Öppnande av den årliga sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för 1997-1998 för öppnad.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från föregående sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Pasty
Herr ordförande, jag skulle vilja påpeka att jag var närvarande igår. Mitt namn förekommer inte på närvarolistan. Jag försummade förmodligen att underteckna listan, men jag deltog i omröstningen med namnupprop, vilket ni skulle kunna verifiera.

Medina Ortega
Herr ordförande, Pasty förekommer inte på närvarolistan av samma anledning som inte jag förekommer där och av samma skäl förekommer i dag åtminstone femtio personer inte där. Jag har vidare upptäckt, att jag finns under ett annat namn: Mayera Ortega. Men detta gäller de flesta av ledamöterna. Min gode vän Falconer till exempel dyker upp som Falconero; min partikamrat fru Dührkop Dührkop förekommer som Donnerp Dührkop. Parlamentets ordförande är född delvis vanskapt eftersom han i stället för Gil-Robles förekommer som Gil-Roblee. Bennasar Tous förekommer som Bazinrsar Tous, och Cohn-Bendit anges vara CoatesBendit. Herr ordförande, det verkar som om ett illasinnat virus listat sig in i gårdagens närvarolista.

Martens
Herr ordförande, jag heter numera "Marcet s ".

McGowan
Herr ordförande! Det är bara det att jag inte hittar mitt namn någonstans, trots det faktum att jag skrev in mig. Jag vore tacksam om ni också kunde titta på listorna.

Poettering
Herr ordförande! Det här är ännu underligare. Jag ser just i Wilfried Martens protokoll, alltså i den nederländska utgåvan, att mitt namn har tagits med, visserligen något förvanskat, men det har tagits med. Jag vill uttryckligen ställa fast, att jag inte var här igår, att jag inte har skrivit upp mig på någon lista och att jag inte heller gör anspråk på något dagstraktamente!

Fontaine
Herr ordförande, i motsats till Poettering förekommer mitt namn helt enkelt inte och ändå är jag absolut säker på att ha undertecknat och på att ha deltagit i debatten.

Pompidou
Herr ordförande, mitt namn förvanskades inte, av den riktiga och enkla anledningen att det inte dyker upp i förhandlingsreferatet, då jag inte kunde vara på två ställen samtidigt och då jag var säker på att jag var här igår.

Guinebertière
Herr ordförande, vad mig beträffar har man gjort en klon mellan Guigou och Guinebertière och alltså bör hon ha överdelen och jag underdelen!

Theato
Herr ordförande! Mitt namn är också med i förteckningen. Det heter nog Theatos på grekiska, har nog någon trott. Jag heter visserligen Theato men var inte heller jag närvarande. Jag ber att namnet skall strykas.

Estevan Bolea
Herr ordförande, jag var inte bara närvarande, utan jag är säker på att jag skrev in mig, och trots detta förekommer inte heller jag på närvarolistan.

Van Velzen, W.G.
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med goda nyheter. Mitt namn är rätt återgivet. Men under punkt 15, där det talas om informationssamhället, är inledaren min kollega Wim van Velzen. Kanske det skulle kunna ändras.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag vill bara ge ett förslag. Eftersom det härskar en sådan röra här, vore det bättre, att vi för första gången ställer fast att alla ledamöter var där. Då är allt under kontroll.

Van Velzen, W.G.
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med goda nyheter. Mitt namn är rätt återgivet. Men under punkt 15, där det talas om informationssamhället, är inledaren min kollega Wim van Velzen. Kanske det skulle kunna ändras.

Sarlis
Herr ordförande, jag talar inte om närvarolistan utan refererar till listan med resolutionsförslag.

Díez de Rivera Icaza
Gårdagens röstlista är korrekt och namnen har rättats. Följaktligen kan man lätt avhjälpa detta med röstlistan.

McNally
Herr ordförande! Jag var närvarande. Jag skrev in mig och jag röstade i en omröstning med namnupprop, men mitt namn finns inte med.

Ordföranden
Vi ska göra en korrigerad utgåva av gårdagens närvarolista.
(Protokollet justerades.)

Beslut om brådskande förhandling
Fraga Estévez
Herr ordförande, jag måste meddela kammaren att utskottet i fråga beslutat rösta mot detta brådskande ärende, det vill säga, det godtar inte rådets hemställan om brådskande förhandling, eftersom det anser att de skäl som rådet fört fram inte är helt och fullt berättigade.
(Parlamentet förkastade begäran om brådskande debatt.)

Colino Salamanca
Herr ordförande, utskottet är för en brådskande behandling och uttalade sig redan i går för att saken kan debatteras under plenarsammanträdet.
(Parlamentet godkände begäran om brådskande debatt.)

Kloning av djur och människor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om kloning av djur och människor.

Cresson
Herr ordförande, ärade ledamöter, den nya utvecklingen i fråga om kloningsförsöken, som ägde rum i Skottland, ställer frågor med en ny dimension, såväl på det juridiska som på det etiska planet, som det gäller att ta i beaktande med stor uppmärksamhet och varsamhet.
Det gäller en vetenskaplig världspremiär, eftersom det är första gången som man framgångsrikt klonar ett vuxet däggdjur. Denna representerar ett viktigt genombrott inom området för grundforskningen och för förståelsen för det levande. Den öppnar givna utvecklingsmöjligheter inom medicin- och jordbruksområdet. Men denna nya teknik väcker många frågor och oro. Pressens mobilisering och antalet brev till kommissionen vittnar om det.
Ni ville gärna ta upp det här ämnet under ert sammanträde idag, och jag välkomnar det initiativet. Det gäller en mycket viktig händelse, vars effekter Europeiska unionen på intet sätt kan förbigå.
Som ni vet reagerade kommissionen omedelbart och hänvisade genast frågan till den rådgivande gruppen för bioteknikens etik, ett oberoende organ vid kommissionen. Den skall framföra sitt yttrande i maj. Det gäller att bedriva ett grundligt reflektionsarbete om de etiska konsekvenserna av kloning i allmänhet, mot bakgrund av de nya erfarenheterna.
Den rådgivande gruppen har för övrigt beslutat att hålla rundabordssamtal i frågan. Dit kommer ledamöterna i Europaparlamentet att bjudas in såväl som kommissionens enheter, forskare på hög nivå och de berörda parterna. Kommissionen uppmuntrar starkt den rådgivande gruppen i detta tillvägagångssätt, som utmärks av dialog och öppenhet.
För övrigt har kommissionens enheter sammankallats för att pröva de eventuella följderna för gemenskapens politikområden och de handlingsmöjligheter som våra befogenheter tillåter. Man bör uppmärksamma att dessa erfarenheter framkallar en helt ny problematik, då den gäller en överföring av genetisk information från ett vuxet däggdjur till en mottagarcell som är en obefruktad äggcell - vilket man hittills trodde var absolut omöjligt.
Med anledning av denna överraskningseffekt måste man ge sig tid att se i vilken utsträckning de befintliga lagstiftningarna, såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå, täcker denna typ av verksamhet, eller om juridiska tomrum klarläggs.
Det är redan nu viktigt att noga särskilja kloning av djur från den eventuella kloningen av människor. Av uppenbara etiska skäl finns det just nu en konsensus inom den internationella vetenskapliga gemenskapen för att bannlysa forskningen om kloning av människor.
Apropå det utesluter kommissionens fjärde ramprogram uttryckligen denna typ av forskning, som en följd av en resolution från Europaparlamentet från 1993. Några medlemsstater har också uttryckligen förbjudit den. Det skulle gälla att få reda på om ett strängt moratorium på internationell nivå skulle vara nödvändigt, särskilt inom FN: s och Europarådets forum.
Vad beträffar kloningen av djur bör nu ett grundligt reflektionsarbete drivas om dess etiska konsekvenser, särskilt i förhållande till respekten för principer om djurens välbefinnande och om biologisk mångfald och, självklart, om de möjliga riskerna med en utvidgning av den här tekniken till människan. Under den förutsättningen bör man för övrigt inte underskatta de potentiella fördelarna med en sådan upptäckt, särskilt för den mänskliga hälsan.
Det är självklart att mot bakgrund av samtliga reflektionsarbeten som just nu pågår, och i synnerhet yttrandet som den rådgivande gruppen kommer att lägga fram, så kommer kommissionen att anta en tydlig ståndpunkt och vidta lämpliga åtgärder inom områdena som hör till dess befogenheter.
Det är redan nu självklart att förslaget från det femte FoTU-ramprogrammet kommer att ta hänsyn till vår debatt idag och att det kommer att utesluta all forskning som inte respekterar de etiska principerna.
För närvarande är det viktigt att lämna plats för analysen av de möjliga återverkningar en sådan upptäckt kan få. I det avseendet måste man, anser jag, insistera på nödvändigheten av att strukturera dialogen efter helt trovärdig och objektiv information, bortom de legitima känslor som väcks vid detta tillfälle. För mig förefaller det ytterst viktigt inom ett område som har djupa återverkningar på det filosofiska planet och som berör de djupaste övertygelserna hos var och en.
(Applåder)

Cot
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, "Dolly " skulle utan tvivel ha utgjort ett perfekt ämne i en roman av Robert Louis Stevenson, av H.G. Wells eller av Aldous Huxley och våra kolleger i gruppen De gröna påminner oss skickligt om detta och med deras känsla för regi som utmärker dem idag.
Kloningen ger näring åt irrationella spekulationer som tenderar att tränga igenom och ibland förgifta våra debatter så fort vi tar itu med bioetiska problem. Som de ansvarsfulla politiker vi är har vi skyldigheten att hålla huvudet kallt, att acceptera och ringa in den vetenskapliga risken, förutan vilken inget mänskligt framsteg är möjligt, genom att till att börja med förorda - även andra kommer att reagera i fortsättningen, det tvivlar jag inte alls på - några grundläggande principer och några elementära försiktighetsåtgärder.
Min grupp förordar en tydlig bekräftelse av förbudet mot all kloning som avser människor. För övrigt noterar jag att vi går längre i betänkandet av Rothley genom att föreslå ett förbud mot att patentera alla slags ingrepp som avser genetiska könsceller, vilket går utöver den egentliga kloningen. Vi ansluter oss alltså till kommissionens reflektioner på den punkten.
Vi bekräftar klart och tydligt principerna om den mänskliga kroppens värdighet och integritet och vi bör åter bekräfta dem här under den här veckan. Vi anser att man bör förvandla den rådgivande gruppen för bioteknikens etik, vars arbete Cresson nyss påminde om, och som jag välkomnar, till en verklig etisk kommitté för Europeiska unionen i syfte att klargöra de politiskt ansvarigas val, utan att ersätta dem. Det är en ingen obetydlig fråga, eftersom skillnaderna mellan våra traditioner och kulturer blir tydlig så snart vi tar itu med bioetiska problem, men det är ett nödvändigt framsteg.
Cresson tog upp problemet med ett moratorium, vilket inte uppstår för ingrepp som gäller den mänskliga kroppen, där är det ett omedelbart förbud som det är nödvändigt att realisera. När det gäller forskningen om djur skulle ett begränsat moratorium kanske erbjuda en lösning till att börja med.
Slutligen, en öppen och effektiv information verkar för oss nödvändigt för att garantera en fridfull debatt, för att undvika förvirring och blockeringar som skulle kunna vara till skada för mänsklighetens framtid.

C. Casini
Herr ordförande, jag har tagit ställning till Cressons inlägg och är överens med Cot. I själva verket måste man i denna mycket känsliga fråga göra en distinkt åtskillnad mellan kloning av människor och kloning av djur och växter i allmänhet. Självklart innebär även kloningen på detta andra område problem, men de är av en annan typ.
Vad människan beträffar, anser jag att förbudet mot kloning måste fastställas under ovillkorliga former, vilket inte är något nytt, eftersom Europaparlamentet förklarade det redan den 22 november 1993, vi gjorde det också själva 1989, det är dessutom redan infört i ett antal lagar i våra medlemsstater. Det bör i sammanhanget även erinras om att de utredningskommittéer som utsetts av våra länders regeringar och parlament - Warnock-kommittén, Benda-kommittén, Santosuosso-kommittén och Palacio-kommittén - alla har rekommenderat införandet av ett förbud mot kloning av människan. Detta av uppenbara skäl: det är nödvändigt att det finns en garanti för den mänskliga arten och att man inte skapar risken att skada jämlikhetsprincipen. Genom kloningen skulle politiska och ekonomiska makthavare med kapacitet att manipulera den mänskliga arten faktiskt kunna åstadkomma en urskiljning av människor. Men det är framför allt nödvändigt att med avseende på människan undvika riskerna för individen i hennes egenskap av en varelse som karakteriseras av en grundläggande kärna av frihet och egenart. Frihet innebär, som Rothley så väl erinrar om i sitt betänkande från 1989, även att en känd och förutbestämd framtid är en omöjlighet. Friheten innebär även detta, vilket må verka mystiskt, men så är det faktiskt!
Jag anser att respekten för den mänskliga individen som sådan kräver ett klart uttalat "nej ". Jag anser att parlamentet måste bekräfta detta "nej " och att kommissionen måste få stöd i sin strävan. Kommissionen har sagt att man måste gå till och med längre så; nåväl, jag tar mig friheten att gå ännu längre och upprepar här vad Europaparlamentet i ett beslut riktat till Europeiska rådet i september i fjol redan begärt: "nej " till kloning, men även till experiment på människan också i hennes embryonala stadium, eftersom det är där som kloningen tar sin början! Vi måste säga "nej ", i människovärdets namn och i respekt för arten och jämlikhetsprincipen. Det skulle göra mig mycket lycklig om vi alla kunde ställa oss bakom detta "nej ".
Även i fråga om växtvärlden och djurvärlden ställs vi inför problem som rör skydd av den biologiska mångfalden och garanti för miljön. Det är självklart att forskningen inte kan hejdas, i den mån den är inriktad på en förbättring av människans levnadsvillkor - jag tänker här på all läkemedelsforskning - och inte på att skapa förstasidesnyheter. Vi ska inte vara emot vetenskapen. Istället ska vi vara mer försiktiga och kräva bestämmelser som reglerar detta område, bestämmelser som är strikta och framför allt möjligt att kontrollera, för på det här området utgörs det grundläggande problemet av just kontrollen.
Av alla dessa skäl hoppas jag att parlamentet redan från och med nu låter införa det jag har sagt i ett dokument och att man samordnar det med vad som sagts av Cot, det vill säga att kommissionen gör sig till förespråkare också för ett avtal på internationell nivå, så att det inte bara i Europa, utan även i världen, står klart att den mänskliga individen är okränkbar och att allt som manipuleras i naturen ska vara till gagn för den mänskliga individen.
(Applåder)

Pompidou
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, ärade kolleger, en klon är en samling celler som alla är födda av samma föräldracell, deras genetiska uppsättning är strängt identisk och skänker dem samma utseende.
Hos växterna är reproduktion genom kloning en naturlig process. Hos djuret och hos människan är det den riktiga tvillingen - härstammande från en delning av ett och samma ägg, kallad homozygot - som representerar en naturlig klon. Det finns inget oroande eller chockerande i allt det. Men däremot, är det tillåtet att på artificiell väg producera mänskliga kloner som möjliggör en reproduktion av identiska individer, vilka per definition skiljer sig från varandra, eftersom varje mänsklig varelse är unik, tack vare föreningen av de genetiska uppsättningarna i två föräldrars könsceller?
Varifrån kommer upprördheten som vårt västerländska samhälle plågas av? Ett forskarlag i Skottland har just erhållit ett klonat lamm, med utgångspunkt i en enda kroppscell från en vuxen föräldratacka, dvs. bortom varje form av könsreproduktion. Möjligheten att bortom varje form av förening av föräldrars könsceller förverkliga en individ, som är strängt identisk med föregångaren, skadar den biologiska mångfalden och den slump som kännetecknar födelsen, som gör var och en av oss till en unik varelse. Dess tillämpning på människan blir möjlig och banar väg för alla möjliga avarter. Ändå bör man inte demonisera en metod som, med hjälp av djur, kan bringa framsteg för framställning av vaccin, av läkemedel som är användbara, ja t.o.m. livsviktiga för människan.
I Förenta staterna tvekar vissa vetenskapsmän att rekommendera ett moratorium, trots de politiska ledarnas framförda förslag. Det gäller professor Harold Varmus, Nobelpristagare och direktör för NIH.
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, ärade kolleger, vetenskapsmän förblir av naturen alltid besjälade av tvivlet, men politikern som är kunnig om det mänskliga beteendets avarter måste, såsom lagstiftare, förbinda sig till att leda dem bättre. Vi måste här, i Europa, hänvisa frågan till instanserna som har ansvar för bioetiken - Europarådet, Unesco, Förenta nationerna - vi måste slå fast nödvändigheten av att förbjuda varje form av kloning av människor, antingen direkt från kärnor av embryoceller, eller indirekt genom varje form av könlös reproduktion, som använder äggceller med borttagna kärnor som bärare och kärnorna från kroppsceller som stöd till genotyper.
Det är alltså viktigt att förbjuda finansieringen av sådan forskning på människan. Det förutsätter att vi förser oss med övervakningsåtgärder som är nödvändiga för att tillämpa avvärjande åtgärder, särskilt straffrättsliga, som kan gå så långt som till ekonomiska sanktioner. De senare skulle beröra de stater, som är lierade med Europeiska unionen och som skulle köra in på en sådan väg, som är överströdd med risker och fallgropar.

Monfils
Herr ordförande, efter att kloningen av ett oskyldigt litet djur har mediatiserats till det yttersta har vi försjunkit i den mest skandalösa ytlighet. Det visar för övrigt våra utspökade maskbärande kollegor - helt malplacerat och till och med groteskt - för några minuter sedan.
Man refererar till monstruösa experiment för femtio år sedan, utan att notera att det inte är urspårade vetenskapsmän som skapar totalitära regimer, utan tvärtom. En demokratisk stat har medlen att skydda samhället mot missbruk inom alla områden och att övervaka respekten för individers rättigheter och friheter, inom bioteknologisk forskning som annorstädes.
För oss är forskningen om det levande en källa till framsteg. I framtiden kommer genetiska sjukdomar som cystisk fibros eller fenylketonuri att vara utrotade. I framtiden kommer transplantationer av organ från djur - där kommer för övrigt kloningen att kunna vara användbar - att göra det möjligt att råda bot på otillräckligheten av antalet organdonatorer.
Inför den mycket snabba utvecklingen inom den här forskningen bör staten väsentligen agera genom ledning och kontroll, och inte genom blockering av forskning; kontroll av den här forskningens konsekvenser på hälsan, kontroll av respekten för den mänskliga integriteten.
På det nationella planet är vetenskapliga och medicinska etikkommittéer en säkerhet.
På det internationella planet, vilket man har nämnt, har mängder av konventioner, alltsedan Nürnbergkoden från 1946 ända till den Europeiska konventionen om bioetik från 1996, redan förbjudit manipulationer som är onödiga och som strider mot den uppfattning vi har om människan, såsom kloning, såsom implantation av ett mänskligt embryo i en annan arts livmoder eller tvärtom, etc...
Det skulle räcka med att systematisera dessa förbud, som för övrigt är begränsade, och att göra dem till föremål för en internationell konvention eller avtal med andra sammanslutningar, som Förenta staterna eller Japan, ett land där den genetiska forskningen ligger mycket långt framme.
Mina damer och herrar, apropå den forskning som kan visa upp ett svart ansikte, men som bär på en framtid för kvinnor och män som är märkta av sjukdom - låt oss inte hindra oss själva i det tredje millenniets gryning, inför en oförnuftig rädsla för tusenårsskiftet. Människans storhet, det är hennes eviga vilja att lära känna den värld som omger henne, men också sig själv.

Ojala
Herr ordförande, politiska beslutsfattare måste nu omedelbart ta ställning till kloning av människor och djur. Ändå är vi återigen sent ute. Vetenskapen har hunnit före oss.
Meddelandet om att man klonat ett däggdjur ur en cell från en vuxen individ kom som en fullständig överraskning för beslutsfattarna. Nu finns den nödvändiga tekniken för detta, som till på köpet är mycket enkel och billig. Kloningen kommer alltså att sprida sig, vare sig vi vill det eller inte. Nu måste vi tillse, att man aldrig, och under inga som helst omständigheter, klonar människor, och att forskning i detta syfte inte tillåts, eftersom det skulle innebära inhumana experiment på levande människor. För produktionen av det första levande klonade fåret behövdes ju tvåhundrasjuttiosju misslyckade försök.
Kloning av djur måste förbli en strikt övervakad del av den vetenskapliga forskningen. Vi måste finna medel, med vilka vi kan hindra spridningen av denna teknologi för kommersiell användning, vilket skulle kunna leda till en farlig reduktion av boskapens genetiska arv med oanade följder. Vi måste minnas, att när man manipulerar med gener, har vi att göra med sådana krafter, som vi på långt när ännu inte känner och förmår behärska. Vi kan inte vara blåögda. Vi behöver bara påminna oss hur galnakosjukan kunde spridas.

Breyer
Herr ordförande! Klonandet av fåret Dolly öppnar Pandoras ask. Det som är praktiskt utförbart på däggdjur kommer snart också att göras på människor. Mardrömmen med människor som reservdelslager och reservbarn i frysboxen tycks nu bli verklighet. Med kloningen av däggdjur tar vi det första steget in i Huxleys sköna nya värld. Kloning av människor vore en fasa, en kränkning av människovärdet, ett angrepp på människans individualitet och integritet.
Människan skulle degraderas till objekt, till biologiskt material. Den etiska fördämningen får inte brista. Etiken får dock inte börja först vid den egna arten. Även kloning av djur är förkastligt. Djuren degraderas till massprodukter, till levande löpande band. Levande djur blir till massvaror, betraktas som maskiner, och den plågsamma massdjurhållningen får ny kraft.
I dag talar vi alla om etik och risken för människoavel. Men livets specifika och unika karaktär börjar inte med människan. Även Dolly, även djuren tillhör livet. Vi är eniga i kravet på förbud mot kloning av människor. Men hur ställer vi oss som Europaparlament till kloningen av djur? Även kloningen av djur måste förbjudas. Vi får inte vänja oss vid pesten medan vi varnar för koleran. Redan kloningen av däggdjur är en etisk gränsförskjutning. Kloning av djur och människor måste vara tabu. Också ett smygande etiskt fördämningsbrott är ett steg in i framtiden som fyller oss med fasa.
Redan 1993, efter Jerry Halls kloningsexperiment med mänskliga embryon, krävde Europaparlamentet enhälligt förbud mot kloning. Inget hände emellertid. Kommissionärens tal och EU-kommissionens hållning är jämmerliga. De har avstått från omfattande politiska åtgärder, även om kommissionären i dag talade om att man överväger att vidta åtgärder.
Fortfarande flyter EU-pengar direkt eller indirekt in i etiskt tvivelaktiga projekt. Trots att kloningen skadar vårt samhälles grundläggande etiska samförstånd delegerar EU-kommissionen frågan om kloning av djur till en rådgivande etikgrupp. Ett politiskt fattigdomsbevis och ögontjäneri! Den rådgivande gruppen har till och med fått i uppdrag av kommissionen att göra gentekniken accepterad. Samhället måste sätta etiska gränser för vetenskapen och inte omvänt. Att överföra den etiska diskussionen till etiska utskott som inte har legitimerats demokratiskt är bara att ge allmänheten ett lugnande piller. Vi får heller inte tiga när det handlar om ekonomiska motiv. Att förbjuda kloning och samtidigt uttala sig för patent på kloning och klonade levande väsen är absurt!

Pradier
Herr ordförande, i första hand finns det anledning till att här välkomna framgången för ett tekniskt och vetenskapligt arbete på hög nivå. Att välkomna denna seger är det första man bör göra. Sedan måste man vara något på sin vakt mot känslor. Dessa känslor är naturliga och helt acceptabla, men såsom de idag understöds av media framkallar de ett sätt att betrakta dessa upptäckter eller dessa processer i en anda som påminner om tecknade serier. Här har vi för övrigt just sett att en hemlig förbindelse mellan klon och clown kan förekomma. Alltså, låt oss misstro våra egna känslor något.
För det andra anser jag att man måste godkänna att kloning av djur skall fortgå. Man skall visserligen styra den, man skall övervaka den, men jag kan inte hålla med de av våra kolleger som säger att man på så sätt riskerar att förvandla djuren till produktionsapparater. Det är uppenbart att djuren är produktionsapparater! De producerar kött, de producerar läder, de producerar proteiner och de producerar mediciner för att rädda människan. Jag anser att det är den enda humanistiska visionen som är acceptabel i frågan. Det är så sakerna är och kommer att fortsätta vara.
Vad vi bör göra just nu, det är att på ett definitivt sätt förbjuda kloning av människor. Det säger sig självt. Och man kommer att behöva upprätta barriärer som inte skall vara europeiska, utan internationella. Det tillkommer Förenta nationerna att fatta beslut i frågan.

Roth-Behrendt
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill vädja om att vi behandlar ämnet med mindre upprördhet och försöker skilja mellan det som vi är ense om, nämligen förbudet mot kloning av människor, och det om vilket vi kanske ännu inte är eniga, nämligen frågan hur vi i övrigt ska hantera kloningen i naturen. När jag förut lyssnade på kommissionären överraskades jag en smula över att hon talade om en överraskningseffekt. Ska vi vara ärliga hade vi naturligtvis mycket länge kunnat veta att vi någon gång skulle hamna i denna situation.
Detta är ett tydligt tecken på att dialogen mellan politik och forskning saknas. I framtiden måste den emellertid finnas. Vår uppgift, er uppgift, Cresson och vår uppgift som Europaparlament är att tala med forskningen om detta: vad vill vi, vad har forskningen för syfte, vilket etiskt ansvar har forskningen i vårt samhälle? Det är också detta som vi talar om i dag. Därför är jag övertygad om att vi måste få ett världsomspännande begränsat moratorium för kloning av djur. Inte för att jag är övertygad om att kloning av djur inte mer kommer att ske. Det ordnar naturen av sig själv. Naturen förökar sig könlöst och klonar sig själv utan att vi gör några ingrepp. Jag är också övertygad om att det kan finnas enstaka fall när kloning är etiskt värdefull och kan vara mycket viktig för människorna, men det gäller att fastställa den experimentella ändamålsenlighetens gränser.
Det gäller att tydligt klargöra vad som kan tänkas vara till nytta för människorna, vad som är moraliskt och etiskt godtagbart för samhället. Detta är det vår uppgift att fastställa. För det räcker det inte med ett rundabordssamtal mellan kommissionen och Europaparlamentet. Därför måste ni, Cresson, och jag ber er om detta, verka för att regeringarna i Nordamerika, i Kanada och Förenta staterna liksom i Japan skickar ansvariga representanter som också får fullmakt att ge direktiv och fatta beslut. Vi måste klart kunna säga hur våra föreställningar ser ut, vilket moraliskt ansvar vi har att bära och var vi drar gränserna. Sedan måste det stiftas lagar.
Sedan måste vi stifta lagar som gäller för hela världen. Det handlar just nu inte om att säga vad som brister i unionen utan att säga var de etiska gränserna går globalt. Jag ber er, Cresson, att i denna fråga ta ert ansvar för Europeiska unionen tillsammans med Nordamerika och Japan och världen i övrigt.
(Applåder)

Liese
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar! Den moderna biotekniken öppnar stora möjligheter. Vi kommer i eftermiddag att tala om Trakatellis-betänkandet som handlar om framställning av medicin och andra ämnen med hjälp av mikroorganismer. Här är jag för en mycket liberal tillämpning eftersom vi måste stödja företag för att komma framåt.
Nu kommer emellertid vårt stora "men ". När det gäller tillämpningen på människor, manipulerandet av människor, kan man enligt min åsikt inte vara tillräckligt sträng. Cresson talade om ett samförstånd mot kloning av människor. Detta samförstånd tycks fortfarande finnas. Men om vi inte ser noga upp kan det även här mycket snabbt ske en urgröpning, och jag hör redan mycket oroande yttranden. Det kommer precis som i fallet med genmanipulationen att ges argument för att undantag ska vara möjliga i många enskilda fall, och har fördämningarna väl brustit kan vi inte rädda oss i efterhand.
Jag frågar också helt öppet: hur kan ett samhälle ha kraft att en gång för alla utesluta kloning om det inte är i stånd att utesluta, att i Europa föräldrar gör abort därför att det är en flicka medan de önskar sig en pojke? Sådant är olidligt och visar att vi redan har gått för långt inom många områden. Därför instämmer jag med de kolleger som säger att vi mycket snabbt och mycket strängt måste agera med alla de medel som står till buds på europeisk och även på Unescos nivå. Det som för närvarande diskuteras är inget framsteg för människovärdet utan ett hot mot människovärdet, och här måste vi ingripa med stor kraft.
En avslutande anmärkning angående expertgruppen etik och bioteknologi. Här hade det sagts, att gruppen skulle syssla med ämnet. Om min information stämmer - och det kommer att vara min avslutande fråga - då är det så, att denna expertgrupp bara arbetar tills i juni och har en mängd andra arbetsuppdrag. Därefter kommer ett halvt års paus och sedan kommer den att sammansättas på nytt. Jag tycker att vi överhuvudtaget inte kan tillåta oss det i en sådan fas. Den här gruppen måste arbeta vidare. Om sedan en ny sammansättning planeras, kan den kanske genomföras parallellt. Men då borde också parlamentet få ta del av gruppens nya sammansättning.

Kaklamanis
Herr ordförande, kära kollegor, ämnet är inte nytt, det drabbar oss inte som en blixt från klar himmel. Vi har känt till det under 15 års tid. Under den tiden har en del restriktioner dykt upp, men dessa har inte varit tillräckliga för att hejda det okontrollerade händelseförloppet. Och här uppenbarar sig ett antal frågor:
Vem finansierar dessa undersökningar? Är de statligt eller enskilt finansierade? Vem granskade undersökningsprotokollen, speciellt med tanke på om de finansierades statligt, så att vi idag med säkerhet kan säga, att dessa experiment endast var avsedda för djur? Ännu idag har ingen med övertygelse dementerat den information som föreligger, att experiment har gått vidare till människan. Ännu idag har ingen dementerat det vi alla läste för två dagar sedan, i en stor brittisk dagstidning, att det i Belgien finns barn i fyraårsåldern som är resultat av kloning. Och vi sitter fortfarande, kära kollegor, här inne och pratar på teoretisk nivå. Nåväl, utskottet kommer att finnas, och jag är positiv till att så sker, men jag hörde inte, fru kommissionsledamot, vilka påföljder vi som Europaparlament skulle kräva, om forskarna överskrider gränserna och experimenten överförs till människan. Skulle det vara teoretiska straff? Skulle det vara juridiska straff? Eller skulle det kanske vara enorma ekonomiska ålägganden, speciellt om experimenten finansierades statligt? Jag är mycket rädd för att vi skulle få problem på samma sätt som vi fick problem med BSE. Vi kommer att diskutera och diskutera och åter diskutera, och när de tragiska resultaten av experimenten på människor kommer att uppdagas för oss, då ska vi liksom de fåvitska jungfruarna i Bibeln, gråta över de spillror som vi själva, med vår oförmåga, har åstadkommit.

Tamino
Herr President, av dagens debatt framgår ett tydligt nej till mänsklig kloning. Jag tror dock att det är nödvändigt med ett lika tydligt nej till kloning av djur, dels därför att det när man utför kloning av djur är närmast självklart att gå vidare till kloning även av människor, men också därför att vi idag måste fråga oss hur det kommer sig att man alls talar om kloning.
Här måste man tydliggöra kopplingen till utvecklingen inom den genetiska ingenjörskonsten och kopplingarna till möjligheten att patentera transgena djur. Konsekvensen kommer att bli en serieproduktion av levande varelser som står vid sidan om naturlagarna, vilket innebär att den sexuella reproduktionen, som är typisk för djuren, kommer att åsidosättas till förmån för en övergång till en asexuell reproduktion, som sticklingen i växterna.
Kullkastandet av naturens egna regler är uppenbar, ett kullkastande som är analogt med det som hänt i samband med BSE. Ändamålet med en dylik teknik är inte den vetenskapliga kunskapen, utan den industriella produktionen av en kommersiell produkt, som till exempel djurorgan avsedda att användas som reservdelar för människor. Men varken människor eller djur är maskiner på vilka man mekaniskt kan byta ut organ som är anpassade för andra djur.
Vad gäller den vetenskapliga kunskapen vill jag påminna om att vi redan för femtio år sedan visste en hel del om kloning och att tekniken följaktligen är väl känd; det innebär dock inte att man måste göra allt bara för att det är möjligt. Det misstaget begicks redan när kunskapen om materians kärnstruktur tillämpades genom tillverkningen av atombomberna; forskningens frihet ska inte förväxlas med det godtycke som har drivit människan att använda dödliga bomber, eller lett till olyckor som den vid Tjernobyl eller till BSE. Vilka ytterligare olyckor ska vi behöva förvänta oss?

Amadeo
Herr ordförande, experimenten med kloning har, även om de lyckats flytta fram positionerna inom den biogenetiska forskningen, i praktiken öppnat vägen för frågan om vilka gränser som ska sättas för forskningen med vetenskapliga experiment.
Faktum är att även om kloningen ur vetenskaplig synvinkel innebär en viktig erövring, måste den i ett samhälle med stora behov anpassade till knappa resurser, från etisk synpunkt, studeras, graderas och regleras. Det vore enligt vår mening därför nödvändigt att tillsätta en vetenskaplig grupp av experter på hög nivå som studerar vilka etiska och juridiska följdverkningar och möjliga scenarier den genetiska kloningen kan bana väg för.
Vi borde dessutom bekräfta slutsatserna i Europarådets resolution av den 16 mars 1989, liksom resultaten av den i december samma år godkända första konventionen om bioetik, som förbjöd kloning av såväl människor som djur, och verka för att den vetenskapliga processen åläggs begränsningar som respekterar de etiska värdena och tjänar till att undandra människan från vetenskapens möjliga manipulationer.

McNally
Herr ordförande! Det finns inga gränser för vetenskapsmännens nyfikenhet. Det finns inget som de inte vill ta reda på, men samhället måste ställa upp en gräns för denna nyfikenhet. För femtio år sedan eller mer fanns det ingen gräns, och vi vet vad resultatet blev av att låta vetenskapsmännen upptäcka vadhelst de ville. Det råder samstämmighet denna förmiddag bland oss från femton olika länder om att det måste finnas en gräns för kloning av mänskliga varelser, tills vi har tänkt igenom saken. Kloning av djur måste göras till föremål för kontroll.
Jag kommer från det land där detta experiment ägde rum. I Förenade kungariket finns det gränser och lagstiftning och en myndighet, men den vanlige brittiske medborgaren var inte medveten om att arbete av detta slag bedrevs. Den vanlige medborgaren måste känna till vilket arbete som bedrivs när vi närmar oss gränserna för vad som är godtagbart och i vissa fall överskrider dessa gränser.
Europeiska unionen är delvis till för att vi skall kunna samarbeta och bidra med värdefulla saker och dela våra erfarenheter. Det gläder mig därför att vi, när vi tittar på det femte ramprogrammet, på samma sätt som vi tittade på det fjärde, från alla dessa femton länder säger: " Det räcker. Ni kanske är nyfikna men ni skall inte arbeta med den saken." Samstämmigheten denna förmiddag mellan de flesta av grupperna visar att kommissionären gör helt rätt i att gå vidare med det kontrollorgan hon tänker sig, och hon har noterat att det föreligger en önskan att stärka detta. Jag kan försäkra er om att utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi kommer att granska det femte ramprogrammets etiska dimensioner mycket noga.

Collins, Kenneth
Herr ordförande! Det gläder mig att jag fått tillfälle att yttra mig i denna debatt. Jag misstänker att jag, kommissionären inräknad, är den ende som deltar i debatten denna förmiddag som faktiskt besökt Roslin Research Institute. Jag reste dit i november med parlamentets vice ordförande Martin. Jag måste säga att en av de saker som är fel med denna debatt är att ingen givit ett erkännande åt den talangfulla forskargrupp vid Roslin som genomfört dessa experiment. Det är på tiden att någon gör det.
Det är dags för en del personer att läsa Aldous Huxleys Du sköna nya värld . Denna bok går ut på att det är hjärntvätten som är det viktiga, inte kloningen, så jag skulle vilja att de personer som hänvisar till den läste boken. Teknologin är viktig. Den medför fördelar; den medför problem. Det är ett obestritt faktum. Det finns följder för vetenskapen och följder för medicinen, och det vore bra om vi kunde medge att det medför etiska problem att använda teknologin. Det finns etiska problem också med att inte använda teknologin. Bägge sidornas argument måste granskas.
Jag är medveten om att den rådgivande gruppen om bioteknologi bildades under Jacques Delors tid som ordförande för kommissionen. Jag var med i diskussionerna som ledde fram till att den bildades och det gläder mig att Delors då tog detta djärva nya initiativ. Men problemet med denna grupp är att den inte håller en tillräckligt hög profil. De flesta i detta parlament känner inte till att den finns. De vet inte vilka som ingår i den, vilka frågor den sysslar med och hur dessa frågor väljs ut, och de har inte sett dess rapporter.
Om vi skall ta hela den här frågan om etik på allvar så måste vi ge den rådgivande gruppen om bioteknologi en mycket högre profil. Vi måste veta allt detta. Vi måste veta vilka som är med i den. Vi måste veta hur de utses. Vi måste läsa deras rapporter och vi måste göra dem ansvariga för att inte bara undersöka de etiska problemen, utan också för att lämna rekommendationer avseende hur denna typ av vetenskap skall bedrivas i framtiden.
Roth-Behrendt och andra har hänvisat till det faktum att det föreligger internationella konsekvenser. Det gör det naturligtvis. Vi kan inte förutsätta att någonting är under kontroll överallt bara för att det är under kontroll i Europeiska unionen. Det är det inte. När Roth-Behrendt därför föreslog att kommissionär Cresson skulle göras till ansvarig för att främja diskussioner bland amerikaner och japaner, så hade hon helt rätt. Hur snabbt det kan ske är en annan fråga, men jag tvivlar inte alls på att vi behöver en global lösning på vad som utgör ett globalt problem, även om det uppkommit genom ett nio månader gammalt får som för ögonblicket bor på vad som är fårens motsvarighet till Hilton Hotel. Jag vill försäkra Breyer om att ingen grymhet kan förknippas med Dolly. Hon är ett mycket lyckligt får och förmodligen lyckligare än vad ledamöterna av denna kammare är.

Cresson
Ärade ledamöter, jag har lyssnat på er med stor uppmärksamhet. Först och främst finns det en total konsensus för att förbjuda kloning av människor, vilket inte är en överraskning. Man kommer att behöva upprepa det och man kommer framför allt behöva se till att det här förbudet inte kan kringgås. Man kommer alltså att behöva anta mycket strikta bestämmelser.
Jag skulle genast vilja lugna de bland er som har ställt frågan. Kloningen av tackan Dolly har inte alls finansierats av Europeiska unionen. Den finansierades på lokal nivå. För övrigt, när det gäller de smått riskabla jämförelserna som gjordes med galna ko-problemet, skulle jag ändå vilja påminna om att galna ko-problemet inte är vetenskapligt, utan att det snarare är kommersiellt och finansiellt. Det är inte heller ett forskningsproblem, utan ett problem med frånvaro av principfasthet i de veterinära kontrollerna och med släpphänthet i samband med vissa av dessa kontroller. Det handlar inte alls om ett forskningsproblem.
Ni är många som har tagit upp den rådgivande kommittén för bioteknikens etik. Denna kommitté existerar, den har inrättats, den är i högsta grad aktiv och gör ett mycket grundligt arbete. Men samtidigt erkänner jag att detta arbete borde vara mer tillgängligt. Jag håller helt med om att den etiska kommitténs arbeten borde publiceras oftare och att parlamentsledamöterna skulle ha mer tillgång till dem. För övrigt, vilket jag nyss betonade i min inledning, håller jag med om att parlamentsledamöterna skall ta den plats som tillkommer dem vid det runda bordet, som sammankallar den etiska kommittén och forskare på hög nivå, så att den här debatten blir en demokratisk debatt.
Å ena sidan har vi de vetenskapliga problemen, å andra sidan de demokratiska problemen. Det som nyss har sagts är helt riktigt: de fel man har kunnat bevittna under vissa perioder av vår historia, och som man alltid kan frukta för framtiden, beror på frånvaron av demokrati. Vetenskapen ifrågasätts, självklart, men inte bara den, det finns också ett socialt och politiskt system inom vilket vetenskapen utvecklas. Det är därför som detta sociala och politiska system bör vara ytterst uppmärksamt på vetenskapens utveckling och som vetenskapens utveckling måste vara känd på ett sätt som gör att man kan följa den, eventuellt kunna föregripa den med förbud, som utvecklingen av kloning av människor. Det är på detta sätt som man kommer att kunna hindra och förbjuda varje överträdelse som är skadligt på ett filosofiskt plan, på ett etiskt plan.
Innan man kommer fram till ett internationellt avtal, vilket skulle vara helt önskvärt, tror jag att det skulle vara viktigt att vi kommer överens på europeisk nivå. Emellertid noterar jag, om jag går utanför ramarna för enbart kloning, att de etiska principerna inom området för bioteknologi inte är desamma i de olika medlemsstaterna. Jag har alltid beklagat att det inte finns en etikkommitté i alla medlemsstater och jag har ofta sagt det vid ministerrådet (forskning). Vissa av de mest betydelsefulla länderna inom Europeiska unionen har ingen etisk kommitté och detta förmodligen för att de inte lyckas med att definiera ett visst antal grundläggande principer. Om det inom varje medlemsstat, som t.ex. i Frankrike, redan fanns en etikkommitté som samlade vetenskapsmän, filosofer, specialister inom bioteknik, jurister, myndighetspersoner, humanister, kort sagt en kommitté av den här typen, ledd av en obestridlig personlighet, skulle man redan ha kommit en god bit på väg.
Jag påstår inte att alla våra stater kommer att vara överens om allt, men jag säger att man borde kunna komma överens om en plattform och att vi då skulle ha tagit ett stort steg. Vi kommer då att vara mycket starkare för att diskutera med amerikanerna och japanerna och att fastställa principer. Man måste trots allt inte vara blind: om vi i Europa förbjuder ett visst antal tillämpningar inom det vetenskapliga området kommer de europeiska forskarna, och i synnerhet de som är beroende av de stora laboratorierna, att åka till Förenta staterna för att bedriva sin forskning. Vi har alltså allt intresse - och ni har helt rätt i den här frågan - av att komma överens med de som är våra stora konkurrenter på internationell nivå. Men för detta måste vi framförallt komma överens sinsemellan. Idag tyder emellertid allting på att vi, utöver gränsfall naturligtvis, såsom kloning av människor som alla har samma uppfattning om, inte riktigt ännu är redo.
Jag skulle också vilja att dessa etikkommittéer inrättas mycket snabbt och att ni, som här förmedlar det som sägs i era medlemsstater, talar för sådana nationella etikkommittéer hos er. Det skulle ge mycket större tyngd åt den etikkommitté som kommissionen idag förfogar över och som är särskilt knuten till ordförande Santer. Det skulle ge mycket större tyngd åt den här etikkommittén som leds av en obestridlig personlighet, Nöelle Lenoir, som även arbetar för Europarådet och som har fått mycket stor uppmärksamhet, för övrigt även utanför Europas gränser. Idag skulle man alltså behöva förstärka den här strukturen, skänka den mer glans, ge den en mycket mer betydande tyngd, inte bara i Europa, utan även i världen. Det är en insats som man behöver driva i var och en av våra medlemsstater.
Jag tackar er för ert deltagande, som är ytterst användbart för den här debatten. Ännu en gång, jag håller helt med om att Europaparlamentet skall delta i de överläggningar som kommer att inledas under de närmaste veckorna.
(Applåder)

Ordförande
Jag förklarar debatten för avslutad.
Jag har fått sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37 i Arbetsordningen.
Omröstningen om dessa skall äga rum på onsdag kl. 12.00.

Stängningen av Renaultfabriken i Belgien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om stängningen av Renaultfabriken i Belgien.

