Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 20 september 2001.

Uttalande av talmannen
Talmannen
Kära kolleger! Som ni vet och kan föreställa er har jag den smärtsamma uppgiften att inleda detta sammanträde med att påminna om en rad katastrofer som har skördat många offer. Om ni samtycker, kommer jag efter att ha berört dessa katastrofer föreslå att vi iakttar en tyst minut för att hedra offren.
Den 21 september drabbades staden Toulouse av en exempellös katastrof, som krävde 29 dödsoffer och skadade 2 500 personer. De anhörigas lidande, de skadades lidande och befolkningens förvirring har skapat bestörtning hos oss alla och försänkt oss i djup melankoli. Efter explosionen i AZF-fabriken skickade jag å mina egna och parlamentets vägnar en försäkran om vår solidaritet och djupaste sympati till Toulouses borgmästare Douste-Blazy och till stadens invånare. I dagsläget är de exakta orsakerna till denna katastrof fortfarande okända. Men en sak tycks säker - inte bara Frankrike, utan samtliga Europeiska unionens länder måste beslutsamt arbeta för att denna tragedi blir den sista. Unionen skall vara ett vittne om vad som aldrig mer får accepteras, överallt där liknande latenta risker föreligger. Människors säkerhet får aldrig offras av försumlighet, passivitet eller som eftergift åt ekonomiska intressen.
Än en gång, denna gång Martin O'Hagan på Nordirland, har en journalist i Europeiska unionen mördats av terrorister som bara har ett mål, att sprida skräck genom att i första hand angripa de som har till yrke att informera. Genom att utföra denna skändliga handling har förövarna förgripit sig på de grundläggande värderingar som Europeiska unionen vilar på, nämligen rätten till liv, rättssamhället och yttrandefriheten. Sådana terroristhandlingar får aldrig någonsin äventyra strävandena från alla som utan uppehåll arbetar för att fredsprocessen äntligen skall nå sitt mål, trots de svårigheter man möter.
Den 27 september begick en förvirrad person ett fruktansvärt massmord i Schweiz, i regionparlamentets byggnad i kantonen Zug, och berövade fjorton parlamentsledamöter och medlemmar i den lokala regeringen livet. Samtidigt skadades ett tiotal andra personer. Så snart jag fick vetskap om detta vansinnesdåd översände jag å allas våra vägnar våra djupast kända kondoleanser till myndigheterna och uttryckte vår solidaritet med de anhöriga till de personer som omkommit samt med de skadade.
I början av eftermiddagen nåddes vi av nyheten att en självmordsattack genomförts mot delstatsparlamentet i den indiska delstaten Kashmir. Denna avskyvärda attack har för närvarande krävt 22 dödsoffer och skadat ett trettiotal personer. Explosionen har även vållat mycket omfattande skador runt parlamentsbyggnaden. Attentatet gör oss bedrövade och sorgsna.
Kära kolleger, jag föreslår att vi hedrar alla dessa offer och att vi nu tillsammans iakttar en tyst minut.
(Parlamentet höll en tyst minut.)
  
Inlägg om procedurfrågor:

Onesta (Verts/ALE). (FR) Fru talman, kära kolleger! Eftersom jag kommer från Toulouse tackar jag er för den sympati och solidaritet ni har uttryckt. På fredagsmorgonen för tio dagar sedan befann jag mig i mitt hem, mindre än två kilometer från olycksplatsen, och jag kan försäkra er att jag numera känner innebörden av ordet tragedi. Vi har alla sett bilderna på TV. Jag tror, nej jag är säker på att alla kolleger från min region - Ainardi, De Veyrac och Rod - instämmer i mitt tack till alla kolleger som har uttryckt sin sympati och solidaritet.
Jag vill också visa er en metallbalk som jag plockade upp på fabriksområdet, mer än en kilometer från platsen för explosionen, och som är alldeles förvriden och svartbränd. Föreställ er hur de kroppar som hittades söder om Toulouse såg ut!
Kära kolleger! Efter den tysta minut vi nyss höll i början av den debatt som skall inledas, måste våra yttranden nu syfta till att återupprätta förtroendet hos de folkgrupper som på olika håll är rädda för dessa bomber. Fru talman, som ni sade måste vi också genom våra omröstningar denna vecka och genom att anta modiga resolutioner göra så att katastrofen i Toulouse verkligen blir den sista i en redan alltför lång rad.

Talmannen
Kära kolleger! Om ni samtycker föreslår jag att vi undantagsvis och med hänsyn till de omfattande katastrofer som vi talar om - jag sade mycket riktigt undantagsvis - lämnar ordet till de kolleger som så vill.

Barón Crespo
Fru talman! I den redogörelse ni just gjort framgår det klart att vi just nu bör vara särskilt noggranna med de offentliga uttalanden vi gör och det faktum att ni talat om fyra katastrofer, varav två tilldragit sig i, eller kring, två parlament - i Schweiz och i Kashmir - drar till sig uppmärksamheten.
Jag säger det eftersom jag i detta ögonblick vill uttrycka min och min grupps solidaritet med de uttalanden som kommissionens ordförande Prodi, kommissionens vice ordförande Patten, rådets ordförande Michel och den franska republikens president Chirac, gjort och jag beklagar att er alltid så myndiga, modiga och träffande röst saknats i detta fall avseende de olyckliga offentliga uttalanden som Italiens regeringschef Berlusconi, nyligen gjort om den civiliserade västvärldens påstådda överlägsenhet i förhållande till andra civilisationer.
Jag anser att det just nu är särskilt viktigt att vi i Europaparlamentet ännu en gång med kraft bekräftar att vi inte står inför en krock mellan civilisationer utan att vi måste försvara värderingar som är mänsklighetens gemensamma värderingar. Därför anser jag att det är viktigt att Europaparlamentet uttalar sig och att vi tydligt uttrycker en linje, som inte bara är min grupps linje. Jag vänder mig därför till min kollega Poettering för att tala om att jag var den första att applådera då han vid det extra sammanträde som hölls med anledning av attackerna den 11 september just citerade Anwar al-Sadats inlägg i detta parlament.
Jag anser att sådana uttalanden som dem som gjorts av Berlusconi bör kritiseras av oss alla och jag hoppas, eftersom det inte är första gången, att de inte upprepas på grund av den skada de utgör för den europeiska saken i världen.
(Applåder från vänster)

Wurtz
Fru talman! För att fortsätta på samma ämne uppnådde vi här redan dagen efter den 11 september en mycket bred konsensus om behovet av att fördöma varje form av sammanblandning som riskerar att bekräfta den oacceptabla och farliga teorin om civilisationernas kamp.
Vidare minns vi de uttalanden i samma anda som gjordes av Javier Solana, som uppmanade oss - och jag citerar - "de ne pas créer de clivage", att inte skapa någon splittring, något som skulle vara ett allvarligt misstag. Så mycket större skäl för oss att reagera mycket tydligt på Berlusconis upprörande och gemena uttalanden. Först och främst genom att eftertryckligen fördöma denna gamla myt om den västliga och kristna civilisationens påstådda överlägsenhet. Vidare genom att fatta beslut om ett initiativ enligt artikel 7 i Nicefördraget, som ger rådet möjlighet att konstatera att det finns en uppenbar risk för att en medlemsstat begår en allvarlig överträdelse mot unionens grundläggande principer och utfärda rekommendationer till denna medlemsstat.
Fru talman! Jag föreslår därför att talmanskonferensen undersöker vilken kraftfull politisk åtgärd det är lämpligt att vidta i detta sammanhang.
(Applåder från GUE/NGL-gruppen)

Poettering
Fru talman! Å min grupps vägnar skulle jag vilja upprepa vad jag sade den 12 september - och jag tror att jag har allas stöd här i Europaparlamentet - nämligen att den terror som utövats av människor inte får förväxlas med den fredsälskande islamiska tron!
Jag påminner om Anwar el Sadats storartade tal den 10 februari 1981 i Europaparlamentet - på den tiden i Luxemburg - i vilket han sade: "Islam är en religion för kärlek och inte för hat". Jag vill för vår grupps räkning på nytt slå fast, att vi avvisar allt tal om clash of civilisations och att vi vill ha partnerskap och vänskap med alla fredsälskande arabiska och islamiska länder. Det är ju just därför som jag har föreslagit att vi skall sammankalla Medelhavsforumet. Efter vad jag förstår, fru talman, så har ni också för avsikt att förelägga oss ett motsvarande förslag på torsdag.
Eftersom jag blev tilltalad personligen, skulle jag vilja peka på missförstånd som går tillbaka på en medlem av kommissionen. Vi har kommit överens i talmanskonferensen - vår kollega Barón Crespo kunde inte vara närvarande förra torsdagen - att vi inte vill göra det till föremål för debatt här i plenum, utan att vi vill rådslå med kommissionsledamoten i talmanskonferensen på torsdag om vilka yttranden som fällts. Jag upprepar här å vår grupps vägnar: Vi sträcker ut handen till varje fredsälskande muslim var han än hör hemma i denna värld, det må vara utanför den Europeiska unionen, i de arabiska och islamiska staterna eller i ett land i Europeiska unionen; vi önskar fred, partnerskap och vänskap med alla muslimer som har god vilja!
(Applåder)

Banotti
Fru talman! Jag skulle vilja gratulera er till talet ni höll den kväll då regeringscheferna träffades i Bryssel. Parlamentet var företrätt, jag var närvarande och jag tycker att ni anslog precis rätt ton för parlamentet.

Katiforis
Fru talman! Jag anser att vi har ett stort ansvar med anledning av de inträffade händelserna och våra reaktioner bör ha allt tillbörligt allvar. Detta anser jag måste gälla, inte bara för oss utan för ledarna för de stater som har begärt att få bli medlemmar av Europeiska unionen. Därför skulle jag - tyvärr - vilja betona Ecevits uttalanden som på ett simpelt sätt försöker utnyttja de terroristiska händelserna för att börja anklaga Cypriotiska republiken och tillskriva denna terrorism samtidigt som Ecevits Turkiet olagligt håller greppet om norra Cypern som ni helt rätt sade vid ert besök i Aten.

De Rossa
Fru talman! Jag skulle vilja säga några ord om Martin O'Hagan, journalisten som mördades i Nordirland för några dagar sedan. Han var en orädd journalist som under många år outtröttligt belyste skymningszonen där gangstrar och politisk terrorism och politisk extremism möts. Han har betalat det yttersta priset för sitt mod.
Det är ett beklagligt faktum att det i denna värld i dag dör många hundra journalister nästan varje år när de försöker uppfylla sitt kall att tjäna och informera allmänheten. Detta händer inte så ofta i demokratiska samhällen och det är synnerligen oroande, därför, att journalister i Nordirland löper denna risk. De få ord som jag har sagt om Martin O'Hagan är totalt otillräckliga för att beskriva den chock och avsky som människor av alla politiska och religiösa övertygelser i Irland känner inför detta fruktansvärda dåd.
Jag skulle vilja koppla ihop detta med andra frågor som vi har diskuterat vid tidigare sammanträdesperioder - jag är rent av säker på att vi kommer att diskutera dem igen denna vecka - och vädja till er om språket vi använder för att beskriva dessa terrorister. Vi bör sluta upp med att kalla dem protestanter, katoliker eller muslimer: de är politiska extremister. Det är viktigt att vi gör den distinktionen.
(Applåder)
De inblandade individerna bekänner sig till en eller annan religion, eller har ingen religion, men deras mål är politiska och det enda som förenar dem är deras förakt för demokratin och mänskligheten.
(Applåder)

Swoboda
Fru talman! Som parlamentsledamot känner jag mig framför allt företrädd av talmannen i denna kammare och därför skulle jag vilja rikta en mycket konkret förfrågan till er i samband med det som Enrique Barón Crespo sade. Den italienske premiärministerns uttalande har kritiserats av många. Det har bland annat kritiserats - och detta får man säga är överraskande - av Haider, för vilken detta blev för mycket av främlingsfientlighet.
Fru talman, ni är en person som alltid har talat varmt för en dialog med islam, och ni har även vidtagit konkreta åtgärder. Er politik står i kontrast till det som Berlusconi sade. Med tanke på det faktum att ni i andra situationer har funnit mycket klara formuleringar - vilka det inte alltid varit så lätt för mig att försvara på hemmaplan, men jag har försvarat dem, eftersom jag alltid har uppskattat ert klara språk - därför, fru talman, tycker jag att det är viktigt, om ni även i detta sammanhang kunde finna mycket klara och entydiga formuleringar. Det skulle jag vilja be er om.
Kanske har dessa ord undgått mig, kanske har jag inte hört eller läst dem. Jag ber er att med full tydlighet hävda detta parlaments inställning gentemot dessa utsagor. Detta är ett parlament som alltid har värnat om dialogen, och som också alltid har fört dialog. Hela vår existens som parlament hänger samman med dialogen mellan religionerna, med dialogen mellan kulturerna, och jag tror att ni som parlamentets talman bör säga det helt klart och entydigt även vid detta tillfälle.
(Applåder från PSE-gruppen)

Talmannen
Herr Swoboda! Jag måste erkänna att jag blir förvånad när jag hör er, eftersom jag tror att jag efter den 11 september verkligen har uttalat mig flitigt både i meddelanden och genom Banottis tal och Berlusconis uttalanden. Om ni noga följde de resor och officiella besök er talman gör skulle ni kunna konstatera allt detta. Jag skall översända en liten pressöversikt som är ytterst uppbygglig och jag tror att ni skall bli nöjd. Eftersom ni ger mig chansen att säga detta, tror jag rentav att jag var en av de första som uppmärksammade risken för sammanblandning. Det är naturligt, eftersom jag är talman och jag gjorde mig till språkrör för parlamentet genom att säga det, och jag sade det verkligen i mitt första uttalande på ett mycket tydligt sätt. Ni kommer kanske också ihåg det - det var när jag öppnade det extra sammanträde som vi höll i onsdags, och sedan påföljande dag. Men jag skall låta er ta del av allt det där.

Santini
Fru talman! Det gör mig förvånad och beklämd att ordföranden för en så stor grupp som Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har fallit för en falsk, sekteristisk polemik som har sina rötter i den italienska inrikespolitiska debatten. Det är absurt att tänka sig att den skulle kunna överföras hit när den redan har avhandlats grundligt i Italien och inte på något sätt är en europeisk fråga, utan helt enkelt ett missförstånd eller - vilket är värre - en tendentiös tolkning av en mening som kunde tolkas annorlunda.
Å andra sidan har Italiens premiärminister Berlusconi utförligt förklarat vad han ville säga med ett uttalande som var menat att förmedla ett mycket positivt budskap. Det finns en uppenbar skillnad mellan de båda civilisationerna, och han ville bara än en gång framhäva att det finns en stor skillnad när det gäller verklig frihet - som finns i Väst men inte i Öst - jämställdhet mellan män och kvinnor - som finns i Väst men inte i Öst - ja, att det obestridligen finns många skillnader i civilisation. Det var detta som premiärminister Berlusconi menade med sitt uttalande, men var och en tolkade det förstås på sitt eget sätt när han läste eller hörde det.
Fru talman! Att nu spekulera i ett uttalande som detta vore rent av farligt för parlamentet: vid en sådan känslig tidpunkt då vi behöver klarhet, öppenhet och en positiv inställning - inte en giftdrypande debatt - och framför allt en förmåga, som jag inte märker hos den andra sidan, att sträcka ut en hand och tolka orden positivt, inte alltid på sämsta möjliga sätt.
Därför tänker vi rösta emot alla initiativ som syftar till att starta en summarisk process i parlamentet, som någon föreslog här.

Talmannen
Kära kolleger! Jag sade att jag undantagsvis accepterade att flytta procedurfrågorna eftersom jag trodde att ni ville yttra er om de fruktansvärda katastrofer som jag tyvärr har varit tvungen att ta upp. Eftersom så inte är fallet skall vi göra som vanligt, vilket innebär att jag omsorgsfullt sparar dessa procedurfrågor och så lyssnar vi på dem så snart föredragningslistan har fastställts. Ett antal kolleger har nyss begärt detta och jag anser att det är en helt motiverad begäran.

Arbetsplan
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är granskningen av det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen enligt artikel 110 i arbetsordningen.
I fråga om tisdagen och onsdagen:
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp i parlamentet begär att Titleys betänkande om vapenexport skall följas av rådets och kommissionens uttalanden om den politiska och humanitära situationen i Afghanistan, och för det ändamålet föreslår Europeiska socialdemokratiska partiets grupp att Bergers betänkande om tjänster - en strategi för tjänster på den inre marknaden skjuts upp till onsdagen den 3 oktober och skrivs in efter Huhnes betänkande om elektronisk handel och finansiella tjänster.

Barón Crespo
Fru talman! Jag anser att detta parlament går något framåt då det ägnar sig åt de frågor som man är bekymrad över inom den allmänna opinionen och i vilka Europeiska unionen bör ha en politisk profil. När det gäller katastrofen i Toulouse anser jag att det är fullständigt berättigat med en ändring i föredragningslistan.
När det gäller Afghanistan, anser jag att frågan är högaktuell av två anledningar. Den första är situationen med den humanitära tragedin för den afghanska befolkningen, som är den som i första hand är drabbad av talibanernas styre. Vi får dagligen fler och fler nyheter om de hopplösa villkoren för miljoner människor. För närvarande är nästan en femtedel av befolkningen, dvs. över fem miljoner människor, så gott som utan mat. Europeiska unionen bidrar i hjälparbetet, men jag anser att det är en fråga vi bör uttala oss om.
För det andra har vi också den politiska frågan. Ni föregick själv med exempel genom att på sätt och vis frångå vissa formella, folkrättsliga och diplomatiska regler då ni tog hit kommendant Masud.
Jag anser att vi nu också är involverade i den politiska lösning som kan ge stabilitet i Afghanistan. Det är därför uppseendeväckande att se att då den person som skulle kunna nå en viss förlikning i Afghanistan, den f.d. kungen i exil i Rom, har föreslagit att ett råd med dignitärer sammankallas, Loya Jirga, som kan samla de olika folkgrupperna, så har han gjort det med amerikanska kongressledamöter. Däremot har vi inte varit med trots att gemenskapens trojka har besökt praktiskt taget hela regionen.
Jag anser att det är av betydelse att parlamentet nu då rådets ordförande, Michel, och den ansvariga i kommissionen, vice ordförande Patten, är här skall kunna föra en debatt om denna så viktiga fråga, som inte är vilket brådskande ärende som helst utan en fråga som är absolut grundläggande inte bara i förhållande till kampen mot terrorismen utan också i förhållande till stabiliseringen i Centralasien, vilket är alldeles nödvändigt, och i kampen för att undvika en humanitär tragedi.
Dessa är skälen till varför min grupp föreslagit denna ändring i föredragningslistan.

Oostlander
Fru talman! Jag har all respekt för Barón Crespos förslag och betänkligheter. Den här veckan har vi emellertid fört en väl förberedd debatt om terrorismen, vars ursprung vi bland annat söker i Afghanistan på grund av en person vid namn Usama bin Ladin. Det skulle förvåna mig om parlamentet nu skulle föra en långt mindre väl förberedd debatt om Afghanistanfrågan, inte minst för att de två debatterna skulle blandas ihop med varandra. Jag välkomnar en tydlig debatt om terrorismen. I fråga om resolutionen rörande den saken har även vi från vår sida utarbetat texter i vilka vi beaktar de humanitära problem som nu har uppstått vid gränsen mellan Afghanistan och Pakistan, och vi kommenterar också de ekonomiska effekterna av vår hjälp. Jag hoppas att den texten kommer att få ett brett stöd. Jag anser att det är mycket bättre att ta upp Afghanistanfrågan vid ett senare tillfälle och då med lämpliga förberedelser, för här rör det sig verkligen om ett utomordentligt viktigt och invecklat problem. Alltså, fru talman, jag yrkar på att vi den här veckan begränsar oss till debatten om terrorism, med tillkommande kommentarer om de humanitära problem som Barón Crespo har pekat på, och att vi vid ett senare tillfälle, inte den här veckan, för en särskild debatt om politiken beträffande Afghanistan.

Talmannen
Jag skall nu låta begäran från det socialdemokratiska partiets grupp gå till omröstning.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)

Poettering
Fru talman! Jag skulle gärna vilja säga ytterligare något om detta. Det är normalt att än den ena, än den andra vinner. Men när det gäller ett så allvarligt ärende behövs det en förnuftig förberedelse. Herr Barón Crespo, på torsdagen i förra veckan - ni var inte närvarande, jag förebrår er inte för det, det händer alla någon gång - så hade det funnits tillfälle med anledning av talmanskonferensen att tala om detta i lugn och ro. I sådana viktiga frågor vore det bra om kammaren röstade gemensamt. Jag ber er att i framtiden göra så att vi först talar om det i talmanskonferensen.
(Applåder från PPE-DE-gruppen)

Barón Crespo
Fru talman! Det är andra gången Poettering, som varit frånvarande fler gånger än jag på talmanskonferensen, slänger i ansiktet på mig att jag inte var där i torsdags. Jag befann mig i Budapest, ja, jag erkänner, men Poettering var den enda gruppordförande som var närvarande. Alla övriga hade ersättare. Och den socialdemokratiska gruppen var korrekt och väl företrädd. Därför är den typen av argument dåliga.
För det andra, om denna fråga behandlas nu beror det på att det åligger parlamentet att besluta om sin föredragningslista och i mitt inlägg har jag hänvisat till informationer och händelser som inträffat efter torsdagen och eftersom jag inte är profet, vilket Poettering verkar vara, kunde jag inte i torsdags veta vad som skulle hända på söndagen därefter och därför anser jag att det är av betydelse att låta parlamentet tänka igenom och därefter rösta.

