatah och Hamas bad han mig att besöka honom i hans ämbetsbostad i Gaza, där han försökte medla mellan de stridande parterna, och det gjorde jag. Det var för exakt tre veckor sedan som jag talade med president Abbas i Gaza och blev imponerad av den lugna beslutsamhet med vilken han förklarade sina övertygelser, samtidigt som jag kunde känna den spända atmosfären när jag väl kom ut från hans ämbetsbostad.
Jag rekommenderar er parlamentsledamöter att ni fördömer Hamas-milisens våldsamma attacker mot de legitima säkerhetsstyrkorna och den palestinska myndighetens institutioner i starka ordalag, och det är med djupaste övertygelse som jag rekommenderar att ni uttrycker vårt stöd för president Abbas och vår solidaritet med honom.
Vi stöder den palestinska presidentens beslut att utlysa undantagstillstånd och utse en undantagsregering för att så snart som möjligt kunna lösa den politiska krisen i de palestinska områdena. Den nye premiärministern, Salam Fayyad, besökte mig nyligen i Bryssel. Vi har ett stort förtroende för honom och för hans ledaregenskaper, och om ni skulle ge mig i uppdrag att meddela honom detta i dag så skulle jag göra det.
Den nya regeringen har en svår uppgift. Den kommer att behöva ett aktivt stöd från Europeiska unionen och från världssamfundet, och jag skulle vilja säga, efter de slutsatser som antogs vid rådet (utrikes frågor) i Luxemburg i går, att vi i parlamentet bör agera enligt vår djupaste övertygelse i vårt stöd, i ord och i handling, för dem som vill ha fred i Mellanöstern och som fortsätter att arbeta för fred.
I går, vid inledningen av plenarsammanträdet, beslutade parlamentet att skjuta upp omröstningen om en resolution om Europeiska unionens Mellanösternpolitik till plenarsammanträdet i juli, och med tanke på den fortsatta instabiliteten och på att situationen ständigt förändras i regionen anser jag att det var rätt beslut.
Det innebär emellertid inte att vi har någon som helst avsikt att vara passiva åskådare till vad som sker. Europeiska unionen - vilket också innebär parlamentet - måste i förväg skydda dem som arbetar för nya förbindelser med det palestinska folket och dem som företräder det.
Vi måste axla ansvaret och agera därefter, och göra allt som står i vår makt för att förhållandena i de palestinska områdena ska återställas till vad som är värdigt människor. Samtidigt som vi måste bistå dem som lever där i att fylla de allra nödvändigaste behoven måste vi också hjälpa dem att få ett verkligt och långsiktigt politiskt perspektiv.
Vid mötet i rådet (utrikes frågor) i går beslutade man att återupprätta normala förbindelser med den palestinska myndigheten, och detta är något som vi bör välkomna vid sidan av det beslut som rör denna fråga om att fastställa de villkor som krävs för att underlätta återupptagandet av ett effektivt och öppet direkt ekonomiskt stöd och av hjälp med utvecklingen av fungerande institutioner. Uppdraget inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har tillsammans med polissamarbetsuppdraget genomdrivits, och som en beslutsfattande del av EU:s budgetmyndighet bör parlamentet starkt stödja detta beslut.
Men samtidigt som vi vidtar dessa åtgärder bör vi i parlamentet uppmana palestinierna att återgå till dialogen för att nå den försoning som krävs innan det kan komma till stånd en palestinsk stat som täcker de palestinska områdena i sin helhet. Det kan inte ligga i någons intresse att inbördeskriget ska spridas eller fortsätta längre.
Men det måste också sägas att ingen fred kan uppnås utan Israel, som har ett stort ansvar. När jag var på besök där - och i synnerhet när jag talade inför det israeliska parlamentet, Knesset - klargjorde jag att Europaparlamentet har uppmanat och uppmanar dem som innehar politiska maktpositioner i Israel att uttrycka sitt fasta stöd för president Abbas.
