

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0131/2005) av Marie Anne Isler Béguin för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om det finansiella instrumentet för miljön (Life+) (KOM(2004)0621 – C6-0127/2004 – 2004/0218(COD)). 
Stavros Dimas,
    – Herr talman! Jag vill tacka Europaparlamentet, utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, och framför allt föredraganden Marie Anne Isler Béguin för hennes detaljerade och konstruktiva betänkande. Jag tackar även de ärade ledamöterna av budgetutskottet och det tillfälliga utskottet för politiska utmaningar och budgetmedel i ett utvidgat EU 2007–2013 för deras bidrag till betänkandet om Life+.
Life+ är det finansiella instrument för att tillämpa gemenskapens miljöpolitik som kommissionen har föreslagit för perioden 2007–2013. Vid sidan av tillämpningen omfattar programmet resurser för att förbättra miljöförvaltningen och för att finansiera informations- och kommunikationsåtgärder.
Förslaget är en positiv åtgärd för att finansiera miljön. Såsom framgick av de rapporter som kommissionen utarbetat för rådet, innebär Life+ en genomsnittlig årlig finansieringsökning på 21 procent jämfört med nuvarande nivåer.
Dessutom medger Life+ att man i det nya programmet övergår från ett projektbaserat tillvägagångssätt till ett tillvägagångssätt som bygger på nationella program. Detta garanterar ökad flexibilitet för medlemsstaterna, så att de kan ta itu med sina mest brådskande miljöbehov.
Detta tillvägagångssätt innebär en ännu större subsidiaritet än den nu rådande. Således kommer de regionala och lokala aktörer som ofta visar vägen när det gäller tillämpningen av miljölagstiftningen att kunna säga sin mening i fråga om programmets planering och tillämpning.
Jag känner till parlamentets bedömning av kommissionens förslag. Kommissionen anser emellertid att de flesta miljöutgifterna kan finansieras bättre av de finansierande institutionerna, som är mycket starka ekonomiskt sett, dvs. genom program för strukturfonderna och för landsbygdens utveckling.
Hittills har vi nått tre beaktansvärda milstolpar i våra insatser för att se till att integrationspolitiken genomförs: för det första, antagandet den 21 juni av förordningen om landsbygdens utveckling; för det andra, de strategiska riktlinjerna för landsbygdens utveckling som är knutna till förordningen, där en tydlig hänvisning görs till Natura 2000; och för det tredje, de strategiska riktlinjerna för regionalpolitiken, som kommissionen antog i tisdags och som omfattar skyddet av naturen och arterna.
Kommissionen genomför följaktligen integrationspolitiken på miljöområdet. Det kommer inte att vara möjligt att genomföra projekt inom ramen för Life+ i den omfattning som de berörda programmen sörjer för. Syftet med Life+ är följaktligen att komplettera dessa program genom att fokusera på den miljöpolitiska utvecklingen, något som ofta har efterlysts av parlamentet, genom att stödja genomförandet av politiken, vilket parlamentet ofta har uttryckt intresse för, genom att förbättra miljöförvaltningen med deltagande av det civila samhället och genom att sprida information så att EU:s medborgare kan förstå miljölagstiftningens mål och konsekvenser.
Dessa målsättningar stämmer överens med de önskningar som parlamentet – och som EU:s medborgare, genom parlamentet – har gett uttryck för, och därför anser jag att kommissionens förslag är det rätta. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst vill jag som föredragande tacka hela utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet för det arbete som de har utfört. Jag vill också tacka utskottets ordförande för det stöd han gav oss i vårt arbete, och framför allt skuggföredragandena, som verkligen hjälpte mig att nå en kompromiss för att kunna föreslå något förnuftigt och konkret. Jag vill högst uppriktigt och på ämbetets vägnar tacka hela utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet för att ha följt min strategi i syfte att utrusta unionen med de medel som krävs för att fullborda unionens miljöpolitik. På det hela taget anser jag att vi har lyckats med att få ett erkännande, bortom vårt utskotts gränser, nämligen att ord inte längre räcker för att rädda miljön utan att det krävs ekonomiska medel, liksom inom alla andra politikområden. Jag anser att budskapet har gått fram även i denna fråga.
Herr kommissionsledamot! Jag vill dessutom påpeka att vi under en debatt denna vecka påmindes av en av era kolleger om att vi inte får förlora den viktigaste frågan ur sikte. Han har helt rätt och vi kommer inte att förlora den viktigaste frågan ur sikte, eftersom den i dag handlar om att verkligen skydda vår planet, just för att den är unik och ömtålig, och för att den far illa av de påfrestningar som vi utsätter den för. Detta är vi fullständigt medvetna om.
I dag har vi, tillsammans med Europeiska unionen, beslutat att stoppa denna skada; vi måste rädda det som räddas kan och återställa det som har skadats. Europeiska unionen är medveten om den utmaning som den själv har fastställt. Den har redan fört en kamp och utgått som segrare: Kyoto är den kamp som har vunnits, en kamp som inledningsvis gällde undertecknandet och därefter ratificeringen av Kyotoavtalet. Vi kan i dag hoppas att G8 också kommer att axla sitt ansvar tillsammans med de europeiska länderna som kommer att trycka på för att åtgärder skall vidtas mot klimatförändringen. Unionens föresats att skydda miljön får under inga omständigheter försvagas, herr kommissionsledamot. När det gäller denna fråga har vi varit relativt bekymrade sedan i måndags, då er ordförande, José Manuel Barroso, uttalade sig och påstod att miljön och de strategier som avser miljön är alltför kostsamma.
Vi anser att detta verkligen är en usel bedömning. Vi vet att miljöskadorna är globala. De sker just nu, och ju längre vi väntar med att ingripa, desto högre pris kommer vi att få betala, vilket vi alla känner till. Därför är det upp till oss i parlamentet att övertyga rådet och kommissionen om att en investering i miljön även under dåliga tider är ett, så att säga, förnuftigt godkännande av ett försäkringsbrev – faktiskt en livförsäkring – mot de hot som tynger vår miljö.
Betänkandet om Life+ är utan tvivel mycket viktigt eftersom det gäller pengar: Det är ett finansiellt instrument. Utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet stöder Life+, men vi vill förbättra det, vilket vi redan har sagt. Det tidigare Life-programmet, med verksamhetsområdena natur, miljö och tredjeländer, hade en frikopplad och nyskapande politisk drivkraft. Det visade att en investering i miljön är rätt väg att gå inom ramen för en hållbar utveckling, och att detta skapar arbetstillfällen.
Med det nya Life-programmet räknar kommissionen med att miljön, liksom ni förklarade, skall integreras i de olika politikområdena. Vi kan inte förneka att detta är positivt, men vi är inte övertygade om nyttan med att delegera miljöpolitiken till medlemsstaterna. Det är ett välkänt faktum att miljön sällan är den viktigaste frågan för medlemsstaterna. Vi kommer således inte att nå resultat genom att åternationalisera miljöfrågorna.
Däremot är det viktigt att EU fortsätter att stödja de icke-statliga organisationerna för att de skall kunna fortsätta med sitt arbete, eftersom de är fullständigt oersättliga och detta ligger, som ni nämnde, i allas intresse.
Slutligen anser vi, som ni väl känner till, att det mest förbisedda projektet är Natura 2000. När det gäller denna fråga har vi beslutat att göra alla medvetna om att Natura 2000 visserligen har sina kostnader, men att det inte är ett bottenlöst hål: det är pengar som kommer att kanaliseras till en ursprunglig lokal utveckling, som bygger på respekt för miljön och respekt för de människor som brukar jorden.
Ni förklarade för oss att ni kopplar ihop olika områden, men att integreringen av Natura 2000 omfattas av ett annat politiskt ansvarsområde och andra fonder. Vi väntade ända till slutet av diskussionen om strukturfonderna och om landsbygdens utveckling för att se om vi verkligen hade fullständiga garantier för att Natura 2000 skulle beaktas. Jag kan säga att glaset är halvtomt eller halvfullt, beroende på hur man ser på det.
När det gäller fonden för landsbygdens utveckling är vi mycket förhoppningsfulla, men vi vet att den endast gäller kompensation. Detta är mycket positivt, för det behövs ekonomisk kompensation. När det gäller strukturfonderna känner vi till att de avser investeringar. I själva verket är vi alla medvetna om att investeringar är något som är strikt definierat och att vi inte behöver bygga några nya vägar för att upptäcka biotoper. Det finns således en väsentlig brist. Därför föreslår vi att en tredjedel tas från det belopp som ni enades om, dvs. 21 miljarder euro, och läggs till Life+, så att Natura 2000 kan finnas kvar och fungera som ett verkligt redskap för att skydda vår miljö, vilket vi är skyldiga att göra. 
Cristina Gutiérrez-Cortines,
   . – Herr talman! Innan jag kommenterar de utmärkande egenskaperna hos detta projekt vill jag tacka såväl Marie Anne Isler Béguin som Marie-Noëlle Lienemann, de andra skuggföredragandena och de tjänstemän och rådgivare som gör sitt yttersta för att nå enighet om detta projekt. Vi har nått ett utomordentligt samförstånd i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Alla har lagt fram sina ståndpunkter, och fastän det uppenbarligen inte finns så många ändringsförslag har Life-programmet fått ny kraft och berikats, i samarbete med kommissionen.
Hur har det berikats? Enligt min mening har vi infört flera nya aspekter. För det första läggs särskild tyngdpunkt vid förvaltningen av naturresurser i projektet. Detta är också av stor pedagogisk betydelse när det gäller att lära ut hur miljön skall styras och förvaltas. Dessutom har vi insisterat på en institutionell närvaro i form av kommuner och regioner, som i egenskap av lokala myndigheter på nytt skall utvärdera sina resurser. I detta avseende vill jag också betona en annan faktor: införandet av naturområden, som förtjänar respekt men som inte har upptagits på Natura 2000-listan, såsom vissa floder, och som kan vara viktiga gemensamma områden.
Det finns en annan nyhet: man har infört begreppen internationella projekt och gränsöverskridande projekt, och grundtanken med dessa har förstärkts. Varför har detta gjorts? Jo, för att naturområdena ofta ligger i gränsområden och i bergområden. Floder är ett belysande exempel: det vore logiskt att en dag inrätta ett Life-program för floder, eftersom de rinner igenom många länder.
Jag måste dessutom säga något annat: Vi har skapat ett marknadsintresse för Natura 2000. Vi anser att vi i det här fallet bör ta efter Förenta staternas politik genom att skapa banker för våtmarksområden och banker för naturområden, så att medlemsstaterna kan ersätta innehavarna genom att exempelvis ge utrymme för byte av äganderätter inom Natura 2000-området. På så sätt kan företagen och flera andra som också tar initiativ på området bidra ekonomiskt till ersättningarna, genom principen ”förorenaren betalar”, när de passerar genom dessa skyddade områden. Detta kan de göra genom aktiva och positiva program för naturmiljöns bevarande, som finansieras av privata organ och institutioner.
Detta är således inte bara ett nytt Life-program; det är ett projekt som bygger på samförstånd där det sunda förnuftet har fått styra, och därför gratulerar jag alla delaktiga. 
Marie-Noëlle Lienemann,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill i min tur tacka föredraganden Marie Anne Isler Béguin, samt alla mina kolleger i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och skuggföredragandena, som har bemödat sig om att lägga fram – som min kollega Cristina Gutiérrez-Cortines just sade – en ståndpunkt inför parlamentet som, med förlov sagt, är enhällig eller som i varje fall förmodas få majoritetens stöd.
Life+ och Life-programmet utgör en ytterst viktig del av vår miljöpolitik, eftersom de är de enda budgetverktyg som EU har utarbetat för sin miljöpolitik. Det stämmer att vi ofta kritiseras på EU-nivå av våra medborgare för att vi antar direktiv, bindande bestämmelser och regler, vilket är helt berättigat och måste göras. EU har gjort mycket på det miljöpolitiska området, men människor säger ofta till oss att ”ni inför en massa bindande bestämmelser, men ni tillhandahåller få medel för att stödja oss i genomförandet av den berörda politiken”. Det förekommer följaktligen motstånd och svårigheter, vilket gör att unionen måste tillhandahålla ekonomiskt stöd för att genomföra politiken.
Det finns vissa stödverktyg, såsom den integrerade politiken, där man gjort framsteg under flera års tid. Jag återkommer till detta i samband med strukturfonderna och den gemensamma jordbrukspolitiken. Men vi behöver också särskilda verktyg. Life-programmet har redan visat sig vara effektivt inom många områden. Jag vill framhålla behovet av att använda Life för att blåsa liv i de omfattande ramdirektiven, såsom direktivet om vatten eller vårt program för att bekämpa växthuseffekten. Marie Anne Isler Béguin har emellertid rätt när hon säger att kärnfrågan i debatten är Natura 2000. Det är positivt att vi har lyckats se till att Natura 2000 beaktas inom Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling (EJFLU). I själva verket är det emellertid omöjligt att en hel rad utgifter, som är avgörande för att förvalta det geografiska målområdet och för att genomföra direktivet, tas med här.
Här gäller det två typer av utgifter: de som berör förfarandet och de som berör vissa geografiska områden. Jag tänker i synnerhet på de områden som inte direkt räknas som jordbruksområden – våtmarker, områden som är något åtskilda från dem och så vidare – och som inte kan motta stöd enligt de mekanismer som är knutna till Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) och fonden för landsbygdens utveckling. Vi behöver därför något mer, och vi har därför föreslagit att 35 procent av det belopp som ni, herr kommissionsledamot, har fastställt till 21 miljoner euro skall anslås till förvaltningen av Natura 2000, inom ramen för Life-programmet. Jag anser hur som helst att en särskild budget som är för Life är en avgörande och oumbärlig fråga för parlamentet.
Med hänsyn till att kommissionen, sedan den nyligen bildades, alltid har bemödat sig med att tala om för oss att man kommer att fästa stor uppmärksamhet vid parlamentets ståndpunkter, borde denna breda överenskommelse med parlamentet om denna fråga leda till att kommissionen stöder våra ståndpunkter. 
Frédérique Ries,
   Herr talman! Jag vill i min tur tacka vår föredragande Marie Anne Isler Béguin för detta kvalitativa samarbete och för hennes kraftfulla engagemang i denna fråga. Under sammanträdesperioden i juni sände parlamentet, i sin resolution om politiska utmaningar och budgetmedel i en utvidgad union, en mycket tydlig politisk signal om skyddet av vår jord, naturen och mångfalden. Det är nödvändigt att säkerställa att nätverket Natura 2000 – kärnfrågan i debatten – fungerar smidigt. Marie-Noëlle Lienemann har just påmint oss om detta. Kommissionens sakkunniga har dessutom beräknat att Natura 2000 kommer att kräva 21 miljarder euro under loppet av sju år.
Vi är medvetna om att fonden för landsbygdens utveckling och strukturfonderna inte kommer att tillfredsställa alla dessa behov. Vi måste därför förstärka Life+, detta särskilda finansiella instrument för miljön som vi har haft sedan 1992.
Till kommissionen vill jag därför framföra två huvudsakliga anmärkningar, som jag delar med vår föredragande. Den första gäller det ursprungliga beloppet på 300 miljoner euro, som givetvis är alldeles för lågt. Bakom denna strid om siffror finns EU:s önskan att ta upp de viktiga utmaningar som står på spel här, såsom luftkvalitet och vattenkvalitet, fysisk planering och hållbar avfallshantering. Den andra anmärkningen lyder som följer: jag anser att Europeiska kommissionen inte bör lasta över sitt ansvar när det gäller miljön. Strategin att införliva miljön inom unionens samtliga politikområden har sina begränsningar, herr kommissionsledamot. Därför kommer gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa att stödja ändringsförslagen 42, 43 och 44. Europaparlamentet kommer alltid att stödja er när det gäller att motsätta sig denna typ av miljöpolitik för EU, som i vissa avseenden är på tillbakagång och som i alla avseenden är frivillig. Detta har införts av vissa medlemsstater som tycks ha valt att dra sig tillbaka och isolera sig. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag framföra mitt personliga tack till föredraganden för allt arbete som hon – tillsammans med de andra ledamöterna – har utfört, men jag vill ändå göra vissa yttranden när det gäller det förslag som vi kommer att rösta om senare. Det förefaller som om vissa ledamöter förväntar sig en hel del stöd för naturskyddspolitiken från Europeiska unionen. Jag delar denna förhoppning, eftersom även jag anser att EU kan göra en positiv insats för vår kontinent genom att skapa ekologiska nätverk. Vi bör emellertid inte sätta all vår tillit till EU, i synnerhet när det gäller Natura 2000-områdena, för dessa områden är trots allt utsedda av de nationella myndigheterna med hjälp av europeiska experter. Så det är godtagbart att vissa av medlen för att bevara dessa områden bör tas från EU:s budget.
Men i sista hand ligger huvudansvaret för områdena hos medlemsstaterna. Enligt min mening är det fullt förståeligt att stödet bör rättas efter behovet, och detta betonas i flera ändringsförslag. På EU-nivå bör vi endast göra och finansiera det som medlemsstaterna inte själva klarar av. Vi får inte vända på läget genom att vilja betala för allting och först efteråt undersöka om medlemsstaterna skulle vilja bidra. Jag vill således begära att medlemsstaterna skall stå för en större del av finansieringen, och att de enbart skall få hjälp när EU-stöd verkligen är motiverat. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! G8-ledarna i Skottland är bekymrade över vår världs hållbarhet. Om de reste en liten bit till Cairngormbergen och skogsreservatet Abernethy skulle de få se ett av Europas Natura 2000-områden, med 13 000 hektar av gamla skotska tallskogar, hedland, sjöar och berg, som är livsmiljö för sällsynta arter som tjäder och orre. Den förstnämnda ansågs tidigare vara den fågelart som löpte störst risk för att dö ut i Förenade kungariket inom 15 år, men fördubblar nu sitt antal. Med sitt fiskgjusecentrum drar reservatet till sig omkring 100 000 besökare och 1,7 miljoner pund sterling varje år samtidigt som det erbjuder 87 arbetstillfällen i vad som tidigare var en fattig landsbygd.
Vi kan se sådana resultat över hela Europa, från Skottland till Spanien till Tyskland. I Spanien har den iberiska lon räddats av Natura 2000. I Brandenburg, där populationen av kragtrappar hade fallit från 4 000 på 1930-talet till några hundra, har 9 500 hektar med monokultur förändrat dess framtidsutsikter och även fört med sig ekonomiska fördelar till ett område som präglades av ekonomisk tillbakagång.
Vi talar om vårt europeiska arv som det är vår plikt att beskydda. Life+ är det nya finansiella instrumentet som, tillsammans med strukturfonderna och landsbygdsutvecklingsfonderna, kommer att möjliggöra fortsatta framgångar för Natura 2000. Den 8 juni röstade parlamentet för ”ett väsentligt förstärkt Life+-program”. Jag vet att det inte kommer att vara lätt att komma överens om budgeten i år, men vi tar upp förslaget på ett öronmärkt belopp på 21 miljarder euro under sju år i resolutionen från den 8 juni. Vi förslår en betydande förstärkning av Life+. Life III, med dess tre komponenter natur, miljö och tredjeland, har varit en framgång i alla avseenden, men kanske särskilt i Natura 2000-områdena i Life-Natur.
Life+ kommer att föra detta framåt och det här betänkandet kommer att bidra till processen. Jag hoppas att kommissionen kommer att svara på ett stödjande, konstruktivt och kreativt sätt. 
Jutta D. Haug (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Syftet är att Life+ skall vara det enda finansiella instrumentet för miljön från och med 2007 och framåt. Det är en god idé att i ett enda miljöinstrument kombinera de olika program som har, bidragit till att främja miljöåtgärder som de som omfattas av Forest focus-förordningen, för att stödja icke-statliga organisationer samt lokala och regionala myndigheter. Som delaktig i budgeten är jag särskilt glad över att vi utan ytterligare undersökningar kan konstatera att denna verksamhet kommer att leda till ökad effektivitet.
Vi vet att energipolitiken måste genomföras på lokal nivå i hela EU för att den skall bli effektiv. Trots att subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen inte tillåter kritik finns det därför – om vi verkligen vill att finansieringen av miljöpolitiken skall ge EU ett oomtvistligt värde – ett trängande behov av att effektivt övervaka tillämpningen av stöden. En sådan övervakning skulle medföra att parlamentet får medbeslutanderätt i fråga om de fleråriga programmen, men det är även nödvändigt att kontrollerna sker med korta mellanrum, så att man snabbt kan göra justeringar.
Delen ”Life-Natur” har i praktiken övergivits i kommissionens förslag för Life, och tillsammans med denna del har även stödet för Natura 2000-åtgärder försvunnit. Detta kan vi inte godta. Kommissionens förslag att förvaltningen av Natura 2000-områden skall utbetalas genom fonden är också en god idé med tanke på de inneboende problemen med detta tillvägagångssätt som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har upptäckt – i huvudsak konkurrens med andra mål som har fastställts inom olika fonder.
Vi nådde till sist en överenskommelse om att Life+ skulle användas för att stödja de Natura 2000-områden som inte täcks av någon av fonderna. Det återstår att se hur långt detta tillvägagångssätt, som på samma gång är klarsynt, realistiskt och motiverat av solidaritet, kommer att föra oss. Trots att parlamentet i går, efter påverkan från utskottet för regional utveckling, strök alla hänvisningar till Natura 2000 ur förordningen om strukturfonderna, räknar jag med att inte bara vårt utskott, utan också de icke-statliga organisationerna och kommissionen tar initiativ – eller tar till offensiven – för att övertyga människor. 
Anne Laperrouze (ALDE ).
   – Herr talman! Miljöprogrammet Life+ är avgörande för främjandet av miljöpolitikens genomförande och utveckling. Det måste således fungera som en sporre för genomförandet, och som en katalysator för förnyelse och förändring, och följaktligen möjliggöra att åtgärder generellt vidtas på EU-nivå inom de prioriterade områdena. Mot bakgrund av vår lyckade erfarenhet med det nuvarande Life-programmet måste Life+ bli ett medel för att utvärdera och övervaka bevarandestatusen, för att utarbeta handlingsplaner för återhämtningen av arter och för åtgärder som är knutna till verksamheten inom Natura 2000-nätverket.
Demonstrationsprojekt som rör införandet och skyddet av Natura 2000 bör finansieras även i fortsättningen, eftersom de tillför ett europeiskt mervärde.
Miljöpolitiken omfattar emellertid mer än bara Natura 2000. Därför motsätter jag mig ändringsförslag 35, där man föreslår att 90 procent av programmet Life+ skall anslås till att finansiera Natura 2000. Life+ borde egentligen omfatta ett tillvägagångssätt för att ge ett proportionerligt stöd till fyra centrala ämnesområden inom det sjätte miljöhandlingsprogrammet, nämligen klimatförändringen, skyddet av den biologiska mångfalden, miljön och hälsan, och skyddet av naturresurserna.
Slutligen vill jag säga att jag delar föredragandens åsikt om att projekt bör fortsätta att utses på gemenskapsnivå, för att garantera att de tillför ett europeiskt mervärde. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser att ord verkligen måste omsättas i handling, eftersom vi både här i parlamentet och på andra håll ständigt talar om att rädda vår jord och främja en hållbar utveckling. När det är dags att förse oss med resurser för att kunna agera finns det dessvärre inga resurser att tillgå. Parlamentet är inte överens med Europeiska kommissionen, som har gjort vissa val som vi inte kan instämma i.
Herr kommissionsledamot! Vi förstår att finansieringen av Life+ måste införlivas i EJFLU och i ERUF. Det är en fråga som kan betraktas ur flera olika synvinklar; vi kan godta den även om vi kanske också beklagar den. Vi vet emellertid hur lokalt valda företrädare beter sig. När det gäller att välja mellan olika prioriteringar; ekonomiska och miljörelaterade prioriteringar, är det tyvärr ett välkänt faktum att det är miljön som blir lidande och offras när dessa val görs.
Därför måste EU definitivt visa prov på auktoritet när det gäller vad unionen vill och varför det är avgörande att tillhandahålla särskilt stöd, bland annat för Natura 2000. Natura 2000 är ett viktigt politikområde som EU har velat införa, som det har varit svårt att få de lokalt valda företrädarna att acceptera, och som har varit svårt att förstå och svårt att genomföra. Men det är just nu när vi måste förvalta Natura 2000-områdena som Europeiska kommissionen tar ett steg tillbaka. Det kan inte vara sant.
I dag vill kommissionen inte längre hjälpa till med att finansiera förvaltningen av dessa områden. Vissa av områdena kommer inte att omfattas av EJFLU och ERUF, eftersom de varken är jordbruksområden eller skogsområden. Vad skall vi göra i dessa fall? Jag vill påminna er om att Life+ är ett finansiellt instrument, och att det verkar som om vi inte gör allt vi kan för att förhandla med rådet på effektivaste sätt. Herr kommissionsledamot! Ni borde bistå parlamentet i de ekonomiska förhandlingarna med rådet. Vi behöver er. Vi befinner oss i första behandlingen och vi måste visa vår beslutsamhet, att vi är fast beslutna att skydda de stöd som är helt och hållet avgörande för oss. Vi har en mycket bra kompromiss, men ändå har vi en känsla av att ha övergivits av kommissionen. Det skulle verkligen vara beklagansvärt. 
María Isabel Salinas García (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Min grupp känner sig stolt och glad i dag över det betänkande som har hanterats så väl av föredraganden Marie Anne Isler Béguin, och även av alla andra, vars insatser har berikat betänkandet.
Medbeslutandet är vår styrka, och detta är inspirerat av behovet att infria de miljömål som alltid har varit en prioriterad fråga för EU.
När det gäller medel för nätverket Natura 2000 har man inte begärt det omöjliga i betänkandet. Kommissionen är lika medveten som parlamentet om de svårigheter som budgetplanen har orsakat, men om sanningen skall fram anser jag att lösningar står att finna genom god vilja och beslutsamhet, så även i detta fall. Kanske att en ökning av stödet till nätverket också bör åtföljas av en bättre omfördelning av de nödvändiga medlen.
Herr kommissionsledamot! Ingen skall naturligtvis vara tvungen att betala för någon annans synder. Till exempel kan vi inte fortsätta att uppmana de andalusiska landsbygdsombuden att dra åt svångremmen ytterligare, vare sig när det gäller nätverkets underhåll på grundval av deras rättmätiga ansvar som jordbrukare, eller de mycket specifika och nödvändiga åtgärderna, såsom bevarandet av den iberiska lon.
Kommissionen torde, bättre än jag själv, minnas den upphetsning som rådde i samband med att Natura 2000-nätverket lanserades. Sedan dess har vi sett en hoppfull process av lagstiftning och program för att förverkliga våra miljörelaterade prioriteringar. All denna investering i resurser och all denna entusiasm kan nu inte bara gå om intet. Life+ måste bli en kraftfull garanti för att det som vi hittills har skapat skall underhållas och förstärkas, även med hänsyn till livsmiljöer och den mångfald av arter som finns.
I detta avseende, och utan att ifrågasätta samfinansieringens legitimitet, kan ingen bestrida att ett underhåll av nätverket innebär – och så måste det bli – höga kostnader för vissa medlemsstater, i synnerhet för Spanien. Mitt hemland har tillsammans med Danmark flest skyddade områden, och dessutom finns 29 procent av dessa områden i min hemregion, Andalusien.
Herr kommissionsledamot! Ibland måste vi anstränga oss, inta en ståndpunkt och vara modiga. Jag vill be er att fortsätta att investera i skyddet av miljön. Det är den värd. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Life – det finansiella instrumentet för miljön – har sedan 1992 varit det viktigaste instrumentet för gemenskapens miljöpolitik. Det består av tre fonder: för natur, miljö och tredjeland. Det nuvarande Life III-programmet kommer att löpa ut i slutet av 2006 då ett nytt paket, Life+, kommer att införas som en del av vår nya budgetplan, för vilken vi fortfarande väntar på ett rådsbeslut. Det är hur som helst dags för parlamentet att fatta ett beslut nu. Vill vi bevara vårt naturarv?
När det gäller vårt gemensamma miljöarv måste finansieringen anpassas till politiken, och inte tvärtom. Det är oerhört svårt att kvantifiera värdet av våra mossar, arterna i vår inhemska flora och fauna, våra livsmiljöer och offentliga inrättningar, som parker och skogsmarker, i monetära termer. Det viktiga är att detta är gemensamma rikedomar som ägs av allmänheten till allmänhetens behag. Vem skall ta ansvar om inte vi här i Europaparlamentet gör det? Vi som genom utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet delar ansvaret för lagstiftningen med rådet.
Vi har ett gemensamt ansvar för att vidmakthålla och förstärka våra ansträngningar för att stoppa minskningen av biologisk mångfald och miljöförstöringen. Utan tillräcklig finansiering av Life+ kommer de positiva åtgärder som vidtagits för att ta itu med de här problemen sedan det nuvarande programmet infördes 1992 att vändas till sin motsats. Viktiga socioekonomiska fördelar med programmet kommer också att gå förlorade. Upp till 125 000 arbetstillfällen i EU-15 erhåller stöd för verksamheter med anknytning till naturskydd.
Detta är en växande sektor. John Bowis har berättat för oss om det skotska exemplet. Det skotska parlamentet beräknar att naturturism bidrar till Skottlands ekonomi med 560 miljoner euro varje år, varav en stor del i områden som präglas av ekonomisk tillbakagång. John Bowis nämnde orre och iberisk lo. Herr kommissionsledamot! Kan jag fråga om den röda ekorren kommer att fogas till förteckningen över framgångar för den biologiska mångfalden inom de kommande sju åren?
Det handlar inte bara om anslagens storlek. Pengarna måste vara säkra. Utan särskilda, öronmärkta anslag som uttryckligen är avsedda för miljön, kommer vi inte att kunna uppnå våra miljöpolitiska mål. Jag anser att den nuvarande ”samordnade strategin” för finansiering av miljöpolitiken som föreslås av kommissionen, varigenom finansieringen skulle komma från anslagen för landsbygdsutveckling och strukturfonderna, är mycket oroande och jag tror helt enkelt inte att den kommer att fungera. Låt oss vara realistiska, det kommer alltid att finnas något som har större omedelbar betydelse än att skydda miljön. Med ordentlig finansiering kommer Life+ att ge oss medlen för att främja våra särskilda bevarandeområden och därigenom främja den biologiska mångfalden i Europa, som nu går förlorad i en alarmerande takt. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill instämma i gratulationerna till föredraganden, vars betänkande visar det åtagande som har efterlysts, och som har – vilket vi hittills har kunnat höra i debatten – en överväldigande majoritet av parlamentet bakom sig.
Detta betänkande täcker de mycket stora bristerna i kommissionens förslag, och därför är det avgörande att det antas av en stor majoritet. Som jag ser det är förslagets mest påfallande brist att förvaltningen av nätverket Natura 2000 inte tillgodoses ekonomiskt under perioden 2007–2013, trots att man i det sjätte miljöhandlingsprogrammet gav hög prioritet åt bland annat arternas mångfald och skyddet av arter.
I kommissionens plan för de Natura 2000-nätverk som skall finansieras genom strukturfonderna döljer sig en stor risk för att dessa nätverk inte kommer att få tillräckliga medel i praktiken. Jutta D. Haug har redan hänvisat till resultaten från gårdagens omröstning. Det framgår också av kommissionens hållning att den är ovillig att ta ansvar för hur EU:s gemensamma miljöpolitik genomförs.
Kommissionen har också totalt misslyckats med att införa den klausul som skall garantera en korrekt förvaltning av Natura 2000-nätverken, som är ett nödvändigt villkor för finansiering genom strukturfonderna. Följaktligen måste vi i parlamentet, genom en övertygande majoritet, stödja föredragandens hållning, vilket innebär att kostnaderna för genomförandet av Natura 2000 integreras i programmet Life+. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   –Herr talman! Förslaget att integrera befintliga stödprogram för miljön i ett enda finansiellt instrument, dvs. Life+, är berättigat eftersom det garanterar att åtgärder inte upprepas. Det är också en förnuftig idé att harmoniera och förenkla principer och förfaringssätt.
Syftet med programmet Life+ är att skydda finansieringen av de åtgärder som inte kommer att vara berättigade till stöd från EU:s övriga finansiella instrument. Mot bakgrund av de aktuella utmaningar som vi bör ta itu med på miljöskyddsområdet är denna hållning fullständigt berättigad. Det huvudproblem som vi står inför när det gäller programmet Life+ är emellertid att genomföra de samfinansierade uppgifterna, och att inrätta och genomföra Natura 2000-nätverket.
I de prioriteringar som har fastställts för programmet Life+ tas vederbörlig hänsyn till frågor som är knutna till skyddet av naturen och mångfalden, däribland Natura 2000-nätverket. Samtidigt framhåller man emellertid att en samfinansiering av nätverket Natura 2000 endast kommer att vara ett komplement, vilket innebär att stöd skall tillhandahållas genom Europeiska regionala utvecklingsfonden och Sammanhållningsfonden.
Jag finner det oroande att även om principen om Natura 2000-nätverket har utvecklats i EU, har den inte underbyggts av skäliga garantier för finansieringen av inrättandet och förvaltningen av nätverket. Inga tydliga detaljer har tillhandahållits när det gäller vilka principer som ligger till grund för att få stöd för skyddsåtgärder för Natura 2000-områden mellan 2007 och 2013, och detta kommer utan tvivel att innebära minskat stöd till nätverket Natura 2000. Det kommer då att bli omöjligt att genomföra flera välbehövliga skyddsåtgärder. Till exempel kommer de flesta av de områden som har utsetts till Natura 2000-områden i Polen och i andra länder inte att täckas av de föreslagna stöden. Sådana områden omfattar mark som är en del av statliga skogar, eller torvmossar, träsk, naturliga grässlätter, sanddyner, ljungmarker och buskområden som inte används i jordbrukssyfte.
Med tanke på Europeiska kommissionens skrivelse av den 6 januari 2005, där man föreslog att möjligheten att utvidga förteckningen över Natura 2000-områden i Polen skulle övervägas, vilket skulle kunna innebära att upp till 20 procent av landet skulle täckas av sådana områden, har en separat garantifond för upprättandet av Natura 2000-nätverket blivit ännu viktigare för Polen och andra länder. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
   –Herr talman! Förordningen Life+ är en utmärkt rättsakt. Det faktum att det är en förordning innebär att den kommer att bli bindande för alla medlemsstater, och att den kommer att vara mer verkningsfull än alla tidigare direktiv på detta område.
Dokumentet har emellertid en brist, nämligen att det endast innehåller en indikativ prioriteringslista, vilket lämnar oss i ovisshet när det gäller hur mycket stöd, om något, dessa prioriteringar kommer att få. Detta gäller i synnerhet Natura 2000, något som tidigare talare redan har berört. Mitt budskap till kommissionsledamoten är att det skulle vara ett misstag om man i detta program tvingas konkurrera om stöd från strukturfonderna och fonden för landsbygdens utveckling.
Det skulle vara ett ogenomförbart tillvägagångssätt, eftersom det skulle utlösa en hård strid om vem som har de största behoven; de lokala samhällena, vars behov är att skydda miljön och sällsynta växt- och djurarter, eller de människor som lever i de berörda områdena. Sådana förhållanden skulle vara oacceptabla.
Den andra frågan som jag vill ta upp gäller finansieringen av Natura 2000. Enligt kommissionens meddelande väntas kostnaden för denna finansiering uppgå till 6,1 miljoner euro. Jag är väl medveten om att detta inte är något stort belopp; i själva verket motsvarar det ett absolut minimum. Men fem miljoner euro av detta belopp kommer att öronmärkas för de 15 gamla EU-medlemsstaterna, och endast en miljon euro för de 10 nya medlemsstaterna. Är detta ett rimligt förhållande? Anser inte kommissionen att en sådan stödfördelning strider mot principen om europeisk solidaritet? 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Dimas! Jag avundas inte er nuvarande position, herr kommissionsledamot. I måndags var ni tvungen att förklara för parlamentet att de temainriktade strategier som kommissionen har tillkännagett, och som den nu tydligen är obenägen att genomföra, skulle skjutas upp, och i dag diskuterar vi Life+, det nya finansiella instrumentet, och vi har inte precis samma åsikt i denna fråga heller.
Jag vill dock varmt gratulera kommissionen till Life-instrumentet, som för första gången såg dagens ljus 1992, eftersom den genom att skapa detta instrument har utformat ett banbrytande program för EU:s miljöpolitik. Det viktiga med detta program är att det är avsett att uppfylla fågeldirektivet, livsmiljödirektivet och direktivet om växter och djur, och att tillhandahålla ekonomiska medel för detta. Det var viktigt att kommissionen valde principen om en integrerad förvaltning, vilken jag också helhjärtat stöder eftersom detta är något beaktansvärt som inte återfinns i något av de andra programmen.
Vi diskuterar nu det nya förslaget, som skall omfatta perioden 2007–2013, och som också är avsett för att bidra till uppfyllandet av målen för EU:s sjätte miljöhandlingsprogram. Eftersom det har talats mycket om Lissabonstrategin här i parlamentet, vill jag påminna er om att ett av de mål som senast skall uppnås under ”Lissabonåret” 2010 är att kontrollera förlusten av biologisk mångfald i Europa, och även om detta är ett fristående mål kommer det att få socioekonomiska konsekvenser. Eftersom jag kommer från en region där turismen är mycket viktig, kan jag säga att våra tillgångar huvudsakligen utgörs av regionens biologiska mångfald och naturrikedomar.
Det är viktigt att detta nya program garanterar fortsatt ekonomiskt stöd till Natura-nätverket. Även om det inte råder några tvivel om att kommissionens val av ett integrerat tillvägagångssätt i samverkan med Europeiska regionala utvecklingsfonden var det rätta, vill jag invända att detta innebär att vi strävar efter olika mål, vilket leder till en konflikt som det är absolut nödvändigt att lösa om vi skall finna en medelväg mellan de båda aspekterna – å ena sidan en förnuftig regional utveckling och å andra sidan skyddet av naturen. 
Andres Tarand (PSE ).
   – Herr talman! De ändringar som parlamentet har föreslagit för Life+ har väsentligen förbättrat förslaget till förordning. En ökning av budgeten till tio gånger mer än i kommissionens rekommendation är ett tydligt steg mot att förverkliga målen för en hållbar utveckling, och det tjänar också EU:s strategiska mål att senast år 2010 hejda den biologiska mångfaldens tillbakagång.
Budgetökningen gör Life+ till ett betydande oberoende instrument för EU:s miljöpolitik. I dess nuvarande form har Life+ endast använts till att stötta upp de ”rådande ekonomiska klyftor” som har uppstått mellan strukturfonderna och jordbruksfonderna. I detta fall kommer främjandet av naturskyddsmålen att bero på kritiska nationella prioriteringar, och dessa kan överskuggas av socioekonomiska mål.
Både strukturfonderna och fonden för landsbygdens utveckling fungerar på basis av en fördelning av stöd till en särskild sökande. Detta leder till en betydande risk för att verksamheten inom områden med högt naturskyddsvärde kanske inte blir finansierad på grund av att det inte finns några lämpliga sökande, eller på grund av avståndet. När det gäller Life+ skulle det därför vara fördelaktigare att det fungerade på grundval av den modell som har använts i Estland under många år, det vill säga, att stöd till verksamhet som är av betydelse för naturskyddet fördelas efter hemvist: stödmottagaren behöver inte vara jordägare, utan kan vara en person som genomför en verksamhet som är viktig för bevarandet av naturen.
Medlemsstaterna behöver EU för att tillhandahålla en pålitlig och långsiktig ekonomisk strategi, i syfte att säkerställa skyddet av områden inom nätverket Natura 2000. Om beslutsfattandet uteslutande ligger hos medlemsstaterna kan skyddet av naturföremål som har högt naturskyddsvärde överskuggas av andra nationella prioriteringar. För att undvika detta är det viktigt att lämna programplaneringsbesluten åt medlemsstaterna, medan miniminivåerna för finansieringen av åtgärder inom Life+ bör fastställas på EU-nivå.
Det är viktigt att vi alla ger vårt stöd till de ändringsförslag som parlamentet har lagt fram, så att unionens medel kan kanaliseras till bevarandet av naturföremål av europeisk betydelse.
Ett stort tack. 
Christa Klaß (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Även jag välkomnar kommissionens förslag att förenkla finansieringen och förvaltningen av de befintliga miljöprogrammen och att i Life+ sammanföra dem till ett enda finansiellt instrument. Även jag anser att vi måste skydda miljön och införa de ekonomiska bestämmelser som krävs för att göra detta. Det skulle glädja mig om vi i dag kunde vidta generösa ekonomiska åtgärder för att skydda naturen.
Men jag anser att misslyckandet med vår ekonomiska planering för 2007-2013 innebär att det vore orealistiskt att i dag ställa specifika ekonomiska krav och att det vore en illusion att tro att vi kan göra det. Just nu vet vi inte hur mycket den totala EU-budgeten kommer att uppgå till. Vi vet alla att hela huset, den ekonomiska ramen, måste stå klart innan vi kan möblera rummen. Vi har lämnat en mycket detaljerad beskrivning av hur strukturfonderna och landsbygdsutvecklingen tillsammans konkurrerar med Life+.
Under nuvarande omständigheter måste vi fråga oss vilka åtgärder som är rimliga att främja genom Life+ och vilka uppgifter som även i fortsättningen bör överlåtas på medlemsstaterna. Bör inte till exempel skogsvården förbli medlemsstaternas ansvar och uppgift? Varför skulle till exempel markförvärv finansieras med pengar från Life+? Det antas här att blotta förvärvandet av ett stycke mark av en miljöorganisation i sig innebär ett skydd för miljön, men det handlar inte om vem marken tillhör, utan om hur den sköts. Med andra ord, dess skötsel som ett FFH-område, dvs. en naturlig miljö för flora och fauna, måste garanteras och främjas genom att de åtföljande uppgifterna och kostnaderna täcks av Life+. Miljöskydd handlar om korrekt förvaltning av ett landområde, och i slutändan ger det också mycket bättre valuta för pengarna.
Jag är starkt emot institutionellt stöd från icke-statliga organisationer. Life+ får inte utnyttjas för att finansiera sådana organisationers förvaltningskostnader, utan skall användas för att finansiera projekt som är av praktisk nytta för miljön. 
Evangelia Tzampazi (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera föredraganden, Marie Anne Isler Béguin, och skuggföredraganden för det utmärkta arbete de har lagt fram.
Behovet att finansiera Life+ har en tydlig dimension och ett tydligt värde för EU. Miljöförsämringen och de alltmer ökande miljöproblemen, som ofta är av gränsöverskridande natur, gör det nödvändigt att förändra den alleuropeiska och globala strategin.
För att åstadkomma detta är det nödvändigt att miljöåtgärderna och investeringarna i miljösektorn inom alla program övervakas både inom och utanför EU för att se till att de fungerar bättre, och att de samordnas bättre. Principen om naturskydd och biologisk mångfald måste införas som en grundläggande faktor i de temaområden som prioriteras för att finansiera Life+-programmet, och ligga till grund för strategin och åtgärderna för det nya finansiella verktyget.
Genom detta program kommer det att bli möjligt att finansiera andra åtgärder, till exempel Natura 2000, som inget annat program kan täcka. Därför måste även andra finansiella instrument uppfylla dessa krav.
Herr kommissionsledamot! Jag anser att den ökning som Europaparlamentet begär är det minimum som krävs för en seriöst inriktad tillämpning av Life+, som syftar till sådana grundläggande aspekter av miljöpolitiken som att sprida information, att höja medborgarnas medvetenhet och, viktigast av allt, att kontrollera tillämpningen av denna politik.
Stavros Dimas,
   . – Herr talman! Jag vill tacka talarna för deras konstruktiva inlägg och särskilt för deras omsorg om Natura 2000. Kommissionen anser att de nuvarande miljöprogrammen har tjänat sina syften. Life-natur och Life-miljö har varit utmärkta i rollen som katalysatorer, men har gjort lite för att utveckla miljöpolitiken, vilket sades i halvtidsöversynen av Life-programmet.
Syftet med Life+ är att det skall åstadkomma en verklig förändring. Det är meningen att det skall erbjuda finansiering för att utveckla politik, men att det även skall göra det möjligt för, till exempel, lokala och regionala aktörer att sprida bästa metoder för genomförande av miljöpolitiken. Utgifter för konkreta miljöinvesteringar bör helst integreras i fonder som har verklig ekonomisk styrka, det vill säga de på områdena landsbygdsutveckling och regional utveckling.
Jag har redan hänvisat till de aktuella framgångarna för kommissionens integrationspolitik. Den 21 juni antog rådet (jordbruk och fiske) förordningen om landsbygdsutvecklingsfonderna. Däri föreskrivs att jordbrukare och privata skogsägare kan få kompensation för kostnader de åsamkats och inkomster de gått miste om på grund av Natura 2000-åtgärder. När det gäller jordbruksinvesteringar berättigar förbättringar av den offentliga servicen i ett Natura 2000-område enligt den förordningen till stöd, och det är möjligt att erhålla finansiering av utarbetande av förvaltningsplaner med anknytning till Natura 2000.
Rådet förutser att förordningen kommer att åtföljas av en budget på 82,75 miljarder euro. Åtminstone 25 procent av det beloppet – eller 22,2 miljarder euro – skulle anslås för att bland annatkompensera jordbrukare och privata skogsägare i anslutning till Natura 2000. Därtill kommer att det är helt möjligt för medlemsstater att koncentrera en ännu större andel av sina nationella medel på finansiering av Natura 2000 om de så önskar. För två dagar sedan antog kommissionen även de strategiska riktlinjerna för både landsbygdsutveckling och regional utveckling. Riktlinjerna för landsbygdsutvecklingen innehåller en hänvisning till Natura och i de regionala riktlinjerna finns en tydlig hänvisning till naturskydd och artskydd. Kommissionen uppfyller således sitt åtagande att integrera miljön i andra politikområden.
Om jag går över till Life+ och de föreslagna ändringarna så anser kommissionen att det är svårt att ta hänsyn till de flesta av de ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har lagt fram till detta förslag. Jag känner till de 44 ändringsförslag som lagts fram av det utskottet och ytterligare fyra som lagts fram av budgetutskottet. Jag vill dela in de här ändringsförslagen i tre tydligt avgränsade grupper.
För det första de som gäller räckvidd. Dessvärre syftar majoriteten av ändringsförslagen till att vidga förslagets räckvidd. Detta är oförenligt med kommissionens samordnade strategi. Många ändringsförslag gäller Natura 2000, andra anger i större detalj vad som redan föreskrivs i texten, till exempel, övervakning av skogar, nätverk, medvetandehöjande åtgärder och finansiering av icke-statliga organisationer. Dessutom täcks vissa aspekter, som miljöinnovation, uppenbarligen av andra program, i detta fall av programmet för konkurrenskraft och innovation. Om detta skall rymmas inom Life+ skulle det medföra en risk för dubbelfinansiering av projekt, något som revisionsrätten har en mycket bestämd uppfattning om.
För det andra de som gäller förfarande. Kommissionen skulle i princip kunna godta några av ändringsförslagen, till exempel de som handlar om att bedöma programmets kvalitet även efter det att programmet avslutats. Men andra gäller antagande av fleråriga planer genom medbeslutande och skulle leda till åderförkalkning när det gäller genomförande av program. Det är därför uppenbart att detta inte kan godtas. På ett liknande sätt kan kommissionen inte godta de ytterligare krav som har framförts med avseende på kommittéförfarandet.
Slutligen de som gäller budgeten. Detta är det mest komplexa och svåraste förslag som kommissionen har att ta ställning till. I betänkandet om Life+ ökas den föreslagna budgeten med 21 miljarder euro, men det har lämnats in ett ändringsförslag om att detta skall minskas till 7,35 miljarder euro. Men jag är också medveten om att budgetutskottet föreslår en nollbudget för Life+. På liknande sätt lade det tillfälliga utskottet för politiska utmaningar och budgetmedel inte fram en siffra för budgeten för Life+.
Om parlamentet skulle tillhandahålla en extra budget på 7,35 miljarder euro för miljön så skulle kommissionen göra allt den kan för att se till att dessa medel på ett lämpligt sätt inkluderades i de relevanta strukturprogrammen och därigenom stödja Natura 2000. GD Miljö å sin sida skulle göra allt det kan för att se till att sådana medel skulle användas effektivt och fullständigt för frågor som rör Natura 2000.
Om vi fortsätter till ändringsförslagen i detalj så kan kommissionen godta ändringsförslagen 9, 32 och 33 i princip. Kommissionen kan delvis godta ändringsförslag 25 i dess ändrade lydelse enligt ändringsförslag 43. Kommissionen kan inte godta några andra ändringsförslag.
Sammanfattningsvis erbjuder förslaget Life+ ett flexibelt finansiellt instrument för miljön. Jag hoppas att vi skall kunna komma överens på kort sikt så att vi kan föra det här förslaget framåt. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   .Herr talman! Om ni tillåter mig en kort kommentar vill jag fråga er, herr kommissionsledamot, vilken sida ni står på. Var vi inte alla överens om att sänka summan 21 miljarder euro till 9 miljarder euro, vilket faktiskt är minimum? Men ni säger att ingen överenskommelse har träffats om budgetplanen, medan Reimer Böge hävdade att Natura 2000 kostar 21 miljarder euro. Vi behöver en garanti att dessa 21 miljarder euro kommer att fördelas över budgeten. Vi anser att jordbruket kan ta en tredjedel och att strukturfonderna kan ta en tredjedel. Följaktligen får miljön ta sin tredjedel. 
Stavros Dimas,
   . – Ni har rätt i att vi har fått siffran 21 miljarder euro från en studie som kommissionen har genomfört, vilken visade att vi behöver minst 6,1 miljarder euro per år för de här programmen. Reimer Böges betänkande innehöll naturligtvis en hänvisning till detta. Beloppet sänktes genom ändringsförslaget till 7,35 miljarder euro för sjuårsperioden, så de pengar ni talar om gjordes faktiskt inte tillgängliga genom detta betänkande. Jag måste än en gång upprepa att om vi hade dessa extra 7,35 miljarder euro, skulle vi se till att de användes genom relevanta fonder för Natura 2000 och de andra miljöprogrammen.
Jag måste understryka att vi med den samordnade strategin kommer att använda strukturfonderna, Sammanhållningsfonden och jordbruksfonden för att få de medel vi behöver. De riktlinjer som var uppe till omröstning i förra veckan kommer verkligen att hjälpa oss i detta avseende.
Fonden för landsbygdens utveckling och särskilt prioritering 2, som har att göra med markförvaltning, kommer att få åtminstone 25 procent av finansieringen för landsbygden på 22,2 miljarder euro. Detta kommer även att vara till stor hjälp när det gäller program som medlemsstaterna har ett intresse av att finansiera eftersom de har en rättslig förpliktelse att finansiera projekt som har att göra med Natura 2000. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0193/2005) av Tokia Saïfi för utskottet för internationell handel om textil- och konfektionsindustrins framtid efter 2005 (2004/2265 (INI)). 
Tokia Saïfi (PPE-DE ),
   .Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst kan jag, utan att blanda in er, herr kommissionsledamot, bara beklaga att varken Peter Mandelson eller Günter Verheugen är närvarande i dag vid denna debatt om en fråga som har varit en av huvudnyheterna i flera månader.
Herr kommissionsledamot! EU:s textil- och konfektionsindustri har en framtid och handelsintressen att försvara. Efter undertecknandet av avsiktsförklaringen i Shanghai den 10 juni mellan Europeiska kommissionen och den kinesiska regeringen, som har ratificerats av de 25 medlemsstaterna, yttrar sig Europaparlamentet i dag om framtiden för EU:s textil- och konfektionsindustri, en framtid som förhoppningsvis är lovande, trots de många omvälvningar som sektorn har genomgått under de senaste månaderna.
Jag anser att detta ramavtal, detta frihandelsavtal, ger EU:s textilindustrier ett visst andrum. Ändå anser jag att det är Europaparlamentets skyldighet att noga övervaka förvaltningen och uppföljningen av detta avtal. Jag anser faktiskt att vi bör kunna behålla vissa skyddsåtgärder och använda de instrument för handelsskydd som står till vårt förfogande inom ramen för WTO, när det visar sig vara nödvändigt. Dessutom måste Europeiska unionen och de nationella myndigheterna på lång sikt bidra till att utveckla åtgärder som gör det möjligt att dra fördel av EU-tillverkarnas produktions- och säljpotential samt se till att rättvisa handelsregler respekteras på den internationella textil- och konfektionsmarknaden.
Därför påminner jag er om den regel som innebär att en handelspolitik med resten av världen bör vila på två principer: Rättvisa och ömsesidighet. Ur denna synvinkel och i syfte att behålla konkurrenskraften i denna nya handelsmiljö är fri tillgång till tredjeländernas marknader en nödvändig faktor i satsningen på tillväxt.
Därför måste kommissionen uppmuntra alla WTO-länder, med undantag för de mest utsatta utvecklingsländerna, att använda Dohaförhandlingarna för att säkerställa ömsesidiga villkor för marknadstillträde som är både rättvisa och jämförbara för stora producenter av textil och konfektion.En fast hållning måste dessutom intas mot de länder som fortfarande stänger sina gränser för EU:s producenter genom att upprätta icke-tariffära handelshinder. Dessa metoder måste bekämpas med hjälp av de rättsliga instrument som Europeiska unionen förfogar över.
Herr kommissionsledamot! Då det är sex månader kvar till ministermötet i Hongkong vill jag betona att avlägsnandet av hinder för marknadstillträde för industriprodukter måste vara ett huvudmål för Dohamandatet. Det är också ytterst viktigt, vilket framgår av förslaget, att skydda vårt europeiska kunnande, vårt europeiska mervärde. För att göra det måste vi försvara de immateriella rättigheterna och bekämpa varumärkesförfalskning och pirattillverkning. Kommissionen måste i själva verket agera offensivt för att säkerställa att tredjeländerna följer TRIPs-avtalet, i synnerhet vad gäller textildesign. Likaså är det nödvändigt att införa etisk handel som baseras på produktionsprocesser som respekterar miljö, hälsa och arbetsnormer.
Slutligen, för att reagera på nedgången i den europeiska textilindustrin och för att trygga dess framtid och konkurrenskraft gentemot de regionala blocken i Förenta staterna och Asien, måste vi stödja inrättandet av ett produktionsområde för EU och Medelhavsländerna inom textil- och konfektionssektorn. För att uppnå detta måste man tillåta varor att cirkulera friare genom att tillämpa bestämmelser om ursprungskumulering inom Europa–Medelhavsområdet.
Parallellt med dessa handelsåtgärder bör Europeiska unionen genomföra en praktisk övergångsplan för att bidra till omstrukturering och omskolning av hela sektorn i syfte att hjälpa de textilproducerande regionerna, och trygga sektorns framtid och konkurrenskraft på de internationella marknaderna.
Herr kommissionsledamot! Europeiska kommissionen måste i detalj studera de punkter som har framförts i detta förslag och utveckla de rekommendationer som det innehåller genom att införa praktiska åtgärder.
Dessutom kräver jag på Europaparlamentets vägnar att kommissionen skall avlägga en kvartalsrapport för parlamentets ledamöter om alla rekommendationer som har utfärdats i denna resolution och om vilka åtgärder den har vidtagit.
Slutligen, för att framtiden för denna sektor skall te sig verkligt lovande, måste man hela tiden se till att utveckla den. Det är vad jag i dag kräver för textil och konfektion, en nyckelsektor för Europeiska unionen. 