McMillan-Scott
Fru talman! I fråga om onsdagens föredragningslista och till följd av Barón Crespos påpekande hade jag och två andra medlemmar i detta hus förra tisdagen äran att möta Afghanistans förre kung, Mohammed Zahir Shah. Vid detta möte diskuterade vi möjligheten för honom att delta i någon form av medling i Afghanistan som skulle kunna leda till återupprättandet av den demokrati som han införde 1964 och som inbegrep fria medier, fria val och kvinnors deltagande i politiken - vilket är mycket långt från det nuvarande läget i Afghanistan.
Han bad oss också att framföra sina vördnadsfulla hälsningar till er, fru talman, och till huset som en helhet och hoppades att han i sinom tid skulle kunna besöka Europaparlamentet. I går talade jag med Patten om detta och hoppas att det blir någon utveckling i den här frågan som inte bara inbegriper parlamentet utan Europeiska unionen som en helhet.
Angående onsdagens föredragningslista är det för mig ganska sorgligt, trots den speciella beskaffenheten hos denna internationella situation, vilket belystes av vår högtidliga session dagen efter händelserna i Amerika den 11 september och den efterföljande veckan, att rådet har lagt fram ett antal lagförslag efter terroristdåden som många av oss betraktar som liktydigt med en krigshandling. I detta avseende kommer Europaparlamentet utan tvekan att engageras i de sedvanliga förfarandena. Det skulle hjälpa om vi hade en längre debatt på onsdag och inte tog upp Gentrådet med terroristfrågan. För det andra, skulle ni kunna ge oss någon vink om när huset kommer att veta vilket förfarande som skall gälla för dess kommittéer för granskningen, med ordentlig kontroll, av de förslag som nu läggs fram av rådet?

Talmannen
Herr McMillan-Scott, vi skall försöka ordna detta på bästa sätt. När det gäller före detta kungen av Afghanistan, skall jag också informera er om detta. Det råkade sig så att jag mötte honom tisdagen den 11 september, då jag var i Italien, i Rom, för att delta i ett möte med 500 ungdomar. Jag hade ordnat ett sammanträffande och å Europaparlamentets vägnar träffade jag alltså före detta kungen av Afghanistan. Jag tror att allt detta utvecklas i den riktning vi önskar. Vi skall därför försöka organisera saker och ting på lämpligt vis och enligt era önskemål.
I fråga om torsdagen:
När det gäller aktuella och brådskande frågor av större vikt och punkten "Mänskliga rättigheter" har jag fått tre anmodanden om att lägga till underpunkter.

Haarder
Fru talman! I förra veckan blev vi i den liberala gruppen eniga om att det bara finns ett verkligt brådskande ärende som bör behandlas i parlamentet, i denna plenarförsamling, och det är den internationella terrorismen och behovet av att skapa en internationell koalition mot denna terrorism. Denna synpunkt lyckades vi tyvärr inte nå fram med under talmanskonferensen i förra veckan, vilket vi beklagar. Vi kommer naturligtvis att delta i denna omröstning. Jag bad endast om ordet för att markera att vi inom den liberala gruppen anser att vi bör mobilisera våra krafter kring det brådskande ärende som vi alla har i våra tankar och som kommer att kasta sina skuggor under lång tid framöver.
(Applåder från ELDR-gruppen)

Talmannen
Jag har alltså fått tre ändringsförslag. Som ni vet kan punkten "Mänskliga rättigheter" endast omfatta fem underpunkter. För närvarande har vi tre upptagna på föredragningslistan och vi kan alltså som mest lägga till ytterligare två.
Jag har fått en första begäran från gruppen för Europeiska folkpartiet och Europademokraterna och från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om att lägga till en ny underpunkt med rubriken "Östtimor".
Jag har fått en andra begäran från Tekniska gruppen för oberoende ledamöter - den blandade gruppen om att lägga till en ny underpunkt med rubriken "Egypten" och slutligen en tredje begäran från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om att lägga till en ny underpunkt med rubriken "Colombia".
Jag låter först begäran från Europeiska folkpartiets grupp och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om att lägga till punkten "Östtimor" gå till omröstning.
(Parlamentet gav sitt samtycke.) Vi har alltså fortfarande möjlighet att lägga till ytterligare en underpunkt eftersom vi nu har fyra, och jag låter begäran från Tekniska gruppen för oberoende ledamöter om att lägga till en underpunkt med rubriken "Egypten" gå till omröstning.
(Parlamentet avslog begäran.)
Jag låter nu begäran från gruppen De gröna om att lägga till en ny underpunkt med rubriken "Colombia" gå till omröstning.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
När det gäller aktuella och brådskande frågor av större vikt har jag fått en begäran från Europeiska folkpartiets och Europademokraternas grupp om att lägga till en femte punkt med rubriken "Patent avseende mänskliga gener". Jag vill påpeka att vi fortfarande har utrymme för detta.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)Arbetsplanen har därmed fastställts.
Inlägg om procedurfrågor (fortsättning):

Fiori
Fru talman! Jag vill inte slösa parlamentets dyrbara tid på en fråga som Santini redan har tagit upp och som redan är utagerad i Italien.
Jag kan bara konstatera att man som alltid när det gäller premiärminister Berlusconi utnyttjar allt för sina politiska syften. Detta är varken ett korrekt eller värdigt sätt att behandla en statschef.

Ghilardotti
Fru talman! Jag skulle vilja återkomma till Berlusconis uttalande, bland annat därför att detta inte är en fråga som bara berör Italien. Vi har ju också sett hur alla stats- och regeringscheferna reagerade på detta uttalande. Jag måste säga att vi italienare - åtminstone majoriteten av de italienare som sitter i detta parlament - kände oss särskilt obehagligt berörda av premiärminister Berlusconis uttalande, därför att detta uttalande inte bara står i klar motsatsställning till slutsatserna från mötet med Europeiska rådet i Bryssel - som för övrigt premiärminister Berlusconi har skrivit under - utan också avspeglar vilken inställning en del av den majoritet som stöder den italienska regeringen har - vi får hoppas att det ännu inte är någon övervägande del. Frågor som denna, som i dag tyvärr till och med kan vara avgörande för om vi får fred eller krig, får inte utnyttjas i politiska syften. Man kan dock heller inte acceptera ytliga formuleringar som tyvärr verkar avsedda att dölja en intolerans som skall bekämpas.
Vi vill inte överdriva, men vi kan inte förtiga att ett viktigt parti i regeringskoalitionen har avhållit offentliga möten, efter den 11 september, med plakat med texten "Invandrare = terrorister", eller att två borgmästare i norditalienska städer från samma parti för några dagar sedan lät stänga lokaler som användes som moskéer. Fru talman! Det är därför vi skulle känna oss lugnare om också ni, i egenskap av talman för detta parlament och framför allt efter Santinis inlägg, hade ställt er bakom ett klart budskap om viljan att starta en dialog som parlamentet redan har sänt till de arabiska muslimerna och deras länder, tillsammans med vilka vi vill bedriva en målmedveten och tydlig kamp mot terrorismen.

Frassoni
Fru talman! Visst var det fel av premiärminister Berlusconi att tala om överlägsenhet och jämföra civilisationer, med ord som verkligen inte bäddar för dialog. Vid denna tidpunkt, då man sätter samman stora koalitioner, skulle jag dock härifrån vilja sända mitt budskap om stor solidaritet och kraftigt stöd till de afghanska, saudiska, iranska, kuwaitiska och tjetjenska kvinnorna, till kvinnorna i alla de länder som just nu för krig och som kommer att fortsätta kriga under de kommande åren. Jag hoppas verkligen att denna stora koalition mot terrorismen inte kommer att innebära att frågan om deras rättigheter än en gång hamnar i skymundan.

Berès
Fru talman! Jag tycker att det är motiverat att i samband med ordningsfrågorna återkomma till de helt skandalösa uttalandena från unionens kommande ordförande, nämligen Berlusconi. Och vad min kollega och gruppordförande Barón Crespo och min kollega Hannes Swoboda begärde, det var just ett uttryckligt fördömande av dessa uttalanden. Vi vet alla att det här i kammaren rådde ett brett samförstånd om att undvika risken för sammanblandning och kritisera allt som kunde framstå som ett civilisationernas krig. Men vi förväntade oss från ert håll att ni uttryckligen skulle fördöma Berlusconis uttalanden. Det är innebörden i mitt inlägg om ordningsfrågor.

Schulz
Fru talman! Poetterings uttalanden, som är mycket trovärdiga, har visat att han bara företräder en del av sin grupp. Ty knappt hade han talat till punkt, förrän Santini påstod motsatsen till vad Poettering just beskrivit som den uppfattning som den kristdemokratiska gruppen i detta parlament hade.
Det skulle alltså vara konsekvent om Poettering uppmanade de kolleger i sin grupp som ser Forza Italia som sitt ideal, att ändå ansluta sig till gruppens uppfattning, ty det som Fiori sedan sade visar att det som Poettering här uttrycker inte är den kristdemokratiska gruppens uppfattning utan bara en deluppfattning.
Fru talman! Jag hörde er inte själv, men flera kolleger, som hade tillfälle att höra ert ställningstagande i radio och på TV, har sagt att den ståndpunkt som ni intog på ett utmärkt sätt uttryckte parlamentets ståndpunkt gentemot Berlusconis uttalanden, och man har med eftertryck sagt mig, att Nicole Fontaines ståndpunkt är exakt den som Europaparlamentet bör inta. Till detta skulle jag först vilja lyckönska er. Jag skulle emellertid samtidigt vilja be er att göra följande: Eftersom er ståndpunkt uppenbarligen är majoritetens uppfattning i detta parlament, bör ni uttryckligen än en gång meddela Berlusconi denna ståndpunkt och samtidigt be honom - för att undanröja varje tvivel - att avge ett ställningstagande till den. Ty om hans kulturrelativism faktiskt bara var ett missförstånd, så vore ert brev och ett motsvarande svar från Berlusconi till stor hjälp.

Talmannen
Herr Schulz, jag skall gärna översända mitt meddelande från den 11 september till Berlusconi, och det uttalande jag gjorde den 19 september efter den mottagning jag då höll. Ambassadörerna från Arabförbundet hade begärt att få träffa mig personligen för att delge mig sin oro. Efter detta viktiga möte, som var mycket intensivt och mycket givande, gjorde jag ett uttalande som inte kunde varit tydligare.
Jag skall även bifoga mitt uttalande av den 22 september, där Europeiska rådet beslutsamt åtar sig att bekämpa terrorismen, och där jag högtidligt förklarar att EU slår vakt om det demokratiska och mångkulturella samhället.
Slutligen skall jag bifoga det tal som Banotti nämnde, mitt klara och entydiga tal inför statscheferna vid det extra mötet mellan stats- och regeringscheferna.
Jag skulle även kunna nämna mina uttalanden i grekisk television, eftersom jag vid detta tillfälle var på officiellt besök i Grekland.

Schulz
Fru talman! Jag skulle inte vilja svara Tajani utan bara konstatera två saker. Jag avbröt honom inte utan lyssnade uppmärksamt på honom och tillät mig undantagsvis att skratta åt hans särdeles kloka uttalanden. Om detta nu skall förbjudas i detta parlament! Kanske är det i den italienska situationen så, att man inte längre får skratta åt regeringen... Jag avbröt honom inte, och för övrigt måste jag säga att det inte hade lönat sig att avbryta honom i hans utläggningar!

 

Banotti
Fru talman! Som en ordningsfråga. Efter tragedierna i New York och Washington har många andra aspekter i våra liv oundvikligen förändrats för alltid och jag skulle vilja be kommissionen om ett uttalande angående statligt stöd till flygbolag. I ett litet land i utkanten av Europa, såsom mitt eget, är det nationella flygbolagets överlevnad av yttersta vikt för ekonomin och i Irland hotas redan 700 jobb på Aer Lingus. Jag skulle vilja be kommissionen att häva förbudet mot statligt stöd till nationella, i synnerhet små, flygbolag.

Talmannen
Självklart, fru Banotti, jag tackar för ert inlägg och vi skall vidarebefordra er begäran till kommissionen.

Provan
Fru talman! Banotti har redan tagit upp frågan om hur terroristdåd drabbar flygbolag. Det är mer än flygbolag: den europeiska turistindustrin är Europas största industri och World Travel and Tourism Council (det globala rese- och turistrådet) beräknar att två miljoner arbetstillfällen skulle kunna försvinna i Europa i nuläget. Detta är mycket allvarligt. Jag hoppas att kommissionen och rådet kan ägna sig åt detta och lägga fram förslag för att lindra situationen därför att den skulle kunna bli ganska drastisk.
Jag har just återvänt från Förenta staterna där hotellbeläggningen är nere på cirka 20 procent av kapaciteten och flygbolagen är nere på mellan 25 och 33 procent av sin kapacitet. Det har blivit en enorm reaktion och jag hoppas att rådet och, i synnerhet, kommissionen kan göra någonting för att hjälpa innan situationen blir riktigt allvarlig i Europa.

De Rossa
Fru talman! Som en ordningsfråga angående flygindustrin i Europa, och i synnerhet det nationella flygbolaget i Irland som kommer att gå i konkurs inom några veckor om inte kommissionen lättar på sina riktlinjer om statligt stöd till flygindustrin. Det finns också ett före detta statligt bolag i Irland som nu är privatägt och som servar och underhåller flygplan. Detta företag har också stora svårigheter. Som Provan sade har turistindustrin ytterligare svårigheter efter krisen som följde på utbrottet av mul- och klövsjukan.
Jag vädjar till er, fru talman, att använda ert goda ämbete för att göra kommissionen uppmärksam på oron i detta hus om hur illdåden den 11 september inverkar på Europa där tusentals, om inte miljontals, arbeten är i farozonen. Det är mycket viktigt, om detta hus skall kunna demonstrera sin relevans för medborgarna i Europa, att vi måste använda vårt inflytande för att rädda dessa arbeten och för att säkerställa att kommissionen inte tillämpar stela, ideologiskt grundade riktlinjer i den nuvarande situationen.

Talmannen
Herr De Rossa, det är förvisso ytterst viktigt och jag skall gärna framföra detta budskap till kommissionen. För övrigt kanske kommissionär Wallström vill säga ett par ord.

Wallström
. (EN) Fru talman! Naturligtvis har detta redan diskuterats vid ett kommissionsmöte. Kommissionen har varit i kontakt med både europeiska och andra flygbolag och det har diskuterats om statligt stöd eller försäkringar och hur dessa bör kanaliseras.
Jag måste hänskjuta ärendet till min kollega, kommissionär de Palacio, som kommer att ha alla detaljer och kan ge er mer information, men jag försäkrar att detta definitivt har varit på vår föredragningslista och vi är intresserade av att nå en lösning.
Jag kommer att ta upp den här frågan med mina kolleger i kommissionen och jag hoppas att vi, så snart som möjligt, kan ge er ett fullständigt svar på frågor om flygbolag och statligt stöd eller hjälp via andra kanaler.

Talmannen
Tack, fru kommissionär. Jag noterar för övrigt att meddelandet gäller riktlinjerna för de transeuropeiska transportnäten och att denna fråga därför kommer att kunna diskuteras i morgon, i anslutning till kommissionens meddelande.

Andrews
Fru talman! Jag är mycket glad att De Rossa tog upp detta ämne. Vi företräder båda samma valkrets. Detta skulle vara ganska katastrofalt för alla arbetare och faktiskt hela Irland. Jag vill påminna kommissionären om att Irland är en ö inom gemenskapen. Det är väldigt svårt att fungera utan ett flygbolag såsom det nationella flygbolaget, Aer Lingus. Förenta staterna var mycket snabba att besluta att stödja flygbolagen i landet. För mig verkar det som om kommissionen borde fatta ett tidigt beslut om nödvändigheten att stödja flygbolag såsom Aer Lingus och Sabena. För Irland är det absolut nödvändigt att ha garanterad tillgång till flygtransport till andra delar av världen.
Jag uppmanar kommissionären att fatta ett snabbt beslut i frågan. Alltför många människors jobb och familjers välstånd står på spel om inte något kan göras i detta avseende. Jag inser att det inte är helt inom ert ansvarsområde att ta itu med frågan nu, men jag hoppas att ett positivt uttalande kommer från kommissionen senast denna vecka.

 

McKenna
Fru talman! Tyvärr har de flesta redan gått härifrån nu, men jag vill uppmärksamma kammaren på mordet av journalisten Martin O'Hagan, som utfördes av regeringstrogna paramilitärer i fredags. Detta är bara ytterligare ett exempel på den allvarliga människorättssituationen i Nordirland. Människorättsadvokater har också mördats av regeringstrogna paramilitärer. För bara några år sedan mördades Rosemarie Nelson, en småbarnsmamma, av regeringstrogna paramilitärer på grund av att hon var människorättsadvokat.
Det är en allvarlig situation. Vi debatterar ofta resolutioner i detta hus om människorättsadvokater och journalister som mördas under utövandet av sina uppdrag i andra delar av världen. Detta är en situation inom Europeiska unionen som har pågått under lång tid. Situationen är mycket allvarlig. Journalister har rätt att avslöja missgärningar, människorättsadvokater har rätt enligt internationell lag att företräda människor i domstolar. Ändå förhindras de från att göra detta och faktum är att de som varit modiga nog att göra det har mist livet. Det är en tragedi.

Talmannen
Fru McKenna, jag tackar er för att ni knöt an till det uttalande jag gjorde vid sammanträdets öppnande.

Olyckan i fabriken AZF i Toulouse samt översyn av unionens miljöskyddspolitik
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om olyckan i fabriken AZF i Toulouse samt översyn av unionens miljöskyddspolitik.
Jag lämnar genast ordet till kommissionär Wallström.

Wallström
. (EN) Fru talman! Olyckan i Toulouse inträffade strax efter klockan 10 den 21 september vid Grande Paroisse-anläggningen i Toulouse. Denna gödningsmedelsfabrik ägs av Atofina, TotalFinaElf Groups kemiska gren. Bland andra farliga ämnen på platsen fanns avsevärda mängder av flytande ammoniak och klor, brännbara ämnen, fast ammoniumnitrat och gödningsmedel samt metanol.
Effekten av vad som verkar ha varit en massexplosion av ammoniumnitrat kändes långt utanför anläggningens gränser. Enligt de senaste rapporterna omkom 29 människor, 30 personer ligger fortfarande på sjukhus och deras tillstånd bedöms som kritiskt, och totalt skadades runt 2 400 personer. Olyckan påverkade också två andra kemiska fabriker i närheten. Den gjorde ett stort antal hus obeboeliga och påverkade elförsörjningen. Dessutom är de psykologiska efterverkningarna för invånarna, som först trodde att det var en terroristattack, också viktiga.
Detta är den kanske värsta olyckan i sitt slag i Europa sedan 1921, när en explosion vid BASF-företaget i Tyskland krävde 561 medborgares liv.
I förra veckan sammanträdde en representant från TotalFinaElf Group och ansvariga tjänstemän från mitt generaldirektorat för att kunna ge detaljerad information om olyckan. Vidare har det franska miljöministeriet tillhandahållit information till kommissionen. Exakt vad som orsakade olyckan är dock fortfarande okänt och de tre pågående utredningarna som utförs av Atofina, miljöministeriet och justitiekanslern kan komma att ta lång tid.
AZF täcktes in helt av Seveso II-direktivet, som ägnar sig åt att förebygga stora industriolyckor samt att begränsa olyckornas konsekvenser för människa och miljö. Dess klassiska tillämpningsområde är kemiska fabriker och lageranläggningar. Direktivet förpliktar anläggningarnas ledning att tillämpa en omfattande policy för att förebygga olyckor, ett system för säkerhetshantering och interna katastrofplaner. Han/hon måste skriva en säkerhetsrapport och skicka den till de statliga kontrollmyndigheterna. Dessa myndigheter har som uppgift att inspektera anläggningen med jämna mellanrum och skall också säkerställa att dess externa katastrofplaner tillämpas och testas med jämna mellanrum. Dessutom måste allmänheten som bor i närområdet informeras om riskerna med anläggningen och hur de skall bära sig åt vid en olycka.
Direktivet trädde i kraft 1999 och ersatte det ursprungliga Sevesodirektivet från 1982 som antagits efter stora industriolyckor på 1970-talet. Detta var den första gemenskapslagstiftningen inom området för industriell riskhantering. Det är ingen hemlighet att medlemsländerna var sena med att införa Seveso II-direktivet i sina nationella lagar.
Inget medlemsland införlivade lagstiftning i tid eller anmälde detta till kommissionen i tid. Därför inledde kommissionen överträdelseförfaranden mot alla 15 medlemsländerna på grund av inget eller ofullständigt meddelande om införlivande åtgärder. Under tiden ledde detta till att kommissionen drog fem medlemsländer inför EG-domstolen: Belgien, Österrike, Tyskland, Irland och Portugal. För Frankrike, beslutade kommissionen den 18 juli 2001 att vända sig till domstolen om ofullständig införlivning. Jag vill dock klargöra i dag att anledningen till att ett domstolsförfarande inletts mot Frankrike inte på något sätt har att göra direkt med olyckan i Toulouse avseende eventuella överträdelser under Seveso II-direktivet.
För tillfället, trots rykten i pressen, har kommissionen inte sett några indikationer på brister vare sig av anläggningens driftsledning och dess efterlevnad av Seveso II eller av de franska kontrollmyndigheterna som ansvarar för inspektionen av anläggningen.
Enligt information från den franska miljöministern har riskanalys, inbegripet möjliga olycksscenarier, utförts av anläggningens driftsledning, men i dessa ingick inte en massexplosion av ammoniumnitrat. De senaste uppdateringarna gjordes år 2000 och 2001. Det fanns ett säkerhetshanteringssystem och anläggningen inspekterades ungefär två gånger per år. Den senaste inspektionen ägde rum i maj 2001. Det fanns interna och externa katastrofplaner. En policy avseende fysisk planering, fastställd av prefekten, begränsade allt nybyggande i närheten av anläggningen.
Låt mig nu komma till uppföljningen. Lite drygt en vecka efter olyckan är det fortfarande för tidigt att dra några slutsatser. Den föreskrivande kommitté som inrättades enligt Seveso II-direktivet, med kommissionen som ordförande och bestående av representanter från alla medlemsländer, kommer att sammanträda den 10-12 oktober för att diskutera bland annat olyckan och dess uppföljning.
Vad blir det för efterverkningar av Toulouseolyckan på den förutsedda ändringen av Seveso II-direktivet? Ni kommer kanske ihåg att jag, efter Baia Mareolyckan, cyanidutsläppet i Rumänien i januari 2000, inrättade en arbetsgrupp som lade fram sin slutrapport i december förra året. Efter den katastrofala fyrverkeriexplosionen i Enschede i Nederländerna i maj 2000, anordnade mina tjänsteenheter parallellt två europeiska expertseminarier om pyroteknik och explosiva ämnen. Expertisen och de resulterande rekommendationerna blev ett förslag till en ändring i Seveso II-direktivet som siktar på att bredda dess omfång och omfatta anläggningar som inte omfattades tidigare.
Ändringsförslaget har genomgått en offentlig rådfrågningsprocess som inbegriper alla intressenter och var förutsedd att antas av kommissionen i september. Vi bör gå framåt med denna ändring. Detta betyder inte att vi inte skall överväga Toulouseolyckan. En synnerligen viktig aspekt som gjorde konsekvenserna av olyckorna i Toulouse och Enschede ännu värre är anläggningarnas närhet till bebodda områden.
Den nya artikel 12 om fysisk planering i Seveso II-direktivet siktar på lång sikt på att separera farliga industrianläggningar från bebodda områden eller andra områden som besöks av allmänheten. Även om en sådan åtgärd tas med i gemenskapslagstiftningen för första gången är ett stort steg framåt, måste kommissionen och medlemsländerna fortfarande samla erfarenheter genom dess tillämpning. Dessutom gäller denna åtgärd planerandet av nya industrianläggningar och nya bostadsområden. Den gäller inte retroaktivt för redan befintliga situationer, såsom Toulouse, där ökad befolkningstäthet ledde till att bostadsområden ständigt spreds närmare en industrianläggning som har funnits sedan 1920-talet.
För att hjälpa medlemsländerna med tillämpningen av denna åtgärd har ett vägledande dokument om fysisk planering publicerats 1999 och planeringen för ett europeiskt seminarium om fysisk planering, med Frankrike som värdland, var igång redan innan olyckan i Toulouse. I en nära framtid kommer mina tjänsteenheter att utöka samarbetet med medlemsländerna för att utveckla en passande lagstiftande eller icke lagstiftande uppföljning av olyckorna i områdena för fysisk planering, harmonisering av allmänna metoder för riskbedömning och kartläggning av risker.