Med detta i åtanke vill jag nu upprepa min uppmaning till Israel att överföra de palestinska tullinkomster och skatter - som uppgår till omkring 800 miljoner US-dollar - som man har undanhållit i ett flertal månader nu. Den israeliska regeringen har förklarat sig villig att göra detta och bör nu faktiskt göra det så snart som möjligt. Europeiska unionen måste vara en ärlig medlare, och jag anser att Europaparlamentet har en viktig roll att spela som ansvarsfull part i detta.
Folken i Israel och Palestina är jämställda i fråga om värdighet, och de har rätt att leva innanför säkra gränser. Jag hoppas att den dagen kommer när palestinier kan leva fredligt med palestinier och också med israeler. I dag kan en sådan försoningspolitik och en sådan ömsesidig förståelse kanske verka ligga långt bort i tiden, men vi i parlamentet måste, i egenskap av företrädare för EU-medborgarna, stödja detta som ett uttryck för övertygelse och med en känsla av eget ansvar.
(Applåder)
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
för PPE-DE-gruppen. - (ES) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag anser att parlamentet gjorde rätt i att ändra föredragningslistan för att kunna ta upp situationen i Mellanöstern. Jag är dessvärre mycket tveksam till om vår debatt kommer att vara till nytta i strävan efter en lösning på konflikten, men vi måste uppenbarligen ändå föra debatten.
För bara några dagar sedan förde vi en debatt om situationen i Mellanöstern i Bryssel, med den höge representanten och kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner, i vilken vi uppmärksammade 40-årsdagen av sexdagarskriget, då Israel invaderade Gaza, Västbanken och Golanhöjderna.
I dag, 40 år senare, måste vi acceptera att situationen fortfarande befinner sig i ett dödläge - vilket den franska pressen påminde oss om i går - att det inte har gått att skapa en palestinsk stat och att det olyckligtvis i själva verket finns två regeringar som är i konflikt med varandra. Vidare råder en extremt allvarlig politisk, ekonomisk, social och humanitär kris.
Herr talman! Ni undrade vad världssamfundet i allmänhet och Europeiska unionen i synnerhet kan göra, och vad vi uppenbarligen måste göra först och främst är att stödja Mahmud Abbas och Salam Fayaads moderata regering, som inte bara ska bli Västbankens regering utan också Gazas.
Vi måste också häva den internationella blockad som påtvingats Palestina sedan Hamas vann valet - vilket talmannen också påpekade. Vi måste därför välkomna det beslut som fattades av rådet (allmänna frågor) i går om att återupprätta direktstödet till den palestinska nationella myndigheten, och vi hoppas att det möte mellan Förenta staternas president och Israels premiärminister som ska hållas i Washington i dag kommer att föra oss i samma riktning. Det är också dags för Israel att överföra det belopp bestående av tullavgifter som man är skyldig Palestina.
Men även om alla dessa villkor är nödvändiga är de inte tillräckliga, eftersom vi alla vet att situationen i Gaza fortfarande präglas av våld och att det faktiskt bara kan göras framsteg i Mellanöstern, i den svåra ekvation som krig och fred utgör, om parterna avstår från att använda våld som ett medel för politiska åtgärder, genom ett erkännande av staten Israel och genom alla åtgärder som skulle kunna bidra till att skapa fred, som t.ex. frigivandet av den brittiske journalisten Alan Johnston.
Herr talman, mina damer och herrar! Vi är alla politiker i parlamentet, och vi är fullt medvetna om att det högsta politiska värdet är enighet och att det utan enighet är omöjligt att förverkliga drömmen om en livskraftig palestinsk stat som lever i fred med sina grannar.
Som talmannen så riktigt påpekade är det dags att vapnen tystnar så att dialogen får ta överhanden och freden konsolideras, och det faller på Europeiska unionen att, tillsammans med andra aktörer, som t.ex. Förenta nationerna och Arabförbundet och andra medlemmar av kvartetten, uppbjuda alla sina krafter för att bidra på ett intelligent och generöst sätt, vilket är förenligt med tradition och värderingar och naturligtvis med humanitär hjälp, till en rättvis och långvarig fred i Mellanöstern.