Louis Michel,
   .Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag säga att Peter Mandelson inte är här av mycket goda skäl som faktiskt har att göra med den här sakfrågan. Han var angelägen att delta i bilaterala möten i Förenade kungariket, där han hade tillfälle att träffa några ytterst viktiga ministrar, för att i synnerhet diskutera WTO-förhandlingarna som kommer att äga rum i Hongkong. Om han inte skulle ha deltagit i dessa möten skulle detta ha berövat oss vissa möjligheter att försvara de prioriteringar som ni anger här. Som ni vet har dessa förhandlingar direkt betydelse för textilsektorn. Därför ber jag er allvarligt att ursäkta hans frånvaro, som beror på tvingande skäl. Det var i hög grad angeläget för honom att närvara vid dessa sammanträden.
Efter detta vill jag tacka Tokia Saïfi för hennes utmärkta betänkande och jag välkomnar resolutionsförslaget. Det är ett stöd för de insatser som kommissionen redan har gjort för att bistå den europeiska textil- och konfektionssektorn, och även anta utmaningarna med avskaffandet av kvoterna sedan januari 2005. Det står klart att vårt mål är att minska påverkan av en historisk överenskommelse om avreglering av handeln som slutfördes för exakt 10 år sedan. Vi inser alla att Europeiska unionens handelspolitik måste garantera bästa möjliga förhållanden och villkor för sektorn för att den skall kunna möta konkurrensen på lika villkor. Den genomgripande förändringen av lagstiftnings- och handelsförhållandena bör uppmuntra oss att vända oss mot framtiden och agera offensivt för att finna nya avsättningsområden och skapa nya marknader, snarare än att bara försöka skydda oss själva mot konkurrensen på den inre marknaden.
Jag skall nu inrikta mig på de viktigaste handelsfrågorna som behandlas i resolutionsförslaget. Först kommer jag, vad gäller importen från Kina, att tala om avtalet mellan EU och Kina av den 10 juni 2005. Efter månader av förhandlingar gläder det oss att vi har uppnått en överenskommelse med Kina som garanterar en mera återhållsam ökning av importen av de viktigaste produktkategorierna. Detta ger EU-industrin ytterligare två och ett halvt år för att fortsätta processen med omorganisation och anpassning.
Det breda stöd som medlemsstaterna har gett kommissionens strategi tyder på att ett förhandlingsavtal av olika anledningar var det bästa sättet att möta inflödet av kinesiska importvaror. Först och främst omfattas de flesta EU-produkter, det vill säga omkring hälften av de importprodukter som avreglerades i januari 2005. För det andra är det bara en liten skillnad mellan de överenskomna kvantiteterna och det som hade blivit resultatet av den mekaniska tillämpningen av skyddsklausulen, om den hade införts. Alla förstår säkert att det inte fanns någon annan lösning. Att genomföra skyddsåtgärderna från fall till fall skulle ha varit ekonomiskt destabiliserande och mycket svårt ur politisk synvinkel. Avtalet kommer att ge ökad tydlighet, säkerhet och trovärdighet åt företag på båda sidor (producenter, exportörer, importörer och grossister) och kommer att främja textilimporten från utvecklingsländerna och Medelhavsländerna till EU. Detta avtal ligger därför i allas intresse.
Frågan om vi skall avstå från att vidta skyddsåtgärder för andra produkter i framtiden återstår fortfarande. Europeiska unionen har inte avsagt sig sina juridiska rättigheter, men det är tydligt att vi har ingått en uppgörelse. Vi utesluter inte möjliga framtida åtgärder om de verkligen är berättigade. Noggrann övervakning kommer därför att ske även i fortsättningen. Från och med nu måste vi rikta vår uppmärksamhet på Europeiska unionens intressen inom textilsektorn, intressen som vi kraftfullt kommer att försvara: marknadstillträde, immaterialrätt, Europa–Medelhavsområdet, ursprungsregler och ursprungsmärkning.
Handlingsplanen om marknadstillträde, som diskuterades av högnivågruppen den 14 juni 2005, bör antas officiellt och genomföras med tonvikt på frågor om immaterialrätt. Ökad konvergens vad gäller villkor för marknadstillträde inom textil- och konfektionssektorn krävs också. Det vore tillrådligt att minska tullavgifterna inom ramen för WTO. De bör sättas på minsta möjliga nivå för AVS-länderna och utsatta utvecklingsländer. Icke-tariffära handelshinder måste hanteras effektivt. Detta är ett viktigt mål för WTO-förhandlingarna om marknadstillträde för produkter som inte härrör från jordbruket. De sänkta tariffer som EU räknar med skulle vara acceptabla om ett betydande antal länder, för att uppnå en kritisk massa, kom med jämförliga moterbjudanden för marknadstillträdet. Kommissionen överväger att lägga fram förslag om ursprungsmärkning och produktmärkning. Genom dessa förslag kommer det att bli möjligt att både ge lämplig information och garantier om konfektionsprodukternas ursprung, samtidigt som man undviker att betunga företagen i onödan.
Det nya systemet med allmänna tullförmåner, som innebär att utvecklingsländerna får preferenstillträde, antogs den 27 juni och kommer att träda i kraft den 1 januari 2006. En särskild skyddsklausul för konfektionsprodukter har införts. Genom den utesluts varje land som registrerar en årlig ökning av exporten som överskrider 20 procent. Denna klausul är den enda eftergiften i ett globalt stabilitetsavtal som kommer att fortsätta att gälla till slutet av 2008. Kina har undantagits från det och ingen ändring görs för Indien.
Vad beträffar reformen med preferensursprungsregler skall kommissionen göra en konsekvensbedömning av de känsligaste sektorerna, inklusive textil- och konfektionssektorn. Vi måste mäta verkningarna av förändringen på industrin i EU och på partnerländer som är stadda i utveckling.
Jag kommer nu till Europa–Medelhavsområdet. Vi delar er önskan att inrätta ett verkligt område för Europa–Medelhavsländerna, där varor kan cirkulera fritt och är befriade från tullavgifter. Sedan 1970-talet har textilprodukter som har förts in på EU-marknaden varit befriade från tullavgifter, och samtidigt har Medelhavsländerna gradvis avskaffat tullavgifterna på EU-exporten. Konkurrenskraften för textilindustrin i Europa–Medelhavsområdet påverkas mindre av tullavgifter än av konkurrens från Asien, av de förmåner som EU har beviljat länderna i Asien genom det allmänna preferenssystemet (GSP), av eftergifterna i preferensursprungsreglerna och den illojala konkurrens som blir följden av att Kina inte följer lagar om anställningsvillkor. Trots att frågan om ursprungskumulering har försenats i rådet gör man allt för att skynda på förfarandet och se till att det genomförs under hösten 2005.
Slutsatser: Medlemsstaterna gav ett överväldigande stöd för det avtal som hade träffats med Kina. Industrin har fått en extra övergångsperiod för att förbättra sin konkurrenskraft både på internationell nivå och inom EU. Kommissionen kommer att övervaka detta positiva handlingsprogram regelbundet och grundligt för att trygga den europeiska textil- och konfektionssektorns framtid.
Vad gäller er begäran om regelbundna uppdateringar kommer kommissionen att regelbundet informera parlamentet om genomförandet av sina initiativ. Därmed ämnar jag inte gå så långt att jag lovar er en rapport var tredje månad, men jag anser att det är högst rimligt att parlamentet får regelbundna rapporter. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Importen av textilvaror från Kina är första stadiet i ett nytt fenomen som markerar början på en oundviklig invasion av kinesiska produkter på marknaderna i EU. Textiler är första stadiet, och andra produktionssektorer kommer att följa efter.
Vi kan inte förneka att EU inte har något effektivt svar på detta nya fenomen, som är en följd av globaliseringen. Låt oss tala klarspråk. EU måste konkurrera med delar av världen där produkter tillverkas av arbetstagare som har de lägsta lönerna. Men varken EU eller någon annan region kan konkurrera med delar av världen där valutan hela tiden hålls undervärderad på konstlad väg, där avskrivning på investeringar inte betalas, där energikostnaderna inte betalas, där miljöbestämmelserna inte följs, där man använder slav- eller barnarbete, och allt detta i samarbete med de nationella myndigheterna i landet i fråga.
EU måste ompröva sin strategi för samtalen om internationella handelsavtal för att öka påtryckningarna att stärka företagens sociala ansvar och för att främja sträng efterlevnad av de internationella arbetsorganisationernas regler och konventioner samt de internationella konventionerna om miljön och de mänskliga rättigheterna. Dessa principer måste ingå i EU:s bilaterala och multilaterala handelsavtal.
Jag fruktar också att textilimporten inte övervakas tillräckligt. Den information som jag har fått från organisationer som är verksamma inom sektorn visar att de kvantiteter som nyligen överenskoms mellan EU och Kina för detta år hade överskridits avsevärt i juni 2005. Jag hoppas uppriktigt att EU, företrädd av kommissionen, mycket snabbt visar att det kan genomdriva det som har överenskommits. 
Joan Calabuig Rull (PSE ),
   – Herr talman! Jag vill tacka Tokia Saïfi för hennes arbete med detta betänkande. Vi uttrycker i dag för parlamentet vår oro för den svåra situation som den europeiska textilsektorn befinner sig i och vi föreslår dessutom konkreta åtgärder för att ta itu med den enorma utmaning som sektorn står inför.
Först och främst anser vi att det är nödvändigt att kräva ömsesidighet. Vi vill med andra ord ha likadana grundregler för alla, öppet tillträde till marknaderna och att alla respekterar sociala och miljömässiga bestämmelser. För det andra begär vi praktiskt stöd för att påskynda omstruktureringen av företag för att öka konkurrensförmågan och för att trygga deras framtid inom den nya globala ramen.
Vi behöver omstrukturera denna sektor och detta bör främjas på alla nivåer, europeisk, statlig och regional, och detta arbete måste bygga på en social och institutionell dialog. Vi måste lösa de grundläggande problemen med hjälp av en modern industripolitik.
I denna resolution kräver man därför att kommissionen och medlemsstaterna upprättar en strategi för textil och konfektion i syfte att förbättra de kvalitetshöjande processerna, att tillverka innovativa och tekniskt avancerade produkter, att fästa särskild vikt vid varumärken, att öka ansträngningarna på handelsområdet, att inkludera den nya ekonomins teknik och införa kontinuerlig yrkesutbildning.
För att kunna nå dessa mål kommer det att bli nödvändigt att inrätta en europeisk textilplan som inbegriper stöd för omstrukturering och specifika resurser inom ramen för unionens medel. Två instrument måste på ett avgörande sätt bidra till att handskas med sektorns framtid: den europeiska teknikplattformen som kommer att göra det möjligt att inrätta en samordnad strategi inom forskningsområdet och sektorns tillgång till det sjunde ramprogrammet i enlighet med sektorns egna specifika kännetecken, såsom det höga antalet små och medelstora företag.
De europeiska textiliernas kvalitet och formgivning är erkända i hela världen. Företagen har visat att de kan anpassa sig, och om de nu får det brådskande stöd de behöver med anledning av de djupgående förändringar som de står inför, kan vi förklara att de har en framtid. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Jag vill understryka ett antal punkter och förslag i yttrandet från utskottet för regional utveckling.
Först och främst kan avskaffandet av kvoter i textilsektorn inverka skadligt på för EU:s minst gynnade regioner. Detta är en nyckelsektor för EU som har mycket stor potential. Den kan bidra till att förverkliga den ekonomiska och sociala sammanhållningen. EU måste stödja denna sektor som industri, både på nationell nivå och på gemenskapsnivå.
Ett gemenskapsprogram måste upprättas för sektorn, med särskild inriktning på de mindre gynnade regionerna som är beroende av den. Stödjandet av modernisering och främjandet av sektorn måste ses som ett övergripande mål i hela EU-politiken. Skyddsklausulerna i handelsavtalen måste tillämpas så fort som möjligt för att skydda sektorn i EU både nu och i framtiden. Det ”nödförfarande” som föreskrivs i riktlinjerna för användning av skyddsklausulen skall aktiveras omedelbart, varvid samtliga berörda kategorier skall omfattas.
Jag vill tillägga några ytterligare punkter. Det så kallade samförståndsavtalet mellan kommissionen och Kina av den 10 juni 2005 syftar i första hand till att legitimera den nuvarande situationen, som har en förödande inverkan på sektorn, speciellt i de länder som är beroende av den, och vi anser att detta är oacceptabelt. Enligt uppgifter från kommissionen har organisationer som är verksamma inom sektorn förklarat att det som man enades om i avtalet har lett till att exporterna har ökat från 49 procent 2004 till de 318 procent som beräknades för 2005, långt ifrån de siffror på 8, 10 och 12,5 procent som angavs.
Dessutom hade de rapporterade exporterna från Kina redan den 20 juni överskridit avtalet från den 10 juni för nästan alla produkter. Oförklarligt nog förverkade kommissionen rätten till att aktivera skyddsklausulerna och begränsade således genomförandet. Kommissionen och rådet har agerat på ett sätt som tydligt har visat deras brist på engagemang för att försvara denna EU-industri. De bär därför den största skulden för den fruktansvärda situation som tusentals företag befinner sig i och för att tusentals arbetstillfällen har gått förlorade, med förödande sociala konsekvenser. Härav de ändringsförslag som vi lade fram. 
Nicola Zingaretti (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det verkar som en analys av de färdigställda förslagen och en europeisk politik och strategi för textilindustrin äntligen börjar ta form.
Detta är nödvändigt, eftersom miljontals medborgare har vänt sig till oss under de senaste veckorna och bett oss att agera i dessa frågor. Vi kan inte ignorera deras otålighet, och ibland ilska, som är kopplad till känslan av att leva i en tid där globaliseringsfenomenet i slutändan styrs av Förenta staterna och utnyttjas av stora länder som Indien och Kina, vilket utvecklingsländerna och Europa på många sätt får betala för.
Det är med detta i åtanke som det i betänkandet tydliggörs att politiken och strategierna för textilindustrin inte innebär statligt stöd eller protektionism, utan snarare ett fullt godkännande av handelsbestämmelserna. Det krävs dock att alla respekterar bestämmelserna och i betänkandet visas den väg som bör följas: öppnandet av marknaderna och konkurrenskraften bör ses som en möjlighet, men EU bör samtidigt vidta ytterligare åtgärder för textilindustrin, för att modernisera och omstrukturera den, för innovation, för forskning och för utbildning av anställda.
I betänkandet uppmanas också kommissionen att ta tydliga initiativ på tre områden. Först och främst krävs en politik som garanterar att bestämmelserna för regleringen av den fria handeln respekteras av alla tillverkningsländer, särskilt Kina, och således att de statliga stöd eller dolda bidrag som ges till företag, och som snedvrider konkurrensen, minskar. För det andra framförs ett starkt krav på att etiska, sociala och miljömässiga klausuler, som syftar till att ge större utrymme åt de anställdas rättigheter och förbättra arbetsvillkoren, skall erkännas och genomföras. Slutligen krävs effektivare bekämpning av förfalskningar, bedrägerier och missbruk, som måste bedrivas genom att påföljderna för återförsäljare och uppköpare av förfalskade produkter skärps, och genom att upprätta ett spårningssystem.
Jag avslutar med att säga att vi hade önskat större klarhet på andra punkter, exempelvis införande av en aktiv strategi för konsumentinformation och ett tydligare budskap i fråga om det omedelbara införandet av – och det gläder mig att kommissionsledamoten sade det – en ursprungsmärkning av alla textil- och konfektionsvaror, just för att skydda och återuppliva en av styrkorna i vår tillverkning. Allt hänger nu dock på politiken och på EU:s förmåga att göra sig hört och bli respekterat. 
Daniel Caspary,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! För några dagar sedan lyckades kommissionen med vårt stöd nå en överenskommelse med Kina med målsättningen att skydda den europeiska textilindustrin från en verklig flodvåg av kinesiska textilier.
Detta har både fördelar och nackdelar. Fördelen är att det ger textilindustrin i södra Europa ett andrum, men låt oss även beakta de negativa aspekterna i avtalet. Genom att återinföra kvoter upprättar vi handelshinder och detta är vad vi alltid kritiserar kineserna för att de gör.
Vem skall bestämma vilken importör som skall få vilken kvot? Skall det avgöras på grundval av ”först till kvarn” eller skall de som redan har mer långvariga leveransavtal favoriseras? Finns det möjligtvis andra varianter? Om så är fallet, med vilken motivering och hur föreslår kommissionen att detta avgörs?
Vad händer med de stormarknader och affärsidkare som i förskott, innan kvoterna upphör att gälla, har gjort stora beställningar i Kina? Kommer de att få sina varor? Kommer hyllorna nu att gapa tomma eller kommer någon att kompensera dem om de är tvungna att köpa sina produkter till ett dyrare pris någon annanstans i världen?
Vad händer med de europeiska textilföretag som i förskott, innan kvoterna upphör att gälla, å ena sidan har omplacerat sin tillverkning till Kina och å andra sidan ytterligare har expanderat sin marknadsföring och återförsäljning i Europa? Kan de ta emot leveranser från sina egna fabriker i Kina eller kommer återinförandet av kvoter bara innebära otur för dem som förlorat sitt livsuppehälle och tvingats avskeda sina anställda i Europa?
Vad händer med de textiltillverkare som har ägnat de senaste åren och sina egna pengar åt omstruktureringar? Kommer de nu att bestraffas medan de företag som inte antog utmaningen får pengar från strukturfonderna?
Vi ger de företag som ännu inte har funnit sig i det nya status quo på de globala marknaderna en sista chans att reparera skadan, men syftet med EU:s stödpolitik är inte att vara textilindustrins permanenta framtidsförsäkring. Det vi talar om är vad företagen, deras ledare och anställda verkligen är till för, så jag uppmanar dem att anta denna utmaning. 
Francisco Assis,
   . – Herr talman! Jag börjar med att lovorda Tokia Saïfi för hennes utomordentliga arbete. Det vi måste göra är att utarbeta och genomföra en handels- och industristrategi för att se till att den europeiska textil- och konfektionsindustrin behåller sin livskraft när de internationella marknaderna öppnas på allvar.
För att en sådan strategi skall lyckas krävs det att både skyddsåtgärder och mer aktiva åtgärder vidtas. Skyddsåtgärderna avser behovet av att bidra till att reglera sektorns internationella handel och i detta hänseende välkomnar vi alla initiativ som syftar till att garantera ömsesidiga villkor för tillgång till marknaderna och att tillämpa alla etiska, sociala och miljömässiga klausuler som garanterar en lämplig reglering av de internationella marknaderna. Detta handlar inte om protektionism. Det handlar om att se till att den internationella handeln inom denna sektor kan ske på ett rättvist och ärligt sätt. 
Aktiva åtgärder måste vidtas, eftersom detta även handlar om denna industrisektors världsomfattande konkurrensförmåga. Sådana aktiva åtgärder innebär att EU tillämpar en mer aggressiv industripolitik för denna enormt viktiga sektor. I detta sammanhang välkomnar vi också alla initiativ som syftar till att främja större investeringar i forskning och utveckling, att främja innovation och att förbättra tillgången till medel, vilket är ett av de största problem som dessa företag ställs inför. 
Över 95 procent av detta företagslandskap består av små och medelstora företag, och ett av deras allvarligaste problem är just tillgången till medel. Mot bakgrund av detta anser vi att det är oerhört viktigt att vidta åtgärder för investering i produktionstekniska framsteg, att skapa mekanismer för mode och nya tjänster, att investera i tekniska textilier och i icke-teknisk innovation och att inrätta en teknikplattform i syfte att stärka detta industriområde.
I detta hänseende finns det enligt vår åsikt två faktorer som bör framhävas: handelsfaktorn och industrifaktorn. Om de två går hand i hand kan det vara möjligt att göra EU:s textil- och konfektionssektor livskraftig. Avslutningsvis vill jag upprepa vårt krav på att de internationella marknaderna inom denna sektor regleras och att EU måste lägga fram tydliga förslag i samband med Doha-rundan. Och när vi säger detta menar vi inte att protektionistiska åtgärder skall vidtas. Det är nödvändigt att öppna denna sektor och att stärka sektorns konkurrensförmåga på världsmarknaderna. Ändå talar vi bara om att reglera den internationella handeln inom denna sektor, som har mycket specifika egenskaper. Det är nödvändigt att göra detta. 
Sajjad Karim,
   . – Herr talman! Frågan om textilier och konfektion efter 2005 markerar på många sätt inledningen av en ny era i världshandeln och på de nya ekonomiernas växande styrka. Denna nya era tillhör de som är nyskapande, har rätt kunskaper och kan känna igen de skiftande konjunkturerna i världen och anpassa sig därefter.
Det finns många väl inövade argument som förklarar de svårigheter som textilsektorn för närvarande står inför i Europeiska unionen. Oavsett om de går ut på att vi, som en kontinent, helt enkelt inte var redo för den 1 januari 2005 eller att den kinesiska statens engagemang i sina tillverkares produktion snedvrider en verklig marknadskonkurrens, är det säkert att det med tiden kommer att visa sig att det vi upplever i dag när det gäller textilier inte är unikt. Jag läste faktiskt en rapport i tidningen  i morse som ger detaljerade uppgifter om det första partiet med fyrhjulsdrivna bilar som importeras från Kina till ett pris som jag inte tror att någon av de nuvarande leverantörerna i EU någonsin kommer att kunna tävla med. Så ser den konkurrens som vi nu står inför ut.
Vi måste inse att den ekonomiska världsordningen nu förändras i en takt som aldrig skådats tidigare. Detta ger upphov till många utmaningar för oss på EU-nivå och det är här som vi, som institution, måste göra allt vi kan för att förse våra företagare med kunskaper så att de kan fortsätta att vara konkurrenskraftiga och leda utvecklingen på de områden där vi är starka.
Det är inte önskvärt att en ledning av det slag som vi nyligen var tvungna att stå ut med i förhandlingarna med kineserna någonsin skall inträffa med någon av våra konkurrenter. Kommissionen gjorde rätt i att vidta de åtgärder den vidtog, men det är inte någon lösning på lång sikt. Vi bör använda våra erfarenheter till att bredda vårt synfält och stärka vår ställning, så att vi kan gripa de möjligheter som finns i de förvaltningsutmaningar vi ställs inför.
Jag företräder en valkrets med en lång historia som ledande inom textilbranschen. Bomullsväverierna i Lancashire var en del av den industriella revolutionens stomme i Förenade kungariket. Mycket av detta har förändrats genom åren. Fabriker som en gång sysselsatte tusentals arbetare har nu bara något hundratal anställda. Förändringen började under 1980-talet då förändrade villkor drev fram datorstyrda tillverkningsprocesser och de rationaliseringsvinster på lång sikt som de ger upphov till.
Det var beklagligt att den processen inte leddes på regeringsnivå i Lancashire och många uppskattade och skickliga människor fann att deras kunskaper hade blivit överflödiga över en natt. Det saknades någon som stod för en sammanhållen vision och kunde förmedla kunskaper och innovation på nationell nivå. De nya föränderliga omständigheter som vi står inför får inte bli en upprepning av den erfarenheten, utan snarare ett tillfälle att utveckla vår bransch.
Som det slutförts av utskottet för internationell handel är detta betänkande ett betänkande som jag kan rekommendera till parlamentet. Jag gratulerar föredraganden. 
Caroline Lucas,
   . – Herr talman! Jag tackar Tokia Saïfi för hennes lägliga betänkande och jag anser att slutet på multifiberavtalet är en mycket stor utmaning för många länder över hela världen. Världsbanken och Världshandelsorganisationen förutser att avskaffandet av alla kvoter kommer att leda till att Kinas andel av världshandeln i textilier och konfektion kommer att öka från 17 procent år 2003 till över 50 procent år 2010.
Vissa människor hävdar att importen från Kina hittills till största delen har ökat på bekostnad av importen från andra tredjeländer som har fått se sin andel av EU-marknaden minska, men det står redan helt klart att EU:s textil- och konfektionsindustri är utsatt för ett starkt tryck. Enligt den europeiska textilindustrins organisation, Eurotex, riskerar branschen att förlora 1 000 arbetstillfällen per dag och upp till en miljon arbetstillfällen före slutet av 2006.
Jag välkomnar de åtgärder som kommissionen till sist har vidtagit för att ta itu med problemet, men jag undrar varför de är så säkra på att några års andrum verkligen kommer att göra skillnad på lång sikt. Då branschen i EU redan har haft tio år på sig för att anpassa sig till denna nya verklighet kan man undra vad det är de skall göra under de närmast kommande åren som de inte redan har gjort? Jag säger detta därför att jag är bekymrad över att kommissionen underskattar omfattningen av den utmaning vi står inför.
Kommissionens reaktion på detta har varit att uppmana europeiska tillverkare att producera kläder av högre värde i stället för att konkurrera med Kina om baskläder. Men Kinas förmåga att snabbt ta sig upp mot mervärdesprodukterna inom de flesta sektorer visar att detta råd inte är till någon hjälp.
Kommissionen har inte heller insett att utmaningen gäller alla marknader, inte bara enstaka sektorer. Textilsektorn kommer troligen bara att bli den första av många. Som Sajjad Karim nyss sade vet vi redan att det finns många andra sektorer där det finns anledning att vara bekymrad för den kinesiska konkurrensen. Jag tänker på skodon, cyklar, maskindelar och även högteknologiska produkter. Men om effekterna kommer att drabba EU hårt så kommer de att vara förödande för många av de minst utvecklade länderna och för små utvecklingsländer, särskilt för kvinnor, som är överrepresenterade i dessa sektorer.
År 2000 stod textilindustrin för 95 procent av Bangladesh sammanlagda industrivaruexport, i Laos för 93 procent, i Kambodja 83 procent, Pakistan 73 procent och listan fortsätter. Nästan 2 miljoner arbetar inom sektorn i Bangladesh och 1,4 miljoner i Pakistan. Mot bakgrund av detta är det inte så konstigt att flera dussin länder med Bangladesh och Mauritius i ledningen vädjade i sista minuten till WTO att rädda deras textilindustri. Det är mycket olyckligt att ingen lyssnade på deras vädjan eftersom Kinas deflationstryck redan pressar ned lönerna, vilket tvingar globala leverantörer att försämra rättigheterna och anställningsvillkoren för sina anställda om de skall kunna stå emot konkurrensen.
I Filippinerna, till exempel, har regeringen beslutat att lagen om minimilön inte längre skall gälla för textilindustrin, och regeringen i Bangladesh meddelade nyligen att den skulle öka den tillåtna tiden för övertidsarbete och minska restriktionerna när det gäller nattarbete för kvinnor.
En del av lösningen ligger utan tvivel i att öka trycket på Kina för att det skall uppfylla sociala och miljömässiga normer, så att dess konkurrensfördelar inte bygger på en förfärlig exploatering av arbetstagare eller miljön. Men bara det räcker inte. Kina utgör en utmaning som väcker grundläggande frågor om frihandelns logik och riktning och visar på den förstörelse som blir fallet när ett land inte bara har komparativa fördelar, utan ett mer eller mindre absolut övertag på så många områden. Det visar på grundläggande fel i de gamla teorierna om frihandel som något som alltid är till fördel för alla parter, och kommissionen uppmanas därför ta initiativ till mer forskning så att vi bättre kan förstå dessa nya tendenser och utarbeta lämpliga politiska strategier.
Till sist vill jag bara säga att jag beklagar att två av de ändringsförslag som lagts fram i dag kopplar samman textilier och REACH. Jag anser att de ändringsförslagen är mycket vilseledande och gagnlösa. Tyvärr kommer min grupp att lägga ned sina röster i den slutliga omröstningen om det här betänkandet, till stor del på grund av de här ändringsförslagen. 
Helmuth Markov,
   . – Herr talman! Jag kan inte förstå den allmänna kalabaliken om den snabbt ökande textilimporten från Kina sedan den 1 januari i år, för vi visste alla att just detta skulle hända. Om man öppnar och avreglerar marknader utan att ställa villkor får man helt enkelt vara beredd på att andra tillverkare tar tillfället i akt för att dra nytta av det genom att huvudstupa kasta sig in på de nyöppnade marknaderna. 
Se bara på Kinas huvudsakliga import i dagsläget: aluminiumsmältare, gjutmaskiner, pressar, färger för formsprutning och valsverk. Detta betyder att vi kommer att få enorma problem om fem år – inom skoindustrin, inom cykelindustrin, inom bilindustrin och inom järn- och ståltillverkningen. Inte ens uppskjutandet av verkställighet fram till 2008 som stadgas i särskilda skyddsklausuler kommer att lösa problemet. Det kommer bara att mildra det. Det är naivt att begära samma konkurrensvillkor för handel med Kina och med andra länder. Betyder det att en anställd inom den europeiska textilindustrin från och med 2008 kommer att tvingas ha samma lön som sin kinesiske motsvarighet för att kunna konkurrera? Tanken är absurd.
Det är både en orimlighet och en skandal att EU, genom att gå så långt som till att subventionera de företag som flyttar tillverkningen till tredjeländer, sågar av den gren som det själv sitter på. Den enda möjligheten till lösning ligger i en fullständig omarbetning av EU:s handelspolitik. EU måste förbinda sig till ett rättvist handelssystem och detta inbegriper att man överger det ohämmade öppnandet av marknader och avregleringen. En rättvis intressebalans innebär att man främjar handel där det är förnuftigt och inte gör den till ett självändamål och att man samtidigt underhåller och främjar den lokala tillverkningen och den regionala konjunkturcykeln, inte bara i våra egna regioner utan även i utvecklingsländerna. 
Detta medför också något som min egen grupp har krävt, nämligen att EU åtar sig att förbättra arbetsvillkoren och de anställdas rätt till socialförsäkring och likaså att upprätthålla höga miljönormer, både inom vår egen industri och inom våra handelspartners produktionssystem. Detta innebär att man under lämpliga former tar hänsyn till skillnader i utveckling mellan våra olika handelspartner. Det måste ändå sägas att det råder ett brådskande behov av att en gång för alla utarbeta ett nytt utkast till kommissionens mandat för handelsförhandlingar. Det gamla mandatet från 1999 har misslyckats två gånger, i Seattle och i Cancún, och det kommer att misslyckas igen i Hongkong. Jag begriper inte hur det är tänkt att kommissionen – som det framställs i betänkandet – själv skall utarbeta sitt framtida mandat. 
Jag stöder föredragandens begäran om riktat stöd för forskning och utveckling inom textilsektorn, där man bör prioritera utvecklingen av säkra, kemikaliefria textilier genom att konsekvent tillämpa principen om ömsesidigt erkännande, helt i REACH-systemets anda. Jag anser att det även finns ett behov av att se till att konsumenterna inte blir försökskaniner för testandet av textilprodukter som framställs med hjälp av alla möjliga typer av nanoteknik innan följderna av detta har undersökts tillräckligt. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Efter avskaffandet av importkvoterna i januari 2005 har den globala textilindustrin genomgått en drastisk förändring. Vid sidan av den spektakulära tillväxten i den kinesiska textilexporten råder det djup kris i textilsektorerna inom EU och i utvecklingsländerna, däribland Bangladesh, Kambodja och Laos. Jag delar föredragandens oro över den märkbara ökningen av mängden kinesiska textilier på den europeiska marknaden och uppmanar kommissionen att noggrant övervaka genomförandet av det bilaterala avtalet mellan EU och Kina mellan 2005 och 2008. Jag vill understryka att detta avtal endast är det första steget för att göra den globala textilmarknaden rättvis och få den att fungera ordentligt. Kommissionen måste fortsätta dialogen med Peking för att tydliggöra att en avreglerad världsmarknad är beroende av att det råder lika villkor om den skall fungera. 
Det är under inga omständigheter förenligt med principerna om en fri marknad att olagligt statligt stöd och systematiska exportsubventioner betalas ut, att immaterialrättigheterna överträds och att ett lands egen marknad inte är tillräckligt öppen. Dessa saker kan inte bortförklaras med okunnighet med tanke på hur noggrant Peking påminner EU om dess WTO-förpliktelser. Föredraganden gör rätt i att begära att man uppmärksammar Kinas uppfyllande av arbetsmarknadsriktlinjerna. På många fabriker tvingas de anställda, däribland många barn, att arbeta under förfärliga förhållanden. Kommissionen måste föra en aktiv politik som syftar till att förbättra arbetsförhållandena i Kina. Detta är inte bara mycket viktigt för de kinesiska arbetstagarna, utan även för de anställda inom textilindustrin i grannländerna. Kinas expansion har lett till att textilföretag i dessa länder tvingas sänka produktionskostnaderna i ännu större utsträckning för att kunna behålla sin internationella konkurrensförmåga.
Jag anser dock att det är tråkigt att föredraganden har en så snäv syn på den europeiska textilsektorns framtid att hon anser att den ligger i Europa–Medelhavsområdet. EU bör inte i första hand fokusera på samarbete med en region på den komplexa globala textilmarknaden. Dessutom är det otänkbart att sluta ett handelsavtal med ett land som Syrien med hänsyn till den rådande människorättssituationen.
Kommissionen måste tydligt kartlägga möjligheterna och hoten inom den globala textilsektorn utan importkvoter och formulera en tydlig politik för den europeiska textilsektorn efter 2008. Endast en kommersiell och innovativ europeisk textilsektor kan upprätthålla en konkurrenskraftig ställning på den globala marknaden. 
Cristiana Muscardini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! De åtgärder som EU vidtog för några månader sedan och som har påverkats starkt av de oacceptabla ökningarna av textil- och konfektionsimporter från Kina har börjat ge resultat genom samförståndsavtalet. En fullständig avreglering kommer dock inte att ske före 2008.
I Tokia Saïfis betänkande, och jag tackar henne för det utmärkta arbetet, insisterar man helt rätt på att största möjliga uppmärksamhet fortfarande skall riktas mot att kontrollera de kinesiska myndigheternas goda vilja och på att hålla en allt värre situation under kontroll.
Genom ändringsförslagen till den slutliga texten ville jag understryka ett antal ytterst viktiga aspekter för den europeiska textilsektorn och för industrivaror i allmänhet.
Lämpliga påföljder måste i dag införas, såsom att förbjuda handel med EU under en viss tidsperiod för alla som gör sig skyldiga till olaglig varuimport eller import av förfalskade varor, vilket utgör en brottslig handling. Hur allvarligt detta brott är måste bedömas utifrån återverkningarna på det europeiska samhället i helhet, inte bara ur tillverkarnas, utan främst ur konsumenternas synvinkel.
Jag begär en konstant övervakning av de kinesiska myndigheternas åtagande för att bekämpa pirattillverkning, produkt- och varumärkesförfalskning, exploatering av barn och överträdelser av arbetstagarnas rättigheter.
Ett annat viktigt problem beror på att uppsvinget i textilimporterna från Kina har fått förödande konsekvenser för de utvecklingsländer vars huvudsakliga och viktigaste marknad för placering och försäljning av varor brukade vara EU, som nu är överbelastat med kinesiska varor. Det är även nödvändigt att ta hänsyn till dessa länders behov när sektorn finner en ny jämvikt under de kommande fem åren, som kommer att präglas av avregleringar.
Det är kommissionens ansvar att genomföra strategier som ger ett viktigt stöd för modernisering och som gör det möjligt för företagen att på ett informerat sätt och med tydliga utsikter konfrontera den väg som fortfarande är en uppförsbacke, speciellt för små och medelstora företag.
Det går inte att avreglera den globala marknaden om inte alla berörda parter respekterar samma regler och följer de bestämmelser som inrättas genom avtalen. Om det inte finns några bestämmelser, eller om bestämmelserna inte följs, kan det inte finnas någon rättvis konkurrens, och det innebär faktiskt att det fria marknadskonceptet ogiltigförklaras. Vi skyddar inte bara en viktig produktionssektor i EU, utan vi skyddar också konsumenternas rätt till säkra kvalitetsprodukter, de anställdas rätt att veta hur deras framtid verkligen kommer att se ut och att genomförandet av de sociala klausulerna sker med respekt för de mänskliga rättigheterna.
EU måste kraftfullt tala om för resten av världen att det inte kan finnas en fri marknad utan rättvis konkurrens, och om konkurrensen skall bli rättvis måste de gemensamma reglerna respekteras. 
Talmannen.
   – Flertalet ledamöter vänder sig till ordförandeskapet i fråga om de allvarliga händelser som för närvarande äger rum, som ni kanske känner till, och som inbegriper en rad explosioner i Londons transportnät. Flera tunnelbanestationer och flera bussar har utsetts till mål och det rapporteras att några människor är skadade, kanske några dödsfall. Vi vet inte mer just nu.
Jag förstår att ledamöterna vill ta upp denna fråga. Jag vill bara tala om för dem att ordförandeskapet och hela parlamentet naturligtvis är oerhört bekymrade över det som händer. Jag föreslår helt enkelt att vi inte inleder någon debatt nu. Dessa händelser pågår. Man har informerat mig om dem. Jag har begärt information. Det har skett ytterligare en explosion bara för några minuter sedan. En tredje incident, som britterna kallar det – men det är mer än så, det var med all sannolikhet en attack – har inträffat på en tunnelbanestation i London. Jag anser att vi bör vänta lite längre innan vi diskuterar frågan, ta reda på vad som händer och få mer information. För närvarande är Londons tunnelbana helt avspärrad, stillastående, stängd.
Samtidigt ville jag verkligen meddela er detta och säga att parlamentet naturligtvis är mycket oroat över det som händer. Jag föreslår därför att vi fortsätter vår debatt medan vi väntar på ytterligare information.
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Denna debatt må vara viktig, men den förbleknar vid jämförelse med de avskyvärda terroristattentat som genomförts i min huvudstad i dag. Jag vill ansluta mig till de skarpa fördömandena och jag är övertygad om att jag talar för samtliga ledamöter i parlamentet när jag ger uttryck för mitt deltagande och min sympati för de skadade och de döda.
Vi lever i en tid då terrorn inte tycks känna några gränser. För mig som kommer från Nordirland, där vi tyvärr har sett mycket av detta i vår historia, är det naturligt att mina känslor och tankar går till dem som drabbats av de fruktansvärda händelserna denna morgon.
För att återvända till det här ämnet är det så att Nordirland, liksom många delar av Europa, en gång kunde ståta med en sjudande och omfattande textilindustri. I dag är den reducerad till nästan ingenting och tusentals arbetstillfällen har gått förlorade. Sedan handelspolitiken dåraktigt nog överlämnades till att vara EU:s exklusiva befogenhet är den nakna sanningen den att medlemsstaterna inte kan göra någonting för att motverka billig import som ödelägger deras textilindustri.
Den nakna sanningen är även den att EU har svikit textilindustrin. Avskaffandet av importkvoterna den 1 januari 2005 har lett till en spektakulär ökning av importen till Förenade kungariket och annorstädes, särskilt från Kina. Medan vi inte får använda oss av importkvoter kan Kinas statsägda fabriker dra fördel av exportsubventioner, statligt stöd och till och med gratis elektricitet, samtidigt som de drar fördel av den konstlat undervärderade valutan. Det är kanske inte så konstigt att vi inte kan konkurrera.
Kommissionsledamot Peter Mandelsons beslut att införa en antidumpningstull på vissa syntetfibrer är en välkommen åtgärd men den räcker inte, eftersom sådana fibrer ofta bearbetas ytterligare i Kina för att ge dem mervärde och på så sätt undvika antidumpningstull. Så kan man till exempel ge en syntetfiber som omfattas av den tullen ett mervärde genom att göra den till en rullgardin, varigenom den undkommer antidumpningstull och dumpas i EU till ett löjligt lågt pris. Det kryphålet måste täppas till.
Kommissionen måste på det hela taget vara mycket mera handfast i sitt förhållande till Kina än den har varit hitintills. 
Talmannen.
   –Herr Allister! Parlamentet, som jag förmodar till fullo stöder det fördömande av terrorismen som ni just har gjort, uttrycker också sitt fulla deltagande med de skadade eftersom vi för närvarande inte vet om det har förekommit några dödsfall.
Terrorism, eftersom det verkar vara det vi har att göra med här, kommer alltid att mötas av européer som är förberedda mot terrorister och som vägrar att ge upp. Vi vet att det var flera större tilldragelser i London igår, en lycklig tilldragelse i och med att London valdes till OS-stad 2012 och G8-mötet som ägde rum. Det som har hänt är därför verkligen ingen tillfällighet. Låt oss därför fördöma dessa attacker i starkast möjliga ordalag. 
Maria Martens (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill också uttrycka mitt deltagande med alla offer. Sedan den 1 januari 2005 kan WTO-medlemmar inte längre pålägga kvoter på textil- och konfektionsimporter. Följderna av denna åtgärd har visat sig vara enorma för den europeiska marknaden, både för importörer och för tillverkare. Det är bra att kommissionen har inlett en dialog för att finna en lösning på detta dilemma, för på så sätt har de europeiska tillverkarna fått ett andrum – inte mer än så, och det kan heller inte bli mer än så eftersom WTO inte tillåter mer och inte förväntas ändra sin inställning.
De europeiska tillverkarna blir nu tvungna att komma med en verklig lösning på det nya läget. Vi behöver en strategisk lösning av problemen på lång sikt, eftersom den europeiska textil- och konfektionssektorn, och inte bara den sektorn, har strukturella problem. Det finns många produkter som tillverkas, eller kan tillverkas, billigare i Kina och kanske även i andra länder. Kina följer heller inte WTO-reglerna och detta är ett stort problem, speciellt inom områden som immaterialrätt, arbetsförhållanden, miljö och marknadstillträde. Därför kan de producera billigare och den orättvisa konkurrens som då uppstår är något man verkligen bör ta itu med. Man måste se till att gällande bestämmelser följs. Många fattigare länder har under de senaste åren blivit enormt beroende av textil- och konfektionssektorn, och för dem försvinner också arbetstillfällena när de kämpar för att konkurrera med Kina. Vi måste förhindra att de minst utvecklade länderna blir de största förlorarna.
Alltför lite hänsyn tas dessutom till de importörers och tillverkares intressen som har bundit sig ekonomiskt, ibland med stora summor, för att lösa situationen efter 2005. De får inte falla offer för en räddningsaktion i en del av tillverkningsindustrin. De har rätt till förutsägbarhet och rättsskydd.
Slutligen kan vi naturligtvis skydda vår handelsposition, men alltid i linje med WTO och genom att visa vårt ansvarstagande gentemot fattiga länder, respektera en rättvis handel, mänskliga rättigheter och miljön. Jag kan tillägga att alla WTO-medlemmar bör göra likadant. Jag lovordar Tokia Saïfi. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Bara under de tre senaste åren investerades över 20 miljarder US-dollar i Kinas textil- och konfektionsindustri, en stor del av dessa pengar kom till och med från våra egna industrier, och dess kapacitet ökade med 50 procent. Detta betyder att 20 miljarder konfektionsvaror tillverkas i Kina varje år, vilket motsvarar fyra produkter per människa på jorden. Det säger allt om dess kapacitet.
Jag går nu vidare till den sociala aspekten. Kvinnor som arbetar inom den kinesiska textilindustrin befinner sig allra längst ned på samhällsskalan. Många tjänar mindre än en US-dollar per dag och dessutom har de inga rättigheter. Trots detta stiger Kinas andel av den globala marknaden kraftigt. De fattigaste länderna i världen förlorar nu även sina textilindustrier. Afrika, som är aids-drabbat, förlorar tusentals arbetstillfällen per dag. EU förlorar för närvarande tusen arbetstillfällen per dag. Runtom i världen hotas över 30 miljoner arbetstillfällen av omlokaliseringar, för att inte tala om de 30 miljoner som underleverantörerna svarar för. Detta är mer än bara en grundläggande förändring av arbetsmarknaden. Det är en katastrof.
Saker och ting har utvecklat sig på ett sådant sätt i Kina att landet konkurrerar med sig självt. Inskränkningar görs i socialförsäkringsbestämmelserna och företag befrias från sina sociala skyldigheter. Medan vi talar om rättvis handel och grundläggande arbetsnormer kan storfinansen göra som den vill.
Herr kommissionsledamot! Jag ber er om en sak, och det är att ni tar upp socialförsäkringsfrågan under de kommande WTO-förhandlingarna i Hongkong. Att säga ”ja” till avregleringar innebär att man även måste beakta frågan ”hur”. Jag säger detta i egenskap av vice ordförande för den internationella fackföreningen för textil-, beklädnads och läderarbetare, vars medlemmar – över 10 miljoner i 110 länder runtom i världen – är förkrossade av denna katastrof. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Textilsektorn var den första sektorn i EU:s industri som kände av de smärtsamma förändringarna på den globala marknaden. Nya deltagare har dykt upp på textilmarknaden, framför allt Kina och Indien. Det är sorgligt att höra EU:s tjänstemän säga att ingen förväntade sig en sådan tillväxt i Kina när man förhandlade om Kinas medlemskap i WTO för tio år sedan. Textilsektorn och andra sektorer med problem visar att detta inte handlar om en enskild europeisk stats oförmåga att förvalta sin ekonomi. Det är ett problem för huvuddelen av industrisektorerna i hela Europa. Fastän man har en industripolitik kan EU i verkligheten bara förutspå den allmänna riktningen för tillväxt och sysselsättning. De sektorer som rekommenderas att expandera identifieras inte. Detta är en fråga för medlemsstaterna. Som en motvikt till Kina föreslår föredraganden att man koncentrerar textiltillverkningen till Medelhavsregionen. Detta kommer dock definitivt inte att stoppa Kina och EU kommer att få nya konkurrenter. Det behövs en analys och en långsiktig utvecklingsprognos för EU:s industrisektorer, där hänsyn tas till nya marknadsdeltagare och uppdelningen av marknaderna. Därför ber jag parlamentet att uppmana kommissionen att förbereda förslag för att ändra industripolitiken, prognostisera den långsiktiga industriutvecklingen fram till 2030–2050 och lägga fram rekommendationer till industrin om framtida sektorer som man bör börja investera i nu. Om vi inte vidtar den typen av åtgärder kommer en kinesisk ”flodvåg” att ödelägga Europas industri. 
Talmannen.
   – Vi avbryter nu denna debatt som kommer att återupptas kl. 15.00. 