Flynn
Herr ordförande! Renaults tillkännagivande att man avser att lägga ner sin fabrik i Vilvoorde har lett till chock och bestörtning. Det är en reaktion som jag förstår till fullo. Att 3.100 jobb försvinner är en katastrof för de berörda arbetarna, för deras familjer och för själva Vilvoorde.
Renaults beslut har också lett till upprördhet till följd av dess plötslighet och dess synbara avsaknad av intresse för de anställdas rättigheter. På ett sätt som jag bara kan kalla oansvarigt har Renaults ledning inte uppfyllt sina skyldigheter med avseende på information till och samråd med arbetarnas representanter innan den tog sitt beslut. I detta avseende har föreskrifterna i Europeiska arbetsrådets direktiv och direktivet om kollektiv arbetslöshet åsidosatts fullständigt.
Det ställs många krav på ny europeisk lagstiftning. Det förstår jag. Men vi måste också vara på det klara med att den föreliggande situationen täcks till fullo av de två föreliggande direktiven. De relevanta nationella åtgärderna innefattar system för att säkerställa deras genomdrivande. Det måste emellertid allvarligt ifrågasättas huruvida de olika sanktioner man tänker sig i den nationella lagstiftningen räcker för att på ett effektivt sätt avskräcka från icke-uppfyllande. Det är i detta sammanhang nyttigt att påminna sig att medlemsstaterna 1992 avslog kommissionens förslag om strängare sanktioner när företag inte uppfyller kraven på samråd med och information till arbetarna.
Jag tror att vi nu befinner oss i en situation där vi måste komplettera de föreliggande gemenskapsreglerna med mer allmänna regler, för att göra information och samråd obligatoriskt på permanent basis för alla relevanta ledningsaspekter vid företag på den nationella nivån. I detta sammanhang kommer frågan om tillräckliga sanktioner för underlåtenhet att få den allra största vikt. Jag kommer att föreslå kommissionen att vi de närmaste veckorna genomför det första steget i samråden med arbetsmarknadens parter på den europeiska nivån i denna fråga. Jag hoppas verkligen att vi därigenom kommer att kunna förstärka arbetarskyddet.
Jag vet att Europaparlamentet har yrkat på sådana regler under ganska lång tid, och i ert betänkande nyligen om kommissionens meddelande av den 14 november 1995 om information till, och samråd med, arbetarna framförde ni denna tanke ånyo. Jag kan därför räkna med er hjälp när det gäller att uppnå denna målsättning. Men den viktigaste läxa man kan lära sig av situationen rör den europeiska processens trovärdighet. Vilvoordefallet visar att vi ännu har en lång väg kvar att gå för att hitta den rätta balansen mellan företagsbehov och ekonomiska behov, på den ena sidan, och de sociala kraven från arbetare och samhället i stort, på den andra. Att hitta rätt balans i det avseendet är av avgörande betydelse för att befolkningen i stort skall ansluta sig till integreringsprocessen. Det är därför som jag tror att ett intagande av det sociala protokollet i fördraget är absolut nödvändigt i detta avseende; för att säkerställa att social lagstiftning gäller och tillämpas inom hela unionen. Utan det kommer den inre marknaden inte att fungera.
Detta fall väcker också andra frågor. Frågor om behovet av en närmare övervakning av statligt stöd och bättre samordning av fiskala och sociala pålagor. Det här är mycket känsliga frågor. Kommissionen kommer att granska dem noga för att se vad som kan göras. Det är emellertid ironiskt i detta sammanhang att Renault var ett av de första företagen som 1993 träffade en frivillig överenskommelse med representanter för arbetstagarna, i avvaktan på införande av Europeiska arbetsrådets direktiv. Jag tror att Renaults agerande i denna fråga kan göra mycket för att inflammera situationen, och förhindra den hittillsvarande icke-lagstiftningsmässiga inställningen när det gäller tillämpandet av Europeiska arbetsrådets direktiv.
Vi vet alla att företag måste fatta svåra kommersiella beslut, men om industrin förlorar sin förmåga att fatta dessa beslut så öppet som möjligt, och till och med misslyckas med att förklara skälen för arbetstagarna, eller att försöka ta fram alternativ till nedläggningar, då står själva kärnan i vår sociala konsensus under angrepp. En sådan attityd vore tillräckligt klandervärd i ett land, men när frågan är av transnationell natur så är behovet av öppenhet och samråd än större.
Risken för nedläggning av Vilvoordeanläggningen är ett ofantligt hårt slag för arbetarna och deras familjer. Jag kan bara hoppas att denna tragedi kan leda till en förnyad medvetenhet om behovet av tillräckliga sociala åtgärder med den inre marknaden, och en förnyad beslutsamhet att genomdriva dessa åtgärder på ett effektivt sätt. Om så blir fallet har allt inte varit förgäves.

Green
Herr ordförande! Hur kan det komma sig att Renault, en biltillverkare där franska staten innehar en majoritetsaktiepost, så gott som från en dag till nästa kan besluta sig för att lägga ner sin anläggning i Vilvoorde? Hur kan det komma sig att samma företag planerar att öppna en ny anläggning i Spanien inom kort, med stöd från EU och den spanska regeringen? Hur kan det komma sig att Renault öppet och på ett flagrant sätt kan strunta i europeiska direktiv om kollektiv övertalighet och europeiska medbestämmanderåd, när den franska regeringen har undertecknat just dessa direktiv?
Det var dessa frågor som arbetarna från Vilvoorde ställde när min grupp träffade dem vid deras demonstration i Bryssel i måndags. Idag marscherar Renaultarbetarna i Paris. Sedan tillkännagivandet av nedläggningen har Renaultarbetare i Frankrike och Spanien gjort gemensam sak för att visa sitt stöd för de arbetare som kommer att förlora sina jobb i Belgien och deras familjer. Idag vill min grupp framföra sitt stöd för dessa familjer. Men det räcker uppriktigt sagt inte. Pliktskyldiga ord, solidaritet, stöd och sympati kanske får oss att må bättre, men de kan också göra det svårare för de människor som drabbats att uttrycka sin bitterhet och vrede mot ett system som förgör dem, deras familjers tillgångar, deras förhoppningar för framtiden.
Men för oss, herr ordförande, är utmaningen otvetydig: kommer det Europa vi försöker bygga, det Europa vi tror på, att försvara dessa människors rättigheter eller inte? Kommer vårt Europa att insistera på att dess lagar respekteras och genomdrivs? Kommer Europa att göra det lättare för dem som arbetar inom unionen att medverka i en diskussion om deras framtid?
Herr ordförande! Den här gången handlar det om Renault och bilindustrin. Vem vet vem det är i morgon? Vi här i kammaren kan inte hindra industrin från att fatta beslut om att lägga ner eller flytta anläggningar, men vi kan insistera på att ett företag som tar emot subventioner från Europeiska unionen visar ett tydligt ansvarstagande och engagemang, såväl för den finansiering de tagit emot som för den arbetsstyrka vars arbetskraft och utkomst anförtrotts dem som en följd av den investeringen.
Enligt min grupps uppfattning, herr ordförande, bör subventioner knytas till en långsiktig plan för utveckling av den aktuella branschen, och vi anmodar Europeiska kommissionen att säkerställa att en sådan anknytning kommer till stånd, bransch för bransch, på ett strukturerat sätt. Vi här i kammaren bör gå till våra egna beslut och övertyga oss om att vi inte är medbrottslingar genom våra budgetanslag. Och om det är så lätt att strunta i direktiv, med så gott som inga efterverkningar för de berörda företagen, så måste vi enträget begära och insistera på en granskning av de två berörda direktivens effektivitet.
Låt oss börja insistera på återbetalning av subventioner, i de fall där det är tydligt att ett företag har gått emot andan bakom en investering - det är ju när allt kommer omkring så vi gör när det gäller projekt som finansieras genom Europeiska socialfonden: vi kräver pengarna tillbaka om vi kan konstatera brott mot överenskommelsen. Varför inte "Renaulterna " i denna värld likaså? Vi får alldeles för ofta höra att det inte längre finns någon moral i politiken. Det måste helt visst finnas etik också inom affärsvärlden. Det måste finnas ett ansvarstagande gentemot arbetskraften. Om smärtsamma beslut måste fattas - och vi vet att så är fallet då och då - så tillkommer det cheferna att fatta dem på ett rättvist sätt, med fullt omfattande diskussioner med arbetstagarna, så att de får möjlighet att ta del i sökandet efter lösningar för sin gemensamma framtid.
(Applåder)

Chanterie
Herr ordförande! Herr kommissionär! Beslutet att med kort varsel lägga ned Renaults anläggning i Vilvoorde utan överläggningar har med rätta väckt ont blod inte bara hos de direkt drabbade utan även i breda lager av befolkningen.
I PPE-gruppens namn vill jag uttrycka vår solidaritet med protestaktionen idag i Paris och med de drabbade i Vilvoorde.
Vi är upprörda och chockade, inte bara för nedläggningen som sådan, utan även och kanske framför allt genom cynismen hos en utländsk företagsledning, som utan föregående överläggningar meddelar att ett stort företag om ett tjugotal veckor kommer att stängas.
I sig är europeiska industriella omorganisationer inga ovanligheter. Man säger att konkurrenskraften inom sektorerna och konkurrensen på världsmarknaden dessvärre leder till företagsförflyttningar, nedskärningar, ändringar och nedläggningar.
Två fundamentala iakttagelser. Den första: Det går inte ihop att vi möjliggör rörelsefrihet för varor och tjänster och avskaffar de mellanstatliga gränserna för arbetstagare och arbetsgivare för att sedan vara tvungna att konstatera att samma gränser begränsar vilka företag som får finnas kvar och vilka företag som måste försvinna, bortsett från produktivitet och prestanda utan på grund av nationalitet.
Att kommissionen indirekt skulle stödja ett sådant beslut eller till och med uppmuntra det genom att låta företaget i fråga åtnjuta ett nationellt stöd för att låta bygga ut en annan anläggning kan man inte försvara. Vi motsätter oss på det bestämdaste stöd till företagsförflyttningar med europeiska medel. Europeiska pengar är till för att skapa arbete och inte för att flytta arbeten. En ekonomisk och monetär union utan effektiva och tillräckliga sociala korrigeringar är inte acceptabel, och outhärdlig för arbetarna och tjänstemännen själva. Vi måste tyvärr konstatera att det sociala Europa kommer 10 år efter jämfört med den inre marknaden och den ekonomiska och monetära unionen.
Så kommer jag till min andra iakttagelse: Politiskt, socialt och moraliskt kan man inte genomföra en nedläggning utan överläggningar. Tyvärr, hur man vrider och vänder på saken, är den europeiska lagstiftningen om information och konsultation inte tillräckligt kraftfull. Revisionen 1992 av direktivet "kollektiv uppsägning " blev alltför begränsad genom ministerrådets slapphet, mot Europaparlamentets och kommissionens förslag. Det måste understrykas: Rådet bär i detta sammanhang ett förkrossande ansvar. Vi begär att kommissionen förbereder en ändring och hoppas att rådet denna gång inte kommer att smita undan. Ändringen måste vara inriktad på att införa nullitetssanktionen om ingen överläggning äger rum. Arbetstagarens rätt till överläggningar och medinflytande är ingen fråga om artighetsregler eller formella krav. Det handlar om att "utnyttja chanser " för att söka efter möjligheter som kan förekomma en nedläggning eller som kan begränsa eller förebygga följderna och framför allt nackdelarna av en nedläggning.
Volkswagen i Tyskland gav för tre år sedan ett helt annat exempel, som byggde på solidaritet mellan arbetstagarna varigenom 30 000 arbetare vid fabriken kunde stanna kvar. Vi ber Renault med eftertryck att följa det exemplet och ta tillbaka beslutet. Herr ordförande! Rådet upprepar gång på gång att kampen mot arbetslösheten i Europa prioriteras, men det saknas en europeisk ansträngning att garantera sysselsättningen eller skapa arbetstillfällen, den senareläggs eller utmärker sig för blygsamhet. I Europa görs mer för djurskydd än för människorna. Det är inte svårt att förstå varför man ställer sig avvisande mot detta Europa.

Hermange
Herr ordförande, ärade kolleger, Renault som länge har varit ett statligt företag och ett socialt exempel har nu nyligen blivit ett privat företag - majoriteten av kapitalet innehas av privata investerare - som måste utsättas för konkurrensen från de internationella marknaderna. Därför krävs en anpassning av den industriella utrustningen, vilken är alltför utspridd och diversifierad i Europa. Hoover och JVC har för övrigt agerat i samma anda för ett litet tag sedan.
Det är i det sammanhanget som beslutet att stänga fabriken i Vilvoorde bör betraktas, inte som en isolerad åtgärd eller som en bestraffning, men otvivelaktigt som ett industristrategiskt beslut som gör det möjligt att möta nedgången för den europeiska bilmarknaden, med hänsyn till prognoserna som har upprättats av kommissionen - eftersom det såldes färre än tre miljoner fordon under 1996 - och som gör det möjligt att, på sikt, bevara sysselsättningen för de 140 000 anställda som, om ett sådant beslut inte hade fattats, skulle ha fått lida av konsekvenserna.
Visst, i den allmänna opinionens ögon är det utan tvivel föga förståeligt att ett franskt företag beslutar att stänga en av sina fabriker utanför sitt nationella territorium, men detta beslut, som ligger helt och hållet på företagsledningens ansvar, har utan något som helst tvivel motiverats av en relativ och jämförande analys av produktionskostnader.
Det är därför ett sådant beslut, som upprör oss, bör få de som har ansvar för Europas framtid att bli medvetna om att skapandet av ett europeiskt socialt samarbetsområde har blivit en nödvändighet. Det är för övrigt i den andan som Jacques Chirac för mer än ett år sedan lade fram en skrivelse till våra europeiska partner för införandet av en europeisk social modell. Likväl som den sociala dialogen är skapandet av en europeisk social modell och ett europeiskt socialt samarbetsområde viktigt.
I denna väntan är det ändå nödvändigt att de verktyg vi förfogar över tillämpas på ett korrekt sätt av företagsledarna, som, i ett sammanhang av hänsynslös konkurrens, av ekonomiska skäl inte skulle våga underlåta att respektera de mänskliga spelreglerna. I annat fall är det nödvändigt att utfärda ogiltighetssanktioner, om vi varken har samordning eller dialog. Det är i alla fall lika viktigt att det sociala protokollet införlivas i fördraget, inom ramen för regeringskonferensen.

André-Léonard
Herr ordförande, det brutala och ensidiga beslut som fattades av Renaults ledning att stänga sin filial i Vilvoorde har djupt chockerat den europeiska allmänna opinionen. Den här attityden, präglad av den mest primitiva kapitalism, som jag inte kan finna mig i, kastar ut 3 100 personer med familjer på gatan.
Renault var ändå ett av de första bolagen i Europa som på frivillig basis slöt avtal ifråga om information och rådfrågning av arbetare - kommissionsledamoten påminde om det. Så varför har man inte rättat sig efter direktivet som inrättar europeiska företagsråd såväl som det som hänför sig till kollektiva avskedanden? Är det endast marknadens lag som rättfärdigar att kompetenta arbetare avskedas på ett skamligt sätt, offer för globaliseringen och för den oförsonliga konkurrensen? Jag är liberal men jag kan inte acceptera djungelns lag. Jag har alltid varit anhängare av en ekonomi i människans tjänst och inte tvärtom. Idag förstår de europeiska medborgarna inte längre och accepterar framförallt inte längre oberättigade nedläggningar av fabriker och bristen på solidaritet mellan unionens medlemsstater.
Europa kommer inte längre att kunna göra framsteg utan en verklig social och kollektiv insikt från dess regeringars sida. Denna kris, ännu en - en kris för mycket - kommer att bli, låt oss hoppas det, den utlösande faktorn för det sociala Europa som är så väntat. Solidariteten mellan Renaults arbetare, vare sig de är belgare, fransmän eller spanjorer kommer att ha tjänat som exempel för alla. Det är upp till oss, och framförallt våra regeringschefer, att göra allt för att införliva det sociala protokollet, såväl som bestämmelser som är avsedda att främja sysselsättningen, i det framtida fördraget.
Jag tror på Europa, på unionen mellan våra folk, på våra mänskliga resurser, som är vår rikedom. Låt oss inte offra dem på profitens altare.

Lannoye
Herr ordförande, jag har inte mycket tid och jag kommer alltså att begränsa mig till några påpekanden. Först och främst, gällande Renaults beslut är det klart att metoden är oacceptabel. Ett företag eller ett bolag kan inte besluta om en social och ekonomisk omstörtning i en region, utan vare sig samordning eller omställningsprogram. De två direktiven som hänför sig till kollektiva avskedanden respektive företagsråd har inte respekterats.
Vilka slutsatser skall man dra av det? Naturligtvis, kommissionen förfogar inte över medel som krävs för att de här direktiven att respekteras. Det finns inga angivna sanktioner. Däremot kan den be Renault att se över sitt beslut och om det inte gör det - förvägra Renault, och de företag som anpassar sig efter de här vanorna, tillgång till en hel rad potentiella fördelar. Jag tänker på tillgång till gemenskapsprogram, till forsknings- och utvecklingsprogram, och till allt som rör de strukturella fonderna.
Den första anmärkningen apropå de strukturella fonderna är att det inte är acceptabelt att företag kan tillämpa en speciell metod som består i att samla på de fördelar som ges av användandet av strukturella fonder eller sammanhållningsfonden, och att omlokalisera med hjälp av sammanhållningsfonden och dessa strukturella fonder. Kort sagt, att spela på sociala skillnader är oacceptabelt. Naturligtvis lämnar det inte Europeiska unionen oberörd med tanke på den pågående regeringskonferensen.
Slutligen, ett andra påpekande, man bör absolut främja en jordnära ekonomi och avstyra en svävande ekonomi utan förpliktelser, på samma sätt som vi inte gynnar en icke jordbunden djuruppfödning. Och jag vill i det avseendet meddela att ett multilateralt avtal om investeringar just nu granskas inom OECD, vilket lovar oss många nya Renault. Jag tror att vi bör vara ytterst uppmärksamma på det.

Moreau
Herr ordförande, meddelandet om stängningen av Renaultfabriken i Vilvoorde framkallar väldiga känslor. 3 100 arbetare kastas ut i arbetslöshet, en modern fabrik som har kostat 8, 5 miljarder i investeringar säljs på auktion - det är ett oacceptabelt slöseri. Ändå rusade Renaultaktien i höjden samma dag med 13 % på Parisbörsen. Vilken symbol för en fransk och europeisk politik som gynnar finansen och föraktar människorna, som offrar sysselsättningen och den industriella utrustningen för vinsten. Bortslösade liv, spräckta framtidsutsikter: det spelar ingen roll för finansmännen, förutsatt att de tjänar pengar!
Avskeda, avskeda ytterligare, för att sänka arbetskostnaden och öka konkurrensen. Det är det enda receptet för den inre marknadens och den gemensamma valutans Europa. Det är inte bara omänskligt, det är katastrofalt på ett ekonomiskt plan. Följaktligen sjönk löneandelen i en Renaultbil från 23 till 12 % mellan 1980 och 1995. Samtidigt har Renaults marknadsandelar minskat med en tredjedel i Frankrike och i Europa. Sedan 1986 har Renault omsatt 40 miljarder i vinst. Vad har de tjänat till?
Men därmed inte sagt att de anställda, folken, länge till accepterar att vara de eviga offren. Protesterna gör sig gällande, mothugget och solidariteten organiserar sig. Den första europeiska strejken den 7 mars gav med kraft uttryck åt detta. Nu på förmiddagen, i Boulogne-Billancourt, skall en folksamling ge uttryck åt det, och andra initiativ kommer att utvecklas.
Jag vill här hedra bestämdheten och modet hos de anställda i Vilvoorde, såväl som den kamplust de har gett prov på, på samma sätt som deras franska kolleger - också de berörda av avskedanden, och som genom sitt handlande har hindrat ledningens avsiktliga splittringsförsök i syfte att framtvinga sin plan.
Vår grupp kräver att Schweitzerplanen dras tillbaka i sin helhet, såväl som öppnandet av förhandlingar med fackföreningarna. Andra val bör åläggas Renaults ledare. Att till exempel ta itu med de 2, 6 miljoner i skatter för att förbättra köpkraften, förkorta arbetstiden utan lönesänkning och slutligen ge ordet till de anställda med hjälp av nya rättigheter. Med våra förslag, våra initiativ, vår solidaritet med Renaults anställda, avser vi göra allt för att bidra till att bygga ett verkligt socialt och demokratiskt Europa, i motsats till det Europa vi har idag.

Vandemeulebroucke
Herr ordförande! Ärade kollegor! För en och en halv vecka sedan blev mer än 3 000 arbetstagare offer för kapitalistisk terrorism. Vad ska man annars kalla Renaults beslut att stänga Vilvoorde? Till och med specialister inom bilsektorn slogs av häpnad. Renault Vilvoorde ansågs fortfarande som en modellinvestering. Vilvoorde var modern och produktiv. Dessutom hade arbetstagarna där gjort mycket för detta. Mer ansvar, mer flexibilitet, längre arbetstid och dessutom lägre lön. Sett mot denna bakgrund är den tillkännagivna nedläggningen en regelrätt skandal. Idag drabbas Vilvoorde av en lång rad företagsnedläggningar.
1986 debatterade vi här i parlamentet däcktillverkaren Michelin som satte sina arbetstagare på gatan den sista dagen före sommarsemestern. Det som hände då skulle aldrig hända mer. Nu har 10 år gått och av den utlovade sociala kompletteringen har bittert lite blivit av. Vad har miljonerna arbetslösa i Europa, om inte rätten till arbete är en mänsklig rättighet? Vad tjänar Europa till, om det till och med i en stat verkar som om den egna lagstiftningen inte efterlevs? För den företagna nedläggningen av Renault Vilvoorde strider formellt mot två direktiv och den därmed förknippade belgiska tillämpningslagstiftningen. Jag avser direktivet från 1984 om det europeiska företagsrådet och direktivet från 1975 om kollektiv uppsägning. Det senare direktivet skärptes efter det som hände med Michelin, men absolut otillräckligt på så sätt att det inte fanns någon påföljd för den som inte efterlevde den europeiska lagstiftningen. 1991 röstade parlamentet för en text om att kollektiv uppsägning från multinationella företag skulle förklaras ogiltig om den inte skedde i enlighet med bestämmelserna i direktivet, men än en gång ville ministerrådet inte gå med på det. De multinationella företagen fick därmed fria händer. Förresten struntar de europeiska multinationella företagen i ministerrådet. De struntar i kommissionen och de struntar i Europaparlamentet. För dem är det endast en lagstiftare som de måste lyssna på: Aktieägaren. Ingen annan. Och just i Renault äger den franska staten 48 % av aktierna. Därför uppmanar jag den franska regeringen att använda detta kraftfulla aktievapen. Den franska regeringen måste så snart som möjligt kräva en extra bolagsstämma med endast en punkt på dagordningen: Tillbakatagandet av beslutet att lägga ned Renault Vilvoorde. Den franska regeringen hävdar att det är illa ställt med Europa. Då måste de göra bruk av sin aktieportfölj för att tvinga Renault att rätta sig efter de europeiska direktiven.
Renaults diktat har visat att enhällighetsregeln i ministerrådet måste upphävas. Toppmötet i Amsterdam måste besluta att de sociala besluten måste tas med kvalificerad majoritet, för att fördraget äntligen skall tas på allvar. Idag är det sociala Europa en behållare utan innehåll. Under de senaste 21 åren kom endast tre direktiv om företagsråd till stånd. Idag handlar det om två av dem men inte ens de efterlevs. Sju andra direktiv har blockerats i ministerrådet i åratal. Men även kommissionen måste göra mer än att bara föra till protokollet av tillämpningen av direktiven. Resolutionen om förslaget som jag i min partigrupps namn har inlämnat, ställer ett antal konkreta förslag.
Kollegor! Vi firar i morgon 40 år Europa. Under tiden har vi upplevt tio dagar Renault Vilvoorde. Renault Vilvoorde visar att vi egentligen inte har kommit någon vart!

Lis Jensen
Herr ordförande, låt mig inledningsvis säga, att det alltid är en tragedi, när en arbetsplats läggs ner eller flyttar till ett annat land, inte minst för de anställda. I den konkreta frågan om nedläggningen av Renaultfabriken i Vilvoorde i Belgien har EU-kommissionen visat ett enormt stort intresse. Man kunde kanske önska sig, att man alltid visade ett sådant intresse, när en arbetsplats upphör eller flyttar, och kanske speciellt när orsaken till nedläggningen har något att göra med EU: s strukturfondsbidrag.
Jag vill gärna få lov att informera församlingen om ett konkret fall i Danmark. Det gäller det amerikanskägda Boston Scientific Corporation i Stenløse i Danmark, där 258 anställda ställs på gatan i och med utgången av 1997, eftersom företaget flyttar till Irland med stöd av EU: s strukturfond. Det är helt orimligt och inte ett rimligt sätt att använda EU-medel på. Strukturfondsmedlen får inte användas till att flytta arbetslösheten från ett medlemsland till ett annat. Det är att snedvrida konkurrensen.

Vanhecke
Herr ordförande! Nu när tusentals flamländska arbetare och tjänstemän i Vilvoorde utan minsta överläggning har ställts på gatan, får vi säga rent ut vad det handlar om. Det är enkelt att endast utpeka Renaults ledning. Vi måste även ställa kommissionen och den belgiska regeringen till svars.
Först kommissionen, vars upprördhet över nedläggningen av Renault-Vilvoorde klingar särskilt ihåligt och falskt i mina öron. Det var just kommissionen som i tid och framför allt otid hävdar att bilindustrin måste föras över till billiga länder, till exempel Spanien och Portugal, för att bättre kunna möta konkurrensen med icke-europeiska tillverkare. Det är kommissionen som för dessa faktiska omlokaliseringar beviljar stöd med miljarder. Det är framför allt kommissionen som är blind för den oärliga konkurrensen från tredje land.
Idag måste vi alltså ställa oss frågan om det är sant att Renault överför stora delar av sin produktion till Turkiet och Brasilien, vilka åtgärder kommissionen avser att vidta för att sörja för att i morgon inga fler företag går samma väg och gör en industriell kyrkogård av Europa. Förstå mig rätt: Jag talar inte för absolut protektionism. Men jag säger att det är helt galet för europeiska företag, som betalar sina arbetare relativt höga löner och är bundna till diverse långtgående föreskrifter, att kasta sig in i en vild tävlan med länder där social lagstiftning, miljöregler och allt annat i det närmaste är obefintligt. Då är det inte längre frågan om frihandel, det är självmord. Inte mindre måste vi även anklaga Jean-Luc Dehaenes belgiska regering som låter våra lönekostnader skena iväg till den högsta nivån i världen, som sedan år och dag driver kravet på något mer flamländsk finansiell och ekonomisk förankring av näringslivet och som har sålt ut hela den belgiska ekonomin till uteslutande utländska och franska intressen. Det är även den belgiska regeringen som följer det vallonska socialistiska diktatet och förbjuder den flamländska ekonomin att hålla lönekostnaderna för låga. Att Dehaene redan flera dagar före den dramatiska nedläggningen var informerad och att han på ett skandalöst sätt gjorde arbetarna och tjänstemännen till ett åtlöje, det säger vad för en slags människa han är. Det kan vara bra att veta om en man som har ambitionen att bli medlem av kommissionen.
Till sist måste jag även säga att det sätt på vilket Renault genomför denna nedläggning är skandalöst. Vi vet att den stora chefen Schweitzer är en framstående försvarare av de franska socialistiska politrukerna. Det var alltså socialismens mänskliga ansikte.

Van Lancker
Herr ordförande! I motsats till den löjliga karikatyr som kollegan Vanhecke har gjort av diagnosen av de skyldiga, skulle jag vilja tacka kommissionen för den skarpa formulering med vilken den avgav sin bedömning av den brutala nedläggningen av Renault Vilvoorde och för övrigt även för dess starka engagemang med avseende på de nyss offentliggjorda åtgärderna.
Herr kommissionär! Jag hoppas att det inte skall stanna vid ord och att Renault Vilvoorde och den internationella solidariteten som det nu skyltas med blir en hävstång för ett socialt Europa. Jag tror att jag kan vara överens med er om ni hävdar att Europas trovärdighet mer än någonsin här står på spel, för hur kan vi fortfarande påstå att kommissionen faktiskt kan ingripa och ge myndighetens stöd till företag, men ingenting för att förekomma nedläggningar, där till och med de mest elementära reglerna för social rådslagning trampas under fötterna. Jag blir även mycket glad, herr kommissionär, över ert förslag att strama åt direktiven och jag hoppas att detta skall kunna ske på kort tid. Jag skulle för övrigt även vilja insistera på att kommissionen i framtiden själv skaffar sig instrumenten och har dem till hands för att ingripa när lagar trampas under fötterna på detta skandalösa sätt som i Renault-affären. Jag förväntar mig för övrigt även idag, herr kommissionär, att kommissionen använder samtliga sina politiska och rättsliga möjligheter för att nu tillämpa de befintliga direktiven, att tvinga ledningen att ta tillbaka sitt beslut och sörja för alternativ, så som redan har yrkat t. ex. via arbetstidsförkortning. Jag hoppas att alla regeringschefer och politiskt ansvariga, som nu är mycket upprörda över Renaults nedläggning, resolut kommer att motsätta sig en revision av fördraget, där arbete och socialpolitik inte är centrala och att de tvingar underhandlarna att på nytt nå en ny överenskommelse.

Bourlanges
Herr ordförande, tillåt mig att göra ett inledande påpekande. Då vi alla sörjer över bristen på ett socialt Europa bör man notera att den här debatten, vid sidan av Greens inlägg, idag är strikt binationell. Jag anser att det är beklagligt och detta visar att det i själva den här kammaren finns en brist på europeisk omsorg.
Man har haft rätt i att kritisera attityden hos företaget Renault som har beslutat om stängningen av fabriken i Vilvoorde, utan ett klart och tydligt formulerat ekonomiskt rättfärdigande, utan föregående samordning med organisationerna som representerar de anställda och utan sociala följd- och omställningsplaner för de anställda som åter är övergivna.
Man har sagt detta och kommissionsledamoten har fällt tårar, uppriktiga föreställer jag mig, över det faktum att företaget i fråga har brutit mot eller underskattat de europeiska direktiven, åtminstone deras anda och kanske också deras ordalydelse. Jag anser ändå att det ligger ett kollektivt hyckleri i att påstå att om tillkännagivandet hade gjorts under bättre omständigheter, om det hade funnits samordning, om det hade funnits en respekt för de förfaranden som de europeiska direktiven föreskriver, så skulle problemet ha varit löst. Jag tror att de som av en enkel skärpning av ett visst antal sociala förordningar (även om den är välkommen) väntar sig en lösning på problemet som ställs upp av företaget Renaults brutala beslut, ja, dessa begår ett allvarligt misstag.
I vårt ärende är förvisso bristen på solidaritet, bristen på ett socialt Europa uppenbar, men det finns ett fundamentalt ekonomiskt problem: bilindustrin har just nu en överproduktion på 30 procent, med en produktivitetsökning på sju procent årligen och en efterfrågeökning på en procent. Man skulle också kunna säga att vi automatiskt skapar, om vi inte vidtar åtgärder, en ökning av arbetslösheten på sex procent per år. Detta är den ekonomiska verklighet som vi brottas med.
Hur skall man hantera den? Absolut inte genom statliga kapitalistiska åtgärder som består i att låta skattebetalarna finansiera bristen på produktivitet, utan tvärtemot genom att föra en samordnad politik för att stödja efterfrågan och för stöd-, omställnings- och följdåtgärder genom att ge ny fart åt de strukturella fonderna, som man har gjort inom järn- och stålindustrin och inom varvsindustrin.
Ärade kommissionsledamöter, nöj er inte med att beklaga bristen på solidaritet eller social principfasthet. Vad som är ifrågasatt i det här fallet är det ekonomiska initiativet. Ni kommer inte att undslippa större ekonomiska initiativ i den här sektorn.

Neyts-Uyttebroeck
Herr ordförande! Det brutala beslutet av Renault att lägga ned sin belgiska anläggning i Vilvoorde upplevs av många som ett dubbelt misslyckande. Europas misslyckande och den liberala marknadsekonomins misslyckande. Jag menar att detta brutala beslut varken är det ena eller det andra. När en betydelsefull europeisk arbetsgivare och tillverkare vältrar över följderna av sin företagsstrategi på gemenskapen som här är fallet, då får samma gemenskap undersöka och ifrågasätta om företagsstrategin är välgrundad. Renault var till för två år sedan ett statligt företag, och den franska staten äger fortfarande 47 eller 48 % av aktierna. Om Renault är ett misslyckande så är det ett misslyckande för en form av kapitalism, då handlar det om statskapitalism. Men det är mer. En liberal marknadsekonomi är inget fribrev för kortsynthet. Den europeiska bilindustrins svårigheter i allmänhet och den franska i synnerhet är kända sedan många år. Jag kan inte frigöra mig från intrycket att Renaults franska företagsledning för länge har begränsat sig till jämmer och klagan. Nu har den tagit sin tillflykt till ett brutalt beslut på bekostnad av en anläggning i utlandet, en av de mest produktiva i koncernen. De trampar inte bara två europeiska direktiv under fötterna, de tillfogar den europeiska solidariteten ett hårt slag, den gör Europa en dålig tjänst och det är mycket illa.

González Álvarez
Herr ordförande, vi hade förra veckan tillfälle att höra arbetarna i fråga, och vi förvånas över hur de klarat överraskningen inför detta beslut från ett företag, som totalt saknar respekt för deras arbete, deras möda och för deras framtid - och för framtiden för den bygd, där företaget ligger. Jag upprepar, vi förvånas över hur de klarat överraskningen.
Vi håller med om det Santer sade, om bristen på trovärdighet hos de europeiska institutionerna, när en så trolig fråga som den här kan dyka upp. Vi sitter här månad efter månad och diskuterar direktiv till skydd för arbetarnas rättigheter, och när sanningens stund kommer, kan ingen effektiv sanktion sättas in för att de skall efterlevas.
I en skrivelse riktad till partigruppernas ordföranden motiverar företagets ledning sitt beslut med konkurrenskraft, och jag tror, att vi måste börja fundera över, vart detta begär efter konkurrenskraft hos industrin i Europa och världen i övrigt leder oss. Vi kommer aldrig att kunna tävla med svältlönerna och de fackliga rättigheterna i länderna i tredje världen och i Östeuropa. Det är alltså ett lopp, som vi inte kan vinna.
Renaultfabriken har under de senaste sex åren ökat sin produktivitet med 200 000 enheter och har minskat sin arbetsstyrka med 7 000 arbetare. Och ändå tycks detta inte vara tillräckligt. Man måste försöka få ännu större produktivitet, ännu mer konkurrenskraft. Vi anser, att man från Europeiska unionens sida måste genomdriva sanktioner mot sådana företag som inte efterlever gemenskapsrätten, och kommissionen och Europaparlamentet kunde mycket väl kräva att ett beslut, som så uppenbart strider mot gemenskapsrätten, upphävs.
Vi menar, att detta inte kommer att vara det sista fallet och att vi måste vidta energiska åtgärder och kräva förhandlingar med arbetarna, vilket ju stipuleras i de två direktiven om europeiska företagsråd och om kollektiva uppsägningar.

Sainjon
Herr ordförande, Vilvoorde är ett skolexempel. Här ser vi vart den ultra-liberala politiken faktiskt leder till, en politik som majoriteten av unionens regeringar stöder och som många av kommissionen enheter delar.
Det räcker inte att ropa elden är lös när huset har brunnit ner. Det räcker inte att sörja över konkurserna eller att kritisera brutaliteten i vissa tillkännagivanden av fabriksnedläggningar, åtföljda av massiva avskedanden. Vi måste dra alla nödvändiga lärdomar av Renaultfallet för att undvika den här typen av ekonomisk och social katastrof. Det är faktiskt tid att ge prov på bestämdhet och framförallt fantasi, och att samtidigt fördöma det rådande hyckleriet i vissa ledarkretsar.
Vi pratar mycket om det sociala Europa, men vilket sociala Europa är det vi pratar om? Det sociala Europa, det är inte arbetslöshetens, osäkerhetens, utestängningens Europa, det är inte inkräktandet på förvärvade rättigheter, det är inte misär för miljoner medborgare. Det sociala Europa skall vara det som ger alla rätt till verksamhet, till sysselsättning, till stadigvarande utbildning, till en höjning av levnadsnivån och social trygghet.
Utan tvivel ruskar sådana progressiva mål om seder och bruk i vissa företagsledar- och politikerkretsar, vilka är fångna i ett ekonomiskt och monetärt system som förstärker jakten på lönsamhet och som tenderar att krossa individen. Man måste reagera utan att vänta, om man inte vill riskera att göra de europeiska folken förtvivlade. För mig synes det idag oumbärligt att inleda ett reflektionsarbete om uppdelningen av behörighet i sociala frågor mellan medlemsstaterna och Europeiska unionen, men också om det som borde vara en industriell strategi i Europa.
Det är nödvändigt att det i det sociala protokollet, som skall vara införlivat i unionsfördraget 1997, förekommer en tydlig punkt rörande godtyckliga nedläggningar av industriella anläggningar. Det borde främst klart och tydligt fastslås att en rådfrågning av de anställda, genom de representativa organisationerna, skall påbörjas minst tre månader innan ett definitivt beslut om en omstrukturering fattas.
Dessutom verkar det uppenbart att en anläggning som förfogar över en erkänd teknologisk potential och anställda som har åtnjutit en adekvat utbildning, inte bör stängas från en dag till en annan. Det är skandalöst att ett företag tar emot gemenskapsstöd och nationella stöd utan gottgörelse, t.ex. förpliktelsen att förbli åtminstone tio år på en plats. I händelse av ickerespekt skulle företaget, det multinationella, se all hjälp från den Europeiska unionen ta slut.
Slutligen, herr ordförande, stängningen av Vilvoorde är inte en oförutsedd olycka. Arbetarna har all rätt att motsätta sig den och min grupp stöder dem i den här kampen.

Van der Waal
Herr ordförande! Det plötsliga meddelandet om nedläggningen av Renault-fabriken i det belgiska Vilvoorde varvid 3 100 människor direkt förlorar sitt arbete är en tragedi, så mycket mer som det står i strid med det europeiska direktivet, för det har inte varit minsta tal om någon överläggning med arbetstagarna.
Med tanke på Renaults multinationella karaktär ligger det nära till hands att man även förväntar sig åtgärder från Europeiska unionen. Det är begripligt att kommissionär van Miert i det sammanhanget inleder en undersökning av den spanska statens stöd till Renault-etablering i Spanien. Och att kommissionär Flynn på nytt ser över reglerna om rådslag i företagsrådet.
Men kan unionen inte göra mer? Det har antytts att det franska företaget Renault har lättare att komma fram till en nedläggning av en belgisk fabrik än av en fransk. Det må vara hur det vill med den saken, det råder inget tvivel om att skyddet för arbetstagarna i vilken medlemsstat det vara månde måste stå i förgrunden. Vid varje företagssanering hör det till ett ansvarsfullt socialt program och där brister det i detta fall. Men måste vi inte även erkänna att ett multinationellt företag som av företagsekonomiska skäl tvingas vidta saneringsåtgärder, har möjlighet att koncentrera sin tillverkning inom den inre marknaden på den plats där kostnaderna är lägst?

Féret
Herr ordförande, den franska regeringens illavarslande beslut, för vilket Schweitzer endast är verkställare, att göra - inte 3 000 - utan 6 000 belgiska arbetare arbetslösa, bekräftar Frankrikes vilja att etablera sig vid sidan av Storbritannien och Tyskland i klubben för de nationer som endast väntar sig förmåner av Europa, utan att åta sig de krav som är förknippade med en elementär solidaritet mellan våra folk.
Detta förhållande är inte nytt. Arbetarna i mitt land, Belgien, faller regelbundet offer för omlokaliseringar inom gemenskapen sedan mer än 15 år. De första salvorna avfyrades av engelsmännen då British Leylands löpande bands-produktion togs hem till Förenade kungariket, dittills etablerat i Vallonien.
För att inte bara nämna bilindustrin, vill jag påminna om de successiva stängningarna av Tudor -batteriernas produktionsenheter, sedan Champion -tändstiften samt de allvarliga hot som tynger arbetarna vid Volkswagen fabriken i Forest. Den här situationen inspirerar mig till flera reflektioner.
I första hand borde Renaultledarnas omedgörliga attityd ge en del politiker, som dyrkar det franska och som drömmer om Valloniens införlivning med Frankrike, något att tänka på. Vidare tänker jag på de ofrånkomliga vedergällningsåtgärder som de belgiska konsumenterna spontant kommer att vidta, genom att bojkotta alla produkter som är tillverkade i Frankrike och som, när allt kommer omkring, är långt ifrån oersättliga. Slutligen bedömer jag att tiden är kommen för Belgien att kräva Frankrike på de tre miljarder nya franc som stals av de belgiska spararna 1994, då den franska statens bolag AGF återtog det belgiska försäkringsbolaget Assubel . Tre miljarder franska franc, det är mer än vad som behövs för att ge en stabil sysselsättning åt arbetarna vid Renault - Vilvoorde, och även till arbetarna vid Clabeck , Forges.
Detta, herr ordförande, ärade kolleger, är vad man hade kunnat göra, vad man borde ha undvikit, om Europa hade gett sig själv medlen till en nödvändig solidaritet med de europeiska arbetarna.

Berès
Herr ordförande, ärade kolleger, Vilvoorde får idag en symbolisk, avslöjande betydelse. Den tvingar oss, pressade av situationen, att fundera över var och ens ansvar.
Vilken strategi har den stat haft som är aktieägare till 48 procent, dvs. mer än en minoritetsblockering? Avståndstagandet i efterhand är inte en strategi. Skulle den franska regeringen, genom sin passivitet, sträva efter en konkurs för blandekonomin?
Inför den pågående industriella revolutionen, inför utvecklingen av den världsomfattande kapitalismen - har Europa försett sig med medel för att kunna bemästra dem genom att bevara sin sociala modell?
Europa har inrättat ett system som gynnar konkurrens och avreglering, vilket tar sig uttryck i överproduktion. Europa har utvecklat en konkurrenspolitik som gynnar utomeuropeiska allianser och försvårar verkliga allianser mellan européer, vilket leder till att sysselsättningen blir den huvudsakliga anpassningsvariabeln.
Den sociala fasa som konkurrensen, den primitiva kapitalismen, mynnar ut i tillintetgör kommissionens påståenden, enligt vilka försvaret av sysselsättning först och främst och automatiskt uppnås genom att underkasta sig maximal flexibilitet.
Stängningen av fabriken i Vilvoorde visar, om det skulle finnas behov av det, riskerna med social dumping. Om denna enhet har lagts ner, är det också för att arbetskraftskostnaden där låg 25 till 30 procent högre än på andra platser. Och imorgon, om vi inte gör någonting, kommer andra tragedier att komma och väcka oss ifråga om riskerna med skattedumping, miljödumping, inom själva Europeiska unionen.
Européerna kommer att vända sig mot Europa om det inte utvecklar en verklig industripolitik i deras tjänst, en offentlig finansiering av forskningen i nivå med vad som står på spel, en social dialog som är värdig sitt namn. Hur kan man inte hålla med när Jean-Luc Dehaene säger "i sociala frågor är det endast en samordning på EU-nivå som kan bemöta de multinationella företagens enskilda strategier ". Ja, vi bör införliva det sociala protokollet i fördraget, avskaffa principen om enhällighet där den tillämpas i sociala frågor.
En del av högern gör sig idag till det sociala Europas försvarare. Jag har lust att säga "jag slår vad om det! " till dem. Övertyga då era regeringar att anta ett verkligt kapitel om sysselsättningen, vid tillfället för regeringskonferensen.
Men jag ser ett hopp i den här tragedin. Sedan flera år klagar vi över frånvaron av en facklig kraft som kan bemöta företagen som har en multinationell strategi. Såsom historien lär oss är den sociala dialogen och regleringar sällan till skänks. De erövras genom kamp och styrkeförhållande. Dialogen är på väg att uppstå, desto bättre! Jag hoppas att den kommer att hävda sig då euron kommer att tvinga regeringarna i våra medlemsstater till en samordnad politik i ekonomiskt avseende.
Ännu en gång, det vi lider brist på är inte Europa, utan det är för mycket av det liberala Europa, av Handelseuropa, av Frihandelseuropa. Det vi lider brist på är ett Europa med en industriell strategi i européernas tjänst, ett Europa med regleringar och solidaritet, ett politiskt och ett socialt Europa.