Martin Schulz
för PSE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Trots att vi måste betrakta de senaste dagarnas händelser som ett bottenläge i regionens utveckling skulle jag också vilja rekommendera att se det som ett bottenläge i vår - Europeiska unionens - roll i förbindelserna med Mellanöstern. I går beslutade rådet (utrikes frågor) att börja sända bistånd igen. Men varför väntade de med det till efter att den civila ordningen hade slagits i spillror?
(Applåder)
Ni, herr talman, har precis krävt en utbetalning av direktstöd till Mahmud Abbas. Jag undrar om det inte kan vara för sent för det. Är det kanske inte möjligt att upplösningen av den civila ordningen i Gazaremsan - vilket är vad som sker nu - hade kunnat förhindras om biståndet hade skickats tidigare, och om vi inte hade åtagit oss att inte föra några samtal med Hamas?
(Applåder)
Jag vet inte själv svaret på den frågan, och vi är verkligen inte i stånd att säga att saker och ting hade blivit bättre om vi hade agerat annorlunda, men det är en fråga som vi åtminstone måste kunna ställa.
Är det inte också så att vi - dvs. Europeiska unionen och västvärlden - nu återigen ser en process växa fram där ett folk väljer en regering som vi inte gillar? Vi är nöjda med valet - som våra valobservatörer har bekräftat utfördes på ett oklanderligt sätt - men inte med resultatet av det, och därför drar vi slutsatsen att det som behövs är en blockad, och dessutom en fullständig sådan. Hur kom det sig att vi egentligen inte talade med de medlemmar i den nationella enhetsregeringen som inte var medlemmar i Hamas? Det var många regeringsmedlemmar som varken var medlemmar i Hamas eller Fatah. De krafter som vi får samtala med kanske inte är sådana som vi gillar för närvarande, men dialog är likväl det enda sättet att nå fredliga lösningar på.
Jag minns - liksom ni alla - hur Yassir Arafat när jag var ung betraktades som den största terroristen i världen. Samme man som senare fick motta Nobels fredspris. Jag var för att föra en dialog med honom. Historien visar att det var genom dialog som man fann en väg bort från våldet. I dag betraktas Fatah som en av våra partner. En gång i tiden sågs Fatah som terroristorganisationen framför alla andra. Det är anledningen till att vi måste lära av våra misstag.
Om vi ser på saken som den verkligen ser ut är det bara en sak vi kan göra - det är vad jag fortfarande anser, vad min grupp fortfarande anser, och vad de samlade socialdemokratiska partierna fortfarande anser - och det är att försöka få alla berörda parter att börja förhandla. Alla som talar med Syrien blir utstötta, ändå vet vi själva att det snart kommer att komma en tid då Syrien och Israel börjar förhandla. Förberedelserna är redan i gång. Vi vet att den israeliska regeringen har försökt att upprätta kontakt med Syrien under det senaste året. Vi bör vara lite ärligare och säga: ja, det är självklart att Syrien bör ha en plats vid förhandlingsbordet, framför allt om man ska kunna få något inflytande över Hamas.