De Veyrac
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Den 21 september drabbades staden Toulouse av en fruktansvärd katastrof. Som kommissionären nämnde vållade den många offer - 29 döda, mer än 2 000 skadade - och stor förödelse av bostäder, skolor, sjukhus, universitet. Låt mig i kväll än en gång få hedra offren och uttrycka vår sympati och vårt stöd till de skadade, deras familjer och alla som drabbats av katastrofen.
I en sådan katastrof är den första hjälp som betyder något att man uttrycker sin solidaritet med andra. Toulouseborna har känt sig rörda över de många och spontana sympatiyttringar de fått från Frankrike och Europeiska unionen, både från parlamentet och kommissionen. Som vice borgmästare i staden Toulouse vill jag ur djupet av mitt hjärta tacka alla som har sänt oss dessa sympatiyttringar.
Denna katastrof väcker samtidigt ett antal funderingar. Den första gäller Europeiska unionens åtgärder till förmån för dessa olycksdrabbade städer och regioner. Europeiska unionens budget innehöll en post för katastrofstöd för att hantera sådana katastrofer, men den slopades. Jag vill i dag be er att återinföra detta instrument, som bidrog till att få ordning på situationen i katastrofdrabbade områden.
I Toulouse, Europas huvudstad åtminstone inom flyg- och rymdteknik, har jag de senaste dagarna ofta hört folk säga "och vad gör unionen för att hjälpa oss?", när de hör hur stöd beviljas till höger och vänster. Eftersom vi hela tiden pratar om att närma unionen till dess medborgare, skulle ett av de mest påtagliga sätten att göra detta vara att unionen bistod unionens olycksdrabbade medborgare.
Situationer av den typ Toulouse nyss genomlevt kräver en mobilisering av mänskliga resurser - brandmän, räddningspersonal, läkare, sjukhuspersonal och frivilliga. Utan att gå så långt som till utopin om en europeisk styrka för civilskydd, anser jag att man på europeisk nivå måste göra allt för att förbättra samordningen av insatserna i fråga om civilskydd. Systemets tillämpning måste bli mer effektiv. Exempelvis skulle det ha glatt mig att i Toulouse få se brandmän och räddningspersonal från övriga medlemsstater komma och stötta det enastående arbete som brandmännen från Toulouse utförde. Visserligen i sorg och bedrövelse, men det skulle ha främjat Europas sak.
Det talas ofta om "nollrisk". De senaste händelserna, som försänkt Toulouse och New York i sorg, visar att detta troligen är omöjligt att uppnå. Men vad som däremot är möjligt att uppnå, är att minska risken genom vaksamma åtgärder. Det måste vi göra både lokalt och nationellt, och vi måste se till att göra detta på europeisk nivå.
Därför uppmanar jag Europeiska kommissionen att beakta lärdomarna från katastrofen i Toulouse vid översynen av Seveso II-direktivet.
Många folkliga demonstrationer har nästan dagligen ägt rum i Toulouse, och samlat tusentals människor under parollen "aldrig mer detta!", och jag vill att vi i dag i parlamentet svarar dem "aldrig mer detta i Europa!".

Berès
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Innan jag tar till orda i sakfrågan vill jag givetvis nämna solidariteten med offren och deras familjer. Jag tror att vårt parlament just har manifesterat denna solidaritet och jag tror också att det är mycket viktigt. Sedan sänder jag givetvis en särskild tanke till de av våra kolleger som berörs mer direkt, på grund av deras ansvarsuppgifter på plats.
Låt oss inte heller glömma att berömma effektiviteten hos alla som omedelbart mobiliserade sig på plats för att hjälpa till, både brandmän, sjukhusinrättningar, och alla som har organiserat detta system - detta nätverk kring offren och deras familjer.
Låt oss också hylla de omfattande hjälpinsatser som premiärministern tillkännagav i sina uttalanden då han var på plats i fredags. Syftet är att det normala vardagslivet skall kunna återupptas - i den mån detta är möjligt - genom anskaffning av nya bostäder åt olycksdrabbade, och genom att så snart som möjligt erbjuda barnen skolgång.
Sedan har vi den pågående utredningen om orsakerna till explosionen. Vi måste förlita oss på att de franska myndigheterna genomför denna utredning med vaksamhet, vilja till öppenhet och vilja att nå resultat.
Men vad kan vi utöver detta göra på europeisk nivå?
Jag tror att alla måste ta sitt ansvar på respektive nivå. Fru kommissionär, ni påminde om detta och jag tackar er för de ord ni sade om mitt lands ansvar vad beträffar tillämpningsvillkoren för Sevesodirektivet. Det ni där påminde om är viktigt.
Ni erinrade även om den debatt vi har påbörjat som handlar om hur vi skall skapa större överensstämmelse mellan urbanisering, miljörisker och industriella risker samt sysselsättning. Det arbete ni har påbörjat med sikte på en översyn av Sevesodirektivet måste anlägga ett helhetsperspektiv på frågan. Andra talare än jag kommer i den här debatten att yttra sig om kompletterande åtgärder som kan komma i fråga - även på europeisk nivå - främst vad avser kontroll.
Det finns emellertid en fråga jag vill återkomma till. Det är frågan om katastrofstöd. Vi känner förvisso till svårigheterna med denna debatt, som inleddes i samand med omförhandlingen av Agenda 2000. Men är det möjligt att åse hur de katastrofer som har drabbat mitt land - Erika, decemberstormen 1999 och nu Toulouse - avlöser varandra utan att den europeiska solidariteten tillåts komma till uttryck? Vi måste hitta ett sätt att göra detta. Om det inte är budgetposten för katastrofstöd, kanske vi kan frigöra utrymme inom ramen för ERUF (Europeiska regionala utvecklingsfonden), vid sidan av den strikta områdesindelning som vi har genomfört, som möjliggör ett mindre solidaritetsanslag, så att Europa även skall finnas där i svåra stunder.
Fru kommissionär! Om vi sedan går utanför den europeiska nivån, hoppas jag att ni kommer att vara noga med att påminna alla parter om deras ansvar, för att man i regionalpolitiska åtgärder, inbegripet skattefrågor, skall beakta den svåra balansgång vi måste gå, och även för att var och en av industriidkarna skall ta sitt ansvar för att utbetala ersättning till offren och ersätta skadorna.

Ries
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill å den liberala gruppens vägnar instämma med föregående talare och även vi uttrycka vår solidaritet med familjer och anhöriga till offren och med alla invånare i Toulouse. Mot bakgrund av tillgängliga rättsliga uppgifter och i väntan på att den pågående utredningen skall avslutas, är frågan vem som skall fastställa orsakerna till katastrofen och vilka lärdomar vi redan kan dra av denna dödsbringande explosion.
För det första upprepar sig historien, och det är smärtsamt, mycket smärtsamt. Trettiotre år efter Sevesokatastrofen, för att bara nämna den, har två europeiska direktiv, som syftar till att förse medlemsstaterna med en harmoniserad politik för att hantera större industriella risker, alltså inte varit tillräckliga för att undvika en ny mänsklig tragedi, en grym verklighet som visar på lagarnas begränsning, även om de är bindande och transnationella. Vi bör undvika att bemöta denna industriella katastrof med ett tredje Sevesodirektiv. För liberalerna är det framför allt viktigt att alla medlemsstater strikt tillämpar bestämmelserna i den befintliga lagstiftningen, i synnerhet Seveso II-direktivet från december 1996. Detta erinrade kommissionären också om. Och med överträdelseförfaranden som inletts mot sex medlemsländer, däribland Frankrike, har vi långt kvar till detta mål. Kommissionär Wallström erinrade även om att ingen medlemsstat införlivat direktivet i tid. Har verkligen industriidkaren som äger anläggningen uppdaterat säkerhetsrapporten under den senaste femårsperioden, enligt vad som uttryckligen krävs i en artikel av Seveso II-direktivet? Det finns fog för den frågan. Vid ett seminarium som hölls i Frankrike 1999 hade nämligen Europeiska unionens nätverk för respekt av rätten till miljön frågor kring ursprunget till en stor ammoniumläcka i fabriken Grande Paroisse, klassad som Seveso II-område, och pekade ut konstruktionsfel och bristande materieltillförlitlighet. Man måste konstatera att försiktighetsprincipen inte har fått styra här. Är det nödvändigt att påminna om att denna säkerhetsrapport utgör den oundgängliga grunden för alla strategier för förebyggande åtgärder och bekämpning av olika typer av svåra olyckor? Jag kommer då till debattens centrala frågeställning, nämligen att kontrollera urbaniseringen kring industrianläggningar. Berès berörde nyss detta. Hela befolkningen föll offer för den massiva explosionen av kemiska produkter - arbetstagarna i fabriken givetvis, men även boende i grannskapet. AZF-fabriken var inte något annat än en tidsinställd bomb placerad mindre än fem kilometer från centrala Toulouse, en stad med 400 000 invånare. Detta exempel på en i snabb takt allt mer sammanhängande stadsbebyggelse är långt ifrån unikt för Europa. Om man drar två linjer, den ena från London till Milano och den andra från Köpenhamn till Barcelona, och ritar 20 mil breda korridorer på var sida om armarna på detta kryss, kan man konstatera att 65 procent av vår befolkning och 80 procent av unionens industrianläggningar är koncentrerade till detta område, inklusive farliga anläggningar. I Frankrike pågår en inhemsk debatt om risker i stadsområden. Efter den exempellösa tragedi som Toulouse nyligen upplevt, förväntar sig 360 miljoner medborgare en verklig lokaliseringspolitik - här och nu.

Onesta
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill tacka alla som yttrat sig i denna debatt, eftersom jag har intrycket att vi tvärsöver partigränserna är medvetna om att vi måste skapa en enad front inför denna tragedi. Fru kommissionär! Namnet på den deklaration som man i dag bad er om handlade givetvis om olyckan i denna fabrik, men även om en översyn av unionens miljöskyddspolitik, eftersom jag tror att det är på den nivån utmaningen ligger.
Först kom olyckan i Seveso och därefter Seveso I-direktivet. Det var inte tillräckligt. Efter Bopal kom Seveso II-direktivet. Jag vill inte att man nöjer sig med ett Seveso III-direktiv, som min kollega Ries så riktigt påpekade. Jag tror att vi måste tänka om. Det stegvisa lappandet efter varje ny tragedi har visat sin begränsning. Jag instämmer förstås i behovet av att alltid förbättra det som redan finns, men det gäller också att kunna markera en kursändring. Eftersom vi i dag vet att "nollrisk" är omöjligt - dagens händelser illustrerar detta på ett dramatiskt sätt - så är också fredlig samvaro mellan en kemisk bomb och befolkningen omöjlig. Vi måste därför gå från riskhantering till riskavlägsnande.
Låt oss inte hänfalla till retorik och hävda att detta riskavlägsnande blir en lätt sak. Allt kommer inte att kunna göras i ett slag. Flera saker måste till. För det första, resurser. Europeiska resurser, resurser från medlemsstaterna, betydande sådana och som givetvis måste utgöra komplement till de resurser som industriidkarna själva måste frigöra, eftersom dessa stora internationella bolag gör vinster, eftersom den mark de äger har ett reellt markvärde på grund av närheten till tätorternas centrum och på grund av att de kommer att omorganisera sig i samband med flytten och göra stora besparingar på driftssidan. Resurser alltså, men det gäller också att undvika social utslagning. Sedan några dagar begraver de anställda vid AZF-fabriken sina arbetskamrater. Jag vill inte att vi späder på deras olycka med arbetslöshet. Låt oss inte förvärra den miljömässiga och mänskliga tragedin med en social kris och social utslagning.
Vi måste därför mobilisera alla resurser för att hjälpa dessa människor att resa några mil, om anläggningen placeras på ett skyddat område, eller hjälpa dem till omskolning om arbetstillfällena blir kvar på ort och ställe.
När det gäller utlokalisering, måste man också vara mycket försiktig. Europeiska unionen har alltid satt solidaritetsfrågan i fokus och jag tror att storkoncernerna är fullt beredda att utlokalisera, men de tänker sig gärna utlokaliseringar till tredje världen där det saknas miljöskydd och all form av socialförsäkringsskydd. Även där krävs det alltså att Europeiska unionen använder allt sitt inflytande för att undvika denna typ av utlokaliseringar. Vi skall inte skicka våra bomber och faror till andra.
Slutligen, kanske det vore bra att i samband med dessa företagsflyttar ställa sig frågan om syftet med de produkter som tillverkas i de berörda fabrikerna. Den fabrik som exploderade tillverkade gödningsmedel. Behöver vi i dag ännu mer nitrater i grundvattnet på europeisk mark? Kanske är det även dags att ställa sig dessa frågor när det gäller vissa produktionsmetoder som kan ha blivit föråldrade.
Fru kommissionär! Jag vädjar till er, och genom er till hela kommissionen, eftersom Europa nu har ordet. Att fastställa detta allmänna regelverk faller helt klart under unionens behörighetsområde. På grund av att dessa olyckor varit så omfattande, att de har upprepat sig och haft ett närmast oundvikligt förlopp, tror jag att ett band av förtroende har brutits mellan de europeiska folken och det regelverk vi har till uppgift att inrätta. Jag tror att det brådskar att återupprätta förtroendet. Jag tror att vi nu väntar på konkreta och kraftfulla förslag från kommissionen. Låt oss inte nöja oss med kosmetiska åtgärder. Vi behöver politiska åtgärder.

Ainardi
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! I likhet med andra kolleger från regionen var jag i Toulouse när explosionen inträffade. Jag har sedan dess träffat ett stort antal arbetstagare, invånare och vänner som drabbats av denna katastrof. Jag vill här säga att vi när vi talar om traumatisering och chock, talar om män och kvinnor vars liv har fått ett dödligt hugg och vreden står i proportion till denna chock. Jag vill gärna hedra offrens minne. Jag vill också hylla stadsförvaltningens personal. Alla räddningsstyrkor, läkarlag, personalen på det franska elbolaget EDF och alla som med sin kompetens och goda vilja satsade sin energi för att främja gemensamma intressen. Det är också i dessa stunder som man på nytt upptäcker hur viktig den offentliga förvaltningen och dess personal är som verktyg för att främja gemensamma intressen.
Många ansvariga politiker har uttalat sig om det absurda i att placera denna typ av kemiska fabriker i närheten av stora tätbebyggda områden. Kanske är det nödvändigt att här erinra om att kvinnor och män arbetar i dessa fabriker, oavsett var denna typ av industrier placeras. Vare sig det är i en avlägsen öken eller mitt i centrala Bryssel, kommer tiotals anställda att förlora livet om fabriken exploderar. Den första fråga vi måste ta i tu med är att göra dessa industrier så säkra som möjligt. Det är sant att utlokaliseringsdebatten har inletts. Men den debatten är inte möjlig om inte kontroll- och säkerhetsförhållandena förbättras så långt som möjligt. Inget kan bli som förut. Jag är för en översyn av Sevesodirektiven. Låt oss dra lärdomar av denna katastrof för att förbättra säkerhets- och miljöskyddsnormerna. Vi måste inrätta fler och långt mer bindande bestämmelser om konsekvenserna av dessa anläggningar och framför allt om de medel kontrollorganen förfogar över. Som kuriosa, skrämmande sådan, kan jag berätta att det kontrollorgan som ansvarar för regionen Midi-Pyrénées förfogar över 17 tjänster för de över 2 000 företag som skall kontrolleras.
Utredningen är visserligen inte avslutad, men många av de första uppgifter som kommit fram tyder ändå på att företagsledningen även i detta fall agerat närmast oansvarigt när det gäller riskhanteringen. Och av detta måste vi dra vissa slutsatser. Efter katastrofen upptäcker vi i många departement stora säkerhetsbrister i den kemiska industrin. Denna översynsprocess måste kompletteras med en delegation för europeisk öppenhet, med uppgift att genomföra en europeisk säkerhetsutvärdering. Kontrollorganen måste ställas till svars. I Toulouse måste utredningen vara öppen och anställda och befolkning måste medverka.
Jag uppmanar därför parlamentet att rösta ja till en extra riskbedömningsprocess i Europa och en översyn av direktiven. Toulouse är i dag en uppochnedvänd stad, såväl boendemässigt och psykologiskt som när det gäller direkta och indirekta konsekvenser för sysselsättningen och för företag i närheten av olycksplatsen. Toulouse behöver finansiellt och logistiskt stöd. Unionen måste ge prov på sin förmåga till solidaritet i krissituationer. Skall det ske genom särskilt katastrofstöd? Jag vet inte. Men Europeiska kommissionen skulle exempelvis kunna kontakta staden, departementet och regionen för att inventera logistikbehoven. I denna situation skulle en mobilisering av ingenjörer och biståndsstyrkor från unionen demonstrera Europeiska unionens engagemang på ett både symboliskt och effektivt sätt.
"Plus jamais ça!" - aldrig mer detta! - är det rop, det krav som hörs skalla från tiotusentals Toulousebor. "Aldrig mer detta!" - så löd också ropen från de befolkningsgrupper som drabbades av oljeutsläppen i samband med Erikas förlisning. Än en gång är det det ekonomiska vinsttänkandet med nedskärningar i sysselsättning och investeringar som skapar osäkerhet och orsakar ekologiska och mänskliga katastrofer. För att bemöta detta behöver vi mer offentlig lagstiftning, fler kontrollbestämmelser, mer finansiering. Vi vet att människor i ett första skede rasar mot de ansvariga företagsledarna, men sedan även vänder sig till oss, det är mot oss ansvariga politiker som vreden riktas. De har rätt, för vår uppgift är att skapa regler som tjänar gemensamma intressen och inte underordna oss mäktiga särintressen.

Thomas-Mauro
Herr talman! Min kollega De Veyrac, vice borgmästare i Toulouse, erinrade om den tragiska händelse den 21 september 2001 då lagret med ammoniumnitrat exploderade på den kemiska fabriken AZF i Toulouse, orsakade 29 människors död och skadade 2 500. En sådan katastrof kräver att behöriga myndigheter meddelar de exakta orsakerna till explosionen, av respekt för offren, deras familjer och alla grupper som lever i närheten av en Sevesoklassad anläggning.
Rör det sig om en olycka, ett sabotage eller ett terroristattentat? Innan vi anklagar de kemiska industrierna för att inte följa försiktighetsprincipen, bör vi ta fasta på de analyser som gjorts av kemister och specialister på ammoniumnitrat, som hävdar att det saknas grund för teorin om att ämnets långsamma sönderdelning gav upphov till explosionen. Ammoniumnitrat är ett stabilt ämne, och forskarna framhåller att ett sådant ämne inte kan explodera om inte en kraftig värmekälla tillförs. Detta framgår också av tidigare svåra olyckor, som i Silesien 1921, i Texas 1947, i Brest i Frankrike 1947. Dessutom ifrågasätter personalrepresentanterna från AZF med bestämdhet att fabriken beskrivs som en "skrotfabrik".
Vilken än orsaken är vore det klokt att göra en inventering av de farligaste industrianläggningarna och placera dem långt bort från bostäder. Däremot är det förstås otänkbart att i lag förbjuda etablering av kemiska riskindustrier. Dessa skulle då tvingas att etablera sig utomlands med de ekonomiska och moraliska konsekvenser man kan föreställa sig. Vi måste säkerligen skärpa den europeiska lagstiftningen som är från 1982 och 1996, och som inte är retroaktiv, öka kontrollavdelningarnas och kontrollförvaltningarnas vaksamhet på Sevesoklassade industrianläggningar, eller kontrollera tillträdet till farliga anläggningar. Vilken strategi som bör användas kommer att vara avhängigt vad som framkommer under utredningen och vi hoppas att utredningsresultaten inte kommer att innehålla några tveksamheter.