Redondo Jiménez
Herr ordförande, jag skulle vilja sänka tonen i debatten en aning, eller snarare, lossa lite på ventilen till denna tryckkokare, så att trycket lättar något.
Vi för en debatt mellan två länder. Jag skulle heller inte vilja föra in ett nytt land och skapa en debatt mellan tre stater, utan helt enkelt ställa tingen en aning bättre på sin plats. Nedläggningen av Renaultfabriken i Vilvoorde är självfallet mycket beklaglig. Det är ett företagsinternt beslut, som Renault har fattat, och vi är solidariska med arbetarna i Vilvoorde. Men det som vi inte kan göra är att koppla samman nedläggningen med det faktum att Renault önskar utöka sin tillverkning i Spanien. Jag anser inte, att detta är en solidarisk hållning, eftersom också Spanien är ett medlemsland i Europeiska unionen, dit vilket företag som helst kan flytta under förutsättning att man följer den gällande lagstiftningen. Jag anser, att Renault i detta fall försöker leva upp till den gällande lagstiftningen och utnyttja de ekonomiska, sociala och skattemässiga möjligheter, som den gällande lagstiftningen medger. Jag förstår inte, hur man här blandar ihop dessa två frågor, och jag hade önskat att jag inte behövt ta till orda, eftersom jag menar, att det är fråga om två totalt skilda frågor: en sak är nedläggningen i Vilvoorde, en annan utbyggnaden i Spanien. Det som Europeiska unionen därför måste göra - och vi håller ju som bäst på med att här bygga upp den, och bygget har inte pågått alltför många år och allt kan inte göras på en gång - det är att förfoga över en lagstiftning på det sociala och skattemässiga området, och inom övriga områden, som är lika för alla länder. På så sätt kan man undvika, att fabriker i Europeiska unionen flyttar över till andra länder, eftersom ju pålagorna är lika. Inte heller de multinationella företagen skulle kunna dra fördel av situationen, varken för att flytta från ett land i Europeiska unionen till ett annat, vilket hänt oss i Spanien, eller för att flytta till ett tredje land.
Bara en fråga blir hängande i luften: Skulle denna debatt ha ägt rum i denna kammare, om inte Vilvoorde hade varit kommissionärens hemkommun?

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande! Herrar kommissionärer och kollegor! I denna debatt vill ännu en gång trycka på att problemets kärna är att Renaults ledning har överträtt ett antal europeiska regler. Debatten handlar inte om frågan om Renault på grund av företagsekonomiska överväganden hade rätt att lägga ned en anläggning i Vilvoorde. Jag är helt överens med den tunga kritik som riktas om Renaults ledning. Men jag är inte överens med dem som missbrukar affären för att dels angripa Europa dels siktar in sig på den fria marknadsekonomin.
Till mina belgiska kollegor vill jag säga att den katolsk-röda koalition som alltid träder i bräschen för ett socialt Europa, på sin tid var emot en skärpning av kommissionens förslag till en europeisk regelgivning. Å andra sidan visar Volkswagens tillvägagångssätt i Tyskland att det även går utan strängare regelgivning.
Kollegor! Inom kort kommer fler arbeten att försvinna, inte bara vid Renault i Frankrike, utan även i den europeiska bilindustrin i sin helhet som står inför en överkapacitet på 20 till 30 procent.
Det som framför allt är viktigt i denna debatt är att vi i Europa skapar ett företagsvänligt klimat med en minskning av arbetskostnaderna och mer arbetsflexibilitet för att beväpna oss mot den världsomspännande konkurrensen.

Bertinotti
Herr ordförande, situationen är sannerligen dramatisk, i första hand för de som förlorar sitt jobb, det vill säga de 3000 anställda i Vilvoorde och deras familjer. Men den är dramatisk även för Belgien, det land som genomlever detta sociala drama och som med all rätt känner sig bedraget vad gäller den europeiska idén.
En djupt allvarlig situation, men dessvärre inte ny. Frön till det som nu händer står att finna i hela åttiotalet och dessa första år av nittiotalet. Liknande tragedier utspelar sig idag även i andra europeiska länder: i Sorces de Clébecq riskerar 2000 stålverksanställda, varav 1000 italienare, att förlora sina jobb, gruvarbetarna i Tyskland riskerar att förlora sina, och vid Philips i Milanos hamnar meddelas att fabriken ska stängas och flyttas till Polen, där man dock stänger varven i Gdansk.
Dramatiska händelser, men inte nya. Det nya är arbetstagarnas kamp, den europeiska strejken, mötet i dag i Biancourt, att initiativet utvecklats. Det är ett nytt Europa som växer fram, men tyvärr är det även en anklagelseakt riktad mot det politiska och ekonomiska Europa som inte finns där och som bär skulden för sin frånvaro. Detta Maastrichtavtalets Europa skapar ingen sysselsättning och är inte heller förmöget att hindra uppsägandena.
Vi måste ha en djupgående diskussion om detta Europa. Bakom den nu aktuella händelsen finns det politiska orsaker. Europa har ingen social politik, den har bara Maastrichtavtalets monetarism. Europa lider följaktligen av en social dumpning från yttervärlden och inifrån av konsekvenserna av sin deflativa politik. Det finns ingen industripolitik, det finns ingen politik för en sänkning av arbetstiden, det finns ingen politik för offentlig kontroll av de multinationella företagen.
Kommissionär Flynn, ni talade om bestörtning inför stängningen av Renaultfabriken i Vilvoorde: jag talar om bestörtning inför ert uttalande. Den impotens som parlamentet och kommissionen visar upp i det här fallet är fullkomligt oanständig. Antingen lyckas Europa återerövra sin självkänsla, eller så vilar skulden för händelser som dessa inte bara på Renault, utan även på detta parlament och Europas oförmåga att ge ett svar på de problem som arbetstagarna och de arbetslösa står inför.

Dury
Herr ordförande, efter talartidens slut skulle jag vilja förtydliga, för min spanska kollega, att Renaults stad i Belgien inte är kommissionsledamotens stad, utan den belgiske premiärministerns stad, det är också kommissionsordförandens stad, den ordförande som vi skulle ha föredragit.
Förtvivla inte Billancourt, förtvivla inte Vilvoorde, förtvivla inte Europa! Renault var under många år Frankrikes sociala exempel. Det är idag det sociala Europas fanbärare.
Beslutets brutalitet och antalet berörda arbetare har framkallat en insikt hos fackföreningarna, regeringarna och kommissionen, och jag hoppas att den inte kommer att vara kortlivad.
Vi uppskattade kommissionens och kommissionsledamoten Flynns inlägg. Men låt det inte finnas några tvetydigheter. Vi har fått nog av att höra kommissionen uppge konkurrenskraftens trossats, skuldbelägga arbetarna för att lönekostnaderna är för höga och för att de inte är tillräckligt flexibla. Det är ingenting jag hittar på, det står skrivet i kommissionens rapport om den europeiska bilindustrin.
Jag tror att problemet i det här fallet inte är ett lönekostnadsproblem, utan ett lönsamhetsproblem för bilindustrin, i ett sammanhang då man i sista hand frågar sig vem det är som skall köpa bilar då det finns så många arbetslösa!
Men nu, vad väntar vi oss av kommissionen? Två saker. Den första är på kort sikt. Jag accepterar inte tanken att stängningen av Vilvoorde är oundviklig. Det finns påtryckningsmedel för det. Om vi tar upp kommissionens stöd till det spanska företaget, är det just för att utöva påtryckningar mot Renault så att det inte stänger Vilvoorde. Och om det finns ett sammanhang i det kommissionen gör, låt oss då hoppas på att den använder påtryckningen mot Renault för att bevara anläggningen i Vilvoorde, för att bevara sysselsättningen i Vilvoorde. Vi bör inte acceptera stängningen.
För det andra, det vi väntar oss av kommissionen, det är naturligtvis att den lägger fram förslag, inte bara för att förbättra direktivet om företagsråd, utan också förslag för att företagen inte skall behandla arbetare och företagsenheter som legobitar. För detta behövs verkligen starka initiativ.
Slutligen ger jag regeringarna en tid för ett sammanträffande. Den 17 juni skall regeringarna godkänna regeringskonferensens resultat. Uppriktigt sagt, vare sig det är den belgiska regeringen, den franska regeringen eller andra, låt oss hoppas att de slutligen, inom den här regeringskonferensen, ändrar fördragen för att skapa den första början för det sociala Europa, i annat fall kommer det inte att finnas något sammanhang där heller.
Jag vill tillägga att jag inbjuder alla kolleger som har talat för Vilvoorde att ansluta sig till oss den 16 mars till demonstrationen för sysselsättningen.

Ribeiro
- (PT) Herr ordförande! Några decennier från nu, när historiker och forskare från den tid vi lever i dag försöker förstå sig på vår tid kommer ordet Renault att vara en nyckel för dem.
Genom Renault kommer man att upptäcka den tid då man gjorde arbetet mer flexibelt och osäkert, man skar ned på sociala rättigheter och man moderniserade, och när arbetarna trodde att de skulle få ut sin del av moderniseringen, slussades de ut till arbetslöshet och social utslagning.
Genom Renault kommer man också att förstå hur ett transnationellt företag i början av 1997 stängde flera fabriker och tvingade ut tusentals arbetare i arbetslöshet på grund av företagets svårigheter men, samtidigt, steg företagets aktier ordentligt på börsen i Paris.
Man kommer dessutom att genom Renault kunna påvisa hur vissa stater är mycket mer jämlika än andra bland de jämlika medlemsstater som tillsammans bygger det gemensamma Europa. Ty det som hände i Portugal, i Setúbal, fick en prekär upplösning utan större konsekvenser, medan det som sker i Belgien väcker starka reaktioner, solidaritetsyttringar, manifestationer, strejker, så att det nu inte finns en enda ledamot av kommissionen som inte vill framhålla sitt belgiska ursprung. Det man inte uttalar men måste tillstå, om man påminner sig om andra situationer och ställningstaganden, är att det kan tyckas motiverat för någon ledamot att tvingas avgå på grund av nationella intressen, i detta fall portugisiska sådana.
Det kommer att verka konstigt för nutidens historiker och forskare att det samma dag som denna debatt fördes i Europaparlamentet fördes en annan debatt om omstruktureringen av bilindustrin - som utgick från ett betänkande som författats av en mycket ansvarskännande medlem av PSE! - som inte behandlar de sociala problemen som centrala eller ens nämner dem.
De som kommer att skriva ned den historia som vi gör idag kommer att tycka att mycket är konstigt och omöjligt att förstå. Jag önskar ändå att det ställningstagande som parlamentet nu kommer att ta ska vara möjligt att förstå för dem, på grund av en social och framtidsvänlig inriktning.

Cabezón Alonso
Herr ordförande, Renaultledningens agerande är föga begripligt, när man över en natt kungör nedläggningen av en produktionsanläggning i ett europeiskt land. Men det är inte korrekt, att i detta problem blanda in andra länder och dra in Spanien i detta sammanhang; vi får inte blanda ihop korten. Denna nedläggning är inte sammankopplad med öppnandet av nya fabriker i Europa, och detta beslut av Renault tycks inte vara kopplat till ny produktion i andra länder i Europa. De enda ansvariga för problemet - och de bör ställas till svars - är ägarna till Renault. Det finns inga andra som bär ansvaret.
Man ifrågasätter, inte bara det knappt tilltagna sociala Europa, som nu finns, utan själva Europatanken. Om detta kan inträffa i ett Europa, som vi vill betrakta som gemensamt, utan att det oroar oss, är det därför att något allvarligt håller på att ske med själva byggandet av Europa. Okränkbara begrepp som marknaden, tvingar hjärtlöst och utan pardon fram omlokalisering, nedläggning av produktiva fabriker och koncentration. Om marknaden, kapitalet och den kortsiktiga lönsamheten inte är neutrala, då får inte heller försvaret av sysselsättningen och de fackliga rättigheterna vara neutralt.
Renault bör inte bara respektera gemenskapslagstiftningen, utan bör också stå till svars inför den allmänna opinionen i Europa. Dessvärre är det inte den första fabriken som kommer att läggas ned, och vi måste vara medvetna om, att industrins strategier ibland får dessa sorgliga konsekvenser. Men här står vi inför ett beslut som fattats helt överraskande, utan hänsyn det minimum av spelregler, som kan krävas, utan samråd eller förhandlingar. Att passivt betrakta dessa problem leder oss i meningslös resignation. Det är inte fråga om tusentals flamländska arbetare. Jag skulle vilja höra det sägas, att det är ett problem för tusentals arbetare i Europa och det är till dem vår solidaritet riktar sig.
Den sociala dialogen är det bästa instrumentet för att reglera förhållandena på arbetsmarknaden. Detta är ett konkret fall, där den sociala dialogen bör ta sig an ett mycket allvarligt problem. Förhandlingar mellan ledningen för Renault och representanter för arbetstagarna bör hitta de möjliga lösningarna till detta problem, som har europeisk räckvidd, och det måste finnas lösningar om den sociala dialogen är möjlig.

Ordföranden
Jag meddelar att jag mottagit ett resolutionsförslag, som lagts upp enligt villkoren i förordningens artikel 37.2 .

Flynn
Herr ordförande! Jag vill tacka alla dem som bidragit till debatten här under förmiddagen. Det har varit en givande debatt och det är bara rätt och riktigt att kammaren tar upp frågan, av minst två goda skäl.
För det första är det vår rätt att visa hur djupt vi berörs av det nedläggningsbeslut Renault fattat. Det är också rätt att vi visar solidaritet med de människor som riskerar att förlora sina jobb, och med deras familjer, som kommer att lida nöd.
Såväl parlamentet som kommissionen har satt sysselsättningsfrågan allra högst på sin politiska dagordning. Det är ytterligt svårt att acceptera friställandet av duktiga och välutbildade yrkesarbetare vid vad som varit, och vad man kan förstå fortfarande utgör, en ur industriell och ekonomisk synpunkt effektiv anläggning. Denna anläggning hade den mest flexibla arbetsstyrka man kan tänka sig inom denna bransch, och det är väldigt svårt att förstå beslutet att lägga ner den.
För det andra så väcker just denna nedläggning ett antal viktiga frågor om Europeiska gemenskapens politik. Ingen kan ifrågasätta rätten, eller för den delen nödvändigheten, att fatta kommersiella beslut avseende investering i, placering av, drift av och till och med nedläggning av industrianläggningar i dessa alltmer konkurrensutsatta tider. Det står alltid lika klart.
Men rättigheter och befogenheter medför naturligtvis motsvarande ansvar. Det här formuleras mycket bra av Kestelijn-Sierens, när hon säger att Renault har brutit mot reglerna. De har brutit mot reglerna, och det ankommer på andra att driva denna fråga vidare utifrån nationell genomförandelagstiftning. Det är vad som övervägs och det är så man skall ta itu med det.
Den inre marknaden förser oss med en arena utan inre gränser - den största av sitt slag i världen - där näringslivet kan blomstra, där kapital och varor kan flyttas fritt och där konkurrens och industri uppmuntras. Men ingen verksamhet kan blomstra utan dess arbetstagares välvilja och engagemang, och de som ger sig ut för att vara multinationella företag kan inte åternationalisera sig närhelst det passar dem. Det uttrycktes mycket tydligt i meddelandet om den nu aktuella branschen för en tid sedan, att den sociala dialogen utgör en viktig aspekt i samband med de strukturella arrangemang som är nödvändiga för dess upprättande. Man kan inte bortse från det, vilket man gjort i detta fall. Det är det budskap som skall sändas ut. Jag vill påstå att det finns goda skäl för att fördöma Renaults handlande. Det var fel, och det är oacceptabelt att behandla arbetstagarnas i lag intagna rättigheter på ett så översittaraktigt sätt. Och det ankommer på dem som anser att dessa rättigheter överträtts att om så erfordras ta upp fallet i sin jurisdiktion. Det är därför som de sociala och ekonomiska dimensionerna alltid anförs som två sidor av samma mynt.
I mitt inledningsanförande skisserade jag hur den gällande lagstiftningen ser ut, vad gäller friställande av arbetstagare i situationer såsom vid Renault i Vilvoorde. Jag påpekade svagheten vad gäller sanktioner och jag har framfört mina intentioner med avseende på att täppa igen dessa luckor och förstärka gemenskapens åtgärder rörande information till och samråd med arbetstagare. Till Van Lancker vill jag säga: lagen finns där och bör tillämpas, och innan vi eftersträvar ny lagstiftning som en omedelbar och mycket begriplig reaktion på sådana situationer måste vi alltid komma ihåg att prova den lagstiftning som redan finns. Om vi finner den vara bristfällig så har vi alla skäl att söka få den ändrad. Men jag vill bestämt hävda att den lagstiftning som finns är kraftfull och bör behållas, och om och när någon aspekt av den befinns vara i behov av ändring, eller utökning, kommer jag inte att tveka att återkomma med ett sådant förslag.
Men andra måste naturligtvis också spela sin roll. Branschen måste se över sitt ansvar på en inre marknad som främjar dess konkurrenskraft och dess lönsamhet. I det nu aktuella fallet måste Renault, och naturligtvis också regeringen som äger 48 % av företaget, rätta sig efter europeiska och nationella lagar, såväl bokstavligen som till lagarnas anda. Regeringen - alla regeringar - måste säkerställa att man, i ett medborgarnas Europa som är värdigt att kallas det, ger de sociala och ekonomiska dimensionerna en avvägd uppmärksamhet, med rättigheter till lika behandling och skydd i hela unionen. Jag tror att regeringskonferensen kommer att erbjuda en möjlighet till just det.
En katastrofal nedläggning som denna rubbar förtroendet. Det är viktigt nu - liksom det var då - att alltid mobilisera all vår kraft och energi för att återvinna investerarnas och konsumenternas förtroende, vilket leder till tillväxt och ökad sysselsättning. Socialpolitikens roll som produktiv faktor utgör ett nyckelelement i denna ekvation. Vi får inte bortse från det i våra förberedelser för regeringskonferensens avslutande skeden och för toppmötet i Amsterdam, samt i de fortlöpande initiativ vi tar gentemot arbetsmarknadens parter.
Inom en nära framtid kommer jag att lägga fram några viktiga förslag inom det sociala området, i synnerhet avseende socialt skydd och nya metoder för att organisera arbetet. Och som jag meddelade i mina inledande anmärkningar så kommer ett förslag om information och samråd på den nationella nivån. Jag vill använda det instrumentet i förslaget, för att täppa till eventuella luckor som uppkommit eller framstår som uppenbara efter genomgången i det nu aktuella fallet, som det fullföljs på det nationella planet.
Ett framgångsrikt avslutande av Davignongruppens arbete skulle också släppa loss förslaget om företagsstadgar och betyda mycket för den inre marknaden. Vi ska också se framåt mot ett lyckosamt utfall av överläggningarna mellan arbetsmarknadens parter om deltidsarbete, vilket också skulle vara till den allra största nytta.
Slutligen vill jag anföra att inget företag, enligt mitt sätt att se det, oavsett dess storlek eller inflytande, har rätt att avskeda sina arbetstagare och sätta sig upp mot lagen på det översittaraktiga sätt vi kunnat iakttaga i det aktuella fallet. Det strider mot lagen och mot den anda vi trodde förlänades alla åtgärder som utgör Europas integrering och den inre marknaden. Vårt gemensamma svar här kommer att innebära mycket för att visa alla dem som har ansvar i detta sammanhang att det inte är acceptabelt att handla på ett oansvarigt sätt, som man gjort i detta fall.
Arbetarnas rättigheter är intagna i lagen och såväl lagens bokstav som dess anda måste respekteras. Det är på den grunden överenskommelser nås i den första instansen, och att bortse från den grunden kan bara leda till kaos vad gäller förhållandet mellan arbetsmarknadens parter.
Europabyggandet har skadats av det som hänt. Låt oss vara på det klara med det. Jag vill därför återigen betona att den sociala dimensionen är av allra största betydelse om vi vill att den europeiska integreringen skall bli framgångsrik, som en förutsättning för att vinna de europeiska medborgarnas stöd för det europeiska idealet. Vi förväntar oss ett bättre gensvar i framtiden från dem som har ansvar i detta avseende.

Ordföranden
Tack, kommissionsledamot Flynn.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Låt oss hoppas att debatten som pågått här kommer att resultera i bästa möjliga lösning på Renaults arbetares situation.

Industriell konkurrenskraft
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0052/97 av A. J. Donnelly för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och till Regionskommittén (KOM(96)0327 - C4-0493/96) om Europas bilindustri 1996; -A4-0040/97 av Langen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén (KOM(96)0187 - C4-0273/96) om industriell konkurrenspolitik för kemiindustrin i Europa: Ett exempel; -A4-0036/97 av Katiforis för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande (KOM(96)0084 - C4-0211/96) om att utforma framtiden för sjöfarten inom Europa - ett bidrag till sjöfartsindustrins konkurrenskraft.Föredragande för yttrandena: Estevan Bolea, utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, Pex, utskottet för externa ekonomiska förbindelser, Belleré, utskottet för transport och turism, Collins, utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. (Hughes-förfarandet).

Donnelly
Herr ordförande! Jag vill börja med att diskutera de tre betänkandena gemensamt eftersom detta, som ni sa, är en gemensam debatt om industripolitik, och jag anser att det är mycket lägligt, med tanke på den debatt vi tidigare haft om Renault, och det mycket hjälpsamma svar kommissionär Flynn gav, att vi tittar på dessa tre branscher tillsammans eftersom det står mycket klart för mig att, även om bilindustrin, sjöfartsindustrin och kemiindustrin naturligtvis utgör tre mycket olika branscher, det föreligger mycket likartade karakteristika med avseende på det sätt på vilket vi måste försöka få till stånd en miljö för dessa branscher att verka i inom Europeiska unionen.
De står alla inför likartade utmaningar vad gäller den globala konkurrensen och snabba strukturförändringar, och jag tror att det är i detta sammanhang som vi måste föra denna debatt denna förmiddag, och jag är säker på att det är i det sammanhanget som kommissionär Bangemann kommer att svara för Europeiska kommissionens räkning.
Enär 3000 arbetare just har förlorat sina jobb efter Renaults beslut, så anser jag det också vara väldigt viktigt att vi något överväger sambanden mellan konkurrenskraft, produktivitet och sysselsättning, eftersom vi pratar alltför mycket i denna kammare och i de europeiska institutionerna om konkurrenskraft, men inte kopplar den till frågan om produktivitet och sysselsättning.
Konkurrenskraften utgör inte ett mål i sig, den måste vara ett medel för att uppnå ett mål, och det är givetvis att försöka förbättra produktiviteten och att försöka förbättra anställningsmöjligheterna. Vi måste komma ur det här ortodoxa tänkandet i Europeiska unionen att förutsätta att konkurrenskraft i sig själv utgör lösningen på alla våra problem. Frågorna om omstrukturering, flyttning och nedläggning av anläggningar leder till en växande känsla av osäkerhet hos arbetstagarna och hos allmänheten i stort, och det är viktigt att Europeiska kommissionen lägger fram förslag som kan ta itu med denna fråga på ett vittfamnande sätt. Vi inser att det är komplicerat och invecklat för den industriella planeringen vid flyttningar, omstruktureringar och nedläggningar av anläggningar. I det sammanhanget gäller att om det är invecklat så behöver vi en hel serie idéer och initiativ och lösningar för att säkerställa att vi kan försöka få bort den hemska osäkerhetskänsla som nu föreligger i Europeiska unionen. Osäkerhet leder till bristande motivation och det är en del av det problem den europeiska ekonomin står inför. Jag hoppas att kommissionären i sitt svar kommer att beakta dessa frågor i den allmänna industridebatten.
Jag vill använda resten av min tid till att tala uttryckligen om bilindustrin, eftersom den är Europas största industri: den svarar för nästan 2 % av Europas bruttonationalprodukt, den sysselsätter direkt omkring 2 miljoner människor, den bidrar till Europeiska unionens intäkter med över 220 miljarder ECU. Det är en väldigt betydelsefull industri och, rent ut sagt, om vi fortsätter som idag vad avser det sätt på vilket denna industri planerar för framtiden, så kommer vi att få se många arbetstillfällen försvinna i Europa. Vi har problemet vid Renault, ni har sett problemen i Enfield i London och i Halewood i Liverpool inom Ford. Vi kommer att få se ytterligare belastningar på denna bransch, om vi inte kan försöka utarbeta en plan för framtiden. Så det första denna kammare begär är att kommissionär Bangemann, tillsammans med parlamentet, kallar till ett möte mellan högt uppsatta företrädare för de stora europeiska biltillverkarna, tillsammans med komponenttillverkarna och fackföreningarna, för att se om det går att inrätta en expertgrupp som kan planera för denna branschs framtid.
Vi vill se ett ökat stöd för initiativet " morgondagens bil" . Det är ett utmärkt initiativ, men det behöver mer resurser och mer stöd. Vi vill se större framsteg vad gäller harmoniseringen av standarder. Det är av största betydelse, om vi skall ha en global marknad och en marknad som är konkurrenskraftig globalt i Europeiska unionen, att vi går mot internationell harmonisering. Och vad gäller ett antal initiativ måste vi slutligen säkerställa att de bilar vi tillverkar är bilar av ett slag som kommer att vara acceptabla, inte bara på vår egen marknad utan också i Förenta staterna och på andra marknader runt om i världen, och den sorts produkter som konsumenten vill förvärva.
Det innebär att vi måste se på de nya teknologierna inom avgas- och bränsleförbrukningsområdena. Vi måste se på motorelektronik, ytterligare förbättringar av fordonssäkerheten, elektriska bilar och hybridbilar, lätta fordonsstrukturer och material, optimering av produktionsteknikerna, samt system för återvinning av alla fordon.
Jag vet av vi redan har kanske 56 direktiv i lagboken som rör bilindustrin. Som lagstiftare kan vi inte bara driva denna fråga utan att samråda med industrin, så det jag vill vädja om i en anda av samråd och samarbete är att vi går snabbt fram med att titta på denna nya dagordning, i samråd med industrin, fackföreningarna och forskningssektorn, så att vi verkligen blickar framåt mot en säker framtid för Europas största industri, och kan bryta den nuvarande nedgången.

Langen
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar! Den kemiska industrin är den näst största industrigrenen i Europa. Den erbjuder 1, 6 miljoner arbetstillfällen och ligger allra främst när det gäller exportandel. Världens största kemiföretag är baserade i Europa, alltså ett nästan jämförbart utgångsläge. Den kemiska industrin måste liksom bilindustrin reagera på världsmarknadens förändringar. Dess 350 miljarder ecu i totalomsättning, som utgör mellan 3 och 4 procent av hela Europas BNP, är en god grund även för framtiden. Kommissionens meddelande om den kemiska industrins konkurrensförmåga är något av ett mönsterprojekt just genom att det har utvecklats ett koncept i dialog med industrin. Jag skulle i detta sammanhang uttryckligen vilja berömma kommissionen som ju så ofta kritiseras här! När ni förtjänar beröm ska ni också ta det till er, herr kommissionär!
Det finns emellertid en punkt som man kunde ha förbättrat. Det brast när det gällde arbetstagarorganisationernas medverkan, där fanns det utrymme för förbättringar.
Till följd av grundläggande strukturförändringar och växande globalisering sker det en permanent regional förskjutning av marknader och produktionsorter. Till orsakerna hör stärkandet av nya konkurrenter i Asien och kring Stilla havet, öppnandet av de östeuropeiska staterna och deras växande integration i världsmarknaden liksom den allt starkare konkurrensen på den inre europeiska marknaden. Den kemiska industrins globala lokaliseringsstruktur måste anpassa sig till den kemiska världsmarknadens föränderliga regionalstruktur. Exempelvis är konkurrenterna från Asien, Mellanöstern och Östeuropa redan nu i stånd att erbjuda en mängd kemiska industriprodukter - framför allt standardprodukter - till väsentligt lägre pris än europeiska företag men med helt jämförbar produktkvalitet och leveranstrygghet.
Inom dessa den kemiska industrins standardområden har även det tekniska försprånget smultit samman eftersom tekniken är globalt tillgänglig. Marknadernas globalisering och etableringen av nya produktionsanläggningar i tillväxtregionerna - vilket ju ofta kritiseras men är nödvändigt för företagens överlevnad - har lett till att sysselsättningen i den kemiska industrin under senare år har måst minskas med 25 procent till de 1, 6 miljoner som än i dag är sysselsatta.
Till den kemiska industrins framtida uppgifter hör därför - även vid en oundgänglig förstärkning av produktionens marknadsorientering - att varaktigt trygga sysselsättningen inom sin sektor och kompensera nedläggningen av jobb inom traditionella industrigrenar med skapandet av nya arbetstillfällen inom framtidsinriktade teknikområden. Vid ersättandet av olönsamma produktområden spelar bio- och gentekniken, hormon/enzym- och naturproduktkemin, miljötekniken och nya material liksom utvecklandet av komplexa systemlösningar en viktig roll, herr kommissionär. Därför är det enligt min mening viktigt att inom ramen för olika forskningsprojekt - det har också utskottet konstaterat - kemin såsom tvärvetenskap starkare knyts till våra task forces och inte finns med enbart i marginalen, ty den kan ge bidrag till morgondagens bilar, till trafiksystem, till synergilösningar som går långt utöver vad kommissionen hittills har presenterat.
Ekonomiutskottet har dryftat detta mycket intensivt. Vi har hållit en utfrågning. Vi har tagit del av resultaten från de rådgivande forsknings- och miljöutskotten och som slutprodukt åstadkommit ett betänkande som fått en mycket bred anslutning. 55 ja- mot endast 2 nejröster är ett mycket glädjande resultat med tanke på den svåra uppgiften att få fram exempelvis en lagstiftningsmässig miniminivå på miljöområdet eller en reduktion av de miljöregler som verkar försvårande för kemiproduktionen och dess etablering i Europa. De intensiva överläggningarna har visat att kommissionen gett en god grund, men genom våra förslag kan kommissionens betänkande förbättras ytterligare.
Därför beror det på er, herr kommissionär, om ni är beredd att anta våra mycket goda förslag som vilar på en bred grund. Vi menar att den kemiska industrin är ett exempel på hur kommissionen och medlemsstaterna kan befrämja samhällets dialog om den teknologiska utvecklingen. Bland annat kan man åstadkomma acceptans för nya produktionsinriktningar. Exempelvis kunde det gå att föra ett objektivt och från ideologiska blockeringar fritt samtal om koldioxidskatten, som det talas så mycket om men som utskottet är skeptiskt till - vi tror inte att den är en lösning som befrämjar konkurrensen. Dit hör även utbyggnaden av infrastrukturen, av ett rörnät som kan förbättra transporten av farligt gods.
Inom denna totala ram tror jag att betänkandet utgör ett meningsfullt meddelande från kommissionen. Jag skulle till slut vilja tacka alla som har bidragit till det, kommissionen, de aktivt medverkande organisationerna, kollegerna i ekonomiutskottet, och jag tycker att vi sammantaget kan vara nöjda med betänkandet!

Katiforis
Herr ordförande, herr kommissionsledamot och kära kollegor, jag skulle vilja anknyta till kollegan Donnelly och angående sjöfartsindustrin inleda med några generella påpekanden i förbindelse med problemet industripolitik i Europa. I huvudsak är de styrande faktorerna för dagens riktning inom den europeiska industrin tre: en ständigt låg produktivitet, fortfarande i hög grad outnyttjade möjligheter inom den nya teknologin, samt trycket som härrör från en ökad känslighet för miljöfaktorer i samhället.
Dessa tre faktorer verkar, såsom situationen är idag, som en broms på den europeiska industrins utveckling. Med en ny kreativ sammansättning kan denna broms förvandlas till en drivkraft och det måste bli den industriella politikens verk. Den nya teknologin kan ge en ökad produktivitet och den kan i sig skapa fler finansiella resurser, vilka i sin tur till viss del kan avsättas till miljöförbättringar.
Den avgörande frågan är av vilken anledning skapandet av den kreativa processen dröjer i så hög grad, och det enda relevanta svaret, som man har lagt sig vinn om att ge på den frågan, är att den tröghet i expansionsrytmen för de ekonomiska verksamheterna, den relativa lågkonjunkturen som har drabbat oss sedan början av 90-talet och naturligtvis även tidigare, samt att den jämförelsevis låga investeringsnivån försvårar främjandet av den nya teknologin.
Alldeles särskilt, angående arten av den nya teknologin som vi sysselsätter oss med, informationstekniken, och förutom övriga svårigheter tillkommer dessutom också det faktum, att konsumenterna inte har kunskap, de har inte tillräckligt med tillfällen att lära känna den nya teknikens möjligheter så att den nödvändiga stora skalan av konsumtion och efterfrågan av produkter skapas. Vad det gäller informationstekniken behöver vi inte bara investera i utrustning utan även skapa nya marknader.
Nu, angående sjöfartsindustrin - trots det faktum att 2, 5 miljoner personer är sysselsatta inom sjöfarten, har man sedan länge ansett branschen vara dödsdömd, i konkurrens med länder som har låga arbetskraftskostnader och lösare regler för verksamheten. Tanken att Europa inte med låga lönekostnader utan med den komparativa fördelen med ny teknik samt med hög servicekvalitet skall kunna konkurrera med de lösare reglerna, och att man från den grunden skall kunna bygga en ny, modern, stark och konkurrenskraftig industri, utgör den nyskapande idé som sedan 1991 sysselsätter kommissionen, kommissionsledamoten personligen och vår gemensamma skapelse, Forum för sjöfartsindustrin. Tillämpningen av den idén kan skapa en ny, verklig industriell revolution inom branschen, och Europas vinster kan komma att få ovärderliga betydelser, men det kommer inte att bli verklighet utan ansträngning och aktivt samarbete från alla parter inom branschen.
Skeppsredarna borde dra fördel av det faktum att dagens flottor börjar bli gamla och därför snabbare föryngra dem. Kanske är förhalandet en försäkran för vinst idag, men det undergräver konkurrensförmågan och därmed vinsterna för morgondagen. Bankerna och finansinstituten är, i en period under vilken sysselsättningen av den produktiva arbetskraften inom sjöfarten tillfälligt är begränsad - och jag menar tillfällig, på grund av att man under den kommande 15-årsperioden förutser en fördubbling av volymen av handeln inom sjöfarten - skyldiga att förändra finansieringsutvecklingen och den låga räntan till en betydande drivkraft för nya investeringar. Besättningarna måste eftersträva och av medlemsstaterna kräva en vidareutbildning inom de nya teknologierna. Man måste också samarbeta, så att man finner utvecklingsvägar för sysselsättningen samt sammansättningen av besättningarna, vilket skulle underlätta tillämpningen av den nya teknologin på fartyg och också över hela skalan inom branschen. Varvsföretagen måste frigöra sig från behoven av statliga bidrag och återta sin position på den internationella marknaden. Rederierna har en nyckelroll att spela, därför att de kan binda samman kommunikationerna till lands och till sjöss på ett sådant sätt att dagens effektivitet mångdubblas.
Dock har naturligtvis de statliga myndigheterna och myndigheterna inom gemenskapen det större ansvaret, på grund av att ansvaret vilar på dem att garantera konkurrensförutsättningarna för europeiska fartyg, minskningen av de statliga kostnaderna och uppvärderingen av den mänskliga potentialen. Men främst av allt är de skyldiga att åter se över den generella ekonomiska ramen för sysselsättningen, därför att utan den ökning som större sysselsättning innebär, inrättandet av ny teknologi samt den nya industriella revolutionen, tillsammans med erkännandet av ursprungliga resurser i Europa, är jag rädd, herr kommissionsledamot, att de kommer att skjutas upp på obestämd tid.

Heinisch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Den kemiska industrin befinner sig i en allt hårdare, världsomspännande konkurrens, särskilt med företag som till största delen kan producera till lägre kostnader. Detta har redan fått konsekvenser för sysselsättningen i Europa. Det handlar om en industrigren som är exportorienterad och som av nationalekonomiska grunder bör förbli det, för att stödja den europeiska konjunkturen. Den ger högvärdiga arbetsplatser inte bara inom kemisektorn utan också inom exempelvis bil- och databranschen, för vilka den utvecklar potentiella lösningar. Det är därför viktigt och oundgängligt att kemin som höginnovativ industrigren kan befrämja utvecklingen inom lovande framtidsområden som biotekniken, vilket leder till nya produkter och därmed minskar belastningen på miljön. Dock bör man vid sådan nyutveckling skydda de europeiska företagens patenträttsliga skydd, så som sker i andra delar av världen.
Vad miljöskyddet beträffar: vi måste bli på det klara med att ett sådant modernt miljöskydd som kan tillämpas i Europa och alla andra industriländer är otänkbart utan den kemiska industrin - man behöver bara tänka på katalysatorn. Här har miljöskyddet en stor potential. Den kemiska industrin bör därför stödjas i sina strävanden att finna lösningar på miljöproblem. Särskild uppmärksamhet bör visas de små och medelstora kemiföretagen. Av dem utvecklas och beaktas ofta ny teknik som leder till betydande förbättringar av existerande produkter. De skapar därmed inte sällan många nya arbetstillfällen. Sådana företag bör stödjas genom lämpliga åtgärder som förmedling av riskkapital och etableringshjälp. Framför allt bör dock deras liv och överlevnad underlättas genom avreglering.
Den kemiska industrin är en av de få europeiska industrigrenarna som i princip inte behövt något statligt bistånd, eftersom den alltid har varit i stånd att ständigt omstrukturera sig och anpassa sig till världsmarknadens ständigt nya förhållanden. Att i framtiden stödja den och inte hindra den genom överdriven reglering måste vara ett politiskt mål.
Slutligen ett hjärtligt tack till Langen för hans utmärkta betänkande och för hans anammande av förslagen från rådgivande utskottet för forskning, teknisk utveckling och energi.

Roth-Behrendt
Herr ordförande, kära kolleger! Åtminstone en sak förenar mig med Heinisch och Langen, nämligen att vi är ense om den kemiska industrins särskilda ansvar. Annars är vi inte särskilt eniga i bedömningen. Jag vill göra några kommentarer om detta. Jag är övertygad om att den kemiska industrin - och den övertygelsen delas för övrigt av miljöutskottet - har ett särskilt ansvar för sunda, miljövänliga produkter och för en sund, miljövänlig produktion. De slutsatser som miljöutskottet drar av detta - Langen skakar på huvudet men han har ju lyckligtvis också sagt det i sitt anförande - är andra än de som Langen, den kemiska industrin och Heinisch drar. Det spänningsförhållande som den kemiska industrin står i nödvändiggör nämligen två ting: å ena sidan att vara generös mot den kemiska industrin, men å andra sidan också att vara sträng mot den. Vad innebär det specifikt att vara generös och sträng mot den - liksom för övrigt också mot kommissionären? Kollega Langen ropade något som de andra inte förstod. Jag ska strax säga något därom. Jag tänker för övrigt inte heller specifikt försöka att plocka sönder ert betänkande, vilket skulle vara lätt men förnumstigt.
Att vara generös mot den kemiska industrin betyder i praktiken att ge den erforderlig säkerhet och möjlighet att bestämma sin lokalisering. Att vara sträng mot den betyder att garantera att den producerar produkter som inte skadar miljön och allas vår hälsa. Det finns därför i Langens rapport en del att anmärka på, som inte miljöutskottet gillar och som lyckligtvis inte heller min partigrupp kommer att gilla - detta dock sagt inom parentes.
I miljöutskottet arbetar vi för tillfället med ett betänkande om frivillig förpliktelse, där vi försöker klargöra vad man kan respektive kan åstadkomma genom frivillig förpliktelse. Den kan förvisso inte ersätta lagstiftning. Jag håller för övrigt inte heller med Langen om att det är angeläget att sänka miljökraven för att kompensera lokaliseringsnackdelarna. Därför ser jag det som otillåtet att i betänkandet föregripa ett resultat som parlamentet ännu inte har beslutat om. Lägre energipriser är för övrigt inte heller något som parlamentet har tagit upp ännu.
Ännu en sak innan jag slutar. Parlamentet har länge utan resultat dryftat koldioxidskatter. Jag beundrar modet hos kollegerna i ekonomiutskottet att säga något om detta, men genvägen leder vilse, och därför betraktar jag, liksom miljöutskottet, även denna del som felaktig.

Estevan Bolea
Herr ordförande, sjöfartsindustrin har ansetts vara övermogen och på nedgång, men detta är inte sant. Detta är inte sant, mina damer och herrar, därför att det inte finns någon föråldrad industri: vad som finns är föråldrad teknologi. Det är sant, att sjöfartsindustrin i dag i Europa - och konkret varvsindustrin - endast utgör 20 % av världsmarknaden, men denna procentandel skulle kunna ökas väsentligt. Och när vi talar om sjöfartsindustri, skall man inte enbart hålla sig till varvsindustrin och reparation av fartyg. Här återfinns också tjänsterna i hamnarna, industrin som utnyttjar havets resurser, som fisket, fiskodlingen, skaldjur och alger, och framför allt industrin, som utvinner olja och gas från reserverna under havet.
Med andra ord finns det mycket att uträtta i Europa. Men uppenbarligen måste vi få en förändring från grunden, och börja med att utbilda de människor, som arbetar i dessa sektorer, sätta i gång med att modernisera och aktualisera vår industri, och jag börjar med att hänvisa till oljefartygen. För ögonblicket rör sig 3 600 oljefartyg på världshaven, av vilka 10 % måste skrotas omedelbart, eftersom de inte motsvarar de krav som ställs. I Europa har de allvarligaste olyckorna med oljeutsläpp noterats, trots att vi bara transporterar 30 % av oljan i våra hamnar. Likaså måste 10 % av kapaciteten ersättas. Det vill säga, det måste byggas 700 nya oljefartyg, med dubbelt skrov, med elektroniska säkerhetssystem som möjliggör en säker navigering. Europeiska unionen och våra industrier skulle kunna bygga en stor del av dessa 700 fartyg. De skulle också kunna bygga många fler oljeplattformar och skulle kunna specialisera sig på en ny industrigren: skrotning av oljeplattformar. Vi har mer än 40 övergivna oljeplattformar, som måste skrotas, och detta kräver en industri, som jag inte vet om vi har förberett oss för.
Det står helt klart, att det både inom forskning och energi finns stora uppgifter som måste slutföras, och vi har begärt, - och Katiforis har varit vänlig nog att inarbeta denna hemställan i sitt betänkande - att kommissionen skulle vidta en rad åtgärder. Bland annat, att man genomdriver efterlevnaden av gällande direktiv, så att de fartyg som anlöper våra hamnar är säkra. Men dessutom tror vi att kommissionen borde utarbeta först en rekommendation och därefter en förordning, om att man ersätter föråldrade oljefartyg, och de är 700, mina damer och herrar, som vi tidigare sagt. De nya fartygen skall ha dubbelt skrov, dubbelt maskinrum, dubbelt drivsystem, separat barlast och nödvändig elektronisk utrustning. Men vi tror också att hamnterminalerna i Europeiska unionen och andra hamnar, som vi har makt att styra, skall förfoga över nödvändiga installationer för att ta emot hushållsavfall, använda olja, barlastvatten och överhuvudtaget förbättra miljön.

Pex
Herr ordförande! Som en komplettering av vad som redan har sagts om sjöfartsnäringen skulle jag vilja understryka att det speciella med sjöfartsnäringen är dess nära anknytning till Europeiska unionens internationella handelsverksamhet. Det är därför som utskottet för externa ekonomiska förbindelser redan har arbetat så mycket med anknytning till sjöfartsnäringen och särskilt varvsindustrin. Jag vill påminna om det betänkande som utskottet för externa ekonomiska förbindelser ställde upp 1995 och i vilket sammanhang man talade om OECD-överenskommelsen beträffande konkurrensvillkor i varvs- och reparationssektorn.
90 % av den externa handeln och 30 % av den interna handeln går sjövägen och sysselsätter två och en halv miljon människor i arbete. Sjötransporternas roll kommer att öka, framför under inflytande av partnerskapsländerna runt Medelhavet och samarbetet med länderna i Central- och Östeuropa som Polen och de baltiska staterna.
Det är synd att en stor del av den verksamhet som bedrivs av utskottet för externa ekonomiska förbindelser och även ett antal rekommendationer i betänkandet har undgått EMAC-utskottets uppmärksamhet. Jag uttalar min besvikelse över detta. Jag tror att det är av stor betydelse för att se att särskilt varvsindustrin har utvecklats bra där man har varit i stånd att anpassa sig till ny teknik. Var går det dåligt? Just där man har att göra med dåliga konkurrensvillkor och oärliga konkurrenssituationer. Den största faran som hotar varvsindustrin är att den europeiska varvsindustrin sysselsätter sig alltför mycket med sig själv, vrenskas för mycket med varandra och samarbetar lite för att erövra en position på den internationella marknaden. OECD-överenskommelsens ikraftträdande är av största betydelse för den europeiska varvsindustrin. Men vi måste vara besvikna på USA: s hållning, som enda stat som inte ännu har givit sitt godkännande av den. Jag tror att det är av stor betydelse att vi inom Europa eftersträvar ärliga konkurrensvillkor och att vi försöker stimulera till att det även sker internationellt tack vare OECD-överenskommelsen.
Slutligen har man talat om behovet av att intensifiera aktiviteterna på området för forskning och utveckling. Jag skulle vilja tillägga att denna verksamhet där så mycket pengar går åt inte på nytt får ge upphov till nya skillnader i villkor för driften av europeisk industri.