Det är verkligen ingen idé att bara titta tillbaka. Vi måste tillhandahålla allt direktstöd som vi kan. Jag vet inte om det finns någon chans att utöva inflytande i fråga om Gazaremsan, men om det finns det, måste detta stöd framför allt användas till att upprätta en statlig infrastruktur med stöd för de säkerhetsstyrkor som faktiskt bidrar till att göra situationen säkrare i stället för osäkrare, men framför allt annat - och detta är något som det inte har sagts tillräckligt om i de senaste dagarnas debatter - måste vi i Europeiska unionen säkerställa att humanitärt bistånd tillhandahålls, för vad vi ser nu är bland annat hur ett folk som redan lider - och inte för första gången - drabbas av ännu mer elände genom radikaliserade väpnade styrkor i utkanten av samhället. De människor som verkligen blir lidande är vanliga människor, som inte har tillgång till vatten, elektricitet, sjukvård och som inte kan skicka sina barn till skolan, och det är bara om och när vi kan ta itu med detta som vi kan få människor att vilja att Israel ska vara så säkert som det måste vara för att kunna leva i fred. Det står i alla fall klart att landet inte kommer att bli säkrare om människorna blir ännu mer radikaliserade och det bryter ut ett inbördeskrig. Det skulle bara leda till ännu större instabilitet. Den grundläggande förutsättningen för social säkerhet är alltid att vi kan utöka den och därmed skapa större villighet i en region att uppnå fred. Det är vad Europeiska unionens huvudsakliga uppgift måste bli, snarare än att sända europeiska trupper, som jag har hört ett flertal av unionens företrädare förespråka under de senaste dagarna. Det är inte möjligt att det av politiska skäl inte skulle finnas resurser för att skicka humanitärt bistånd men resurser för att sända trupper. Det är i alla fall inte vårt sätt att hantera saken på. Jag hoppas att ett återupptagande av dialogen i Mellanöstern kommer att visa sig vara möjlig.
(Applåder från vänster)
Graham Watson
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Som Martin Schulz sa kan de gärningar som de militanta Hamasgrupperna utfört inte rättfärdigas på något sätt, hur dåligt palestinierna än har behandlats.
Och trots detta, om världssamfundet inte hade brutit sitt löfte om demokrati i Palestina för ett år sedan, om vi inte hade vägrat att ha en dialog med de mer måttfulla inom Hamas och upphävt betalningarna av direktstöd till en fritt vald regering, skulle situationen inte ha varit så dålig som den är i dag.
Ekonomiska sanktioner som är utarbetade för att tvinga fram ett erkännande av Israel eller att helt och hållet tränga bort Hamas från makten har helt enkelt gjort palestinierna mer desperata, och utsikterna till fred är osäkrare.
Ett Palestina som består av två stater växer fram, fyllt av våld, sekterism och rädsla, medan en tvåstatslösning på konflikten verkar bli alltmer avlägsen.
Liberaler och demokrater är besvikna - även om de inte är överraskade - av det som har inträffat. För ett år sedan varnade vi för att palestiniernas lidande skulle leda till större extremism, särskilt när det gällde fängelseförhållanden i Gaza, där 1,4 miljoner medborgare systematiskt har spärrats in och inte haft tillgång till sina grundläggande livsförnödenheter.
Förra veckans våldsamma övertagande av Gaza vittnar om brist på respekt för rättsstatsprincipen, som är ett minimikrav för alla legitima regeringar.
Om Hamas inte aktar sig kommer de att ha förrått sitt ideal, som Saudiarabiens utrikesminister uttryckte det, ”slagit sista spiken i kistan” när det gäller drömmen om en palestinsk stat.
Om vi inte vill att inbördeskriget ska triumfera över enighet måste alla sidor inse faktum: deras vägran att inleda en dialog har inte fört dem någonstans.
Det krävs nu en stor dos pragmatism - inte fördömande, inte sanktioner, och sannerligen inte en vägran att förhandla. Det är ett fegt val, och ett val som kommer att leda till misslyckande. För att nå detta syfte välkomnar min grupp premiärminister Salam Fayyads beslutsamhet att återställa säkerhet och president Mahmud Abbas åtagande att inleda dialog. Vi välkomnar återupptagandet av direktstöd till den palestinska myndigheten och den israeliska förvaltningens framtida frigörande av upp till 800 miljoner US-dollar i palestinska skatteintäkter.