Gutiérrez-Cortines
Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka och med mina kolleger dela sorgen med de familjer som drabbats av den tragedi som hänt. Jag sällar mig också till de synpunkter några kolleger som talat före mig tagit upp.
Men jag skulle vilja insistera på en fråga. Jag anser att det system som bygger på förbud, Sevesosystemet, inte är tillräckligt. De tragedier som händer på senaste tiden visar att vi drabbas av fenomen som bara med ett helhetsperspektiv kan, om inte elimineras, så åtminstone minskas. Frågan i dag handlar om den fysiska planeringen. Europa har ett gammalt och förlegat system i vilket alla samhällen ville ha sina industrier och det verkade som om livskvaliteten var beroende av att allt skulle ligga tillsammans, dvs. ett samhälle som hade många affärer, många industrier och allt annat inom ett överblickbart område.
Skalan, risken och storleken på våra företag i dag visar dock de stora nackdelar som detta medför. Vi kan inte fortsätta att tillåta att den fysiska planeringen till hundra procent skall vara subsidiär. Vi måste vara kapabla att välja ut grundläggande delar för att skapa ett europeiskt område för säkerhet, på samma sätt som man gör med andra frågor, t.ex. livsmedelssäkerheten. Vi måste erkänna behovet av ett europeiskt område för säkerhet inom fysisk planering. Och att länderna godtar det. På samma sätt som man i alla översiktsplaner godkänner de skyddade naturområdena måste de också acceptera åtgärder av detta slag.
Jag beklagar därför att man i den version vi fått från rådet om det sjätte miljöhandlingsprogrammet, som vi lade ändringsförslag till om den urbana miljön och bebodda områden, har plockat bort vissa aspekter som vår grupp anser är viktiga.
Vi anser att det är brådskande att fastställa strategier för miljön, sätta i gång riskstudier, även i industriområden, skapa specifika industriområden som är belägna långt ifrån städer, straffa de byggmästare eller kommuner som tillåter allt i byggnationen, och naturligtvis fastställa riskindikatorer som innefattas i ett europeiskt politikområde.

Savary
Herr talman, kära kolleger! Jag vill först att vi via våra här närvarande kolleger från Toulouse, i första hand sammanträdets talman, uttrycker vår medkänsla och solidaritet med alla offer för denna tragedi i Toulouse. Jag vill också i likhet med andra kolleger särskilt hylla den fantastiska räddningsorganisation med både yrkesfolk och frivilliga som har arbetat i Toulouse, och jag vill särskilt hylla Toulouseborna för den stora värdighet man har visat under dessa ytterst svåra omständigheter.
Vad som har inträffat därnere går inte att föreställa sig. Olyckstalen är fruktansvärda, men ändå små med tanke på vad de skulle ha kunnat vara om man beaktar explosionens fruktansvärda kraft och den mycket omfattande materiella förödelse som explosionen orsakade inom en mycket vidsträckt radie. Eftersom nollrisken inte existerar anser jag i likhet med Gérard Onesta att vi i dag, i synnerhet inom industrin, måste ta konsekvenserna och ändra doktrin, det vill säga införa försiktighetsprincipen i lokaliseringspolitiken. Det innebär att man flyttar riskföretag i alla fall där så är möjligt - och det kommer det tyvärr endast att vara i mycket begränsade fall. Samtidigt måste man se till att bevara sysselsättningen, och jag tror att andra talare också har betonat detta. Det vore synnerligen orättvist om riskerna för de arbetstagare som är verksamma på industrisidan dubblerades, och den sociala risken (det vill säga risken att förlora jobbet) lades till den industriella risken. Men det gäller också och kanske framför allt att kontrollera urbaniseringen, för vi får inte sticka under stol med att bostadsområdena i många fall har ätit sig in i industriområdena. Nära anläggningen i Toulouse fanns ett stort köpcenter. I min kommun ligger en fabrik av samma slag som den i Toulouse, och där utfärdas fortfarande byggnadslov för kollektiva bostäder mindre än 800 meter från anläggningen. Fru kommissionär! Jag tror framför allt att förslaget till ändring av Seveso II-direktivet måste beakta dessa urbaniseringsproblem, främst genom att ansvaret utvidgas till att inte enbart omfatta företagen, utan även de valda myndigheter som utfärdar byggnadslov.
Slutligen, vill jag även ge uttryck åt den känsla av vanmakt som jag i egenskap av Europaparlamentariker känner varje gång vi beklagligtvis konfronteras med svårigheter av detta slag. Jag har intrycket att Europeiska unionen inte är riktigt klar över sin roll i katastrofer av denna omfattning. Jag tror att vi varje gång vi i parlamentet lovar att närma oss våra medborgare, inte får glömma att vi inte ställer upp när de går igenom förtvivlade stunder och akuta svårigheter. Jag ställde frågan till kommissionär Barnier efter stormarna 1999, och det är en fråga som pockar på svar. Jag vet att budgetposten har slopats, men låt oss åtminstone - eftersom den har slopats - tänka den tanke som De Veyrac kallade utopi, nämligen en Europakår för civilskydd. Det som görs på det militära området, det vill säga en snabbinsatsstyrka, skulle helt klart kunna finnas även på civilskyddsområdet.

Rod
I åratal har vi förebyggt olycksrisker, i åratal har vi befarat katastrofer, i åratal har vi demonstrerat mot att dessa fabriker skall etableras i tätbebyggda områden i Toulouse. Och när det så exploderar, är det den brutala smällen som skakar oss på två mils avstånd, motsägande information, giftmolnet, en prefekt som begär att få stänga in sig hemma, samtidigt som alla fönsterrutor har briserat, reflexen att åka och hämta sina barn i skolan, ångesten när man möter bilar som kör i fel körriktning med krossade vindrutor, nedblodade bilförare med skyddsmask, glädjen över att återse sina flickor som skräckslagna gömt sig i det enda klassrum där fönsterrutorna inte exploderade, och deras lättnad över att se oss. Att sedan åka hem, utan möjlighet att ringa, avskurna från kontakter och slutligen få höra om chockade, sårade och inlagda vänner.
Sedan, efter ångesten, efter rädslan och efter smärtan kommer vreden. På gatorna i Toulouse i tisdags var vi över 5 000 och i lördags över 30 000 som ropade "aldrig mer detta".
Katastrofen i Toulouse är i själva verket oerhört avslöjande. För det första avslöjas den lokala demokratins begränsningar, och framför allt lokaliseringspolitikens begränsningar. Kommunfullmäktige i de olika kommunerna har inte använt sig av sin generalplan för att avlägsna bostadsområden och affärsverksamhet ur riskzonen. Ingen säkerhetsplan har upprättats. Inget samråd har skett med lokala organisationer eller med invånarna, trots hoten. De folkvalda är likaså ansvariga.
Men det är även avslöjande för den politik som bedrivs av industriidkarna, som av vinstintresse utsätter både anställda och boende i närmiljön för risker.
Slutligen avslöjas bristerna i Sevesodirektivet och i den politik som förs av Europeiska unionen. Denna katastrof visar nämligen på riskhanteringspolitikens tillkortakommanden. En omarbetning av europeisk lagstiftning är nödvändig. Vi kan inte längre tolerera att så stora risker skall finnas. Det krävs en politik för riskavlägsnande. Den europeiska lagstiftningen måste absolut utvecklas. Industriidkarnas ansvar vid olyckor måste definieras tydligare och skärpas. Medlemsstaterna måste införliva Europeiska unionens direktiv, men även respektera befintliga direktiv på miljöskyddsområdet. Även de politiska beslutsfattarna måste göras ansvariga. Kontrollerna måste skärpas och kontrollanterna utbildas på europeisk nivå och även de göras ansvariga. Kemiska bomber, men även atombomber, är placerade i närheten av de största europeiska städerna, utan att riskerna har analyserats.
Jag vill inte vara någon Kassandra, men jag önskar inte någon att uppleva vad vi upplevde i Toulouse denna fredag den 21 september.

Laguiller
Mina tankar går till offren för explosionen och de människor som dog när de arbetade i AZF-fabriken i Toulouse och som därmed sällar sig till alla människor som varje dag dör i en arbetsolycka, för att deras företag har prioriterat ekonomisk vinning framför säkerhet. Mina tankar går även till alla som dog ute på gatan eller i sitt hem, för att staten och kommunen inte har velat driva igenom de åtgärder som krävs för att inte fabriken skall utgöra en veritabel bomb och ett hot för alla som arbetar i den, lika väl som för boende i grannskapet.
Oavsett vad som ursprungligen förorsakade explosionen är det oacceptabelt att den kunde förvandlas till katastrof, och allt detta bara för att försiktighetsmått inte vidtogs. För att minska kostnaderna minskade man utgifterna för underhåll och lagerhållning, man tog bort tjänster, utan hänsyn till säkerheten, och man lade ut arbete på underleverantörer som anställde tillfällig personal med lägre utbildning.
Storföretaget TotalFinaElf, som redan bör skulden för Erikas förlisning, bär hela ansvaret. Att låta vinstintressen gå före säkerhetskrav är ett brott, det är mord, och myndigheterna som har låtit det ske är medbrottslingar. TotalFinaElf gjorde förra året den största vinst som ett franskt företag någonsin har noterat, och är nu så cyniska att de kastar 20 miljoner franc till offren för skador som lågt räknat värderas till 8 miljarder. För att inte tala om lidandet hos offrens familjer, som inte går att värdera i pengar. De sammantagna materiella skadorna bör bekostas av storföretaget Elf, och framför allt får detta aldrig mer ske, varken i Toulouse eller någon annanstans, i Frankrike eller Europa, något som kräver en järnhård kontroll av denna typ av företag, som arbetstagarna skall delta i och övervaka.

Isler Béguin
Herr talman! Erika, stormar, Toulouse, jag hoppas att jag inte skall behöva lägga till Carling, en kemisk plattform som fågelvägen ligger fem mil härifrån, nära mitt hem i Lorraine. Fru kommissionär! Krävs det ännu fler dödsbringande signaler, innan man går med på att ställa sig frågan om vårt samhälles framtid, ett samhälle på drift, likt ett krängande fartyg som styrs av en trasig autopilot? Kommer vi länge till att som om det var ödesbestämt acceptera att människor får fortsätta leva under risker som i Toulouse, och på andra platser? Informerades befolkningen om de risker den utsattes för? Svaret förefaller vara nej. Däremot hade de grupper som kände till risken, med miljöaktivister i främsta ledet, i många år krävt drastiska åtgärder, att fabrikerna skulle göras säkrare och givetvis att de mest utsatta av dem skulle stängas.
Tyvärr inträffade det värsta i Toulouse. Självklart kommer ingen kemisk fabrik och inget kärnkraftverk i fortsättningen att vara trygg - framför allt efter den 11 september och den avskyvärda terrorattacken i Förenta staterna - eftersom det fruktansvärda är möjligt. Detta får inte under några omständigheter hindra våra länder, med Europeiska unionen i täten, från att gå i bräschen för åtgärder som måste vidtas för att tillförsäkra människor största möjliga säkerhet på arbetsplatsen liksom i vardagslivet. Seveso I-direktivet utgjorde ett stort steg framåt. Seveso II innebär en förbättring, men måste fortfarande visa vad det går för, eftersom det inte har tillämpats på allvar. Utredningen kommer att visa oss om bestämmelserna tillämpades i Toulouse, men det finns skäl att tvivla. De ansvariga menar ju att en sådan katastrof är osannolik. Vad Europa i dag behöver är något mer än ett Seveso III-direktiv.
Men först av allt hoppas jag att vi inte faller till föga för den retorik som försöker intala oss att det är möjligt att i ett trollslag flytta dessa riskfabriker någon annanstans, till en säker och mer avlägsen plats. Ingen utlokalisering av högriskfabriker får ske till utvecklingsländer, och det vore lika illusoriskt att tänka sig att dessa fabriker flyttas ut på landsbygden.
För det andra måste särskilda industriområden avgränsas, samtidigt som stora summor och gemenskapsanslag har pumpats in för att återställa nedlagda industritomter - låt oss komma ihåg det, fru kommissionär - och i vissa fall omvandla dem till rekreationsområden. Det hade varit lämpligt att använda dessa platser för att anlägga fabriker med striktare normer.
För det tredje är det mer än brådskande att kommissionen så snart som möjligt lägger fram sitt förslag till direktiv om miljöansvar. Det är den enda lösningen för att tvinga försumliga eller rentav motsträviga industriidkare att tillämpa bindande normer.
Till sist måste vi ställa frågan om vilket samhälle vi vill bygga. Vi kommer sålunda att tillåta produktion av kemiska molekyler när vi inte säkert vet vilken effekt de får på hälsan eller vilka risker de kan medföra, vid transport och tillverkning.
Det är vår samhällsmodell som måste lägga om kursen för att garantera kommande generationer en framtid som inte går i ödestänkandets och farornas tecken.

Krivine
Herr talman! Koncernen TotalFinaElf hade redan gjort sig skyldig till miljöbrott genom oljefartyget Erikas förlisning, och återfaller nu på ett tragiskt sätt genom explosionen i AZF-fabriken i Toulouse. Resultatet är 29 döda, över 2 500 skadade och en hel befolkning i sorg. Som mina kolleger solidariserar jag mig helt med Toulousebornas lidande, i synnerhet det som har drabbat offrens familjer. Men det är vår plikt att se till att allt görs för att definiera ansvarsfrågan. Det största ansvaret faller på TotalFinaElf, som uppges ha omvandlat de lagrade gödningsmedlen till en kemisk bomb genom att spara in på produktionskostnader, på kontroll och säkerhet. Det är TotalFinaElf som skall betala och ersätta offren, och betala ut full lön till dessa anställda samtidigt som TotalFina har mage att avisera ett stöd till befolkningen som sammanlagt uppgår till en enda lön, en årslön för en styrelseordförande och VD. Därefter faller ansvaret på de statliga myndigheterna och på den kommunala förvaltningen, som låtit ett kemiskt centrum ligga kvar mitt i arbetarkvarteren, på grund av den kommunala företagsskatten. Regeringen dröjde för sin del till 1999 innan man började tillämpa Seveso II-direktivet, som antogs 1996, ett direktiv som uppenbarligen är otillräckligt. Lagstiftningen måste skärpas och tillämpningen kontrolleras av oberoende kontrollanter inom ramen för ett offentligt organ.
Människors och miljöns säkerhet är en alldeles för allvarlig sak för att överlåtas åt aktieägare och spekulanter. Det är befolkningen, löntagare, fackföreningar och organisationer som via en offentlig och demokratisk debatt skall avgöra vilken produktion som är socialt nyttig eller bedöms som alltför farlig. Ett sådant val kan inte överlåtas till dem som har visat sig oförmögna att garantera människors säkerhet. Det faller under den offentliga förvaltningens ansvarsområde och skall kontrolleras av befolkning och löntagare. Låt oss aldrig mer tillåta profitens lag att förorena och mörda. Nej, aldrig mer detta!

Wallström
. (EN) Herr talman! För det första måste jag påminna er om att vi ännu inte vet de exakta orsakerna till och förloppet av händelserna. Det beräknas kunna dröja ett år innan vi känner till alla detaljer rörande orsakerna till denna olycka. Det är viktigt att komma ihåg att vi först av allt måste se exakt vad som hände och vad som orsakade denna hemska olycka i Toulouse. För det andra skulle jag vilja tala om det ansvar som, först och främst, ligger hos driftsledningen på farliga anläggningar. Lagstiftning kan inte lösa alla dessa problem. Ansvaret måste här klargöras - och det ligger hos driftsledningen på denna anläggning.
Ett av de grundläggande problemen är den så kallade stadsutbredningen - problemet med fysisk planering. Den här anläggningen grundades på 1920-talet. Som ni vet berör Seveso II-direktivet nya anläggningar, samt regler om att informera allmänheten, etc. Ni vet också att detta är ett mycket känsligt ämne för medlemsländerna och tills nyligen har ansvaret för fysisk planering vilat på nationell, regional och lokal nivå. Detta är alltså ett mycket känsligt ämne och vi har ännu inte tillåtelse att fatta beslut i alla relevanta avseenden.
Så vad kan och måste vi göra i en situation som denna? Vi måste säkerställa att vår lagstiftning är uppdaterad och försöka skapa åtgärder för och förutsäga de förbättringar som är nödvändiga för vår lagstiftning för att förhindra att liknande olyckor inträffar igen, även om vi är medvetna om att vi aldrig kommer att kunna förhindra alla olyckor. Tyvärr kommer vi troligen att uppleva olyckor igen, men vi måste göra allt vi kan. Det är därför som vi, när vi har fastställt orsakerna till den här olyckan, kommer att ge oss in i en öppen och genomblickbar process med rådfrågning och diskussioner med medlemsländerna och med alla inblandade intressenter för att se vad vi kan göra för att förbättra våra nuvarande direktiv och göra dem effektivare i försöken att förhindra den här typen av olycka. Vi bör också gå framåt med det som redan är framlagt - det förändrade Seveso II-direktivet - på grund av tidigare olyckor, men vi bör absolut engagera oss i uppföljningen av den här olyckan för att säkerställa att vi har gjort allt med vår befintliga lagstiftning för att förhindra att det händer igen i framtiden. Savarys idé att tillämpa den förebyggande principen vid fysisk planering är en utmärkt utgångspunkt och vi kommer definitivt att följa upp det specifika förslaget.
Jag skulle också vilja informera er om vad som händer när en sådan här olycka inträffar i ett av medlemsländerna. Som ni vet har vi en civilskyddsenhet som aktiveras omedelbart för att ge medlemslandet i fråga hjälp och bistånd från nätverket med olika experter i alla medlemsländer. Frankrike bad inte om någon sådan hjälp från vår civilskyddsenhet. Vi har försökt att stödja vår civilskyddsverksamhet för att få till stånd, till exempel, gemensamma övningar och ett mycket effektivare nätverk med experter av alla slag. Till exempel var jag i Bretagne efter oljeutsläppet från Erika, då Frankrike behövde hjälp med fågeltvättning. Samarbete i ett så specifikt område i Europa för att etablera en dylik enhet, som kan aktiveras omedelbart, är möjligt. I en olycka som denna erbjöds Frankrike all möjlig expertis från andra medlemsländer.
Om vi tillämpar en förstärkt civilskyddsenhet på bästa möjliga sätt kan den spela den så kallade "gröna hjälmen-rollen" som en styrka som kan sättas in omedelbart för att hjälpa och agera när olyckor som denna inträffar.
Så vi vill absolut följa upp detta på ett försiktigt och samordnat sätt, i samarbete med medlemsländerna, för att se vad mer som krävs i förebyggande syfte. Som ni alla har sagt finns våra tankar hos offren, räddningsarbetarna, anhöriga och folket i Toulouseområdet. Vi kommer att fortsätta att erbjuda vår hjälp och assistans.

Talmannen
Ett stort tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.

Bedömning och hantering av omgivningsbuller
Talmannen
Nästa punkt på dagordningen är andrabehandlingsrekommendation (A5-0296/2001) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om bedömning och hantering av omgivningsbuller (6660/1/2001 - C5-0245/2001 - 2000/0194(COD)) (föredragande: de Roo).

De Roo
. (NL) Herr talman, kommissionär, kolleger! Våra medborgare besväras allt mer av buller. För tio år sedan uppskattade Europeiska kommissionen att en fjärdedel av våra medborgare besväras av buller. I dag fastslår Europeiska miljöbyrån att trettio procent av alla européer besväras av buller. En ökning med tjugo procent på tio år. I mitt land, Nederländerna, besväras hela fyrtiotre procent av befolkningen av buller. Mer än tio miljoner medborgare i Europa lider av sömnproblem. Alla medborgare i Europa har rätt till samma skydd mot hälsofarligt buller.
Tyvärr är våra miljöministrar av en annan uppfattning. Tyvärr har rådet inte anslutit sig till det förslag om fyra följddirektiv som en stor majoritet av Europaparlamentet enades om vid första behandlingen. Följddirektiv om motorvägar, lufttrafik, järnvägar och industrier.
Av den anledningen föreslår utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor återigen fyra följddirektiv. För Europaparlamentets del handlar det om att gå gemensamt till väga! Att minska flygplansbuller i Europa och att bruka samma bullerstandard runt livligt trafikerade flygplatser för att skydda våra medborgare. Att minska bullret från nyttofordon i Europa och att bruka samma bullerstandard längs livligt trafikerade vägar. Att reducera bullret från tåg i Europa och bruka samma bullerstandard längs livligt trafikerade järnvägar. Att reducera bullret från industrin och se till att detta buller endast tränger ut i begränsad omfattning.
Rådet delar den nederländska miljöministern Jan Pronks uppfattning, nämligen den att buller endast är ett lokalt problem. Våra miljöministrar utelämnar medborgarna åt bullret i allt högre grad. Vad beträffar bullret från vägtrafik, flygtrafik och järnvägstrafik har miljöministrarna endast föreslagit en kraftlös förklaring men ingen bindande lagstiftning.
Nu finns endast ett par europeiska bullerstandarder, exempelvis för hushållsapparater, gräsklippare och höghastighetsjärnvägar. Europeiska bullerstandarder för flygplan är högst nödvändiga. Världsorganisationen ICAO föreslår endast en blygsam bullerreduktion för nya flygplan. Tekniskt sett är långt mer möjligt och Europa måste se till att det blir en skyldighet. Europeiska standarder för nyttofordon är obefintliga eller alldeles för verkningslösa. Däckdirektivet är ett bra exempel på det. Visserligen finns det tysta däck på den europeiska marknaden men användningen av dem är fortfarande inte obligatorisk. Med viskande asfalt går det att uppnå en enorm reduktion av bullret på tio till trettio procent. De här tekniska möjligheterna måste utnyttjas i den europeiska politiken. Vid sidan om europeiska standarder för höghastighetståg behövs också standarder för vanliga passagerartåg och godståg.
Rådet har instämt med harmoniseringen av mätningen och beräkningen av buller. För närvarande finns det femtioen olika metoder för det i Europa. Med ett och samma direktiv reduceras metoderna till två: Lden och Lnight. Tyvärr har rådet begått ett par dumheter i det här sammanhanget. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor föreslår att man rättar till dem. Även majoriteten av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har begått ett par smärre dumheter.
Därför lägger gruppen De gröna tillsammans med den socialistiska gruppen fram fyra extra ändringsförslag. Även något mindre höga ljudnivåer måste mätas. Europeiska kommissionen lär ska dela den åsikten och jag skulle vilja uppmana kommissionären att offentligt bekräfta detta. I den gemensamma ståndpunkten står det att målsättningen med handlingsplanen är att dämpa bullret. På vanlig nederländska betyder det bullerskärmar och dubbla glas. Men det räcker inte. Handlingsplanen måste också syfta till att reducera bullret.
Majoriteten av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor instämmer med rådets inställning att en medlemsstat måste få möjligheten att på egen hand avgöra bullermåttet Lden . Det innebär att mätningarna inte längre är harmoniserade utan att det extra skyddet på natten kan begränsas med en faktor tio, nämligen från klockan åtta till klockan sex. Det är att ge efter för påtryckningsgrupper och har ingenting med kulturella skillnader mellan våra folk att göra. Just denna åtta timmar långa sömnperiod är av stor vikt för alla. Därför har vi även här lagt fram ett gemensamt ändringsförlag.
Jag uppmanar alla mina kolleger att än en gång tänka över den här saken noga och att inte låta sig påverkas av olika påtryckningsgrupper utan att sätta skyddet av våra medborgares hälsa i första rummet.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Omgivningsbuller är ett mycket gammalt miljöproblem som länge inte togs på allvar. Men det är inte desto mindre ett problem som många europeiska medborgare har att göra med dagligen. Den ekonomiska skadan är dessutom enorm: tiotals miljarder euro per år. Således välkomnar jag det förslagna direktivet och inte minst föredragandens förslag om att göra det till ett ramdirektiv.
Direktivet har debatterats utförligt här i kammaren och den senaste tiden har jag tyvärr blivit tvungen att fråga mig om alla som deltar i debatten verkligen har läst förslaget ordentligt. För, och jag upprepar det än en gång, det handlar ju inte om att slå fast samma bullerstandarder för hela Europa. Europa, och det är sant, uppvisar stora kulturella olikheter, vilket för med sig att det som uppfattas som störande i ett land inte uppfattas som störande i ett annat. Jag vill inte rucka på dessa olikheterna, för det är inte det som det handlar om i dag.
Vad handlar det om då? Det handlar om att mäta buller. Bullermätningen borde äga rum på samma vis i hela Europa. För den sakens skull måste ett enhetligt sätt att mäta buller fastslås och i enlighet med det sättet kan man sedan göra en kartläggning. Sedan måste befolkningen informeras om vad som bör betraktas som besvärande buller. På grundval av den informationen, som har mätts på samma sätt i hela Europa, kan man då utveckla handlingsplaner på lokal nivå. Jag upprepar alltså, herr talman, och då citerar jag vad Europeiska kommissionen säger i sin motivering, det är inte meningen att fastställa gränsvärden som skall gälla för hela Europeiska unionen.
Emellertid måste vissa situationer, som exempelvis den i min egen närmiljö, förekommas. För det kan väl ändå inte vara så att en flygplats inte får byggas ut i den ena delen av Europa, i det här fallet min region Maastricht, samtidigt som man trettio kilometer därifrån, i Belgien, kan ta en ny flygplats i bruk eftersom bestämmelserna inte är lika hårda där. Det här är verkligen något som berör befolkningen. Jag anser att den här typen av "shopping" stör marknaden och det bör inte längre vara möjligt för de europeiska flygbolagen.
Harmoniseringen av mätmetoderna sker i enlighet med en formel som tar hänsyn till, och det måste jag förklara för kollegerna en gång till, skillnaderna mellan "dag" och "natt", med befolkningstätheten, men också med kulturella skillnader, vilket innebär att man i Spanien eller Portugal kan fastslå andra "dag" och "natt"tider. Söderut bekymrar man sig för att livsrytmen skulle störas. Det finns det emellertid ingen risk för.
På en punkt skulle jag också vilja ge uttryck för min personliga åsikt. I övrigt har jag talat för gruppens räkning. Omfattande diskussioner har förts om huruvida direktivet även skall komma att gälla militära flygplatser. Trots att den punkten nu har försvunnit ur direktivet, så har föredraganden ändå tagit upp den igen. Det jag vill ha sagt - och jag kan inte uttrycka det på annat vis - är att jag anser att även militära flygplatser måste mätas. I synnerhet i dessa tider anser alla att de militära flygplatserna måste få fritt spelrum. Jag instämmer med det, men det innebär inte att de inte borde mätas. Det har ingenting att göra med att genomföra begränsningar.
De flesta förslagen är återupptaganden av det ursprungliga förslaget från kommissionen. Jag tror inte att den saken kommer att vara ett alltför stort problem på den punkten.