Talmannen.
   – Ärade ledamöter! Under den senaste timmen har jag nåtts av rapporter om vad som förefaller vara en samordnad serie av attentat mot Londons transportsystem. Explosioner har utlösts på tre bussar och vid fyra tunnelbanestationer. Dödsfall har redan bekräftats och många människor har drabbats av fruktansvärda skador. Jag har ännu inte några konkreta siffror men det kan röra sig om många dödsoffer. Rapporter om attentaten fortsätter att strömma in med några minuters mellanrum.
På parlamentets vägnar vill jag uttrycka vårt deltagande till alla de som drabbats av dessa barbariska gärningar. Som parlamentets talman och som medborgare i ett land som så sent som i fjol upplevde fasan med den här sortens attentat som sker samtidigt på flera ställen vill jag, för oss alla, sända ett budskap om solidaritet till det brittiska folket. Vi står alla vid er sida i dag. Vi kommer aldrig att låta terrorismens illdåd besegra värdena fred och demokrati i Europa.
Jag ber er nu att iaktta en tyst minut.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja byta ut en del av ändringsförslaget, det vill säga att vi vill byta ut orden ”prioritet kommer att ges” mot ”kommissionen kommer att uppmuntra”. 


John Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! På föredragandens vägnar och enligt artikel 53 i arbetsordningen frågar jag kommissionen om den nu är beredd att godta parlamentets ändringsförslag. 
Louis Michel,
   . – Ärade ledamöter! Kommissionen vidhåller sin ståndpunkt som den framfördes i går av min kollega, kommissionsledamoten Benita Ferrero-Waldner, att det krävs samråd med Europaparlamentet. 
John Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! I så fall ber jag, återigen på föredragandens vägnar, kammaren att återförvisa detta till utskottet för fortsatt samråd. 

Alessandra Mussolini (NI ).
   – Herr talman! Jag anser att Europaparlamentet har en skyldighet att respektera de avlidna. I detta ögonblick äger en rad explosioner rum i London. Det är en attack mot hela unionen, som inte kan undgå att beröra rådets nuvarande ordförande.

John Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag tar till orda enligt samma artikel och på samma föredragandes vägnar och jag ställer samma fråga till kommissionen. 
Louis Michel,
   .Jag tar naturligtvis hänsyn till parlamentets ståndpunkt och kommer att framföra den till kollegiet. 
John Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det skulle kunna vara ett halvt steg framåt, men jag skulle ändå föredra att remittera frågan tillbaka till utskottet för fortsatt samråd. 


Sophia in 't Veld (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag vill klargöra att vi med detta betänkande rekommenderar att Europaparlamentet avvisar avtalet om överföring av passageraruppgifter mellan EU och Kanada. Detta innebär inte att avtalet inte kan träda i kraft, även om vi röstar emot det, eftersom man endast med oss i denna fråga.
Ni minns kanske att Europaparlamentet av både innehållsmässiga och formella skäl avvisade ett liknande avtal med Förenta staterna i fjol. Avtalet undertecknades icke desto mindre och parlamentet drog därefter kommissionen och rådet inför rätta. Fallet har ännu inte avgjorts och ett domstolsutslag väntas i slutet av det här året.
Jag måste framhålla att avtalet med Kanada innehållsmässigt är mycket bättre. Vi erkänner att kommissionen har uppnått en hel del i förhandlingarna. Men man valde exakt samma förfarande som för avtalet med Förenta staterna och både Europaparlamentet och de nationella parlamenten har effektivt ställts åt sidan. Kommissionen borde istället ha valt samtyckesförfarandet.
Utskottet för rättsliga frågor anslöt sig enhälligt till uppfattningen att kommissionen har valt fel rättslig grund. Om parlamentet nu skulle godta detta förfarande skulle det i grund och botten undergräva det pågående målet i EG-domstolen.
Jag upprepar att rådet fortfarande kan gå vidare med avtalet även om vi röstar för det här betänkandet. Ett avvisande av Europaparlamentet äventyrar med andra ord inte på något sätt avtalet men samtidigt handlar parlamentet på ett sätt som är konsekvent med dess tidigare ståndpunkt och undergräver inte målet i EG-domstolen.
Därför ber jag er att rösta för det här betänkandet.

Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det kommer att bli en delad omröstning om ändringsförslag 2 till punkt 26. Den första delen gäller fram till ordet ”marknad” och resten av ändringsförslaget skulle då utgå, så att det liknar den ursprungliga versionen i utskottet.
Jag föreslår att den första delen antas. Den andra delen skulle då inte antas utan förkastas. 

Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det finns ett språkligt problem i det här ändringsförslaget. Jag anser att ordet ”och” bör bytas ut mot ”eller” så att detta blir den minst viktiga anledningen till varför en clearing- och avvecklingstjänst kan vägra tillgång. Så ”och” bör bytas ut mot ”eller” i den engelska versionen – den ursprungliga versionen – och därefter i alla andra språkversioner. 

Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad.
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill lägga fram ett praktiskt förslag: vi kunde inte rösta om Tokia Saïfis betänkande om textilindustrin i morse och jag vet att det är schemalagt till eftermiddagens omröstningar. Textilfrågorna får avsevärda följder, särskilt för sysselsättningen, och jag anser därför att vi inte bör rösta om en sådan fråga i all hast denna eftermiddag. Jag föreslår att vi skjuter upp omröstningen till nästa sammanträde. 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att Francis Wurtz har helt rätt. Det har ingen betydelse att vi inte har slutfört debatten ännu, det är helt i sin ordning. Det viktiga är att vi, istället för att hålla debatten i dag, väntar till nästa sammanträde i september och röstar då. Jag stöder starkt förslaget.
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag förstår mycket väl de argument som mina ledamotskolleger framför. De har rätt i att textilfrågan är grundläggande. Jag vill bara påminna er om att sammanträdet i Strasbourg slutar torsdag eftermiddag vid 17-tiden och att ledamöterna bör vara närvarande. Att begära ett sådant uppskjutande betyder att vi inte arbetar till slutet av våra sammanträden så som de är schemalagda. Jag beklagar verkligen detta. 

Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag hade begärt ordet redan före punkten om röstförklaringarna i föredragningslistan. Jag vill ställa er en rak fråga om det verkligen är berättigat att skjuta upp en omröstning innan debatten är avslutad. Jag anser inte det. Jag anser att omröstningen skulle ha skjutits upp efter det att vi avslutat debatten, eller alternativt att vi hade kunnat rösta i kväll. Jag ber er att kontrollera detta till dess. I så fall skulle vi bli tvungna att i slutomröstningen inkludera en annan omröstning om förslaget om uppskjutande, eftersom det, enligt min mening i alla fall, är inkorrekt att rösta om detta mitt under en debatt. 

Claude Moraes (PSE ),
   .– I dag röstar jag för mitt betänkande om Storhertigdömet Luxemburgs initiativ inför antagandet av rådets beslut om justering av grundlöner och tillägg för Europols personal därför att vi har fått vissa försäkringar om en högre grad av insyn och ansvarsskyldighet i det sätt på vilket Europol bedriver sin verksamhet. Europol är oerhört viktigt för europeiska medborgare och Europaparlamentet. Dess verksamhet i frågor som narkotikasmuggling, människosmuggling och andra former av organiserad brottslighet är ett livsviktigt arbete vars betydelse har ökat i och med EU:s utvidgning och eventuella framtida utvidgningar. När jag röstar för mitt betänkande har jag tagit del av Europaparlamentets utfrågning med Europols nye direktör i juni 2005 och Europaparlamentets besök vid Europols högkvarter i april 2005. Det är viktigt att vi stöder Europols arbete, men att rådet å sin sida även förstår det akuta behovet av ansvarsskyldighet och insyn i Europols kärnverksamhet. För närvarande har vi ännu inte uppnått denna nivå av ansvarsskyldighet. 

Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ville bara klargöra att jag två gånger röstade mot ändringsförslag 43 när vi röstade om Isler Béguins betänkande, inte på grund av okunskap om innehållet eller om förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, utan för att vi bör ställa oss den grundläggande frågan om enskilda utskott, nu när vi befinner oss mitt i en debatt om budgetplanen, bör kunna anta resolutioner som strider mot det vi beslutade i samband med Bögebetänkandet.
Det enda sättet att få slagkraft i våra förhandlingar med rådet är att vi, oberoende av hur berättigade de enskilda utskottens åsikter är, inte saboterar vår beslutsgrund innan beslut fattas om den slutliga budgetplanen. Därför har vi, med våra förhandlingar om budgetplanen i åtanke, röstat mot. 
Christa Klaß (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom jag har röstat mot Isler Béguins betänkande vill jag tydliggöra att jag är för miljöskydd och även för den ekonomiska uppgörelsen, som är absolut nödvändig. Jag är också för att vi behåller den ståndpunkt vi kom fram till om budgetplanen, i enlighet med Bögebetänkandet. Jag motsätter mig däremot att institutionerna ger stöd åt miljöorganisationer eller frivilligorganisationer och att EU tar på sig fler funktioner.
Subsidiaritet måste höra till ordningen även inom miljöskyddet. Det yttersta ansvaret för detta ligger hos medlemsstaterna. Detta gäller skogspolitik och även uppköp av mark för naturskydd. När pengarna tryter måste vi fokusera på det som är viktigt, och det är stöd för en miljömässigt ansvarsfull markförvaltning. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Kommissionens förslag om finansieringsinstrumentet för miljön (Life+) lever inte upp till vad som krävs när det gäller de ekonomiska medlen, och det är oacceptabelt att det inte lyckas täcka delen Natura 2000.
Det betänkande som antogs i dag förbättrar avsevärt kommissionens förslag genom att man, med ökade medel, introducerar delen natur och biologisk mångfald som täcker inrättande, bevarande och förvaltning av Natura-områden (nätverket för de viktigaste skyddade naturområdena i EU) och på så sätt bidrar till att nå målen att stoppa förlusten av den biologiska mångfalden till 2010 och därefter.
De ändringsförslag som har lagts fram klargör målsättningen med projektet Life+. Man vidtar åtgärder för att drastiskt minska koncentrationen av växthusgaser i atmosfären, skydda Europas skogar, tillhandahålla mer information om miljön och öka de europeiska medborgarnas engagemang i uppfyllandet av miljömålen.
Frågan är nu om detta ambitiösa projekt kan genomföras med nuvarande medel och politiska vilja. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag röstade för detta betänkande. Life+ är det viktigaste instrumentet för att utveckla, genomföra, övervaka, utvärdera och sprida gemenskapens miljöpolitik och miljölagstiftning. Det kommer att särskilt stödja genomförandet av det sjätte miljöhandlingsprogrammet. Vi måste se till att Life+ får en lämplig budget som motsvarar dess ambitiösa mål. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Det engagemang som EU har visat för att ta itu med miljöfrågorna är, i stort sett, värt vårt stöd. Det är vårt ansvar att lämna en beboelig värld till kommande generationer. Därför är det skamligt att resurserna missbrukas, som om det inte fanns en morgondag. Man måste dock skilja mellan en politik för miljöskydd och en politik som ställer miljön i centrum som om den vore den enda fråga som existerade. Det finns andra nyckelområden som vi inte får förbise, såsom människor, ekonomiska behov och utvecklingsbehov.
I detta sammanhang delar jag i stort den oro parlamentet har uttryckt både i utskottet och under debatten i plenum, speciellt eftersom den gemensamma överenskommelsen är förnuftig. Vi skyddar miljön för att vi sätter människorna i första rummet. Detta bör vara den princip som vägleder oss i det vi gör. 

Andreas Mölzer (NI ),
   .– Den schweiziska allmänheten är mycket skeptisk mot EU. De är rädda att förlora sina politiska rättigheter och vill inte tillåta att något påtvingas dem. Till dags dato har den alpina staten tagit det kloka beslutet att endast sluta bilaterala avtal. Detta har resulterat i att de har ingått ett privilegierat partnerskap med EU, något som även kan rekommenderas många andra stater som vill behålla sin suveränitet och sina särdrag.
EU, plågat av kriser, halkar från det ena bananskalet till det andra, hamnar i kaos på grund av den tyska visumskandalen, vilket strax efterföljs av ett dubbelt nej till konstitutionen och olösta budgetfrågor. Man måste säga att just detta förkastande av konstitutionen kan ha gjort det enklare för vissa i Schweiz att rösta för Schengen och Dublin eftersom det är troligare att de kommer att vara mer positivt inställda till en löst sammanhållen federation av stater än till en enda centralt styrd stat.
Mot bakgrund av den rådande misstänksamheten är det inte precis troligt att det förtäckta hotet Schengen/Dublin främjar tillit eftersom alla vet att de i september kommer att vara tvungna att rösta om förlängningen av avtalet för EU:s nya medlemsstater.
Det är just denna okunnighet och den alltför tydliga ångvältstaktiken i det enväldiga beslutsfattandet som gör den europeiska allmänheten så orolig. Det är inte acceptabelt att stödbidrag värda miljoner och vilseledande löften används för att locka nya medlemmar eller binda länder närmare EU och på så sätt beröva dem möjligheten att gå sin egen väg utanför EU. 

Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman! På Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar vill jag välkomna avtalet mellan EU och Kanada om behandling och utlämnande av förhandsinformation om passagerare och passageraruppgifter, som vi anser är genomgående välbalanserat. Det representerar ett avgörande steg när det gäller de känsliga frågorna om global säkerhet och kampen mot internationell terrorism, som vi har sett ännu ett beklagligt exempel på i dag.
PPE-DE-gruppen har avstått från att rösta i dag. Detta är vårt sätt att inför rådet protestera mot de korta tidsfristerna som knappast är trovärdiga, och som inte lämnar någon tid för den debatt som krävs.
Vår protest riktar sig enbart mot förfarandet. Vi vill ha detta avtal, eftersom säkerheten för de medborgare som vi företräder i parlamentet är beroende av det, och vårt beslut att lägga ned våra röster är menat att återspegla detta. Jag vill gratulera kommissionen, och även föredraganden, till avtalet och förslaget. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   .– Jag välkomnar innehållet i avtalet med Kanada om behandlingen av förhandsinformation om passagerare (Advance Passenger Information, API) och passageraruppgifter (Passenger Name Records, PNR) om passagerare som flyger till Kanada.
Jag välkomnar särskilt principerna om icke-diskriminering och ömsesidighet, möjligheten att gemensamt granska fullgörandet av de åtaganden som gjorts och att överförda uppgifter begränsas av ”push”-systemet, som blir ett gott föredöme för andra liknande avtal, såsom det med Förenta staterna.
Det gläder mig att Kanada, i motsats till Förenta staterna, har ett system för rättsligt skydd för personuppgifter som inbegriper kontroll av en oberoende datakommissionär. Jag välkomnar också att den kanadensiska lagstiftningen ger medborgarna rätt att få tillgång till, ändra och till och med protestera mot all personlig information som avser dem själva, och att dessa rättigheter även gäller för EU:s medborgare som inte befinner sig i Kanada.
Jag stöder Sophia in ’t Velds enastående betänkande och förslag, och jag håller med om att vi måste invänta EG-domstolens avgörande i målet om PNR-överenskommelsen med Förenta staterna. 

Laima Liucija Andrikienë (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag röstade för resolutionen om den politiska situationen och oberoende för medierna i Vitryssland. Jag är tacksam mot kolleger från olika politiska partier och olika politiska grupper som stödde denna resolution. Jag ser fram mot konkreta åtgärder från kommissionen för att så snart som möjligt lämna nödvändigt bistånd till att inleda sändningar av oberoende radioprogram till Vitryssland från utlandet – från Litauen, Polen och, eventuellt, Ukraina. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– En av de direkta följderna av den senaste EU-utvidgningen har varit att politiker, medier och folket i allt större utsträckning har vänt uppmärksamheten mot de länder som nu är EU:s närmaste grannar. Ett av dessa är med rätta Vitryssland där händelserna under ett antal års tid ger anledning till allvarlig oro. EU kan använda sitt inflytande, vilket nyligen bevisades mycket tydligt med Ukraina, för att främja framgångsrika övergångar till demokrati. Denna tanke ligger till grund för de synpunkter som framförs i den resolution som parlamentet antog och som jag gav mitt fulla stöd. 

Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att vi inom vårt Europa aldrig mer kommer att behöva bevittna ett krig mot en suverän stat. Jag hoppas att det aldrig mer uppstår en situation där en nationell ekonomi raseras med Världsbankens tysta medgivande, där orimliga villkor radas upp efter varandra och där offentliga och statsägda företag föraktfullt exproprieras eller sätts ur drift. Jag hoppas att alla fortfarande skäms över en av de mest vanhedrande sidorna i Europas historia som orsakade död, elände och instabilitet på Balkan. Med detta i åtanke lade jag ned min röst i omröstningen av den skenheliga resolutionen om Srebrenica. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Tio år efter ett av de mörkaste ögonblicken i Europas moderna historia måste vi försöka komma ihåg och lära oss av den tidens fruktansvärda händelser och förstå två enormt viktiga saker. För det första bör vi vara medvetna om att fred, som de flesta människor i dag tar för givet, är en ömtålig gåva, och för det andra att stora framsteg har gjorts under dessa tio år. Just nu är det vår skyldighet att minnas ohyggligheterna och den roll som de som uppmuntrade och utförde massakern spelade, att det fanns organisationer som inte lyckades skydda offren, och lära oss av de misstag vi gjorde. 
Catherine Stihler (PSE ),
   .– Vi får aldrig glömma massakern i Srebrenica, Bosnien, för tio år sedan. I juli 1995 tog den bosnienserbiska armén kontroll över den lilla rekreationsorten som FN hade förklarat som ett ”säkert område”. Inom fem dagar hade 7 000 män och pojkar blivit brutalt mördade. Det var det värsta folkmordet i Europa sedan andra världskriget. Ett årtionde har förflutit, men de som gav order om massakern är fortfarande på fri fot. EU måste göra allt det kan för att utöva påtryckningar på de berörda myndigheterna för att de skall gripa de som bär ansvaret för detta illdåd och ställa dem inför rätta. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   .– Greklands kommunistparti röstade mot det oacceptabla resolutionsförslaget om Srebrenica, eftersom man i det försöker rentvå Natos mordiska krig mot Jugoslavien och rättfärdiga brotten mot dess befolkning, som lemlästades till följd av de amerikanska och europeiska imperialisternas ingripande, som först orsakade krig inom landet och sedan Natos angrepp. Man utnyttjar Srebrenica för att rentvätta detta smutsiga krig och för att legalisera kommande försök att åter dela upp Balkan och de imperialistiska ingripanden som planeras i området som helhet.
Man anstränger sig för att rättfärdiga den USA-inspirerade specialdomstol som har inrättats i Haag, ”anklagelseakten”, som har misslyckats och förlöjligats.
När det gäller Srebrenica vill vi påpeka att:
? anledningarna till det utländska imperialistiska ingripandet kan inte döljas,
? folket kommer ihåg att bomben på marknaden i Sarajevo som förvärrade kriget var ett resultat av utländska underrättelsetjänsters agerande.
Hänvisningen i resolutionen om att Srebrenica utgör det största brottet i efterkrigstid är en omdömeslös förfalskning av historien, för den europeiska imperialismens största brott i efterkrigstid är till dags dato slakten av Jugoslavien.
De som politiskt sett har det moraliska ansvaret för kriget, för bombningarna av förlossningskliniken i Belgrad, av intensivvårdsavdelningen och skolan i Alexinatz, för slakten av civila, för användandet av splitterbomber och för förstörelsen av infrastrukturen, är de amerikanska och europeiska imperialisterna. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Ett av nyckelområdena i våra förbindelser med Fjärran Östern är vapenembargot mot Kina, som jag stöder trots att jag är medveten om att detta mest är en symbolisk handling eftersom Kina även utan europeiska vapen fortfarande utgör ett hot mot Taiwan, och att Kina fortfarande begår ett alarmerande antal brott mot de mänskliga rättigheterna.
Kinas makt – både nu och i framtiden – är inte enbart militär till sin karaktär. Landet är nu en växande ekonomisk makt som använder en enorm mängd energi. Det är en demografisk makt. Det är en diplomatisk makt, med tanke på dess position som permanent medlem av FN:s säkerhetsråd och dess diplomatiska samarbetspolitik för att hjälpa utvecklingsländer utan att påtvinga dem någon demokratiseringsprocess, snarare tvärtom. EU måste därför tänka strategiskt i stället för att bara diskutera om man skall häva vapenembargot eller inte. Vårt huvudsakliga mål är att se till att Kina blir en demokrati. Ingen demokrati är ett hot mot oss, medan en militär, diplomatisk och demografisk makt med en enorm ekonomisk styrka och utan demokratisk maktfördelning kan utgöra ett hot på medellång eller lång sikt. 

Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kunde inte stödja slutsatserna i resolutionen om landminor även om jag, som själv har varit engagerad i utvecklingssamarbete, delar denna oro och ser användandet av landminor i utvecklingsländerna som en stor tragedi.
Jag företräder ett EU-land som har åtagit sig att uppfylla sina förpliktelser i Ottawakonventionen till år 2016. Då kommer vi att ha skrotat världens säkraste och minst destruktiva minor som skyddar vår 1 324 kilometer långa gräns mot Ryssland. Minorna har inte bara lämnats i marken utan övervakning. De är förvarade och bevakade. När de lades i marken under kriget gjorde man exakta kartor så att man skulle kunna oskadliggöra dem senare. Ingen civil kan trampa på en finsk mina eller av en händelse trampa på en oskadliggjord minas snubbeltråd. Bilder av lemlästade barn gäller inte de finska förhållandena. Länder där detta förekommer får inte vara parter i Ottawakonventionen. Vi vet redan att vårt försvarsverk försvagas avsevärt. Vi kommer att bli tvungna att hitta ett ersättningssystem med samma funktion, men med ett annat namn. Vårt problem är således av semantisk karaktär.
Man kan ifrågasätta värdet av en logistisk strategi som går ut på att man står fast vid en rad moraliska principer och kräver att befintliga truppminor skall förstöras, men ändå går med på att någon form av ersättningssystem införs. Syftet att avvärja och krossa fienden ändrar inte det faktum att detta vapensystem byts ut mot något mer modernt, dyrare och mer effektivt. De nya systemen är inte på något sätt mindre dödliga instrument än de nuvarande landminorna. Syftet med dem är att förhindra fiendens framfart. När vi löser problemet bör vi fokusera mer på användandet av minor som redskap för terror än själva utrustningen i sig. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Truppminor är bland de vidrigaste påfund som används i krig eftersom de, oftast osynligt, förlänger krigets fasor in i framtiden. Vi vill därför framföra att vi har åtagit oss att se till att Ottawakonventionen om förbud mot minor blir framgångsrik och att vi delar den oro som parlamentet har gett uttryck för i detta hänseende. Att vi uttrycker vår vilja och vårt åtagande för att denna konvention skall bli framgångsrik räcker emellertid inte. Länder som EU:s medlemsstater måste förplikta sig att ge direkt stöd till offren, som ofta befinner sig i länder med oerhörda utvecklingsproblem, till exempel Angola. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   .– PPE-DE-gruppen lade ned sina röster i omröstningen om den resolution om truppminor som har lagts fram av de andra politiska grupperna. Detta beror i första hand på att vi inte stöder de avsnitt i resolutionen som uppmanar till att kampanjen mot truppminor skall vidgas till att även omfatta stridsvagnsminor och andra kategorier av krigsmateriel, som för närvarande ingår i arsenalen för våra ansvarsfulla väpnade styrkor.
Dessa vapen behandlas av parterna till konventionen om förbud mot eller inskränkningar i användningen av vissa konventionella vapen – en ytterst ansvarsfull grupp som arbetar med frågor som spårbarhet, tändrörens konstruktion och självförstörelse för att minimera oavsiktliga skador.
Vi fäster stor vikt vid att bevara ett brett samförstånd i frågan om truppminor och vill därför hålla kvar fokus på det som verkligen måste göras – att se till att de områden i många delar av världen där minor utgör ett hot mot civilbefolkningen och ett hinder för den ekonomiska utvecklingen görs säkra samt att ge bistånd till minoffer. 

David Martin (PSE ),
   .– Den olagliga och ohållbara exploateringen av skogarna får förödande konsekvenser för både människor och natur. I ömtåliga områden som Amazonas, Centralafrika, Sydostasien och Ryssland är över hälften av skogsavverkningen olaglig. Brasiliens regering meddelade i fjol att förstörelsen av världens största tropiska skog, Amazonas, fortskrider i oförminskad takt. Under den 12-månadersperiod som tog slut i augusti i fjol förstördes nästan 26 000 kvadratkilometer skog av jord- och skogsbruk. Det var den största förlusten på ett år sedan 1995, då Amazonas minskade med omkring 28 000 kvadratkilometer.
På det internationella planet har EU åtagit sig att skydda de sista urskogarna och bekämpa den olagliga exploateringen av och handeln med timmer genom konventionerna CITES, WSSD och CBD.
I maj 2003 offentliggjorde Europeiska kommissionen handlingsplanen för skogsvårdslagstiftningens efterlevnad, goda styrelseformer och handel (FLEGT). Jag vill uppmana dem att påskynda genomförandet av detta viktiga initiativ. 

Bairbre de Brún (GUE/NGL ),
   .– Jag hade för avsikt att lägga ned min röst i omröstningen om resolutionen i dess helhet om Kauppibetänkandet. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande som ett bidrag till att finna en väg framåt för att fullborda den inre marknaden för finansiella tjänster, särskilt på området clearing och avveckling av värdepapper.
Det behövs ett gemensamt regelverk för clearing och avveckling av värdepapper för att gå vidare med integrationen av den inre marknaden för finansiella tjänster. I detta betänkande skisseras en förnuftig utformning av ett sådant system. 

Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det jag har att säga när det gäller omröstningen om Bulgarien och Rumänien säger jag på Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar, och det var vår grupp som var drivfjädern bakom gårdagens debatt. Vi vill understryka att den senaste EU-utvidgningen var en stor framgång och att vi vill att Bulgariens och Rumäniens anslutning skall bli lika framgångsrik. Ingen annan grupp här i parlamentet hade fler röster för Bulgariens och Rumäniens anslutning än vår grupp, PPE-DE. Vi vill att den lyckas. Vi vill också att anslutningsfördragen skall gälla i sin helhet och i full utsträckning.
Vi har ändrat oss i fråga om observatörerna. På talmanskonferensens möte den 9 juni beslutades det att observatörerna skulle komma den 26 september. Låt mig klargöra att förslaget om observatörer, det vill säga från de tio länder som nu är medlemsstater, ursprungligen kom från vår grupp. Vi förespråkar starkt tanken att länder som skall ansluta sig till oss bör sända observatörer.
Vi skulle dock ha föredragit att observatörerna hade kommit hit till parlamentet ett år före anslutningen, såsom observatörerna från de tio nya medlemsstaterna en gång gjorde. När vi flyttade debatten på måndagen skulle det ha varit ett bra tillfälle för talmannen att informera parlamentet om att han, utan vår vetskap, redan hade bjudit in observatörerna. Vi borde ha informerats om detta.
Dessa förutsättningar har tvingat oss att dra tillbaka vårt förslag och båda de ändringar i omröstningen som vi hade bett om. Det skulle ha glatt oss om parlamentet hade kunnat komma fram till en gemensam hållning. Eftersom de flesta ledamöterna i vår grupp var för förslaget om att avstå från att rösta, röstade vi inte för det gemensamma förslaget. Eftersom vi är demokrater kommer vi naturligtvis att respektera majoritetens beslut. Vi kommer att välkomna observatörerna och ser fram emot att arbeta tillsammans med dem. 
Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag röstade för resolutionen om att låta observatörer från Bulgarien och Rumänien delta i Europaparlamentets verksamhet. Jag anser att detta är ett ytterst viktigt steg i riktning mot den dag då dessa länder blir fullvärdiga medlemmar. Dessa två sista före detta kommuniststater borde, enligt min åsikt, ha godkänts tillsammans med de åtta andra länderna den 1 maj 2004.
I den italienska nationalsången finns versraden ””, som betyder – jag talar om det för tolkarnas bästa – ”låt oss alla gå samman för de kommande striderna”. De fruktansvärda nyheter vi nyss fick från London föranleder mig att säga att om alla EU:s medlemsstater står enade kommer vi att kunna försvara oss långt bättre mot de vansinniga attackerna mot demokratin, precis som just nu sker i London. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Utöver det som vår gruppordförande har sagt vill jag säga att jag avstod från att rösta om resolutionen om Rumänien och Bulgarien eftersom parlamentets talman redan i fredags hade sänt en skriftlig inbjudan till observatörerna, vilket innebär att ingen av resolutionerna i själva verket hade någon procedurmässig grund längre.
Vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har reagerat på denna ändring i den procedurmässiga grunden genom att dra tillbaka resolutionen, och det var helt rätt. Eftersom den andra sidan inte hade gjort likadant och resolutionerna – vars innehåll vi inte motsatte oss – redan hade godkänts, och gjort var gjort, var det inte nödvändigt att utarbeta ett nytt förslag. Jag arbetar alltid efter principen att om man har skickat någon en inbjudan kan man inte ta tillbaka den om omständigheterna inte har ändrats. Samtidigt som vi varmt välkomnar de som har fått en inbjudan och ser fram emot att arbeta tillsammans med dem, anser vi att det är viktigare att alla anslutningsländer behandlas lika och att reglerna följs och tas på allvar, än att fastställa ett datum. Om vi inte gör detta kommer allmänheten att få budskapet att vi inte behandlar alla lika.
Jag måste upprepa att parlamentets talman var skyldig att under måndagens debatt informera oss om vad han hade gjort. Om han skulle ha gjort det hade vi besparat oss en hel del ömsesidiga beskyllningar, ilska och missförstånd både före och under debatten. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar verkligen denna resolution om observatörer från Bulgarien och Rumänien.
Närvaron av observatörer från parlamenten i Bulgarien och Rumänien kan vara ett värdefullt bidrag till förberedelserna för en framgångsrik anslutning och jag ser fram emot deras ankomst. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Med tanke på läget i förhandlingarna om Bulgariens eventuella EU-anslutning, de svårigheter som fortfarande måste övervinnas och de allra senaste anslutningsprocesserna, anser jag att samma förutsättningar bör gälla för Bulgarien och dess politiker som för andra länder i samma skede, trots att denna process kan ta längre tid. Därför välkomnar jag det beslut som fattades vid talmanskonferensens sammanträde den 9 juni om att erbjuda Bulgariens och Rumäniens parlament att utse parlamentariska observatörer och att välkomna dessa företrädare från den 26 september 2005 fram tills att länderna formellt ansluter sig till EU. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   .– Europademokraterna och många andra inom PPE-DE-gruppen stödde det gemensamma resolutionsförslaget fullt ut och agerade mot negativa förslag, som drogs tillbaka. Vi beklagar att denna fråga i onödan har tagits upp i kammaren på detta stadium.
Vi bekräftar vårt engagemang för en snar utvidgning av EU till att omfatta Bulgarien och Rumänien och välkomnar parlamentariska observatörer från dessa länder i september. Detta är så snart som det är möjligt efter undertecknandet av anslutningsfördraget, i enlighet med precedensfall.
Vi inser alla att mycket återstår att göra om Bulgarien och Rumänien skall vara klara för anslutning i tid. Men på det här stadiet är det verkligen inte till någon hjälp att börja tala om förseningar och dra fram spöket skyddsklausuler i förtid. I detta avseende upprepar vi att varje land måste behandlas på egna meriter.
Valet i Bulgarien den 25 juni gav inte något tydligt utslag. Det är därför av största betydelse att en stabil och brett baserad koalitionsregering med starka inslag av kontinuitet så snart som möjligt inrättas för att snabbt och effektivt genomföra det nödvändiga programmet med modernisering och reformer. 