Vi varnar dock för att stödja förvaltning av Västbanken på Gazas bekostnad. Om man betraktar remsan som en ”terrorenhet” - som israeliska tjänstemän har kallat den - kommer man inte att föra regionen närmare fred. Man skapar bara mer osäkerhet eftersom ett desperat folk, som berövas livsmedel och andra nödvändigheter, inser att det inte har något kvar att förlora.
Hamas' kontroll över Gaza var en mardröm som blev verklighet. Europeiska unionen får dock inte inställa sig på att hålla sig i bakgrunden och se på medan Iran blir en aktör i sammanhanget.
Om vi har lärt oss något under detta år, så är det att politik - och bara politik - kan skapa fredsutsikter i Mellanöstern.
Medan åtminstone parlamentet fortsatte att tala ställde sig rådet och medlemsstaterna vid sidan av. Det är nu upp till rådet och våra medlemsstater att ännu en gång sätta demokrati, mänsklig värdighet och rättsstatsprincipen i förhandlingarnas centrum och arbeta för att uppnå fred i regionen.
(Applåder)
Brian Crowley
för UEN-gruppen. - (EN) Herr talman! Det viktigaste som vi måste komma ihåg i dag är hur de människor som drabbas av den nya våldsvågen på de palestinska områdena lever. Vi måste särskilt tänka på kvinnorna och barnen, vars lidande inte är något som bara har uppkommit på grund av att Hamas har tagit över i Gaza, eller bara på grund av en brist på förhandlingar mellan de palestinska och de israeliska myndigheterna, eller bara på grund av att stödet från Europeiska unionen och USA har upphört. Deras lidande har pågått i 30 år.
Alla som ni talar med från det palestinska området kommer att tala om för er att det alltid har varit kvinnorna och barnen som har lidit mest, men de har också återhämtat sig fortast för att försöka finna en väg framåt för att utmana misslyckandet med att förhandla, misslyckandet att respektera och misslyckandet att finna en lösning. Misslyckandet från både Palestinas och Israels sida att leva upp till sina åtaganden, till överenskommelser som de frivilligt har åtagit sig, Förenta staternas och Europeiska unionens misslyckande att leva upp till sina åtaganden när det gäller tydliga och öppna förhandlingar, andra staters misslyckande att inta en mer proaktiv och positiv roll när det gäller att slutligen skapa en tvåstatslösning, som måste grundas på genomförbarhet och jämlikhet.
Kollegerna kommer säkert ihåg att Europaparlamentets talman för några veckor sedan i Europaparlamentets byggnad i Bryssel bjöd in ett antal vinnare av Nobelpriset för att tala om EU:s framtid och om områden och frågor som de oroar sig för. När man läser igenom talen som de närvarande höll den dagen, de som vunnit Nobels fredspris, är det ganska ironiskt att alla sa att fredsansträngningarna som de engagerat sig i bara uppstod genom dialog, respekt för mångfald, tolerans och jämlikhet. Det som vi har upplevt i Palestina de senaste 30 åren har varit ett misslyckande att uppfylla alla dessa fyra kriterier.
När Yassir Arafat var ledare för det palestinska folket sa Israel att det inte kunde ha med honom att göra, att landet inte kunde förhandla med honom. När en ny president togs in sa Israel att landet inte kunde ha med honom att göra, det kunde inte förhandla med honom, och de fick hela tiden stöd av amerikanerna och av vissa medlemsstater i Europeiska unionen. Att tro att det som hände med Hamas i Gaza var en olycka är att feltolka, även med efterklokhetens gåva, våra egna misslyckanden i Europeiska unionen och i USA med att ordentligt ta itu med de lösningar som kanske kommer att krävas.
Nu har vi fått en ny möjlighet att göra något. Nu har vi fått en ny möjlighet att visa mod ställda inför död och katastrof, att visa medkänsla ställda inför förtryck och orättvisa, och att ställa oss upp och säga vad som är rätt och vad som är korrekt: att vi borde ge stöd till det palestinska folket, att vi borde insistera på att Israel förhandlar med de demokratiskt valda företrädarna för det palestinska folket, och att vi borde backa upp den palestinska myndigheten för att se till att rättsstatsprincipen tillämpas på alla palestinska områden.