Scheele
Herr talman, kära kolleger! Liksom vid den första behandlingen och liksom i diskussionerna och omröstningarna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor stöder min grupp föredraganden i hans linje. De mest omstridda punkterna, nämligen de om omgivningsbuller vid flygplatser och även militärflygplatserna, klarades ju av vid denna behandling. Den gemensamma ståndpunkten ligger efter jämfört med de mer konkreta formuleringarna i kommissionens förslag, men långt efter de krav som parlamentet ställer på den europeiska politiken för bullerbekämpning. Till exempel har man i den gemensamma ståndpunkten strukit alla bestämda datum, som anger från och med när bullerkartor måste vara utarbetade och godkända. Samma gäller för handlingsplaner. Min grupp betraktar det därför som mycket viktigt att anta och godkänna alla ändringsförslag som åter ställer upp dessa konkreta datum.
En annan punkt är informationen. Ändringsförslag 22 säger, att medlemsstaterna måste sörja för att bullerkartorna och handlingsplanerna måste offentliggöras på Internet senast två månader efter godkännande. Det är mycket viktigt för oss. Jag tror att vi kan hålla allmängiltiga debatter om hur vi för Europa närmare medborgarna, om vi i samband med mycket konkreta politiska förslag inte ryggar tillbaka för att även omsätta informationspolitiken i handling.
Nyckelfrågan är enligt min mening - det sade också de två föregående talarna - om vi lyckas kräva följddirektiv. Jag tycker visst att det är ett framsteg att det finns harmoniserade bullermätningsmetoder och gemensamma bullerindex. Detta kan emellertid bara vara början. Vad skulle vi säga till människorna om vi visserligen pekar på problemet men inte vidtar några konkreta åtgärder för att också lösa detta problem? Jag tror att en tidsbegränsning här är nödvändig. Vi kan inte vänta i evighet tills nästa steg tas på detta område. Därför har min grupp tillsammans med de gröna undertecknat ett förslag att inom tre år framlägga dessa följddirektiv.

Davies
Herr talman! Det må så vara att våra städer för 100 år sedan genljöd av bullret av järnhjul och järnskodda hovar som studsade fram över kullerstenar. Jag skulle tro att det var ett jäkla oväsen. Icke desto mindre är intrycket att vårt samhälle har blivit bullrigare med mer maskiner, hi-fi-anläggningar och stereoapparater, flygplan, tåg och, framför allt, motorvägar. Jag är helt och hållet för att minska bullret och göra livet mer behagligt, fridfullt och lugnt.
Jag stöder kommissionens förslag för gemensamma mätningar så att vi alla vet vad vi ser och vad vi hör över Europeiska unionen. Jag stöder tanken med kartläggning av buller och jag stöder lagstiftning enligt reglerna för den inre marknaden för att införa gränser för buller från ny utrustning som introduceras och säljs över hela Europeiska unionen. Men jag är emot att unionen söker bullergränser för installationer i något individuellt medlemsland. Jag gör så, som jag har argumenterat i kommittén, på grund av subsidiaritet, i tron att besluten bör tas på den lägsta praktiska nivån.
I nästan varje fall i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor behandlar vi frågor som egentligen borde behandlas på EU-nivå eftersom de rör frågor som påverkar mer än ett medlemsland - gränsöverskridande frågor. Men i dag kom jag till parlamentet, jag öppnade fönstret i mitt kontor i tornet och jag kunde inte höra flygplatsen i Strasbourg, jag kunde inte ens höra järnvägen. Allt jag kunde höra var någon som skrek nere på gården. Jag ser inte flygplatsbuller som en gränsöverskridande fråga och jag är glad att kommittén avslog några av ändringsförslagen som lagts fram. Jag kommer att uppmana min grupp att avslå ändringsförslag 34 därför att det fortfarande antyder att bullergränser bör införas.
De Roo kommenterade i ändringsförslag 36 att gränsvärdet på åttatimmars sömn är viktig för alla. Det må så vara. Det kan också vara så att en kopp choklad och en godnattsaga är viktig för alla, men detta är inte något som skall skötas på EU-nivå. Vi bör inte fastställa standarder för dessa saker. Det som är så fascinerande med denna debatt, som den var i kommittén och här och nu, är att av bästa möjliga anledningar - förbättrad hälsa och miljö - har åtgärder föreslagits för oss som företräder någon sorts krypande centralisering som, i slutändan, och för alltför många av våra väljare, får Europeiska unionen att verka diktatorisk och som om den lägger sig i allt för mycket. Vi skulle kunna ta detta tillfälle i akt, och faktiskt varje tillfälle, att omsätta vår tro i praktiken att vi, där det är möjligt, strikt tillämpar principerna för subsidiaritet och säkerställer att vi, när vi tar beslut om miljön på EU-nivå, gör det för att de kommer att göra en verklig skillnad för individerna och det inte kan göras av individuella medlemsländer.

Blokland
Herr talman! En europeisk politik för att åtgärda miljöproblem är berättigad med tanke på att luft- och vattenföroreningar inte begränsar sig till våra länders gränser. Detta är lyckligtvis inte fallet vad beträffar buller. Jag är glad över att jag i Amsterdam inte besväras av det buller som produceras i Milano eller Aten. Buller är med andra ord ett lokalt eller regionalt problem.
Den inre marknaden berättigar till en miljöpolitik på europeisk nivå vilket befrämjar rättvis konkurrens. Detta innebär alltså att europeiska krav kan ställas på produkters och processers säkerhet och miljövänlighet. Tydliga exempel i fråga om produkter är emissionskraven för bilar, lastbilar och maskiner. Exempel i fråga om processer är avfallsförbränning och energiproduktion.
I samband med sund konkurrens kan europeiska bullerstandarder även fastställas för produkter, som exempelvis nyttofordon, motorcyklar, maskiner, tåg och flygplan. För processer är det här inte aktuellt med tanke på att det inte är fråga om gränsöverskridande effekter. Med andra ord: jag är för europeiska standarder för tysta däck, men jag är emot att kullerstenarna måste rivas upp från Bryssels gator till följd av en europeisk bullerpolitik.
Redan nu går rådet mycket långt med direktivet om buller. Parlamentets ändringsförslag går ännu längre och de flesta kan jag därför inte stödja. Inte heller ser jag nyttan med en europeisk bullerkarta. Medlemsstaterna kan själva kartlägga bullret om de vill det. Även om vi hade en sådan karta så skulle jag inte vilja ha någon europeisk politik i fråga om omgivningsbuller.
Flygplansbullret är ett problem för sig. Förra veckan besökte jag ICAO-konferensen i Montreal för Europaparlamentets räkning. Tyvärr visade det sig att det utanför Europa knappast fanns något stöd för strängare bullerstandarder för flygplan. Även strängare standarder för flygplatser är något som är omstritt. Ändå är jag fortfarande av den åsikten att flygplatsledningarna måste kunna föra en egen kraftfull politik genom att vägra dem som orsakar alltför mycket buller. Flygplansbuller är framför allt ett problem för människor som bor i närheten av en flygplats. I princip borde det här problemet således lösas lokalt, det vill säga av behöriga flygplatsmyndigheter. Det här arbetar man redan med på olika flygplatser genom att utfärda flygförbud för de allra bullrigaste flygplanen eller för vissa nattflygningar. Nackdelen i det här sammanhanget är att problemet kan förflyttas. På samma gång kan flygplatser i gränsområden orsaka extra problem. Det sistnämnda måste de berörda medlemsstaterna lösa sinsemellan. Här måste jag också påpeka att vi inte får överdriva problemet. Om jag vill flyga till Strasbourg så kör jag inte till Rom först, eftersom det till följd av konkurrensfördelar är billigare att flyga därifrån än från Amsterdam.
Vad flygplanen själva beträffar så är problemet tekniskt sett inte så stort. Med hjälp av modern teknik är det möjligt att producera flygplan som producerar sex gånger mindre buller än flygplan som byggdes för trettio år sedan. Med tanke på att flygplans livslängd är ungefär trettio år så låter de här tekniska förbättringarna emellertid vänta på sig länge. Frågan är om den här långa väntan är önskvärd. Jag tycker inte det. Om vi verkligen vill göra någonting åt flygplansbullret så måste de tekniska förbättringarna genomföras snabbare. De extra kostnaderna för detta tillkommer självfallet resenärerna. De måste till fullo inse de verkliga kostnaderna för att flyga.

Florenz
Herr talman! Bullerpolitik är en helt och hållet ny slags politik i ett industrialiserat samhälle som rör sig framåt med mycket teknik och med mycket buller. Frågan om bullerpolitik är en fråga för subsidiariteten, kan man besvara på olika sätt. Herr Davies eller herr Blokland, om jag kom från de länder som ni kommer från, då skulle jag helt visst också ha argument för subsidiariteten, men käre herr Blokland, jag känner endast till två flygplatser, som ligger i Nederländerna, och vilkas inflygningssträckor dock befinner sig över min valkrets. Allt detta är relativt och därför tror jag, att vi här måste tala med varandra om huruvida vi inte kan finna en korridor som utgångspunkt för grundkriterierna - och jag tror att vi då inom ramen för bullerkartorna inte alls ligger så långt ifrån varandra. Jag förordar i princip att vi skall ha jämförbara mätregler inom Europeiska unionen, och jag förordar också, att vi utifrån dessa mätresultat kommer fram till handlingsplaner, som naturligtvis utformas av medlemsländerna och som också måste genomföras och kontrolleras av medlemsländerna.
För mig är det en mycket intressant fråga, från och med när ett sådant regelverk egentligen skall gälla, och där har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor utan tvivel gått för långt. Om man läser texten från utskottet för miljö, får man lätt det intrycket, att varje markväg i framtiden måste ha en bullerkarta; det är säkerligen alldeles för obestämt och det som rådet föreslår är helt enkelt tråkigt. Om ni skulle göra en sådan bullerkarta först vid 6 miljoner bilar om året, då föreslår jag, att ni avstår från hela företaget. Alltså ett bra medelvärde vore enligt min uppfattning en bra lösning.
Vad beträffar mätning vid järnvägssträckor, hade det varit bra om vi hade fått en annan parameter för detta, ty buller från järnvägar uppfattas annorlunda än buller från motorvägar eller från flygplatser. Detta kom tyvärr bort i utskottet, vilket jag särskilt beklagar.
Jag skulle i motsats till min annars mycket uppskattade kollega Ria Oomen vilja säga, att jag rentav betraktar det som ett modigt konstaterande, att tro att vi miljöpolitiker i ett miljödirektiv kan bestämma om militärflygplan skall flyga nu eller inte. Vare sig man tar hänsyn till den nuvarande situationen eller inte, så har detta parlament inte någon rätt att diktera när den franska republiken eller de brittiska kollegerna skall genomföra sina övningsflygningar. Jag tror inte att militärflyget hör hemma i detta direktiv, och det kommer inte heller att komma med där; för övrigt tror jag, att denna debatt i princip var nödvändig. Jag skulle önska att vi kunde komma till förlikningskommittén med denna skrivelse, för då, herr de Roo, kommer vi bort från era något överdrivna krav till realistiska, som totalt sett för oss vidare.

Lange
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger, Karl-Heinz Florenz! Jag tror visst att vi i våra direktiv principiellt måste fundera på om vi vill göra undantag för många myndighetsinrättningar, ty naturligtvis är det likgiltigt för den enskilda medborgaren om bullret härstammar från ett civilflygplan eller från ett militärflygplan.
Därför handlar det ju inte heller om att diktera vilka militär-taktiska åtgärder som skall diskuteras utan endast om att inom ramen för ett bullerindex och en handlingsplan utforma flygningarna så, att den totala belastningen av buller för den enskilde inte överstiger ett försvarbart mått. Jag tror, att vi bör styra våra gemensamma ansträngningar i riktning mot att fastställa vad som är godtagbart för människor och vad som inte är det, och från detta dra slutsatser om vilka åtgärder som skall vidtas. Därtill krävs fortfarande en del forskningsarbete. Det har till exempel ännu inte alls blivit klarlagt, om en genomsnittlig belastning är speciellt farlig för individen, eller om enstaka, mycket höga belastningar är det. Därför behöver vi ytterligare kunskap om orsaker, följder och samband. Därav också vårt krav att inte genast säga, att vi nu har ramdirektivet och till detta knyter särskilda bullerindex med särskilda gränsvärden, utan vi säger, att vi först vill ha registret och sedan om tre år kan anta lämpliga följddirektiv med kvalitetsnormer för bullerpolitiken.
För det andra - detta finner jag minst lika viktigt - bör man än en gång titta noga även på den enskilda bullerkällan för att fastställa hur man på europeisk nivå - kanske snabbare och effektivare än med handlingsplaner på ort och ställe - kan genomdriva en minskning av bullret från flygplan, från motorfordon - t.ex. från däcken. Vi behöver alltså en reducering av bullret vid själva bullerkällan.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman! Utan tvekan är omgivningsbuller en verklighet. Detta buller ökar dessutom i de flesta länder i Europeiska unionen, vilket är ett angrepp inte bara på örat utan på medborgarnas hela nervsystem, som många gånger inte bara förändrar karaktären, genom reaktioner som irritation och sömnsvårigheter utan också ger upphov till sjukdomar i hörselsystemet.
Jag kommer från ett land i söder och sanningen är den att jag vid många tillfällen tänkt: "den som ändå kunde få tyst på gräsklipparen jag har vid min sida! Den som ändå kunde göra så att trafiken som går på vägen lät mindre! Den som ändå kunde göra så att diskoteket på andra sidan kvarteret inte släppte ut musiken mot mitt håll eller mitt hus!" Och alla de gånger en medborgare som jag frågar sig varför det inte finns något eller någon som undviker dessa ljud. De flesta ljud borde vara reglerade antingen av kommunerna eller grannsamfälligheter eller myndigheterna i området. Alltså på en nivå som är mer lokal än nationell.
Som det redan sagts i många tidigare inlägg, är verkligen de gånger då de bullernivåer som majoriteten av medborgarna drabbas av bör behandlas på ett gränsöverskridande sätt så gott som obefintliga.
Det har talats om buller från flygplatser, och bullret från flygplatserna antas drabba 1,7 procent av befolkningen i ett land medan bullret från vägtrafiken påverkar i mycket högre grad. Att fokusera på bullret från flygplatser och inte angripa problem på lokal nivå, särskilt bullret från vägtrafiken, anser jag är en något absurd diskriminering till men för flygplatserna.
Jag skall dock inte gå närmare in på det. Jag skulle framför allt ännu en gång vilja klargöra den skillnad som finns i de olika länderna i Europeiska unionen när det gäller buller och uppfattningen om det. Medelhavsländerna är de som bullrar mest. Vi har ett klimat som gör det möjligt att vara utomhus så klockan åtta på kvällen är för oss en tidpunkt för socialt umgänge, att vara ute och att yrkesarbeta.
Vi kommer aldrig att kunna anta och godkänna ett direktiv som på ett sådant sätt diskriminerar vissa kulturer i förhållande till andra.

Corbey
Herr talman, kommissionär, kolleger! Först och främst vill jag berömma Alexander Roo för hans beslutsamhet i kampen mot buller. Buller är utomordentligt störande och kan utgöra en hälsofara. Hälsan hänger samman med miljön och det sätt på vilket vi belastar omgivningen. Detta ägnas med rätta stor uppmärksamhet i det sjätte handlingsprogrammet för miljön. Den uppmärksamheten måste leda till konkreta åtgärder.
Utgångspunkten är att reducera bullret till en nivå vid vilken folkhälsan inte är i farozonen. I det sammanhanget måste Världshälsoorganisationens riktlinjer och rekommendationer beaktas. Buller är lokalt och absolut inte gränsöverskridande. Lösningarna måste komma från lokala, regionala och nationella myndigheter. Vi får inte reglera för mycket härifrån. Överdriven regleringsiver från Bryssel är något som de flesta länder med rätta anser sig kunna leva utan, men i ett begränsat antal fall finns det fog för europeisk uppmärksamhet.
För det första när bullerkällan överskrider gränser, exempelvis i form av produkter. Redan nu finns det europeiska bullerbestämmelser, till exempel i fråga om bullerstandarder för gräsklippare. Det finns ett stort behov av bullerstandarder för vissa produkter, till exempel bilar, fritidsbåtar, lastbilar, tåg, flygplan och industriella maskiner.
Ytterligare en anledning till ett europeiskt ingripande är att skaffa fram pålitliga och jämförbara uppgifter. Europaparlamentet har redan tidigare pekat på bristen på uppgifter om olika bullerkällor, och en gemensam metod för att mäta och bedöma buller måste utarbetas. Och det är också kärnan i kommissionens förslag.
För det tredje måste allmänna principer formuleras, exempelvis att den som förorenar eller orsakar buller betalar. Den här typen av principer måste vi genomföra i vår lagstiftning. Medborgarna måste, och det anser jag egentligen vara den viktigaste punkten, ha tydliga rättigheter. I fråga om allvarliga klagomål om buller måste man ha rätt att få saken närmare undersökt och om nödvändigt måste åtgärder vidtas.

Grossetête
Herr talman! Vi är alla överens om att bullret stör medborgarnas dagliga liv. Men jag är ändå lite överraskad. Man kräver helt enkelt att Europa skall gottgöra de lokaliseringspolitiska misstag som begåtts i var och en av våra medlemsstater.
Varför vädja till Europa, med tanke på att varje medlemsstat får besluta vad den skall göra på sitt eget territorium?
Vi har redan vidtagit åtgärder i fråga om däck och flygplansmotorer. Vi kan göra det i fråga om vägbeläggning, vi har en stor uppgift framför oss. Men varför införa normer som i realiteten inte bara berör medlemsstaterna, utan även bör beakta territoriella skillnader och framför allt stimulera de lokala myndigheterna att vidta nödvändiga åtgärder, anpassade till deras lokala förhållanden, snarare än att besluta i deras ställe? Detta är subsidiaritetsprincipen, och jag månar särskilt om den inom detta område. Jag tror att det är de förtroendevaldas uppgift att besluta vad som måste göras i varje kommun, i varje tätort, varje departement och varje region. Det är de förtroendevaldas uppgift att besluta. Jag hör till denna grupp. Jag vet mycket väl vad det innebär att upprätta en strategisk bullerkarta.
Det talas om flygplatser. Det finns internationella flygplatser och nationella flygplatser, det finns enorma skillnader mellan flygplatserna. Bullrets påverkan är följaktligen olika. Så varför införa normer som inte kommer att vara giltiga för samtliga flygplatser? Man skall inte glömma att flygplatserna har en avgörande betydelse för de territorier som förfogar över sådana. Infrastrukturen på luftfartsområdet är en avgörande faktor för industrierna. De väljer ofta etableringsort beroende på kommunikationer och flygplatser. Är det värt att understryka att ett undantag absolut måste behållas för militärflygplatser? På den punkten håller jag med Florenz. De aktuella förhållandena visar tydligt hur viktig denna bestämmelse är.
Jag skall avslutningsvis påminna om att direktivet bär namnet "Bedömning och hantering av omgivningsbuller". Hanteringen skall alltså föregås av en bedömning. Hur kan man göra anspråk på att fastställa gränsvärden utan en exakt, tvärvetenskaplig studie grundad på gemensamt fastställda bedömningskriterier? Man måste alltså ha tillgång till exakta bullerkartor och därefter uppmana varje medlemsstat att upprätta effektiva handlingsplaner. Jag anser även att det är viktigt att knyta medborgarna till dessa åtgärder, men det kan endast ske genom en överenskommelse med varje territorium och varje lokalt ansvarig person.