Talmannen.
   –Vi kommer nu att fortsätta debatten om ett betänkande (A6-0193/2005) av Tokia Saïfi för utskottet för internationell handel om textil- och konfektionsindustrins framtid efter 2005 (2004/2265(INI)). 
Hélène Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Eftersom vi återupptar debatten under mycket olyckliga omständigheter vill jag först framföra mina djupt kända kondoleanser till familjerna till dem som fallit offer för attackerna i London, vars förfärliga konsekvenser vi får veta minut för minut.
För att återgå till vår debatt, vars viktigaste betydelse angavs i förmiddags, har min grupp genom Caroline Lucas inlägg framhållit vårt starka stöd till den uppsättning tillfälliga åtgärder som föreslås. Med detta sagt vill jag i dag betona vissa punkter som jag anser vara väsentliga. Den första gäller de två stycken i betänkandet där man försöker minimera räckvidden av direktivet om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (REACH), som vi anser vara helt oacceptabla. I dessa två stycken finns en mycket tydlig rekommendation om att begränsa räckvidden av direktivet för att förhindra att det får – förmodade – skadliga verkningar för textilindustrin och dess konkurrenskraft. Jag vill påminna er om att det i förslaget till REACH-direktiv, som för närvarande diskuteras i parlamentet, föreslås att användningen av kemiska ämnen som kan vara skadliga för vår hälsa och vår miljö skall registreras, utvärderas och övervakas.
Dessa omnämnanden är därför helt oacceptabla, eftersom vi anser att vår industris konkurrenskraft inte får ökas på bekostnad av hälsa, miljö och arbetstagarnas arbetsvillkor. Det är än mer oacceptabelt eftersom vi i bland annat min region, Nord-Pas-de-Calais, som är hårt drabbad av omstrukturering, är väl förtrogna med den här typen av diskussioner, där man förespråkar att miljökraven skall dämpas för att, som man säger, skydda arbetstillfällena. Detta leder ofelbart till social och miljömässig katastrof. Jag syftar givetvis på det stora antalet asbestoffer. Jag tänker också på Metaleurop-affären, om vilken en viktig debatt hölls i parlamentet, och som ledde till att regionens invånare förlorade sina arbeten, sin hälsa och sin mark, som blev obrukbar under många år.
Detta angrepp mot REACH-direktivet är därför helt missriktat, eftersom dess generella effekt på textil- och kemikalieindustrin kommer att vara att stimulera och driva på innovationsförmågan. Vår diskussion borde snarare inriktas på de konkurrensmässiga fördelar som följer av e låga kostnaderna för att tillverka textilvaror i Kina. Vi borde faktiskt vara medvetna om att de låga tillverkningskostnaderna beror på exploatering av kinesiska arbetstagare och starkt undertryckande av deras krav.
Låt mig att hänvisa till ett utdrag ur en rapport från Amnesty International, som är relativt ny eftersom den är från 2002, där det mycket klart anges att övertid i privata företag i Kina inte bara är obligatorisk, utan även obetald och att vissa fabriker bötfäller dem som vägrar att arbeta övertid eller kommer för sent till arbetet. Kinesiska arbetstagare arbetar mellan 10 och 12 timmar per dag, och kostnaderna för deras inkvartering och mat dras ofta av direkt från deras löner. Det är inte ovanligt att företag ibland håller inne lönerna i två månader, eller behåller identitetskorten för vissa arbetstagare under flera månader. Kort sagt är fackföreningar starkt undertryckta.
Eftersom vi för en strukturerad dialog med Kina om mänskliga rättigheter – och samtal dessutom ägde rum i förra veckan – anser jag att vi borde framhålla fackföreningsfrihet. Det stora antal fackföreningsmedlemmar som i dag är inspärrade i kinesiska fängelser borde bli föremål för skyddsåtgärder, skyddsåtgärder som föreskrivs i EU:s riktlinjer om försvarare av mänskliga rättigheter. Detta är en helt avgörande faktor i debatten, som jag anser utan fog har förtigits. 
Jacky Henin (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Sedan den 1 januari har hundratals textilarbetare blivit utslängda på gatan och tiotals små och medelstora företag har försvunnit med sitt kunnande. Det är hårt att säga, men det är inte byxorna och T-tröjorna från Kina som bör räknas, utan de arbetstillfällen som omintetgörs och de liv som förödas.
När vi hör kommissionen och ministerrådet säga ” vi vet inte, vi visste inte, vi kunde inte veta, det är Kinas fel”, kan jag endast utbrista: men vem försöker de lura? Beslutet att avskaffa kvoterna fattades för tio år sedan med samtliga regeringars samtycke. Kina har varit medlem i WTO i nästan fyra år. Under de senaste två åren har nio av tio textilmaskiner köpts av Kina. Ultramoderna fabriker har byggts där tack vare direkta eller indirekta kapitalinvesteringar, bland annat från Europa. Europeiska unionens regeringar och institutioner vet allt detta och har gjort föga eller inget alls. De bär därför det fulla och gemensamma ansvaret.
Det beklämmande avtal som kommissionsledamoten Peter Mandelson nådde med myndigheterna i Peking kommer inte att ändra någonting. Den ojämförlige kommissionsledamot Mandelson är som Molières doktor: han väntar på att patienten skall dö för kunna konstatera patientens sjukdom. Men kan Europeiska unionens allmänna intressen bringas i överensstämmelse med finansvärldens särintressen, nämligen att investera i Kina, Turkiet eller någon annanstans?
I dag är det textilindustrin, men i morgon kan det att vara bilindustrin eller kanske flygindustrin, eftersom Kina redan tillverkar Airbus-dörrar och bygger regionala flygplan som konkurrerar med europeiska, kanadensiska eller brasilianska produkter. Ni överraskades av att majoriteten av de få befolkningar i Europeiska unionen som hade rösträtt instinktivt avvisade er ultraliberala konstitution. Detta överväldigande avvisande är dock folkets straffdom mot er politik, inklusive politiken för textilindustrin. Allmänheten vill inte att den politiken skall bli allmän regel i unionen.
För att rädda och utveckla vår textilindustri är det dags att förändra politiken. Efter att ha infört ett moratorium för avskaffandet av kvoter är kommissionen förpliktigad att hjälpa och stödja forskning och utveckling och utbildningsinsatser inom sektorn. Europeiska centralbanken bör främja införandet av lån med låg ränta för små och medelstora företag inom sektorn för att stimulera sysselsättning, forskning och utbildning. Unionen bör vidta åtgärder för att förhindra import av varor tillverkade av barn, slavarbetare eller av arbetstagare som förvägras rätten att delta i facklig verksamhet, och införa en skatt på social dumpning. Slutligen bör tillväxtländer ges hjälp att utveckla sina inre marknader. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter att ha gratulerat föredraganden, Tokia Saïfi, vill jag för kommissionens fromma kommentera vissa specifika punkter i dialogen, om enigheten eller oenigheten i fråga om Europeiska unionens textil- och konfektionssektor.
Jag är för öppnandet av marknader. Jag är mot neoprotektionism, men för principen om ömsesidighet. Jag är för avskaffandet av kvoter, men med en samtidig skyldighet att åta sig symmetriska skyldigheter i fråga om tullhinder och tekniska hinder.
Jag är för internationell konkurrens, men mot alla former av snedvridning, för en fri men balanserad handel, men mot inskränkningar av intellektuella och industriella äganderätter, mot imitationer och piratkopiering och mot aggressiv ekonomisk, social och ekologisk dumpning.
Jag är för att komma överens om lösningar med Kina och för samförståndsavtal, men är samtidigt mot den fragmentariska strategi som tillämpas mot den aggressiva kinesiska exporten till Europa. Jag är mot det som fortfarande i hög grad är en sluten marknad utan insyn i Kina, bibehållandet av höga importhinder, utövandet av illojal praxis och avsaknaden av tillräckligt samarbete om djupgående undersökningar av dumpningar.
Jag är för att handelsområdet Europa–Medelhavsområdet omedelbart genomförs enligt ömsesidighetsprincipen. Jag är för en lämplig gemenskapsfinansiering för att stärka forskning och innovation, särskilt inom EU:s mindre utvecklade områden.
Fördelarna och nackdelarna – och dessa är inte alla – är de aktuella parametrarna i en verklig utmaning för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kina, och en utmaning för världens handelssystem i allmänhet.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min sympati för familjerna till offren i London och instämma i det brittiska ordförandeskapets förfäran inför händelsen. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De ödesdigra effekterna av den senaste avregleringsrundan inom textilsektorn den 1 januari 2005 gjorde det nödvändigt med omedelbara åtgärder, och jag är glad att kommissionen har gjort något. Även om den förtjänar en hel del beröm för att den så snabbt inledde förhandlingar och vidtog åtgärder för att hantera situationen, kunde dessa åtgärder ha varit betydligt mer långtgående och kunde ha vidtagits tidigare.
Jag vill framhålla den viktiga roll som parlamentet har spelat i detta avseende. Det var vårt agerande som fick kommissionen, i högre grad än vad som annars skulle ha varit fallet, att vidta dessa åtgärder. Om den lämnats ifred kunde den mycket väl ha gjort mindre. Det är dock utmaningar som dessa som Europeiska unionens politik måste bemöta.
Här i Europa har vi den stora fördelen – och det är något som jag är glad över – att våra konsumenter helt klart är bland de mest mogna i världen, och därför måste de få chansen att besluta om vad och hur de vill köpa, på grundval av betydligt mer information och ökad enkelhet. Vi bör överväga möjligheten att införa en etikett med ”tillverkad i Europa” som endast skulle få användas om vissa stränga villkor är uppfyllda, först och främst kraven att internationella arbetsnormer samt sociala och miljömässiga normer och ett förbud mot utnyttjande av barnarbetskraft följs.
Om vi lyckas med detta kommer vi också att kunna hitta ett annat sätt att bemöta denna utveckling och göra världen betydligt mer socialt ansvarskännande och renare. 
Patrizia Toia (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att denna debatt, som beklagligtvis hålls i en ganska övergiven kammare, är viktig eftersom den handlar om en av de viktigaste sektorerna för Europeiska unionens näringsliv och följaktligen för unionens ekonomi och medborgare.
Denna sektor har genomgått en allvarlig kris under flera år. Krisen har nu accelererat till följd av att nya handelsavtal har införts och många tullhinder har avskaffats, men sektorn har haft stora svårigheter sedan lång tid tillbaka.
Det är en viktig sektor med hänsyn till verksamhetens volym, antalet arbetstagare, dess utbredning i olika länder i Europeiska unionen och dess särskilda koncentration till vissa regioner. En kris inom denna sektor leder följaktligen i många lokala fall till en kris för ekonomi- och produktionssystemet, varken mer eller mindre.
Som vi redan har förklarat vid andra tillfällen anser även vi att kommissionens ingripande kommit något sent. Medborgarna har redan efterfrågat den under en tid, med fakta i handen, med hänsyn till vad som sker med importen och importvolymerna.
Trots denna kritik välkomnar vi dock de åtgärder som vidtagits av kommissionsledamot Peter Mandelson. Vi uppmanar honom att granska det ingångna avtalet och dess återverkningar, men även det som sker med andra varukategorier. I själva verket har frågan inte lösts en gång för alla, och det som har gjorts för några få varukategorier, som på sätt och vis utgör kvintessensen, kan inom kommande månader komma att krävas för andra varukategorier.
Nu får vi inte slösa bort den tid vi vunnit och vi måste dra nytta av högnivågruppens rekommendationer, samarbetet med entreprenörer och arbetsmarknadens parter och de pågående diskussionerna. Åtgärder måste vidtas för att främja en omstrukturering och omorganisation av sektorn, så att den i grunden strukturella krisen kan övervinnas. Jag tänker i synnerhet på sysselsättning, yrkesutbildning, kreditstöd och alla de nya innovationer som kan bidra till att denna sektor, som är så viktig för EU, kommer att vara lika viktig i framtiden. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Mörka moln har överskuggat textil- och konfektionssektorns framtid ända sedan Europeiska unionen och dess medlemsstater lät sig underordnas WTO:s diktatur, förslavas av den fria marknaden och finansernas makt över ekonomin och politiken och därmed gav sitt samtycke till globaliseringen, som även har förhärligats i parlamentet. Följaktligen har de slutat att skydda industrin, produktionen och den nationella arbetskraften.
I dag har möjligheterna att exportera många europeiska varor och tjänster praktiskt taget utplånats, eftersom det är omöjligt att konkurrera med de så kallade asiatiska tigrarna om marknader i utvecklingsländerna. Härtill kommer att vi utsatts för en konkurrens utan like på våra egna inre marknader, både från varor som importerats från de nämnda länderna och på grund av den diaboliska mekanism som tillåter europeiska producenter, som kanske har utnyttjat statliga stöd för sin verksamhet, att omlokalisera tillverkningen och importera och marknadsföra sina varor i de länder varifrån deras varumärken ursprungligen kom.
Med hänsyn till branschorganisationernas förfärliga prognoser och avsaknaden av nationell bestämmanderätt, påtvingad av denna byråkratiska europeiska union, kan enskilda medlemsstater inte ta några initiativ, och därför måste kommissionen föra en politik och utarbeta riktlinjer för att stödja EU:s företag och de anställda inom sektorn och förhindra marknadsföring av varor som produceras av de asiatiska tigrarna, som invaderar våra marknader. Detta gäller bland annat varor som tillverkats utan garantier för konsumenten i fråga om de tillverkningsprocesser och råvaror som används. Dessa har ofta hög miljöpåverkan, och företagen respekterar inte sociala garantier och arbetstagarnas värdighet, i bjärt kontrast till vad WTO föreskriver. 
Jean Louis Cottigny (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det som nu sker inom textilsektorn i handeln mellan Kina och Europeiska unionen förebådar enligt vår mening vad som kommer att hända inom många områden under de närmaste åren. Vi ser endast den första fasen. Därför kommer våra nuvarande reaktioner på dessa problem att gagna andra områden av vårt näringsliv i framtiden. Vi kan inte acceptera avregleringar av den internationella handeln utan att bekymra oss om de åtföljande mänskliga, ekonomiska och miljömässiga konsekvenserna. Ett typexempel är textilsektorn, där avskaffandet av kvoter fruktades, och där det förekommit ett otal omstruktureringar av företag, för att inte tala om rena avvecklingar, i de regioner där denna bransch fortfarande är mycket dominerande. Ställda inför dessa mänskliga dramer är vi i viss mån maktlösa.
Att införa skyddsklausuler, bekämpa förfalskningar och tillhandahålla stöd till forskning och informationskampanjer är alla användbara medel, men vi kan inte stoppa där. I punkterna 18 och 24 i sitt betänkande framhåller Tokia Saïfi med rätta behovet av att bekämpa alla former av modernt slaveri och tvångsarbetskraft, liksom exploateringen av barn. Vår moderna ekonomi, som bland annat bygger på respekt för den mänskliga värdigheten, kommer absolut inte att kunna konkurrera när vi ställs inför sådana missbruk. Tokia Saïfis svar, som syftar till att bekämpa dessa gissel, är dock otillräckliga. Vi måste kunna träffa där det känns.
Av det skälet har vi, tillsammans med 50 av våra kolleger som företräder fyra politiska grupper, föreslagit en ändring där vi begär att kommissionen överväger att införa en etisk skatt på varor som bevisligen är tillverkade i strid med alla regler för mänsklig värdighet, framför allt tillverkning som involverar exploatering av barn. Det är väsentligt att en institution som vår tjänar mer än en generation och att den inger hopp. 
Anne Laperrouze (ALDE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar verkligen resultatet av Europeiska kommissionens förhandlingar med de kinesiska myndigheterna. Detta kommer att ge företag som drabbas av den kraftiga stegringen av importen en viss respit i denna verkligt allvarliga kris för textil- och konfektionssektorn. Det är nu nödvändigt att övervaka genomförandet av skyddsklausulerna och att utvärdera effekterna av dessa åtgärder.
Jag vill ställa tre frågor till kommissionsledamoten. Hur ämnar ni svara på denna resolution från Europaparlamentet om framtiden för textil- och konfektionsindustrin? Hur ämnar ni genomföra högnivågruppens rekommendationer, som fått ett positivt mottagande av parlamentet? Och vilka åtgärder avser ni att vidta för att göra det möjligt för företag att få tillträde till marknaden? Skulle Europeiska unionen till exempel kunna stödja handelsstrategier som är gemensamma för de små och medelstora företag inom unionen som kan vilja bilda konsortier i syfte att erövra nya marknader som Kinas?
Andra ledamöter har redan sagt detta, men den rådande krisen inom textilsektorn var förutsebar, och kriser inom andra industrisektorer kan förutses i en globaliserad ekonomi. Vi måste alla skarpsinnigt och målmedvetet arbeta för att skydda textil-, konfektions- och läderindustrin, eftersom de lärdomar vi kan dra av denna kris i långa loppet kommer att hjälpa oss att bevara och utveckla andra sektorer av Europeiska unionens ekonomi. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I betänkandet om framtiden för textil- och konfektionsindustrin efter 2005 presenteras utan tvivel en fullständig bild av de nya ekonomiska och handelsmässiga realiteterna på global nivå. Textil- och konfektionssektorn är viktig för Europeiska unionen och jag instämmer därför i Tokia Saïfis protest mot att berörda kommissionsledamöter inte är närvarande.
Sektorn, som huvudsakligen består av små och medelstora företag, genomgår i dag stora svårigheter till följd av att kinesiska varor, som tillverkas och säljs oerhört billigt, invaderar vår marknad. Importen från Kina har ökat i oroväckande grad, särskilt efter det att importkvoterna definitivt avskaffades i januari 2005. Konsekvensen är att EU:s textil- och konfektionssektor befinner sig under ett tryck utan motstycke. Våra fabriker stängs i allt snabbare takt och tusentals arbetstagare blir utan arbete. I Italien förlorades 24 000 arbetstillfällen under 2004 och över 66 000 arbetstillfällen har försvunnit under de senaste tre åren.
Det måste betonas att detta problem också drabbar alla utvecklingsländer som tidigare exporterade sina varor till Europa och som nu inte längre kan klara sig mot den kinesiska konkurrensen. Följden är att fabriker stängs, inte bara i Europa, utan även i Sri Lanka, Pakistan, Marocko och hela Medelhavsområdet.
Vad kan vi göra? Att nya, aggressiva globala aktörer, särskilt Kina och Indien, dykt upp på världshandelsscenen gör det nödvändigt att se över de traditionella målen för gemenskapens handelspolitik, som går ut på att öppna marknaderna så mycket som möjligt för att bidra till att främja EU-industrin världen över. Det rådande läget och den troliga utvecklingen kräver dock en försiktigare uppläggning i syfte att skydda Europeiska unionens industri mot en obalanserad och destruktiv konkurrens.
Följande åtgärder behöver snarast vidtas: Att utan dröjsmål godkänna – såsom kommissionsledamot Louis Michel sade här i parlamentet i förmiddags – förslaget till förordning om obligatorisk ursprungsmärkning av varor som importeras till Europeiska unionen, att fastställa en industripolitik som syftar till att stödja de sektorer som är mest utsatta för internationell konkurrens, bland annat genom att utnyttja strukturfonderna, att stärka de handelsskyddande instrument som är tillgängliga för Europeiska unionens företag, bland annat antidumpningsåtgärder – såsom har skett i fråga om läderskor – och antisubventionsåtgärder och skyddsklausuler, att göra kampen mot bedrägerier till en prioriterad fråga för EU genom att stödja kommissionsledamot Franco Frattinis initiativ och att styra kommissionens val mot bilaterala avtal. Om Hongkong skulle misslyckas på samma sätt som Cancún kommer det inte att finnas tid att på nytt inleda multilaterala förhandlingar.
Avslutningsvis efterlyser jag en översyn av läget för den nya politiken för kemiska ämnen – REACH-direktivet – särskilt för att garantera små och medelstora företags konkurrenskraft. 
Anna Záborská (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Först av allt, ett stort tack till vår kollega Tokia Saïfi för hennes utmärkta initiativ och betänkande.
Jag vill verkligen betona hur viktigt denna fråga är. En gemensam EU-marknad kräver gemensamma bestämmelser. Samma konkurrensregler måste gälla för alla deltagare på den europeiska textilmarknaden. Detta är bland annat vad rättvis konkurrens handlar om. Kina företräder ideologin om statliga företag. Ingen kommer att acceptera att kinesiska företag beviljas fördelar. Våra nationella regeringar har inte rätt att bevilja sina nationella företag fördelar. Kommissionen skulle omedelbart förbjuda det. När våra nationella industrier ställs inför konkurrensen från Kina begår de dock ett misstag om de inte reagerar. Därför är jag för att ömsesidighetsprincipen tillämpas i handeln, eftersom alla kan dra fördel av detta. Det är därför ytterst viktigt att se till att högnivågruppens rekommendationer verkligen tillämpas och övervaka att Shanghaiavtalen genomförs korrekt. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Det avtal som nyligen ingicks mellan EU och Kina är en positiv utveckling, och kommissionsledamot Peter Mandelsons viktiga insatser för att nå detta resultat är värt ett erkännande. Avtalet ger Europeiska unionens textilindustri ett visst andrum, men lika viktigt är att det medger att viktiga strategiska beslut om omstrukturering och modernisering av unionens textilsektor kan fattas redan nu.
I dag tvingar utvecklingen av den internationella konkurrensen företagen att göra snabba framsteg inom teknisk modernisering, innovation, forskning, teknik och livslångt lärande. Därför måste Europeiska unionen utveckla strukturpolitiken och strukturfonderna för textilindustrin, utveckla det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling, inrätta ett särskilt gemenskapsprogram för utveckling av textil- och konfektionssektorerna, kraftfullt utveckla de institutionella möjligheter som WTO erbjuder för att stoppa Kinas sociala och miljömässiga dumpning, och bekämpa problemet med barnarbete genom att vid behov vidta defensiva handelsåtgärder, genom att skydda och försvara ett fritt och jämlikt tillträde till tredjeländers marknader och skapa en rättvis konkurrens för Europeiska unionens varor, genom att försvara konsumenternas rättigheter, genom att bekämpa piratkopiering och imitationer och skydda de intellektuella äganderätterna och genom att ta initiativ till ett nytt integrerat samarbetsavtal med Kina som ersätter samarbetsavtalet från 1985, som i helt enkelt har överspelats av den internationella utvecklingen.
Jag vill utnyttja att kommissionsledamot Louis Michels är närvarande genom att säga att kommissionen även måste trappa upp sina undersökningar av oreglerad import av kinesiska skor, som har skapat allvarliga problem i EU-länder som Grekland. 
Louis Michel,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först uttrycka mina egna och kommissionens djupt kända kondoleanser till offren för de ohyggliga och barbariska händelser som ägt rum i London, och till offrens familjer. Jag vill också uttrycka min solidaritet med de brittiska myndigheterna.
Mina damer och herrar! Jag noterar att bakom den oundvikliga och utan tvekan nödvändiga kritiken är den allmänna tonen i inläggen ganska positiv till kommissionens uppläggning. Så är redan fallet i resolutionsförslaget, även om ett antal personer anser att ännu mer långtgående åtgärder kan vidtas, till exempel när det gäller sociala normer, skydd mot Kina eller industriell omstrukturering.
Jag vill ändå återvända till några av de farhågor som uttryckts. Avtalet med Kina bekymrar bland annat Silva Peneda, Pedro Guerreiro, Daniel Caspary, James Allister och Maria Martens. Jag menar att Maria Martens hittade rätt ord för att uttrycka denna oro. Liksom de flesta som följer dessa frågor anser hon att avtalet med Kina kommer att ge Europeiska unionens industri lite andrum från och med nu och fram till 2008, och att avtalet i sig därför är bra. Jag vill framhålla att avtalet skall tillämpas strikt och att de kvantiteter som importeras noga skall redovisas inom ramen för verkligt självbegränsande kvoter.
I fråga om de skyddsklausuler som föreskrivs i Kinas WTO-anslutningsfördrag kommer det att anges att EU inte formellt har avsagt sig dem, men avtalet med Kina är uppenbart globalt och särskilt utformat för att undvika sådana konflikter vid administrationen av sektorn som skulle kunna uppkomma till följd av de hårda åtgärder som dessa klausuler utgör. Klausulerna kommer därför att tillämpas endast om de verkligen är befogade, vilket enligt min mening inte är fallet, just därför att avtalet med Kina täcker de mest känsliga varorna, det vill säga nästan hälften av den kinesiska textilsektor som avreglerades i januari 2005. James Allister, som jag hör är generellt positiv till avtalet, skulle uppskatta att förvaltningen av den kinesiska handel som uppkommer därav bidrar till att det inte kommer att bli nödvändigt att vidta de antidumpningsåtgärder som han rekommenderar.
Slutligen vill jag försäkra Daniel Caspary om att avtalet med Kina kommer att leda till att volymerna stabiliseras, med en rimlig årlig tillväxttakt på 8 till 12 procent. Därför skyddar det EU:s tillverkare men stabiliserar samtidigt importörernas lager fram till 2008. Flexibilitetsklausuler förutses inom ramen för de förhandlingar med kineserna som är på gång för att mildra begränsningsåtgärderna till gagn för importörerna.
Låt mig säga ett par ord om respekt för sociala normer från utvecklingsländernas sida. Jag skulle vilja svara Silva Peneda att även om Europeiska unionen och kommissionen aktivt främjar sådana normer, kritiserar utvecklingsländerna oss för detta och tolkar våra krav som en form av förklädd protektionism. Saker och ting är helt enkelt inte så enkla som de verkar. Utvecklingsländerna utgör den stora majoriteten av ILO:s medlemmar och avvisar sambandet mellan handel och sociala normer. Kommissionen har inte gett upp utan föreslår systematiskt i alla förhandlingar om preferenshandelsavtal en bestämmelse om att förmånerna dras in i om dessa normer inte följs. Kommissionen agerar också positivt. Exempelvis följde rådet dess exempel den 27 juni 2005 efter det att vi hade föreslagit att Sri Lanka skulle ges nya handelskoncessioner, eftersom landet just hade ratificerat ILO:s åtta grundkonventioner. Politiken är tydlig och klar: Förbjud barnarbete i utbyte mot avskaffande av tullavgifter vid export till Europeiska unionen. Det gäller att göra en koppling mellan multilaterala handelsförhandlingar och sociala normer. Vi kan inte säga vad som kommer att beslutas i Hongkong i december, men jag kan redan nu säga att kommissionen mycket starkt kommer att betona denna koppling. Om han hade kunnat närvara i parlamentet i förmiddags skulle min kollega Peter Mandelson, som ansvarar för handelsfrågor, säkerligen ha förklarat hur han i Turin den 26 maj 2005 agerade enligt denna linje vid ett möte som anordnats tillsammans med ILO. Inom detta område som inom många andra är många praktiska åtgärder möjliga. Ett partnerskap och en struktur för social dialog med Kina, där textilier ingår, övervägs till exempel allvarligt.
Jag kommer nu att återgå till Europeiska unionens handelspolitiska prioriteringar genom att bland annat svara Bastiaan Belder. Implicit i resolutionsförslaget är behovet av att prioritera Europa–Medelhavsområdet, särskilt i förhållande till Asien. Kommissionen instämmer i hög grad i denna synpunkt. Utveckling av handeln mellan Medelhavetsbåda sidor torde bidra till regionens utveckling och delvis lösa de svåra problem, som invandring, som är gemensamma för områdets norra och södra del, och som sträcker sig utöver problemen med textilvaror.
Det finna andra prioriteringar: Afrika, varvid jag vill hänvisa till G8-mötet som hålls i dag i Skottland, de minst utvecklade länderna och de fattigaste länderna i Asien. Kommissionen är därför överens med Tokia Saïfi på denna punkt: ett stort antal komparativa fördelar måste bevaras till förmån för dem som EU vill ge preferenser. Därför stöder kommissionen mycket starkt//kraftfullt införandet av en gemensam ursprungskumulering för Europeiska unionen och Medelhavsområdet, som bör antas av rådet i höst. Jag vill därför ta tillfället i akt att be parlamentet hjälpa kommissionen att utöva påtryckningar på rådet för att påskynda antagandet av de berörda förslagen.
Avslutningsvis, och när det gäller handelspreferenser, skall det noteras att Europeiska unionen från och med i år har dragit tillbaka de flesta av sina handelspreferenser för Kina. Denna negativa prioritering är helt i linje med andan i resolutionsförslaget.
Nicola Zingaretti, i synnerhet, hänvisade till handelsskyddande åtgärder. Om ett tredjeland subventionerar sin export finns det lösningar. Europeiska unionen har faktiskt en hel arsenal av möjliga åtgärder,. bland annat antidumpningsavgifter och åtgärder för att motverka subventioner. För en vecka sedan inledde kommissionen till exempel en antidumpningsundersökning i samband med vissa slags kinesiska och indiska skor. Saken diskuterades. Vi ägnar oss inte åt fromma förhoppningar här i parlamentet. Jag kan försäkra er att dessa åtgärder tas på stort allvar av de båda länderna.
När det gäller bedrägerier, som är Cristiana Muscardinis bekymmer och som också delas av kommissionen, har EU gjort framsteg. Sedan juli 2004 är en ny ordning i kraft som gör det möjligt för företag att begära att tullmyndigheterna beslagtar varor som sannolikt är förfalskningar. Det som vi har här är en enhetlig, kostnadsfri och enkel gemenskapsprocedur som delvis är avsedd för små textilföretag, vilka som en parlamentsledamot sade, utgör 90 procent av sektorn. Leder dock inte detta till att kraven på ökad effektivitet skärps och framför allt till att mer behöver göras för att integrera Europeiska unionens tullmyndigheter? En gemensam tullkodex har funnits sedan 1992, men den tillämpas av 25 nationella tullmyndigheter, som emellanåt är svåra att samordna. Bedragare är ofta skickliga att utnyttja sådana situationer. Mycket återstår därför att göra inom detta område.
I fråga om intellektuell äganderätt, som är en känsliga fråga inom textilsektorn, har de senaste åren kännetecknats av en veritabel statistikexplosion.
Jag vill framhålla att Kinas anslutning till WTO nu ger landet skyldigheter, och samtidigt får EU möjlighet att vidta mer kraftfulla åtgärder om Kina inte uppfyller de skyldigheter som följer av WTO-medlemskapet. Jag vill därför säga till företrädarna för Europeiska unionens vänster, som inte vill att EU skall finansiera omlokaliseringar, att vi är helt överens. Det är viktigt att påpeka att det inte finns en enda bestämmelse om något sådant i något preferenshandelsavtal. Jag tycker inte att det är rätt att antyda osanningar eller tillåta att de sägs.
Joan Calabuig Rull och Sajjad Karim talade om industriell omstrukturering av textilsektorn. Jag anser att Sajjad Karim har rätt: Europeiska unionens industri har enträget väntat på ett mirakel från kommissionen sedan början av 2005 och avregleringen av den kinesiska textilsektorn. Det har redan sagts, man jag vill ändå med eftertryck säga att avregleringen beslutades 1994, för tio år sedan. Flera av medlemsstaterna har också kunnat förbereda sig på den. Krisen inom textilsektorn är därför inte en kris som berör hela EU. Den drabbar endast de medlemsstater som är oförberedda.
Jag vill även påpeka att åtgärder för industriella omstruktureringar till stor del är medlemsstaternas ansvar. Inom sitt behörighetsområde föreslog kommissionen att en del av strukturfonderna skall reserveras för de sektorer som genomgår industriella omstruktureringar till följd av kriser av just det slag som inom textilsektorn, en sak som nu diskuteras av rådet.
I december 2004 tillkännagav kommissionen – eller närmare bestämt kommissionsledamot Janez Potocnik – tillsammans med Euratex (European Apparel and Textile Organisation) ett initiativ vid namn europeiska teknikplattformen för textilier och konfektion, som bland annat syftar till att stimulera teknisk innovation och på så sätt främja mer exklusiva varor för att bemöta den kinesiska konkurrensen. Caroline Lucas påpekade med rätta att de verkliga offren för textilsektorns avreglering är de fattigaste länderna, de så kallade minst utvecklade länderna, och det beror just på att de tillverkar varor med mycket litet tekniskt innehåll, exempelvis T-tröjor av bomull. Europeiska unionen har resurser för att gå mot den exklusivare marknaden och specialisera sig inom textilsektorerna. Jag tänker på material med mycket högt tekniskt innehåll, där den kinesiska konkurrensen är mer begränsad. Det skall medges att skydd är nödvändigt som en tillfällig åtgärd, men innovation är helt klart den verkliga lösningen.
Jag beklagar att denna resolution inte har antagits i dag eftersom jag, på kommissionens vägnar, i hög grad instämmer i den inriktning som föreslås i den. Jag skall göra ett par kommentarer till. Jörg Leichtfried och Patrizia Toia säger att åtgärderna är bra, men att kommissionen borde har reagerat snabbare. Kommissionen agerade inom fem månader efter att ha kontrollerat att skada verkligen orsakades. När det gäller kineserna kan det inte komma på fråga att utan vidare införa kvoter.
Herr Romagnoli! Jag vill upprepa det jag just har sagt. Jag uppmanar er att exakt ange vilken mekanism som kommissionen skulle kunna använda för att främja omlokaliseringar. Kommissionen skulle aldrig göra något sådant.
Anne Laperrouze välkomnar avtalet, vilket jag instämmer i. I fråga om högnivågruppen lade kommissionen fram en plan för att identifiera handelsbegränsningar för gruppen den 14 juni. Den lades fram av kommissionsledamöterna Peter Mandelson och Günter Verheugen, och Tokia Saïfi var också närvarande.
I fråga om Antonio Tajanis inlägg, där han tog upp ursprungsmärkning, är kommissionen beredd att utarbeta ett förslag till förordning som gör sådan märkning obligatorisk vid import. Ni bör dock känna till att medlemsstaterna är oeniga om denna fråga, vilket naturligtvis fördröjer framstegen i denna fråga.
När det gäller den ömsesidighet som Marie-Noëlle Lienemann nämnde i sitt inlägg, håller jag med, men detta måste diskuteras inom WTO.
Avslutningsvis vill jag uppmärksamma två högst relevanta överväganden. En Airbus motsvarar 20 miljoner kinesiska skjortor. Det är värt att tänka på och komma ihåg att handel inte är en ensidig affär. Handeln går i alla riktningar och genom att fokusera på en vara i synnerhet, kan man ibland förlora andra ur sikte. Detta tål att upprepas.
Jag skulle också vilja kommentera den högst ideologiska anklagelse jag hörde framföras mot det liberala Europa, som det sägs så mycket negativt om. Jag vill bara påpeka att det är liberala Europa som har gjort freden möjlig och som utan tvekan har bidragit till att det välstånd som har skapats har fördelats och spritts bättre här i Europa än någon annanstans. Det kollektivistiska eller marxistiska Europa, som somliga är påtagligt nostalgiska över, kan enligt min mening inte erbjuda samma banrekord som det så kallade liberala Europa.
I fråga om fackföreningsfrihet, som nämndes i samma andetag, garanteras den överallt i de liberala länderna. Jag har ännu inte sett den är verkligt garanterad i totalitära stater, inte ens i vänsterinriktade sådana. Jag säger detta helt enkelt på grund av min egen liberala läggning och eftersom det tål att upprepas då och då. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i september.
Bogdan Golik (PSE ).
    –  Med tanke på de inbrytningar Kina gör på EU:s marknad är det här betänkandet för småskuret och det kommer för sent. Framtiden för 170 000 företag och 2,5 miljoner arbetare i Europa står på spel liksom en marknad på 185 miljarder euro. Man behöver inte se längre än till Förenta staterna för att få ett bra exempel på hur man inte bör fatta beslut i den här frågan. Inom två år efter det att kvoterna avskaffades 2002 hade Kina nått en marknadsandel på 65 procent i landet. Det kinesiska problemet utgörs inte bara av importer av billiga kläder utan också av illojala metoder som statliga stöd, skattelättnader, markutdelning och subventionerade transporter och energi. Om vi vill stoppa Kina genast och behålla arbetstillfällen i Europa bör vi sammankalla ett extra möte med Världshandelsorganisationen för att diskutera hur vi kan förhindra att den globala handeln domineras av en enda leverantör. Samtidigt bör vi lansera det ”nödförfarande” som föreskrivs i riktlinjerna för användning av skyddsklausulerna och inrätta ett program för att trygga finansiering för regioner där sektorn tillhandahåller arbetstillfällen för arbetstagare som annars skulle bli arbetslösa och garanterar att kvinnor inte tvingas till sämre arbeten. Vi bör göra finansiering tillgänglig för omstrukturering enligt den nya budgetplanen och för nya lösningar och tillämpning av forskningsresultat i små och medelstora företag enligt sjunde ramprogrammet. EU:s politik bör inriktas på att modernisera industrin, annars kommer det elektroniska verktyget för förslag (EPT) bara att bli ett slag i luften. Regeringarna i starkt industrialiserade medlemsstater bör beviljas undantag från förbudet mot subventioner och en konsekvensbedömning måste göras för REACH i syfte att se till att industrins konkurrenskraft inte hämmas i EU. En konsoliderad marknad bör upprättas enligt Europa–Medelhavsavtalen och en liknande plattform bör upprättas i Östersjöområdet. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0195/2005) av Duarte Freitas för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om särskilda åtgärder inom jordbruket till förmån för unionens yttersta randområden (KOM(2004)0687 – C6-0201/2004 – 2004/0247(CNS)). 
Louis Michel,
    – Herr talman, Mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdsutveckling, särskilt dess föredragande Duarte Freitas, tillsammans med ledamöterna och föredragandena i budgetutskottet och utskotten för internationell handel och regional utveckling för allt arbete som de lagt ner på det här betänkandet.
Den 28 juni 2001 antog rådet en reform av stödprogrammet för jordbruket i unionens yttersta randområden. Dessa åtgärder går tillbaka till 1991 och 1992 och har visat sig vara effektiva för att främja jordbruket och tillgången på jordbruksprodukter i dessa regioner. Förvaltningen av dessa program har dock medfört många problem. De två delarna av Posei-programmet som utgör de särskilda ordningarna för att tillgodose och stödja lokala producenters behov kännetecknas av administrativ stelbenthet. När det gäller de särskilda försörjningsordningarna krävs det att kommissionen lagstiftar om vad som ofta bara är små variationer i den kvantitet av produkter som skall tillhandahållas i de yttersta randområdena. Detta är inte en effektiv administrativ ram. Stödprogrammen för lokal produktion omfattar en skala av så många som 56 mikroåtgärder som fastslagits i rådets förordningar. Det är inte möjligt att anpassa dessa åtgärder utan interinstitutionella lagstiftningsförfaranden, ett förhållande som förhindrar gemenskapen att agera snabbt för att anpassa stödåtgärder till särskilda situationer.
Därför föreslår kommissionen en förändrad filosofi för både det stöd som ges till dessa regioner och för införandet av ett deltagandeförfarande för beslutsfattande. I det nya systemet skulle det också bli möjligt att snabbt anpassa åtgärderna genom att ta hänsyn till de särskilda förhållandena i dessa regioner. I förslaget till förordning presenteras ett program för vart och ett av de yttersta randområdena i de berörda medlemsstaterna. Dessa program omfattar två delar: en om de särskilda försörjningsordningarna för jordbruksprodukter – insatsvaror inom jordbruket eller jordbruksprodukter avsedda att bearbetas – som är väsentliga för människors konsumtion i de berörda yttersta randområdena, och en annan del om stöd till lokal produktion.
När det gäller finansieringen påverkar förordningen varken finansieringskällorna eller nivån på gemenskapsstödet. Gemenskapen kommer att finansiera programmet under EUGFJ garantisektionen upp till 100 procent inom gränserna för ett årligt tak som fastställs i rådets förordning. En del av detta stöd kommer att vara obligatoriskt reserverat för stöd till lokal jordbruksproduktion. Beloppen beräknas på grundval av genomsnittet av de belopp som använts för att finansiera de särskilda försörjningsordningarna under referensperioden 2001–2003 och på grundval av det utgiftstak som gäller stöd till lokal produktion. En del av stödbeloppen kommer att integreras i de direkta betalningarna enligt förordning 1782/2003. De hör till de tak som återfinns i bilaga 8 i denna förordning.
Jag övergår nu till frågan om reformen av ordningarna för socker och de yttersta randområdena. Även om de inte ingår i kommissionens förslag vill jag göra ett antal kommentarer om reformen av ordningarna för socker och de yttersta randområdena. Kommissionen är mycket väl medveten om att sockerproduktionens särdrag i gemenskapens yttersta randområden skiljer sig avsevärt från andra regioner. Därför bör ekonomiskt stöd ges till denna sektor genom att bidrag beviljas till lantbrukare i dessa yttersta randområden.
Ordningarna för omstrukturering kommer att finansieras genom avdrag av ett bestämt belopp från alla kvoter för sötningsmedel. Sockerbolagen i de yttersta randområdena kommer inte att sortera under dessa ordningar. Dessa regioner kommer således att jämställas med AVS-länderna i fråga om pris. Detta är ett förfarande som kommissionen anser vara rimligt.
Och vad mer är, de franska yttersta randområdena, som var de enda som drog nytta av avsättningsstöden, kommer att få ett extra belopp på 15 miljoner euro vilket motsvarar de nuvarande åtgärderna för avsättning för referensperioden. Direktutbetalningarna till förmån för de yttersta randområdena kommer att inberäknas i den gemensamma ram för Posei-programmet som vi diskuterar, och kommer följaktligen att undantas från ordningarna för direkt utbetalning. Beloppen för de direkta utbetalningarna har höjts lika mycket för de franska och portugisiska yttersta randområdena som för de övriga randområdena i medlemsstaterna, en höjning som motsvarar reduktionen av förhöjda priser. Förde franska yttersta randområdena ökar summan från 39 miljoner euro till 44 miljoner euro, och för de portugisiska yttersta randområdena till strax över 1 miljon euro.
Jag kommer nu till kommissionens ståndpunkt om ändringsförslagen. Med hänsyn till vad jag just sagt kan kommissionen godta förändringsförslag 1, 8, 9, 18, 23, 24, 27, 28 och 32 och kan delvis godta ändringsförslag 35. Tyvärr vill kommission inte och är inte i stånd att godta de andra ändringar som föreslagits. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . –Ögrupperna Azorerna och Madeira, Kanarieöarna och de franska utomeuropeiska departementen kallas för EU:s yttersta randområden och kännetecknas av deras avlägsna belägenhet, ökaraktär, ringa storlek, besvärliga terräng- och klimatförhållanden samt ekonomiskt beroende av ett fåtal produkter. Begreppet yttersta randområden införs i EU:s primärrätt genom artikel 299.2 i EG-fördraget, och utgör den rättsliga grunden för rådets antagande av särskilda åtgärder för de yttersta randområdena utifrån förslag från kommissionen, och efter att ha rådfrågat parlamentet.
Som kommissionsledamoten nämnde har jordbruksprogram som är särskilt utformade för att kompensera de problem som de yttersta randområdena står inför funnits sedan 1991 och 1992. Dessa program har omfattat två typer av åtgärder: för det första särskilda försörjningsordningar för att stödja regionernas försörjning av jordbruksprodukter avsedda att användas som livsmedel och djurfoder, i den lokala bearbetningsindustrin samt som insatsvaror inom jordbruket, och för det andra stöd till lokal jordbruksproduktion. Effekterna av dessa åtgärder har varit betydande och har positivt påverkat utvecklingen av ekonomin i de yttersta randområdena. Den erfarenhet som har gjorts under årens lopp har emellertid visat på behovet av att tillåta större flexibilitet i förvaltningen av dessa två ordningar.
 De tidigare programmen behålls i detta förslag, men det innehåller dock en radikalt förändrad filosofi för att förenkla programförvaltningen och föra beslutsprocessen närmare dem som framför allt berörs, nämligen regionerna. Samtidigt behålls den stödnivå som tidigare beviljats. Kommissionens syfte att decentralisera beslutsfattandet och förenkla det administrativa förfarandet bör välkomnas liksom strategin som bygger på att uppmuntra deltagande i beslutsprocessen och påskynda genomförandet av åtgärder som motsvarar randområdens särskilda behov. Jag samtycker därför i stort sett till kommissionens förslag. Men det finns några saker som kan förbättras och i detta syfte har några ändringsförslag antagits som ingår i mitt betänkande.
För det första anser jag, då det inte förekommer några exportbidrag, att möjligheten att exportera eller återsända bearbetade produkter som har fått stöd enligt de särskilda försörjningsordningarna inte får begränsas. Detta beror på att produktionen och marknaderna i de yttersta randområdena ofta är för småskaliga för att garantera bärkraften för lokala bearbetningsindustrier som är väsentliga för att vissa jordbruksgrödor skall överleva och för mångfalden. Följaktligen måste dessa industrier i vissa fall komplettera sina tillgångar med råmaterial utifrån och exportera eller återsända sina produkter för att garantera sin lönsamhet. Jag måste också ge uttryck för min tillfredsställelse med de åtgärder som kommissionen tillkännagivit för de yttersta randområdena i den föreslagna reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Men ett särskilt problem kvarstår. Jag syftar på produktionen av betor i Azorerna som berör Sociedade de Indústrias Agricolas Açoreanas SA (Sinaga), som inte kommer att ha en chans att överleva, vare sig under den förordning som nu är i kraft eller med kommissionens förslag.
För det andra anser jag, med hänsyn till de tidsgränser som fastställts i förslaget till resolution för att lägga fram och godkänna program, att det datum som fastställts för programmens genomförande måste göras mer flexibelt i syfte att undanröja risken för att den nuvarande förordningen kommer att återkallas innan de program som inrättas genom den nya lagstiftningen kan träda i kraft.
För det tredje vill jag också betona betydelsen av att införa möjligheten att bevilja undantag för de yttersta randområdena inom ramen för landsbygdsutveckling, för att ta hänsyn till dessa områdens särskilda kännetecken och särskilt utsatta delar, och därigenom ge kontinuitet åt den nuvarande ordningen.
 För det fjärde, och när det gäller besluten om de finansiella taken, anser jag att referensperioden 2001–2003 är olämplig att utgå ifrån för att fastställa finansieringsbeloppen, eftersom ingen hänsyn tas till effekten av de ändringar som gjordes i samband med reformen 2001. I mitt betänkande föreslår jag därför att hänsyn även skall tas till de undantag som beviljats enligt de särskilda försörjningsordningarna när de finansiella taken beräknas. Detta förfarande utgör en rättvisare uppgörelse för de yttersta randområdena, men de stödbelopp som för närvarande beviljas dessa regioner ökas dock inte.
Slutligen vill jag gratulera mina kolleger i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till det stöd de har gett mig, särskilt ledamöterna från de yttersta randområdena som har arbetat mycket hårt med den här processen. Jag vill också tacka politikerna och företrädarna för de socioekonomiska sektorerna i dessa regioner för deras engagemang och stöd medan jag utarbetade det här betänkandet.
Herr kommissionsledamot! Jag skulle vilja framhålla att detta betänkande antogs enhälligt av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och jag är övertygad om att parlamentet kommer att ta hänsyn till detta när det avger sitt slutliga yttrande i den här frågan genom omröstningen. Jag är förvissad om att kommissionen kommer att inse att denna fråga är oerhört viktig för de yttre randområdena, och jag ber naturligtvis ledamöterna i parlamentet att rösta för detta betänkande. 
Paulo Casaca (PSE ),
   . – Jag vill gratulera Duarte Freitas och alla de (många) ledamöterna från de yttersta randområdena och andra håll som har varit med om att utarbeta det här betänkandet.
Jag skulle vilja säga kommissionen att vi under loppet av de senaste åren redan har lyckats nå en del positiva resultat genom att förbättra bestämmelserna i den här förordningen, till exempel för det aromatiska vinet och särskilda mjölkkvoter för Azorerna. Vi har faktiskt också framgångsrikt förhindrat den portugisiska regeringen från att överföra dessa kvoter till fastlandet. Vi har redan början till en överenskommelse om den ytterst knepiga frågan om raffinering av sockerbetor och sockerrör i Azorerna, som föredraganden hänvisade till.
Nu vill jag fästa kommissionens uppmärksamhet på ett problem som gäller artikel 4. I några språkversioner förbjuds ”bearbetade produkter”, och i andra språkversioner förbjuds ”produkter som ingår i produkter som importerats inom ramen för detta program”. Denna fråga behandlas ytterst dåligt i kommissionens förslag. Den är kanske mycket teknisk men den är också av stor betydelse.
Jag uppmanar kommissionen att göra vad den har gjort på andra områden, nämligen att koncentrera alla sina ansträngningar på att ta itu med det här problemet, att lyssna på vad vi har att säga och inse vad detta kan betyda på ort och ställe i dessa yttersta randområden. Med en sådan inställning kan vi nå en positiv lösning även för denna fråga.
Slutligen vill jag rikta ett särskilt tack till mina kolleger i budgetutskottet som stödde den ytterst viktiga förstärkningen av detta program. Budgetutskottet agerar inte alltid på det här sättet, men just detta belyser utskottets stora engagemang för de yttersta randområdenas intressen. Ett tack till alla och låt oss hoppas att de sista hindren kan övervinnas. 

Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   . – Jag vill börja med att gratulera Duarte Freitas till hans utomordentliga betänkande och särskilt till hans engagemang och beredvillighet att godkänna ändringar och förslag från andra utskott – faktiskt från alla utskott – inte minst de från utskottet för regional utveckling, där jag var föredragande. Föredraganden skall också ha heder av att han var så öppen för förslag från alla ledamöter från de yttersta randområdena, som arbetade hårt för att lösa detta problem, som berör oss alla.
Även om kommissionens förslag till förordning bör välkomnas så behövdes några ändringsförslag för att garantera den fortsatta effekten av ett program som har bidragit avsevärt till den regionala utvecklingen ur medborgarnas, företagens och särskilt livsmedelsindustrins synvinkel. Av de förslag och ändringar som vi lade fram kommer jag bara att nämna de viktigaste. Det första rör de årliga finansieringsbeloppen för att stödja åtgärder för jordbruket i de yttersta randområdena. Vi delar föredragandens uppfattning att den beräkning utifrån perioden 2001–2003 som kommissionen lägger fram i sitt förslag var olämplig med tanke på att 2001 var ett övergångsår när Posei-programmen för jordbruket reformerades och att dessa reformer först trädde i kraft 2002. Vi menar därför att en treårig referensperiod från 2001 till 2004 skulle vara lämpligare.
Den andra synpunkten rör tullfrihet. Det är inte meningsfullt att som i kommissionens förslag bortse från denna avsevärda förmån för de yttersta randområdena. Därför har vi lagt fram ett förslag om att de belopp som beviljades under den treåriga referensperioden skall tas med i beräkningen när det framtida taket bestäms.
Den tredje synpunkten gäller exporter. Vi delar uppfattningen att vi, för att tillgodose de synpunkter som kommissionen framförde i sitt uttalande, bör se närmare på möjligheten att skapa ett regionalt integrationsområde och stödja landbygden i dessa regioner. I det syftet bör vi också bana väg för oberoende exporter av bearbetade produkter och importerade produkter enligt de särskilda försörjningsordningarna till tredjeländer, angränsande länder eller till den övriga gemenskapen. Jag tvivlar inte på att detta kommer att lösa problemen för olika livsmedelsföretag i alla regioner, särskilt för den tidigare nämnda sockerbetsindustrin i Azorerna.
Mot bakgrund av dessa synpunkter hoppas jag att kommissionen kommer att ta hänsyn till vårt yttrande, och till hela parlamentets synpunkter. 
Sérgio Marques,
   . –Jag vill först gratulera Duarte Freitas till hans utomordentliga betänkande om förslaget till rådets förordning om särskilda åtgärder inom jordbruket till förmån för de yttersta randområdena.
Jag delar och stöder föredragandens synpunkter, särskilt de som handlar om att göra förvaltningen av stödåtgärderna för jordbruket i de yttersta randområdena mer flexibel och som främst syftar till att anta ett decentraliserat förfarande som främjar deltagande och som garanterar att de åtgärder som är i kraft genomförs snabbt om så krävs.
I linje med denna filosofi planerar medlemsstaterna nu att lämna in förslag till kommissionen om ett program för vart och ett av de yttersta randområdena som kommer att täcka de två grenarna av Posei-programmen för jordbruket – de särskilda försörjningsordningarna och stödsystemet för lokal produktion. Varje program kommer att innehålla en beskrivning av den aktuella situationen för jordbruket, dess svagheter och möjligheter, den förslagna strategin, den förväntade effekten och en tidsplan för genomförande. Detta kommer att göra det möjligt för vart och ett av de yttersta randområdena att lägga upp egna strategier för jordbruksutveckling i syfte att tillgodose sina egna särskilda behov. Således kan vederbörlig hänsyn äntligen tas till den dubbla ökaraktär som producenter och operatörer ställs inför på en del öar som hör till vissa av de yttersta randområdena.
Jag vill också framhäva föredragandens förslag om att utveckla en effektiv politik för att hjälpa små och medelstora företag inom livsmedelssektorn i de yttersta randområdena. Denna åtgärd har haft positiv inverkan på jordbrukssektorn, på arbetstillfällen och på handeln.
Jag kan inte sluta utan att nämna ett bra exempel på tillämpningen av begreppet yttersta randområden, som är inskrivet i artikel 299.2 i EG-fördraget. I jordbruks- och försörjningspolitiken tillåts positiv särbehandling anpassad till den specifika karaktären i vart och ett av de yttersta randområdena, och denna särskilda behandling har förbättrats och stärkts med hänsyn till de erfarenheter som vunnits under genomförandet av Posei-programmen. Detta är förvisso ett föredöme som bör följas när de övriga delarna av den gemensamma EU-politiken anpassas till de yttersta randområdenas särskilda kännetecken. 
Joel Hasse Ferreira,
   . – Herr talman! Jag framför varma hälsningar till er och till alla ledamöter i parlamentet från mig och min socialdemokratiska kollega och vän parlamentsledamoten Capoulas Santos.
Med tanke på de yttersta randområdenas särskilda särdrag, såsom avlägsenhet, ökaraktär, ringa storlek, besvärliga klimatförhållanden och ekonomiskt beroende av ett fåtal produkter, som sammantaget har en skadlig inverkan på deras utveckling, åtnjuter dessa regioner med rätta ett särskilt skydd som är inskrivet i artikel 299 i EG-fördraget. Detta skydd är dessutom följden av flera beslut i parlamentet, rapporterna från Europeiska rådets möte i Sevilla, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén och slutsatserna i den tredje rapporten om ekonomisk och social sammanhållning. Det är följaktligen ytterst angeläget att detta skydd genomförs fullt ut i praktiken.
Kommissionen lade i rättan tid fram ett meddelande som syftar till att upprätta ett starkare partnerskap för de yttersta randområdena kallat ”ett starkare partnerskap” som förtjänar ett välvilligt svar. Det betänkande som vi nu behandlar – om förslaget till rådets förordning för särskilda åtgärder för jordbruket till förmån för de yttersta randområdena – är en del av processen för att genomföra den strategin. Jordbrukssektorn är oerhört viktig för dessa regioner och det här betänkandet utgör ett väsentligt och beaktansvärt framsteg i detta avseende.
Ändå kan och måste initiativet förbättras avsevärt och detta betänkande från Duarte Freitas kan spela en väsentlig roll för att åstadkomma en sådan förbättring. Jag vill gratulera Duarte Freitas till hans engagemang och positiva inställning under utarbetandet av betänkandet och dessa gratulationer riktas också till alla de ledamöter som tog aktiv del i arbetet och som gjorde betydande insatser för att hitta passande lösningar för varje regions särskilda kännetecken. I detta sammanhang vill jag särskilt nämna föredragandena Paulo Casaca från budgetutskottet, Emanuel Jardim Fernandes från utskottet för regional utveckling och Francisco Assis från utskottet för internationell handel.
Även om detta förslag till förordning inte omfattar några förändringar av finansieringskällorna eller stödtakten, kommer det dock att leda till ökad flexibilitet i genomförandet av åtgärderna och bättre anpassning till de yttersta randområdenas särdrag. Detta kommer att uppnås genom att deltagandet i beslutsprocessen ökas, vilket är en positiv åtgärd som socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stöder helhjärtat.
Men kommissionens förslag är behäftat med brister och luckor i flera avseenden. Vi har nu chansen att täppa till dessa luckor utifrån den plattform av bred enighet som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling lyckades nå tack vare de förslag som det antog, för att inte nämna de yttranden som antagits av andra utskott. Vi har därför all anledning att uppmana ledamöterna från alla sidor av parlamentet att rösta för de viktiga ändringsförslag som har lagts fram och därmed ge uttryck för sin solidaritet med några av de EU:s mer problematiska regioner. När allt kommer omkring vill vi se ökad ekonomisk och social sammanhållning i unionen.
Vi uppmanar också kommissionen att välkomna de viktigaste förslagen som har antagits här i parlamentet. Vi är övertygade om att både kommissionen och parlamentet kommer att leva upp till uppgiften att uppfylla de berättigade förväntningarna hos människorna och myndigheterna i de yttersta randområdena. I dag har vi sett en viss öppenhet från Louis Michels sida och tiden kommer att utvisa om vi kommer att få se mer av den varan i framtiden.
Detta är det enda sättet för att mer tillfredsställande och skyndsamt nå de mål som klart och sakligt utstakas i inledningen till rådets förslag till förordning som vi nu diskuterar, och som vi ger vårt fulla stöd. Det som verkligen krävs är vi arbetar för att stärka den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen i EU. 
Willem Schuth,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig börja med att gratulera Duarte Freitas till hans balanserade betänkande. De geografiska, klimatmässiga och ekonomiska förhållandena i Europeiska unionens yttersta randområden är ogynnsamma jämfört med de förhållanden som råder i andra de regionerna. EU har erkänt dessa områdens särart, vilket även nämns i artikel 299.2 i EG-fördraget. Det är därför EU:s uppgift att se till att de mer avlägset belägna regionerna får del i hela unionens utveckling.
Eftersom jordbruk är ett viktigt medel att stödja ekonomierna i de yttersta randområdena välkomnar jag kommissionens förslag till rådets förordning om särskilda åtgärder för jordbruket. Åtgärder av det här slaget, som tidigare reglerades av program som går tillbaka ända till 1991, är nu oundgängliga för utvecklingen i de yttersta randområdena. De garanterar å ena sidan att dessa områden kan förses med de jordbruksprodukter som de behöver för att kunna leva, medan de å andra sidan också främjar den lokala produktionen, marknadsföringen och bearbetningen av sådana produkter.
Genom att kommissionens förslag innehåller åtgärder för decentralisering och förenklade förvaltningsinstrument garanteras en mer flexibel strategi för EU:s yttersta randområden, och detta är något som jag hälsar med stor tillfredsställelse eftersom de bästa lösningarna på problemen i regel återfinns på platsen, där kunskapen om en viss regions särskilda förhållanden är störst. Detta är vår enda möjlighet att öka de yttersta randområdenas konkurrenskraft på lång sikt och göra det möjligt för dem att ta igen förlorad tid och hinna ikapp övriga EU. Att permanent avskaffa reglerna för den inre marknaden eller använda pengar från strukturfonderna kan inte vara hållbara lösningar på lång sikt. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
    –  Herr talman! Jag talar som företrädare för en ny medlemsstat där jordbrukssektorn är av avgörande betydelse för många medborgares existens och där bristen på tillräckliga bidrag för jordbrukare har haft svåra följder. Jag är därför glad över att detta särskilda gemenskapsinitiativ har lanserats i syfte att stödja jordbruket i geografiskt avlägsna regioner, som bara har begränsat tillträde till den inre marknaden.
De mest intressanta synpunkterna i det här betänkandet förefaller vara intresset för att grödor som av tradition har odlats i ett visst område och som är kännetecknande för detta område bör fortsätta att odlas och exporteras över hela EU med hjälp av ett särskilt EU-stöd. EU bör ge särskilt stöd till lokala och icke-industriella produktionsformer, eftersom dessa produkter har bättre smak och arom. Som jag ser det skulle också möjliggörandet av billigare exporter till angränsande tredjeländer vara ett lämpligt sätt att stödja de yttersta randområdena. Detta förslag är värt att beakta, vilket gäller såväl hela EU som de nya medlemsstaterna, som har mångåriga förbindelser med sina grannar utanför EU.
Detta skulle lösa de problem som vi står inför när det gäller EU:s fattiga östliga regioner i Polen och på andra håll som gränsar till Vitryssland, Ryssland och Ukraina. Ekonomierna i dessa medlemsstater har drabbats till följd av de restriktioner som införts för handeln med deras grannländer. 
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även om Posei-programmens effektivitet har bevisats och erkänts av Europeiska kommissionen ansåg den att det, endast två år efter att den senaste reformen genomfördes, behövdes en förändring i förvaltningen av den särskilda försörjningsordningen och stödet till den lokala produktionen i de yttersta randområdena.
Europeiska kommissionen har dock åtagit sig att se till att den föreslagna reformen varken kommer att leda till att åtgärdernas lämplighet eller genomförande kommer att ifrågasättas, och den kommer inte heller att påverka vare sig finansieringskällorna eller gemenskapsstödets nivå. Sanningen är att vissa villkor i förslaget till förordning medför mer komplicerade utvärderingsprocesser, programplanering, övervakning och kontroll för förmånstagarna jämfört med den aktuella ramen.
Dessutom skulle den budget som föreslagits för den särskilda försörjningsordningen, som är beräknad på grundval av överdrivet stränga historiska referenser, tvärtemot kommissionens löften, i själva verket innebära att man begränsar nivån på gemenskapsstöd och riskerar att hämma de berörda industrisektorernas utveckling. Om Poseidom däremot lämnades oförändrad fram till slutet av 2006, skulle den särskilda försörjningsordningen fortsätta att utvecklas i sin nuvarande takt och skulle därför öka väsentligt.
Alla är nu överens om att det utan Poseidom skulle vara omöjligt att utveckla diversifieringssektorerna i de utomeuropeiska departementen. Att genomföra nya överenskommelser nu skulle vara detsamma som att säga att alla ansträngningar som hittills gjorts, av både EU och lokala jordbrukare, har varit förgäves. I det utmärkta betänkande som Duarte Freitas har utarbetat uppnås en balanserad kompromiss mellan behovet av en reform och bevarandet av ett stödsystem för hållbart jordbruk på gårdar med låg ekonomisk omsättning i de yttersta randområdena.
Jag hoppas verkligen att kommissionen, och framförallt rådet, i hög grad kommer att låta sig inspireras av parlamentets yttrande och avstår från att, ens delvis, ifrågasätta de aktuella stödåtgärderna. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först tacka Duarte Freitas för det arbete han har gjort som föredragande, vilket jag anser vara mycket tillfredsställande. Jag vill också tacka vår unions kommission för det arbete den gör till förmån för de yttersta randområdena.
Jag anser att Louis Michel har sagt det mycket tydligt. Detta är en framgångssaga: Under de senaste 14–15 åren har de yttersta randområdena åtnjutit särskild behandling genom dessa program – Poseidon, Poseima och Poseican – vilka har gjort det möjligt för fyra miljoner medborgare, som lever på öar spridda över hela världen – i Centralatlanten, i Västindien, och i Indiska oceanen – att leva ett värdigt liv som är förenligt med deras behov. Programmen har också gjort det möjligt för vissa regioner, vars invånare tidigare lämnade dessa regioner, att nu behålla sina invånare och i en del fall även locka dit nya invånare. Kort sagt, levnadsvillkoren i dessa regioner har klart förbättrats.
Detta har uppnåtts genom en mycket förnuftig process, vilken å ena sidan består i att låta jordbruksöverskott från resten av unionens områden komma in på vårt område och också göra det möjligt för andra delar av världen att importera produkter. Å andra sidan blir det möjligt att förhindra att den import som är nödvändig för att upprätthålla levnadsvillkoren raserar jordbruket och andra delar av den lokala ekonomin.
Syftet med det förslag som kommissionen nu lägger fram för oss är att göra den tidigare ordningen mer flexibel. Som kommissionsledamoten har sagt var det nödvändigt att anta 56 mikroåtgärder som i själva verket inte överensstämde med vikten av denna typ av organisation. De ändringsförslag som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling lägger fram syftar till att göra mekanismen mer flexibel, och det är viktigt att de antas.
Jag vill – kanske för de människor som inte är medvetna om situationen – påpeka att det som rättfärdigar denna särskilda behandling och denna flexibilitet för de yttersta randområdena är att de är fullständigt oförmögna att konkurrera på unionens marknad. Med andra ord kommer hjälpen till Kanarieöarnas, Réunions, Madeiras eller Azorernas jordbrukare inte på något sätt att inverka negativt på resten av EU eftersom konkurrensvillkoren är desamma. Jag skulle tvärtom säga att dessa regioner kommer att främja ekonomins utveckling i resten av unionen eftersom deras marknader kommer att bli köpkraftiga, vilket är till nytta för hela EU.
Jag hoppas därför att parlamentet kommer att anta betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling med stor majoritet, och att dessa åtgärder kommer att vara lika verksamma även i fortsättningen, till nytta för oss och för övriga EU. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Också jag vill börja med att varmt tacka föredraganden för hans arbete. Det är nödvändigt att vidta särskilda åtgärder inom alla EU:s politikområden, vilket naturligtvis även gäller jordbruket, och i synnerhet de yttersta randområdena.
Jag kommer själv från en region, Nedre Österrikes Waldviertel, vilken i årtionden utgjorde ytterkanten av Västeuropa och den fria världen, och också den var tvungen att kämpa med en del liknande problem, såsom besvärliga terräng- och klimatförhållanden, otillräckliga resurser, en liten och regional marknad och brist på arbetstillfällen. Min medlemsstat har genom EU:s stödprogram fått hjälp med att bygga upp ett innovativt och självförsörjande jordbruk och skapa arbetstillfällen.
Solidaritet i verkliga livet är en av EU:s grundläggande principer. Det är olyckligt att flera statschefer inte ser det så tydligt, särskilt när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken. Det följer av vad rådet beslutade vid sina toppmöten i Bryssel och Luxemburg, att produktivt jordbruk måste vara möjligt över hela EU, i alla regioner och områden.
När allt kommer omkring är det de missgynnade områdena som behöver jordbruket som hjälp för att skapa arbetstillfällen och välstånd. Mer än så, de stödåtgärder som vi diskuterar i dag gör det möjligt för vår multifunktionella och hållbara jordbruksmodell att fungera som ett exempel för alla som lever i unionens yttersta randområden.
I många stater som gränsar till regionerna i fråga – och här tänker jag särskilt på Sydamerika – håller en jordbruksindustri jämförbar med Förenta staternas på att utvecklas. Vi får nu en möjlighet att skapa en hållbar ekonomi på ett annat sätt – det rätta sättet i ekonomiska, miljömässiga och sociala termer. 
Fernando Fernández Martín (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi diskuterar i dag en förordning som kanske passerar obemärkt bland de allvarliga problem som unionen just nu står inför, men som är av grundläggande betydelse för jordbrukssektorerna i de yttersta randområdena, och i många fall är en fråga om överlevnad.
Jag vill huvudsakligen framhålla två aspekter av det förslag vi diskuterar i dag: För det första bevarandet av den finansiering som godkändes i den senaste reformen 2001, och som mot bakgrund av det aktuella läget är en allvarlig fråga, och för det andra decentraliseringen av förvaltningen, som ger lokala myndigheter befogenhet att införa den nödvändiga flexibiliteten i överensstämmelse med jordbrukssektorernas behov vid varje tidpunkt. Avsikten är med andra ord inte att förändra stödnivån, utan syftet är, som Duarte Freitas angav i sina ändringsförslag 4 och 21, att skapa ett flexiblare instrument på förvaltningsområdet.
Föredragandens ändringsförslag 27 syftar till att ge rättslig täckning för import av C-socker till vissa av de yttersta randområdena, särskilt till Azorerna, Kanarieöarna och Madeira. Det finns visserligen hinder här, men jag hoppas att kommissionen kan analysera ärendet och ta hänsyn till detta för att finna den mest passande lösningen.
I sitt uttalande gjorde kommissionsledamot Louis Michel en tvetydig, men politiskt korrekt hänvisning till förvaltningen av den särskilda försörjningsordningen för öar – jag syftar särskilt på Kanarieöarna.
Tro mig herr Michel, Kanarieöarnas folk skulle vilja att både de lokala myndigheterna och kommissionens enheter garanterar största möjliga öppenhet i förvaltningen av den särskilda försörjningsordningen för de yttersta randområdena (SSA) på Kanarieöarna. 
Louis Michel,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Tack för era bidrag till debatten. Jag vill gärna besvara ett antal viktiga punkter som tagits upp. För det första vill jag på nytt bekräfta att huvudsyftet med denna grundläggande förändring är att ge medlemsstaterna större flexibilitet, vilket borde ge dem bättre möjligheter att ta hänsyn de yttersta randområdenas behov.
När det gäller referensperioden – och jag hänvisar i samband med detta till Duarte Freitas och Fernando Fernández Martíns anföranden – efterfrågar många av er en flexibel period för att beräkna de utgiftstak som är tillämpbara för den särskilda försörjningsordningen. Jag kan bara fastslå kommissionen har gjort verkliga ansträngningar för att se till att den nya stödordningen blir fördelaktig för de yttersta randområdena. Det måste sägas att om de föreslagna referensperioderna antas skulle det leda till en avsevärd utgiftsökning.
Förslaget utgör ett paket. Man kan inte skilja ut de angenämare bestämmelserna och be att de som anses vara mindre fördelaktiga skall granskas på nytt. Jag tar mig friheten att fästa er uppmärksamhet på denna del av mitt svar. Finansieringen har beräknats från en utgångspunkt som är fördelaktig för dessa regioner och särskild hänsyn har tagits, inte till de historiska siffrorna, utan till taken för stöd till lokal produktion. Kommissionen är inte benägen att ändra sitt förslag om dessa utgiftstak.
När det gäller att begränsa den särskilda försörjningsordningen till jordbruksprodukter – en fråga som både Duarte Freitas och Paulo Casaca tog upp – vill även kommissionen ge Posei-åtgärderna en tydligare ram. Därför gäller den nya stödordningen enbart de jordbruksprodukter som anges i bilaga I i EG-fördraget. Den tidigare ofredsställande förvaltningen av Posei-ordningen måste rättas till. Kommissionen föreslår övergångsperioder som bör göra det möjligt för de olika sektorerna att anpassa sig till de nya förhållandena.
Azorerna och Sinaga har också nämnts. Denna fråga, som togs upp av Duarte Freitas och Fernando Fernández Martín, gäller de problem som är specifika för Azorerna och särskilt för Sinagas sockerraffinaderi. Rådets förslag till förordning innefattar inga nya bestämmelser om export och transport av produkter som har omfattats av den särskilda försörjningsordningen.
Sedan 1992 har kommissionen tillämpat samma kriterier för alla de yttersta randområdena, det vill säga handelsgenomsnittet under perioden 1989–1991. Detta tillvägagångssätt bekräftades av EG-domstolen i Sinagamålet. Detta behöver påpekas.
Möjligheterna till ekonomiskt stöd till sockerproduktionen på Azorerna har avsevärt förbättrats i rådets förslag till förordning. När det gäller lokal produktion tillåts i förslaget finansiering beräknad på andelen av utvecklingspotentialen för sockerproduktion inom ramen för produktionskvoter, nästan fyra miljoner euro per år, istället för den aktuella faktiska produktionen på 400 miljoner per år. Med denna generösa finansiering som utgångspunkt och inom ramen för den breda marginal för flexibilitet som lämnats till medlemsstaterna för att välja vilka sektorer som skall subventioneras, är det de behöriga nationella myndigheternas sak att, om de så önskar, efter samråd med alla berörda parter besluta om att öka stödet till sockerproduktion och det specifika sockerraffinaderiet.
Kommissionen är övertygad om att dessa nya bestämmelser kommer att förbättra övervakningen av denna ordning, vilket först och främst ligger i de yttersta randområdenas uttryckliga intresse. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Jag vill bara upplysa Louis Michel om att han helt misstar sig när det gäller EG-domstolens dom, som hänsköt beslutet i detta mål till det portugisiska rättsväsendet. Jag skall med förtjusning förse honom med det berörda utslaget från den portugisiska högsta domstolen, i vilket exakt motsatsen till det som kommissionen fortsätter att göra gällande förklaras. Det verkar därför som om kommissionen är omedveten om de rättsliga skälen, som är fullständigt klara och otvetydiga. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Kommissionen försöker ändra förordning 1453/2001 och omsätta de principer som reformen av dessa specifika stödprogram för jordbruket i unionens yttersta randområden bygger på i handling.
Jag välkomnar den föreslagna decentraliseringen, som leder till att regionala företrädare får större ansvar. Varje regions särskilda behov tillgodoses, medan man samtidigt tar hänsyn till olika anslutningsdatum och markant ökar de tillåtna beloppen. Referensperioden 2001–2003 är inte godtagbar, eftersom 2001 var ett övergångsår. Systemet att i enlighet med den särskilda försörjningsordningen begränsa produktexport till tredjeländer och sändningar till övriga gemenskapen har bidragit till att kväva den lokala livsmedelsindustrin. Detta skedde med sockerproduktionen på Azorerna, vilken måste göras livskraftig, och detsamma gäller annan djur- och livsmedelsproduktion där lokala traditionella metoder används. Det är följaktligen nödvändigt att ändra systemet.
När det gäller den särskilda försörjningsordningen bör särskild uppmärksamhet ägnas åt vin- och bananodling på Madeira, mjölk på Azorerna och åt de särskilda åtgärder som utarbetats för att hjälpa jordbrukare att köpa gödningsmedel och bekämpningsmedel till jordbruket.
Jag stöder därför betänkandet. 
Witold Tomczak (IND/DEM ).
    –  Dagens debatt om stöd till jordbruket i de yttersta randområdena är ett förstklassigt exempel på de två olika typer av gemensam jordbrukspolitik som genomförs. En tillämpas för de gamla EU-medlemsstaterna och en annan för de nya medlemsstaterna.
Det kan inte råda något tvivel om att jordbrukare som lever i EU:s yttersta randområden lider av ekonomiska svårigheter. Samtidigt står dock de 3,6 miljoner jordbrukare som lever i de nya medlemsstaterna inför ännu större problem. Jordbrukare i de yttersta randområdena har redan dragit full nytta av den gemensamma jordbrukspolitiken i många år, medan EU nådigt ”tillät” jordbrukare i de nya medlemsstaterna att uppbära chockerande låga direktstöd och på så sätt förvägrade dem möjligheten att nå samma nivå som jordbrukarna i de gamla medlemsstaterna. De beslut som fattades i detta sammanhang utgick inte från några ekonomiska eller sociala motiv, och helt säkert inte från några etiska motiv. De utgör dock allvarliga hot mot EU:s livsmedelstrygghet och mot stabiliteten på EU:s livsmedelsmarknad, och utgör även en grogrund för farliga sociala spänningar.
Jordbrukare från de nya medlemsstaterna diskrimineras fortfarande. EU-myndigheterna har inte varit mottagliga för de argument och expertåsikter som framförts, och detsamma gäller de beräknade stödnivåerna. Det räcker med att vara jordbrukare i en ny medlemsstat för att förvägras varje möjlighet att få stöd, oavsett hur motiverat sådant stöd skulle vara. Den förevändning som används är bristande efterlevnad av de oräkneliga villkor som Bryssel har infört.
Vi måste sätta stopp för denna diskriminering, och vi måste påbörja denna uppgift i dag genom att vägra gå med på den mindre viktiga frågan om stöd till EU:s yttersta randområden. Genom att göra det kan vi sända en varning till fienderna till ett gemensamt Europa med solidaritet som utgångspunkt, och låta dem få veta att bara de som tidigare själva har agerat solidariskt kan räkna med att behandlas solidariskt senare. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sju resolutionsförslag om Zimbabwe(1). 
Margrete Auken (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Läget i Zimbabwe blir allt sämre. Den senaste brutaliteten, känd som ”Operation Ut med skräpet”, innefattar att riva hela stadsområden. FN uppskattar att mer än 200 000 människor står utan tak över huvudet och många av dem riskerar nu att dö av köld. Den våldsamma och systematiska förföljelsen av president Robert Mugabes kritiker håller på att utvecklas till en humanitär katastrof. Enligt BBC har metodistbiskopar under de senaste dagarna varnat för folkmord. Reaktionerna från omvärlden är fortfarande för svaga, och de antagna sanktionerna genomförs knappast ordentligt. Det värsta är dock att länderna i Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC) och särskilt Sydafrika fortfarande skyddar Robert Mugabe och accepterar det väldiga lidande han utsätter sitt folk för.
Allt detta ventilerades nyligen vid utfrågningen i utskottet för utveckling, men det framkom också förslag på vad som kan göras. Först och främst måste EU sätta mycket större press på både FN och SADC, särskilt Sydafrika, för att en gång för alla uppfylla det ansvar det har på grund av sin styrka. Utöver det kan EU, i rent praktiska termer, öka sitt stöd till det civila samhället både i och utanför Zimbabwe med sikte på att utveckla en kultur för mänskliga rättigheter och utarbeta mer dokumentation om brott mot de mänskliga rättigheterna. EU kan öka stödet till offren för tortyr och organiserat våld, både personer i Zimbabwe och de som befinner sig i landsflykt, och kan ge lämpig rättshjälp i samband med uppenbart oberättigade rättsliga åtgärder mot människorättsaktivister och de som stöder, eller antas stödja, oppositionen. EU kan stödja tryckfriheten, nyheter kan sändas från Storbritannien och grannländerna, delvis i form av tidningar utgivna där. Allt detta kommer dock att kosta mycket pengar. Kort sagt, vi är nöjda med resolutionen, men vi vill ta tillfället i akt för att betona dessa praktiska möjligheter att ge hjälp, och vi hoppas att kommissionen kommer att se välvilligt på dem. 
Elizabeth Lynne (ALDE ),
   – Herr talman! Samtidigt som mängder av människor demonstrerar med anledning av situationen i Afrika, möts ledarna för G8 i Skottland. En resolution om Zimbabwe skulle verkligen vara på sin plats.
”Operation Ut med skräpet”, så kallar Robert Mugabe sitt senaste illdåd. Hans regering bär ansvaret för att ha förstört hem och levebröd för så många som 1,5 miljoner zimbabwier. Siffran kommer att stiga om vi inte vidtar nödvändiga åtgärder. Så sent som förra veckan dödades en gravid kvinna och ett fyraårigt barn under fördrivningen av 10 000 människor från Harares ytterområden. Det är svårt att föreställa sig vilken smärta och vilket lidande det måste vara att hjälplöst se på när ens hem rivs med schaktmaskin och inte ens veta vart man kommer att föras.
Trots Amnesty Internationals vädjan om att utsätta Mugabe-regimen för påtryckningar vägrade Afrikanska unionen i förra veckan fortfarande att fördöma president Mugabe. Folket i Zimbabwe är offer för en katastrof när det gäller mänskliga rättigheter. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna kan aldrig bara vara en inhemsk fråga för ett land. Vi måste alla höja våra röster i protest och det är ännu viktigare att Zimbabwes grannar fördömer illdåden.
Men vi bör inte bara höja vår röst och sedan fortsätta som vanligt. Därför måste det bli ett stopp för återsändandet av asylsökande till Zimbabwe nu. Annars kan EU:s regeringar som den brittiska med rätta anklagas för hyckleri. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! När min grupp uttrycker sin oro för Zimbabwe tänker vi inte i första hand på de vita jordbrukare som blev rika under kolonialtiden, utan på den stora, svarta majoriteten som fortfarande har mycket lägre inkomster.
President Robert Mugabe spelade en viktig roll i kampen för oberoende både mot kolonialism och mot Ian Smiths vita minoritetsregering. Under och efter den kampen framställde han sig alltid som den svarta majoritetens hjälte. I praktiken gjorde han alldeles för lite för att förbättra deras öde. Han verkade ha blivit en medelmåttlig ledare, radikal bara i sin motvilja mot homosexuella. Han var knappt igenkännlig som den tidigare ledaren för den frihetskamp som gav de fattiga hopp om ett helt förändrat samhälle, där jämlikhet mellan alla människor skulle göras till en nyckelprioritering. Långt efter att han kom till makten blev han mycket radikal, särskilt mot alla som hotar, eller kunde hota, hans absoluta makt.