(Applåder)
Daniel Cohn-Bendit
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror att vi alla kan enas om att det vi har hört i dag är en analys. Det har utan tvekan begåtts misstag av berörda parter på alla sidor, och när jag säger att vi straffas för det nu menar jag med ”vi” framför allt palestinierna men också - det är i alla fall vad jag anser - israelerna och alla de som har intresse i att denna region för en gångs skull ska ha något att se fram emot - inte bara en fredlig framtid, utan en framtid överhuvudtaget.
Så vad kan man göra åt det? Jag vill koncentrera mig på denna fråga. Till att börja med måste Europeiska unionen äntligen vakna upp och göra någonting åt de misstag som har gjorts. Anledningen till att det är Europeiska unionen som måste agera är att det är den enda politiska enhet som har förutsättning att agera som medlare. Amerikanerna kan inte göra det - kriget i Irak gör det omöjligt - och inte heller ryssarna, eller några av de andra.
Någon måste ta initiativet till att säga ”ja” - ”ja” till direktstöd, naturligtvis ”ja” till bistånd, ”ja” till kontakter med Gaza och med Hamas för att kunna hantera de humanitära problemen i Gazaremsan. Det innebär inte att vänta på en förklaring, utan att vidta åtgärder och därefter erhålla en förklaring - det är vad som krävs. Det innebär att gå direkt till nationens hjärta i Europeiska unionens namn och genast fortsätta med en europeisk kvintett - vilket i stort är vad man försöker göra även om det inte beskrivs på det sättet - med en stor, omfattande konferens i regionen.
Martin Schulz har rätt när han säger att vi måste föra samtal med Syrien och med alla vi vill - och i vilket fall som helst måste - förhandla med om Golanhöjderna och Libanons gränser, och detta måste göras nu. Varför? För att det är den enda chansen regionen har att få nytt hopp. Det är nytt hopp som möjliggör en dialog, och inte tvärtom.
Vi varnas ständigt för att förmånsbehandla en av sidorna, och ingen i denna region ska ges någon sådan behandling. Det är vad vi måste lära oss av allt detta. Det innebär utan tvekan att det humanitära biståndet till Gaza måste kunna anskaffas. Det ligger inte i någons intresse att det enda humanitära bistånd som detta område får ska komma från Iran, och om det blir så kommer vi återigen att beklaga oss och säga att det inte var vad vi ville. Men om det inte är vad vi vill så borde vi förhindra det, och om vi vill förhindra att det sker måste vi agera. Det är vad som behövs, och det måste ske genast.
Vad Israel måste förstå är att en ockupationspolitik som grundas på en mur som uppfattas som en orättvisa inte kommer att leda till fred, och inte heller till hopp. Man måste förstå det, en gång för alla. Att ta sig ur värsta fall-scenariot måste för dem innebära att göra vad de inte har gjort tidigare, dvs. förhandla med Palestinas nya regering om rivning av muren och upprättandet av en säker gräns på andra sidan. Detta kräver ekonomiskt stöd, humanitärt bistånd och politiska initiativ, och om dessa inte kan anskaffas kommer våra sammanträden här att kantas av gråt och klagan, månad efter månad.
Francis Wurtz
för GUE/NGL-gruppen. - (FR) Herr talman! Inför den tragedi som utvecklas i de palestinska områdena är vädjanden om att våldet ska upphöra helt ineffektiva om vi vägrar att se hur denna förutsägbara katastrof har uppstått.
Denna aldrig tidigare skådade explosion av våld är först och främst ett resultat av de andra våldshandlingar som 40 års militär ockupation har lett till. Det är resultatet av den straffrihet som hela världssamfundet har beviljat de israeliska ledarna, vilka de än är och vad de än gör, helt i strid med internationell rätt. Detta våld är priset för den fullständiga förlusten av hopp om en palestinsk stat värd namnet. Vilket tungt ansvar är detta då inte för de europeiska ledarna!