Malliori
Herr talman, fru kommissionär! Det är ingen överdrift att säga att en betydande del av de europeiska medborgarna är tvingade att leva med sådana bullernivåer att det orsakar allvarliga konsekvenser för hälsan. Därför anser jag det vara mycket viktigt att kommissionen utvecklar en helhetsinriktad strategi för bullerbekämpning.
För närvarande befinner vi oss vid andra behandlingen och vi måste inrikta oss på de huvudsakliga frågorna såsom de definieras av föredraganden. För att fastställa bullerstandarder, vilket är en fråga som berör medlemsstaterna och industrin, bör unionen snarast utarbeta bestämda förslag om den allmänna inriktningen, det tekniska stödet för att organisera forskningen samt om utbytet av information och sättet för att medvetandegöra de olika parterna och genomföra och kontrollera de föreslagna åtgärderna.
Beträffande bullermått instämmer jag med rådets ställningstagande som tillåter att medlemsstaterna flyttar kvällsperioden upp till två timmar eftersom, herr talman, länderna i söder har andra klimatförhållanden än länderna i norr och därför anser jag denna reglering vara nödvändig.
Angående den föreslagna tidsplanen anser jag att kommissionens ursprungliga förslag är möjligt att genomföra och medlemsstaterna bör påbörja de administrativa förfarandena så snart som möjligt, så att det föreslagna direktivet kan träda i kraft.
Slutligen, skulle jag vilja tacka föredraganden för hans mycket innehållsrika arbete.

Moreira Da Silva
Herr talman, ärade ledamöter! Allt fler europeiska medborgare utsätts för buller, men trots detta har Europeiska unionen varit långsam i tillämpningen av en gemenskapspolitik för buller. Jag instämmer därför i de ambitiösa val som föredraganden, Alexander de Roo, har formulerat och jag gratulerar honom till det arbete han har utfört. Jag gav mitt stöd till hans betänkande i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, och jag stöder det på nytt.
Låt mig betona några aspekter. För det första anser jag att omvandlingen av detta direktiv till ett bindande ramdirektiv är riktig, vilket längre fram kan ge plats för specifika direktiv för buller från bilar, motorcyklar, tåg och flygplan.
För det andra är jag också för att man inför gemensamma bullergränser i de civila flygplatsernas omedelbara omgivning i Europeiska unionen. Inte bara för att buller från flygtrafiken nattetid är det som stör medborgarnas sömn allra mest, utan också därför att vi, genom att det saknas gemensamma bestämmelser i Europeiska unionen, har upplevt en kraftig snedvridning i konkurrensen mellan flygplatser och olika villkor för medborgarna i de olika medlemsstaterna.
För det tredje tycker jag att de ändringsförslag som genomförts i den gemensamma ståndpunkten om bullerindikatorer är positiva. Med dessa ändringsförslag kan medlemsstaterna förskjuta kvällsperioden upp till två timmar mellan dag och natt, vilket gör det möjligt att tillämpa bullerlagstiftningen utan att det stör de olika ländernas vanor och seder särskilt i södra Europa.
Denna nya lagstiftning måste börja tillämpas så fort som möjligt, men för att den skall uppfyllas är det nödvändigt att medlemsstaterna snabbt investerar i nödvändiga tekniska och personella resurser för att kunna övervaka och granska att den följs. I annat fall kommer vi än en gång att få en bra lag som ingen följer.

Arvidsson
Herr talman! I mitt yrke träffar jag personer med hälsoproblem som orsakats av buller. Både skador och obehagliga bullerupplevelser är dock mycket individuella, vilket gör bullerfrågan svår. Att till exempel bo intill en skjutbana med den typ av buller som där alstras kan upplevas som mycket obehagligt, även om banan sällan är i bruk. Lågfrekvent buller och dess vibrationer upplever somliga personer som mycket obehagliga. Jag är övertygad om att vi behöver mer forskning och kunskap om bullerproblemet.
En anledning till att vårt gemensamma Europa är så fascinerande är inte minst de många olikheter som finns i vår del av världen. Skiftningar i den europeiska landskapsmiljön och skiftningar i naturen är exempel. Landsortsbebyggelsen varierar från tätbefolkade områden i Centraleuropa, exempelvis i Holland, till glesbygdsområden i norra Europa, i Sverige och i Finland. Detta måste vi beakta när vi vidtar åtgärder mot bullerproblemen. Flygplan, bilar och tåg förflyttar sig mellan olika länder och miljöer. Det är därför rimligt att de skall uppfylla gemensamma bullerbestämmelser, men industriområden och flygplatser är däremot fasta installationer, och deras omgivningsmiljö skiftar starkt. Det är därför viktigt att vi inte fastnar i en framtida bullerlagstiftning som likriktar åtgärderna utifrån ett centraleuropeiskt tätortsperspektiv. Bullerbestämmelserna måste medge flexibilitet. Lokala och nationella myndigheter har större möjligheter att ta hänsyn till omgivningsfaktorer vid fasta bullerkällor.
Vi måste leva upp till subsidiaritetsprincipen och utarbeta bestämmelser för bekämpning av buller vilka är möjliga att tillämpa över hela EU-området utan orimliga lokala konsekvenser.

Gutiérrez-Cortines
Herr talman! Ibland tror jag att uppfattningen om världen förändras så mycket att verkligheten blir allvarlig, löjlig och irrelevant. Jag anser att så är fallet med bullret. Det är så att buller och de verksamheter som ger upphov till buller (det finns knappast något värre än en borr som gör hål i en väg, vilket är olidligt) till största delen är subsidiära. Kompetensen ligger dessutom på de lokala myndigheterna. Det svåraste brukar t.o.m. vara att komma överens mellan olika städer om stängningstider för t.ex. barer eftersom alla vill konkurrera med varandra.
Jag tror dock, och trots detta, att problemet med detta direktiv är önskan att göra oss alla lika, vilket jag anser strider mot den kulturella mångfalden.
Jag brukar säga att med Medelhavstid har dygnet 30 timmar och länderna i norr har 24. Men i vår tid har dygnet 30 timmar eftersom tiden är elastisk. Farmor lägger sig klockan 10 och barnbarnet lägger sig samma dag klockan 5 på morgonen. Morgonen därpå fungerar allt som det skall eftersom tiden är mirakulös, tiden är flexibel, så flexibel som samhället vill att den skall vara. Därför är det så gott som omöjligt att försöka göra detta till bara en matematik. Jag skulle dessutom vilja säga att det minskar respekten för Europeiska unionen då människor tänker att deras privata värld skall underställas dessa direktiv.
Å andra sidan påminner jag er åter om att vi står inför ett stort problem med den fysiska planeringen. Det tjänar inget till att sätta på musik för att lugna vilddjur. Vi måste ta itu med problemet och detta är den fysiska planeringen.
Dessutom är det vissa ändringsförslag jag inte håller med om, som t.ex. det som talar om konkurrens. Vad har konkurrens med buller från flygplatser att göra? Konkurrerar vi geografiskt? Konkurrerar vi om vi är på stort avstånd, i olika klimat, under olika villkor? Vi skulle också kunna säga att vi alla måste ha samma antal soltimmar och vi har det inte.
Ledamöter! Jag skulle därför vilja säga att vi måste vara försiktiga, bildade, förstå olikheter och förstå att människor beger sig söderut bland annat för att de har roligare, kan vara uppe till sent på nätterna på en uteplats och lyssna på musik.

Doyle
Herr talman! Detta är det första direktivet som behandlar omgivningsbuller, till skillnad från buller från en gemensam källa. Det bör verkligen välkomnas. Jag välkomnar också det nyligen tagna beslutet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor att upprepa att detta förslag till direktiv bör förstärkas till ett ramverksdirektiv ur vilket ytterligare, mer detaljerad och specifik lagstiftning kan följa, med andra ord, särdirektiv. En "en storlek passar alla-policy" avseende miljöbuller och de olika transportsektorerna, för att inte nämna olika omständigheter i medlemsländerna, är inte någon tillfredsställande lagstiftning.
Jag skulle vilja nämna en annan punkt. Jag håller inte med min kollegas, de Roos, åsikter i de specifika ändringarna som han har infört angående buller på flygplatser och i områdena runt flygplatser i denna lagstiftning. Det får komma en annan dag vad mig beträffar. Jag skulle vilja få ett svar från kommissionen i ljuset av generaladvokatens åsikt, som gavs den 20 september, angående det preliminära utslaget om ogiltigheten i artiklarna 2 och 3 i förordning (EG) nr 925/99 om registrering och användning inom gemenskapen av vissa typer av civila jetmotordrivna underljudsflygplan som har modifierats och omcertifierats som bevis på att de uppfyller normerna i volym I, del ii, kapitel 3 i bilaga 16 till konventionen om internationell civil luftfart, tredje utgåvan (juli 1993). Denna förordning grundades, underligt och diskutabelt nog, på kriterier avseende utformning snarare än prestanda. Jag hänvisar till den kontroversiella lagstiftningen om hushkits (ljuddämpande anordningar), ett exempel på hur något inte skall göras. Jag skulle uppskatta ett svar från kommissionen.
Skulle kommissionen kunna antyda om den kommer att föreslå upphävande eller ändring av denna förordning, eftersom det är en mycket viktig fråga? Vi kan inte ägna oss åt kriterier avseende utformning snarare än prestanda som ger en jetmotortillverkare fördelar gentemot en annan. Detta har försatt oss i svårigheter i den här frågan. Jag skulle uppskatta envishet vid fullföljandet av frågan om de Roos ändringar. I ljuset av vad som hänt med lagstiftningen om ljuddämpande anordningar skulle jag vilja få ett svar från kommissionen.

Callanan
Herr talman! Jag skulle vilja ge uttryck för ett par generella och ett par mer detaljerade synpunkter angående detta betänkande. För det första stöder jag generellt sett den gemensamma ståndpunkten - den utgör en bra kompromiss - men jag skulle inte kunna stödja en mer vittgående lösning. Det utgör ett bra ramdirektiv, men jag skulle inte vilja se det ge upphov till ett större antal framtida direktiv. Vi måste vara mycket försiktiga i vår användning av subsidiaritetsprincipen, vilket är en åsikt som uttryckts av många här i kammaren.
Jag är inte säker på att vi skulle besitta någon trovärdighet överhuvudtaget som parlament eller som europeisk union om vi började tala om för våra medborgare vilka tider de får och inte får sova på. Detta är en fråga som bör avgöras på lokal nivå. Gränsvärdena för en flygplats som är belägen i centrum av en stad bör t.ex. vara helt olika dem för en flygplats som är belägen ute på en halvö i ett lugnt och stilla landsbygdsområde. Varför skulle inte ett samhälle få upprätta en flygplats, t.ex. för godstransporter, även om det skulle medföra mer buller än i en storstad? Detta ligger på de lokala myndigheternas och de nationella regeringarnas bord och borde inte vara en fråga för detta parlament eller för Europa.
Jag skulle vilja fråga de personer som ville att även militärflyg och militärflygfält skulle täckas av detta direktiv om de verkligen, i det tillstånd av krig som Europa befinner sig i, menar att våra luftstyrkor inte skall få operera på nätterna eller med flygplan som väsnas för mycket, att de inte skall få försvara vårt fria samfund mot terroristattacker om deras flygplan är för högljudda? Jag skulle våga påstå att detta förslag, om allvarligt menat, skulle komma att skrattas ut runtom i Europa.
Jag är för lagstiftning som fastställer bullernivåer för särskilda projekt, men vi går verkligen för långt när det gäller många aspekter av de ändringar som föreslås i detta direktiv.

Wallström
. (EN) Herr talman! Först och främst vill jag säga att vi inte på något sätt försöker tala om för människor i Europa vilken tid de skall gå och lägga sig eller när de skall skratta, och att vi inte heller försöker få till stånd en harmonisering av några av de olika sedvänjorna eller kulturella traditionerna runt omkring i Europa.
Det föreslagna direktivet som diskuteras här i dag och som utgör en förlängning av vår grönbok från 1996 syftar till att utveckla en ny bullerpolitik för att ta hand om problemet med buller som påverkar människor, och då inte enbart buller från enskilda källor. Detta skall åstadkommas genom upprättande av harmoniserade bullerkartor för att en uppskattning skall kunna göras av bullerexponeringen inom gemenskapen; information till allmänheten om bullerexponering och effekterna av detta; krav på att myndigheterna i medlemsstaterna skall utveckla åtgärdsprogram för att de erfordrade bullernivåerna skall kunna uppnås; och genom information till de europeiska institutionerna beträffande omgivningsbuller, så att en uppskattning av situation kan genomföras och vidare åtgärder vidtas. Det finns 51 olika sätt att mäta buller, men skulle inte vi inom gemenskapen kunna enas om vilket sätt just vi skall använda oss av? Det utgör det första steget, att få till stånd ett upprättande av bullerkartor.
Beträffande detta sistnämnda ämne hyser jag förståelse för den oro som uttryckts av en del medlemmar som lagt fram ändringsförslag som banar väg för förslag till särdirektiv som syftar till att fastställa nya gränsvärden för bullerkällor och omgivningsbuller. Vilken framgång den innovativa bullerpolitik som vi önskar utveckla kommer att få beror dock i första hand på kvalitén på den information vi lyckas samla ihop.
För tillfället är bristen på sådan information uppenbar, huvudsakligen på grund av bristen på harmonisering vad gäller utvärdering av bullerexponering inom Europa. Kommissionen anser att det på detta stadium skulle vara för tidigt att utarbeta förslag till fastställande av nya gränsvärden för buller.
Vi har redan en massa lagstiftning kring marknadstillgänglighet som t.ex. fastställer gränsvärden för olika typer av vägfordon. Det skulle vara enklare och gå fortare att skärpa bullerstandarder i befintlig lagstiftning än att introducera nya särdirektiv. Vi skall göra en bedömning av hur dessa standarder bör se ut så fort vi får tillgång till uppgifterna från strategiska bullerkartor, och kommer naturligtvis att rapportera tillbaka till rådet och parlamentet. Vi kan av dessa skäl inte godkänna de ändringsförslag som innebär införande av särdirektiv och gränsvärden, men är villiga att föreslå vidare åtgärder så fort som möjligt, och godkänner därför helhjärtat ändringsförslag som skärper tidtabellen.
Direktivet berör inte särskilda bullerkällor som t.ex. flygplansmotorer och ljuddämpande utrustning. Kommissionen har ännu inte hunnit reflektera över ICAO-beslutet i förra veckan, men vi återkommer naturligtvis så fort vi har fått tillfälle att göra det.
Om vi nu går över till en noggrann genomgång av de 36 ändringsförslag som antagits av parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor så kan vi godkänna 28 av dessa helt, principiellt, och/eller delvis. Vi kan godkänna ändringsförslag 1, vilket förändrar titeln och förvandlar förslaget till gemenskapsramar för utvärdering och hantering av omgivningsbuller. Vi anser dock, vilket jag nämnde tidigare, att det är för tidigt att fastställa nya gränsvärden och vi kan därför inte stödja ändringsförslag 2, 3, 6 och 33. Vad beträffar tidtabellen för genomförandet av det föreslagna direktivet välkomnar vi ändringsförslag 10, 13, 17, 18, 19, 21, 23 och 25, vilka föreslår en återgång till datumen i kommissionens ursprungliga förslag. I linje med dessa ändringsförslag kan vi även principiellt godkänna ändringsförslag 15 och 16, vilka strävar efter ett återinförande av kortare tidsfrister, även om vi skulle vilja införa fler reservationer beträffande strykningen av tvåstegsmetoden för vägar och järnvägar. Vi kan i detta avseende inte godkänna ändringsförslag 20.
Flera ändringsförslag bidrar också till att förtydliga texten och vi godkänner vidare ändringsförslag 4, 7, 8, 14, 27, 28 och 29. Vi kan principiellt godkänna ändringsförslag 5, vilket introducerar fyra viktiga principer, även om vi inte skulle vilja se andra principer uteslutas. Vad beträffar ändringsförslag 9, vilket strävar efter att återinföra definitionen på folkhälsa, så stöder vi första delen av detta ändringsförslag. Hänvisningen till Världshälsoorganisationen förefaller dock onödig på detta stadium.
Vad beträffar harmoniseringen av de gemensamma bullerindikatorerna, Lden and Lnight, strävar ändringsförslag 11 efter ett obligatoriskt bruk av dessa indikatorer vid akustisk planering och bullerzonsindelning, medan ändringsförslag 34 återinför definitionen av en handlingsplan som skall vara "utformad för att minska buller där ett gränsvärde av Lden eller Lnight överskrids".
Inom rådet nåddes en överenskommelse om att endast använda gemensamma indikatorer vid strategisk bullerkartläggning, medan behovet av vidare harmonisering av indikatorer sköts upp för att beaktas vid den utredning som föreslås i artikel 11. Jag är därför rädd att vi inte kan stödja ändringsförslag 11 och 34. Eftersom direktivet nu begränsas till strategisk bullerkartläggning är det dock logiskt att stödja principen i ändringsförslag 12. Utöver detta välkomnar vi även ändringsförslag 36, vilket strävar efter att inskränka flexibiliteten hos och definitionen av Lden bullerindikatorer, vilket möjliggör mer jämförbara resultat.
Beträffande offentliggörande av information krävs i ändringsförslag 22 att den information som offentliggörs skall publiceras på Internet inom två månader. Vi välkomnar principen i detta ändringsförslag, men spridningen av information till allmänheten bör inte begränsas till Internet. Beträffande granskningsklausulen i artikel 11 i förslaget så söker man genom ändringsförslag 24 att stryka hänvisningen till "olika klimat och kulturer". Vi kan på grund av den starka oro som i rådet uttryckts av medlemsstater inte stödja ändringsförslag 24.
Vi kan i bilagorna delvis stödja ändringsförslag 26, vilket strävar efter att göra tillhandahållandet av ekonomisk information vad gäller handlingsplaner obligatoriskt. Av de tre aktuella typerna av ekonomisk information kan vi ge vårt stöd till att tillhandahållandet av budgetinformation blir obligatoriskt, medan de andra typerna är svårare att få fram.
Vi stöder slutligen ändringsförslag 30, 31, 32 och 35 i bilaga VI, vilket delvis innebär ett återinförande av de bestämmelser som ursprungligen föreslagits av kommissionen beträffande den tekniska specifikationen för strategiska bullerkartor.
Jag tackar Europaparlamentet och föredraganden herr de Roo för den omsorgsfulla behandling detta förslag har fått och för de användbara ändringsförslag som tillförts. Dessa har utan tvekan stärkt förslaget och även förbättrat dess kvalitet.

De Roo
. (NL) Herr talman! Jag vill bara klara upp ett missförstånd. Ett ändringsförslag om att mäta militärt buller har inte lämnats in på nytt. Somliga kolleger har på felaktiga grunder baserat sig på det. Den saken diskuteras alltså inte alls längre.

Talmannen
Det tar vi notis om.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag klockan 12.00.

Föroreningar från förbränningsmotorer som skall monteras i mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0287/2001) av Lange för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 97/68/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från förbränningsmotorer som skall monteras i mobila maskiner som inte är avsedda att användas för transporter på väg (KOM(2000) 840 - C5-0742/2000 - 2000/0336(COD)).

Lange
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Denna mycket långa titel omfattar ju i huvudsak maskiner som vi alla känner till: maskiner som gräsklippare, motorsågar, häcksaxar, borrar - alla dessa mobila maskiner som kanske har stått lite för litet i centrum de senaste åren när det gäller miljölagstiftning. Vi vet exempelvis att en fyrtaktsgräsklippare nu för tiden på en timme släpper ut lika mycket avgaser som ett Euro IV-fordon som kör i 150 kilometer i timmen. Eller vi vet att vissa dagar i juni i år kommer 40 procent av kolväteutsläppen från dessa mobila maskiner, 40 procent av ozonbildande substanser. I så fall måste vi göra något åt saken!
Såtillvida är förslaget till direktiv OK; visserligen har vi i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor gjort några kritiska anmärkningar. För det första ville vi tidigarelägga tidsplanen något, analogt med vad som händer med lagstiftningen i Förenta staterna. Vi ville se om modellen för averaging and banking kanske ändå inte har något berättigande för Europa, eftersom den är ett ganska byråkratiskt monster, som man i Europa har svårt att kontrollera och som dessutom ger föga information om huruvida vi verkligen når de mål för begränsning som vi vill. Vi har i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor tagit oss an det som rör detta på ett mycket ambitiöst sätt. Eftersom beslutet föll redan i juli och därmed ligger lite tillbaka i tiden, har vi haft möjlighet att förhandla med rådet om denna lagstiftning.
Nu kan jag presentera ett kompromisspaket som rådet är berett att godta med stor majoritet om inte rentav enhälligt. Jag tycker att vi bör följa den här linjen i detta fall och avsluta hela lagstiftningen i en behandling. Det främjar för det första en avlastning av det byråkratiska förloppet här i Europaparlamentet och i rådet och för det andra naturligtvis också miljön om lagarna kan träda i kraft snabbare.
Vad handlar det om i denna kompromiss? För det första vill vi tidigarelägga ikraftträdandet för vissa kategorier. Det ligger ungefär mitt emellan det beslut som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor fattat och det som kommissionen har föreslagit.
För det andra vill vi avstå från averaging- and banking-system på grund av de byråkratiska svårigheter som är förbundna med det. För att nu inte åstadkomma någon snedvridning i konkurrensförhållandena på grund av miljölagstiftningen, om det inte är miljöpolitiskt motiverat, vill vi emellertid ge små tillverkare möjlighet att göra undantag för 25 000 enheter årligen, och vi vill medge ytterligare fem års övergångsbestämmelser för vissa produkter, för SH2- och SH3-instrument, när det exempelvis rör sig om vissa motorsågar, som används i höjden upptill på träden, eller vissa tvåtaktsmotorer med vilka man driver borrar. Detta finns med i ändringsförslag 30, att för dessa maskiner extra tid kan beviljas - för övrigt även i samklang med vad industrin föreslår. Men jag kan inte gå med på att vissa apparater helt och hållet skall undantas från direktivet, utan jag säger, om det är tekniskt motiverat, då ger vi dessa apparater mer tid.
Jag påminner dessutom om hur vi när det gällde lagstiftning på bilområdet, Euro III- och Euro IV-fordon, skred till verket på ett mycket ambitiöst sätt och slutligen i förlikningskommittén nådde en förnuftig kompromiss med rådet, vilken naturligtvis i början inte nödvändigtvis fick industrins gillande, men som i dag dock gillas av alla, eftersom den förbättrar luftkvaliteten i Europa. Jag anser att det kompromisspaket som jag här kan presentera för er går i samma riktning - bara med den skillnaden att det läggs fram redan nu och inte först efter ett förlikningsförfarande. Såtillvida är det som vi i dag har lagt fram ingen "motorsågsmassaker", som man kunde läsa i en tidning, utan en handfast kompromiss till förbättring av luftkvaliteten i Europa.