Rapkay
Herr ordförande, kolleger! Genom sitt betänkande om en politik för att stärka Europeiska unionens industriella konkurrenskraft framlade kommissionen 1994 en strategi för ett horisontellt synsätt på en modern industripolitik. Att befrämja immateriella investeringar, utveckla industriellt samarbete, garantera rättvisa konkurrensvillkor och modernisera den offentliga sidan är fortfarande verksamhetsområden av strategisk betydelse för de industrisektorer som debatteras i dag.
Parlamentet betonade den gången uttryckligen denna ansats i sitt beslut men uppmärksammade även andra punkter, och jag vill gå in på två av dem. Första punkten är att samhällsorienterade och miljövänliga produkter och produktinnovationer ska vara den industriella utvecklingens ledstjärna. För det andra har vi pekat på, att man förutom erkända tillväxtområden som kommunikationsteknik, bioteknik, miljöteknik och högteknologi i största allmänhet måste ge akt på att bevara och utveckla konkurrensförmågan hos traditionella industrisektorer. Därmed menar jag inte gamla industrier utan befintliga sektorer som genom modernisering måste bevaras konkurrenskraftiga, i betydelsen av hög brukskvalitet och miljökvalitet hos produkterna.
Begreppet " föråldrade industrigrenar" ser jag för övrigt som tvivelaktigt. I Tyskland nedsvärtas genom detta begrepp en hel bransch och dödförklaras inte bara den utan hela förädlingskedjan, inklusive dess moderna teknik. Men så går det när man ersätter modern industripolitik med nyliberalt svammel.
Nu är det ingen som kommer på tanken att tala om föråldrade industrigrenar när det gäller den kemiska industrin och bilindustrin. Med all rätt! De är nämligen våra viktigaste färdigvaruindustrier med sina 3, 5 miljoner arbetstillfällen och med marknadsandelar som visar, att det handlar om nyckelgrenar för den europeiska ekonomin.
Vad sjöfartsnäringen beträffar har ju kollega Katiforis pekat på att också den intill nyligen räknades som en föråldrad bransch. Först under senare år har insikten slagit igenom att tillbakagången av ekonomiska och strategiska skäl inte bara måste hejdas utan förbytas i uppsving. Låt mig därför bara nämna två aspekter som är av strategisk betydelse för de i dag debatterade sektorerna.
För det första betydelsen av investeringar i utbildning och ständig fortbildning, som dock inte bara ska stärka de tekniska kvalifikationerna. Lika viktigt är att befrämja och utnyttja kreativiteten hos alla som medverkar i produktionsprocessen. Därmed får den sociala dialogen en nyckelroll för att öka konkurrenskraften. För det andra en varaktig utveckling av högvärdiga kvalitetsprodukter med hjälp av en ren teknik, det vill säga inte hoplappning av miljön i efterhand utan produkter och metoder med inbyggt miljöskydd. Först då kan man med rätta använda den beteckning som kommissionen har i sitt meddelande om den kemiska industrin: exemplariskt.

Stenmarck
Herr ordförande! År 1996 ökade antalet nyregistrerade bilar inom EU med 6, 5 procent. Detta är dock en betydligt lägre siffra än under slutet av 1980-talet och början av 1990-talet. Detta är som jag ser det ett tilltagande problem, eftersom bilparken helt enkelt blir för gammal. Detta är ett steg i fel riktning, framför allt sett mot bakgrund av att varje ny bil på Europas vägar både är en något säkrare och en något miljövänligare bil än den som i andra änden går till skrot. Om man då samtidigt vet att närmare 50 000 människor dödas på EU: s vägnät varje år och att transporter, inte minst sådana transporter som just bilar står för, utgör en stor del av våra miljöproblem, så är det viktigt att vi fattar den typ av beslut som gör att Europas bilindustri utvecklas väl.
Både mot bakgrund av Donnellybetänkandet och den tidigare debatten om Renault finns det anledning att fundera över hur vi politiker egentligen skall försöka påverka händelseutvecklingen. Det är naturligtvis ingen tvekan om att konsekvenserna blir synnerligen allvarliga om Renault lägger ned sin fabrik i Vilvoorde i Belgien. Samtidigt finns det dock anledning att varna för att när vi politiker lägger oss i var ett företag skall etablera sin verksamhet, så blir kanske konsekvensen att denna etablering inte sker varken i Belgien eller Spanien eller någon annanstans inom EU, utan att den sker utanför Europas gränser. Då har vi alla förlorat på det.
Enligt min mening borde det i stället vara önskvärt att göra EU: s bilindustri till den ledande. I detta sammanhang tror jag att vi politiker har större möjligheter att vara med och påverka, eftersom delar av Europas bilindustri i dag är ledande när det gäller t.ex. säkerhetshöjande åtgärder. Flera har också kommit väldigt långt vad gäller forskning för att genom t.ex. hybridfordon eller batteriteknik finna alternativ till dagens förbränningsmotor. Detta måste som jag ser det nu vara en av de absolut största utmaningarna på miljöns område. Det vore önskvärt.
Jag är övertygad om att Europas bilindustri klarar utmaningen att ta fram detta alternativ och göra det konkurrensmässigt och kommersiellt gångbart. Det må ta 10, 15 eller 20 år, men bilindustrin klarar detta under förutsättning att vi inte lägger ytterligare krav på den. Min fråga till kommissionär Bangemann är om kommissionen är beredd att ställa upp ett mål och därefter konsekvent arbeta för att uppnå just det miljömässiga målet.

Garosci
Herr ordförande, i dessa dagar kan vi i de franska tidningarna se reklamen från en känd europeisk bilindustri som åskådliggör bilens brister genom att påminna om att den förorenar, är farlig och kostsam.
Trots det, fortsätter detta och alla andra europeiska företag att producera bilar och de anstränger sig varje dag att undanröja dessa brister, genom att göra bilen säkrare, tillgängligare, billigare, mindre förorenande etc. Detta just därför att bilen är vår dagliga följeslagare på fritiden och framför allt i arbetet.
Denna ansträngning är också vad föredraganden, som jag tackar, har föresatt sig med ifrågavarande resolutionsförslag, tillsammans med utskottet för ekonomiska frågor i dess helhet. Vår plikt består i att bemöta och överkomma de problem som bilen av idag har, för att i morgon kunna få fordon som är allt bättre anpassade. Mer allmänt är den roll som Europas bilindustri spelar ekonomiskt, socialt och alltså för sysselsättningen idag föremål för en genomgripande omvärdering. Fabrikernas fortskridande automatisering och förlusten av arbetstillfällen för med sig drastiska förändringar i en sektor som genomgår en konsumtionskris och som under alla förhållanden hittills direkt har garanterat nästan 2 miljoner arbetstillfällen, utöver närstående branscher.
Vi står alltså inför två krav: det första är att påskynda utbytet av den nuvarande bilparken som är föråldrad och förorenande - här tänker jag särskilt på lastbilar och bussar - också med hjälp av skatteåtgärder och planerade skattelättnader. Jag tänker framför allt på Italien, där regeringen äntligen skulle kunna utöka företagens rätt att göra avdrag för den moms som betalats för bilinköp, vilket skulle minska momsens inflytande på företagens övergripande ekonomiska verksamhet. Detta måste ske genom att den inre marknaden stärks och genom att man uppställer tydliga villkor för den utomeuropeiska: med USA och Japan måste vi utbyta erfarenheter om bilens säkerhet och effektivitet, i enlighet med vad som beslöts i Washington DC i april 1996.
Det andra kravet är det att bereda väg för morgondagens bil, vilket bland annat innebär att omformulera rollen för dagens europeiska arbetsgrupp så att denna istället för en samordnande uppgift får en strategisk och förslagsställande funktion, genom att framför allt satsa resurserna på att trygga arbetsmiljön och den yrkesmässiga vidareutvecklingen hos de som arbetar eller slutligen kommer att kunna arbeta inom den här sektorn.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, mina damer och herrar, vi debatterar samtidigt tre branscher av en enorm betydelse för produktionssystemet i Europeiska unionen: den kemiska industrin, bilindustrin och sjöfartsindustrin. Alla uppvisar problem med anpassningen till en väldig utmaning, som Europeiska unionen själv godtog i och med GATT: s Uruguayrunda och dess resultat för en progressiv och mer uttalad öppning för handel på det globala planet. Våra konkurrenter är inte längre - som det traditionellt varit - Förenta staterna och Japan, utan till dessa kommer de framväxande ekonomierna, med ett kostnadsläge, som gör det möjligt för dem att mycket konkurrenskraftigt agera på de internationella marknaderna.
Det vore mycket negativt om de svårigheter som drabbar några företag inom dessa sektorer - och som framstått särskilt tydligt under den gångna veckan - skulle leda oss in i en protektionistisk hållning att försöka försvara vissa marknader och försöka undgå den internationella konkurrensen. Vad den europeiska industrin måste göra - under Europeiska kommissionens ledning, som jag förstår det, är att höja kompetensnivån, som analysen i de tre betänkandena ger vid handen, och därmed undgå frestelsen att tillgripa protektionism. Vi måste analysera var de viktigaste punkterna finns och försöka stärka de tre områdena som togs upp i ordförande Delors vitbok, med andra ord, att förstärka forskning och utveckling, förstärka ställningen på de utrikes marknaderna - och följaktligen den internationella framförhållningen - och förbättra utbildning och yrkesutbildning.

Hautala
Herr ordförande, Europaparlamentet godkände i november mitt betänkande om omlokalisering av industri från en region till en annan såväl inom unionen som globalt. Nu har fallet Renault gett kommissionen anledning att tillgripa några av de åtgärder, som parlamentet i detta betänkande kräver. Kommissionen avser att undersöka hur företag flyttar till områden som får stöd från sådana, där stöd inte ges. Europaparlamentet kräver också, att kommissionen inrättar en uppföljningsenhet för att insamla uppgifter om företags omlokalisering från ett område till ett annat. Jag vill därför nu fråga, avser kommissionen, mot bakgrunden av fallet Renault, att inrätta en sådan uppföljningsenhet, som skulle analysera orsakerna till att företag byter etableringsort.

Ordföranden
Jag ger ordet till den siste talaren, ledamot Blokland, för två och en halv minut, och vill samtidigt redan nu påpeka att denna debatt kommer att avbrytas när ledamot Bloklands inlägg är slut. Debatten återupptas kl 15.00.

Blokland
Herr ordförande! Det slår mig i denna morgons debatt att skillnaderna i ställningstaganden inte så mycket hänger samman med den politiska bakgrunden utan med talarens nationalitet. Det sätt på vilket industrisektorn i en medlemsstat värderas är ganska olika. I Belgien har den en positiv image, i Nederländerna en mer negativ.
Här avtecknar sig tre utmaningar för den europeiska industrin. Den första är beständigheten. Den stora frågan är hur vi håller det naturliga kapitalet i stånd. Energikällorna och rent vatten utgör de största problempunkterna.
Strävan efter beständighet kräver en planeringstid på cirka femtio år och den sträcker över den individuelle tillverkarens horisont. Här finns alltså en uppgift för myndigheterna och för vetenskapsmän att övertyga tillverkare och konsumenter om behovet av förändring.
Det är påfallande att den kemiska industrin inte är övertygad om effektiviteten av en koldioxidskatt. Den förespråkar frivilliga åtaganden. Denna ståndpunkt är begriplig men i längden ohållbar. Ett ämne där jag inte precis applåderar marknadsideologin avser bioteknik och genteknik. Jag tror att den allmänna opinionen med rätta har ett öga på de etiska problem och risker som är förknippade med detta.
Den andra utmaningen avser forskning och utveckling. Den europeiska industrin gör mycket på detta område men inte tillräckligt jämfört med konkurrenterna i USA och Japan. Myndigheterna kan inte stimulera innovation i evigheter genom skattemässiga bestämmelser. Det finns inga finansiella marginaler kvar. Det som framför allt ger anledning till bekymmer är betastudiernas minskade betydelse. Det kan leda till en kräftgång för utbildning och kunskap, när det är just det som vi behöver för att stå emot andra hot.
Till sist vill jag peka på samarbetsaspekten. Här handlar det inte enbart om industriellt samarbete. Även medlemsstaterna måste anstränga sig att harmonisera de olika kraven på produkter och halvfabrikat. Variationerna i regelgivningen hindrar handeln. Vidare måste vi arbeta för ett så snabbt inträde som möjligt av länderna i Central- och Östeuropa. Med rätta inser industrin dess betydelse. Men det är nedslående att regeringskonferensen går till verket så introvert och drar ut på en grundläggande omstrukturering av de europeiska anläggningarna.

Tajani
Fru ordförande, den här förmiddagen inträffade något mycket otrevligt: det gavs ingen möjlighet att rösta med namnupprop om en anmodan om brådskande förfarande rörande fisket i Italien - omställningen av viss fiskeverksamhet bedriven av italienska fiskare - som vi i vederbörlig ordning hade begärt. UPE-gruppen var positiv till anmodandet om brådskande förfarande. Tyvärr fick vi aldrig möjlighet att rösta med namnupprop: jag begärde förgäves ordet, men fick det inte. Tyvärr innebär denna beklagliga händelse att de italienska fiskarna inte har kunna göra sin röst hörd i denna församling. Sysselsättningen, fartygen och de italienska fiskarna befinner sig i en svår nödsituation; frågan om ljusterfiskets omställning måste behandlas, men tyvärr har det inte gått att ta itu med denna känsliga fråga.
Jag upprepar: vi var för anmodandet om brådskande förfarande eftersom man därigenom skulle ha kunnat lösa ett urgammalt problem; vi skulle ha kunnat ge den signal som de italienska fiskarna förväntar sig från detta parlament. Rådet och kommissionen var positiva men parlamentet beslöt tyvärr att inte godkänna anmodan genom att avstå från möjligheten att uttala sig med en omröstning med namnupprop.

Ordföranden
Ärade kollega, om ni behandlades orättvist i förmiddags, anser jag att ni nu har kunnat uttrycka er mycket fritt, till och med utöver den minut som ni tilldelades.

Baldarelli
Fru ordförande, jag vill inte sätta igång någon debatt utan bara säga att parlamentet beslöt inta denna ståndpunkt därför att ett seriöst parlament behöver få tid på sig för att kunna arbeta. Följaktligen kommer vi att rösta om denna åtgärd i april, så som vi förband oss att göra i utskottet.

Omröstning
Van Lancker
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka de kollegor som har givit sitt förtroende åt detta betänkande. Jag skulle samtidigt även vilja uttrycka min förvåning inför PPE-gruppens hållning med vilka man har förhandlat länge och med stort tålamod för att om möjligt nå en överenskommelse. Trots alla ansträngningar röstar man mot detta betänkande. Jag måste säga att det går över min horisont.

Chanterie
Fru ordförande! Det är precis som van Lancker säger. Det har genomförts vissa överläggningar för att försöka att komma till en gemensam uppfattning mellan de båda grupperna. Det har arbetats fram ett antal kompromisser, men det fanns även ett antal punkter där det inte var möjligt att nå en kompromiss, närmare bestämt i samband med asylpolitiken och invandringspolitiken, och vi var tvungna att rösta mot, eftersom vår syn på dessa saker inte delades av den socialistiska gruppen. Men det är riktigt som van Lancker säger, det har varit många förhandlingar.

Bernardini
Idag uttalar sig vår kammare för en teknisk anpassning av ett rättsligt instrument, vars mål är att minska flygplansbuller. I det här direktivets anda åtnjuter de flygplan som kommer från utvecklingsländer förmåner gällande landningsrättigheter.
Vårt parlamentsutskott, genom min kollega Van der Waals betänkande, begär att kommissionen skall definiera begreppet "utvecklingsländer ". Det gäller inte att sätta ett land som Saudiarabien på de anklagades bänk med anledning av de dispenser som har getts för vissa av dess flygplan. Det är likväl nödvändigt att konstatera att det är fråga om privata flygplan, och att ge dem överdrivet många dispenser begränsar de som skulle kunna ges till flygplan i utvecklingsländers nationella bolag, eftersom texten föreskriver ett begränsat antal dispenser för alla dessa länder.
För dem som bor vid flygplatser är ljudföroreningarna att avgörande problem, som man måste hitta en acceptabel lösning på för alla berörda parter.
Jag hoppas att kommissionen tar hänsyn till uppfattning.

Lindqvist
Jag har röstat ja till betänkandet. Vissa u-länder har inte möjlighet att uppfylla kraven på låg bullernivå och där krävs undantag. Det är dock inte bra att undantagen hela tiden ökas. Det är oacceptabelt att privata flygbolag i " rika" u-länder som Saudiarabien och Libanon står för så stor del av undantagen medan " fattiga" u-länder som Uganda och Zimbabwe endast tillåts ett fåtal undantag.

Van Dijk
. (NL) Rapporten är acceptabel för de gröna i Europaparlamentet, eftersom det ger medlemsstaterna möjlighet att vidta längre gående åtgärder mot bullerstörning från dessa flygplan. Dessutom stryker ändringsförslag 9 undantaget för Saudiarabien, som inte alls är något fattigt utvecklingsland och där det till och med handlar om privatflygplan.
Men dessa enkla tekniska åtgärder är endast några av ett flertal medel som behövs för att begränsa denna ökande bullerplåga. Inom ramen för kommissionens grönbok om buller och kommissionens meddelande om en strategi mot bullerstörning kommer längre gående europeiska begränsningsåtgärder att tas upp till diskussion, som t. ex. ändamålsenliga begränsningar under natten på alla europeiska flygplatser.
Man måste förhindra att det t. ex. i samband med den hårda konkurrensen mellan grannflygplatserna Bierset, Beek och Köln-Bonn sker en överföring till förmån för dem som tillämpar de minst strikta reglerna (här till nackdel för Köln-Bonn och till fördel för Bierset).
Betänkande av Caccavale (A4-0010/97)
Lindqvist
Det är viktigt att konsumentintresset skyddas och stärks på konsumentkreditområdet. Betänkandet går dock för långt i harmoniserande riktning mot en sorts gemensam europeisk civilrätt, vilket jag inte kan stödja. Harmonisering av hypotekslån kan heller inte stödjas, vilket utskottet också påpekar, eftersom dessa är mycket olika i fråga om säkerhetssystemet i medlemsstaterna.
Betänkande av Van Lancker (A4-0014/97)
Berthu
Fru ordförande, Van Lanckers betänkande inspireras av ett begrepp som under senare år har skadat Europa väsentligt. Säkerhetsfrågor eller kontroll av invandring är inte något som skulle prioriteras av det här betänkandet, det enda viktiga skulle vara ett snabbt avvecklande av gränskontrollerna i syfte att gynna en sammanslagning av nationerna.
Vi står inför en ideologi i rörelse som kör över medborgarna. I det framlagda dokumentet beklagas t.ex. att, jag citerar: "åtgärder som begränsar invandring och upprätthållandet av den allmänna ordningen överbetonas " i Schengenavtalen. Då de individer som är begåvade med ett allmänt sunt förnuft idag snarare oroar sig för motsatsen. Dessutom manar betänkandet, som vanligt, till att avskaffa alla kontroller vid de inre gränserna, även för utlänningar från tredje land. Det stöder t.o.m. ett nytt påhitt, den påstådda nödvändigheten av att garantera rätten att överklaga ett beslut om nekad inresa till området för personer som infinner sig vid de yttre gränserna, som om det existerade, utöver det speciella fallet med asylrätt, en allmän rättighet för utlänningar att tränga in på unionsländernas territorium.
Denna ståndpunkt säger mycket om Europaparlamentets tysta förutsättningar och intentioner, som för övrigt kräver, låt oss inte förlora det ur sikte, nya maktbefogenheter i fråga om invandring.
I det här sammanhanget förvånas man inte över att notera att en majoritet i den här kammaren skulle vilja lätta de kompensatoriska åtgärderna som förutses av Schengenavtalen. Min grupp skulle tvärtom vilja förstärka dem. Jag har redan, under gårdagens debatt, nämnt systemet med inträdesdeklarationer som medborgare från tredje land borde överlämna och som inte alls fungerar.
Tillåt mig att tillägga ett annat exempel, från en färsk fransk erfarenhet. Vår nationalförsamling har just i en andra läsning röstat igenom en lag om invandring som anger att den utlänning som lämnar franskt territorium skall återlämna sitt härbärgesintyg till polisen. Men hur kommer han att göra om han lämnar Frankrike genom att passera en gräns inom gemenskapen, där dessa kontroller i princip inte längre skall finnas?
Ordföranden för vårt lagutskott har kommit fram till att man borde återuppta förhandlingarna med våra partner inom Schengenområdet. Detta är alltså en ny punkt som borde läggas till listan över komplementära åtgärder. Det skulle vara mer användbart att lösa den här typen av konkreta problem än att bygga luftslott på avskaffandet av gränser.

Elliott
Fru ordförande! Jag vill komma med en röstförklaring avseende såväl mig själv som de brittiska ledamöterna här från labourpartiet. Vi röstade till slut för detta betänkande, eftersom det finns mycket i det som vi anser vara riktigt, som behöver sägas och som bör stödas av detta parlament.
Jag vill emellertid göra klart att det finns vissa delar av detta betänkande som vi har allvarliga reservationer mot. De rör i synnerhet de senare punkterna, från punkt 47 och framåt. Vi kan inte stödja, och röstade minsann emot, de punkter som förfäktar att enhällighet skall sluta tillämpas i rådet vad gäller rättsliga och inrikes frågor. Vi kan inte stödja krav på en fullständig rättslig kontroll över fri rörlighet från EG-domstolens sida, och vi kan inte stödja krav på gemenskapisering av frågor som ligger under den tredje pelaren. Detta är frågor i vilka vi och vårt parti hemma tagit klar ståndpunkt och vi kan inte gå med på dem. Men vi röstade för betänkandet i dess helhet, eftersom vi anser att de många saker det för fram som behöver föras fram och det goda i det uppväger våra reservationer mot det. Jag ville komma med dessa förklaringar.

Nassauer
Fru ordförande, den liberala gruppen har röstat mot van Lanckers betänkande därför att vi i grunden är positivt inställda till Schengenprocessen, eftersom vi uppskattar att Schengen skapar större rörlighet i Europa och därmed också kan få många medborgare att personligen uppleva en positiv europeisk utveckling. Vi måste dessutom betona att avskaffandet av inre gränskontroller måste kombineras med ett starkare skydd av yttergränserna. Det inbegrips i Schengenprocessen att avskaffandet av de inre gränskontrollerna kräver större omsorg vid säkrandet av de yttre gränserna.
Vi måste också med eftertryck värja oss mot att Schengenrapporten tas till intäkt för ingrepp i den rådande asylpolitiken. Det görs för närvarande en rad förändringar av asylrätten i Europa som alla har till mål att stävja missbruk av denna rätt, och det duger inte att via omväg av Schengenrapporten upphäva dessa nödvändiga försök. Av alla dessa skäl har vi - eftersom vi är positiva till Schengen - känt oss föranlåtna att rösta mot ett betänkande som inte innehåller sådana överväganden.

Chanterie
Fru ordförande! Jag skulle vilja anknyta till den föredragandes position som har pekat på att det har förts förhandlingar mellan den socialistiska gruppen och PPE-gruppen. Dessa förhandlingar har varit framgångsrika på ett antal punkter och har väl förbättrat betänkandet, men å andra sidan har ett antal väsentliga element inte kommit till sin rätt och till sist blev vi tvungna att rösta mot. Jag tror att legal och illegal invandring är en mycket viktig punkt. Det är en av de viktigaste samhällsproblemen som vi konfronteras med i våra länder. Det finns ett mycket starkt tryck och det finns ett organiserat fenomen av organiserad illegal invandring. Det är inte en tillfällighet att det nu under vissa tider kommer hundratals, tusentals människor från Ghana. Inte så mycket för att tillståndet i Ghana plötsligt försämras utan för att det har kommit igång en slags människohandel. Här får Europeiska unionen eller Schengen-området i detta fall inte bara stå öppen för detta. Med andra ord, jag håller med det som kollegan Nassauer säger, vi öppnar inte de inre gränserna för att de yttre gränserna skall stå helt oskyddade.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi kan inte rösta för detta betänkande. Vi har reservationer på en rad punkter vad gäller Schengensamarbetets utformning. Kritik har framförts mot att Sverige vid ett Schengenmedlemskap tvingas utöka listan över de länder, vars medborgare avkrävs visum för besök i Sverige. Det har också framförts oro för att detta smygvägen kan leda till en restriktivare flyktingpolitik för vårt land.
Det finns också frågetecken om huruvida Sverige självständigt kan avgöra sin nivå på gränskontrollerna vid de " inre" gränserna som medlem av Schengen. Även på denna punkt har det framförts farhågor i den svenska debatten. Bland annat har det påpekats att Sverige kan få allvarliga problem med en framtida harmonisering av Schengenländernas narkotikapolitik. Vi vet heller inte i dag vilka följder ett avskaffande av gränskontrollerna mellan Schengenländerna kan få vad gäller drogturism för ungdomsgenerationen.
Schengensamarbetet är ett mellanstatligt samarbete. Det tycker vi är bra. Men det innebär också att varje stat har möjlighet att säga ja eller nej till att delta i var och en av de mellanstatliga samarbetsformerna.
Visst skall vi öppna upp för fri rörlighet för personer inom Europa. För oss handlar det emellertid mer om att ge personer möjlighet att resa fritt utan visumtvång och att ge dem möjlighet att arbeta var som helst i Europa. Vi anser inte att gränskontroller för att förhindra fri rörlighet för droger, vapensmuggling, kriminalitet m.m. strider mot principen för fri rörlighet för personer. Det är inget hinder för den fria rörligheten att vid en nationsgräns behöva visa upp sitt pass.

Andersson, Lööw och Waidelich
I punkterna 31 och 32 i betänkandet beklagas att Frankrike har gränskontroller mot Belgien och Luxemburg, och att dessa används som påtryckningsmedel mot framför allt Nederländerna för att landet skall föra en mer restriktiv narkotikapolitik. Vi kan inte ställa upp på denna skrivning. Vi anser för det första att de enskilda länderna måste ha rätt att behålla de gränskontroller som de anser vara nödvändiga för att förhindra t.ex. införsel av narkotika. För det andra anser vi att Frankrike gör helt rätt i att utöva påtryckningar för att förändra Nederländernas ansvarslösa narkotikapolitik.

Amadeo
"Ja " till Schengen, "nej " till ett Europa utformat som en fästning: detta är riktlinjen för det betänkande som vi idag har diskuterat.
Vår tvekan gäller dock inte denna premiss, utan snarare det faktum att Schengen kan komma att fungera som en broms för den fria rörligheten och för säkerheten. Detta genom att tjäna som en förevändning just för en hermetisk tillslutning av gränserna förenat med instiftandet av nya administrativa kontroller som i praktiken kan leda till ingrepp i först och främst de individuella fri- och rättigheterna för gemenskapens egna medborgare, och sedan för de medborgare från tredje land som lagenligt uppehåller sig inom gemenskapens gränser.
Rätten till fri rörlighet och säkerhet måste stå under demokratisk kontroll, det vill säga under de nationella parlamentens övervakning, så att anpassningen av den nationella lagstiftningen till Schengenavtalen sker med fullständig respekt för internationella rättsinstrument för asylrätt, skydd för privatlivet och mänskliga rättigheter.
Konventionens begränsade varaktighet, frånvaron av insyn, dess avsaknad av parlamentarisk kontroll och förseningen med dess ersättning av en gemenskapslagstiftning visar dock att de olika medlemsstaterna inte är särskilt benägna att godta ett avskaffande av kontrollerna vid deras inre gränser.
Enligt vår mening återstår inget annat än att förfina de befintliga instrumenten. Vi anser att informationssystemet, som fått så mycket kritik för att det för närvarande används som en databas över oönskade utlänningar, ska styras av behovet att förebygga verkliga hot och specifika kriminella handlingar, och följaktligen underordnas tekniska säkerhetskrav.
Vi är snarare överens med Van Lancker när hon begär att Europaparlamentet informeras om planerade åtgärder och beslut rörande allt det som är föremål för den tredje pelaren för samarbete i rättsliga och inrikes frågor, just i det syftet att i slutänden göra denna sektor gemensam.
Slutligen anser vi att det, för de diskussioner om konventionen som är förbundna med fri rörlighet för personer, principerna om asylrätt, yttre gränser, rättsväsendets informationssystem och kampen mot narkotikahandel, samt med internationella bedrägerier och organiserad brottslighet, skulle behöva inledas en diskussion som kan leda till avskaffandet av regeln om enhällighet i rådet.
Anttila, Lindqvist, Ryynänen, Virrankoski och Väyrynen (ELDR), Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Schörling (V), Bonde, Lis Jensen och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. Vi delar till fullo Van Lanckers kritik av Schengenavtalet i fråga om fruktan för " fästning Europa" , vad gäller förfarandet om hur asylsökande skall behandlas och hur SIS huvudsakligen används som databas för " oönskade tredje lands medborgare" m.m. Listan över vår kritik mot Schengen kan göras lång.
Vi delar däremot inte Van Lanckers slutsatser när det gäller Schengenavtalets rättsliga integrering i EU-fördraget. Vi röstar därför mot detta betänkande.

Caudron
Herr ordförande, ärade kolleger, Schengenavtalen föreskrevs ursprungligen för att säkerställa den fria rörligheten för europeiska medborgare och de boende i Europa, genom att avskaffa de inre gränserna till förmån för en förstärkning av det polisiära och rättsliga samarbetet vid unionens yttre gränser.
Men idag modifieras Schengenkonventionens filosofi väsentligt, till förmån för "Fästning Europa ". Dess tillämpning, dess kontroll och dess förvaltning är i dag dunkla och i huvudsak säkerhetsmässiga, eftersom den har vänts bort från sina ursprungliga mål. Var finns den europeiska impulsen?
Schengenområdet självt har förvanskats. Frankrike är för övrigt inte berett att avlägsna sina tullkontroller gentemot Belgien och Luxemburg. Det är negativt i fråga om anseende, och till råga på allt, fullständigt ineffektivt.
Situationen är tillräckligt allvarlig för att kritiseras. Visst, nödvändigheten av att skydda unionen mot illegal invandring är under övervägande, men måste man för det använda sig av ett okontrollerat bruk av registrering och öka de administrativa kraven som, till sist, är ett hot mot mänskliga rättigheter? Jag säger NEJ.
Som föredraganden betonar måste unionen förse sig med medlen för sin ambition. För att effektivt bekämpa mot den illegala invandringen är det nödvändigt att överföra politikområdena gällande asylrätt, yttre gränser och bekämpning av brottslighet till gemenskapspelaren.
När den tredje pelaren blir verklighet kommer vi att lyckas med att effektivt kontrollera in- och utvandringsflödena och att lika effektivt bekämpa varje form av brottslighet.
Om bara regeringskonferensen kan uppnå resultat i sina debatter och om bara regeringarna kan ta hänsyn till våra rekommendationer och förväntningar!
Man kan drömma om det, man kan hoppas på det... men den information vi idag har om tillståndet för de pågående förhandlingarna leder inte till optimism.

Fayot
Jag är fortfarande lite förvånad över det sätt varpå Europaparlamentet griper sig an Schengenavtalen och över detta parlaments djupa misstro gentemot det arbete som har företagits för att säkerställa en fundamental frihet för medborgarna, nämligen den fria rörligheten för personer.
Utan tvivel är det väsentligt, enligt den mellanstatliga logik som Schengenavtalen följer, att den parlamentariska och rättsliga kontrollen är verklig.
I ett område där grundläggande friheter ifrågasätts måste man skydda dem mot administrativt och polisiärt godtycke, vare sig det gäller europeiska medborgare eller medborgare från tredje land.
Jag håller alltså i grunden med när betänkandet kräver "att avskaffandet av inre gränskontroller inte får gå hand i hand med införandet av nya administrativa kontroller som skulle kunna kränka de mänskliga rättigheterna ".
Det finns emellertid ett verkligt problem. Det är utvecklingen av den internationella brottsligheten, känslan av osäkerhet som utvecklas hos befolkningen, omöjligheten för de nationella myndigheterna att själva bekämpa kriminella strömningar på ett europeiskt plan och nödvändigheten av att handla i Europas intresse, här och nu.
Vi kan förvisso gräla länge om de nationella parlamentens befogenheter, om COSAC: s institutionalisering, om regeringskonferensens förslag rörande den tredje pelaren. Det väsentliga för medborgarna, det är att handla direkt ute på fältet, det är att uppnå resultat i den inre säkerhetens intresse.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat mot Van Lanckers betänkande, eftersom det innehåller många tvivelaktiga punkter i förhållande till det danska förbehållet om samarbete i rättsliga och inrikes frågor.
I betänkandet uttrycks oro för den bristande demokratiska kontrollen i Schengen-samarbetet, där varken Europaparlamentet eller domstolen är tillräckligt involverade. Ståndpunkten kan vara berättigad, men så länge som Schengen-samarbetet är mellanstatligt, är det de nationella parlamenten som utövar den demokratiska kontrollen.
Om Schengen-samarbetets struktur skall ändras, måste det ske inom regeringskonferensens ram. I betänkandet uttrycks önskemålet att integrera Schengenavtalet i den allmänna gemenskapsrätten. De danska socialdemokraterna ser med skepsis på detta, eftersom vi önskar bevara den nordiska passunionen parallellt med Schengensamarbetet.

Le Gallou
Föredraganden är rädd, rädd för "Fästning Europa ". Enligt henne bör inte Schengenkonventionen tjäna som förevändning för en lufttät stängning av de yttre gränserna. Så snart som kontrollerna vid de inre gränserna kritiseras och Frankrike fördöms, polisregistreringen av "oönskade " utlänningar pekas ut och asylpolitiken omformas enligt ultraliberala principer och således släpphänta, är det ett vidöppet Europa som definieras och förespråkas.
Betänkandets mål är att föra över det som uppnåtts inom Schengenområdet till gemenskapspelaren. Och vad är det? En ökning av invandringen och utvecklingen av många olika slag av handel, som den med droger. För oss gäller det att kritisera dessa avtal och inte att rättfärdiga dem.
För att sammanfatta, inför utvecklingen av osäkerheten och brottsligheten överallt i Europa finns det anledning att bekräfta att varje nation bör behålla kontrollen över sina befolkningsströmmar och sitt territorium, i annat fall kommer de att se sin suveränitet och sin identitet gå förlorade.
Det är därför den franska nationella fronten och det flamländska nationella blocket motsätter sig det vidöppna Europa och Van Lanckers betänkande som vill inrätta det.

Palacio Vallelersundi
På den spanska delegationen av folkpartiet PPE: s vägnar och min egen, vill jag understryka följande synpunkter på omröstningen om Van Lanckers betänkande.
Allmänt kan sägas, att PPE: s inriktning, olika offentliga framträdanden från medlemmarnas sida, liksom de som innehar regeringsfunktioner i medlemsstaterna, och särskilt vi som ingår i vår partigrupp i detta parlament har klart visat, att vi har en positiv inställning till att utveckla den fria rörligheten, och konkret till Schengenavtalet, och ytterligare, till nödvändigheten av att inarbeta Schengen inom ramen för unionsfördraget och inom ramen för den inre marknaden för att utveckla den fjärde friheten, det vill säga den fria rörligheten för personer, som artikel 7a avser.
Det är likaså allmänt känt - och därför kan det verka enträget - att PPE i sin helhet och särskilt den nuvarande spanska regeringen, som de ledamöter i vilkas namn jag talar ansluter sig till, alltid har kämpat för att det är nödvändigt att gemensamt och under ledning av gemenskapens institutioner gripa sig an lösningarna på de gränsöverskridande problemen, som Europeiska unionen står inför inom ramen för tredje pelaren, och i synnerhet arbetar vi för att skapa ett gemensamt område av frihet och säkerhet.
Men vi motsätter oss att man på ett partiskt, partiellt och följaktligen metodologiskt och juridiskt inkorrekt sätt utnyttjar en resolution av det slaget, som blev resultatet av omröstningen. Detta är faktiskt inte tillfället för att debattera asylpolitiken, och än mindre att släppa igenom framställningar med så allvarliga konsekvenser, som var fallet med, bara för att nämna en, den automatiska suspensiva verkan av överklaganden i varje asylprocess.
Vi är självklart anhängare av att stärka de principer som ligger bakom Schengen: att avskaffa de interna gränserna och ersätta denna kontroll med en förstärkning av Europeiska unionens yttre gränser. Att vi till slut röstade mot betänkandet måste förstås mot denna bakgrund.

Schaffner
Jag vill reservera mig mot vissa punkter i Van Lanckers betänkande, som fransk ledamot av Europaparlamentet, men också på Jacques Donnays vägnar, ledamot av Europaparlamentet och ordförande i landstinget i Nord.
Det gäller särskilt problemen som hänger samman med narkotika som det är nödvändigt att uppehålla sig vid, eftersom det är en fråga som Nord-departementet olyckligtvis mödosamt brottas med.
Det bör erinras om några siffror: på fyra år har antalet omhändertagna narkomaner i regionen Nord-Pas-de-Calais mer än fördubblats. Det är likaså i den här regionen som man noterar den största andelen utfrågningar som hänger samman med handel eller konsumtion av narkotika i vårt land.
Detta beror utan tvivel på en ekonomisk sårbarhet, visst, men också geografisk. Vår närhet till stater som inte använder samma riktlinjer som vi i frågan underlättar en handel som har utsträckts långt bortom våra stadskärnor, och som berör hela territoriet.
I det här sammanhanget kan vi endast önska att en viss form av kontroll vid våra gränser består, även temporärt. Det är därför jag opponerar mig mot Van Lanckers betänkande i omnämnandena och anspelningarna gällande den narkotikakontroll som utförs i Frankrike, särskilt i de icke ändrade punkterna 5, 31 och 32.
Denna gränsövervakning skall naturligtvis bara vara ett komplement till de åtgärder som vi vidtar i området: Nord har utvecklat många initiativ vilkas effektivitet är erkänd av alla.
Och för övrigt, inom alla dessa områden är jag en aktiv anhängare av ett mer utvecklat samarbete med Nederländerna och Belgien, för att finna medel som kan minska de skador som förorsakas av droger. I fråga om förebyggande åtgärder, om vård liksom om forskning måste vi förena våra krafter för att uppnå en större effektivitet. Jag tror att dessa bekymmer delas av alla.
Det är i det här syftet som de första fransk-nederländska mötena om narkotikamissbruk har organiserats, vilka just nu pågår i Lille, där våra belgiska grannar också deltar.
Betänkande av Wim van Velzen (A4-0045/97)
Fayot
Jag skulle särskilt vilja betona tre aspekter som finns i det här utmärkta betänkandet av min kollega van Velzen.
Först och främst vikten av den allmänna servicen, inom ramen för liberaliseringen av telekommunikationsområdet, i synnerhet för vissa perifera regioner, men också för vissa grupper inom befolkningen. Om informationssamhället begränsar sig till vissa stadskärnor och vissa socioekonomiska kretsar, kommer det att föra med sig ett tudelat samhälle, fullständigt ojämlikt och orättvist gällande alla människors tillgång till den senaste kunskapen.
För det andra, vikten av att utforma en mediarätt som gör det möjligt, genom en begränsning av koncentrationen, att värna om och vitalisera opinionspluralismen och allas yttrandefrihet.
För det tredje, vikten av att skydda konsumenten. För närvarande är marknaden för informatikprodukter kaotisk. Den normale konsumenten - jag pratar inte om specialisten - kan endast förse sig med utrustning till ett pris av många och ibland onödiga utgifter. Det finns alltså anledning att erbjuda de europeiska konsumenterna ett kontor, en objektiv byrå som gör det möjligt att skydda dem gentemot dominerande marknadspositioner, importerade från Japan och Förenta staterna.
Detta reflektionsarbete - grönboken, den här rapporten från utskottet för socialfrågor och sysselsättning - bör snabbt leda till konkreta beslut för att vitalisera informationssamhället och samtidigt göra det användbart för alla.

Gahrton, Holm och Schörling
Vi har röstat ja till betänkandet. Mindre hierarkiska, decentraliserade och nätverksinriktade företagsorganisationer är bra. Det gäller också förslagen om kortare arbetstid, distansarbete, satsning på småföretag samt att hela befolkningen och alla regioner ges samma möjligheter att delta i informationssamhällets utveckling. Detta bör i huvudsak beslutas och genomföras av arbetsmarknadens parter och de enskilda medlemsländerna. Det saknas enligt vår uppfattning anledning att lagstifta om detta på EU-nivå.
Likaså är vi emot en gemensam skattepolitik inom unionen.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Van Velzens betänkande, som gäller kommissionens grönbok om liv och arbete i informationssamhället. Kommissionens grönbok har mött omfattande kritik för att i analysen av informationssamhället primärt lägga tonvikten på arbetet, sysselsättningen och ekonomins konkurrenskraft. I betänkandet efterlyses därför, att man i högre grad skall betona, hur man bäst kan anpassa informationssamhället till gagn för den enskilda människan, så att alla får lika tillgång till informationssamhället. Betänkandet öppnar en bred debatt om fortbildning, distansarbete och deltidsarbete, som kommer att få större betydelse i framtiden.
De danska socialdemokraternas inställning är positiv till en bredare debatt om informationssamhällets konsekvenser för den enskilda människan och anser därför, att Van Velzen inleder en spännande debatt. Betänkandet innehåller emellertid vissa aspekter, som de danska socialdemokraterna är tveksamma till. De danska socialdemokraterna anser inte, att det på ett europeiskt plan finns omedelbara behov av lagstiftningsmässig reglering av arbetsförhållanden som följd av informationssamhällets utveckling.

Lindqvist
Jag har röstat ja till betänkandet. Mindre hierarkiska, decentraliserade och nätverksinriktade företagsorganisationer är bra. Det gäller också förslagen om kortare arbetstid, distansarbete, satsning på småföretag samt att hela befolkningen och alla regioner ges samma möjligheter att delta i informationssamhällets utveckling. Detta bör i huvudsak beslutas och genomföras av arbetsmarknadens parter och de enskilda medlemsländerna. Det saknas enligt min uppfattning anledning att lagstifta om detta på EU-nivå.

Theonas
Vid tillämpningen av förnyelsen av teknologi, och ännu mer de förnyelser som otvivelaktigt ger långtgående konsekvenser i förändringen av samhällsstrukturen, är det inte möjligt att ha andra kriterier än människan och hennes behov - det är inte möjligt att i något fall av förnyelse bortse från de mänskliga villkoren, utan att det skulle göra människan till slav under teknologin och de okontrollerade lagarna på den kapitalistiska marknaden.
I våra händer har vi grönboken " Leva och arbeta i informationssamhället" , där varken ordet eller ännu mera andan talar för en prioritering av den mänskliga faktorn och respekten för arbetarnas rättigheter. Vi har framför oss ett förslag som förvandlar människor till kuggar, som till och med är en av de billigaste och mest lättanpassade på marknaden.
De förslag som har lagts fram, och de åtgärder som har vidtagits, karakteriseras av kostnadsbegreppen samt konkurrensen på marknaden, och intensifierar försöket att reducera arbetskraftens rättigheterna och erövringar, förvanskningen och förstörelsen av själva arbetets mening.
Kontrollen av arbetarna och medborgarna blir mer effektiv genom att arbetsmarknadens skyddssystem, arbetstiden, det sociala skyddsnätet, hälsovården och tryggheten, luckras upp. Dessa åtgärder utgör inte en naturlig konsekvens av utvecklingsrytmen eller av tillämpningen av teknologier, information och kommunikation. Den drivande kraften för denna politik är de gigantiska belopp som har benägenhet att ge enorma och snabba avkastningar på vinsterna. Grönboken deklarerar tydligt, med den mest cyniska uppriktighet, att " den föreslagna sociala modellen stödjer konkurrensen mellan företagen " och fordrar en "stabil och hängiven kärna av arbetskraft " redo att stå till tjänst efter företagarnas behov, så att de mycket snabbt kan anpassas till marknadens utveckling.
Det blir uppenbart var och hur de nya teknologierna skall användas: där, och på ett sådant sätt, att de ger större avkastning. Framtiden för människan i detta samhälle illustreras på ett tydligt sätt: osäkerhet, otrygghet, ett uppgivande av de egna behoven som inte längre kommer att utforma deras miljö, utan utformas av den, för att på bästa, snabbaste och billigaste sätt betjäna dem som sätter upp dessa gränser.
Projekt liksom de som avser distansarbete och isoleringen av människor i samhället, är stympande projekt för människan i fråga, så att hon förändras till en billig och medgörlig råvara i vinstskapande syfte. Det är projekt som skapar samhällen i flera hastigheter, tvåtredjedelssamhällen och samhällen som är uppdelade i arbetare och övriga medborgare, samhällen där arbetslösa, äldre och pensionärer förpassas ut i marginalerna.

Wibe
I punkt 23 i betänkandet föreslås inrättandet av en " europeisk myndighet" för dataskydd. Jag tror nu inte att Europas medborgare gynnas av detta stående krav på nya myndigheter i EU: s regi.
Med stor sannolikhet blir detta bara ytterligare byråkrati. Jag tror att problemen löses bäst genom nationella myndigheter.

Ordföranden
Därmed förklarar jag omröstningen för avslutad .
(Sammanträdet avbröts kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Industriell konkurrenskraft (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om betänkandena av Donnelly, Langen och Katiforis.