Europa sägs vara den huvudsakliga biståndsgivaren. Det är ju bra, men vad är meningen med att ge bistånd om vi tillåter spridningen av den ständiga förnedringens dödliga gift? Situationen i Gaza åskådliggör detta på ett groteskt sätt, och den fortsatta isoleringen av Gaza har bara kunnat dra det till ytterlighet. Vilket tungt ansvar att ha ödelagt sådana historiska möjligheter som t.ex. Arabförbundets fredsplan sedan 2002, den framgångsrika första demokratiska processen i Palestina 2006 och, mer nyligen, bildandet av en nationell enhetsregering som en sista chans, allt genom att anpassa oss till Vita husets dödliga strategi!
Några av oss här har gång på gång höjt en varningens röst. Senast rörde det sig om en vädjan från över 100 ledamöter av Europaparlamentet att sätta punkt för en politik som, genom bojkotter av regeringen och upphävande av direktstöd, ger näring åt misströstan inom en nation som är på väg att implodera. Vi besvarades med lugnande ord om kvartettens avsikter, en illusion som manipulerats av Bushadministrationen för att dölja att man undlåtit att ingripa.
Men här överlämnar FN:s särskilda sändebud i Mellanöstern personligen en tydlig anklagelse mot alla dem, däribland européer, som tillämpar vad han kallar ”självcensurering” i förhållande till ockupanten, och vilkas beslut den senaste tiden att bojkotta och frysa stöd han hävdar har fått förödande följder. Detta historiska misslyckande och förskjutande från FN:s höge representant i regionen kräver en särskild debatt på högsta nivå. Hädanefter måste vi, om vi inte vill uppträda som part i det nya Irak, kräva grundläggande strategiska revideringar å det snaraste som understöds av internationell rätt och som borde ha ålagts alla under de senaste 40 åren. Vi kommer att dömas av historien.
Bastiaan Belder
för IND/DEM-gruppen. - (NL) Herr talman! I förra veckan upplöstes den så kallade palestinska enhetsregeringen Fatah-Hamas på ett våldsamt sätt. Som en följd av detta ser vi nu två palestinska kabinett som förnekar varandras rätt att existera.
Samtidigt har rådet och kommissionen tydligt gett företräde till Salam Fayyads kriskabinett på Västbanken. Jag ställer mig fullständigt bakom denna ståndpunkt, för till skillnad från Fatah-rörelsen, som är under Mahmud Abbas beskydd, förnekar Hamas ledare fortfarande Israels rätt att existera inom och utanför Gazaremsan. Hamas har på rent religiösa grunder gått emot en lösning med två stater på konflikten mellan Israel och Palestina. Dessa religiösa grunder som Hamas utgår ifrån är en fråga som Martin Schulz borde sätta sig in i vid något tillfälle.
Med tanke på den fortgående politik för regional destabilisering som regeringarna i Damaskus och Teheran för förstår jag att Islamiska republiken Iran och Syrien underblåser den destruktiva ståndpunkt som Hamas har intagit. Det faktum att vissa ledamöter och till och med grupper i Europaparlamentet litar på som en jämbördig samtalspartner och vill uppmuntra Hamas, som trots allt är Israels största fiende, förbryllar mig oerhört. Än i dag.
Innebär detta att den politiska lösningen med två stater inte är något mer än ett absurt hyckleri i Europaparlamentet? Jag tillönskar verkligen det palestinska folket ett osjälviskt ledarskap som internt är en kraftfull regering och externt verkligen eftersträvar modus vivendi med Israel. Det nyligen utsedda kriskabinettet under Fayyad erbjuder denna möjlighet. Jag räknar med att alla EU:s institutioner ska tillhandahålla hjälp, motivation och kontroll för att det ska kunna verka i praktiken.