Den politiska oppositionen, de rika jordbrukarna, den fattiga slummen och handelsmännen blev i tur och ordning offer för hans agerande, som syftade till att skrämma och förgöra dem. I en tidigare debatt om Zimbabwe, den 16 december 2004, framförde jag teorin att Robert Mugabe hade inlett kampanjer av detta slag för att ta igen den popularitet han förlorat och att han genom oväntat bestämda åtgärder försökte vinna och mobilisera nya anhängare. Vi ser nu att hans strategi inte längre kan hänföras till smart taktik utan snarare till beteendet hos någon som håller på att bli galen.
I stället för att ordna med bättre bostäder för de fattiga driver han bort dem från städerna genom att förstöra deras hem. I detta börjar han visa stor likhet med den vansinniga regim som Pol Pot försökte införa i Kambodja för över 30 år sedan. Min grupp anser att det är beklagligt att omfattande kritik riktas mot Zimbabwes grannar, Sydafrika och Afrikanska unionen i denna resolution, medan inga försök görs för att hjälpa dem att lösa problemen.
Så länge Europa ger afrikanerna anledning att se det som den kolonialmakt det en gång var, har vi inga moraliska befogenheter för att kunna bidra till förbättring. 
Neena Gill (PSE ),
   . – Herr talman! Som brittisk ledamot av Europaparlamentet vill jag börja med att uttrycka min djupa bedrövelse över nyheterna om explosionerna i London. Samtidigt som det ännu inte går att bilda sig en tydlig uppfattning om vad som har hänt är det obestridligt att de har alla de yttre tecknen på ett samordnat terroristattentat. Än en gång påminns vi om hur skör vår världsordning är och om att vi måste arbeta tillsammans för att få slut på sådana barbariska, meningslösa dåd.
Frihet och demokrati är unionens grundsatser. På samma sätt som vi fortsätter att hylla dessa principer inom unionen, måste vi omsätta detta engagemang i konkreta åtgärder mot regimer som är raka motsatsen till sådana friheter. Därför ger jag resolutionen om Zimbabwe helhjärtat stöd.
Det räcker inte att världssamfundet då och då hänger sig åt rituella fördömanden av president Mugabe. Det vi behöver är snarare en stark och livskraftig opposition mot honom. Hur kan vi fortsätta att bara stå och se på och låta detta maktfullkomliga förtryck fortsätta oförminskat om vi verkligen förespråkar ett fritt samhälle? Varför har vi, som en union, inte utsatt regimen för starkare påtryckningar? Varför har vi inte skärpt och genomfört sanktioner? Varför har rådet vägrat att svara på parlamentets återkommande uppmaningar i detta avseende?
Vidare är det en stor besvikelse att Sydafrika och ett antal av Zimbabwes övriga grannar har valt att inte ingripa i det zimbabwiska folkets svåra situation. Vi har bevittnat hur de samlade resurserna i en stat som en gång var rik har förslavats. Vi har sett hur människor har förvägrats sina medfödda mänskliga rättigheter, och ändå har detta förtryck och denna förstörelse inte väckt starkare svar från grannarna. Jag vill tala om för Sydafrikas president Thabo Mbeki att hans beslut att inte kritisera president Mugabe är ett mycket oroande tecken på hans åsikter om vad som kännetecknar ett rättvist, fritt och öppet samhälle.
I en tid då världssamfundet samlas för att ta itu med de problem som Afrika står inför är det inte mer än lämpligt att vi ser längre än att lindra fattigdomen, till betydelsen av god förvaltning, öppenhet, rättsstatsprincipen och respekt för mänskliga rättigheter i alla afrikanska länder. Jag uppmanar därför parlamentet att helhjärtat stödja denna resolution. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Låt mig först och främst uttrycka mitt fördömande av de terroristattentat mot London i dag i vilka, enligt de senaste rapporterna, över 40 människor har mördats och flera hundra har skadats. Jag framför min djupaste medkänsla till offren och deras familjer.
Folket i Zimbabwe lever under en annan sorts terrorism. Den är oupphörlig och kommer från just de myndigheter som skulle skydda dem – regeringen, polisen, armén. Situationen är förtvivlad och den förvärras. Sedan han fixade valen i mars har Mugabe nu med berått mod förstört hem och försörjningsmöjligheter för hundratusentals av de fattigaste zimbabwierna, medan miljontals människor fortsätter att vara beroende av internationellt livsmedelsbistånd för sin överlevnad. Vad är det som krävs för att världen skall reagera på denna katastrof?
Afrika står överst på dagordningen vid dagens möte mellan ledarna för G8 i Gleneagles och för det brittiska ordförandeskapet för EU. Detta fokus på Afrika understöds av den massiva vågen av folkligt stöd för Bob Geldofs Live 8. Alla erkänner behovet av förbättrat bistånd, skuldavskrivningar och rättvis handel. De erkänner även att utan god förvaltning kommer mycket av värdet av sådant bistånd att gå förlorat.
De afrikanska regeringarnas inställning till Zimbabwe är en verklig prövosten på deras åtagande för sådan god förvaltning, ändå framhärdar Sydafrika, som är nyckeln för att åstadkomma förändringar i Zimbabwe, i sin tysta delaktighet i Mugabes förtryck. Jag har bett den engelske utrikesministern och rådets tjänstgörande ordförande, Jack Straw, att uppmana president Thabo Mbeki, som befinner sig i Gleneagles i dag, att fördöma Mugabe och använda varje medel som står till hans förfogande för att åstadkomma en förändring till det bättre i Zimbabwe.
Oppositionsledare från länder i södra Afrika vet vad som behöver göras. Jag har talat med några av dem här i dag i parlamentet, men deras regeringar måste få kraft att handla och EU måste självt ta itu med frågan på allvar.
Rådet och kommissionen behöver en ny beslutsamhet om de skall nå resultat. De bör inte längre tolerera ursäkter för försök att kringgå deras sanktioner och sanktionerna måste skärpas och utvidgas. Och de måste fråga sig: Exakt vilka ytterligare åtgärder bör vi vidta? Parlamentet kommer att ge dem några råd i sin resolution i dag, och jag hoppas att de lägger dem på minnet. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Låt mig först av allt, särskilt till de brittiska parlamentsledamöterna, uttrycka min djupaste medkänsla med offren för de fasansfulla händelserna i London.
Jag skall nu övergå till Zimbabwe. Robert Mugabe verkar mer än någonsin förvandlas till Afrikas Pol Pot. Detta är kanske stora ord, men jag läste dem flera gånger när jag bläddrade igenom zimbabwiska dokument i går och tragedin uppenbarades där inför mina ögon. Med sin oförsvarbara ”Operation Ut med skräpet” förstör Robert Mugabe tusentals hem i fattiga förorter. Alla och envar drivs ut i vinterkylan, desperata och utan att veta vart de skall ta vägen. Många av dem som drivs iväg röstade på oppositionspartiet, Rörelsen för demokratisk förändring (MDC), i valet i mars.
Hur reagerar världssamfundet? Angränsande Sydafrika hävdar att de tillämpar taktisk diplomati, men den är så taktisk att den inte ens hörs i Zimbabwe. Medlemmarna i Afrikanska unionen, som möttes i den libyska staden Sirte, ansåg inte heller att de var skyldiga att fördöma Robert Mugabes regim. Deras ursäkt var att de inte vill lägga sig i inrikes angelägenheter. Kommissionen, företrädd av sin ordförande José Manuel Barroso, anser inte att vi behöver lära Afrika några läxor. Rådet verkar inse situationens allvar, men gör lite för att åstadkomma någon verklig förändring. Förenta staterna förde tillsammans med Förenade kungariket och med stöd av Grekland och Danmark krisen på tal i FN:s säkerhetsråd. Om FN verkligen vill göra de stora saker det strävar efter är detta rätt tillfälle, men att sända dit Anna Tibaijuka, Kofi Annans speciella sändebud, kommer inte att vara tillräckligt.
Världen har alltför länge sett på från åskådarplats medan diktatorn Robert Mugabe ostraffat har skött sina affärer och samtidigt blivit fräckare. Vid G8-toppmötet i Gleneagles i Skottland stod fattigdom högst upp på dagordningen. Vi förväntar oss klart mer än G8-ministrarnas symboliska uppmaning till Harare den 23 juni att ansluta sig till rättstatsprincipen och respektera de mänskliga rättigheterna. Parlamentets resolution, som är tydlig och kompromisslös, skulle vara en utmärkt utgångspunkt för dessa världsledare. 
Michael Gahler,
   – Herr talman! Efter det på förhand uppgjorda valet den 31 mars trodde en del kanske att diktatorn skulle ha fått nog av förtryck för ett tag, men olyckligtvis hade han inte det. För att skrämmas ännu mer satte han igång ”Operation Ut med skräpet”, där ”skräpet” i fråga cyniskt nog i själva verket var människor, av vilka en del – som redan hade varit tvungna att överge sina jordbruk som hade konfiskerats, nu förlorade sina hem för andra gången och saknade varje utkomstmöjlighet.
Något som dock är mer än cyniskt är Afrikanska unionens beteende, de vägrar ingripa och Sydafrika spelar en nyckelroll i detta. Till president Thabo Mbeki som var i Gleneagles i dag säger jag detta ”Ni är personligen och politiskt ansvarig för det som händer i Zimbabwe, för ni har i åratal underlåtit att göra vad ni kunde för att få ett slut på denna mänskliga tragedi. Om, vilket uppenbarligen är fallet, ert ’nätverk av gamla vänner’ betraktar miljontals människors nöd som ett acceptabelt pris att betala för att behålla makten, förverkar ni er rätt att styra det som ni har fått i arv från frihetsrörelsen”!
FN:s generalsekreterare Kofi Annan har äntligen skarpt kritiserat detta beteende i en intervju i dagens nummer av .
Jag uppmanar rådet och alla medlemsstater att nu fördöma denna regim en gång för alla. Ni, rådet, är inte ens beredda att neka denna klick inresevisum. De som terroriserar sitt folk på detta sätt kan inte få rätten att delta i internationella konferenser genom att utnyttja internationella avtal, ändå är varken rådet eller medlemsstaterna beredda att ge dem en sådan diplomatisk näsbränna som att vägra dem visum. Det finns ytterligare en skandal, som rör EU-politiken. Genom att öka sin egen närvaro där utnyttjar vissa medlemsstater för närvarande att andra medlemsstater gradvis drar sig tillbaka från Zimbabwe, och genom att göra detta gör de oss – allihop – till denna regims springpojkar. Zimbabwes folk behöver oss, så låt oss sätta stopp för detta och äntligen göra någonting verksamt. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Zimbabwe var en gång ett av de rikaste länderna i Afrika. Det exporterade livsmedel och gav hjälp till andra länder i Afrika som var mindre välmående. I dag är det ett svagt och fattigt land och diktatorn som styr över det är en stor man med snäva intressen. Olyckligtvis är dessa intressen ofta också oärliga och blodiga.
Författarna till detta resolutionsförslag är värda beröm för att ha tagit med följande grundläggande tanke. Även om vi ökade hjälpen till Afrika, och därmed till Zimbabwe, skulle vårt bistånd inte vara verksamt om vi inte också såg till att hjälpen backades upp av gott styre, respekt för mänskliga rättigheter och solidaritet i Afrika. Med detta menar jag inte solidaritet mellan diktatorer, utan solidaritet mellan samhällen till stöd för demokrati.
Vår debatt i dag handlar om Zimbabwe, men vi bör också tala om Bryssel. Parlamentet har nu i många år upprepade gånger uppmanat rådet att vidta åtgärder i detta ärende, men rådet har spelat blint och dövt. Denna situation påminner om det polska ordspråket ”en tiggare talade med en tavla, och tavlan svarade ingenting” med den enda skillnaden att det tysta rådet är en ful tavla. Det är dags att allvarligt fundera på verkliga och gränsöverskridande sanktioner och på att införa en bojkott från de andra afrikanska länderna mot Zimbabwe. I detta syfte bör EU, tillsammans med Förenta staterna och Brittiska samväldets länder, utöva ett visst mått av diplomatisk press på de afrikanska länderna.
Rådet får inte begrava huvudet i sanden och låtsas att problemet inte finns. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi har talat många gånger om Zimbabwe i parlamentet, och allt som har kunnat sägas har blivit sagt. Jag har inte för avsikt att nu upprepa vad som sägs i vår resolution, utan vill bara säga att den demokratiska processen är en utmaning som kräver ansträngning. Vi kan inte ens ta för givet att den finns där människor har svurit att upprätthålla den. Kanske behöver vi ett helt nytt yrke, som skulle kunna kallas ”demokratiingenjör”, för att undersöka de svaga punkterna i ett samhälles strukturer och genomföra en opartisk kontroll och kvalitetsbedömning av demokratin.
President Robert Mugabe, tidigare en frihetskämpe och nationell hjälte, har fördärvats och blivit en diktator, som misstänksamt vaktar sin egen makt, och en brottsling, och detta är något som måste analyseras. När vi för några år sedan besökte Zimbabwe som valobservatörer kunde vi bara förundras över Mugabe, som hade mage att under valet förklara att regeringen skulle sitta kvar vilket valresultatet än blev. Hur kan man vara så arrogant?
Detta förut bördiga afrikanska mönsterland befinner sig nu i ett tillstånd av kaos. De ekonomiska strukturerna har raserats och krisen förvärras hela tiden. Vad innebär denna långsamma förvandling från demokrati till diktatur? Ett nyckelord är lag och ordning, en del av samhällskontraktet. Genom att sporra människor till olaglig ockupation av land i stället för att själv genomföra en kontrollerad jordreform gjorde Mugabe slut på lag och ordning i landet och förstörde på så sätt själva livskraften i samhället. Detta har också en följdverkan: Mugabe använder svält och misär som ett vapen mot sitt eget folk och ger näring åt nationalismen samtidigt som han skyller på kolonialismen för att dölja sina egna brott. Vad mera är, genom att krossa oppositionen förstör han grunden för det demokratiska samhället.
För att demokratin skall fungera måste ledarna vara fullt medvetna om hur farliga de kan vara. Möjligheten att korrumperas av makten kommer inifrån. Filosofen och teologen Niebuhr fann en orsak till människans dubbla natur: vår förmåga till det goda gör demokratin möjlig och vår benägenhet att göra det onda gör den nödvändig. Endast sann demokrati garanterar att nya ansikten kommer att ersätta människor som har korrumperats av makt.
President Mugabe, för ditt folks skull är det dags för dig att avgå. 
Louis Michel,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Jag håller i stort sett med om det som har sagts och det som står i resolutionen. Det är uppenbart att Mugabes styre inte får tillåtas och att han utför fullständigt oacceptabla och avskyvärda handlingar. Vi håller med om detta.
Efter att ha sagt detta vill jag ändå komma med några förbehåll beträffande de taktiska eller strategiska reaktioner som är lämpliga med tanke på den regim som styr landet och de medel som vi har för att påverka förhållandena i rätt riktning. När ni talar om sanktioner, till exempel, delar jag naturligtvis er synpunkt om sanktioner som direkt berör de zimbabwiska myndigheterna. De skall definitivt sättas in. Jag vill också tillägga frågan: Vad väntar vi på innan vi genomför dem? Det är klart att jag håller med. När detta har sagts måste vi emellertid tänka noga på att vissa typer av sanktioner har skadliga återverkningar på civilbefolkningen. Allmänt sett är jag dessutom inte för sanktioner. Jag lutar snarare åt att förorda en politisk dialog. Vi har i själva verket kunnat konstatera att sanktioner i de fall då de drabbar en civilbefolkning ofta slår tillbaka mot dem som har tillgripit dem i stället för att påverka de myndigheter som de har riktats mot. Det var min första kommentar.
Det som jag nu vill säga yttrar jag i vetskap om att jag genom mina kommentarer riskerar att utsätta mig för kritik. Det skulle emellertid inte kännas rätt för mig att inte låta er få veta vilka känslor jag har beträffande denna debatt. Det är mycket lätt för oss européer att nästan dagligen utfärda pressmeddelanden, där vi kritiserar och angriper Robert Mugabe. Ni skall emellertid ha klart för er att varje gång som Mugabe angrips förstärks hans symboliska betydelse som en svart hjälte i förhållande till de onda vita kolonisatörerna. Som någon – jag tror det var Erik Meijer – sade för några minuter sedan, är det tydligt att Mugabe utnyttjar denna onda cirkel för att återställa sin politiska makt och folkets syn på honom som folkhjälte. Detta måste vi ha klart för oss.
Det finns något annat som ni också bör veta. Annars är ni inte fullständigt informerade. Liksom ni inser jag naturligtvis att maximala påtryckningar måste utövas, men vi måste vara lyhörda för vad situationen kräver. Vad vi också måste förstå är att ledarna för de andra afrikanska länderna, som ni kritiserar för att de inte vågar ta ställning till eller värdera Mugabes uppträdande, råkar i bryderi i sina egna länder varje gång som Mugabe förstärker sin roll som symbol, för att inte säga hjälte. Detta måste ni vara medvetna om och ni måste också veta att det är synnerligen svårt för Thabo Mbeki, och jag måste säga rakt på sak att nätverket av gamla vänner …
nej, naturligtvis inte, det finns inget nätverk av gamla vänner, förlåt mig; det är en förolämpning mot den sydafrikanske presidenten att tala om ett nätverk av gamla vänner.
Vad Mbeki och andra afrikanska ledare i regionen fruktar är i själva verket att våld och ett antikolonialt uppror någonstans är en företeelse som kan sprida sig till grannländerna. Jag har vid många tillfällen tagit upp denna fråga med företrädarna för Afrikanska unionen och med regeringscheferna i dessa grannländer. Jag kan tala om för er att de verkligen vill sätta press på president Mugabe, men att de vill att det skall finnas förutsättningar för att göra detta. För att skapa dessa förutsättningar är det för övrigt inte tillräckligt att världssamfundet utanför Afrika börjar om med debatten, kastar fram hotet om sanktioner och framhärdar i kravet på fler sanktioner och ett mer kraftfullt agerande. För det första, vad innebär ett mer kraftfullt agerande? Kan någon tala om för mig vad som skall göras? Skall vi sända dit trupper? Vad skall vi göra? José Manuel Barroso var synnerligen kraftfull i sitt fördömande av Mugabes inställning efter de fördrivningar som nyligen inträffade. Jag skulle vilja att någon förklarar för mig vad som menas med ett mer kraftfullt agerande, utöver Barrosos fördömande och utöver de hämndlystna och ibland övermodiga pressmeddelanden och rutinmässiga brösttoner som förekommer. Alternativt skulle vi kunna engagera oss i en debatt om vår plikt, eller vår rätt, att ingripa. Jag är personligen beredd att delta i denna debatt. Jag är inte likgiltig inför en sådan debatt. Jag misstänker emellertid att den dag som kravet att sända trupper till Zimbabwe för att skapa ordning där läggs fram här i parlamentet – något som i vilket fall som helst kräver Afrikanska unionens medgivande – kommer detta att vara till stor skada för Afrika och dess regionala institutioner. Jag tvivlar också mycket starkt på att det går att finna någon kandidat i parlamentet som vill mobilisera trupper i den omfattning som kommer att behövas.
Allt jag vill säga är att ett försök till sammanhållning är nödvändigt när vi försvarar våra synpunkter. Vi är inte bara opinionsbildare. Det finns ett läge där EU:s organ, och även jag, behöver få veta exakt vad som ytterligare måste göras. Fördömandena tar för närvarande aldrig slut. Jag träffade Afrikanska unionens ordförande Alpha Oumar Konaré i Syrte för fyra dagar sedan tillsammans med José Manuel Barroso. Vårt samtal bestod i princip av att vi sade till ordförande Konaré: ”Men varför fördömer ni inte själva Mugabes uppträdande på Afrikanska unionens vägnar”? På detta svarade han: ”Men käre vän, varje gång ni angriper Mugabe gör ni det mycket svårare för oss, eftersom våra folk inte anser att Mugabe är en tyrann eller diktator; de anser att Mugabe i princip bekämpar de onda kolonisatörerna och förkroppsligar äkta motstånd genom trohet mot historien.” Det är vad jag får höra, och jag tror på det.
Även om jag vet att det är omöjligt, är det nästan nödvändigt att hålla en låg profil i några veckor och inte tala alltför mycket om allt detta. Jag är i det närmaste övertygad om att detta skulle skapa förutsättningar för Afrikanska unionen, de regionala organisationerna, president Mbeki och andra att göra sin plikt och sakkunnigt bedöma läget. Jag är i det närmaste övertygad om att ni skulle skapa förutsättningar för dem att göra detta. Så länge som vi på ett uppseendeväckande sätt fortsätter att skälla ut Mugabe för hans inställning med pressmeddelanden och rop på hämnd kommer vi inte – och jag är ledsen att behöva säga detta – att kunna utverka det fördömande som vi förväntar oss av Afrikanska unionen och de afrikanska organisationerna. Det är bara genom ett sådant fördömande som vi i slutändan kan utöva inflytande. Detta är min uppfattning. Jag tror inte att det finns något annat sätt för oss att lyckas med detta. Detta är något som ni bör veta.
Jag tillbringar mycket tid i dessa afrikanska länder och jag är mycket förfärad över att betrakta denna onda cirkel som innebär att ju mer tyrannisk Mugabe är och ju mer Europeiska unionen och andra internationella organ går in och fördömer honom, desto populärare blir han. Om denna onda cirkel inte fanns skulle emellertid Mugabe säkerligen inte bli kvar länge, för det är bara genom denna mekanism som han klamrar sig fast vid makten. Det Erik Meijer sade är sant: Det är denna mekanism som är nyckeln.
Sammanfattningsvis måste vi vara mycket försiktiga när vi angriper Afrikanska unionen och de afrikanska ledarna i regionen. Jag förnekar definitivt att vi går i Mugaberegimens ledband. Jag kan säga er att jag själv absolut inte är styrd på detta sätt, och det kan jag säga eftersom jag många gånger har försökt att få saker gjorda i Sydafrika. Vid ett tillfälle försökte Sydafrika förmå Mugabe att skapa nationell enighet i sin regering genom att släppa in Morgon Tsvangirai och hans parti. Vid ett tillfälle hade ett steg i rätt riktning tagits. Då kom sanktionerna, vilket åter skapade ett ytterst svårt klimat.
Jag fördömer med eftertryck Mugabes hållning. Jag anser att de planerade åtgärderna och sanktionerna skall genomföras mot de zimbabwiska myndigheterna. Det finns ingen anledning att inte genomföra dem. Detta är självklart. Jag håller med om det mesta som står i resolutionen. Jag försöker bara förklara för er var gränserna går för vad som är rimligt för oss att göra, eftersom det svåra är att vidta åtgärder som verkligen blir verkningsfulla. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! En ordningsfråga: kommissionsledamoten har fått nästan tio minuter för att stå upp och försvara Mugabes regim och Mbekis, kommissionens och rådets passivitet. Det är skamligt. Det finns ett problem när det gäller förfarandet i parlamentet. Hur skall vi kunna föra en riktig debatt när vi bara får en minut eller två och sedan stängs mikrofonen av, medan kommissionsledamoten kan stå där och framföra detta skamliga svar? Han har förnekat allt det som samtliga ledamöter i parlamentet, över hela den politiska skalan, har sagt.
Det är inte vi som har makten, det är ni som har makten, herr kommissionsledamot. Jag har, tillsammans med andra kolleger i dag, talat med medlemmar av den politiska oppositionen i många länder i Afrika. De delar inte er uppfattning, herr kommissionsledamot.
Det är de skamligaste utgjutelser som jag har hört från en kommissionsledamot på mycket länge. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om människohandel med barn i Guatemala(1). 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! När vi besökte Guatemala för några månader sedan kunde vi konstatera att läget var mycket känsligt i Guatemala, särskilt när det gällde fredsavtalen. Många av de människor som vi träffade uttryckte sin oro över den framväxande plan för avregleringen av ekonomin och handeln, som de anser har fått ersätta den fredsplan som ännu inte har genomförts fullt ut.
I detta sammanhang vill jag säga att sårbarheten hos många befolkningsgrupper är tydlig och därför oroande. Bland de grupper som berörs mest av den nuvarande situationen vill jag rikta uppmärksamheten mot ursprungsbefolkningen, de sociala rörelserna och människorättsaktivisterna och, som det uttrycks i den resolution som vi debatterar och röstar om i dag, kvinnor och barn, särskilt de fattigaste.
Första exemplet: Enligt enheten för skydd för människorättsaktivister inom den nationella människorättsrörelsen har 76 angrepp mot människorättsaktivister registrerats, en siffra som inbegriper attacker och mord samt olaga intrång på huvudkontor.
Under vårt besök berättade åtskilliga grupper som utsatts för övergrepp och hot om sina erfarenheter för oss. Dessutom klagade de över den straffrihet som de anser att förövarna åtnjuter på grund av att myndigheterna underlåter att utreda brotten.
Andra exemplet: Uppgifterna om det strukturella och direkta våld som guatemalanska kvinnor utsätts för är alarmerande, men åtgärderna på det juridiska och lagstiftande området tycks vara otillräckliga. Olagliga adoptioner och klagomål om påtvingade graviditeter och bortrövande av barn är bara symtom på bland annat rättsstatsprincipens svaga ställning i Guatemala, särskilt när det gäller kvinnor och samhällen med ursprungsbefolkning.
Av alla dessa skäl måste kommissionen uppmanas att inom ramen för EU:s framtida strategi för Guatemala under perioden 2007–2013 fastslå följande prioriterade områden: social sammanhållning, rätten till livsmedelsförsörjning, landsbygdens utveckling och en reform av systemet för markanvändning och arrende.
Dessutom måste de befolkningsgrupper som berörs delta så mycket som möjligt i utformandet av strategin. Endast genom att engagera de olika aktörerna i processen är det möjligt att garantera att genomförandet av strategin får det lokala stöd som är nödvändigt för att nå de uppsatta målen. 
Elizabeth Lynne (ALDE ),
   . – Herr talman! Guatemala sitter fast i en våldskultur som regeringen tycks sakna förmåga att tygla. Det finns en känsla av skräck, huvudsakligen bland familjer som lever i slumkvarteren, som drabbas av de högsta mordtalen. Människohandel med kvinnor och barn är en vardaglig företeelse.
”Inget skydd, ingen rättvisa” är titeln på en rapport från Amnesty International som publicerades förra månaden och i vilken man beräknade att nästan 1 200 kvinnor och flickor blev brutalt mördade mellan 2001 och 2004. Många hade blivit våldtagna. Mindre än var tionde mord hade blivit föremål för en undersökning. I en undersökning som sträckte sig över nio månader med början 2003 kom man fram till att 688 hade sålts vidare till olika guatemalanska städer. De här flickorna kom inte bara från Guatemala, utan även från andra latinamerikanska länder.
Flickorna rekryterades av olika kriminella organisationer och alla offren var mellan 14 och 18 år gamla. När de rekryterades inbillade man dem att de skulle arbeta som servitriser i Guatemala. Först senare fick de reda på vad arbetet verkligen gick ut på. Det är vanligt att de blir slagna eller inlåsta i ett rum i flera dagar om de är olydiga. De rymmer inte eftersom de lever i ett tillstånd av skräck. Regeringen måste väcka åtal mot de brottslingar som är inblandade i den här trafiken.
Även andra olagliga metoder har utvecklats, däribland kidnappning av spädbarn, att mödrar betalas för att ”hyra ut” sin livmoder och att spädbarn köps från mycket fattiga mödrar. Guatemala måste införa särskild lagstiftning om adoptioner och tillämpa Haagkonventionen om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner. Regeringen måste vidta åtgärder i samtliga dessa frågor. Om den inte gör det gör vi som ett internationellt samfund helt rätt i att fördöma den. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ), 
   . – Herr talman! Världssamfundet kan inte tolerera de kränkningar av de mänskliga rättigheterna och den olagliga människohandel med barn som förekommer i Guatemala. Trots att inbördeskriget slutade för sju år sedan råder fortfarande ett klimat av våld och hot i landet och det blir allt vanligare att offren för detta är barn och ungdomar.
Huvudproblemet, vilket kräver en reaktion från världssamfundet, är den straffrihet som de organiserade kriminella grupperna åtnjuter. De undgår straff, antingen på grund av att de guatemalanska myndigheterna saknar det engagemang som krävs eller för att de helt enkelt är oförmögna att vinna kampen.
Under det gångna årtiondet har människohandeln med barn blivit mer lönande än narkotikahandeln. Till följd av detta har Guatemala blivit ett transitland för den storskaliga olagliga människohandeln med minderåriga till Mexiko, Förenta staterna och Kanada. Detta är ett oerhört komplicerat problem. I de flesta fall erbjuds barnen för olaglig adoption, och det skall framhållas att fler barn adopteras utomlands från Guatemala än från något annat land i världen med undantag för Ryssland och Kina. Detta förvärrar de sociala missförhållandena i form av barnprostitution, tvångsarbete för barn och våld mot kvinnor.
Olaglig människohandel med barn och handel med organ från barn blir allt vanligare i Guatemala, främst på grund av att det saknas människorättsliga bestämmelser på nationell nivå, och den massiva fattigdom som berör två tredjedelar av befolkningen. Statistiken säger oss att hälften av befolkningen i Guatemala lever på mindre än två US-dollar om dagen.
Fattigdomen i landet tillsammans med bristen på någon som helst politik för familjeplanering och avsaknaden av ett sammanhållet utbildningssystem innebär att en tredjedel av de barn som är under femton år saknar tillgång till utbildning.
I sin uppgift att främja respekten för de grundläggande mänskliga rättigheterna och fördöma alla former av våld mot och utnyttjande av minderåriga har Europeiska unionen en moralisk skyldighet att ingripa i de inre angelägenheterna hos de länder som kränker sina yngsta och mest försvarslösa medborgares rättigheter. Jag föreslår därför en världsomspännande kampanj i linje med Unicefprogrammen för främjande av barns och ungdomars rättigheter i hela Latinamerika.
Dagens terroristattacker i London har accentuerat hur bräcklig vår känsla av säkerhet är, även i Europa, där vi lever i fred. Vi måste därför samordna våra insatser ännu mer för att bekämpa alla former av våld, var i världen det än förekommer. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! I den förra debatten kom vi fram till att Zimbabwe nu har förvandlats till ett helvete, och samma sak kan sägas om Guatemala, som emellertid har suttit fast i misären mycket längre. Sedan statskuppen 1954, genom vilken en regering som avsåg att befria landet från fattigdom och underutveckling skildes från makten, har nästan ingenting gått rätt väg i Guatemala, som ständigt har styrts av regeringar som saknat ens det minsta intresse för de svagaste grupperna i samhället eller för de mänskliga rättigheterna, och som dras med en lång tradition av våld och andra former av skrämseltaktik mot alla som försöker förbättra situationen.
De senaste 50 årens underutveckling kan exemplifieras med fullständig avsaknad av lagstiftning för att kriminalisera människohandel med barn, förfalskningar av regeringsdokument, de många mördare som undgår straff, hindren för människorättsaktivister att utöva sin verksamhet, den fattigdom som 56 procent av befolkningen lever i och den nästan totala bristen på möjligheter för ursprungsbefolkningarna att delta i det politiska beslutsfattandet. Inte bara i Zimbabwe, utan i minst lika stor utsträckning i Guatemala, finns alla skäl för Europeiska unionen att bidra till att åstadkomma genomgripande förändringar. Min grupp står därför helt och fullt bakom den föreslagna resolutionen. 
Fernando Fernández Martín (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Under det besök som en delegation från Europaparlamentet nyligen gjorde i Guatemala riktades vår uppmärksamhet mot en särskild fråga, och de fem ledamöter från de politiska grupper som delegationen bestod av var eniga om att de adoptioner av barn i Guatemala som görs av utländska familjer skapar väldiga problem, utgör en upprörande kränkning av barnens rättigheter och slutligen utgör en synnerligen lönsam affärsverksamhet.