Caudron
Fru ordförande, ärade kommissionsledamot, ärade kolleger, med ett inlägg på två minuter i debatten om industripolitik vill jag främst upprepa den oavvisliga nödvändigheten av en europeisk voluntaristisk industripolitik. Vår ekonomiska makt, vårt oberoende, vår framtid, och framför allt vår sysselsättnings- och arbetslöshetsnivå, är beroende av denna. Det gäller för varvsindustrin, det gäller för den kemiska industrin, det gäller också för textilindustrin och det gäller slutligen för bilindustrin.
Apropå bilar vill jag främst gratulera vår kollega Donnelly till hans betänkandes kvaliteter och gratulera kommissionsledamoten och det verkställande utskottet till allvaret i dess meddelande. Jag är självklart välvilligt inställd till skapandet av en grupp som består av representanter för bilindustrin, leverantörer, fackföreningar och användare, i syfte att definiera prioriteringar och strategier för den framtida forskningen. Inom forskningsområdet är det nödvändigt med insatser för att minska föroreningarna som härrör från motorer, självklart, men också, om inte främst, de som härrör från bränslen. Man måste likaså fullfölja insatserna i fråga om säkerhet. Det är fortfarande alltför många som skadas och dödas på våra vägar. Allt detta är viktigt.
Men, ärade kolleger, man måste framför allt försvara den europeiska bilindustrin som sådan mot illojal och orättvis konkurrens och mot social dumping, samt göra allt för att bidra till dess utveckling. Detta förutsätter en reflektion över alla våra europeiska direktiv och beslut. Vad är det som främjar sysselsättningen, vad är det som främjar en tillväxt av produktion, konsumtion och marknadsandelar?
Slutligen, och det här kommer utan tvivel att vara det jag beklagar mest vid läsningen av de dokument som diskuteras idag, det saknas här en mänsklig dimension, det saknas en social dimension. Förmiddagens debatt om Renault har påmint oss om det och skandalen med omlokaliseringar är ännu allvarligare för själva byggandet av Europa. Utan ett politiskt och socialt Europa, är resten endast krokodiltårar, som man säger på franska.

Jarzembowski
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Kristdemokraterna stöder de grundlinjer som kommissionen har påvisat i sitt meddelande om den europeiska sjöfartsnäringens framtid. Också parlamentet är av uppfattningen att Europeiska unionen såsom en av världens största handelsmakter även långsiktigt måste ha en konkurrenskraftig sjöfartsnäring. Men direktivet är en smula vagt, herr kommissionär, och ännu inte ägnat att hejda tillbakagången inom fartygsbyggandet och utflaggningen av europeiska rederiers båtar.
Vi vet båda också att sammankomsterna inom det sjöfartsforum som ni initierade för länge sedan under senare år inte har gett upphov till några stora nya idéer. Det finns en rad enskilda projekt men några stora idéer är väl inte längre att vänta från detta forum. Vi - hela parlamentet - tror ändå att man måste ta ett nytt initiativ till intensiva överläggningar mellan gemenskapens organ och de berörda inom näringen, antingen det gäller rederier, varvsföretag, underleverantörer, hamnföretag etc., eftersom det bara är ett eget engagemang från de berörda som verkligen kan utveckla de möjligheter som ger Europeiska gemenskapen en framtid inom sjöfartssektorn.
Låt mig emellertid helt klart uttala ytterligare ett par saker. Det får under inga förhållanden bli fråga om högre subventioner åt varvsindustrin. Där hoppas man fortfarande att OECD-överenskommelsen ska antas även i USA så att alla allmänna varvssubventioner faller bort. Varven måste helt enkelt genom egna åtgärder bevara respektive erövra produktivitet och konkurrenskraft. Och ser jag mig omkring i ett land som jag känner väl kan jag konstatera, att just de medelstora varven är helt i stånd att bli konkurrenskraftiga på egen hand. Den enda möjlighet att hjälpa varven som vi förfogar över i gemenskapen är att exempelvis genom en strängare sjöstatskontroll få bort sub standard ships ur trafik och därmed indirekt sörja för behovet av nybyggnader. Det är tråkigt, herr kommissionär, att kommissionen inte har tagit upp parlamentets krav på ett EUROS-register.
Kommissionens nuvarande politik att tillåta länderna att ha olika stödsystem måste vi emellertid avvisa, Bangemann, eftersom det leder till konkurrensstörningar inom gemenskapen och rentav innebär risk för att rederier utflaggas från land till land inom Europeiska unionen, om exempelvis skattesystemen är gynnsammare i Holland än i ett annat stort medlemsland. Det får inte vara så att det på en inre marknad sker en utflaggning av rederier till länder med gynnsammare skattesystem!
Förutom att skapa enhetliga ramvillkor måste kommissionen bedriva en logisk sjöfartspolitik. Det får inte vara så att rederiernas GD IV-allianser, som är helt nödvändiga för de europeiska rederiernas överlevnad, förhindras eller försvåras genom en felaktigt uppfattad konkurrenspolitik. I så måtto måste även kommissionens industripolitik ha en riktig syn på konkurrensen.

Malerba
Fru ordförande, herr kommissionär, som vald företrädare för en historisk sjöfartsregion som Genua skulle jag vilja rikta uppmärksamheten på några av de frågor som bekymrar de anställda inom sjöfarten, som inför sjöfartsnäringens förändringar upplever det egna yrket som hotat. Jag tänker särskilt på de svårigheter att få anställning som möter de ungdomar som har examen från en gymnasial yrkesutbildning för en karriär inom marinen eller handelsflottan och på det sjunkande antalet inskrivna vid yrkesskolorna för sjömansutbildning.
Jag anser att unionen behöver en riktig konkurrenspolitik gentemot yttervärlden, grundad inte så mycket på statliga bidrag som på en balans mellan effektivitet och skydd av de anställdas rättigheter. Därför följer vi med uppmärksamhet det som händer med OECD: s överenskommelser.
Inom unionen och på det ekonomiska initiativets plan, vill jag understryka några av rekommendationerna från våra föredragande: bidraget till harmoniseringen av medlemsstaternas sjöfartsprogram, investeringarna i hamnarnas infrastruktur och i säkra styrningssystem för trafiken inom ramen för de transeuropeiska nätverken, samt bidraget till yrkesutbildning av anställda inom sjöfarten.
Jag anser att unionen, genom programmen för forskning och teknologisk utveckling, bör främja samverkan mellan forskningscentra, universitet och industrier för att främja förnyelsen i en industrisektor som i fråga om arkitektur, material, styrningssystem och kommunikation blir allt mer lik flygets.
Unionen bör, i samordning med medlemsstaterna och genom skattemässiga incitament, främja en hållbar transportpolitik. Detta genom att ingripa till stöd för försöksverksamhet och iordningställandet av intermodala system.
Jag föreslår att man inkluderar kustregionerna, som genomgår en förändring på grund av sjöfartstransporternas omvandling, och då särskilt bland strukturfondernas handlingsområden. Avslutningsvis uppmanar jag kommissionen att, med hänsyn till omorganiseringen av de internationella godstransporter som av strukturella skäl åter tar vägen över Medelhavet via Suezkanalen, beakta vikten av att tillsammans med sjöfartens operatörer studera behoven i denna region, såväl i relation till dess strategiska betydelse för unionen som inom ramen för det nya samarbetet med medelhavsområdets tredje länder.

Cox
Tack fru ordförande! Jag vill komma med mina anmärkningar rörande dagens mer allmänna debatt om Renault, och diskussionen nu om industripolitik, och i huvudsak göra ett grundläggande påpekande. Europas roll är att försöka säkerställa att den europeiska industrin kan ta en större del av såväl sina inhemska europeiska marknader som av världsmarknader, och vi bör hjälpa till att möjliggöra, inte försvaga, den europeiska industrin i de strategier vi väljer.
Det råder ingen tvekan om att arbetslösheten utgör den största utmaningen för oss under det nästa årtiondet, och relativt sett så är Europa uppriktigt sagt dåligt på att skapa sysselsättningstillfällen. Problemen uppkommer när det gäller den beskattade inkomsten - skillnaden mellan de pengar folk får med sig hem och vad de får betalt totalt sett utgör ett problem, stelheten på arbetsmarknaden utgör ett problem, och vi kan inte fly undan från dessa problem om vi vill tillskapa arbetstillfällen.
Det jag välkomnar idag i Donnellybetänkandet, och i kommissionens tidigare rapport, är att detta är den typ av strategi som möjliggör. Det ställer upp normer för miljön, det ställer upp mål för forskning och utveckling, det hjälper till att bidraga med någonting till den globala utmaningen för europeisk industri. Det är där vi ligger bäst till och jag hoppas att vi kan fortsätta med en politik av det slaget, men inte till en mer styrd form av ekonomisk förvaltning.

Soltwedel-Schäfer
Fru ordförande, kära kolleger! I den stora cocktail av debatter som förs kan jag på den korta tiden naturligtvis bara beröra yrkandet om den kemiska industrin. Jag skulle först vilja säga att jag har svårt att förstå den allmänna kritiken från min socialistiska kollega som talade förut. Naturligtvis har vi såsom gröna allmänt röstat emot Langenbetänkandet, men att ingenting alls har förändrats stämmer inte, Langen, och det skulle jag uttryckligen vilja upprepa här.
Om vi menar att ekonomisk-politiska instrument är ett kostnadssnålt sätt att hantera miljöproblem, är detta säkert ett steg i rätt riktning, men naturligtvis inte allt som vi vill uppnå nu i slutet av 1900-talet och i samband med de problem som särskilt kemiska anläggningar, transporter och produkter skapar i vår vardag. Ett litet steg har alltså tagits men det betyder inte på långt när att vi eller kommissionen kan ropa hurra.
Jag skulle vilja tillfoga en sista grundsats, och den gäller naturligtvis i första hand Bangemann, som jag inte tror om att ha uppfyllt eller kunna uppfylla detta krav under sin ämbetsperiod. Kanske hans efterträdare kan det. Grundsatsen lyder: Den som vill utforma en industripolitik för morgondagen får inte längre enbart satsa på effektivitet, utan måste beakta att hänsynen till miljön kommer att spela en allt större och särskild roll.

García Arias
Fru ordförande, jag vill gratulera föredragandena, Bangemann och Europeiska kommissionen, eftersom de faktiskt lagt fram delarna för en europeisk industripolitik med en branschanpassad vision, och detta känns verkligen lugnande. Jag skulle emellertid vilja göra en reflexion om industripolitiken och samrådet med arbetstagarna med utgångspunkt i morgonens debatt, som jag själv deltog i. Jag har därefter studerat betänkandena vad gäller samrådet med arbetstagarna, enligt principen, det är handlingarna som räknas. Vi har talat om samråd på företagsnivå i europeiska företag, men vi har inte talat om vad Europeiska kommissionen kan göra vad gäller dess industripolitik för att samråda med arbetstagarna. Visst talas det om en rådgivande grupp på hög nivå i betänkandet om bilindustrin, och vad gäller sjöfartssektorn talas det om en taskforce och ett forum för sjöfartsindustrin. Men min fråga gäller arbetstagarna. Fördraget om Europeiska kol- och stålgemenskapen är redan på väg att löpa ut. Detta fördrag var ett gott föredöme för den europeiska industrin under de år som de båda industrigrenarna, som omfattades av fördraget, utvecklades. Och självklart tog den upp de olika grundläggande aspekterna: omstruktureringspolitik, politik för teknologisk utveckling och sociala åtgärder (det tycks vara så, att de sociala åtgärderna i framtiden inskränker sig till utbildning av arbetstagare). Men i detta fördrag fanns det ett mycket viktigt element, nämligen den rådgivande kommittén för arbetstagare och arbetsgivare. Denna modell gäller tydligen inte längre för kommissionen. Eftersom gemenskapens industripolitik får till följd, att företagen ständigt kommer att omstruktureras och byta skepnad, vill jag fråga, hur kan vi i detta branschvisa samråd också få med de europeiska fackföreningarna?

Herman
Fru ordförande, ärade kolleger, vare sig det gäller bilindustrin, den kemiska industrin eller sjöfartsindustrin så brottas Europa med utmaningen från den internationella konkurrensen. Vissa föreställer sig kunna övervinna den här utmaningen genom att förskansa sig bakom nationella skyddstullar, vilket är helt orealistiskt och utopiskt, eller en europeisk skyddstull, med förmodan om att det är politiskt möjligt, därom tvivlar jag starkt under rådande omständigheter. Ekonomiskt sett erbjuder en sådan skyddstull inga framtidsutsikter, med hänsyn till den europeiska ekonomins faktiska anpassning till världsmarknaden.
Både Langens och Donnellys betänkande har förtjänsten att peka ut den rätta riktningen som är en anpassning till den här utmaningen, med andra ord en strävan efter forskningsinsatser för att förbättra produkten, investeringsinsatser för att förbättra produktiviteten samt rationaliseringsinsatser för att ytterligare förbättra konkurrenskraften på internationell nivå.
Angående Donnellys betänkande håller jag praktiskt taget med om allt det föreslår. Jag har endast ett påpekande att göra - och det är en kritik - angående det han förbigår med tystnad. Allt som sägs är bra. Vad beträffar allt det som inte sägs, är det lite som om man sopade dammet under mattan. Inte ett ord om problemet med kostnaderna för arbetskraften. Inte ett ord om arbetets rigiditet. Inte ett ord om det som Cox med fördel påminde om, som trots allt är ett fundamentalt problem, och det är inte genom att nonchalera det och lyfta fram resten som man kommer att undvika det. Jag vet att ämnet inte är populärt. Jag vet att man i ert parti inte gärna tar itu med det, men strutspolitiken har aldrig räddat någon. Jag anser alltså att man måste ha mod att konfronteras med saker och ting. Jag vet mycket väl att det här är åtgärder som inte är lätta att vidta, särskilt inte nu.
Angående Langens betänkande anser jag att allt det som röstades igenom är bra och går i rätt riktning. Jag blev mycket förvånad i förmiddags då jag lyssnade till Roth-Behrendt, att höra att miljöutskottet, enligt henne, skulle ha haft en helt annan åsikt. Det var inte vad som framgick vid läsningen av dokumenten. Antingen talade RothBehrendt för sig själv eller så måste man tro att miljöutskottet inte följer henne helt. Jag vet inte vad som har hänt, men jag har inte märkt stora skillnader mellan de dokument som har lagts fram till oss. Det finns självklart olika betoningar, men det är logiskt och normalt.
För att avsluta, herr ordförande, skulle jag vilja säga detta: vi måste förbli logiska i förhållande till oss själva. Allt det som föreslås idag i de tre betänkandena, jag upprepar det, går i rätt riktning. Men man måste också vara medveten om att, om det är det här vi vill, så kan vi inte i morgon anta lagar som går i exakt motsatt riktning. Det här parlamentet är känt för att nonchalera konsekvenserna av sin lagstiftning. Vi anser att vi inte längre är konkurrenskraftiga, att vi har alltför betydande kostnader, att vi har en alltför tyngande byråkrati, etc. Men det går inte en vecka utan att vi i parlamentet röstar igenom lagar, med en entusiasm som är mer eller mindre relativ, enligt plats i kammaren, som varje gång representerar nya kostnader eller avsevärda handikapp för investeringen, för forskningen. Vi borde alltså lära oss att kontrollera vår benägenhet att lagstifta mer än normalt. De eftersträvade målen i fråga om miljö, om social trygghet är legitima. Vi bör ägna oss åt dem, men vi måste också ta hänsyn till samtliga målsättningar, och det är inte alltid alla låter sig förenas på samma sätt.

Crowley
Fru ordförande! Jag vill, liksom de andra talarna, gratulera såväl föredraganden som kommissionen till att ha fört hela denna debatt framåt nu, eftersom vi befinner oss i ett viktigt skede vad gäller den europeiska ekonomins utveckling. Jag kan i synnerhet, liksom Herman, till fullo ställa mig bakom de punkter som redovisas i Donnellybetänkandet. De är innovativa och visionära och innebär en lämplig respons på de föränderliga omständigheter vi lever under.
Langenbetänkandet om kemiindustrin är särskilt viktigt för min egen valkrets Munster, och för Irland i synnerhet, eftersom 18.500 personer för närvarande arbetar inom denna sektor i Irland. Den svarar för exporter till ett värde av över 5 miljarder pund och bidrar till den irländska ekonomin med över 200 miljoner pund. Och teknologiska framsteg, med ny forskningsteknik, innebär att de anställda inom denna sektor i allmänhet är mycket högutbildade. Mer än 40 % av de anställda inom denna sektor är akademiker med utbildning på den tredje nivån.
Det är viktigt, när vi lägger så stor tonvikt på en aspekt av att öka utbildningsmeriterna och öka möjligheterna till livslångt lärande, att vi har en korrekt författningsmässig ram för sysselsättningsskapande inom detta område. Jag håller till fullo med Herman. Vi måste vara logiska. Vi måste inta en flexibel inställning för att säkerställa att Europa kan behålla sin konkurrenskraft på den världsmarknad och globala marknad som vi nu lever i. Jag vill anmoda denna kammare att se till att vi inte upprättar några hinder för denna industris utveckling, eftersom den utgör en mycket viktig sektor för ekonomin och för skapandet av sysselsättningstillfällen.

Riis-Jørgensen
Fru ordförande, fri konkurrens och fria marknadskrafter är nödvändiga för att säkra den europeiska industrins konkurrenskraft. Därför önskar den liberala gruppen att säkra den fria konkurrensen i den europeiska bilindustrin och därmed också ekonomiska fördelar för oss konsumenter. Därför har vi lagt fram två ändringsförslag, 6 och 7, som syftar till en åtstramning av förordning nr 1475/95 om gruppundantag i förbindelse med sälj- och serviceavtal. Denna förordning är ju ett av kommissionen godkänt undantag från Romtraktatens krav på fri konkurrens. Jag hoppas verkligen, att föredraganden, Donnelly, och mina kollegor här i salen kan stödja dessa två ändringsförslag. Jag hoppas också, att kommissionär Bangemann kommer att följa uppmaningen i ändringsförslag 7, nämligen att kommissionen stoppar biltillverkarnas och bilimportörernas systematiska överträdelser av gruppundantagsordningen. Jag hoppas också, att kommissionen följer punkt 1 d i resolutionsförslaget och inrättar en expertgrupp för bilindustrin med deltagande av alla parter, inklusive de fristående bilhandlarna och naturligtvis konsumenterna. Jag vill samtidigt föreslå, att denna panel på hög nivå som en av sina första uppgifter anordnar en konferens om detta mycket viktiga ämne: de förestående ändringarna inom bilindustrin.

Miller
Fru ordförande! Jag vill, liksom de andra talarna, ta tillfället i akt att tacka föredragandena och i synnerhet Katiforis, för hans detaljerade analys av de problem Europas sjöfartsindustri står inför, den uttömmande uppläggning han valt för att ta itu med dessa problem, samt hans slutsatser.
Det föreligger emellertid en iögonfallande inkonsekvens i Europas inställning till sjöfartsindustrin. Varje år beviljar detta parlament miljontals ecu till KONVER-programmet, som skall hjälpa småföretag att ställa om från försvarsindustri till civil produktion. Men samtidigt så bestraffar vi större företag inom försvarssektorn, med över 230 anställda, som vill gå in på nya områden. En av dessa branscher är skeppsbyggnaden. På grund av de minskade orderna på krigsfartyg måste dessa varv vända sig åt andra håll för att få arbete. Om dessa skeppsvarv emellertid lämnar offerter för civila kontrakt i Europeiska unionen hamnar de emellertid omedelbart i ett ogynnsamt läge, eftersom de inte får samma subventioner som civila varv.
Hur kan vi å ena sidan uppmuntra till diversifiering och å den andra bestraffa företag som försöker diversifiera? Det är en dårarnas ekonomi. Om vi verkligen tror på diversifiering, och på en övergång från försvarsinriktad produktion till civil produktion, så måste vi ge oss i kast med detta problem. Jag uppmanar därför denna kammare, och begär, att den skall stödja ändringsförslag nummer 4.

Peijs
Fru ordförande! Idag handlar det om industripolitik. Kloningen av människor och djur, bilindustrin Renault, sjöfartsnäringen och nu den kemiska industrin. Förutom komplimanger till de föredragande som har företrätt oss i alla förhandlingar, även en komplimang till kommissionären som arbetar hårt med industripolitiken. Jag tror att det är viktigt för Europa. Vår kemiska industri har även ett avsevärt försprång före USA och Japan, och vi skulle gärna vilja behålla det. Den sektorn kan stå modell för andra sektorer, och kraften i detta förslag till industripolitik ligger i att man äntligen mycket tydligt anger vad man måste göra för att stärka konkurrenspositionen, varvid det är tydligt att det främsta ansvaret vilar på den kemiska industrin själv. Kommissionen och medlemsstaterna måste sörja för nödvändiga förutsättningar som till exempel en tydligare miljölagstiftning och en ram för självreglering som kan ge ett mycket värdefullt bidrag till att industrin blir snabbare, renare och säkrare. Därför håller jag inte med min kollega Heinisch, som säger att man mycket väl kan ta bort regler för den kemiska industrin. Gärna en tydligare och enklare lagstiftning, men denna industri är så känslig att jag inte tror att man tillåta sig att avskaffa regleringar.
En kategori inom den kemiska industrin kan ägnas extra uppmärksamhet. Det är små och mellanstora företag inom den kemiska industrin. Nästan all lagstiftning är gjord med tanke på stora företag. Ett exempel. I Europeiska unionen måste ett företag trycka en uppställning över sina produkters sammansättning. Den kemiska industrin skall inte bara räkna upp sammansättningen utan även ämnenas proportioner. Fru ordförande! Föreställ er att ni är som litet företag efter åratals forskning har tagit ram en ny produkt och därefter måste ge konkurrenterna ert recept. Herr Bangemann, det verkar som om ni tycker om god mat. Fråga en gång chefskocken på en stjärnrestaurang, om han är beredd att göra detta. Det tror jag inte. Jag tror att det är självklart att kommissionen sörjer för tydligare miljölagstiftning och för tillbakaträngandet av koldioxidutsläppen. Men miljöförbättringar i Västeuropa skulle kunna komma bättre till pass i Östeuropa, eftersom effekten är större där.

Paasilinna
Herr ordförande, bästa kollegor, jag vill börja med att tacka Alan Donnelly för ett gott och sakkunnigt betänkande.
Bilfabriken Renault har meddelat, att man kommer att stänga den fullt funktionsdugliga bilfabriken i Vilvoorde i Belgien och dessutom säga upp personal också i Frankrike. Samtidigt drar man sig inte för att söka EU-stöd i Spanien. Om Renaultkoncernen genomför sitt skräckscenario i strid med EU-reglerna, är det fråga om en fars av stora mått. Är detta ett tecken på hur industrin tänker rusta sig inför euron? Det är inte att undra över, att euron kan bli ett skällsord bland de arbetslösa. De som kräver flexibilitet borde betänka, att den arbetslöse för sin del redan har visat flexibilitet till hundra procent.
Arbetslösheten avskaffas inte med enbart ekonomisk tillväxt, man måste alltså till slut angripa själva strukturerna. Tyngdpunkten måste inriktas från beskattning av mänskligt arbete till beskattning av mervärdet. Detta skulle gynna den arbetsintensiva servicesektorn och skulle också medge tillväxt i den kunskapsintensiva sektorn. Låt fabrikerna göra de tråkiga arbetsmomenten och låt människan betjäna andra människor. Jag väntar på initiativ från kommissionen i detta avseende.
I nästan alla unionens medlemsländer försöker man med våld anpassa ekonomin till EMU-kriterierna. Problemet är, att tidtabellen för konvergenskriterierna är mycket snabb och tolkningen av dem alltför snäv. Nu sker allt inom ramen för en rekordartad arbetslöshet och kärva sociala omständigheter. Den allvarligaste bristen är naturligtvis, att arbetslösheten inte återfinns bland kriterierna. Därför vill jag föreslå, att man bland de hårda EMU-kriterierna inrymmer två stabilisatorer: ekonomisk stabilisering och social stabilisering. Eftersom monetär stabilisering inte tycks skapa social stabilisering och heller inte i nämnvärd grad förbättra sysselsättningen, måste parlamentet i fråga om EMU-kriterierna ställa sig på den sociala stabiliseringens sida, för att vi skall kunna undslippa kommande Vilvoorde-fall.

Sarlis
Fru ordförande, jag applåderar herr Katiforis betänkande. Jag är precis överens med de punkter som berörs i förslaget till resolution.
Jag måste säga att framtiden för varvsindustrin och för sjöfartsindustrin i allmänhet är parallell med de framtida livsvillkoren för sjöfarten. Och varvsindustrin har minskat med 82, 5 % mellan 1985 och 1994, och även den europeiska sjöfarten har minskat med 40-50 % under samma period. Det handlar om parallella livsvillkor och det torde ha ställt till problem för oss.
Angående varvsindustrin har gemenskapen sedan en längre tid främjat lagstiftningen för att avskaffa de statliga subventionerna, men under samma tid har inga andra lösningar föreslagits, som skulle ha kunnat skapa en utveckling grundad på privatekonomiska kriterier för varvsindustrin i Europa - under hela denna tidsperiod gjorde inte gemenskapen någonting för den europeiska sjöfarten. De förslag som har lämnats in - huvudsakligen på initiativ av Europaparlamentet, som betänkandet angående sjöfartsregistret EUROS - förblev med tiden i verkligheten resultatlösa och inga framsteg gjordes.
Följaktligen, - och det säger jag på grund av att herr kommissionsledamoten Bangemann är närvarande - med undantag för initiativ inom vissa områden som kan kallas "piratsjöfartens " ekonomi, d.v.s. utrustning, elektroniska hjälpmedel etc., har varvsindustrin generellt sett, inte visats något intresse, den har inte blivit varse något intresse från Europas sida samtidigt som Europa envetet avskaffade subventionerna och i verkligheten tillintetgjorde den och hjälpte andra varvsindustrier i tredje världen, och det bör ni känna till.

Sindal
Fru ordförande, det är två omständigheter som jag gärna vill understryka. Det ena är den situation, som vi befinner oss i Europa med ständigt ökande former för statligt stöd, med ständigt nya former för snedvridning av konkurrensen. Vi talar om att liberalisera. Parlamentet medverkar duktigt i den processen. Men hela tiden finns det några länder, som är långt på efterkälken i den pågående processen. Det är otroligt svårt att få den befolkningen i Europa att tro på det vi sysslar med, när vi ser företag flytta ut ur landet med stöd från unionen. Det är svårt att få den europeiska befolkningen att tro på våra projekt, när vi ser statligt stöd till olika företag utbetalas i strid med kommissionen, för att senare godkännas. Min kollega, Miller, har nu föreslagit, att man skall stödja en omställning från byggande av krigsfartyg till byggande av vanliga handelsfartyg. Ombyggnaden av varv skulle stödjas. Vi har en varvskapacitet i Europa, som är mer än tillräcklig. Detta är ett exempel på, hur regionala intressen kolliderar. Jag förstår mycket väl Millers förslag. Men om jag skall tala på den europeiska varvsindustrins vägnar - det gör jag inte, men om jag skulle göra det - så skulle vi få problem med överkapacitet. Det har talats om att anordna konferenser. Sådana har vi haft många. Vi har emellertid ett problem i förhållande till befolkningen i Europa. Vi hamnar oavlåtligt i situationer, som går emot den politik vi egentligen önskar driva. Jag vädjar därför till kommissionären att få rådet att diskutera dessa situationer. Inte nog med att ett företag kan få stöd till att flytta från Danmark till Irland, men vi har dessutom en konkurrens på skatteområdet. Man betalar inte mycket skatt under de första tio åren efter etableringen i Irland. Det gör man i resten av Europa. Så det handlar alltså inte bara om konkurrenspolitiken, utan också om skattepolitik och om statligt stöd.

McIntosh
Fru ordförande! Jag skulle vilja ta upp kommissionens meddelande om framtiden för sjöfarten inom Europa. Ni håller säkert med, fru ordförande, om att eftersom " alla trevliga flickor älskar en sjöman" så är det viktigt att vi backar upp och stödjer våra sjöfartsindustrier och, i synnerhet, de sjöfarande och deras utbildning, där jag gärna vill tro att den brittiska regeringen kan stå som ett positivt exempel.
Jag skulle vilja förelägga kommissionär Bangemann och hans kollegor en utmaning här idag. Vi måste säkerställa lika spelregler för alla i hela Europeiska unionen. Jag vill anmoda kommissionen att se till att statligt stöd till hamnar och färjerederier fasas ut så snart som möjligt. För närvarande finns ingen insyn i hur statligt stöd tillämpas. Jag hoppas att kommissionären kan hålla med mig om att han måste ta itu med detta och att det inte kan vara rätt att, exempelvis, Stena/Sealink i själva verket gör brittiska sjöfarande övertaliga eftersom den holländska regeringen, som Jarzembowski nämnde tidigare, väljer att skydda sina egna sjöfarande genom att medge skatterabatter. Det måste vara fel.
Jag vill hänvisa kommissionären och kammaren till Bellerés yttrande, och i synnerhet till punkterna 8 och 9, där vi begär fri och rättvis konkurrens mellan transportsätten där alla transportmedel till fullo bär sina egna kostnader, även de externa kostnaderna, och där vi kräver att fri och rättvis konkurrens uppmuntras mellan gemenskapens hamnar och mellan sjötrafiklinjer.
Om kommissionen inte gör något annat efter dagens debatt, så hoppas jag att den åtminstone kommer att försöka se till att spelreglerna blir lika för alla, och försöka få bort sådana stora statliga stöd som tillämpas i Holland, vilka jag betraktar som verkligt orättvisa. Jag stöder Bellerés yttrande och, minsann, Katiforis' betänkande.

Porto
Fru ordförande! Kommissionen och dess föredragande, Katiforis skall gratuleras för de förslag som lagts, med hänsyn till dessas potential och till de åtgärder som kommer att medföra ett bättre utnyttjande av sjöfartstransporterna i det här fallet (det omskrivna fallet).
Sjöfartstransporten utgör med sina 90 % av trafiken utom gemenskapen och 30 % av trafiken inom gemenskapen det billigaste transportsättet, med mindre stockningar och mindre föroreningar, omständigheter som är alltmer nödvändiga att poängtera.
Förutom det som redan sagts är det emellertid nödvändigt att större uppmärksamhet ges till sjöfartens anknytning till ytterligare transportsätt, särskilt då tåg- och vägtransporter, bara på det sättet får man ett bättre utnyttjande och en fullständigare täckning av hela det europeiska området, varvid regioner och länder inom unionen som är mindre gynnade inräknas.
I linje med detta bör utnyttjandet av små och medelstora hamnar i sin tur ha en stor betydelse, dessa är ju också kapabla att ta emot fartyg som utgör mer än 60 % av trafiken på gemenskapen,
Förutom att man på det här viset undviker de onödiga stockningar som förekommer i större hamnar, bidrar man på ett relevant sätt till den nämnda täckningen av området, med ett mer effektivt utnyttjande av alla resurser, och till medborgarnas välfärd i allmänhet.
Jag tycker alltså att dessa punkter bör tilläggas.

Bowe
Herr ordförande! Som en av de sista talarna från den socialistiska gruppen idag skulle jag vilja klarlägga några saker, som kommit upp under debatten med avseende på Langens betänkande. Den socialistiska gruppen välkomnar detta betänkande. Det visar att de problem kemiindustrin stått inför under senare år förståtts väl. Branschen befinner sig i ett tillstånd av ständig förändring, till följd av utvecklingen av global konkurrens. Det innebär att vi kan stödja de flesta av de åtgärder som föreslås i betänkandet, för att hjälpa branschen att anpassa sig för att möta denna konkurrens. Det föreligger emellertid fortfarande vissa meningsskiljaktigheter mellan socialisterna och kristdemokraterna, som handlar om mer än bara nyanser.
Det finns frågeställningar som rör frisläppandet av energitillgångar och avreglering av det författningsmässiga ramverket för branschen, där vi inte kan vara helt överens med kristdemokraterna. Det handlar i synnerhet om tillämpningen av frivilliga överenskommelser för att få till stånd en koldioxidskatt. Socialisterna betraktar de frivilliga överenskommelsernas roll som ett komplement till lagstiftningen, men inte som en ersättning för den. Vad gäller kolskatten så ser vi det som nästan oundvikligt att några medlemsstater kommer att införa en sådan. Den måste därför läggas upp på ett förståndigt sätt.
Den europeiska kemiindustrins framtid ligger i att bygga på den bas vi redan har: en högvärdesindustri som framställer högvärdesprodukter, med en välutbildad arbetsstyrka som avlönas och belönas väl för sitt arbete. Detta är framtiden för den europeiska kemiska industrin, inte avreglering, och inte en inriktning på konkurrenskraft som innebär att det billigaste är bäst.

Theonas
Fru ordförande, det råder inget tvivel om, att sjöfartsindustrin i Europa karakteriseras, för det första av en dramatisk minskning av varvssektorn och, för det andra minskningen och även omvandlingen av den stora europeiska flottan till en andra klassens flotta. Enligt min åsikt är det den konkurrenspolitik som Europeiska unionen och dess medlemsstater under en följd av år har tillämpat som bär ansvaret för den katastrofala kursen för varvsindustrin.
Varvssektorn har minskat med 82, 5 %. Frågan är: kan den europeiska varvsindustrin med existerande konkurrensvillkor, vad gäller arbetskraftens lönenivå, konkurrera med varvsindustrin i Fjärran östern vid full avreglering av marknaden? Svaret är nej, och jag anser att tiden nu är mogen för en ny politik. Jag undrar, fru ordförande, om politiken som talar om " utbildning, undervisning, modern teknologi" i samband med sjöfartens arbetskraft har något värde, då så gott som hela den europeiska flottan använder sig av bilaterala avtal, och tar besättningar från Fjärran östern för en symbolisk summa, vilket också skapar risker för säkerheten till sjöss. Varken meddelandet eller betänkandet från kollegan Katiforis svarar på dessa frågor.

Bangemann
Fru ordförande! Alan Donnelly har liksom Langen och Katiforis med rätta inlett sina betänkanden med en liten karakteristik av industripolitiken i allmänhet, så som de uppfattar den. När man förelägger parlamentet ett meddelande om enskilda sektorer och parlamentet utarbetar betänkanden därom, är detta naturligtvis alltid utsnitt ur en total politik. Därmed var detta helt rätt. Även jag vill börja med att än en gång säga hur vi uppfattar den industripolitik som vi faktiskt har bedrivit sedan åtta år och, enligt min åsikt, med inte så dåliga resultat.
Utgångsläget var helt klart. Vi befann oss i en tid då det upprättades en gemensam marknad, det vill säga uppstod nya konkurrensvillkor, och redan då kunde man märka att globaliseringstendenserna skulle förstärkas, att alltså även unionens yttergränser mot dess handelspartners skulle bli öppnare och konkurrensen alltmer bli en princip för detta globala ekonomiska system. Nu kan man betrakta konkurrensen ideologiskt eller så att säga helt avspänt. Av ideologiska skäl kan man dämma upp konkurrensen eller höja den till himlen. Jag hör vare sig till den ena eller andra gruppen eftersom jag i själva verket menar att konkurrensen är ett instrument, en förutsättning, för att uppnå många andra mål.
Soltwedel-Schäfer säger till exempel att det finns ett motsatsförhållande mellan effektivitet och sociala eller miljömässiga framsteg i ett ekonomiskt system. Detta gäller endast vid ett ytligt betraktelsesätt. Ty ett ineffektivt ekonomiskt system är i regel - och det har alla historiska exempel visat - varken socialt eller miljömässigt riktigt. De svårigheter som till exempel de nya delstaterna i Tyskland har med iordningställandet av den mark på vilken de gamla industriföretagen stod och avlägsnandet av skador på miljön visar mycket tydligt att detta helt enkelt inte stämmer.
Men även effektivitet eller bättre uttryckt konkurrenskraft är ju ett instrument för att uppnå bättre och högre mål. Jag vill ta upp exemplet med högre löner som min vän Herman anförde. Snävt betraktat är högre löner naturligtvis något som kan fungera negativt i konkurrensen. Det är självklart, att jag ifall jag har högre löner och därmed högre kostnader och inte kan kompensera detta så har jag nackdelar i förhållande till en konkurrent. Jag kan emellertid parera detta om jag är mer produktiv. Det är en möjlighet. Jag kan också, vilket är fallet i många medlemsländer, finansiera högre löner och högre lönekostnader och därmed sociala system om min produktivitet tillåter det. Det betyder att man helt enkelt måste vara en smula bättre, en smula effektivare. Därför blir jag alltid så nervös - jag har bekämpat det under hela min politiska karriär - när man har något emot ansträngningar. Vad finns det egentligen att invända? Det är ju mycket mänskligt att någon vill åstadkomma något förnuftigt.
Jag vet inte vem som tog upp exemplet med köksmästaren. När jag till exempel har att välja mellan två restauranger och det på den ena finns utmärkt mat, därför att kocken anstränger sig, medan maten är usel på den andra, då går jag naturligtvis på det förra stället. För övrigt går också alla de som är emot ansträngningar på det bättre stället. Det är ett specifikt sätt att svika sina principer. Jag anser alltså inte att ansträngningar är något dåligt. Vi behöver dem för att utjämna ett antal av våra nackdelar.
Låt oss ta ett exempel från bilområdet, som jag ska återkomma till mer specifikt. Vi har i unionen helt olika situationer på olika företag. Det finns företag som har problem och det finns andra som inte har några problem alls. Ta frågan om överkapaciteten. Det finns företag som har överkapacitet och måste avveckla den, och det finns andra som har mer än ett års leveranstid på vissa modeller, trots att det inte några billiga bilar. Det visar än en gång att frågan om priset inte är ovillkorligen avgörande, att det billigaste inte alltid är det bästa. Ni har fullständigt rätt, min käre Bowe. Man får dock inte tro att det kvittar vad vi producerar, att vi ändå får avsättning för det. Det fungerar inte. Därför har vi alltid sagt i vår industripolitik att vi måste vara en smula bättre därför att vi kanske är en smula dyrare. Det kan emellertid ordnas, det handlar framför allt om flexibilitet. I det program som vi presenterade för två år sedan var - jag tror att Rapkay nämnde det - i första hand en intensiv ut- och fortbildning av arbetare och tjänstemän en viktig punkt. Ty om vi inte investerar i human capital kommer vi inte att få det som vi alla vill ha. Det är just detta som vi bör enas om. Denna ansträngning är nödvändig för att uppnå andra politiska mål.
Nu till de enskilda frågorna. Först återigen bilindustrin. Inget av de tilläggsförslag som betänkandet kommer med är något problem för kommissionen. Vi är högst beredda att ta de initiativ som Alan Donnelly föreslår, i synnerhet om ett forum, det vill säga ett permanent organ där vi för diskussioner med fackföreningar, företagare och underleverantörer, alltså med hela det bilindustriella komplexet. Även om jag medger att jag alltid kommer att misstänkas för att inte vara just den som särskilt vårdar sig om fackföreningarna, ber jag att ni hör er för hos Forumet för sjöfartsindustrin. Jarzembowski är mitt vittne. Jag har nästan på egen hand med rå styrka tvingat fram, att de fackliga företrädarna kommit med och sedan även fått en roll i dess high level panel , det vill säga dess steering committee .
Det står fullkomligt klart, och jag säger det än en gång med hänblick på det aktuella fallet, att det inte kan bli någon effektiv närings- och industripolitik utan förnuftiga sociala inslag, och arbetarnas medverkan i ett företags beslut handlar inte bara om socialpolitik eller rättvisa utan är också en fråga om företagets effektivitet. Företaget blir effektivare om arbetare och tjänstemän får delta i viktiga avgöranden.
Nu har ju min kollega Flynn redan sagt hur komplicerat det är att genomföra något sådant i Europa. Ni känner till dramat med den sociala stadgan. Jag har själv en gång upplevt, i samband med försöket att genomdriva en europeisk aktiebolagsordning, hur enormt svårt just detta med medbestämmandet är. Det var det enda skälet till att det hela till slut misslyckades. Vissa ville inte alls, andra ville inte uppge sin särskilt goda modeller, och till slut hamnade vi i ingenting. Sådant är naturligtvis meningslöst. Ja till dialog alltså och även till de andra kraven.
Bilindustrin måste utan tvivel genomgå en strukturomvandling, men den är i stånd att klara av det. Jag är inte av åsikten - om än vissa skulle tro det - att den inte kan klara det. Den kommer att göra det genom viss kapacitetsminskning. I vissa företag blir detta möjligt ty vi har på senare tid blivit konkurrenskraftigare än bara för några år sedan. De japanska bilarnas minskade marknadsandel i unionen har säkert flera orsaker, men en av de viktigaste är i sammanhanget säkert den, att våra biltillverkare numera erbjuder produkter som köparna gillar bättre än bilarna från Japan eller Korea.
Någon har sagt att vi måste vara konsekventa. Det tycker jag är mycket bra. Tyvärr för vi diskussioner med olika deltagare. Diskuterar vi industripolitik deltar alltid samma människor, diskuterar vi miljöpolitik är det andra som är med. Så är det även i ministerrådet. Det finns ett industriministerråd som diskuterar och säger att energipriserna måste ner. Och sedan finns det ett miljöministerråd som säger att energipriserna måste upp, och beslutet styrs av vart åt ordförandeskapet lutar. Detta är vansinne. Vi måste hålla en konsekvent linje, och naturligtvis behöver vi också mer gemensamhet i Europa.
Peijs och även andra har hänvisat till att man har funnit bättre lösningar i Holland och att man kan bege sig dit. Så länge vi inte har någon gemensam politik ser jag detta som den näst bästa lösningen. I Holland är ändå allt mycket bättre. Då far vi väl alla till Holland, det går bra! Därmed uppstår ett tryck som faktiskt också åstadkommer dessa gemensamma lösningar, och jag är den förste att säga - kommissionen kommer ju med en rad förslag - att vi behöver sådana även på skatteområdet. Alltså om det som Alan Donnelly föreslår: ja, det ska vi göra och förverkliga det mycket snabbt.
Nu till den kemiska industrin. Detta är egentligen det första fallet av benchmarking . Vi har kommit överens med den om att så att säga utveckla en modell som branschen själv ser som konkurrenskraftig och samtidigt besvara de sociala frågor som uppkommer.
Som ni även kan se av Langens utmärkta betänkande har den kemiska industrin lyckats med detta. Sådant är alltså möjligt, också i en bransch där priset de facto spelar en avgörande roll. Om en bil som är något dyrare kan man ändå säga att den kanske är lite snyggare, lite bättre, men om man producerar en råvara, vilket i regel är fallet inom den kemiska industrin - om man bortser från derivat och upstream -produkter - så kan alla andra framställa denna produkt och det handlar bara om priset. Trots det har vår industri klarat sig så bra, och jag tycker att detta är en utmärkt prestation av företagarna liksom av fackföreningarna, ty fackföreningarna inom denna industrigren är ju (när det gäller strukturering och omstrukturering) mycket öppna och diskuterar på ett sätt som man skulle önska fanns inom andra industrisektorer.
Vi för ingen koldebatt i dag, men jag skulle vilja säga er, Rapkay, att en bransch där varje arbetstillfälle årligen subventioneras med 120 000 D-mark - det är obestridliga fakta, varje arbetstillfälle kostar alltså 10 000 mark i månaden av offentliga medel - inte kan överleva. Man har inget att förebrå de städer i Ruhrområdet som lämnat denna bransch bakom sig, till exempel Essen - Essen är Tysklands största servicestad. Om ni talar med sådana städer eller med SPD där får ni höra: " Varför gjorde vi inte detta för längesen?" Det kvittar hur det sker om det bara är på ett socialt acceptabelt sätt, men ni får det att låta som om detta var en traditionell bransch som hade en framtid! Då ser jag annorlunda på fartygsbyggandet. Därför har vi ju sagt att vi måste bekämpa missförståndet att dessa traditionella branscher inte har någon framtid. Vi har för övrigt åstadkommit att alla nu tror på en framtid.
Fråga mig inte hur man ska ta ansvar för en bransch när tyskt stenkol trots subventioner är 200 mark per ton dyrare än stenkol som importerats från annat håll, inklusive fraktkostnader. Jag förstår det inte. Där tar min förståelse slut, och jag tycker att vi ska vara öppna och ärliga mot varandra.
Inom varvsnäringen har vi redan i åratal - sedan fem år tror jag - ett forum, ett som jag tror vara framgångsrikt. Visst, Jarzembowski, det uppstår inte en bländande ny idé varje år. Sådant sker mycket sällan, och då närmar jag mig vederbörande med viss försiktighet, ty det kan vara någon som inte längre står med båda fötterna på jorden. Vi går särskilt starkt framåt inom forskning och utveckling. En ledamot, Estevan Bolea, har sagt att fartygsbyggnad är något mer än att bygga fartyg. Om ni läser betänkandet - det har ni uppenbarligen gjort, ty just denna mening står där - kan ni inte använda det som kritik mot kommissionen. Vi har just i forumet sagt att vi behöver hamnar, underleverantörer, klassningssällskap, vetenskapliga institut, oceanografi osv. Allt detta behöver vi för att utveckla ett fungerande system.
Det har alltså i viss mån lyckats. Vad vi ännu inte har tagit med i betänkandet men som här med rätta har förts på tal är den nya situationen efter amerikanernas vägran att ratificera OECD-avtalet. Jag tror inte längre att de ska lyckas med detta. Då står vi inför frågan: " Vad skall vi göra?" Vi har flera alternativ. Ett: vi gör det utan amerikanerna. Det är möjligt och för övrigt helt meningsfullt, ty våra svåraste konkurrenter i denna fråga är japanerna och framför allt koreanerna, inte i första hand amerikanerna. Vi kan också utveckla en helt annan, en egen ny politik. Den tredje möjligheten, som vi sannolikt rör oss mot, är att göra bådadera. Vi försöker hålla OECDavtalet vid liv utan amerikanerna parallellt med att vi utvecklar en ny politik för varvsindustrin i vid mening.
Därvid spelar naturligtvis byggandet av örlogsfartyg, the navy ship building , en helt avgörande roll, ty om vi vill ha en egen säkerhets- och försvarspolitik - samma sak säger jag alltid om försvarsindustrin - måste vi förfoga över ett visst mått av kapacitet för produktion av materiel, det vill säga även av fartyg. Det är alldeles klart att kostnadsfrågan inte står så långt i förgrunden vid bygget av marina som av civila fartyg, så att varv som klarar båda sakerna kan uppnå en gynnsammare kostnadsmix. Vi måste vidare överväga i vilken grad vårt byggande av handelsfartyg är konkurrenskraftigt. Sådant kan man inte planera, här kan vi inte sätta upp mål. Någon sade att kommissionen borde sätta upp objectives . Då har man helt övergett marknadsekonomin. Men vi kan naturligtvis klarare än förut definiera de villkor under vilka en sådan bransch har att arbeta. Det kommer också att ske.
Låt mig också säga något i frågan om bistånd och utlokalisering. Vi har ju redan talat mycket om detta. Här finns det också två överdrivna och därmed felaktiga infallsvinklar och en enda riktig möjlighet att angripa problemet. Det vore helt överdrivet att säga att det inte finns något problem, att låtsas som om allt var i sin ordning. Renault har kanske åtminstone haft den positiva effekten att göra klart för alla att det finns ett problem.
Den andra felaktiga ansatsen är att säga att vi nu måste infört mycket stränga regler: ingen får röra sig, alla måste stanna där de är! Inga arbetstillfällen får försvinna eller förändras, det är inte tillåtet! Också det skulle vara slutet för en konkurrenskraftig industristruktur, ty vissa förflyttningar är meningsfulla och vissa nylokaliseringar kan det under vissa omständigheter också vara helt befogat att stödja med bidrag. Det innebär alltså - och det är den rätta infallsvinkeln - att vi i varje fall måste pröva om ett tillskott ut regionalfonden, socialfonden eller någon annan fond verkligen är meningsfullt.
Här står nämligen två mål mot varandra. Dels målet att utveckla industristrukturen i en region, dels det att inte skapa överkapacitet. Det är inte utan skäl som man har nämnt stålindustrin. Där har vi trots allt lyckats med konststycket att avveckla överkapaciteten, på ett sätt som säkert har medfört sociala svårigheter men som man också tagit till sig och accepterat. Därmed har vi en kapacitet som svarar mot efterfrågan, vi har förnuftiga priser och följaktligen heller inga problem.
Vi måste pröva - inte bara inom bilindustrin utan på alla andra områden - om det är meningsfullt att skapa nya kapacitet, om det förstör marknaden och vi sedan får ett tillstånd som endast kan bemästras med hjälp av skattepengar, vilket naturligtvis är helt vansinnigt. Det måste vi göra. En liknande reglering har vi för övrigt när det gäller konstfibrer, där vi inte välkomnar uppbyggnaden av ny kapacitet eftersom tillräcklig kapacitet finns, eller rättare sagt inte ger några bidrag, ty den som vill bygga av egen kraft kan också göra det.
Därmed skulle det hela kunna utmynna i en förnuftig inställning och jag hoppas - diskussionen har trots allt visat det - att vi för en gångs skull ska lämna de dogmatiska positioner som här alltid brukar företrädas, eftersom det ju alltid finns goda och riktiga respektive felaktiga lösningar på ekonomiska problem. En relativt framträdande företrädare för det tyska socialdemokratiska partiet angav en gång en formel för detta: " Det finns ingen SPDnäringspolitik och ingen CDU-näringspolitik" - jag citerar ingen liberal utan uttryckligen en SPD-are eftersom jag tror att han har större trovärdighet hos er, fru ledamot, fast det gillar ni inte heller - han hade enligt min mening fullkomligt rätt när han sade: " Det finns ingen SPD-, CDU- eller FDP-näringspolitik, det finns bara felaktig och riktig näringspolitik." Det gillar jag, han hade rätt, och just det vill vi hålla oss till.