Andreas Mölzer
för ITS-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Gazaremsan är långt ifrån en ny palestinsk stat. Den är ett fängelse, ett fängelse där människor - palestinier, det palestinska folket, och i synnerhet kvinnor, barn och äldre - tvingas bo i baracker, utestängda från världen.
Det senaste utbrottet av våldsamheter, när Hamas-milisen tog makten i Gazaremsan, möjliggjordes naturligtvis av missgärningar från europeiska politiska beslutsfattare, amerikanska politiska beslutsfattare, israeliska politiska beslutsfattare och dessutom Fatah. Det var nämligen israeliska politiker som förvägrade den palestinska regeringen dess skatteintäkter och byggde en mur för att hålla det palestinska folket på plats. Amerikanerna lät detta ske och visade sig oförmögna att tvinga alla stridande grupper att sätta sig ned tillsammans och förhandla. Slutligen var européerna, däribland vi i parlamentet, oförmögna att stödja en demokratiskt vald regering som innehöll element som vi ansåg var osympatiska eller obehagliga - och därför nekade vi att stödja de moderata och uppmuntrade inte utvecklingen, inom Hamas eller utanför, av de krafter som hade kunnat vara mottagliga för förnuft. Det är dessa som bär skulden till den rådande situationen.
Vi vet att Hamas, nu när man har tagit makten, är ett av de fyra radikala elementen i Mellanöstern, tillsammans med Iran, Syrien och Hizbollah. Vi vet också att radikal islamism av det slag som predikas av Hamas är mycket farlig, att de element som är kopplade till den är krafterna bakom den globala islamistiska terrorismen och - naturligtvis - att vi européer måste försvara oss mot den.
Men å andra sidan måste vi stödja palestiniernas självbestämmanderätt, vilket innebär att de bör välja de personer som de vill ska ingå i regeringen snarare än dem vi vill ska ingå, för vi är inte i stånd att välja ut dem. Detta innebär därför att vi inte får upprepa våra tidigare misstag. Vi måste samtala med, och stödja, de palestinska krafter som har stöd hos en majoritet av folket.
Även om Israels säkerhet är viktig för Europa är det palestinska folkets framtidsutsikter inte mindre viktiga, och om vi kan ge dem hopp inför framtiden har vi en chans att kunna upprätta fred i Mellanöstern på längre sikt.
Talmannen
. Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Miroslav Mikolášik 
skriftlig. - (SK) Jag är mycket oroad över den nuvarande situationen i de palestinska områdena. Den palestinska myndigheten har splittrats. Oaktat valresultatet var den gemensamma regering som bestod av rörelserna Fatah och Hamas dömd att drabbas av inre stridigheter, och det var bara en tidsfråga innan spänningarna skulle leda till en blodig konflikt. Hamas är stolt över att rörelsen satt som mål för sig själv i dokumenten från grundandet att tillintetgöra Israel. Att döma av Hamas nuvarande beteende kan vi dra slutsatsen att de aldrig har gett upp sina terroraktioner eller sitt tankesätt. Hur ska vi kunna arbeta med att hjälpa de palestinska invånare som bor i flyktingläger, inte har några jobb och lever under hopplösa förhållanden om samma palestinier väljer en rörelse som ägnar sig åt terrorverksamhet och som har som mål att tillintetgöra sin granne, Israel? Hur ska vi kunna arbeta med att genomföra Osloavtalet och etablera två likvärdiga stater, Palestina och Israel, när en av parterna drömmer om att med krig och terrorism utplåna grannlandets själva existens, det grannland som man borde samexistera på ett fredligt sätt med?
Som medlem av den politiska avdelningen för Euromed uppmanar jag parlamentet att fördöma alla former av terrorism i Palestina och alla allianser med Hizbollah-terrorister. Europeiska unionen måste stödja fredsprocessen i både Palestina och Israel. Sist men inte minst bör EU:s humanitära bistånd till regionen inte hamna i händerna på terroristorganisationer via ogenomblickbara medel.