Goodwill
Herr talman! En retorisk fråga man skulle kunna ställa sig är: vilket kommer först, kycklingen eller ägget? Vad gäller den nya rena lufttekniken måste regeringen vanligtvis först lägga det lagstiftande "ägget" ut vilket den teknik kläcks som ger oss renare bilar och lastbilar.
I detta betänkande är situationen dock den omvända eftersom tekniken att rena små motorer, vilka som Lange säger kan ge upphov till större föroreningar på en timme än en bil som färdas 150 kilometer, i huvudsak finns tillgänglig. I många fall är kostnaderna det enda skälet till att vi inte redan har renare motorer. Faktum är att Honda kan tillverka fyrtaktsmotorer med toppventil som lätt kan uppfylla dessa krav.
Det finns dock en del viktiga undantag från denna allmänna regel. Jag är glad för att Lange dragit tillbaka sitt förslag om att dispensgränsen för småproducenter skulle fastställas till 10 000 enheter per år - vilket inte skulle ha täckt några europeiska producenter - och givit sitt stöd åt kommissionens förslag på 25 000, vilket täcker 7 producenter.
Vi har dock en del specifika problem med denna lagstiftning, i synnerhet vad gäller motorsågar och liknande. Dessa maskiner måste vara lätta eftersom de skall bäras av människor, de får inte vara varma så att användaren bränner sig, och de måste ha mycket flexibla användningsmöjligheter - de måste med andra ord fungera även upp och ned. För denna särskilda typ av användning är tvåtaktsteknik det enda egentliga alternativet. Vi minns alla Drabanter och Wartburgs i Östberlin; denna typ av tvåtaktsmotorer är inte lika rena men när det gäller motorsågar finns det inget alternativ.
Den lösning kommissionen fört fram går ut på att använda ett uppdämnings- och beräkningssystem genom vilket orena motorer kan uppvägas av rena motorer och ren teknologi kan sparas till det kommande året och användas för att tillverka orena motorer påföljande år. Jag tycker inte om detta system. Det är oärligt på många sätt, eftersom människor kommer att köpa motorer som de tror uppfyller bestämmelserna när de i själva verket inte gör det. Endast de stora tillverkarna som har en storskalig produktion av motorer kan tjäna på detta. Detta system bör inte ges något stöd.
Vi behöver dock ett skydd för denna typ av apparater, vilket är orsaken till att jag har lagt fram ändringsförslag nr 29 med en detaljerad lista över undantag: trimmers, motorsågar, kantklippare, maskiner för att borra i is o.s.v.. Jag är mycket besviken över att Lange inte ansett det lämpligt att stödja detta ändringsförslag, för utan skyddet av denna detaljerade lista över undantag blir Langes ändringsförslag 30 inte tillräckligt långtgående, eftersom det då endast kan luta sig mot ett tekniskt utskott och kommissionens utvärdering av alternativen. Lange borde tänka över mitt ändringsförslag mycket noga så att vi kan komma fram till någonting som skulle kunna godkännas av båda sidor av denna kammare.

Davies
Herr talman! Denna lagstiftning har ofta benämnts "gräsklippar"direktivet. Det faktum att vi Europaparlamentariker tillbringar vår tid med att diskutera gräsklippare kommer utan tvekan att bekräfta den uppfattning alltför många av våra väljare redan har beträffande värdet av det arbete vi utför. Men, de bör i så fall tänka om. Den blå röken från generatorer, gräsklippare, pumpar o.s.v. talar sitt tydliga språk. Den kumulativa effekten bidrar i hög grad till luftföroreningar. Så till skillnad från under den förra diskussionen, under vilken jag bestämt argumenterade för att vi borde framhäva subsidiaritetsprincipen, så är detta en fråga som är klart gränsöverskridande och såväl ur miljösynpunkt som av hänsyn till den inre marknaden bör behandlas av detta parlament.
I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har vi fått vänja oss vid att företrädare från näringslivet säger till oss att vi inte skall göra si eller så, att tidsperspektivet är för kort, och att teknologin inte finns tillgänglig. Det har därför varit ett nöje att se detta direktiv under behandlingen i parlamentet drivas av ett företag, nämligen Honda, som Goodwill hänvisade till och som anser att de standarder som föreslås av kommissionen inte är tillräckligt långtgående. Jag inser att man har sina skäl för att inta denna hållning. Man har gjort investeringar, klarar av att uppfylla standarderna, och vill få ett konkurrensmässigt övertag över dem som inte är i samma position. Men är det inte egentligen det vi vill? Är det inte bra om tillverkare tävlar om att fastställa så höga miljöstandarder som möjligt.
Jag beklagar att utskottet inte har godkänt alla ändringsförslag jag lagt fram på ett tidigare stadium. Jag beklagar också att alltför många företag i mitt eget land inte har planerat inför framtiden utan vill fortsätta tillverka oren och förorenande utrustning i stället för att investera i framtiden och sätta upp så höga standarder som möjligt för att kunna konkurrera på bästa sätt världen över.
Här i Europa borde vi satsa på att fastställa dessa höga standarder inom ramen för tillgänglig teknik. Jag håller med om vad Goodwill säger om motorsågar och svårigheterna att uppfylla dessa standarder vad denna utrustning beträffar. Men jag vill, som Lange sade, dock motsätta mig kommissionens förslag beträffande uppdämnings- och beräkningsverksamhet. Detta tillåter enligt min uppfattning tillverkare att fortsätta tillverka motorer som inte uppfyller de högsta standarderna vad gäller luftkvalitén och kanske till och med att introducera nya på marknaden. Vi säger trots allt inte att förändringarna måste genomföras nu. En övergångsperiod finns inbyggd i förslaget för att ge företagen tid att byta ut sin utrustning. Ändringsförslag 18 innebär att en del ekonomiskt stöd och ekonomiska åtgärder kan sättas in till förmån för tillverkare.
Jag ser fram emot att få höra ljudet av att min granne klipper sin gräsmatta - och gärna min också - och veta att luften kommer att vara fri från föroreningar och att fåglarna inte kommer att hosta och fräsa i träden runt omkring.

Farage
Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka min oro beträffande ändringsförslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, listat som nr 2, enligt vilket man vill avlägsna det som verkade vara ett ganska vettigt uppdämnings- och beräkningsalternativ. Jag noterar nu att utskottet anser sig tackla föroreningar från maskiner för fritidsbruk, vilka utskottet hävdar står för en avsevärd del av utsläppen av ozonprekursorer, i synnerhet på lördagseftermiddagar under sommarmånaderna.
Inser utskottet att detta involverar en stor mängd yrkesutrustning? Vi har redan hört talas om motorsågar, och det finns många andra exempel. Motorsågar är nödvändiga för att man skall kunna bruka skogsmark. Tillverkare säger att om detta ändringsförslag går igenom kommer de inte längre att kunna tillverka sina varor. Detta skulle enligt utövarna få motsatt effekt för miljön, och jag uppmanar därför kammaren att avvisa detta ändringsförslag.
Med tanke på med vilken entusiasm denna kammare välkomnar vilken typ av lagstiftning som helst, hur vansinnig eller restriktiv den än må vara, gör det kanske inte så mycket om ändringsförslaget trots allt godkänns, eftersom det kommer att förorsaka så mycket skada att parlamentet och Europeiska unionen åtminstone kommer att avslöjas som den vansinniga lagstiftningsapparat de i själva verket utgör. Vanligt folk har haft misstankar beträffande detta i flera år. Kanske kommer de nu en gång för alla att få det bevisat.

Wallström
. Herr talman! Jag vill inledningsvis tacka Lange och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för ett uttömmande och väl täckande betänkande. Jag vill även tacka för de ändringsförslag som har presenterats. Vi har här en grund för att nå en snabb och verkningsfull uppgörelse.
Utsläpp av luftföroreningar från normala motorfordon har ju varit föremål för regleringar inom Europeiska unionen i mer än tre decennier. Resultatet är att utsläppsnivåerna nu är mindre än 10 procent av de nivåer som fanns innan vi införde dessa begränsningar. Följaktligen har den relativa betydelsen av andra utsläpp ökat. Samtidigt kan vi konstatera, vilket vi också gör i kommissionens Auto-Oil-program, att vi ser att luftkvalitetsproblemen i gemenskapen kräver ytterligare åtgärder.
Det förslag som vi diskuterar idag berör utsläpp från motorer som används i gräsklippare, motorsågar, lövblåsningsmaskiner, pumpar, generatorer och liknande utrustning. Det tillverkas årligen cirka 25 miljoner sådana maskiner i världen. Även om statistiken är lite bristfällig, tycks det som om dessa maskiner inom gemenskapen svarar för ungefär 10-15 procent av de samlade utsläppen av kolväte. Vi har redan hört detta uttryckas på ett annat sätt, nämligen att en timmes användning av en motorsåg släpper ut lika mycket kolväten som mer än 2000 kilometers körning med en modern personbil. Dessa utsläpp bidrar till ozonbildningen, vilket är ett av våra hittills olösta luftföroreningsproblem. Det är uppenbart att vi måste göra någonting åt utsläppen från denna typ av maskiner.
Den typ av produkter som berörs av förslaget säljs till allra största delen på världsmarknaden. De tillverkas till mer än 90 procent av stora företag som agerar på denna marknad. Att åstadkomma en harmonisering av lagstiftningen har varit ett viktigt element för kommissionen för att underlätta ett snabbt införande av lagstiftningen, givetvis förutsatt att detta kan åstadkommas med en hög miljömässig ambitionsnivå. Den enda existerande lagstiftningen på detta område är den i Förenta staterna. Vi anser att den väl tillfredsställer de miljömässiga behoven, och den har också i stor utsträckning påverkat utformningen av vårt förslag.
Samtidigt måste jag göra er uppmärksamma på det faktum att det inte är enbart de här stora företagen på världsmarknaden som existerar, utan att det också finns företag som inte agerar på den marknaden. Även om dessa företag svarar för en liten del av den samlade produktionen är produkterna många gånger specialiserade för begränsade användningsområden. Företagen är ofta små och har därför begränsade resurser att utveckla den teknologi som är nödvändig för att klara utsläppsgränserna. Vi har därför föreslagit vissa speciella undantagsregler för dessa produkter och företag, och det är samma slags undantag som finns i den amerikanska lagstiftningen.
Enligt min uppfattning är kommissionens förslag ett utmärkt exempel på en "vinn/vinn-situation" genom att vi tillgodoser industrins behov samtidigt som vi, genom att industrin inte behöver splittra sina resurser på olika lagstiftningar, har åstadkommit miljövinster som annars inte hade varit möjliga.
Kommissionen kan acceptera de ändringsförslag som möjliggör för medlemsstaterna att märka produkter som klarar steg 2, och att använda ekonomiska styrmedel för att stimulera produktion och försäljning av sådana redan innan gränsvärdena blir obligatoriska. Kommissionen kan också i princip acceptera en tidigare införandetidpunkt för steg 2, men motsätter sig en tidigare införandetidpunkt för steg 1, eftersom det skulle skapa en orimlig press på små tillverkare som inte säljer sina produkter på världsmarknaden. Kommissionen motsätter sig också ändringar av definitionen av små tillverkare.
Beträffande det så kallade averaging- and banking-system så kan vi ha viss förståelse för de frågetecken som har rests beträffande hur det skall användas i praktiken. Vi tycker dock att det är ett viktigt element i försöken att skapa en harmonisering inom området. Om det tas bort kommer den europeiska lagstiftningen att skilja sig från den amerikanska.
Skälet till att införa ett sådant system är att det av tekniska skäl är svårt att klara steg 2-värdena för vissa produkter. Vilka de produkterna är i verkligheten varierar från tillverkare till tillverkare. För att uppnå den nödvändiga miljöeffekten är det viktigt att inte undanta produkter som i verkligheten skulle kunna klara kraven.
Genom averaging and banking har vi introducerat ett flexibelt system som lägger den administrativa bördan på de tillverkare som vill använda det, ett system som ger en god miljöeffekt. Om man däremot använder sig av möjligheten att undanta vissa produkter, riskerar man att drastiskt minska miljöeffekten, eftersom dessa undantag inte kompenseras, vilket är fallet med averaging- and banking-systemet. Vi skall också ha klart för oss att de undantag vi talar om uteslutande är utrustade med tvåtaktsmotorer, vilka är de mest förorenande motorerna. Kommissionen vill därför understryka betydelsen av att bibehålla detta instrument i lagstiftningen och motsätter sig de berörda ändringsförslagen. Samtidigt vill jag understryka att det viktiga i och för sig inte är averaging- and banking-systemet som sådant, utan att åstadkomma den flexibilitet, den harmonisering och de miljömässiga vinster som systemet ger.
Undantag av vissa typer av utrustningar bör därför accepteras endast efter en noggrann analys av konsekvenserna, miljömässiga såväl som andra. Av det skälet motsätter sig kommissionen att redan nu införa undantag, men kan acceptera att möjligheten öppnas genom att man i framtiden använder sig av ett kommittéförfarande. Vi motsätter oss också ändringsförslag som utesluter användning av tvåtaktsmotorer till generatorer och snöslungor.
Kommissionen är beredd att studera behovet av ytterligare lagstiftning inom området, speciellt när det gäller utsläpp av partiklar från tvåtaktsmotorer, och vill samordna det med motsvarande begäran rörande partikelutsläpp från motorcyklar och mopeder.
Kommissionen kan acceptera, eller i princip acceptera ändringsförslagen 1, 10, 11, 13, 14, 18 - 28, samt ändringsförslag 30. Kommissionen kan inte acceptera ändringsförslagen 2, 3, 6, 7, 8, 12, 15 och 17, men är öppen för att studera lösningar som kan uppnå flexibilitet, harmonisering och miljövinster. Kommissionen kan inte acceptera ändringsförslagen 4, 5, 9, 16 och 29.

Talmannen
Tack så mycket fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.

EKSG-fördraget upphör att gälla
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0303/2001 av Turchi för budgetutskottet
1. om det ändrade förslaget till rådets beslut om fastställande av nödvändiga bestämmelser för genomförandet av protokollet till Nicefördraget om de ekonomiska följderna av att EKSG-fördraget upphör att gälla och om Kol- och stålforskningsfonden
(KOM(2000) 519 + KOM(2001) 121 - C5-0165/2001 - 2001/0061(CNS)) och
2. om det ändrade förslaget till rådets beslut om fastställande av fleråriga ekonomiska riktlinjer för förvaltningen av tillgångarna i "EKSG under avveckling" och, efter slutförd avveckling, av "Kol- och stålforskningsfondens tillgångar"
(KOM(2000) 520 + KOM(2001) 121 - C5-0166/2001 - 2000/0363(CNS)) och
3. om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, EKSG:s rådgivande kommitté, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - EKSG-fördragets utgång: Finansiell verksamhet efter 2002
(KOM(2000) 518 - C5-0204/2001 - 2001/2095(COS))
och
A5-0297/2001 av Linkohr för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om det ändrade förslaget till rådets beslut om fastställande av de fleråriga tekniska riktlinjerna för forskningsprogrammet inom Kol- och stålforskningsfonden
(KOM(2001) 121 - C5-0167/2001 - 2000/0364(CNS))

Turchi
. (IT) Herr talman, ärade ledamöter! I det ramförslag vi har på bordet fastställs hur Europeiska gemenskapen skall ta över efter EKSG. Förslaget innebär att nettointäkterna från placeringarna av Kol- och stålforskningsfondens tillgångar skall läggas in i Europeiska unionens budget. Dessa budgetposter skall vara öronmärkta, det vill säga användas för att finansiera forskningsprojekt inom de sektorer som har samröre med kol- och stålindustrierna. Forskningsfonden skall förvaltas av kommissionen. Dess avkastning skall delas upp mellan kol- och stålsektorn i förhållandet 27,2 respektive 72,8 procent. Denna fördelning skall endast kunna ändras genom ett enhälligt beslut i rådet. Slutligen innebär förslaget att de administrativa kostnaderna för avvecklingen, placeringar och förvaltning av fonden skall täckas ur den allmänna budgeten.
Ärade ledamöter! I och med denna korta sammanfattning har jag inte glömt bort vår roll: det är helt enkelt så att vår institution kommer att elimineras totalt i den framtida utformningen av det som var det första europeiska fördraget, den första grundstenen till det enade Europa. Jag protesterar kraftigt emot att kommissionen i sitt ramförslag tänker sig att parlamentet endast skall rådfrågas om de finansiella och tekniska riktlinjerna för fonden. Kommissionen har skapat en roll för oss som är så till den milda grad passiv att den står i rak motsats till de aktuella kraven på insyn och demokrati och rent av medför mindre makt än vad parlamentet har i fråga om budgeten.
I mitt betänkande har jag framfört olika propåer till rådet: först och främst vill jag att medbeslutandeförfarandet skall tillämpas. För det andra vill jag att fondens årliga räntor skall integreras helt i budgeten, genom att nya budgetposter införs på intäkts- och kostnadssidorna. Detta skulle innebära att fonden följer principerna om specificering och budgetmässig neutralitet i enlighet med bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet och budgetförordningen. För det tredje vill jag att dessa budgetposter skall användas för att täcka de administrativa kostnaderna, som uppskattas till 8,4 miljoner euro, och som annars skulle komma att täckas med medel ur den allmänna budgeten.
Dessutom har jag lagt in möjligheten att förändra anslagsfördelningen mellan forskning inom kol- respektive stålsektorn när produktionen ökar tack vare utvidgningen. Jag har dock noterat att det i den resolution som har framlagts för kammaren finns kvar en hänvisning till ECB. Jag ber er att bortse från denna: den hänför sig till ett ändringsförslag som jag har dragit tillbaka och som på grund av ett tekniskt missöde har blivit kvar i resolutionen.
När det gäller min begäran att medbeslutandeförfarandet skall tillämpas tycker jag det är viktigt att understryka att kommissionens lagförslag baserar sig på fördragen och på Nice-protokollet, enligt vilket rådet på kommissionens förslag och efter att ha hört Europaparlamentet enhälligt skall fatta alla de beslut som fordras för att genomföra detta protokoll. I praktiken fråntar de parlamentet all makt, trots att de administrativa kostnaderna för Kol- och stålforskningsfonden skall täckas ur den allmänna budgeten.
Detta innebär att parlamentet måste godkänna tilläggsanslag och bevilja fonden ansvarsfrihet utan att på något sätt kunna påverka dess verksamhet. Min begäran om att medbeslutandeförfarandet skall tillämpas är alltså inte en begäran om ändrad rättslig grund, utan endast om byte av artikel. I kommissionens handling hänvisar man just till det fördrag som ligger till grund för Europeiska gemenskapen, utan att specificera någon artikel, och till artikel 2 i det protokoll som bilades Nicefördraget - i vilken det slås fast att Europaparlamentet endast skall rådfrågas. Detta fördrag har dock ännu inte trätt i kraft och kommer med stor sannolikhet inte att göra det före juli 2002.
Följaktligen befinner vi oss i en ytterst föränderlig situation som aldrig tidigare har uppstått och som aldrig mer kommer att uppstå, eftersom EKSG-fördraget är det enda fördraget som har ett slutdatum. Jag vill betona detta. Dessutom är det så att även om protokollet som bilades Nicefördraget skulle träda i kraft hänvisar det endast till förfarandet för antagande av hela paketet, inte de årliga besluten. Jag föreslår därför att vi begär medbeslutandeförfarande i enlighet med artiklarna 2, 5 och 1 i Fördraget om Europeiska gemenskapen och hoppas och tror att jag kan få samma stöd på denna punkt från kammaren som jag fick i budgetutskottet.
När det sedan gäller integreringen av räntorna i budgeten och möjligheten att använda denna budgetpost för att täcka de administrativa kostnaderna skall parlamentet 1998 ha gett sitt samtycke till att alla ränteintäkter från fonden skulle användas till forskning.
Ärade ledamöter! Som jag redan har påpekat befinner vi oss i en väldigt speciell situation som helt klart inte kommer att upprepas: vi har framför oss det enda fördrag som har ett slutdatum, vars rättsliga efterföljare till stor del är avhängig av ett fördrag som inte bara inte har ratificerats ännu, utan som förmodligen inte kommer att hinna ratificeras i tid.
Min uppfattning, som har fått stöd från de politiska gruppernas samordnare i budgetutskottet, är att vi, om kammaren bifaller den ståndpunkt som kommer till uttryck i ändringsförslagen till lagstiftningsresolutionen, innan vi avger ett yttrande från Europaparlamentet bör förhandla med rådet och kommissionen för att försöka utöka vår institutions roll. Därför kommer jag efter omröstningen om ändringsförslagen till lagstiftningsresolutionen be presidiet att skjuta upp omröstningen om lagstiftningsresolutionen i avvaktan på att möjligheterna att komma fram till en överenskommelse med kommissionen och rådet i syfte att öka parlamentets roll utreds. Jag hoppas att ni delar denna inställning.