Ordföranden
Frågan är naturligtvis, vem som avgör vad som är rätt eller fel.

Bangemann
Det gör alltid kommissionen!

Ordföranden
Ibland är det också annorlunda! Tack så mycket, Bangemann!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Informationssamhället, kultur och utbildning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0325/96) av Morgan för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om informationssamhället, kultur och utbildning.

Morgan
Fru ordförande! Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har alltid insett vikten och betydelsen av informationssamhället för vårt framtida ekonomiska välstånd. Det råder ingen tvekan om det faktum att vi hörbart applåderar ansträngningarna att ombesörja tillgång för alla till de nya kommunikationsmetoderna, och att vi välkomnar de stora framsteg som görs vad gäller infrastrukturutvecklingen runt om på kontinenten, med hjälp av EU-finansiering.
Det oaktat kommer vi oundgängligen, om vi alla strävar tillsammans, att komma till den punkt - kanske inte nu, kanske inte under detta århundrade - någon gång under 2000-talet, där vi alla är kopplade till informationssamhället. Men vad sedan? Varför skulle någon vilja använda det? Kulturutskottet var ytterst medvetet om att det förelegat en bristande inriktning på innehållsaspekten av informationsbehovet, och om behovet av att koncentrera sig på såväl de utbildningsmässiga som kulturella möjligheter och hinder som informationssamhället kommer att innebära. Det är därför som kulturutskottet har beslutat sig för att initiera detta betänkande.
Vi är alla medvetna om hur snabbt utvecklingen går inom detta område, och det har glatt oss mycket att efter det ursprungliga förslaget kunna se att många av betänkandets rekommendationer redan införts, eller åtminstone är föremål för seriösa överväganden. Det är intressant att notera att så sent som i går kväll så var det inte bara kommissionen som visade sig intresserad, utan det var Jacques Chirac som i ett tal gav en utfästelse att alla mellan- och högstadieskolor skulle vara anslutna till informationssamhället år 2000, samt att sänka mervärdesskatten på multimediaprodukter. Jag hoppas att detta begränsas till multimedia för utbildning.
Innan jag fortsätter är det viktigt att upplysa er om varför jag lagt fram fem ändringsförslag till mitt betänkande, och en tidplan enligt vilken de skall vara genomförda år 2000. Några ledamöter har frågat: " Varför år 2000, varför inte år 1999 eller 2001?" Anledningen är helt enkelt att den jämförande undersökningen, pilotprojekten och lärarutbildningen kan alla ha genomförts till dess. Om vi inte ställer upp mål i tidplanen kommer vi inte att ha någon ram att basera de förslag som ingår i detta betänkande på. Av det skälet hoppas jag att alla kommer att stödja dessa ändringsförslag.
Europeiska unionen måste ställa upp normer. Jag har just hört att Bangemann är mycket för normer och hoppas därför att han kommer att ta till sig förslaget om normer i detta betänkande. Det är viktigt att medlemsstater runt om på vår kontinent kan uppfylla dessa normer. Annars kommer vi att utvecklas till en informationsrik elit, som inte kommer att göra något för att bidra till den sociala sammanhållningen i hela Europa.
Det första vi bör göra är att förse våra barn med denna nya sektors verktyg, men för att göra det måste vi först förse våra lärare. Medlemsstaterna bör överväga införandet av obligatoriska IT-moduler i utbildningskurser för lärare. Detta måste kompletteras med livslångt lärande, så att de kan hålla jämna steg med den nya teknologiska utvecklingen. Föräldrar bör dessutom uppmuntras att intressera sig, så att vi slipper se ett teknologiskt generationsgap uppkomma.
Denna teknologiska utveckling går så fort att det är viktigt att vi överväger vad som är möjligt, så att vi anpassar våra utbildningsanstalter med hänsyn därtill. Datorer kan idag göras så små att eleverna lätt kan gömma dem för såväl lärare som föräldrar. De skulle till och med kunna gömma dem i sina gymnastikskor. Inhämtning av data kommer att bli en självklar sak för många elever. Jag besökte nyligen en skola i min valkrets, där eleverna fick en uppgift som bestod i att gå ut och rita en bild av en atom. En av eleverna kom tillbaka med den senaste bilden från MIT: s hemsida. Det är utbildning på den nivån vi talar om. De måste därför få lära sig att analysera den information de hämtar in.
Vi måste säkerställa att de lär sig att tolka data och att utvärdera dem på ett kritiskt sätt. Och allra viktigast är att vi måste säkerställa att kvinnor tar de möjligheter som erbjuds, så att de inte marginaliseras ytterligare under 2000-talet. Det kommer också att finnas möjligheter för dem som lär sig långsamt att utvecklas i sin egen takt och, mycket viktigt, för glesbygdsområden, så att de inte känner sig marginaliserade. Vi kommer alltid att ställas inför frågan vem som skall betala för de nya teknologierna, i synnerhet inom utbildningsområdet. Det verkar därför vettigt att se på exempel på bästa praxis, och se hur vi kan utveckla offentliga och privata partnerskap för att tillhandahålla och säkerställa kvalitet för framtida generationer.
De nya teknologierna kan komma att förändra hela vår kultur och det sätt vi lever på. Men kultur i ordets mer begränsade innebörd måste också omfattas. Var kan man bättre säkerställa tillgång till kultur än vid våra bibliotek? Informationsteknologin kan få en oerhört stor inverkan på våra bibliotek. Det är därför som det gläder oss att konstatera att kommissionen än en gång svarat upp mot våra krav på att ta fram en kommissionsrapport om bibliotek och IT.
Slutligen, men mycket viktigt, så föreslår jag upprättandet av ett arkiv för årtusendet. Det skulle då vara ett arkiv i digital form med de större nationella kulturella samlingarna från EU: s femton medlemsstater. Det skulle vara fritt tillgängligt för alla skolor, utbildningsanstalter och bibliotek i EU. Men det är viktigt att vi handlar nu. Det föreligger en betydande risk för att digital ensamrätt kan komma att säljas till de mäktiga multinationella företagen, vilket skulle begränsa allmänhetens möjligheter att se sitt eget kulturarv.

Evans
Fru ordförande! Jag vill börja med att varmt gratulera föredraganden till hennes utsökta betänkande. Det finns mycket i detta betänkande, så mycket att jag kommer att finna det svårt att under den tilldelade tiden välja de verkligt avgörande.
Därför tänker jag koncentrera mig på punkterna 27 och 28 - bibliotekens ställning och roll i Europa - som föredraganden just hänvisat till.
Förekomsten av bibliotek utgör ett tecken på ett civiliserat samhälle. Ett avancerat samhälle med en hög utbildningsstandard har goda och lättillgängliga bibliotek. Motsatt gäller att de som velat förvränga historien eller förtrycka delar av samhället i många fall förstört eller kuvat biblioteken. Det ankommer på oss att se till att den oerhörda kraften i informationsrevolutionen inte utesluter, skadar eller struntar i våra bibliotek. De utgör mycket viktiga länkar, som överbryggar gapet mellan rika och fattiga, och tillhandahåller viktig kunskap om andra kulturer och andra språk - social sammanhållning som föredraganden nyss sa.
I framtidens informationssamhälle - ett samhälle som detta betänkande tar upp på ett utsökt sätt - måste biblioteken spela en huvudroll.
Eluned Morgan har nyss talat om att ta fram data, och elektronisk lagring av, och tillgång till material och information erbjuder enastående möjligheter, som blandar den fysiska verkligheten med virtuella roller. Detta kan utökas, nya möjligheter kan göras tillgängliga för miljontals människor och hela samlingar, som tidigare varit otillgängliga för de flesta, kan nu göras lätt tillgängliga på flera olika ställen - allmänna bibliotek, skolor, lärosäten och alla utbildningsanstalter.
Men detta är möjligheter som en fri marknad inte kommer att tillhandahålla. En värld där den enda målsättningen är att tjäna pengar kommer inte att prioritera detta. Europeiska unionens roll blir därför viktigare än någonsin, förvisso för att skydda vår kultur och vårt arv, men också för att öppna dörrarna för de många miljonerna och inte för de få - dörrar som kommer att förbli stängda om vi låter marknaden få råda. Detta är emellertid ett område som egentligen bara berörts helt lätt. Det är ett som förtjänar mer uppmärksamhet.
Jag stöder kravet på att kommissionen skall ta fram en grönbok. Det gläder mig att den visat sig intresserad av detta och hoppas verkligen att den kommer att agera snabbt, så att biblioteken inte lämnas i sticket. Föredraganden har lagt fram ett utsökt betänkande. Jag gratulerar henne. Cymru am byth.

Pex
Fru ordförande! Idag är det tredje ämnet som har att göra med informationssamhället och det visar väl hur intensivt vi är sysselsatta med att diskutera detta väldiga problem. I morse handlade det om informationssamhället och sociala förhållanden, nu talar vi om informationssamhället och undervisningen. Låt mig i första hand gratulera Morgan till hennes fina betänkande. Jag tror att hon exakt har återgivit hur man i kulturutskottet, som även är utbildningsutskott, tänker om innehållet i informationssamhället. Ett innehåll och en utveckling som vi inte är rädda för, utan med vilken de nya chanserna måste utnyttjas. Vad det handlar om, och jag är glad att jag till kommissionären får säga samma sak som jag imorse sade till en annan kommissionär, är naturligtvis att de kulturella aspekterna, och då kultur i vid mening, tas med i politiken för informationsteknologin och att alltså här artikel 128, mom 4 verkligen får gestalt. Och att det inte är så att de kulturella aspekterna underordnas de andra aspekterna utan att de vägs med på ett likvärdigt sätt. Jag tror att det skulle kunna vara en typisk politik för Europa för att hänga med i informationsteknologins utveckling. Den största risken är att vi alltid kommer efter genom att utveckla planer i stället för att genomföra dem. Alla skolor ska anslutas till Internet: I samverkan med programmet "Web for Schools " skulle jag personligen vilja plädera för att vi, medlemmar av Europaparlamentet, adopterar ett antal skolor för att se till att våra tankar, så som vi uttrycker dem här, även omsätts i handling och förs över till utbildningen, varvid vi då samtidigt kan skapa kontakt mellan Europaparlamentet och utbildningen.

Poisson
Fru ordförande, ärade kolleger, först och främst skulle jag vilja hedra kvaliteterna i vår kollega Morgans betänkande, ett betänkande som påkallar några anmärkningar från vår sida, som, det är jag säker på, delas av många andra.
Ett stort antal européer har redan bekantat sig med meddelandets nya begrepp sedan ett antal år. Frankrike har för övrigt gått i spetsen för denna kulturella revolution genom att ge varje franskt hushåll möjligheten att få tillgång till minitel.
Genom att vända sig till de unga har Jacques Chirac betonat den brådskande nödvändigheten av att kämpa mot oförmågan att läsa och skriva och den ansträngning som måste göras för att fler skall få tillgång till informationstekniken, särskilt genom att göra den mer ekonomiskt tillgänglig.
Den här insatsen är avgörande för Europa. De beslut som vi kommer att föranledas att fatta bör i sig innehålla detta brådskande element, eftersom de nya informationsteknologierna utvecklas mycket snabbt.
Multimediaprogram är utomordentliga pedagogiska medel som bör användas förnuftigt. De bör bli nödvändiga komplement till de traditionella stödmedlen; böcker och skrifter, men dessa läromedel bör inte i något fall konkurrera med varandra på ett skadligt sätt.
Det är likaså nödvändigt att åtfölja vår ungdom i uttolkningen av detta språk, framför allt för att inte avhumanisera den här metoden, men också för att skydda innehållet. Att skydda innebär inte att stängas igen, snarare motsatsen, det innebär att alla skall tillåtas uttrycka sin uppfattning, särskilt inom det kulturella området, med respekt för andra.
Det är självklart att vi just nu alla är påverkade av olika omständigheter som beror på en oacceptabel ociviliserad ordning, skyddet av minderåriga bör förstärkas såväl i utarbetandet som i spridningen av programvaror. När dessa barriärer väl är installerade skulle vi kunna anta den stora utmaning som består i att gynna upprättandet av nätverk och kontakter mellan nord och syd, mellan tätorts- och landsbygdsregioner, mellan turist- och industriregioner för att uppmuntra våra europeiska medborgare att förvekliga gemensamma projekt. Att dela gemensamma erfarenheter och gemensamt kunnande är en viktig trumf i vår kamp mot arbetslösheten, och mer generellt i vår kamp mot sociala klyftor.

Ryynänen
Fru ordförande, herr kommissionär, Morgans utomordentliga betänkande är välkommet, eftersom det i informationssamhället är hög tid att poängtera utbildningens och kulturens centrala roll. Nu är det på tiden, att överföra resurser för att utveckla innehållet och förbättra kvaliteten.
Marknaden för multimedia i undervisningen är en bransch som växer, och där vi behöver samarbete mellan producenter och konsumenter samt språklig och kulturell anpassning för att slå vakt om den europeiska mångfalden. Info 2000-programmet måste kunna ge mer stöd till detta, och forskningsprogrammen måste betona utvecklandet av multimedia och program för undervisningsändamål.
Det är också nödvändigt, att kommissionen snabbt lägger fram för behandling den grönbok om bibliotek, som är under utarbetande, och därigenom öppnar för en viktig debatt om allmän tillgänglighet till elektroniska data, om upphovsmannarätten ur också konsumentens perspektiv, om läsandets och bibliotekens roll samt om biblioteksoch informatikpersonalens arbetsuppgifter och utbildningsbehov i det moderna nätverks- och informationssamhället. Ty inte heller i förhållande till kunskapen har problemen på länge varit kvantitativa, utan i allt högre grad kvalitativa. Det frågan gäller, är om alla har tillgång till en ur deras synpunkt relevant kunskap, och om de har förmågan att värdera och utvälja denna kunskap.

Ripa di Meana
Fru ordförande, Morgans betänkande har den förtjänsten att den riktar uppmärksamheten på den kulturella och utbildningsmässiga dimensionens centrala roll i informationssamhället. De nya teknologierna står utan tvivel för en utomordentlig möjlighet, men de gömmer även på utomordentliga risker. De två främsta riskerna är: utstötning och enkelriktning. Det är uppenbart att de sämst ställda samhällsskikten riskerar att ytterligare marginaliseras genom att inte ha de kulturella och ekonomiska instrument som krävs för att få tillgång till information. Å andra sidan riskerar en teknologi som helt lämnas i händerna på det privata initiativet att ge upphov till en banalisering av kulturen genom att successivt utplåna de olika lokala kulturernas särart och uttryck.
Därför tycks mig de åtgärder och initiativ som planeras i Morgans betänkande vara av grundläggande betydelse, i synnerhet vad gäller lärarutbildningen. Medlemsstaterna bör bland annat åta sig att omvandla sina nationella kultursamlingar i digital form för att på så sätt bidra till skapandet av ett europeiskt arkiv. Kommissionen å sin sida skulle i nätverket för tillgänglig information kunna föra in den oerhörda kulturskatt som ryms i våra museer, konstgallerier och teatrar.

Leperre-Verrier
Fru ordförande, först och främst ett beklagande. Jag tror att det hade varit att föredra att gå igenom det här betänkandet samtidigt med den vitbok som diskuterades igår, eftersom skillnaden ifråga om rättslig grund verkar för mig inte bara konstlad, men också skadlig i termer av sammanhållning och politisk effektivitet.
Vad beträffar betänkandet som sysselsätter oss idag, skulle jag vilja lyckönska Morgan för hennes alsters kvaliteter. Hon har på ett intelligent sätt kunnat undvika de två blindskären, vilka är det systematiska förkastandet dikterat av rädslan för framsteg och den saliga beundran inför samma framsteg.
Den här debattens centrala fråga är att ta reda på om utvecklingen av nya teknologier är detsamma som pedagogiska framsteg, dvs. om den innebär minskade ojämlikheter. Om dessa nya kommunikationstekniker möjliggör en effektiv kamp mot ett misslyckande i skolan, då vet vi också att kostnaden för sådan utrustning är en källa till ojämlikhet.
Vi brottas alltså med nödvändigheten av att finna den rätta balansen mellan förvärvet av grundläggande lärdomar och tillgången till ny teknologi, för tangentbordet, skärmen och musen kan inte i sig själva bli det 21: a århundradets penna och anteckningsbok.

Seillier
Ert betänkande, Morgan, uppvisar många kvaliteter och lyfter med kraft fram ett antal faror, samtidigt som det visar möjligheterna för kulturen och utbildningen. Men jag tror att det är ett offer för ett antal illusioner både när det gäller familje- och skollivet och kulturen.
Den kris som många ungdomar upplever i sina familjer och i samhället beror på språk- och utbytessvårigheter. Behärskningen av språket och subtiliteten i användningen av språket, för att göra sig förstådd och för att på bästa sätt leva tillsammans med andra, detta beror framför allt av den tid som man upplever tillsammans, rikedomen i utbytet med andra personer. De redskap som informationsteknologierna ställer till vårt förfogande passar de personer som redan har en fast struktur och som följaktligen kommer att dra nytta av den behållning som redskapet ger.
Tragedin, det är när den här språkliga struktureringen, själva utvecklingen av andan, alltså av omdömet, inte existerar. I dessa fall är användningen av maskinen inte något lindrande medel. Under de här omständigheterna står vi inför ett antal illusioner. Skolans och kulturens område, det är också det område där man får smak för ansträngningen. Om detta består i att ge förhoppningar om att det intellektuella arbetet och kulturen är något lätt, att det är något man kan erhålla utan möda, att det är ett slags enkel förtäring, ja då finns det ett stort självbedrägeri.
Denna smak för ansträngningen att göra framsteg i jakten efter det goda, det sanna, det sköna, är såpass beroende av rikedomen i utbytet med andra personer. Vad gäller informationsteknologier är skärmen allestädes närvarande. Ordet "skärm " borde för övrigt få oss att reflektera. Jag är rädd för att dessa redskap bara är fantastiska för de som redan har en fast struktur, som redan är formade av denna allmänbildning, vilket kommer att tillåta dem att dra nytta av de här redskapen samt att de utgör en allvarlig fara om vi använder dem som lindrande medel.

Amadeo
Fru ordförande, det globaliserade utbytet som kommer att leda till nya kunskapsnivåer och det framväxande informationssamhälle som radikalt kommer att förändra arbetets karaktär och produktionens organisation, bildar tillsammans med den allt snabbare tekniska och vetenskapliga utvecklingen de framtidsscenarier som kommer att tvinga unionen till eftertanke för att kunna ge ett adekvat svar på de nya krav som ställs på arbetsliv och utbildningsväsende.
Man kan tänka sig två svar på denna problematik. Dels omvärderingen av allmänbildningen, en oundgänglig grund för att förvärva ny teknisk kompetens, och den utvecklade rörligheten bland studerande och arbetstagare. Men framför allt förverkligandet av ett system som ger varje individ möjlighet att få tillträde till en allmänbildning och att utveckla sin inställning till arbetet genom att undervisningsmetoderna anpassas till dagens föränderliga verklighet, som beror just på ekonomins globalisering, informationssamhällets uppkomst och utvecklingen inom det vetenskapliga och tekniska samhället.
Med den anmärkningsvärda mängd av meddelanden som av dagens informationssamhälle gjorts tillgängliga, kan undervisningen inte förbli förvisad till klassrummets mikrokosmos, utan den måste utbilda morgondagens medborgare och erbjuda en möjlighet att i mängden av tillgänglig information skilja ur den lämpligaste strategin för att utnyttja det som är mest lämpligt, användbart och relevant.
Om vi en gång för alla vill fördriva de demoner som dyker upp ur den Pandoras ask vars lock lyfts av den teknologiska utvecklingen, måste våra undervisningssystem bli till en samhällets spegelbild och bedriva utbildningen i enlighet med dess metoder och dess teknologier.
Europa är sent ute inom informationssektorn och det utgör ett allvarligt hinder för fastställandet av tidsenliga principer och riktlinjer för utbildningen. Det är därför nödvändigt att byta utbildningskultur, eftersom informationen har en direkt chockartad effekt som för med sig ett kullkastande av själva civilisationsbegreppet.
Skyldigheten att utbilda ungdomen i framtidens yrken kan i själva verket bara förverkligas genom en sannskyldig metamorfos, det vill säga en omvandling av teknologin som måste tvinga människan att begrunda naturen, ekonomiska och sociala problem, möjligheten att disponera tid och rum samt materiens sönderfall.
Att anpassa systemet till de nya kraven kommer att bli ett måste; de sokratiska filosoferna, som trots sin skepticism alltid var på jakt efter sanningen, skulle rent av själva ha accepterat att anpassa sin undervisning till de nya behoven!

Sanz Fernández
Fru ordförande, de nya informationsteknologierna kommer att få en enorm inverkan på undervisningsområdet och kulturen. Stora möjligheter erbjuder sig, men också allvarliga risker. Informationssamhället ger möjlighet att minska handikappet inom och utbildning och kultur för eftersatta grupper, de som bor på landsbygden eller som av ekonomiska eller andra skäl inte har tillgång till de traditionella tjänsterna inom utbildning och kultur. Men avigsidan är att informationssamhället också kan utestänga stora grupper av befolkningen, likt det som tidigare hänt under andra industriella revolutioner, och därmed öppna en klyfta mellan dem som skaffar sig kunskaperna och dem som hamnar på efterkälken. I det framtida kunskapssamhället är det nämligen så, att den som har tillgång till kunskapen genom de mest moderna medierna och som utbildar sig genom hela livet kommer att få sysselsättning och ett värdigt liv. De som däremot saknar denna utbildning blir marginaliserade och dömda till arbetslöshet eller okvalificerade arbeten. Det handlar alltså om lika möjligheter, om social rättvisa och om utnyttjande av det mänskliga, intellektuella kapitalet, som är den viktigaste källan till rikedom i Europas samhällen.
Medlemsstaterna måste anstränga sig att utrusta skolorna med den nödvändiga informationstekniken för att multimedia i undervisningen skall bli tillgängligt för alla, eftersom många familjer av uppenbara ekonomiska skäl inte kan köpa sig en multimediautrustning. Samtidigt måste man utbilda lärarkåren, så att de kan ta in de nya teknologiska instrumenten i sin pedagogiska verksamhet.
Ur kulturell synpunkt kommer vi att kunna ha tillgång till det europeiska, regionala och nationella kulturarvet med digital teknik. multimediaprodukter av den här typen kommer att underlätta spridningen och tillgången till detta kulturarv, särskilt bland ungdomen. Museer, monument, kulturlandskap osv. kan arkiveras och vara gratis tillgängliga för utbildningsanstalter och bibliotek. Raphaelprogrammet arbetar med detta. Det enda som saknas är ett finansiellt stöd, som står i proportion till ambitionerna, liksom det också saknas en stark finansiell satsning för att förse skolorna med adekvata resurser.

Pack
Fru ordförande, kära kolleger! Det finns knappast något område inom ekonomin som upplever en sådan global högkonjunktur som informationstekniken. Även EU-kommissionen och särskilt Bangemann, som finns här i dag, överträffar nästan sig själva med dokument, med meddelanden, grönböcker osv., men Morgans betänkande sätter tack och lov fingret på en öm punkt, nämligen bristen på politiska åtgärder inom det område som rör informationssamhällets kulturella och utbildningsmässiga aspekter.
De nya mediernas fördelar är tillräckligt bekanta och framhålles ständigt, likaså deras möjligheter för arbetsmarknaden, men vi måste också inse informationssamhällets risker och försöka motverka dem. Särskilt de internationella datanäten är svåra att kontrollera. När det gäller upphovsmannarätten eller bekämpandet av internationell brottslighet är många juridiska frågor fortfarande i hög grad ouppklarade. Jag vill heller inte förtiga att det i enskilda fall kan handla om anonymisering eller terapikrävande Internetnarkomani, som det rapporterades från Nederländerna förra veckan.
Både de alltid påtalade gränslösa fördelarna och de ännu olösta biverkningarna klargör en sak: Europeiska unionen måste snabbt uppmärksamma den blixtsnabba utvecklingen. Det får emellertid inte bara ske genom stöd till tekniken utan måste även syfta till åtgärder på det pedagogiska och kulturella området. Vi måste förse våra utbildningsanstalter, skolorna, universiteten, fortbildningsinstitutionerna, med lämpliga datorer och nätanslutningar. Vi måste även koppla samman dem. Vi måste få med biblioteken i dessa nät. Vi måste emellertid också se till att lärarkrafterna blir förberedda och ständigt hålls à jour, så att inte deras vetande släpar efter det hos ungdomarna som de leder. Om de ska förmedla de nya teknikerna måste de också kunna göra det ordentligt. Viktigt är att alla intresserade medborgare får möjlighet att ta del i denna rasande snabba utveckling.
Framför allt får vi inte begå misstaget att betrakta dessa kommunikationsmedel som ett självändamål, utan använda dem som meningsfulla hjälpmedel, som när en opererande kirurg konsulterar kolleger på andra sidan haven eller elever i våra länder lär känna varandra och varandras kulturer via Internet. Därigenom kan gränser övervinnas i uttryckets egentligaste mening. Ingen bör vara rädd för att den mänskliga läraren en dag ersätts med en virtuell kollega eller att den tryckta boken bara kan ses i en museimonter. Informationstekniken ger bara stöd. Vi måste bemöda oss om ett utbildningsmässigt och kulturellt innehåll, vi får inte enbart koncentrera oss på frågorna om tekniken. Jag hoppas att detta blivit så klart genom Morgans betänkande som det har blivit klart för mig.

Baldi
Herr ordförande, kollegor, Morgan påvisar skickligt att informationssamhället ställer oss inför val och deadlines av särskild vikt.
Det är av grundläggande betydelse att alla garanteras tillträde till informationen för att kunna dra nytta av alla de utbildningsmässiga och kulturella möjligheter inom den offentliga och den privata sektorn som kan utvecklas med de nya teknologierna. En alldeles särskild omsorg borde ägnas åt utvecklingsländerna, i syfte att göra det möjligt för dem att kunna sätta värde på och tillämpa informationsteknologierna med tanke på den potential som dessa erbjuder, i relation till deras erfarenheter.
Potentialen för den nya informations- och kommunikationsteknologins användning för praktiska ändamål är oerhörd. Den erbjuder faktiskt en möjlighet att möta problemen med analfabetism och dåliga studieresultat, utvecklingen av inlärning i studieförbund och på distans, vuxenundervisning, nätverksförbindelser mellan skolor samt språkinlärning. Den för också med sig utmaningar och möjligheter för biblioteken att genom deras inbördes förbindelser utveckla sin roll och därigenom främja unionens ekonomiska, sociala och kulturella liv. Detta gäller även varje medlemsstats nationella kultursamlingar, som kan lyftas fram genom att man sammanför det enorma och oskattbara europeiska kulturarvet med avseende på sevärdheter, monument, museum och scenkonst.
Man bör dock ha i åtanke att böcker, tidningar och andra kommunikationsmedel som är grundade på skrift kommer att förbli mycket viktiga. Kommissionen måste fortsätta sina initiativ för att förbättra den inre samordningen och den externa rådgivningen inom informationssektorn. Den måste alltså fastställa en åtgärdsplan för framtiden och skapa en ständig arbetsgrupp som samordnar de initiativ som är knutna till kulturen.
Avslutningsvis måste tankarna kring de kulturella och utbildningsmässiga aspekterna av informationssamhället, de risker det står för och de fördelar som det erbjuder, även i framtiden präglas av ett visst mått av klarsyn, opartiskhet och balans.

Sichrovsky
Herr ordförande, ärade kolleger! Även vi finner Morgans betänkande utmärkt, särskilt den del som behandlar de tekniska och pedagogiska problemen. Ett problem som bland annat sysselsätter oss i Österrike har dock försummats något. Vi har ett förstatligat telesystem. Hos oss är det statens ansvar att sörja för att varje elev och student får tillgång till informationssamhället. Det börjar redan med de enklare problemen, som att ordna en andra anslutning till bostaden som inte överstiger den enkla familjens budget.
Hos oss löper vi framför allt risk att bland elever och studenter skapa ett klassamhälle, vilket ju strider mot den gamla idén om införandet av en allmän och kostnadsfri skolplikt. Framför allt måste vi där staten fortfarande har kontroll över telesystemet påminna om att vi befinner oss i en historisk epok, där staten har ansvar för att alla elever och studenter får lika tillgång till lärdom och studier.

Ahlqvist
Herr ordförande! Jag vill också rikta ett varmt tack till Morgan för det arbete som hon har utfört. Vi socialdemokrater har som främsta mål att bekämpa den fruktansvärda arbetslösheten som miljoner människor, bland dem många unga, drabbas av. Jag är personligen övertygad om att en väg till skapandet av nya, hållbara miljövänliga jobb går via informationssamhället. Informationsteknologin har redan påbörjat en industriell revolution. Att acceptera detta betyder inte att vi låter teknologin styra våra liv. För mig betyder det att jag kommer att jobba för att informationsteknologin skall förbättra människors liv och inte skapa nya klyftor vare sig mellan sociala grupper eller geografiska regioner.
Vi behöver europeiska dataprogram för undervisning, t.ex. CD-ROM eller Internet-hemsidor. De skall inte överta lärarens roll som bara blir viktigare ju större informationsflöde eleverna utsätts för. Tekniken måste in i klassrummen i ett tidigt skede, och lärarna måste få utbildning och stöd så att de på bästa sätt kan ge och ta del av informationsteknologins möjligheter, vilka är nästan gränslösa. Dessutom öppnar IT helt nya möjligheter för handikappade både i utbildningen och på arbetsmarknaden.
Vi måste sätta demokratiska, sociala, kulturella och utbildningsmässiga intressen i centrum, inte ekonomiska och teknologiska. Om man enbart koncentrerar sig på infrastruktur och teknik och inte på tjänsternas innehåll, så glömmer man bort den viktigaste komponenten i informationssamhället, nämligen människan.

Heinisch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag ser initiativbetänkandet som mycket viktigt, ty det understryker min uppfattning att kultur och bildning är en väsentlig innovations- och tillväxtfaktor i informationssamhällets nya miljö och därför måste tillmätas stor vikt vid konceptionen av detta samhälle.
De nya kommunikationsmedlen får på inga villkor ses som isolerade från det förmedlade innehållet. Den pedagogiska kvalitetsaspekten är av grundläggande betydelse särskilt när det gäller den nya teknikens användning på utbildningsområdet. Viktig är också diskussionen om den nya synen på ut- och inlärningsmetoder. För det första måste lärarna vara vederbörligen utbildade. De måste lära sig att förändra sin traditionella roll som kunskapsinnehavare och att alltmer undervisa med hjälp av den nya tekniken, där de ger eleverna hjälp att lära sig välja och kritiskt betrakta det förmedlade innehållet.
Avgörande är här naturligtvis också en kontinuerlig och intensiv fortbildning av lärarna. Men budskapet riktar sig även till föräldrarna. De utgör grunden i vårt samhälle, och den nya teknikens acceptans, synen på informationssamhället och därmed dettas framgång eller misslyckande är i hög grad beroende av hur de ställer sig till detta. Jag är därför synnerligen positiv till en virtuell föräldrautbildning och till inrättandet och utbyggnaden av virtuella bibliotek, och har därför också formulerat ett projekt vid Stoa.
Viktig är framför allt aspekten livslångt lärande. Informationssamhället blir allt mindre beroende av materiella resurser och energi, allt mer beroende av mänskligt kunnande. Jag håller med den föredragande om att kommissionens åtgärder för att stödja olika multimediaprojekt varit för okoncentrerade och ofta högst förvirrande för de anslagssökande. Jag välkomnar därför kommissionens educational multi media joint call , som äntligen ska koordinera de olika programmen bättre och därmed göra det lättare för den som söker anslag.

Elchlepp
Herr ordförande, kära kolleger! Även jag vill gratulera Morgan till hennes mycket viktiga betänkande. Låt mig efter alla principiella utläggningar och inför en viss multimedieeufori, som ju ofta har kunnat konstaterats även hos kommissionen, komma med några anmärkningar om tre praktiska frågor inom detta område. I vad mån stämmer egentligen kommissionens multimedieaktiviteter med de enskilda medlemsstaternas utbildningspolitik? Finns här något överenskommet, fullständigt koncept? Jag ställer mig högst tvivlande. Alla skolor i Europa bör nätanslutas, säger kommissionen. För närvarande har dock mindre än 5 procent av de europeiska skolorna tillgång till Internet eller andra nät. Hur ska man då få lika tillgång till nya medier och därmed till nya sysselsättningsmöjligheter i ett rörligare Europa?
Tidsbegränsade anslag från Telekom eller via kommissionens pilotprojekt för skolor är nog så bra, jag välkomnar dem. Men till vilken nytta är de egentligen för de engagerade lärarna och utbildarna om projektens efterfinansiering inte är garanterad? Det är viktigt att stödja goda gränsöverskridande projekt och kompletteringar av yrkesutbildningen för att kunna utforma undervisningen i främmande språk på ett mer levande och effektivt sätt. Allt sådant hänger i luften. Allmänt oavgjord är - och då vänder jag mig till medlemsstaterna - frågan hur snabbt och i vilken omfattning lärarnas ut- och fortbildning kan förverkligas inom detta område. Jag skulle vilja peka på en särskild aspekt: Här handlar det också om skolornas pedagogiska och samhällspolitiska möjligheter att genom styrning och stimulans positivt påverka de ungas privata datakonsumtion. Jag behöver inte nämna att anställningsstoppet för unga lärare, som ju i dag är dataintresserade och även har kunskaper, får katastrofala konsekvenser även på detta område.
Jag vänder mig slutligen till kommissionen och vill uppmärksamma, Bangemann, att Europeiska unionens multimedieprogram i sina programbeskrivningar och ansökningsrutiner har stora brister när det gäller medborgarkontakt och öppenhet - här tycker jag annorlunda än Heinisch. Den byråkratiska apparaten vid ansökningar är för stor. Rutinerna för Joint Call multimedia i december förra året var till exempel mycket svårgenomskådliga eftersom de hängde samman med olika program, säger den praktiska erfarenheten. När det handlar om olika utskott som bara fattar delbeslut om ett projekt, är det nästan omöjligt för nya sökande att uppföra sig felfritt. Jag ber er verkligen att allvarligt tänka över detta och för skol- och utbildningsområdet inrätta ett program med en ingång som är öppen och användbar även för nykomlingar.

Vaz da Silva
Herr ordförande! Morgan-betänkandet är ett betänkande som gjorts på kulturutskottets initiativ. Det har faktiskt varit nödvändigt att påpeka att det europeiska informationssamhället utan en samordnad utbildningsåtgärd och utan ett kulturellt perspektiv skulle vara en tom ballong. Vår generation, som uppfunnit de elektroniska motorvägarna, har den största utmaningen framför sig: den att göra Pandoras ask till Alibabas grotta, dvs. omvandla faran för informationssamhällets sönderdelning och den okontrollerade rörelsen av varor till en underbar kunskapskälla.
Europa har alltid varit en kontinent som varit medveten om sitt långa förflutna och som insisterat på att föra det vidare. Det är det som skiljer oss från andra kulturer i världen, från den amerikanska, därför att den är ung och har en kort historia, från de asiatiska som för att de är uråldriga alltid har varit självtillräckliga.
Det är nödvändigt, om möjligt före år 2000 - och det är aldrig för mycket att påpeka hur angeläget det är att agera på ett område som kan växa med nära 40 % om året - och jag upprepar, det är nödvändigt att vidta vissa grundläggande åtgärder:
studier från kommissionen som visar alla åtgärder som vidtas på detta område, som jämför åtgärder och finansieringssystem i de olika medlemsstaterna och som värderar dess effektivitet; -obligatorisk utbildning av lärare och ungdomar, som samtidigt garanterar ett tekniskt uppföljningsstöd som är tillgängligt för alla; -förstärkning av gemenskapens budget, varvid en åtgärd skapas på detta område i det femte ramprogrammet om utveckling på området för informationsteknik och varvid en del av det som har varit uppsatt på infrastrukturernas område överförs till ämnesutveckling.-befrämjande av de nationella nätverken mellan skolor och universitet, som man kan dra stor nytta av; -befrämjande av företagssammanslutningar och skolinrättningar genom skattelättnader eller andra åtgärder för att höja produktionskvaliteten och bygga den så viktiga bron mellan utbildning och fritid.Det som är viktigt, herr ordförande, herr kommissionär, är att kommunikations- och informationsteknologin - det börjar bli dags att inte säga de nya teknologierna längre - inte skall ses som ett slut, utan som en medel att välja och förmedla kunskap.
Jag lyckönskar min kollega Morgan för att han i sitt betänkande kunnat resumera grundsatsen i dessa problemställningar, som berör oss alla.

Bangemann
Herr ordförande! Låt mig först få tacka den föredragande. Betänkandet är mycket bra och kommer att hjälpa oss i det arbete som vi redan påbörjat. Jag har emellertid också en bön till alla som deltagit i denna diskussion. Vi producerar inte papper för papperens skull utan vi försöker genom våra bidrag visa att något måste göras liksom hur det kan påbörjas, och vi försöker också sammanföra de olika instanser som måste samarbeta i frågan. Det vore bra om en gång för alla kunde klargöras i debatterna att vi redan gör allt detta.
Det är nämligen inte sant att vi bara har koncentrerat oss på tekniken eller på infrastrukturen. Vi har inom detta område från början lyft fram innehållet, som det sammanfattningsvis brukar kallas, och det faktum att vi talar om informationssamhälle visar helt tydligt att vi från början har beaktat denna sociologiska, samhälleliga och naturligtvis även kulturella aspekt.
Vi har inrättat ett forum för informationssamhället där alla krafter, fackföreningarna och naturligtvis kulturskaparna liksom även de multimediaverksamma träffas. Detta forum har avlämnat sin första årsrapport. För övrigt inbjuds också parlamentariker dit, och även de som inte deltagit kan i betänkandet läsa hur vi just inom skolornas och bibliotekens, alltså den allmänt tillgängliga kulturens, område bemödar oss om att utarbeta lösningar.
Detta forum har exempelvis genom två av sina sex arbetsgrupper uttryckligen ägnat sig åt dessa problem, nämligen biblioteken och deras utveckling av medierna samt för det andra skolorna och yrkesutbildningens därmed sammanhängande problem. Jag säger inte detta för att understryka att vi hemfallit till en blind entusiasm, för det har vi inte. Jag har hela tiden sagt: det finns ingen anledning att tro att världen går under. Å andra sidan finns det inget skäl att anta att världen nu blir ett paradis, utan vi måste använda dessa nya instrument där de är förnuftiga och nyttiga. Där de inte ger något kan heller inget åstadkommas, och där de är till skada måste vi göra något åt det. Det betyder att vi även i detta fall beter oss högst pragmatiskt.
Jag vill - liksom den föredragande redan har gjort - uppmärksamma er på betänkandet från vår task force " Inlärningsprogram och multimedier" . Säg nu inte att detta bara är ett dokument bland andra. Ni vet att de task forces som vi har startat - Cresson och jag - är ett försök att göra forskningspolitiken genomskådligare, öppnare, men samtidigt också effektivare eftersom den med större kraft angriper och försöker lösa bestämda praktiska problem. Denna task force har sysselsatt sig med exakt alla de problem som tas upp i ert betänkande, Morgan. Jag tänker inte läsa upp vårt dokument. Ni kan naturligtvis få det från kommissionen. Det är från 1996 och har nummer SEC 96/1426. Där står allt som vi nu diskuterar, och det är rätt mycket. Där står för övrigt också det som ni har sagt om att vi måste förenkla de ansökningsformer och procedurer som man måste genomgå innan man kan få stöd, och jag hoppas att det ska lyckas. Det är för övrigt ofta svårt, ty vi kan inte klaga på bristande intresse.
Jag har just hört att vi inom ett program får mellan 600 och 1000 ansökningar. Å ena sidan är det mycket glädjande eftersom det visar hur brett intresset är, å andra sidan visar det uppgiftens svårighet. Låt mig komma med ytterligare två, tre anmärkningar i frågor av allmän art som på nytt har dykt upp.
Det som sades om kultur och skapande verksamhet stöder jag starkt. Man får inte utgå från att skapande verksamhet kan demokratiseras. Det är fel. Tillgången och instrumenten kan demokratiseras, kan göras allmänt tillgängliga, men att anta att vi därigenom skulle få ett samhälle av genier är felaktigt, ty skapande arbete kommer liksom förr att vara arbete och förmodligen, om det är nyskapande, arbete från en minoritet. Inte heller vid anammandet av denna kultur kommer det att finnas ett brett intresse, däri bör man inte lura sig själv.
Men det som informationssamhället faktiskt kan åstadkomma är en enklare tillgång till dessa kanske ofta något hermetiskt slutna innehåll. Då bör man heller inte avvisa instrument som är nya. Man bör till exempel inför ett problem inte enbart vara hänvisad till boken som klassisk väg till information, utan ha även andra, mer tillfälliga, preliminära möjligheter att lära känna det. Vi vet av erfarenheter från skolorna att det finns många nya möjligheter just för elever som inte har så lätt för den relativt abstrakta bokstavsmetoden, och som inte heller finner det därpå grundade sättet att tänka så enkelt, utan tänker just på ett annat sätt. Det behöver inte alls vara mindre innovativt. Man bör alltså inte på förhand avvisa sådana möjligheter utan utnyttja dem. Man bör dock heller inte ha vanföreställningen att vi så att säga skulle kunna leva i en annan, kulturell värld.
Den andra fördomen är att något har högre kvalitet om det är offentligt men snöd vinning om det är privat. Det är också absolut en fördom. Om man för övrigt ser på vilken praxis som medlemsländerna följer för att ansluta skolorna - det informella rådet i Amsterdam har knutit an till ett betänkande som det svenska statsrådet presenterat om hur man gör i Sverige och kommer därur att utveckla riktlinjer för hela unionen - kan man konstatera att mycket av detta åtminstone i inledningsfasen bärs upp av privata initiativ. Naturligtvis kan man inte i längden överlåta allt på privata krafter, men de har i alla fall börjat. Här vill jag också berömma de stora offentliga telebolagen för att de varit mycket aktiva, för att de samarbetar med läromedelsförlagen om att anpassa och på detta nya sätt sprida ett innehåll som ju redan de facto finns i skolböckerna.
Det sker alltså redan något, även med hjälp av privata intressen. Man får inte utgå från att allting alltid blir bättre om det görs av ett offentligt institut. Man behöver bara se på vissa tevesändningar från offentligt-rättsliga stationer för att konstatera att de inte alltid uppfyller de höga kulturella krav som dessa inrättningar ställer på sig själva. Jag ber er därför att inte heller här kasta ut barnet med badvattnet utan försöka göra vad som behövs. Det finns för övrigt en svårighet som återstår att nämna. Inom dessa områden är ofta inte ens medlemsländerna ansvariga utan underorganisationer inom dem - i exempelvis Tyskland delstaterna - så att vi har att passera ett dubbelt hinder, men jag är full av förtröstan.
Till min överraskning har medlemsländerna på de konferenser som vi hittills haft inte tenderat att säga: ut med er, det här angår er inte! Tvärtom! De har sagt: utveckla detta, kom med något åt oss! Visa oss vilka erfarenheter som kan göras! Det kan bara vara till nytta för oss.
Alltså än en gång tack till den föredragande. Jag hoppas att vi när vi rapporterar om framstegen, kanske redan i slutet av året, har fått en väsentligt högre andel av skolorna anslutna till nätet och att det har skett på ett bra sätt.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Bangemann.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 12.00.