Enligt de officiella siffror som vi fick där lämnades 3 824 guatemalanska barn till internationella adoptioner 2004. I ett land med strax över 12 miljoner invånare visar den siffran på att det är något som inte fungerar rätt. Att adoptera ett barn kostar mellan 25 000 och 30 000 US-dollar och endast 2 eller 3 procent av detta belopp går till den biologiska modern, det vill säga mindre än 400 euro.
Detta innebär att den totala summa som erhålls genom detta fenomen av omfattande adoptioner utgör den näst största posten i landets export. De barn som berörs är vanligen barn till ensamstående mödrar, många av dem flickor mellan 13 och 14 år gamla, till stor del från ursprungsbefolkningen och i många fall offer för droger, prostitution eller bådadera.
Under senare år har många guatemalanska regeringar försökt få igenom en lag för att tillämpa Haagkonventionen om adoptioner, men de har misslyckats. Den guatemalanska kongressen, som utan tvivel utsätts för påtryckningar utifrån, har inte kunnat anta denna lag.
Nu hoppas den guatemalanska regeringen att en lag som gör slut på denna situation skall kunna antas under de kommande veckorna. Min grupp ämnar därför sända ett mycket tydligt budskap till de guatemalanska myndigheterna och tala om för dem att de har vårt fulla stöd, och att vi hoppas att Guatemalas kongress äntligen kan anta en lag som skapar ordning i denna i sanning oacceptabla situation. 
Urszula Krupa,
   . –  Herr talman! Titeln på dagens debatt visar att det rör sig om en nutida tragedi av mycket stora mått. Över 1,2 miljoner barn faller varje år offer för människohandel och internationella adoptioner genererar årligen en vinst på 20 miljoner US-dollar. Barn i fattiga länder lever i nöd och tvingas ut på gatan, där de utnyttjas sexuellt eller mördas för transplanterbara organ. För många i-länder har utvecklingsländerna blivit ett syndens näste.
Bortsett från narkotika- och vapenhandeln är handeln med barn det bästa sättet att tjäna pengar på i Guatemala. De ligor som sysslar med människohandel annonserar på Internet, trygga i vetskapen om att de går fria eftersom denna tvivelaktiga verksamhet enligt guatemalansk lag inte är kriminell.
Dessa brottslingar visar en oerhörd grymhet genom att droga kvinnor som just har fött barn och tvinga dem att skriva under papper på att de avsäger sig sina föräldrarättigheter. Trots att problemet ökar har varken Guatemalas regering eller de lokala myndigheterna ingripit på något sätt. Från det ögonblick då barnen föds utsätts de i dag för fruktansvärda övergrepp i stället för att få uppleva kärlek och omtanke, och de lever under hot om mord, tvångsarbete och sexuellt utnyttjande. Dessa verksamheter underlättas av det moraliska förfallet hos politiker, jurister, tjänstemän och till och med internationella människorättsorganisationer.
Johannes Paulus II sade en gång att omsorg om barnen utgör det främsta och mest grundläggande provet på mänskliga relationer. Vårt agerande får inte begränsas till att ingripa genom att anta resolutioner, hur lovvärda de än är. Vi måste fokusera på betydelsen av den moraliskt sunda familjen som ger barnen kärlek och en känsla av trygghet, som är absoluta förutsättningar för tillväxt och utveckling.
Louis Michel,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen är väl medveten om situationen i Guatemala, som ett flertal särskilda FN-sändebud och även den delegation som Europaparlamentet sände till Guatemala i april har vittnat om. Inom ramen för genomförandet av 1996 års fredsavtal är skyddet av mänskliga rättigheter en av de viktigaste prioriteringarna i våra förbindelser med Guatemala.
När det gäller adoptioner av barn har kommissionen sedan 2004 stött de åtgärder som EU regelbundet har vidtagit gentemot myndigheterna i Guatemala. Genom dessa åtgärder kan vi uttrycka vår oro över att Haagkonventionen inte tillämpas korrekt. Här har också förbindelserna mellan EU och Unicef varit givande, särskilt vid det besök i Guatemala som Haagkonferensens generalsekreterare Hans van Loon nyligen gjorde. Det besöket banade väg för ett mer gynnsamt klimat för att genomföra den ovannämnda konventionen. Samtidigt stöder kommissionen en rad samarbetsprojekt om problemen kring handeln med barn i Guatemala och kampen mot barnpornografi. Detta sker inom ramen för den landstrategi för perioden 2007–2013 som nu håller på att fastställas. Vi kommer att komplettera och öka dessa insatser genom en samarbetsstrategi med målsättningen att ge skydd och bekräftelse till barn och ungdomar, i synnerhet utsatta ungdomar och familjer.
Kommissionen har dessutom anslutit sig till en mängd av EU:s åtgärder till stöd för framför allt inrikesministern och den allmänna åklagarmyndigheten. Genom dessa åtgärder kan vi uttrycka vår oro över situationen för de mänskliga rättigheterna, bland annat det ökande våldet mot kvinnor och attackerna mot de organisationer som skall skydda de mänskliga rättigheterna. När det gäller samarbete har EU avsatt 18 miljoner euro av sin totala budget för perioden 2002–2006 till de mänskliga rättigheterna och demokratiseringsprocessen i Guatemala. I biståndet ingår stöd till den rättsliga myndigheten och kansliet för den allmänna åklagaren som ansvarar för mänskliga rättigheter på landsbygden. Kommissionen har också startat ett särskilt ”jämställdhetsprogram”, som riktar sig till kvinnor ur ursprungsbefolkningen och som har en budget på 6 miljoner euro.
Slutligen har kommissionen godkänt en budget på 1,2 miljoner euro till stöd för att upprätta kontoret för FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter i Guatemala, som skall stå klart i juli 2005.
När det gäller vårt framtida samarbete är våra absoluta prioriteringar i förbindelserna med Guatemala fortfarande social sammanhållning, utveckling på lokal nivå och landsbygdsnivå, däribland en fullständig strategi för livsmedelsstöd, och slutligen ursprungsbefolkningens utveckling. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om sex resolutionsförslag om mänskliga rättigheter i Etiopien(1).
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Det gläder mig att kunna inleda mitt anförande med att fira den frigivning av sex människorättsaktivister som vi krävde i den resolution som vi diskuterar i dag. Dessa människor var bland de tusentals som greps i Etiopiens huvudstad Addis Abeba under och efter de demonstrationer som inleddes den 6 juni och som pågick i flera dagar.
Trettiosex människor dödades under oroligheterna. Cirka 4 000 människor har nu frigivits, men flera tusen hålls kvar i fängelser eller i inofficiella polishäkten. Med tanke på hur situationen ser ut måste EU stå fast vid kravet på att dessa händelser utreds utan att någon av parterna motsätter sig detta.
Dessutom verkar det som om oppositionen varken har några avsikter eller möjligheter att starta ett våldsamt uppror, som ytterst skulle kunna äventyra den valseger som den påstår sig ha vunnit. Vi kan dock inte utropa seger för regeringen, som enligt flera omräkningar verkar ha förlorat valet.
EU måste därför sända ett tydligt budskap till regeringen om att man måste förändra sin förtryckande och provocerande hållning, särskilt gentemot oppositionsmedlemmar, människorättsaktivister och oberoende journalister, eftersom denna fientliga inställning kan leda till att landet hamnar i en kaosartad situation som inte gynnar någon.
Slutligen måste EU kräva att regeringen fullgör sitt ansvar för att garantera medborgarnas och det nya parlamentets säkerhet. 
Marios Matsakis (ALDE ),
   . – Herr talman! Det finns kanske dem som undrar hur vi kan fortsätta att diskutera frågorna på vår föredragningslista precis som planerat en dag som denna, då terrorismen än en gång har drabbat oskyldiga civila i en europeisk huvudstad. Svaret är naturligtvis att vi, samtidigt som all vår sympati går till offren och deras familjer, får låta fega terrordåd störa våra demokratiska institutioner och processer. Att göra något annat skulle i själva verket ge de fega terroristerna den sjukliga tillfredsställelse och den perversa njutning som de söker uppnå genom att begå sådana oerhörda brott mot mänskligheten.
Etiopien är ett land som tyvärr har en lång historia av fattigdom och svält. Det är även ett land med en lång historia av envälde och statsterror. Under sina 14 år vid makten har regeringarna under ledning av premiärminister Meles Zenawi fortsatt att utmärka sig för sin skamligt bristande respekt för mänskliga rättigheter. Många av dem som kritiserat hans regering har rutinmässigt utsattas för övergrepp, fängslande och tortyr. Förra månaden, efter de senaste parlamentsvalen i landet, utsattes oppositionens demonstrationer i huvudstaden Addis Abeba för brutala angrepp av den etiopiska polisen. Demonstranterna, som till största delen utgjordes av universitetsstudenter, påstod med goda skäl att det hade förekommit utbrett valfusk. Säkerhetsstyrkorna sköt urskillningslöst på de obeväpnade demonstranterna och dödade minst 36 och sårade över 100. Uppskattningsvis 5 000 människor greps och kastades i militära interneringsläger. Efter de internationella reaktionerna har många nu släppts men ett stort antal är fortfarande gripna.
Under de senaste åren har Etiopien fått ta emot – och fortsätter att ta emot – en ansenlig mängd utvecklingsbistånd från Väst, som till stor del kommer från EU. Många hävdar – med rätta – att vi borde ompröva hur detta bistånd till afrikanska länder ges, eftersom det verkar finnas en risk för att ekonomiskt bistånd åtminstone i några fall – och Etiopien är ett exempel – kan bidra till att etablera en odemokratisk regim vars politik dessutom leder till nationell fattigdom. Jag ber er stödja detta resolutionsförslag. 
Ana Maria Gomes (PSE ).
   – Nej, herr talman, jag talar tyvärr inte inför parlamentet i egenskap av författare, utan som ledamot och ansvarig för EU:s valobservatörsuppdrag i Etiopien. Valet gav oppositionen och hela det etiopiska samhället en röst som de aldrig tidigare har haft, och det är premiärminister Meles Zenawis förtjänst. Närvaron av internationella observatörer, varibland vårt uppdrag var det största i antal och yrkesmässigt engagemang, var avgörande för att skapa förtroende bland väljarna, som mötte upp i massor, och röstdeltagandet blev 90 procent. Parlamentets delegation fick ta emot ihållande applåder från väljarna som köade den 15 maj och därför känner EU:s valobservatörer ett enormt ansvar. Det är oerhört viktigt att det etiopiska folkets förhoppningar om ett korrekt valresultat infrias och observatörerna kommer att göra allt som står i deras makt för att se till att det sker.
Ingen vet säkert vad valresultatet blir eftersom det uppstod stora problem vid räkningen av valsedlarna. Förutom att offentliggörandet av resultatet försenades kom det in ett stort antal klagomål från samtliga partier, däribland regeringspartiet. Befolkningens oro över förseningarna och klagomålen låg till grund för de tragiska händelserna den 6, 7 och 8 juni, som EU:s valobservatörer genast uttalande sig offentligt om. Vi krävde då, och kräver fortfarande, en oberoende utredning. Vi kräver framför allt att regeringen släpper dem som hålls fängslade i strid mot konstitutionella garantier och mänskliga rättigheter. Vi kräver att de valda kandidaterna och andra företrädare för oppositionen, tillsammans med människorättsförespråkarna, ges möjlighet att utföra sina åtaganden. Vi kräver mediefrihet och tillgång till medierna för oppositionens företrädare. Vi krävde då och kräver nu att oppositionen avvaktar och försöker hindra andra från att starta eller uppmana till uppror, från att uppmuntra människor att bryta mot lagen och underblåsa interetniska konflikter, som i slutänden bara gynnar dem som har ett starkt personligt intresse av att dölja resultatet av folkomröstningen, dem som i sin tur inte skyr några medel för att förhindra valprocessen, som leder till en spiral av våld och ekonomiskt och politiskt kaos. Vi kräver att båda sidorna – regeringen och oppositionen – i alla avseenden följer avtalet från den 10 juni om utredningen av klagomål som stöds av de parter som har bidragit mest, däribland medlemsstaterna.
Nu vill jag gärna hylla kommissionens företrädare som spelade, och fortfarande spelar, en enastående roll i Addis Abeba. Vårt uppdrag har omstrukturerats för att tillmötesgå önskemål från båda sidor om att övervaka utredningen av klagomålen och jag återvänder därför till Addis Abeba nästa vecka.
Herr talman! Jag vill avsluta med att säga att situationen står och väger på ett mycket riskabelt och farligt sätt. Risken för inbördeskrig är inte bara retorisk. Jag har precis nåtts av nyheten att den främsta oppositionen i morse meddelade att man drar sig ur utredningen om klagomålen på grund av att dess företrädare enligt utsago hindras i sitt arbete. Eventuella demonstrationer om valet i Etiopien riskerar därför att uppfattas på fel sätt, hur konstruktiva eller välmenande de än är, vilket uppenbarligen är fallet med parlamentets initiativ. Risken finns också att de används i onda syften av dem som har ett starkt personligt intresse av att förhindra demokratiseringsprocessen i Etiopien.
Min uppgift som ansvarig för valobservatörsuppdraget är inte över. Detta är ett oberoende uppdrag och arbetet är inte avslutat. Jag hoppas därför att parlamentet förstår att jag ser det som min skyldighet att inte delta i omröstningen om denna resolution. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ), 
   . –  Mina damer och herrar! Det gläder mig att kunna ge mitt fulla stöd till det gemensamma resolutionsförslaget om situationen i Etiopien. Vi gör inga försök att återvända till kung Johans dagar, utan i resolutionen framgår det tydligt att vi är medvetna om allvaret i situationen för ett av Afrikas fattigaste länder. Etiopien var en av grundarna av Organisationen för afrikansk enhet (OAU), men landet plågas fortfarande av den osäkra situationen i Somalia och konflikterna med den barbariska regimen i Eritrea. Ett av dess grannländer är Sudan, som i flera årtionden har försökt att lösa de inhemska konflikterna i landets norra och södra delar och den katastrofala situationen i Darfur. Etiopien har tidigare utsatts för kupper och härjats av torka och av krig i Uganda.
I ett sådant läge är det absolut nödvändigt att stärka det etiopiska folkets tilltro till demokratiska system. I det avseendet instämmer jag med valobservatörsuppdragets ledare Ana Maria Gomes, och detta bör även betonas i resolutionen. Det i sig är dock inte tillräckligt. Vi kan inte tolerera att något lands lagar överträds eller kringgås, särskilt när landet i fråga skryter med ett högt valdeltagande som vittnar om allmänhetens enorma intresse. Vi måste se till att samtliga klagomål utreds grundligt, men vi måste öka våra ansträngningar. Ett land som Etiopien, som kämpar för att förbättra situationen inom jordbruket och industrin, behöver vår hjälp. Ett flertal länder har redan erbjudit sådan hjälp och vi borde slå ett ordentligt slag för dessa program. Biståndet till Etiopien måste syfta till att lösa grundläggande problem i stället för att gynna regeringen. Det är precis lika viktigt att skicka sakkunniga till landet för att utbilda bönderna, och vid behov hjälpa till att identifiera och säkra vattenkällor, som att erbjuda studieplatser vid grundskolor och universitet inom EU. Det finns ett gammalt ordspråk som lyder: ”Ge en man en fisk och han är mätt för dagen. Lär honom att fiska och han är mätt hela livet.” Detta bör vara vår vägledande princip. 
Bernd Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Veckans speciella tema är Afrika, en kontinent som har försummats alldeles för länge av oss alla, även en del av dem som sitter här i parlamentet. Först genom popkonserterna i helgen och sedan genom onsdagens toppmöte i Skottland och vår omfattande debatt här i kammaren är det Afrika som dominerar den aktuella och brådskande debatten denna torsdagseftermiddag.
Bara frågan om Zimbabwe har nu tydligt visat hur stor risken för konflikter är när det gäller dessa frågor. Det finns uppenbarligen ett behov av en rigorös och väl utarbetad strategi för Afrika, som går utöver enbart humanitära åtgärder. Jag måste säga att jag blev bestört över det som kommissionsledamoten sade om detta. Som bayersk ledamot av kammaren minns jag när kommissionsledamoten i sin tidigare roll som Belgiens utrikesminister var en av de drivande krafterna bakom försöket att införa sanktioner mot Österrike, som är en demokratisk förebild i Europa. Därför måste jag säga att han ger uttryck för en helt oacceptabel dubbelmoral när han säger att det vore kontraproduktivt och oriktigt att införa sanktioner mot Zimbabwes president Robert Mugabe, som är en av de mest ökända diktatorerna i världen.
Vi måste göra fullständigt klart att vi inom EU endast kan behålla vår trovärdighet genom att inte verkningslöst strö pengar över Afrika, utan i stället sammanställa en politisk plan och en glasklar uppfattning om vad mänskliga rättigheter innebär.
Jag håller helhjärtat med om att vi givetvis inte kan gå omkring och tro att vi skall undervisa resten av världen. Vi har fullt upp med att se till vårt eget hus, men jag anser, herr kommissionsledamot, att det är nödvändigt och brådskande att införa sanktioner mot diktatorerna i Afrika och därigenom sätta press på dem.
Sydafrikas president Thabo Mbeki, som inför hela kontinenten utger sig för att vara en exemplarisk demokrat och fredsstiftare, är inget annat än en förklädd Mugabe, annars skulle han för länge sedan ha fördömt missgärningarna i Zimbabwe. Det framgår klart när man lyssnar på vad företrädarna för de olika kyrkorna i Sydafrika säger, och detta är något som vi borde uppmärksamma.
I det här sammanhanget måste vi beakta konsekvenserna för Etiopien, och vi måste vara försiktiga. Etiopien har redan drabbats av många katastrofer i form av svår hungersnöd, krig och inbördeskrig, en diktatur som har uppenbara likheter med sovjetkommunismen, ytterligare ett inbördeskrig och ett separatistkrig samt flera krig mellan grannländerna, och nu håller ännu ett krig på att bryta ut. Vi ser nu hur ytterligare en diktatur tar form, och det sker i ett land som har en oerhörd potential, ett land som är en av de äldsta oberoende staterna i världen, med ett folk som härstammar från antiken och en till största delen kristen kultur, som fram till nyligen aldrig har underkastat sig något kolonialvälde, ett land som har kämpat mot fascism och europeisk militarism, ett land som en gång var Afrikas stolthet och en symbol för självständig och självförsörjande utveckling. Vi får inte låta detta land falla sönder i stammar på samma sätt som grannlandet Somalia, i områden som styrs av olika stammar och grupper, där de flesta partierna baseras på trohet till stammen.
Därför måste vi lägga oerhört stor vikt vid demokrati och mänskliga rättigheter i Etiopien. Det är inte ofta som jag håller med Jaromír Kohlíček, men i dag instämmer jag med honom. Vi måste stödja decentraliserade projekt inom jordbruk och bevattning och på så sätt förhindra att endast människorna i de centrala delarna och byråkraterna gynnas, utan tvärtom göra det möjligt för ett nytt samhälle att bildas och växa från grunden, på det strategiskt viktiga Afrikas horn. 
Alyn Smith,
   . – Herr talman! I denna debatt om mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatsprincipen i Etiopien kan jag inte låta bli att kommentera de fruktansvärda händelserna i London i dag. Jag representerar inte London – eller England – men jag vill säga att vi skottar står orubbligt vid sidan av våra närmaste grannar, våra vänner, våra kolleger och faktiskt våra familjer i London och annorstädes. I morgon kommer det att finnas tid för frågor och skäl. I dag är det dags för anständighet och mänsklighet.
I vår sammanlänkade värld är varje angrepp på oskyldiga människors rättigheter i London, Etiopien eller någon annanstans ett angrepp på allas våra rättigheter. Och mot bakgrund av dagens händelser blir det än mer nödvändigt att de av oss som står för mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen talar med en tydlig, stark och kraftfull stämma i världen. Även om vi inte är överens om något annat så måste vi åtminstone vara överens om att svaret aldrig är och aldrig kan vara olagligt våld mot oskyldiga människor.
Beträffande de omfattande kränkningarna av mänskliga rättigheter i Etiopien instämmer jag helhjärtat i de kommentarer som min gruppkollega Raül Romeva i Rueda tidigare gjort och jag vill tillägga att vi inte får glömma bort pressfriheten i denna debatt. Pressens frihet är avgörande för ett fritt samhälle och en fri värld. Även dessa friheter kränks i Etiopien och jag vill foga mitt fördömande till parlamentets.
Det pågår inte mycket debatt om innehållet i det resolutionsförslag som ligger på våra bord i kammaren, men händelser utanför denna kammare gör det än viktigare att vi skyddar dessa rättigheter. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Jag avundas Etiopien. Ja, ni hörde rätt – jag avundas Etiopien, men inte för dess regering, för det finns det ingen anledning till. Jag avundas folket i Etiopien för deras övertygelse om att så mycket beror på dem. Jag tror inte att det finns ett enda europeiskt land som kan skryta med ett valdeltagande på nästan 90 procent, som var fallet i Etiopien den 15 maj i år. Ett sådant högt deltagande förtjänar vår respekt och vårt stöd och ett land som kan åstadkomma detta förtjänar demokrati. Det enda problemet är att priset för demokrati är mycket högt i Etiopien. Trettiosex människor dödades och flera tusen fängslades, även om 4 000 av de dessa lyckligt nog nyligen har släppts.
Ordet solidaritet har en oerhört stor betydelse för folket i mitt hemland Polen och har också en viktig innebörd för EU. Denna solidaritet bör också gälla Etiopien och vi får inte låta landet falla i glömska, även om det ligger långt från Strasbourg. Vi får inte försumma Afrika, eller skänka världsdelen en tanke bara en gång om året, eller närhelst Bob Geldof anordnar konserter.
De grupplösa ledamöterna stöder till fullo resolutionsförslaget, för det är inget mindre än en politisk tolkning av Ernest Hemingways kloka ord: ”Fråga inte vem klockan klämtar för. Den klämtar för dig”. 
Louis Michel,
    – Etiopien är ett typiskt fall där EU kan åstadkomma förändringar och där även landet självt kämpar för att skapa förändring. Jag har, precis som ni andra, noga följt hur valprocessen i Etiopien har avlöpt. Jag följde den före valet och måste säga att valkampanjen var ett mönster av demokrati, där alla hade tillgång till medierna. Problemen uppstod först när valet inleddes. Jag blev givetvis vittne till de allvarliga händelserna den 7 och 8 juni 2005. Jag ingrep personligen och Javier Solana ingrep. Ni bör vara medvetna om att jag hade kontakt med premiärminister Meles Zenawi i stort sett varannan dag för att informera honom om EU:s oro över hur valet utvecklade sig, särskilt i fråga om de kränkningar mot de mänskliga rättigheterna som begicks i samband med dessa händelser.
Det är tydligt att de budskap som EU och andra har sänt och fortsätter att sända till myndigheterna har en viss verkan. Ett exempel på det är regeringens beslut att frige cirka 3 800 personer som anhölls utan att åtalas efter demonstrationerna. Vi har haft mycket telefonkontakt och varje gång har Meles Zenawi gått oss till mötes. Jag talade med honom och kommissionsordförande José Manuel Barroso för tre dagar sedan i Libyen. Tydligen sitter fortfarande 600 till 700 personer häktade, varav många i hemlighet. Premiärminister Zenawi sade att han försökte skynda på lösningen på dessa problem och att de flesta av dessa personer förmodligen skulle friges om de hålls fångna utan orsak. Myndigheterna i Etiopien måste inte bara följa sina egna lagar, utan även internationella människorättsnormer. Vi har begärt att Internationella rödakorskommittén skall få besöka dem som fortfarande sitter fängslade.
När det gäller händelserna den 7 och 8 juni vill vi att regeringen godkänner en oberoende undersökning för att helt och fullt fastställa fakta och anklagelser. Premiärminister Zenawi sade till mig att han har möjlighet att tillmötesgå denna begäran och att han kommer att göra det.
När det gäller valprocessen är jag mycket glad över de framsteg som har gjorts efter den överhängande risken för att saker och ting skulle urarta, och det gläder mig också att man har börjat utreda valtvisten. Jag har bett samtliga politiska partier – jag har träffat allihop, även oppositionspartierna – och deras ledare att stå tillbaka så mycket som möjligt så att den nationella valkommittén kan slutföra sitt arbete på ett oberoende sätt.
Som svar på en förfrågan från oppositionspartierna har EU dessutom ombesörjt att företrädare för alla partierna, även oppositionspartierna, ingår i den kommitté som tar emot klagomålen. Även detta fick vi igenom. Vi var också den enda nyckelspelaren i arbetet med att ta fram en uppförandekod för medierna. Koden håller på att antas av samtliga partier och det kommer troligtvis att ske tämligen snabbt. Kommissionen och hela EU vill mycket gärna se att Etiopien kan slutföra valprocessen, inte bara för stabiliteten i landet utan också för det fantastiska budskap som en verklig demokratisering av landet skulle sända. Både genom EU:s valobservatörsuppdrag och genom den politiska dialog som kommissionens företrädare har fört i landet står kommissionen i främsta ledet för initiativen och spelar en konstruktiv roll som uppskattas av samtliga partier i Etiopien. Vi kommer att fortsätta att stödja processen.
Jag vill också uppriktigt och offentligt tacka och gratulera den ärade ledamoten Ana Maria Gomes för hennes fantastiska arbete som ansvarig för EU:s valobservatörsuppdrag och för det utmärkta samarbete mellan oss som hon har möjliggjort. Vi har varit i kontakt och jag uppskattar att hon i så stor mån har bidragit till att vi har kunnat närma oss varandra. Jag vill verkligen säga att hon har gått utanför sin roll som ledare för observatörsuppdraget och att hon har underlättat processen på ett fantastiskt sätt.
Jag är övertygad om att EU kommer att fortsätta att föra en konstruktiv, men bestämd och fordrande dialog för att även i framtiden ha en positiv påverkan på processen i Etiopien, som uppenbarligen är mycket känslig. Extremisterna i båda lägren bara väntar på att någon skall begå ett misstag eller på en chans att skapa oreda. Jag anser att det gemensamma ansvar som parlamentet, kommissionen och rådet har bör kunna förhindra att det värsta inträffar och få båda lägren att respektera den rättsliga ramen, den pågående valprocessen och den politiska processen.
Trots det vill jag tillägga följande: Utan att ta ställning vill jag ändå säga att EU:s inflytande i viss mån har underlättats av premiärminister Meles Zenawis öppna hållning och framför allt av hans stora tilltro till EU. Han ser EU som en institution och en realitet att tro på och att respektera. Därför har han relativt snabbt bemött våra förfrågningar och vädjanden och framför allt våra krav. Om vi kan fortsätta att stödja processen är jag övertygad om att vi kommer att ha en medlande roll, och då kan demokratin åter komma få till sin rätt i Etiopien.
Premiärminister Zenawi framförde till oss att han kommer att godta valresultatet när det offentliggörs av den institution som har i uppgift att meddela det slutliga resultatet. Om det exempelvis skulle bli nödvändigt att utlysa nyval i vissa valkretsar så kommer han att respektera detta. Vi får se hur saken utvecklar sig. Varje gång som han har lovat att göra något så har han i alla fall hållit sitt löfte. Det var viktigt för mig att informera er om detta.
Den bild som jag målar upp är inte lika svart som en del av de andra talarnas. Situationen är givetvis känslig. Naturligtvis är den riskabel och självfallet är den farlig. Vem kan tro något annat? Sedan jag blev kommissionsledamot är det dock första gången som jag har känt att de olika institutionerna – parlamentet, de höga representanterna, kommissionen, delegationerna på plats och medlemsstaterna – är effektiva när de samarbetar och drar nytta av alla EU-instrument. Etiopien är verkligen ett exempel på det. Jag har en känsla av att vi har varit till mycket stor hjälp, och vill ännu en gång tacka Ana Maria Gomes från djupet av mitt hjärta, för hon har varit oumbärlig för oss. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen. 
Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen.
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt listan skulle omröstningen av Saïfibetänkandet genomföras nu i kväll och inte mitt på dagen. Det togs dock bort vid lunchtid när omröstningen redan var avslutad och många av oss hade lämnat kammaren. Efter att åter ha läst arbetsordningen är det tydligt att det i artikel 170.4 står att en omröstning på begäran kan skjutas upp innan den har ägt rum. Alltså skulle Martin Schulz kunna begära att omröstningen om Saïfibetänkandet skjuts upp, men anledningen till att han inte kan göra det är uppenbar. Han är nämligen inte här längre. Jag anser att vi inte längre kan acceptera att arbetsordningen tillämpas på detta sätt. Omröstningen om betänkandet skulle ha kunnat vara avklarad nu, men anledningen till att den förlades till i kväll var att en stor majoritet skulle ha röstat för att genomföra omröstningen. De som är närvarande nu är nämligen de ledamöter som arbetar ända till sista minuten. Det som hände vid lunchtid i dag var ett verk av dem som är för lata för att stanna kvar tills sammanträdet är avslutat. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill göra en korrigering. Bernd Posselt är tydligen inte medveten om att förslaget inte kom från Martin Schulz utan från någon annan. Jag kan tillägga att omröstningen utföll som den gjorde tack vare en majoritet som var mycket större än det antal ledamöter som är närvarande nu, vilket är demokratiskt. 
Paul Marie Coûteaux (IND/DEM ).
   – Herr talman! Till stöd för min förträffliga kollega Bernd Posselts anförande måste jag säga att vi i ett avseende är mycket överraskade över det som har hänt med Saïfibetänkandet. Jag anser att vi bör betänka konsekvenserna, för i grund och botten är det en signal till alla dem som bryr sig om sätet i Strasbourg. Alla vet att detta säte är hotat. Låt oss tänka över morgonens omröstning. Oberoende av frågan om Tokia Saïfis betänkande om den viktiga textilfrågan, där jag anser att debatten inte borde ha skjutits upp i två månader eftersom ämnet är brådskande, har vi dessutom sänt ett budskap om att det från kl. 12.30 på torsdagar är omöjligt att utföra något viktigt arbete i parlamentets plenisal i Strasbourg, som enligt min mening är Europaparlamentets främsta säte. Eftersom vår verksamhet börjar på tisdagsmorgnar och upphör på torsdagsmorgnar ger det rent ut sagt intryck av att parlamentet bara sammanträder ungefär två dagar i månaden i Strasbourg. Jag vill be samtliga kolleger att betänka vilka följder detta kan få, och därför vill jag framföra en formell protest om detta.

Geoffrey Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att samtliga politiska grupper har kommit överens om detta. I punkt 17 i resolutionen vill vi att orden ”nationell enhetsregering” skall utgå och ersättas av ordet ”övergångsregering”.
Låt mig även föreslå att vi i punkt 18 även inkluderar G8-ländernas regeringar. 


Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Jag vill bara klargöra att jag hade problem med mitt kort i röstningsmaskinen och kunde tyvärr inte rösta om mitt eget betänkande. Jag vill lägga till protokollet att jag självfallet röstade för. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– De särskilda omständigheterna kring jordbruket och tillgången på marknaden i de yttersta randområdena är uppenbara och erkänns helt riktigt av EU. I detta sammanhang och mot bakgrund av tidigare erfarenheter, anser jag att kärnan i förslaget, som huvudsakligen är att göra processen mer flexibel, tillmötesgår Portugals betydande intressen i frågan. Våra yttersta randområden – Azorerna och Madeira – förtjänar särskild uppmärksamhet med tanke på deras speciella situation, inte minst när det gäller jordbruket. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