Linkohr
Herr talman! Jag håller med Turchi. Det som rådet utsätter oss för är verkligen magstarkt. I Nice svär man på de demokratiska grundvärderingarna och i samma andetag upplöser man EKSG-fördraget och inrättar en forskningsfond utan att parlamentet över huvud taget har en möjlighet att vara med och besluta om det. Det måste jag säga är verkligen magstarkt!
Till själva saken än en gång. Egentligen håller vi här begravningstal, ty vi begraver ett fördrag, som lade grunden till Europeiska unionen för nästan 50 år sedan, men det är en märklig död. Det är en död med en pånyttfödelse, ty ur detta fördrag har andra fördrag uppstått och på dess anda vilar när allt kommer omkring Europeiska unionen.
I detta sammanhang skulle jag vilja påpeka att Robert Schuman på den tiden vid konferensen i Paris den 9 maj 1950 - den 9 maj är ju vår europeiska högtidsdag - hävdade att detta var den första etappen för den europeiska federationen. Han talade inte om en sammanslutning av nationalstater utan om en europeisk federation och han visade sig därmed vara en mycket mera framsynt man än många av våra ledande politiker och även än en del kolleger, vilka fortfarande vägrar att ta ordet federation i sin mun. Jag påpekar detta eller antar att detta också omnämns på det sättet i historieböckerna.
För det andra: Detta fördrag skall nu ge upphov till en forskningsfond. Turchi har påpekat detta, och det är i och för sig också förnuftigt, att man inte bara ger tillbaka pengarna till medlemsstaterna, utan att man placerar dem i en fond, ur vilken kol- och stålforskning skall finansieras i framtiden. Nu skapar detta visserligen problem. För det första kontrolleras denna fond inte av parlamentet. Det är den motsägelse som jag nämnde tidigare. För det andra skapar den problem med ramprogrammet för forskning. Hur är det med avgränsningen mellan ramprogrammet för forskning, som vi har beslutat om här i demokratisk ordning, och forskningsfonden?
För det tredje: Vad händer med kandidatländerna? Varje kandidatland måste egentligen, om det vill höra till forskningsfonden, först göra en inbetalning till denna forskningsfond för att kunna ta del i den. Detta skapar flera klasser inom forskningen i Europeiska unionen. Jag föreslår - och detta förslag har även utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi gjort till sitt - att vi upphäver denna konflikt, och det på ett positivt sätt, därigenom att vi av denna forskningsfond under de kommande åren gör en forskningsstiftelse som uppstår vid sidan av ramprogrammet för forskning, en forskningsstiftelse i vilken medlemsstaterna, men även privatpersoner - och jag tänker framför allt på privatpersoner - kan sätta in medel för att vid sidan av kol och stål även finansiera andra forskningsprojekt.
Lyckligtvis har vi med tiden fått många förmögna människor, som inte vet vad de skall göra med sina pengar när de har nått en viss ålder, och som också donerar pengar. Stiftelser bildas och med hjälp av sådana donationer kan denna stiftelse byggas upp, och den kan därigenom ägna sig åt frågor som är betydligt mer omfattande än bara kol och stål. Jag hoppas att parlamentet bifaller denna rekommendation. Följden skulle bli, att kommissionen då också måste ta ställning till frågan och kanske lägger fram en rapport om hur man skulle kunna förverkliga detta.
I Tyskland har vi erfarenhet av detta. Vi har vid sidan av det statliga forskningsstödet en forskningsstiftelse, som fungerar väl sedan tjugotalet och med ringa byråkrati berikar forskningen i Tyskland. Om man kunde göra detta på europeisk nivå, så vore det ingen dålig idé.
Ett sista påpekande: Ändringsförslag 1 till 5 i mitt betänkande beror på ett misstag. Jag rekommenderar att vi inte röstar om dem. De finns ändå med i betänkande Turchi och dess ändringsförslag och tas alltså upp till behandling där. Jag rekommenderar alltså att vi inte röstar om dem. För övrigt har de heller inte blivit föremål för omröstning i utskottet. Det rör sig här verkligen om ett misstag. För övrigt hoppas jag att det ur denna forskningsfond under de närmaste fem eller sex åren faktiskt kommer fram ett andra forskningsstöd i Europeiska unionen. Därigenom skulle vi rätta till detta odemokratiska fel, som faktiskt är oacceptabelt i vår tid.

Garriga Polledo
Herr talman, ledamöter! PPE-gruppen kommer att rösta för Turchis betänkande om de två ändrade förslagen till rådets beslut och kommissionens meddelande om de finansiella verksamheterna, som är en konsekvens av EKSG-fördragets utgång, och de som därav följer genom tillskapandet av Kol- och stålforskningsfonden. Vi håller också med, precis som alla andra koordinatorer i de politiska grupperna, om den strategi föredraganden föreslår. Det gjorde vi redan i budgetutskottet.
Budgetmässigt föreslår betänkandet vissa nyheter som efter diskussion i vårt parlamentariska utskott har accepterats av alla de politiska grupperna i detsamma.
Föredraganden accepterade särskilt förslaget att utvidga listan på remissinstanser genom att lägga till Europeiska centralbanken, Europeiska investeringsbanken och andra europeiska institutioner av relevans med behörighet på detta område. Å andra sidan mjukades också de ursprungliga villkoren för det ekonomiska programmet upp som skulle läggas fram för att förklara forskningsfondens verksamhet. Ursprungsidén att utveckla årliga ekonomiska riktlinjer verkade alldeles för restriktiv.
Men Turchis betänkande grundar sig i en begäran om parlamentarisk kontroll över Kol- och stålforskningsfonden och denna begäran ligger helt i linje med att detta parlament över huvud taget existerar.
Vi skulle inte vara ett parlament som är representativt för de europeiska medborgarna om vi accepterade att stå utanför kontrollen av forskningsfonderna. Från budgetutskottet ifrågasätter vi inte vart EKSG:s reservtillgångar skall gå. Vi lägger oss inte heller i om dessa företag fortsätter att åtnjuta eller inte åtnjuta ett bemötande som är annorlunda än andra strategiska sektorers. Vi begär i egenskap av budgetutskott bara att medbeslutandeförfarandet skall tillämpas, vilket rådet upprepade gånger säger nej till.
Om en europeisk politik för kol och stål skall fortsätta att existera, som Linkohr sade, efter EKSG-fördragets utgång och om denna politik till stor del skall utvecklas genom denna forskningsfond så är det logiskt att Europaparlamentet skall vara delaktigt, i förvaltning och kontroll av nämnda fond.
Därför begär vi att intäkterna från fonden skall finnas med i unionens allmänna budget. Mer budgetkontroll, mer parlamentarisk kontroll innebär större öppenhet och större ansvar. Vi skulle inte kunna förstå att vår institution skulle marginaliseras i en så viktig fråga. Därför röstar vi för Turchis betänkande och hela den strategi som det medför.

De Rossa
Herr talman! Jag stöder förslagen i Linkohrs betänkande. Den situation som råder där kommissionen och rådet underlåter att ge parlamentet medbeslutanderätt beträffande denna fond och de tekniska riktlinjer som kommer att fastställas för den är inte godtagbar och en attitydförändring borde ske i detta avseende.
Det är verkligen synd att vi avlägsnar oss från de socialpolitiska aspekter av dessa fonder som innebar en del lättnader för företag och i synnerhet för arbetstagare på företag som omorganiserades. ISPAT i Cork på Irland som tidigare var ett statligt företag köptes för några år sedan upp av ett privat bolag och är nu under avveckling. De 400 anställda får ett lagstadgat avgångsvederlag - några tusen pund för bokstavligt talat ett helt livs arbete - men regering och fackföreningar fick trots detta avslag när de sökte stöd från denna fond på socialpolitiska grunder. Detta är en ganska anmärkningsvärd situation. Det är än mer anmärkningsvärt med tanke på att ISPAT var en fabrik som återanvände stålskrot. Målet för den nya forskningsfonden är att förbättra miljöstandarderna och minska stålindustrins påverkan på miljön, och här fanns ett företag som faktiskt gjorde just detta.
Det måste mycket starkt betonas att om denna forskningsfond skall få någon inverkan överhuvudtaget så måste det vara på säkerheten på arbetsplatserna. I januari i år inträffade ett beklagligt olyckstillbud när en man miste livet i denna stålfabrik. Företaget hade underlåtit att investera i utbildning i brandbekämpning och att sörja för att det fanns utrymningsluckor och denna man miste livet som en följd av företagets försumlighet. Vi måste få till stånd en ordentlig skärpning av hälso- och säkerhetsbestämmelser.

Ahern
Herr talman! Jag skulle vilja välkomna och ge mitt stöd till min kollega Linkohrs betänkande. I synnerhet hans kommentarer kring parlamentets deltagande och kring utvecklingen av de demokratiska strukturerna inom Europeiska unionen. Detta fördrag hamnade tillsammans med Euratomfördraget utanför de fördrag som kom att ligga till grund för Europeiska unionen, och därför även utanför demokratisk granskning och kontroll. Detta är fullständigt oacceptabelt, särskilt i en tid när energianläggningar, såväl kärnkraftsbaserade som andra, skulle kunna utgöra mål för terrorattacker. Hälsa och säkerhet bör därför utgöra vår främsta prioritet.
Som andra kolleger har påpekat har bristen på parlamentarisk granskning gjort kommissionens förslag oacceptabla och De gröna kan därför inte godkänna kommissionens förslag beträffande utgifterna för forskningsfonden. För hur kunde parlamentets budgetutskott bevilja ansvarsfrihet avseende budgeten utan att utnyttja sin befogenhet att granska den ekonomiska förvaltningen och allokeringen inom fonder?
Slutligen påminner oss utlöpandet av EKSG-fördraget efter 50 år om att Euratomfördraget, som även detta har existerat bortom detta parlaments demokratiska granskning och kontroll, blivit en abnormitet när fler och fler medlemsstater nu tar avstånd från kärnkraft och inriktar sig på nya energikällor, och att denna abnormitet lyckligtvis går i graven med Kol- och stålgemenskapen, men fortsätter med Euratom-fördraget.

Seppänen
Herr talman! Europeiska kol- och stålgemenskapen har under det senaste årtiondet lånat upp pengar på marknaden och lånat vidare medel för forskningsverksamhet inom kol och stålbranschen. I och med att kol- och stålgemenskapen upphör med sin verksamhet kommer den enligt boutredningen att ha ett överskott på 1,1 miljarder euro. Nu lägger man upp spelregler för hur avkastningen på pengarna skall användas för forskningsverksamhet inom kol- och stålbranschen. Jag ser grundandet av en forskningsfond som någonting positivt, medan det inte är bra att man stryper medlen som används för att bekämpa sociala missförhållanden. Enligt kommissionens förslag skall placeringsverksamheten skötas och forskningsprojekten beredas av en tjänstemannaarmé på trettio personer, vars verksamhet finansieras med ca tre och en halv miljoner euro: man får uppfattningen av en överdimensionerad byråkrati och därför måste parlamentet återkomma till saken i samband med behandlingen av ansvarsfrihetsfrågorna.
Enligt ändringsförslaget i Linkohrs betänkande bör man grunda en särskild europeisk forskningsstiftelse, utvidga kol- och stålforskningsfonden även till andra områden samt ta emot finansiering även från den privata sektorn. Herr Linkohr, detta är ett betänkligt förslag. Vi har redan EU:s gemensamma forskningscenter samt ramprogrammet för vetenskap och forskning. Jag förstår Linkohrs positiva attityd gentemot forskningsverksamheten, men man skall inte bygga upp en ny byråkrati. Kol- och stålforskningsfonden måste grundas, eftersom EKSG upphör med sin verksamhet. Det är motiverat att betala tillbaka dess medel till de branscher därifrån de har samlats in, men idén om en forskningsstiftelse som skall finansieras med pengar från EU:s skattebetalare och företag, ökar ineffektiv byråkrati. Det är bättre om parlamentet kräver medbeslutandeförfarande på vetenskapens och forskningens område och lämnar allt verkställande åt kommissionen. Vi ifrågasätter inte Linkohrs goda vilja gentemot vetenskap och forskning.

Mombaur
Herr talman, mina damer och herrar, kära kolleger! Ett avtal löper ut, men grunden blir kvar, ty grunden, Montanunionsfördraget, är sedan länge en del i Europeiska unionens byggnad. Vi har också kvar minnet av den 9 maj 1950, den dag då Robert Schuman föredrog sydfransosen Jean Monnets geniala plan och därmed lade grunden till det som vi i dag kallar det europeiska fredsprojektet. Montanunionsfördraget har två efterföljare: först det som vi talar om i dag, och något som rör främjande åtgärder på kolområdet i framtiden, bidragsfrågor som vi kommer att ägna oss åt senare.
I anslutning till de båda betänkanden som vi har här skulle jag kort vilja göra fyra påpekanden. Mitt första påpekande: Det förfarande som föreslås har typiskt fördemokratisk prägel. 1952 var det ju försvarbart, men det är naturligtvis inte längre försvarbart att låta rådet ensamt besluta, när unionens medborgare för femte gången har valt ett demokratiskt parlament, nämligen oss här. Det måste stå klart.
Mitt andra påpekande: Det är rätt att stödja forskningen om kol och stål med en årlig summa på 45 miljoner euro. Ur rättslig synpunkt skulle man kunna säga: Det är en tidigt planerad form av förstärkt samarbete mellan några parter. Men lika rätt är naturligtvis det som utskottet rekommenderar då det följer vår kollega Linkohrs förslag, nämligen att överväga att så småningom göra en stiftelse av denna fond, eftersom då också problemet med nya medlemsstater vore lättare att lösa än om de måste bli delaktiga i de gamla inbetalarnas pengar.
Mitt tredje påpekande: Kommissionen har med rätta ställt forskningsfonden under de grundläggande rättigheterna, ty stadgan om de grundläggande rättigheterna sammanfattar ju gällande rättsordning. Det vill säga, allt som skall anordnas på europeisk nivå måste bedömas i enlighet med de grundläggande rättigheterna och är bundet av dessa. Jag tycker att det är väl starkt, att rådet i sin överläggning har strukit dessa tre kommissionsförslag och att det vill lyfta ut hänvisningen till stadgan om de grundläggande rättigheterna ur texten. Detta är en otrolig rättsskandal som måste fördömas, och därför nämner jag den.
Så har jag kommit fram till min fjärde punkt, och där är jag särskilt spänd på att få höra ert svar, fru kommissionär: Ni hade ju som kommission ursprungligen en annan rättslig grund. Nu stöder ni er på protokollet till Nicefördraget, och detta är ganska spännande, ty detta Nicefördrag kommer förmodligen inte att ha trätt i kraft till den 23 juli 2002. Den dagen slutar emellertid EKSG-fördraget att gälla, och vi kan väl ändå inte tillåta, att vi hamnar i ett rättslöst tillstånd. Alltså skulle jag gärna vilja ha ert svar på frågan om hur ni tänker gå till väga, vad ni tänker föreslå så att inte ett rättslöst tillstånd inträder vid midnatt, klockan 24.00 den 23 juli 2002, vilket ju i så fall kommer att väcka den spännande frågan, vem de pengar egentligen tillhör som inte längre har någon laglig ägare.

Rovsing
Herr talman! Jag är enig med alla de talare som har kritiserat bristen på demokrati i den fortsatta förvaltningen av medlen. Som nämnts löper fördraget ut den 23 juli nästa år. Detta fördrag lade grunden till den europeiska union vi har i dag. Det lanserade begreppet "gemensam marknad" och med införandet av den Höga myndigheten, en gemensam församling, ett särskilt ministerråd och en domstol etablerades de institutioner som nu verkar i form av kommissionen, Europaparlamentet, rådet och domstolen. Jag anser detta värt att nämna.
Vad de politiska målsättningarna beträffar får man säga att de på många områden har uppfyllts. När man talar om den framtida användningen av de medel som skall förvaltas hade man kunnat önska att en större andel av budgeten gick till forskning om rent kol och jag är säker på att kommissionen kommer att vara uppmärksam på detta när man skall diskutera det framtida system som skall gälla för forskningsfonden.
Jag anser att det finns anledning att här i dag ge sitt erkännande till det arbete som utförts i de institutioner, organ och företag som under 50 år varit ansvariga för EKSG:s aktiviteter, i synnerhet kommissionens och det rådgivande utskottets bidrag. En utökad forskning kommer som sagt att företas och denna forskning skall vara till gagn för både miljö, industri och våra väljare inom Europeiska unionen.

Wallström
. (EN) Först av allt skulle jag vilja tacka parlamentets ansvariga utskott och deras föredragande.
Dessa förslag är slutprodukten av en lång diskussionsprocess som inleddes av kommissionen för tio år sedan. Det koncept som föreslås av kommission är att låta EKSG:s tillgångar återgå till gemenskapen när fördraget löper ut och att endast använda de medel som utvinns ur dessa tillgångar för att finansiera forskning inom områden relaterade till stål- och kolindustrin. Detta koncept har diskuterats med näringslivet, arbetsmarknadens parter, Europaparlamentet och medlemsstaterna, och godkändes slutligen av alla parter.
Medlemsstaterna har haft stor delaktighet i denna diskussion, vilket är fullständigt försvarbart, eftersom de gemensamt utgör ägare till EKSG:s tillgångar. Hade ingen enighet kunnat uppnås bland medlemsstaterna hade tillgångarna helt enkelt tillfallit desamma, i enlighet med internationella rättsprinciper.
Europeiska rådet har givit oss detaljerad vägledning i ämnet, först på det europeiska toppmötet i Amsterdam 1997 och sedan mer nyligen på regeringskonferensen i Nice förra året. Vid detta senare tillfälle antog medlemsstaterna ett protokoll med anknytning till Nicefördraget som specificerar arrangemangen kring utlöpandet av detta fördrag. Kommissionen är förbunden att respektera de beslut som fattats i Nice. Det är mot denna bakgrund som kommissionen måste bemöta era ändringsförslag.
Ni har begärt att alla tre besluten skall antas genom medbeslutandeförfarandet. Jag är ledsen att behöva säga att kommissionen inte kan bevilja denna begäran. Vad gäller rambeslutet har beslutsförfarandet redan överenskommits vid regeringskonferensen i Nice. Vad gäller de två besluten kring riktlinjerna på det ekonomiska området och forskningsområdet har kommissionen följt samma linje som vid andra liknande förslag vad gäller forskningspolitik eller vår budgetförordning. Europeiska unionens särskilda ramprogram för forskning och utveckling överlämnas t.ex. till parlamentet för yttrande, vilket även gäller budgetförordningen. Om kommissionen avvek från denna linje skulle den inte handla enligt gällande bestämmelser. Å andra sidan skulle jag vilja framhålla att parlamentets deltagande beträffande de föreslagna arrangemangen är betydligt starkare än vad gäller EKSG-fördraget.
Vad gäller budgeteringen av tillgångarna efter det att fördraget upphört att gälla samtycker kommissionen till att tillgångarna och utgifterna skall införlivas i Europeiska gemenskapens allmänna budget. Det kommer dock att röra sig om öronmärkta intäkter, vilka enligt vår överenskommelse mellan institutionerna inte omfattas av budgetplanen. Vi kunde därför inte ge vårt samtycke till förslaget om att helt enkelt införliva tillgångarna och utgifterna i kapitel III, den interna budgetpolitiken, och att stryka varje hänvisning till öronmärkta intäkter.
Ni antydde även att kommissionen inom två år, senast den 24 juli 2004, skulle komma att lägga fram förslag om att vidareutveckla den forskningsfond som upprättas till följd av att EKSG löpt ut till en europeisk forskningsstiftelse som täcker alla forskningsområden även utöver stål och kol. Jag är medveten om att en sådan stiftelse har föreslagits vid flera tillfällen. Jag har noterat att motsvarande ändringsförslag endast hänför sig till förslaget till beslut beträffande forskningsriktlinjerna. Ur juridisk synpunkt fastställer forskningsriktlinjerna de tekniska föreskrifterna vad gäller genomförandet av forskningsaktiviteter, men de är inte tillräckliga vid institutionella frågor av denna typ.
Förslaget att upprätta en forskningsstiftelse har redan i huvuddrag lagts fram för kommissionen vid flera tillfällen, särskilt under diskussionen i rådet, men har avvisats. Det första skälet är att förvaltningen av EKSG-fonderna efter den 23 juli 2002 kommer att involvera tre aspekter: för det första förvaltningen av rådande EKSG-förpliktelser från och med den dagen fram till dess att de löper ut - och de är i en del fall giltiga i 20 år eller mer; för det andra den ekonomiska förvaltningen av EKSG:s tillgångar; och för det tredje förvaltningen av forskningsfonden som finansieras genom de medel som genereras av den ekonomiska förvaltningen. Dessa tre aspekter är därför nära förbundna med varandra och det är inte möjligt att isolera någon av dem. Det står vidare klart att en majoritet av medlemsstaterna motsätter sig att forskningsfonden skall drivas i form av stiftelse. Den mycket låga summa som den föreslagna forskningsfonden representerar skulle när allt kommer omkring inte motivera upprättandet av en stiftelse. Den mest förnuftiga lösningen är därför att kommissionen som hittills har administrerat all verksamhet inom EKSG fortsätter att göra så.
Slutligen har jag med särskilt intresse noterat er begäran att miljöhänsyn skall ges prioritet i verksamheten inom denna kol- och stålforskningsfond. Jag är glad över att kunna säga att aktuella forskningsprojekt som finansieras genom EKSG-fördraget redan lägger stor vikt vid renare tekniker, energibesparing och miljöskydd inom såväl kol- som stålsektorn. Jag kan försäkra er att vi kommer att fortsätta att lägga stor vikt vid dessa aspekter såväl som vid frågan om säkerhet på arbetsplatsen i de forskningsriktlinjer vi nu föreslår.
Låt mig avslutningsvis svara på Mombaurs fråga kring den specifika problemställningen beträffande den rättsliga grunden för kommissionens treåriga förslag. Som ni känner till baseras dessa på ett protokoll som är knutet till Nicefördraget och vi måste nu fundera över hur vi skall hantera den osäkerhet som råder kring fördragets ikraftträdande. Kommissionen utreder för närvarande denna fråga och överväger alternativa lösningar. Mitt svar måste bli att vi kommer att vara tvungna att fortsätta att titta på denna speciella fråga. Tack ännu en gång för den omsorgsfulla analysen av kommissionens förslag, era bidrag till denna diskussion och för er uppmärksamhet.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.55.)