Meddelanden från ordföranden
Ordföranden
Kära kollegor, jag skulle på Europaparlamentets ordförandes vägnar vilja tillkännage att psykologen vid fängelset Martutene i staden San Sebastián sköts ned i morse i San Sebastián i Spanien, troligen av en ETA-terrorist. Terroristen i fråga måste gripas till följd av det brott som begåtts.
Parlamentets ordförande, som är övertygad om att han företräder Europaparlamentets djupa beklagande, har sänt kondoleanser till offrets familj och till den spanska regeringen, varvid han även till den spanska regeringen har uttryckt sitt stöd för att den skall fortsätta sin beslutsamma kamp mot alla former av terrorhandlingar.

Genetiskt modifierade mikroorganismer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0070/97) av Trakatellis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om ändring av direktiv 90/219/EEG (KOM(95)0640 - C4-0271/96-95/0340(SYN)) om innesluten användning av genetiskt modifierade mikroorganismer.

Trakatellis
Herr ordförande, ett av de viktigaste områdena inom biotekniken är tillämpningarna som uppstod på grund av användningen av genetiskt modifierade mikroorganismer som produceras i laboratorium genom modifiering av det genetiska materialet. Dessa organismer utgör ett av de viktigaste redskapen för biotekniken, som genom genetisk modifiering kan göra att en mikroorganism producerar en användbar substans, som t. ex. det mänskliga insulinet.
Dessa tillämpningar tjänar på ett viktigt sätt frågor som berör hälsa och sjukdom, livsmedel, miljöskydd, jordbruk och andra viktiga områden för människans liv och verksamhet, och följaktligen tvingas utforskningen av de genetiskt modifierade mikroorganismernas möjligheter att gå vidare i det att den är mycket löftesrik. Men eftersom naturen och riskernas storlek som kan sammanlänkas med de genetiskt modifierade organismerna inte är helt och hållet kända för människan och hennes miljö så tvingas arbetet med dessa organismer att utföras, just på grund av dessa orsaker, på speciellt lämpade platser, särskilt anpassade för varje riskkategori.
Efter 7 års tillämpning av direktiv 90/219 dök dess positiva och negativa element upp. Idag behövs en ändring av detta direktiv, så att det överensstämmer med dagens utveckling och behov.
Jag anser att kravet från universiteten, läkemedelsföretagen, industrierna och de små och medelstora företagen på en enkel, otvetydig och flexibel ram så att de utan betänkligheter eller oklarheter kan investera i och göra framsteg i sin verksamhet är legitimt och logiskt. Men samtidigt måste vi ta hänsyn till den stora betydelsen som de olika organisationerna och grupperna har för skyddet mot riskerna med de genetiskt modifierade mikroorganismerna inom områdena för hälsa, miljö och biologiskt mångfald. Exakt av den anledningen bör man med ändringsförslaget till direktivet eftersträva största möjliga administrativa manöverbarhet, vilket emellertid inte skall ske på bekostnad av säkerheten, utan bilda en enkel och tydlig ram, som är lätt att tillämpa för användarna och behöriga myndigheter.
Jag vill peka på riskerna: man får inte förväxla den flexibla och tydliga ramen med säkerhetsreglerna. Risken att det i framtiden kommer att ske en olycka ökar på grund av att verksamheten oupphörligen utvidgas, och följaktligen kan, vilket vi också konstaterade i samband med krisen med " galna ko-sjukan" , som framkallade sammanbrottet av köttmarknaden, en enda enkel olycka vara tillräcklig för att ge den biotekniska industrin dåligt rykte och leda den in i en kris.
Informationen till medborgarna som befinner sig i omedelbar närhet av platser för verksamheter som berör genetiskt modifierade mikroorganismer, och även den generella insynen och informationen till allmänheten, gällande nya kunskaper och tillämpningar av bioteknik, utgör den bästa garantin för säkerheten, investeringen i och utvecklingen av denna teknik inom Europeiska unionen.
De huvudsakliga elementen som, enligt min åsikt, måste ändra det direktiv som kommissionen föreslagit, är följande:
För det första, definitionen av vad som är en mikroorganism är fullständig i det gamla direktivet. Däremot skapar kommissionens föreslagna tillägg till definitionen problem och är vetenskapligt svårt att acceptera därför att celler från djur och växter definieras som mikroorganismer.
Ersättningen av ordet " begränsa" med ordet " förhindra" förpliktigar, eftersom det första antyder viss exponering av människan och miljön, även begränsad sådan, medan detta utesluts i det andra. Och det stämmer överens med förslaget från kommissionen om avfallshanteringen.
För det tredje, indelningen av verksamheterna med hänsyn till riskerna är en utveckling i rätt riktning. Men hursomhelst tror vi att det är svårt rent vetenskapligt att bevisa, att alla verksamheter inom klass 2 har låg risknivå, därför att här inkluderas mikroorganismer som t.ex. stafylokocker, streptokocker, colibaciller från difteri och clostridium från tetanus, som klassas som medelfarliga för människans hälsa.
Dessutom karakteriseras verksamheterna inom klass 3 av kommissionen som medelfarliga. Och det är inkonsekvent, på grund av att direktiv 90/679 redan har definierat dem som ytterst farliga. T.ex. är det inte möjligt att klassa HIV-viruset som medelfarligt, det är ytterst farligt.
Det huvudsakliga problemet i kommissionens förslag är den exakta bedömningen av risken. Den här punkten framställs med stor otydlighet. Vi har gjort ändringsförslag som mycket bättre definierar det sätt, på vilket man kan bedöma risken. Bedömningen skall naturligtvis göras på grundval av riskbedömningen för människans hälsa, för miljörisken och slutligen en samtidig riskbedömning av dessa två.
Det är viktigt att förutse möjligheten av en revidering av direktivet. Men vi anser att väsentliga element inte kan ändras inom ramen för ett ändringsförslagsförfarande, och vi anser att det är oacceptabelt att ett sådant element skall finnas i direktivet.
Det är allmänt känt att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt igår diskuterade i vilken utsträckning det nuvarande direktivet bör ha 130 S som rättslig grund när vi har ett samarbetsförfarande, eller om man bör ha 100 A och följaktligen ett gemensamt samrådsförfarande.
Jag skulle vilja betona två saker:
För det första har detta direktiv ett direkt samband med den praktiska tillämpningen av produktionen av biotekniska produkter, hormoner, vacciner, mediciner samt livsmedel, och det är uppenbart att kostnaden för forskningen på utveckling av dessa produkter sker inom ramen för direktivet, vilket kommer att vara belastande för slutprodukterna. Och exakt här fordras en harmonisering av reglerna inom ramen för den inre marknaden.
Men i det fall någon skulle vara tveksam i frågan angående i vilken utsträckning vi kan vidta åtgärder på den inre marknaden, och därigenom angående 100 A, skulle jag vilja påminna er om den andra viktiga punkten i besluten som vi nyligen fattade i detta parlament angående hälsoskyddsfrågor. Parlamentets ståndpunkt den 19 februari var tydlig och angående hälsofrågorna vill det använda sig av samrådsförfarandet. Det som jag vill fråga kommissionen är, av vilken anledning det fanns två texter under utarbetande av olika avdelningar inom kommissionen, och slutligen, vilka av dessa ändringsförslag som kommissionen kommer att acceptera.

Poisson
Herr ordförande, jag gör ett inlägg på min kollegas vägnar, Alain Pompidou, föredragande av yttrandet från utskottet för forskning.
Vi behandlar idag den begränsade användningen av genetiskt modifierade mikroorganismer. Målet är att utan risk kunna utnyttja dessa mikroorganismer som härrör från teknologier som uppstod redan under 1970-talet. Det handlar inte om en ny process, utan om en process som nu är välkänd, som behärskas på ett korrekt sätt och för vilken det är viktigt att särskilja påvisbara och potentiella risker. Om en genetiskt modifierad konstruktion, eller erhållandet av en sådan, uppvisar en risk, kan denna risk visa sig på olika sätt beroende på operationernas karakteristika.
Det är den förvärvade erfarenheten under de senaste femton åren som har lett fram till en ändring av direktivet 90/219, i syfte att anpassa de administrativa bestämmelserna till operationernas verkliga risker och att på bästa sätt ta hänsyn till de internationella tekniska rekommendationerna i fråga om biosäkerhet, dvs. om skydd av hälsa och miljö.
Det är viktigt, i fråga om riskhantering, att på bästa sätt säkerställa en god överensstämmelse mellan en risknivå som definieras av en mer noggrann utvärdering och de administrativa förfarandenas komplexitet. På så sätt motsvaras varje risknivå av villkor för begränsning och experimentella tillämpningar, både beroende av typ av organism och typ av användning.
Det är innebörden av de ändringsförslag som vår grupp kommer att stödja med en röst.

Bowe
Herr ordförande! Jag skulle å den socialistiska gruppens vägnar vilja välkomna detta betänkande, och tacka föredraganden för det oerhörda arbete han lagt ner. Förslaget innefattar som vi vet åtgärder för att skydda människors hälsa och miljön mot de risker som sammanhänger med genetiskt modifierade organismer vid innesluten användning. Det innebär grundforskning vid laboratorier och institutioner, men också industriell produktion: exempelvis bryggeriverksamhet, framställning av vaccin och viss verksamhet inom livsmedelsindustrin. Det kommer säkerligen att utgöra en viktig del av regelverket för den biotekniska industrin. Vi inser att det nuvarande direktivet måste ses över i ljuset av de tekniska framstegen och de erfarenheter som gjorts de senaste åren.
Kommissionens förslag är på det hela taget godtagbart i princip, men vi anser att man kan gå längre inom vissa områden genom att särskilt inrikta sig på den verksamhet som medför de största riskerna: nämligen verksamhet som använder de organismer som förtecknas i klasserna III och IV i riskkategorierna. Dessutom anser vi alla tekniska bilagor till detta direktiv vara viktiga och att de bör göras till föremål för översyn av en teknisk kommitté, som arbetar på ett sätt som tar hänsyn till modus vivendi och som vi hoppas få se utvecklas till ett verkligt partnerskap mellan kommissionen, parlamentet och rådet under de närmaste åren.
En annan sak som oroar den socialistiska gruppen är frågan om riskbedömning. Denna måste vara enhetlig inom hela unionen. Vi måste utarbeta detta tydligt i detalj i bilagorna, för att säkerställa att vi får en enhetlig riskbedömningsnivå i hela unionen.
Dessutom tror vi också att inneslutnings- och kontrollåtgärderna, i synnerhet i vissa aspekter av de tekniska bilagorna, kan förbättras. Dessa redovisas i detalj i några av de ändringsförslag vi kommer att stödja.
Slutligen vill jag rikta uppmärksamheten på frågan om civilt ansvar. Detta är ett mycket viktigt skydd. Kommissionen måste inse nödvändigheten av att de personer som bedriver verksamhet inom detta område tar på sig det juridiska ansvaret för följderna av eventuella olyckor. Det är nödvändigt att kommissionen klart och tydligt förklarar sin ståndpunkt med avseende härpå, och hur den kommer att driva frågan om civilt ansvar, inte bara inom denna sektor utan också inom andra där människors hälsa och miljön kan hotas av olämplig verksamhet.
Avslutningsvis uppmanar jag kommissionen att godta parlamentets ändringsförslag, och att använda dem för att förbättra texten; för att säkerställa att framsteg inom detta område görs i en anda av allmän tillit och förtroende, som är nödvändig om industrin skall kunna blomstra.

Heinisch
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar! Med det förslag till ändrat tillämpningsdirektiv som förelades er den 6.12.1995 beaktar EU-kommissionen drygt tjugo års globala erfarenheter med handhavandet av gentekniken. I överensstämmelse med den vetenskapliga kunskapsnivåns aktuella nivå införs en ny, starkare differentiering genom vilken, som redan är fallet i många europeiska länder, fyra säkerhetsnivåer planeras i stället för två. Dessutom upphävs enligt förslaget skillnaden mellan forskning och näringsverksamhet som var föga ändamålsenlig i praktiken. De föreslagna ändringarna betyder dessutom en förenkling och ett undvikande av överflödig byråkrati, eftersom de administrativa procedurerna är så decentraliserade som möjligt är med hänsyn till säkerheten, och de stöds nästan utan invändningar av industrin.
En sådan riskfri avbyråkratisering är av stor betydelse för bioteknikens lokalisering i Europa. En försening av ändringarna skulle utan saklig grund ge den europeiska forskningen och industrin konkurrensnackdelar särskilt gentemot USA och Japan.
Jag välkomnar kommissionens förslag och forskningsutskottets yttrande och vill tacka Pompidou. Han har förstått att genom några mycket goda ändringsförslag förbättra kommissionens förslag utan att ifrågasätta eller riskera dess förenklande och överskådliga karaktär. Dessutom har Pompidou med framgång gett uttryck åt denna reglerings stora betydelse för Europas forskningsinrättningar och åstadkommit att många förslag har accepterats i miljöutskottet.
Det ändringsförslag som går ut på en ansvarighetsförsäkring mot miljöskador förefaller mig svårt att realisera i praktiken. Dessutom tänker kommissionen utarbeta en vitbok om miljöansvar som presenteras inom kort. Det är tveksamt om det i ett sådant läge är meningsfullt att föregripa kommissionens förslag och riskera att de olika regleringarna kolliderar inbördes.

Dybkjær
Herr ordförande, jag skall koncentrera mig på tre punkter. Den första är handläggningen av förslaget. Den andra är bakgrunden till ändringen av direktivet, och den tredje är själva innehållet. Vad gäller förfaringssättet skall jag inte befatta mig med vilken punkt direktivet skall gå efter. Det kan finnas olika meningar om, vad som är mest ändamålsenligt. Men jag vill understryka, att det är djupt otillfredsställande att få ett förslag till behandling här i kammaren, till vilket det redan i rådet från ordförandeskapets sida har lagts fram kompromissförslag till de punkter, där stor oenighet råder. Man kan hävda, att det beror på, att parlamentet dragit ut alltför länge på behandlingen, men under alla omständigheter är det inte någon ändamålsenlig situation. Det tycks också visa, att kommissionen och rådet är ytterligt medvetna om, att parlamentets enda reella handlingsmöjlighet i denna fråga är ett ja eller ett nej till själva förslaget, medan rådet och kommissionen i realiteten helt kan bortse från de ändringsförslag vi lägger fram.
Vad bakgrunden för själva ändringen av direktivet anbelangar, anför kommissionen, att det kan finnas skäl, att, på ett område där utvecklingen sker hastigt, se över ett direktiv, som har sin utgångspunkt i 1980-talet, även om det antogs först år 1990. Problemet är då, att kommissionen inte någonstans redogör för de vetenskapliga resultat och erfarenheter, som tas till grund för att direktivet skall ändras. Vi skall med andra ord mer eller mindre lita på kommissionens uttalande och självklart göra det, utan att vi egentligen vet, vem kommissionen hört i frågan, vem som varit rådgivare osv. Som sagt kan det finnas skäl till att ändra direktivet, men ändringsbehovet bör dokumenteras.
Om själva innehållet skall det sägas, att utgångspunkten för oss är den, att skyddsnivån inte skall sänkas, och detta leder till, att man i samband med ändringarna i klassifikationen måste säga, att den avgörande bristen är, att man inte anger riktlinjer för, hur man önskar klassificera, och därigenom ges enskilda stor frihet att klassificera, som de har lust till. Detta leder till, att det finns en rad ändringsförslag, som vi kommer att stödja för att göra förslaget mer acceptabelt.

Marset Campos
Herr ordförande, vår grupp ställer sig bakom det utomordentliga arbete som Trakatellis utfört, liksom det arbete utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi nedlagt under herr Pompidous ledning.
Vi har emellertid mot bakgrund av den berättigade sociala oro, som finns hos befolkningen, beträffande allt som kan innebära genetisk modifiering, lagt fram två ändringsförslag, som syftar till att precisera de eventuella riskerna och därmed hindra deras verkningar. Konkret anser vi, att man i bilagorna, såväl vad gäller utvärderingen och klassificeringen som förfarandet vid en eventuell nödsituation, bör specificera, vilket i dag nämligen är möjligt, vilka de biologiska kedjorna är, vilka levande arter som kan påverkas och hur denna risk skall bemötas.

Breyer
Herr ordförande! Trots att direktivet om laboratoriearbete utfärdades först 1990 och ännu inte har blivit tillämpade i många medlemsländer, har kommissionen redan lagt fram ett förslag som går ut på en omfattande avreglering, en försvagning av miljö- och säkerhetsnormer.
Jag vill anföra två saker. Vi behöver en ansvarsplikt för miljö och personer, och därför vill jag enkelt fråga kommissionären: Varför ska inte vetenskapsmännens egenansvar förstärkas? Om det är nu är så som det sägs, som industrin och vetenskapen lovar, att gentekniken är säker, då frågar jag mig varför man så våldsamt värjer sig mot ansvarsskyldighet!
För det andra: tidsgränsen för godkännande. Det är enligt min mening fullständigt oansvarigt att godkännande ska ges efter en frist som förkortas från 60 till 45 dagar! Det är ju absurt att jag ska behöva vänta längre på tillstånd för ett cykelställ än på tillstånd för ett forskningslaboratorium där man bearbetar patogena genmanipulerade organismer. Vi behöver inte mindre av miljö- och säkerhetsnormer utan vad vi behöver är bättre miljöstandard, större säkerhet och framför allt större öppenhet!

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! Europeiska unionen har sedan 1990 världens strängaste lagstiftning inom bioteknikområdet. Vissa medlemsstater har vid tillämpningen av dessa europeiska föreskrifter i den nationella lagstiftningen skärpt dem ytterligare. Denna omsorg är som jag ser det motiverad. Men vi har också fått globala erfarenheter av att hantera bioteknologin. De hårda bestämmelserna i Europa framstår alltmer som en hämsko för lokalisering till Europa av forskning och tillämpning av forskningsresultat. Ett tydligt exempel på detta: ett europeiskt industriföretag, ett kemiföretag, har 26 platser för forskning och utveckling, därav 6 i Europeiska unionen mot 20 i Nord- och Sydamerika, i Sydafrika och Fjärran östern. Gentekniken är en av de viktigaste nyckelteknikerna för nästa århundrade med bred tillämpning inom områdena medicin, farmakologi, jordbruk, livsmedelsproduktion och miljö. Gentekniken med sina innovationer kommer under de närmaste decennierna att i avgörande grad bestämma den ekonomiska utvecklingen i alla länder.
Direktivet från 1990 om innesluten användning av gentekniskt modifierade mikroorganismer bygger på vetenskapliga kunskaper från åttiotalet. Vår parlamentsgrupp stöder helt EU-kommissionens förslag om att genom den föreslagna förändringen befria de europeiska föreskrifterna från en onödig jag säger onödig administrativ apparat samtidigt som man garanterar den erforderliga omsorgen och säkerheten. Dit hör en anpassning av klassificeringen till rådande internationella praxis liksom en överarbetning av inte längre tidsenliga tekniska bilagor. I stället för två kommer det i framtiden att finnas fyra riskklasser, vilket kommer att möjliggöra ett väsentligt förbättrat riskskydd och vidtagande av nödvändiga skyddsåtgärder. För min parlamentsgrupp är det särskilt viktigt att Europaparlamentet fullt ut får medverka i väsentliga framtida förändringar av direktivet. Om riskerna kan bemästras, vilket har kunnat skönjas under de senaste tjugo åren, ser jag det som en plikt även utifrån ett kristet ansvarstagande att utforska genteknikens möjligheter och sedan också ansvarsfullt tillämpa denna teknik.

Gebhardt
Herr ordförande, högt ärade damer och herrar! Tekniken utvecklas, nya kunskaper leder till att lagar anpassas. Så långt allt väl. Var de erfarenheter finns som kommissionen stöder sig på i denna fråga kommer väl att förbli dess hemlighet. Utvecklingen och därmed sammanhängande forskning behöver mer tid på sig än fem eller sex år för att man ska kunna överblicka konsekvenserna av att genetiskt modifierade mikroorganismer utnyttjas. Äldre är nämligen inte de erfarenheter som vi har av det gällande direktivet.
Av det skälet är särskilt två ändringsyrkanden från utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd av stor betydelse. Det ena handlar om informationen till allmänheten. Demokrati och öppenhet kräver att säkerhetsbestämmelserna görs kända. Då är informationen till allmänheten en verklig säkerhetsgarant. Därför räcker det inte att allmänheten får information om nödfall. Information måste aktivt ges till allmänheten. Det är ett krav.
Den andra viktiga ändringen utgår från de erfarenheter som vi på senare tid har haft av kommissionen, och jag tänker till exempel på godkännandet av den genmanipulerade majsen. De erfarenheterna visar att det måste sättas mycket snäva gränser för när kommissionen får göra ändringar och fatta beslut på egen hand. Det är mycket viktigt att sätta mycket snäva gränser för delegationen. Detta är ett annat viktigt ändringsförslag som vi ställt.
Även om alla de föreliggande ändringarna accepteras hyser jag ändå stora betänkligheter huruvida den erforderliga säkerheten verkligen kan garanteras. Framtiden får utvisa detta, förhoppningsvis inte på ett negativt sätt.

Jackson
Tack herr ordförande! Jag hoppas verkligen att kommissionären när hon svarar kan ge oss en riktigt detaljerad redogörelse från kommissionen om de olika ändringsförslag som lagts fram. Jag vill be henne att före omröstningen i morgon dela ut en lista över vilka ändringsförslag som kommissionen sannolikt kommer att anta, och vilka den finner det svårt att anta. Så har gjorts tidigare och det skulle vara till enormt stor hjälp för oss.
Det står klart från den debatt om kloning, som vi redan haft denna vecka, att nyttan med vetenskapliga ansträngningar inom det genetiska området nu granskas mycket noga - och enligt min uppfattning med rätta. Det står också mycket klart att vi efter BSE-krisen funnit det nödvändigt att koncentrera uppmärksamheten på de potentiella riskerna mot människans hälsa från en hitintills inte misstänkt, eventuellt mikroskopisk källa. Det är i det sammanhanget lätt att förstå att en del kollegor ställer sig tvekande till detta förslag, som söker strömlinjeforma godkännandeförfaranden inom ett mycket känsligt område.
Det gläder mig att utskottet under Trakatellis' ledning kommit fram till att det kan ställa sig bakom direktivet, med några ändringsförslag som skärper till det. Jag skulle emellertid särskilt vilja rikta parlamentets uppmärksamhet på ändringsförslag nummer 22 till detta direktiv, som lagts fram inte av vår föredragande utan av energiutskottet, och påpeka hur viktigt det är. Jag hoppas verkligen att kommissionen kan godta det.
Det föreligger en verklig risk för detta parlament, och för de personer som väljer oss, att detta kommer att bli ett av de få ögonblick då vi har med förslaget till direktiv att göra, och sannerligen det slutliga direktivet om innesluten användning av genetiskt modifierade organismer; för att när detta direktiv har antagits - och så tror jag det blir - så kommer vi inte längre att kunna utöva någon övervakande roll. Ändringsförslag nummer 22 från energiutskottet säkerställer att Europeiska kommissionen kommer att förelägga parlamentet en regelbunden rapport om vad som händer som en följd av detta direktiv.
Jag rekommenderar kammaren detta ändringsförslag och hoppas verkligen att kommissionen kommer att kunna anta det.

Aparicio Sánchez
Herr ordförande, jag måste ägna de första sekunderna av mitt inlägg åt ett ämne, som inte berör Trakatellis betänkande, men som anknyter till den kollektiva etiken.
Ordföranden delgav oss vänligen för några minuter sedan reaktionen hos parlamentets ordförande inför ETA: s senaste terroristdåd, och jag är som spanjor djupt tacksam för solidariteten hos alla medborgare i Europa. Men de europeiska medborgarna, som detta parlament representerar, bör veta att känslan av indignation inför dödsoffer, som ETA kräver, är svår att ur en moralisk synvinkel förena med att bibehållandet av asylrätten inom Europeiska unionen för medborgare, som flytt den spanska rättvisan i samband med dessa terroristdåd. Trots det vill jag, herr ordförande, tacka för parlamentets snabba reaktion.
För att återgå till betänkandet av Trakatellis, måste jag säga att jag - trots det stora antal ändringsförslag som ingår, vilket tyder på att det rör sig om ett omtvistat och omstritt betänkande - emellertid tror, liksom det har framkommit i inläggen, att oberoende av de mycket partiska ändringsförslag, som man talat för och som vi kommer att rösta om i morgon, är hela parlamentet ense om att det är lägligt och nödvändigt att lägga fram detta förslag till direktiv. Betänkandet är utmärkt, jag gratulerar Trakatellis, och huvuddelen av utskottets ändringsförslag syftar till att genom att lägga fast en rättslig ram förena försiktigheten hos de offentliga myndigheterna, vilket vi stöder, med beslutet att fortsätta att utnyttja de resultat som uppnåtts genom den genetiska ingenjörskonsten.
Följaktligen anser jag, att allt har skett med syfte att få Förenta nationernas förslag från 1992 om biologisk mångfald stämma överens sinsemellan; i denna mening är försvaret av människans säkerhet och värdighet förenligt med det industriella utnyttjandet och forskningens framsteg på detta område.

Tannert
Det aktuella direktivet har två mål, nämligen för det första en säker hantering av genetiskt modifierade mikroorganismer och för det andra en stimulans av den bioteknologiska forskningen. Kommissionens förslag behöver framför allt förbättras på två punkter, för det första när det gäller ansvar för skador - något som redan har sagts. Den som arbetar med genetiskt modifierade mikroorganismer måste bekosta skador som uppkommer vid läckage. Här är jag av en helt annan åsikt än min kollega Heinisch.
För det andra när det gäller lagstiftningsprocessen. Vid förändringar av direktivets giltighetsområde får parlamentet inte avstå från sin medbestämmanderätt. Detta berör direktivets bilaga I och II. Här handlar det nämligen inte, som det kan verka vid första påseendet, om tekniska bestämmelser utan om direktivets säkerhetsrelevanta kärna.
Det har inte underlättat bedömningen av kommissionens utkast att dess sammanfattande rapport om erfarenheterna av direktivet ännu inte föreligger. Det borde ni se till, Bjerregaard!
I kommissionens svar på min skriftliga fråga utsätter den sitt betänkande till ett obestämt datum under 1997. Enligt direktivet skulle det ha framlagts redan under föregående år. Jag hoppas att kommissionen med det föreslagna förkortningen av tillståndsförfarandet i framtiden även noggrannare beaktar sin informationsplikt gentemot allmänheten och Europaparlamentet och åtminstone håller de i lag föreskrivna tidsgränserna respektive sanktionerar medlemsstaters försumlighet vid tillämpningen. Med tanke på dess försumligheter i samband med BSE-frågan förefaller det mig desto nödvändigare att för kommissionen påpeka dessa nya försummelser.

Bjerregaard
Herr ordförande, jag vill gärna tacka föredraganden, Trakatellis, och föredraganden av forskningsutskottets utlåtande, Pompidou, för det grundliga arbete, som de lagt ner på detta betänkande. Som vi alla vet, och som det också framhållits i debatten här i dag, är regleringen av GMO-området ett vanskligt ämne, som ligger högt på den politiska dagordningen. Direktiv nr 90/219 är ett horisontellt direktiv, och det bygger på försiktighetsprincipen. Den skall säkra, att utvecklingen av teknologin sker på ett sådant sätt, att den miljö- och hälsomässiga säkerheten inte äventyras. Direktivet reglerar alltså de spelregler eller de säkerhetsåtgärder, som skall respekteras av laboratorier, som forskar och arbetar med genmodifierade mikroorganismer. Detta direktiv behandlar ett mycket tekniskt område, som befinner sig i snabb utveckling. Det rör sig om ett område, som också har betydande konsekvenser både för sysselsättningen i EU och för industrin. De hittillsvarande erfarenheterna av direktivet har visat på några svagheter. Och låt mig nämna dem: Det handlar om en icke ändamålsenlig klassificering av GMM, otillräckliga riktlinjer för riskvärdering och inneslutningsåtgärder, bristande flexibilitet med hänsyn till anpassning av den tekniska utvecklingen, bristande sammanhang mellan anmälnings- och administrationsåtgärder å ena sidan och risken med de ifrågavarande aktiviteterna å den andra samt överdriven administration i samband med lågriskaktiviteter.
Med kommissionens förslag vidmakthåller man försiktighetsprincipen samtidigt som förslaget siktar till att lösa de praktiska problem, som visat sig i samband med det gällande direktivet. De viktigaste ändringarna är, att den administrativa handläggningen och anmälningskraven kommer att anpassas efter risken med aktiviteterna med genetiskt modifierade mikroorganismer, och som flera talare har anfört, kommer de att klassificeras i fyra riskgrupper. Procedurerna förenklas, förutsatt man inte sänker säkerhetsnivån, och man har fastställt klara minimiinneslutnings- och kontrollåtgärder för var och en av de fyra riskklasserna, och i framtiden kommer det att bli lättare att anpassa direktivet till den tekniska utvecklingen.
Av de 68 ändringsförslagen kan kommissionen fullt ut acceptera ändringsförslag 2, 3, 9, 10, 16, 17, 19, 31, 41 och 42, 49 och 56. De syftar alla till att förtydliga principerna i kommissionens förslag. Kommissionen kan delvis acceptera ändringsförslagen 4, 11, 27, 30, 35, 37, 38, 39, 43, 47, 48, 54 och 55, och den kan i princip acceptera ändringsförslag 7, 8, 14, 15, 17, 21 och 22, som särskilt Jackson efterlyste en reaktion på, 23, 24, 25, 64 och 68, som emellertid måste formuleras något annorlunda, så att de inte skapar problem på annat håll.
Jag vill gärna ge en enkel kommentar till ändringsförslag 37, eftersom jag tror, att Gebhardt indirekt var inne på detta förslag, nämligen frågan om lagstiftningsförfarandet för bilaga I. Kommissionen kan delvis acceptera, att man tillgriper ett regelrätt lagstiftningsförfarande för bilaga I. Ett regelrätt lagstiftningsförfarande har som bekant den fördelen, som flera talare har efterlyst, att både parlamentet och rådet får inflytande över ändring av bilagan. Det leder till, att kommissionen inte kan acceptera 31 av ändringsförslagen, och jag skall kort kommentera några av dem.
Vi har först ändringsförslag 1, som går ut på att ändra den rättsliga grunden för kommissionens förslag från artikel 130s.1, till artikel 100a. Detta kan vi alltså inte acceptera. Det beror inte på, att kommissionen inte har förståelse för parlamentets önskan om att helt och fullt bli delaktigt i lagstiftningsprocessen. Det är vi starka anhängare av. Jag har emellertid förstått, att det i det nuvarande fördraget inte finns rättslig grund för att välja artikel 100a i stället för artikel 130s, med mindre att direktivets tillämpningsområde avsevärt ändras, så att det får direkt inverkan på den inre marknaden. Att det är tal om en ganska obegriplig särbehandling av parlamentet alltefter som man väljer den ena eller andra bestämmelsen, är det inte tvivel om. Jag hoppas också själv, att detta rättas till i de nya ändringarna av fördraget.
Låt mig också tillägga, att den föreslagna ändringen av rättsgrunden kommer att medföra, att medlemsstaterna inte, som nu är fallet, har möjligheten att införa strängare inneslutnings- och kontrollåtgärder än vad som fastslagits i direktivet. De nuvarande bestämmelserna betyder, att medlemsstaterna i sin lagstiftning kan fastslå strängare normer än vad som fastslagits i direktivet. Om rättsgrunden ändras till 100a, kommer det att införas total harmonisering, och medlemsstaterna kommer inte längre att ha denna möjlighet. Resultatet kan alltså bli, att de på nationellt plan måste försvaga sina inneslutnings- och kontrollåtgärder i överensstämmelse med denna ändring, och detta är självklart inte ändamålsenligt.
Ändringsförslag 18 och 20, som syftar till att särskilja klass 3 och 4-aktiviteter med hänsyn till anmälningskraven, kan inte accepteras. En sådan åtskillnad skulle enligt kommissionens uppfattning komplicera den praktiska tillämpningen av direktivet och leda till förvirring. Kommissionen är emellertid på det klara med, att syftet med dessa ändringsförslag är att stärka den administrativa kontrollen av dessa högriskaktiviteter. Kommissionen föreslår därför, att båda dessa mål uppfylls därigenom att man både för klass 3 och 4 skall kräva uttrycklig tillåtelse till efterföljande aktiviteter.
Kommissionen kan inte acceptera ändringsförslag 44, 45 och 46, som syftar till att begränsa tillämpningsområdet, så att endast laboratoriearbete i forskningssyfte skulle omfattas. Motiveringen är, att kommissionen vill reglera all aktivitet t.ex. laboratoriearbete, oavsett det slutliga syftet med ifrågavarande arbete.
Så har vi ändringsförslag 26, 36, 50, 57 och 58, som vi heller inte kan acceptera, eftersom de går ut på att de informationer, som allmänheten har tillgång till, eller de aspekter av aktiviteterna, som allmänheten kan uttala sig om, begränsas till hälso- och miljöskydd samt beredskapsplaner. Enligt kommissionens mening är detta inte ändamålsenligt, eftersom det är viktigt, att allmänheten har förtroende för, att genteknologin regleras på ett tillfredsställande sätt. Det kan, enligt kommissionens uppfattning, uppstå frågetecken, om det överlåts på anmälaren att avgöra vad som skall falla under hälso- och miljöskydd samt beredskapsplaner. Av samma skäl kan kommissionen heller inte acceptera ändringsförslag 32 och 33, enligt dessa förslag skall de upplysningar, som skall inges till behöriga myndigheter och kommissionen i samband med olyckor endast omfatta de aspekter, som rör möjligheten för allvarlig skada. Återigen en olycklig begränsning av hänsyn till allmänheten.
Beträffande ändringsförslag 13 och 28 så är det riktigt, som Heinisch sade, att det arbetar vi med i form av en vitbok, och jag kan säga, att jag helt delar Bowes och Breyers uppfattning, att ansvarsfrågan är ett synnerligen viktigt ämne att få behandlat i EU: s regi. För att nu inte räkna upp alla avvisade förslag, låt mig bara nämna ändringsförslag 39, där kommissionen kan acceptera urvalsförfarandet 2b, som ger råder möjlighet att tillgripa andra föranstaltningar än de kommissionen föreslagit i stället för förfarandet 3b, som anförts i kommissionens förslag.
Vad angår kommissionens rapport om erfarenheterna av direktivet, så uppträder detta krav redan i artikel 18.3. Denna rapport kommer att tillställas parlamentet. Parlamentets förslag om, att det rådgivande utskottets beslut och protokoll skall göras tillgängliga för allmänheten, kan inte accepteras, eftersom detta inte är i linje med det nya interinstitutionella avtalet mellan kommissionen och Europaparlamentet om insyn och allmän tillgänglighet i samband med utskottsmöten. Samtidigt vill jag gärna understryka - även om det säger sig självt - att kommissionen för sin del fullt ut kommer att leva upp till sina förpliktelser i förhållandet till detta avtal.
Kommissionen kan acceptera den princip, som ligger till grund för ändringsförslag 15 från Bowe, men den finner inte, att utformningen av ändringsförslaget är i överensstämmelse med intentionen. I stället vill kommissionen föreslå en ändring, enligt vilken tillämpningen av god mikrobiologisk praxis regelbundet skall kontrolleras.
Jag vill gärna sluta med att återigen understryka det värde, som de helt eller delvis accepterade ändringsförslagen tillför kommissionens förslag. Ett exempel på detta är ändringsförslag 9 från föredraganden Trakatellis, som skärper tillämpningen av försiktighetsprincipen. Enligt detta ändringsförslag skall den högsta riskklassen användas, om det råder tvivel om, vilken riskklass en viss aktivitet lyder under, tills dess att det föreligger tillräcklig dokumentation. Som sagt, enligt min mening, bidrar ändringsförslagen till att skärpa kommissionens förslag och göra det klarare, och de kommer sålunda att bidra till en ändamålsenlig och effektiv ramlagstiftning för uppnåendet av en hög säkerhetsnivå, som vi alla önskar, för det slag av aktiviteter, som kommissionens förslag omfattar.

Breyer
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag måste tyvärr fråga än en gång: både för Bowe och mig är det viktigt, fru kommissionär, hur ni ställer er till ansvarsskyldigheten. Ni har inte sagt mycket om ändringsyrkandena nr 28 och 30. Ni sade att ni instämmer med mig och Bowe men också med Heinisch. Det är en svår motsägelse. Vi frågade er uttryckligen: hur ställer ni er till att skapa större egenansvar inom vetenskapen? Det måste betyda att ansvarsskyldigheten accepteras. Allt annat vore en indirekt subventionering, fru kommissionär. Jag vill att ni yttrar er om detta.
Min sista punkt: jag kan inte förstå er när ni säger att öppenhet och tillgång till information strider mot en internationell agreement . Vi har direktivet om miljöinformation och ni är skyldig att beakta det.
Jag vill alltså enträget be er att ta upp båda dessa frågor. De är faktiskt grundläggande, och det är genteknikens trovärdighet som står på spel.

Trakatellis
Herr ordförande, fru kommissionsledamot, ni svarade mig inte därför att i ert direktiv finns en brist på överensstämmelse i förhållande till det förra direktivet 679, som avser skyddet av arbetskraften gentemot biologiska faktorer. I det direktivet nämns att klass 3 är ytterst farlig, medan i det här direktivet nämns det att klass 3 är medelfarlig. Det finns en viktig brist på överensstämmelse och jag skulle vilja fråga er: anser ni att arbete med genetiska förändringar av HIV-viruset är medelfarligt eller ytterst farligt? Alltså måste denna brist på överensstämmelse korrigeras, och det jag ber er eftertryckligen, i det att ni hade två texter inom kommissionen, en officiell och en inofficiell, som i väsentlig grad skiljer sig åt och där den inofficiella texten i realiteten överensstämde med det förra direktivet. Dessutom vill jag fråga er: vad kommer ni att göra i samband med utvärderingen av riskerna? Kommer ni att acceptera våra ändringsförslag som ger ett entydigt direktiv angående hur utvärderingen av riskerna skall ske?

Bjerregaard
Herr ordförande, eftersom jag använde ganska mycket av min talartid tidigare, så försökte jag att kort besvara frågan om ansvar, och jag sade, att jag var ense med Heinrich om, att vi i kommissionen nu bör utarbeta en vitbok i denna sak, efter att vi först har debatterat några av frågorna i ett meddelande. Det är därför, att vi betraktar detta som en horisontell fråga, och det vill säga, och inte kan nöja oss med en behandling av ansvarsfrågan i samband med det förslag, som vi behandlar här. Samtidigt håller jag helt med Breyers och Bowes synpunkter vad gäller vikten av denna fråga. Jag räknar därför med, att vi återkommer till frågan i ett vidare sammanhang.
Jag anser inte, att det finns problem i förhållande till allmänheten och öppenheten samt det avtal, som föreligger. Jag argumenterade här i mitt svar till parlamentet faktiskt ganska grundligt för att allmänheten skall involveras, och jag avvisade några av ändringsförslagen, därför att jag anser, att de minskade allmänhetens medverkan, och hänvisade till det avtal, som ingåtts med parlamentet.
Med hänsyn till den fråga Trakatellis ställer, måste jag säga, att jag i mitt svar koncentrerade mig på att ta ställning till de många olika ändringsförslagen, som med rätta har sysselsatt parlamentet, och det är vårt intryck, att i sak är det inte någon skillnad på det direktiv, som Trakatellis hänvisar till, och det som vi talar om här. Problemet är, att det i dessa direktiv används olika klasser, och det är det, som vi har försökt lösa i förslaget i dess nuvarande form, och med att acceptera de ändringsförslag, som jag har redogjort för under behandlingen.

Ordföranden
Tack så mycket.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 12.00.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0019/97). Vi skall behandla frågor som ställts till kommissionen.

Ordföranden
Fråga nr 28 från Mary Banotti (H-0116/97):
Angående: Interimshandelsavtal med Israel
Är kommissionen helt säker på att artikel 1 i det interimistiska handelsavtalet med Israel hanterats korrekt och verkligen tillämpats?
Kommer parlamentet att få en rapport från EU: s särskilda Mellanösternrepresentant, med en redogörelse framför allt av hur det gått med de specialuppgifter han tilldelades i Dublinförklaringen i december 1996?

Brittan, Sir Leon
De israeliska myndigheterna är väl medvetna om den vikt Europeiska unionen fäster vid att lagar efterlevs, och vid ett strikt beaktande av de åtaganden Israel förbundit sig till genom att ansluta sig till internationella konventioner om mänskliga rättigheter och 1995 års Barcelonadeklaration. Övervakningen av mänskliga rättigheter och respekten för demokratiska principer i länder som är förbundna med EU genom associeringsavtal genomförs i enlighet med reglerna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Inom ramen för det gällande interimsavtalet övervakas respekten för dessa principer regelbundet.
När ratificeringen av det nyligen färdigställda associeringsavtalet mellan Europa och Medelhavsländerna, mellan Europeiska unionen och Israel, slutförts, kommer unionen i sin helhet att ha bättre möjligheter att utöva ett positivt inflytande med avseende på alla frågor som har med mänskliga rättigheter att göra, inom ramen för den politiska dialog med Israel som avtalet medför. En särskild klausul om mänskliga rättigheter hävdar att respekt för demokratiska principer och mänskliga rättigheter utgör ett nödvändigt element i associeringsavtalet.
EU: s särskilda sändebud till fredsprocessen i Mellanöstern rapporterar regelbundet till rådet om sitt uppdrag, via ordförandeskapet och kommissionen, med särskilt avseende på sitt förordnande, enligt vad som fastställts vid ministermötena den 28 och 29 oktober 1996 och Dublindeklarationen av den 14 december 1996. Kommissionen är helt insatt i det särskilda sändebudets uppgifter. Det särskilda sändebudet har nyligen rapporterat till parlamentet vid utfrågningen i parlamentets utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor.

Banotti
Eftersom Sir Leon galopperade igenom svaret med en oerhörd hastighet så måste jag be honom ge mig en kopia av sitt svar. Jag är också verkligen bekymrad över frågan om export från Palestina, och de svårigheter många producenter fortfarande erfar när de försöker exportera sina varor - och jag förstår helt och fullt behovet av säkerhet och allt annat - till följd av krävande säkerhetskontroller vid gränsen. Det vore också intressant om Sir Leon kunde berätta för oss varför det anses nödvändigt att registrera vissa palestinska produkter såsom israeliska, för att underlätta exporten av dem till europeiska marknader.

Ordföranden
Förlåt mig, Brittan, tillåt mig tacka Benotti och fråga er, om ni vill svara henne.
Det är en fråga om hövlighet gentemot Benotti.

Brittan, Sir Leon
Jag tillhandahåller naturligtvis gärna en kopia av svaret. Jag ber om ursäkt för att jag talade för snabbt; jag var angelägen att inte göra av med för mycket tid.
Vad gäller de särskilda punkter som togs upp så handlar de inte om frågan om övervakning av interimsavtalet, eller de speciella sändebudens rapporter, så jag har inte möjlighet att lämna specifika svar på dem. Jag kommer emellertid att påkalla uppmärksamheten hos dem i kommissionen som sysslar med dessa frågor med avseende på vad som togs upp.

Ordföranden
Fråga nr 29 från Wayne David (H-0119/97):
Angående: Gemenskapslagstiftningen
Kan Europeiska kommissionen uppge hur många regler, förordningar eller direktiv som är relevanta för Förenade kungariket som utfärdas i medeltal varje vecka?

Brittan, Sir Leon
Den första sak man skall tänka på är att gemenskapens förordningar och direktiv gäller i hela gemenskapen och inte bara i Förenade kungariket. I genomsnitt så antogs nitton förordningar och två direktiv varje vecka under 1996, av vilka de flesta rörde den gemensamma jordbrukspolitiken. Dessa siffror kommer från Celex, den allmänt tillgängliga interinstitutionella databasen. De innefattar inte, vilket bör framhållas, förordningar med vad som kan kallas övergångsstatus, det vill säga sådana som rör den dagliga administrationen av sådan gemenskapspolitik som den gemensamma jordbrukspolitiken, instrument vilkas rubriker inte återges med fetstil i den officiella tidningen och som har giltighetstider på från några dagar till några veckor.
Därutöver - och det anser jag vara mycket viktigt - bör det framhållas att så gott som exakt samma antal förordningar och direktiv som antas varje vecka också löper ut eller upphävs varje vecka. Den sammanlagda effekten rent praktiskt blir därför att det totala antal förordningar och direktiv, som är tillämpliga i unionen, förblir mer eller mindre oförändrat.

David
Stort tack till kommissionären för hans mycket upplysande svar. Ledamöterna känner till att Sir James Goldsmith de senaste veckorna finansierat en synnerligen dyr affischkampanj i Förenade kungariket som hävdar, bland annat, att Bryssel för att använda hans egna ord 'sprutar ut' över 100 regler och förordningar varje vecka, som Förenade kungariket har att efterkomma. Jag anser att kommissionärens svar idag visar hur denna affischkampanj inte bara är missvisande, utan den är i själva verket helt osann.
Jag skulle vilja att kommissionären inom en mycket nära framtid förklarade för denna kammare att kommissionen avser att genomföra en kampanj i Förenade kungariket som redovisar, så som han gjort för denna kammare idag, exakt hur sakerna förhåller sig.

Brittan, Sir Leon
Får jag först av allt säga att den ärade gentlemannen utfört en tjänst för det allmänna idag, när han givit mig möjlighet att tala om hur det förhåller sig, och korrigera missvisande intryck som kan ha givits.
Vad genomförandet av en kampanj beträffar så är jag inte säker på att kommissionens resurser är lika omfattande som dem hos den ärade gentleman som nämndes, men allmänt sett anser jag verkligen att det är viktigt att vi får ut dessa fakta på ett så tydligt sätt som möjligt, och detta är ett av de fakta som nu kommer att finnas tillgängliga från kommissionen via dess kontor i London och andra delar av Förenade kungariket, för att göra de korrekta uppgifterna kända. I ett något annat sammanhang lanserade jag själv i London förra veckan Europarörelsens kampanj för att lägga fram fakta om Europa i allmänhet, det vill säga en kampanj för alla och inga partier som presenterar fakta; den backas dessutom upp ekonomiskt av kommissionen.

Ordföranden
Tack, Brittan, men tillåt mig framställa en begäran till er och samtidigt göra skäl för mitt arvode och ställning som vice ordförande. Jag hade gärna velat vara den som gav er ordet, vilket också gjort, att vi skulle ha följt de regler, som gäller i detta parlament. Jag vet att ni vill svara snabbt av hövlighet mot ledamöterna, men ordföranden vill också fullgöra sin uppgift och göra skäl för arvodet.

Ordföranden
Fråga nr 30 från James Provan (H-0126/97):
Angående: Världshandelsorganisationen (WTO)
Uruguayrundans GATT-avtal innebär att EU: s handel med jordbruksprodukter bedrivs i ett globalt handelssystem och att framtida jordbrukspolitiska beslut måste ta hänsyn till detta.
I förberedelserna inför en ny runda av WTO-förhandlingar verkar det helt avgörande att EU skaffar sig ett starkt förhandlingsläge. Vad gör kommissionen för att åstadkomma detta?

Brittan
Det är ställt utom tvivel att jordbrukshandeln utövas inom det globala handelssystemet. Det är det jordbruksavtal som framförhandlades under Uruguayrundan som lägger fast grundreglerna för jordbrukshandeln.
Frågan om framtida överläggningar tas upp i jordbruksavtalet, som förutser, och jag citerar " Överläggningar om att fortsätta processen kommer att inledas ett år före utgången av tillämpningsperioden" . Kommissionen är medveten om behovet av djupgående förberedelser för överläggningarna, vilka är avsedda att inledas i slutet av århundradet. Kommissionen säkerställer att arbetet genomförs i rätt tid, så att vi har en stark förhandlingsposition redan från början.

Provan
Jag vill tacka kommissionären för det mycket intressanta och, är jag säker på, korrekta svaret.
Många av oss här i kammaren är emellertid bekymrade över att det, alldenstund vissa generaldirektorat i kommissionen kan vara intresserade av handelsöverläggningar, verkar som om i synnerhet GD VI - jordbruksdirektoratet - kanske tvekar en liten aning. Man får en känsla av att vi verkligen måste ta ett avgörande steg för att säkerställa att reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken fortsättes, något som inte är särskilt påtagligt för närvarande.
Det skulle vara bra om kommissionen tog ett initiativ relativt snabbt, för att göra agronomerna och jordbrukarna i Europeiska gemenskapen medvetna om det faktum att dessa överläggningar är på gång, och att om vi inte vidtar de rätta stegen för att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken före dessa överläggningar, så kommer vi att hamna fel och på defensiven.
Jag vill bara avsluta med att säga att jag hoppas att kommissionären förstår detta och att GD VI därför kommer att engagera sig fullt ut i alla de överläggningar han kommer att genomföra.

Brittan, Sir Leon
De som sysslar med jordbruk känner väl till vår utfästelse att återuppta överläggningarna, enligt vad som överenskoms under Uruguayrundan, och alla delar av kommissionen är också väl medvetna om detta.
Vad gäller frågan om utveckling av den gemensamma jordbrukspolitiken föreligger naturligtvis ett antal påtryckningar, som alla pekar i samma riktning: en är tanken på nya förhandlingar inom Världshandelsorganisationen, en annan tanken på utvidgning och en tredje, naturligtvis, interna påtryckningar av budgetmässig art, som rör jordbrukets kostnader. Alla dessa samverkar och innebär att den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att behöva utvecklas ytterligare.
Men det är också riktigt att upplysa våra handelspartners om att de inte kan förvänta sig några ytterligare framsteg, utöver vad som överenskoms under Uruguayrundan, vilket är vad några av dem försökt göra under perioden före Världhandelsorganisationens ministermöte i Singapore.
Det som överenskoms var att processen för analys av informationsutbyte skall genomföras, men ingenting därutöver. Det är därför naturligt att vi, när vi försvarar oss mot för tidiga påtryckningar från resten av världen, intar en korrekt försiktig attityd. Men jag kan försäkra er om att detta inte kommer att hindra oss från att göra det som är nödvändigt, i medvetande om tidsskalan och de ackumulativa faktorer som kommer att inverka, och vi kommer att göra allt vi kan för att åstadkomma en situation i vilken alla delar av kommissionen samarbetar vid handläggningen av denna fråga.

Virgin
Ett starkt förhandlingsläge är för mig detsamma som att inta en offensiv hållning, så att europeiskt jordbruk kan ta en rimlig del av en ökande världsmarknad. Det finns en ängslan inom EU för den fria konkurrensen på denna marknad. Jag tror att denna ängslan är överdriven. Det är enligt min mening viktigt att anpassa EU: s prisnivå mot världsmarknadens. En viss kompensation kan bli nödvändig, men vinsten skulle ändå vara uppenbar. Delar kommissionen denna uppfattning?

Brittan, Sir Leon
Eftersom vi för närvarande bara arbetar med processen för analys av informationsutbyte så kommer det inte att förvåna den ärade ledamoten att få reda på att kommissionen inte har formulerat sin förhandlingsståndpunkt för nästa omgång, som skall inledas om några år. Det vore mycket ovanligt att göra det i detta tidiga skede. Men jag förstår vad den ärade ledamoten syftar på och jag tvivlar inte på att det kommer att utgöra ett värdefullt bidrag till den framväxande debatten.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren inte är närvarande, bortfaller fråga nr 31.
Fråga nr 32 från Wolfgang Kreissl-Dörfler, som företräds av Schnellhardt (H-0170/97):
Angående: Främjande av miljöskydd och de inhemska folkens landrättigheter inom ramen för handlingsplanen Kanada-EU
Även efter införande av den nya skogsvårdslagen i den kanadensiska provinsen British Columbia (British Columbia Forest Practices Code) äger fortfarande 92 % av de av de stora träkoncernerna genomförda avverkningarna rum enligt kalhuggningsmetoden, enligt en undersökning av Sierra Legal Defense Fund, varvid även riktlinjerna för rinnande vatten kränks i de flesta fall. Dessutom gavs i "Stora kustregnskogarna ", Nuxalk-indianernas traditionella territorium, stora delar av deras land bort i form av licenser till långtidsarrenden till träkoncerner utan att de var införstådda och det blev fritt att kalhugga.
Vilka gemensamma ansträngningar kommer kommissionen att vidta inom ramen för handlingsplanen Kanada-EU för att få ett slut på dessa kalhuggningar och på förstörelsen av de inhemska folkens land, och därmed genomföra de av både EU och den kanadensiska regeringen ingångna internationella förpliktelserna för en hållbar utveckling (till exempel konventionen om biologisk mångfald, Agenda 21)?

Brittan, Sir Leon
Kapitel 3 i EU: s och Kanadas gemensamma åtgärdsplan innehåller särskilda passusar om skyddande av miljön i allmänhet, och uthållig skogsskötsel i synnerhet. I åtgärdsplanen förbinder sig EU och Kanada exempelvis att utbyta information och rapporter om skogsfrågor. Åtgärdsplanen föreskriver dessutom att EU och Kanada skall samarbeta i FN: s kommission för uthållig utveckling och fortsätta att arbeta för ett framgångsrikt slutförande av kommissionens arbete om uthållig skogsskötsel. Det föreligger således ett tydligt påbud i åtgärdsplanen att fortsätta och ytterligare utveckla samarbetet och dialogen med avseende på skogsbruk och miljön.
Åtgärdsplanen betraktas emellertid inte som en rättsligt bindande överenskommelse, utan snarare som en förklaring av avsikterna och den politiska viljan att samarbete i många olika frågor. EU och Kanada är överens om att ett rättsligt bindande internationellt system för skogsskötsel erfordras, och vi arbetar tillsammans på att initiera överläggningar om en global skogskonvention under Förenta nationernas beskydd.
En möjlighet att ta upp frågor med anknytning till skogsbruk med Kanada på en bilateral nivå föreligger redan genom den så kallade ad hoc -arbetsgruppen för skogsbruk, som ingår som en del av konsultationerna om miljön på hög nivå mellan EU och Kanada. Vid arbetsgruppens senaste sammanträde den 24 oktober förra året nämnde den kanadensiska sidan att Kanada lanserar ett nytt skogsbruksprogram för urinvånarna.
Vad gäller frågan om de inhemska folken så är kommissionen och Europeiska unionen djupt involverade i att främja förfaranden för uthållig utveckling, som i tillräcklig utsträckning beaktar de inhemska folkens mänskliga rättigheter, inklusive landinnehav och skyddande av de traditionella levnadssätten. Europeiska unionen har tagit upp dessa frågor upprepade gånger i relevanta sammanhang, såsom konventionen om biologisk mångfald, och, i enlighet med slutsatserna från 1992 års konferens i Rio, alltid hävdat sambandet mellan främjandet av mänskliga rättigheter och respekt för miljön.

Ordföranden
Tack, Brittan. Schnellhardt önskar inte utnyttja sin talartid, vilket gör, att vi slutfört denna grupp av frågor. Medan vi väntar på att kommissionären, van den Broek anländer, föreslår jag, att vi alla unnar oss några minuters paus.
(Sammanträdet avbröts några minuter.)

Ordföranden
Mina damer och herrar, efter dessa minuters vederkvickande avbrott, vill vi hjärtligt tacka och välkomna kommissionären, van den Broek, och jag föreslår att vi återupptar sammanträdet.
Jag måste meddela att fråga nr 33 från Graziani om situationen i Albanien bortfaller, eftersom detta ärende, som ni vet, kommer att diskuteras under denna parlamentssession.
Fråga nr 34 från Leen van der Waal (H-0117/97):
Angående: Ukrainas uppbörd av tull på humanitär hjälp
Utgående från uppgifter i den nederländska pressen har jag förstått att Ukraina sedan den 1 januari 1997 avskaffat skattefriheten för importen av varor i samband med humanitär hjälp. Dessa varor beläggs nu med en tull på ungefär 30 % och det är mottagaren som skall betala den. Fastän avsikten med detta är att motverka de möjligheter till missbruk som den skattefria importen kan för med sig har den nya tullavgiften också kommit att drabba seriösa hjälporganisationer.
Kan kommissionen bekräfta dessa uppgifter och ange vilka åtgärder som kunde vidtas för att trygga de seriösa hjälporganisationernas möjligheter till tullfri införsel av varor i samband med humanitär hjälp?

Van den Broek
Som svar på van der Waals fråga skulle jag vilja säga följande: Ukrainas parlament har beträffande humanitär hjälp avskaffat befrielsen från importavgifter, mervärdeskatt och andra avgifter med en lag av den 17 december 1996. Denna lag trädde i kraft den 8 januari i år. Avsikten med åtgärden var att undanröja missbruk och korruption vid falska sändningar av humanitär hjälp. Kommissionen har tagit kontakt med Ukrainas myndigheter via sin delegation i Kiev för att lösa detta problem, och Europeiska unionens trojka tog upp frågan vid dess möte med Ukrainas utrikesminister, Udovenko, den 5 februari detta år i Haag. Då fick unionens trojka en försäkring från Ukrainas myndigheter att ett ändrat lagförslag skulle lämnas till parlamentet om att humanitära sändningar på nytt skulle undantas från avgifter. Ukrainas parlament godkände den 20 februari en resolution som ger regeringen fullmakt att omgående i varje enskilt fall ge ett särskilt tillstånd att införa humanitär hjälp utan avgifter, på villkor att varje del av sändningen är ordentligt märkt med en etikett. På det sättet har frågan nu lösts från juridisk synpunkt. Inte desto mindre tillråds givarorganisationer att tillsammans med sina motparter i Ukraina ta kontakt med myndigheterna i Ukraina eller sina ambassader, innan de skickar sina sändningar. Organisationer som får medel från kommissionen, till exempel via Echo, och har att kämpa med svårigheter, bör ta kontakt med kommissionens delegation i Kiev. Jag tror att jag därmed har kunnat lätta på van der Waals bekymmer, det hoppas jag åtminstone.

Van der Waal
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionären hjärtligt för det svar som han gav och särskilt för hans medarbetares ansträngningar i detta ärende.
Det är faktiskt så att det tydligen är lagstiftning på gång som åter medger befrielse för införsel av dessa varor. Jag tror att vi även måste titta på den period som denna lagstiftning inte ännu tillämpas. Även för detta ger kommissionären en anvisning. Vi skulle kunna låta det gå via ambassaderna. Men det skulle nog kunna bli ett problem, tror jag, för för det mesta är det så att det på de platser dit hjälpen levereras måste ges tillstånd att lossa och distribuera dessa varor och där måste man även få anvisningar från myndigheterna i Kiev för att utan problem kunna släppa dessa saker. Jag tror att det leder för långt att för ögonblicket gå in på alla detaljer. Kanske får jag från kommissionären än en gång höra om dessa sändningar även skall anmälas hos ambassadören från Europeiska unionen och om kommissionären vill utlova en varaktig uppmärksamhet på detta från kommissionens sida.

Van den Broek
Jag tror att det faktiskt är bäst att varje avsändare tar kontakt antingen med sin motpart som ska ta emot varorna eller med sitt eget lands ambassadör eller med kommissionens delegation. Jag skulle tycka att det vore att gå för långt om jag skulle belasta vår kommissionsdelegation med den totala förmedlingen av alla sändningar som skickas från medlemsstater, organisationer och liknande till Kiev. Alltså än en gång: Om det handlar om varor som till exempel finansieras genom kommissionens program, t. ex. via vår humanitära organisation Echo, då är det självklart att vår delegation kan kontaktas. I övrigt skulle jag starkt råda till att i varje fall vända sig till den aktuella medlemsstatens ambassad. Om det inte finns en sådan, då vet jag säkert att man alltid kan vända sig till kommissionens delegation.

von Habsburg
Herr kommissionär! Jag är mycket tacksam för ert svar, men jag vill enligt praxis ställa en fråga. Det finns än i dag svårigheter, särskilt där man gränsar till länder där det råder verklig misär. Skulle det inte vara motiverat att kommissionen försökte finna fram till en övergripande reglering med åtminstone de stater som redan i dag har ansökt om medlemskap i Europeiska unionen, det vill säga de elva stater som faktiskt är intresserade av att upprätta en relation till oss? Vi behöver en gemensam reglering som tar itu med transitproblemen för de olika stater där det faktiskt råder misär - jag tar Rumänien som exempel - så att vi verkligen blir klara med detta problem, ty den diplomatiska vägen tar mycket lång tid och är mycket byråkratisk. Muchas gracias, Señor Presidente!

Van den Broek
Jag är helt enig med von Habsburg att man har rätt att förvänta sig, särskilt när det gäller stater som kandiderar till medlemskap i Europeiska unionen, att det på det området inte läggs några hinder i vägen, respektive att bra överenskommelser träffas för att till exempel - det exempel som von Habsburg nämner - inte hindra transit. Det fall som är aktuellt just här avser alltså inte en stat som kandiderar, det handlar om Ukraina, och med Ukraina har vi, som ni vet, ett partnerskapsavtal och i detta finns bl. a. en bestämmelse att i varje fall saker som transit och liknande inte skall behandlas mer diskriminerande än varor som, låt oss säga, får en nationell handläggning. I den meningen är jag av hjärtat enig med von Habsburg att vi måste försöka undanskaffa sådana hinder även med länder som vi har ett partnerskapsavtal med. Men jag är rädd att det varje gång kommer hända på nytt, eftersom det även i detta fall verkar som om avgiften på humanitära varor och liknande åter infördes ganska oväntat och att vi åter måste ingripa på politisk nivå för att åter undanröja det. Nu måste vi så mycket som möjligt generalisera det med Ukraina, men jag tror starkt på det med tanke på de kontakter som har ägt rum, att situationen kommer att förbättras avsevärt.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Fråga nr 35 från Ursula Stenzel (H-0128/97):
Angående: Phare - Polen
Phareprogrammet är den det infördes år 1995 det viktigaste finansiella instrumentet för de central- och östeuropeiska länderna. Vid tillämpningen av Phare finns det emellertid stora problem, eftersom programmet är mycket splittrat och medlen fördelas ineffektivt.
Vad gör kommissionen för att på ett effektivare sätt sätta in Phareprogrammets medel för det viktiga förberedelseskedet?
Vilka konkreta åtgärder sätts in i Polen, för att med Pharemedel förbereda förvaltningskapacitet inför anslutningen? Planerar kommissionen att öka utbildningen av polska tjänstemän för att förbereda dessa på EU: s gällande lagstiftning?

Van den Broek
Som bekant började man med Phareprogrammet 1989, huvudsakligen som ett program för tekniskt bistånd till stöd för den ekonomiska omläggningen och ombildningen av länderna i Central- och Östeuropa. Inom ramen för strategin för förberedelse av tillträdet till Europeiska unionen, utsågs Phare 1994 till det finansiella instrument som skulle stödja de associerade länderna vid övertagandet av "gemenskapens regelverk " men även för genomförandet av marknadsreformer och omstruktureringen av deras ekonomi på medellång sikt för att på så sätt skapa villkoren för ett framtida medlemskap.
Med tanke på den politiska kalendern för underhandlingarna om utökningen har en ganska fundamental omorientering av förberedelsen både vad gäller de områden på vilka stöd ges, med andra ord med avseende på utförandemekanismen. Målet för omorienteringen är att bistå kandidatländerna vid omsättningen, genomförandet och efterlevnaden av "regelverket ". Denna ombildning kommer att ge ett ansenligt bidrag till Phares effektivitet och lämplighet som det viktigaste finansiella instrumentet för att hjälpa kandidatländerna vid förberedelserna för medlemskap i unionen.
1995 och 1996 tilldelades Polen ett totalt belopp på 377 miljoner ecu. Av den hjälpen fördelades 82 % på endast sex sektorer, nämligen: Gränsöverskridande samarbete, transport, jordbruk, små och medelstora företag, regional utveckling och det välkända "tempusprogrammet ". För dessa sektorer koncentreras Pharehjälpen på befordrandet av integrationsprocessen på det materiella området eller på lagstiftningens eller undervisningens område. Harmonisering av lagstiftningen och institutionell förstärkning är ett viktigt element i dessa program och de aktiviteterna kommer säkert att fortsättas även i framtiden. Tillsammans med Polens regering studerar kommissionen en ytterligare koncentration av Pharebiståndet med sikte på strategin för nationell integration av den polska regeringen.
Med avseende på frågan om utbildning av funktionärer kan jag säga följande: 1992 finansierade Phare ett program för ombildning av det offentliga förvaltningen i Polen. Det gav ett avsevärt bidrag till uppkomsten av den nya lagen om myndighetsutövning och den 1996 genomförda ombildningen av de centrala myndigheterna. Det europeiska institutet för offentlig förvaltning organiserar för närvarande kurser för tjänstemän i Polen och det finansieras även av Phare. Samma program finansierar även en viktig utbildning för veterinärinspektörer om metoder för kvalitetskontroll som genomförs av en nederländsk organisation.
Ytterligare specifik institutionell förstärkning och utbildning av tjänstemän på området för "gemenskapens regelverk " kommer från 1997 att finansieras med sikte på regeringens nya prioriteringar i dess tidigare nämnda strategi för nationell integration.

Elliott
Jag har bara ett litet tillägg att göra när det gäller tjänstemännens utbildning, som kommissionären hänvisade till. Eftersom det polska parlamentet och de polska ministerierna kommer att ha med detta parlament att göra och, med tiden, biträda polska ledamöter i detta parlament, hoppas jag att utbildningen också kan komma att innefatta förbindelser med parlamentet och, rent av, med parlamentsledamöter.
Det gladde mig i detta sammanhang att tillsammans med andra i höstas bli inbjuden att tala inför en grupp tjänstemän från det polska parlamentet, som besökte London under ett av Londonuniversitetens beskydd. Det tycktes mig som om tjänstemännen var mycket angelägna att lära sig mer om parlamentet. Kan vi beakta detta i det som håller på att anordnas?

Van den Broek
Vi kommer gärna att uppmärksamma denna fråga. För övrigt hänvisar jag till att vi även ställer oss utomordentligt positiva till institutet med gemenskapens parlamentariska utskott, Polen och Europaparlamentet som vid vissa tidpunkter kommer samman och just då är det möjligt att det kan äga rum ett informationsutbyte mellan medlemmarna av Europaparlamentet å ena sidan och parlamentarikerna från Polen å den andra sidan. Men mer allmänt är jag ense med den ärade representanten att det i våra demokratiprogram och i program som inriktas på att förstärka de demokratiska institutionerna i Polen, även där behovet visar sig, måste riktas uppmärksamhet på att ge information till parlamentarikerna.

Ordföranden
Tack, van den Broek.
Fråga nr 36 från Felipe Camisón Asensio (H-0219/97):
Angående: Partnerskaps- och samarbetsavtal med länderna i Centralasien och Mongoliet
Vilket tidsschema har kommissionen fastställt för godkännandet av partnerskaps- och samarbetsavtal med länderna i Centralasien och Mongoliet?

Van den Broek
Tre partnerskaps- och samarbetsavtal har undertecknats med länder i Centralasien, nämligen med Kazachstan i januari 1995, med Kirgizistan i februari 1995 och med Uzbekistan i juni 1996. För slutandet och ikraftträdandet av dessa avtal krävs ratificering av medlemsstaternas nationella parlament och naturligtvis även Europaparlamentet. Hittills har avtalen med Kazachstan och Kirgizistan bekräftats av parlamenten i sju medlemsstater. Europaparlamentet har redan ratificerat avtalet med Kirgizistan men bekräftelsen av avtalet med Kazachstan har inte ännu gjorts. Processen med godkännande av partnerskapsoch samarbetsavtalet med Uzbekistan har nyligen inletts. Och hittills är det i det fallet inte ännu tal om någon enda ratificering.
Dessutom har kommissionen fått ett mandat från rådet att underhandla om ett sådant avtal med Turkmenistan. Det finns inte ännu några planer på förhandlingar om ett sådant avtal med Tadzjikistan, vilket beror på tillståndet i Tadzjikistan, där det fortfarande pågår en väpnad konflikt.
Till sist avser man att inom överskådlig tid inleda förhandlingar med Mongoliet. Det har att göra med det faktum att förbindelser mellan den europeiska gemenskapen och Mongoliet reglerades redan genom ett avtal beträffande handel och samarbete som trädde i kraft den 1 mars 1993.

Camisón Asensio
Jag tackar kommissionären för den information som han idag ger kammaren. I alla händelser är det helt klart, att det återstår mycket att göra, och att tempot är långsamt. Det är helt riktigt, som kommissionären nämnde, att samarbetsavtalet med Uzbekistan, som undertecknades i juni 1996, endast ratificerats av Uzbekistan. Jag skulle vilja fråga, om inte Finland nyligen ratificerat det. I fallet Kazachstan är det helt riktigt sju. Kazachstan självt, som har allvarliga problem med ett demokratiskt underskott, har inte heller ratificerat det. Och något liknande gäller i fråga om Kirgizistan.
Det verkar som om detta parlament, som ännu inte ratificerat något av de tre nämnda avtalen, har för avsikt att i övermorgon ratificera avtalet med Kazachstan. Men för övrigt, herr kommissionär, vad de tre, som jag nämnde, beträffar, Mongoliet, Turkmenistan och Tadzjikistan, borde man påskynda processen så mycket som möjligt, förutsatt att det övergripande målet är att intensifiera den politiska dialogen med dessa länder.

Van den Broek
Jag skriver helhjärtat under den uppmaning och den önskan som uttalas av frågeställaren, när det gäller att påskynda godkännandeprocedurerna eller att sluta avtal. Jag hade nöjet att göra sällskap med det nederländska ordförandeskapet och kommissionens ordförande Santer till toppmötet i Moskva bara för tio dagar sedan. Och om jag nu säger er att avtalet om partnerskap med Ryssland slöts för mer än två år sedan och med Ukraina ännu tidigare och att vi fortfarande håller på och sölar med ratificering och avslutning av de procedurerna, då säger det något om de ansträngningar som krävs för att få alla femton medlemsstater att ratificera i tid. I detta fall har för övrigt en juridisk komplikation tillstött, att det på grund av den senaste utvidgningen av Europeiska unionen med Finland, Sverige och Österrike ännu en gång kompletterande ratificeringar måste äga rum. Men ni kan förlita er på att kommissionen gör allt man kan för att påskynda dessa procedurer. För politiska hinder som sådana finns inte i de fall som vi har talat om.

Truscott
Skulle kommissionären kunna kommentera den aktuella situationen vad gäller mänskliga rättigheter i Uzbekistan, och anser han att situationen där är tillräckligt bra för att EU skall kunna gå vidare med ratificeringen av ett partnerskaps- och samarbetsavtal med landet? Jag vill väldigt gärna veta vad han tycker.

Van den Broek
Skälen till att kommissionen och även rådet rekommenderade att ge kommissionen mandat att underhandla med Uzbekistan om ett sådant partnerskapsavtal, låg i den betydelse som det landet representerar i den centralasiatiska regionen och inte som ett tecken på en perfekt demokratisk situation och människorättssituation i det landet. Det som har varit utslagsgivande, både för vår fråga och för det positiva svaret från rådet på sin tid var att vi var övertygade om att regeringen i Uzbekistan stod helt öppen inför en dialog om läget för de mänskliga rättigheterna. En dialog som även fördes vidare med det landet. Jag är alltså helt enig med Truscott att det säkert finns saker att anmärka på, låt mig uttrycka det så. Men det är säkert även så att det är möjligt med en öppen dialog med Uzbekistan, och att just arbetet med det partnerskapsavtalet kan bli ett incitament till framsteg på området för demokratisk kvalitet och respekt för människovärdet.

Ordföranden
Tack, Van den Broek.
Mina damer och herrar, med fråga nummer 36 från Camisón har vi förbrukat de tjugo minuter, som avsatts för denna del, varför jag, efter att ha tackat kommissionären för den tid han ägnat oss, måste meddela er, att frågorna 37 till 44 kommer att besvaras skriftligt. Detta, mina damer och herrar, tillåter oss att nu fortsätta med nästa grupp som lyder under kommissionär Bjerregaard.
Fråga nr 45 från Ivar Virgin (H-0077/97):
Angående: Anläggning av våtmarker
Våtmarker kan bl.a. tjäna som fällor för närsalter och skydda våra hav mot övergödning som hotar reproduktionen av djurarter. I Östersjön är detta ett stort problem.
I nuvarande EU-program för miljöförbättringar i jordbruket, program 2078, ingår stimulansåtgärder för anläggande av våtmarker. Men detta gäller endast den areal som avsätts för detta ändamål. Stöd till investeringar som är nödvändiga för att få fram bra våtmarker, som kan tjänstgöra som kvävefällor, vore en bra insats för miljön, särskilt övergödningen. Avser kommissionen att ändra regelsystemet för att möjliggöra denna typ av stöd?

Bjerregaard
Herr ordförande, enligt förordning nr 2078 av år 1992 skall medlemsstaterna införa program för miljövänligt jordbruk, men den närmare utformningen av programmen är i stort sett överlåten på medlemsstaterna. Det finns inget hinder för, att en medlemsstat kan använda förordning nr 2078 till att anlägga våtmarker på varje lämplig plats på statens område. Den är med andra ord inte tvingad att begränsa sådana åtgärder till särskilt utpekade områden. Inom ramen för närmare bestämda gränser kan gemenskapen bidra till finansieringen av sådana projekt.

Virgin
Det var ett glädjande besked som vi fick av kommissionär Bjerregaard. I Sverige har vi haft en debatt om detta. Det har då hävdats att investeringar på detta område endast skall gälla arealer som kommer att användas för våtmarker. Om det är så att man kan vidga begreppet och i denna förordning även innefatta investeringar som görs för att anlägga våtmarker, t.ex. grävarbete och anläggningsarbete av olika slag, tycker jag att det är mycket glädjande. Det är ju alldeles uppenbart att sedan Finland och Sverige blev medlemmar i EU har miljöfrågorna i Östersjön fått förnyad aktualitet, där närsaltproblemet är ett allvarligt miljöproblem. Därför finns det all anledning för jordbruket att uppmärksamma detta, så att denna metod kan användas för att göra investeringar på ett miljövänligt sätt.

Bjerregaard
Jag vill endast bekräfta det, som Virgin också hade slutit sig till av mitt svar. Det är klart, att det finns olika ekonomiska möjligheter för att ge stöd på dessa områden och olika former för medfinansiering, som sorterar under jordbrukskommissionärens område. Då det finns ganska många frågor skall jag inte gå in på detaljer, men det finns alltså ett antal möjligheter, som säkert kan användas.

Ordföranden
Tack, Bjerregaard.
Fråga nr 46 från Tom Spencer (H-0114/97):
Angående: Kemikalier som rubbar de endokrina körtlarna
Är kommissionen medveten om att allt fler vetenskapliga rön tyder på att människors och djurs fortplantning och hormonbalans påverkas av en rad kemikalier som tas upp via näringskedjan, industriutsläpp och industriprodukter och som finns i matförpackningar?
Dessa hormonliknande ämnen rubbar de endokrina körtlarna och har visat sig ha direkt påverkan på djurs fortplantningssystem och har förknippats med försämrad spermakvalitet hos människor, fler fall av cancer i fortplantningsorganen, bland annat bröstcancer, samt beteenderubbningar och nervsjukdomar.
Den befintliga gemenskapslagstiftningen om toxicitetsprov och utsläpp av farliga ämnen omfatta inte effekterna av dessa kemikalier. Vilka åtgärder tänker kommissionen därför vidta för att skydda kommande generationer?

Bjerregaard
Kommissionen följer mycket uppmärksamt frågan om endokrina disruptorer, som påverkar olika delar av det generella hormonsystemet, och bland annat den reproduktiva delen, där frågans möjliga biverkningar omtalas. I sig är det nu inget tvivel om, att dessa biverkningar föreligger, men det finns tvivel om det man skulle kunna kalla verkningsmekanismen, och det finns tvivel om orsakssammanhanget, liksom det också saknas testmetoder. Trots denna osäkerhet finns det vissa regler på området. Vi har klassificerat en rad ämnen, som troligtvis har hälsomässiga konsekvenser för människan, förmodligen på grund av endokrin disruption, som reproduktionstoxiska. Ämnen som PCB och DDT, som ofta har nämnts som endokrina disruptorer, har dessutom länge varit förbjudna av andra orsaker. Det är korrekt, att gemenskapens lagstiftning om testprogram rörande industriella kemiska ämnen inte omfattar toxicitet för människans reproduktion eller viss påverkan på djurlivet. Det är en brist, eftersom det finns behov av testprotokoll för att fastslå, vilka av de hundratusentals ämnen som finns på marknaden, som kan vara orsaken till de beskrivna verkningarna via disruption av det endokrina systemet.
Kommissionen har i ramprogrammet för forskning och i det bilaterala samarbetet med USA gett högsta prioritet åt utvecklingen av screeningmetoder för att identifiera potentiella endokrina disruptorer och också åt nya metoder för att täcka in nya biverkningar, som för närvarande inte omfattas av lagstiftningen samt åt epidemiologiska undersökningar för att fastslå problemets omfattning. Kommissionen vill därför, samtidigt med att den erkänner, att det finns viss påverkan på människan och miljön, som kan hänföras till disruption av det endokrina systemet på grund av industriella, kemiska ämnen, försöka klarlägga, hur stort problemet är, utveckla dessa screeningmetoder och fastslå orsakssammanhanget i syfte att få en målinriktad reglering av specifika ämnen eller grupper av ämnen inom ramen för ett sammanfattande program.

Spencer
Jag vill tacka kommissionären för det eftertänksamma svaret. Jag tycker det här är ett klart fall där vi bör tillämpa försiktighetsprincipen att om ens 50 % av de hot som vår vetenskapliga forsknings nuvarande status innebär visar sig vara grundade, så står vi verkligen inför en mycket allvarlig och mycket komplicerad situation.
Jag ber kommissionären bekräfta att vi från kommissionen kan förvänta oss en specifik insats inom Europeiska unionens forskningsprogram (något som såväl kommissionen som Europeiska miljöagenturen gör direkt), med utnyttjande av hennes betydande inflytande för att uppmuntra såväl industriell som teoretisk forskning inom detta område; samt för det andra att hon kanske kan överväga, tillsammans med sina kollegor i kommissionen, att se över hur detta hot inverkar på inte bara miljödirektoratet utan också på kommissionens förslag och verksamheter i bredare avseende.

Bjerregaard
Jag är helt ense om att dessa frågor bör vila på försiktighetsprincipen, och jag är också ense om, att denna princip i särskild grad bör ingå i forskningsprogrammet. Jag nämnde i mitt svar, att vi redan har tillsett, att den kom att ingå, och jag anser det också vara viktigt, att vi fortsatt bygger ut den. Jag tror, att det kan vara rätt att betrakta den i ett bredare sammanhang och mot bakgrunden av den lilla debatt, som vi har haft här, kommer vi att överväga, hur vi kan angripa den på en lite bredare basis än att bara se på den inom miljöområdet.

Truscott
Utöver den fråga om de ämnen som rubbar de endokrina körtlarna som Spencer tog upp, så vet kommissionären att det också finns andra områden där EU-lagstiftningen inte täcker intagandet av skadliga ämnen genom såväl födan som vattenförsörjningen. Kan kommissionären tänka sig att också överväga EUstandarder, för att omfatta utbrottet nyligen av kryptospirillumbakterier i Förenade kungariket. Jag har lämnar in en mer detaljerad fråga angående detta, men skulle gärna vilja höra kommissionärens inledande synpunkter i frågan.

Bjerregaard
Jag kan inte lova, att jag kan svara på alla tilläggsfrågor om ämnen, som vi bör titta närmare på i samband med den fråga som ställdes av Spencer. Vi har redan gripit tag i några av dessa problem i samband med dricksvattendirektivet, vilket säkert frågeställaren också är medveten om, och vad jag förstår från generaldirektorat XI, har vi inte specifikt uppmärksammat de problem, som frågeställaren rest, och dem kommer vi att se närmare på vid lämpligt tillfälle.

Pollack
Håller kommissionären med om att saker och ting verkar ha gått mycket långsamt när det gäller ämnen som rubbar de endokrina körtlarna, och skulle hon kunna ange datum för när hon hoppas att forskningen kan ha lett till några resultat? Kan hon meddela oss huruvida hon planerar forskning enbart med avseende på enskilda ämnen, eller om något som helst arbete kommer att utföras rörande cocktaileffekten, som av många bedöms vara särskilt farlig inom detta område och som man vet mycket litet om?

Bjerregaard
När vi talar om dessa problem, som delvis har att göra med människors hälsa och delvis med miljön, är vi mycket ofta i en situation, där vi snabbt har behov av en del andra vetenskapliga resultat än dem, som vi får. Det händer ju mycket ofta, att vi får en del resultat, som är av sådan art, att vi med rätta blir oroade över en utveckling och har behov av att ingripa. Det kan vi å andra sidan inte göra, utan att vi tillser att saken grundligt undersöks. Vi har inte möjligheterna att ingripa på grund av en förmodan, och därför, som jag tidigare svarade Spencer, försöker vi göra en satsning på forskningsområdet och få fram några av dessa resultat. Det är, klart att vi också försöker prioritera de ämnen, som ger anledning till oro hos befolkningen. Jag är i och för sig ledsen över, att jag inte kan ge ett mer precist svar för närvarande, men det står inte i min makt. Jag har bara vetskap om, att vi har satt i gång vissa projekt på forskningsområdet. Hur långt vi har nått, och när jag är kapabel att presentera några resultat, det vet jag inte nu vid frågestunden i dag, men det här ger ju en utmärkt anledning att få lite ytterligare klarhet, och jag kommer att tillse att så sker.

Ordföranden
Tack, Bjerregaard.
Fråga nr 47 från Konrad Schwaiger (H-0124/97):
Angående: Decimering av fiskbeståndet i Rhen och andra av Europeiska unionens insjöar och vattendrag på grund av skarvar
Är kommissionen medveten om att ödeläggelsen av fiskbeståndet i Rhen på grund av skarvarna kring floden har blivit ett europeiskt problem?
Känner kommissionen till att tusentals fiskare från Frankrike, Tyskland och Schweiz genomförde en stor demonstration i Strasbourg slutet av 1996 för att uppmärksamma skarvplågan?
Anser kommissionen att delstatsregeringens i Baden-Württemberg "skarvförordning " av den 16 december 1996 är en lämplig och tillräcklig åtgärd för att decimera skarvbeståndet vid insjöar och vattendrag, där skarven inte funnits från början?
Vore det inte meningsfullt att även överväga andra åtgärder som kan säkerställa en varaktig och gränsöverskridande minskning av skarvbeståndet?
Kommer kommissionen, om beståndet ökar kraftigt, att överväga att åtminstone tillfälligt utesluta skarven från bilaga 1 i direktivet om bevarande av vilda fåglar?

Bjerregaard
Det är inte första gången jag har anledning att besvara en sådan fråga, och jag skall säga, att vi är medvetna om det stigande antalet skarvar i vissa trakter av EU, som fritidsfiskarna och fiskerinäringen allmänt anser ha negativ inverkan på fiskbestånden. Situationen har beskrivits i en färsk undersökning från år 1996, som heter Cormorants. Phalacrocorax carbo, a first step towards a European management plan. Rapporten innehåller inte särskilda upplysningar om eller klagomål över anmärkningsvärda skador på yrkes- eller fritidsfisket vid Rhen, men jag är medveten om, att det ofta förekommer i offentligheten. Däremot antyder den, att arten åter har nått upp till en positiv bevarandestatus. För att ta hänsyn till detta förhållande samt de många och olika synpunkter och bekymmer, som har kommit till uttryck i denna fråga, kommer kommissionen att lägga fram ett förslag till det ansvariga utskottet om att ta bort arten från bilaga 1 till rådets direktiv 79/409 om skydd för vilda fåglar. Kommissionen kommer också att uppmana medlemsstaterna att samarbeta om kontrollen av denna underarts populationsstorlek. Faktiskt är det så, att medlemsstaterna lokalt kan kontrollera populationsstorleken på arter i enlighet med bestämmelserna i artikel 9 i fågeldirektivet, om de önskar ingripa på de ställen, där skarven utgör ett problem. Vad skarvförordningen av den 16 december 1996 från delstaten Baden-Württemberg anbelangar, har kommissionen ännu inte mottagit något meddelande om denna åtgärd.

Schwaiger
Herr ordförande! Är ni medveten om, fru kommissionär, att även Regionkommitténs fackgrupp för jordbruksfrågor uppmärksammar detta problem och att just olika regioners jordbruksministrar nu tar upp detta med kommissionen? Här, inom detta område vid mellersta delen av övre Rhen, fanns 1973 de första skarvarna. Då, i slutet av sjuttiotalet, var det tio par. Nu är det tjugo tusen. Måste man utföra ytterligare studier när yrkes- och sportfiskare redan står på gatan och demonstrerar sina problem för kommissionen? Borde man inte här planera en gemensam aktion för en förnuftig decimering av detta bestånd? Ert svar förefaller mig en aning tvekande.

Bjerregaard
Jag anser faktiskt inte, att mitt svar var särskilt tvekande. Jag påpekade, att vad gäller underarten Phalacrocorax carbo sinensis kommer det att läggas fram ett förslag till det ansvariga utskottet om att ta bort denna underart, liksom jag också underströk i mitt svar, att vi kommer att anmoda medlemsstaterna att samarbeta om kontroll av denna underarts populationsstorlek, så jag anser, att det i mitt svar finns vissa tillräckliga uttalanden om att vi undersöker problemet och vänder oss till de utskott och myndigheter, som skall ta sig an problemet.

Howitt
För att understryka mitt stöd för direktivet om vilda fåglar är det viktigt att säga att mete är den största medverkandesporten i Storbritannien och, antar jag, i Europa, och att det är viktigt att vi lyssnar till vad metarna har att anföra.
Detta är inte bara ett problem som gäller Rhen, det är ett problem i Förenade kungariket också, där exempelvis Billericay and District Angling Society i min valkrets, som har mer än 3.400 medlemmar, har kunnat se hur fisken tagit slut i de 22 olika vatten där de bedriver mete. Det är en frivilligorganisation, men förra året fick den lägga ner 1700 pund på att förnya fiskbestånden i vatten som utarmats.
Jag vill inte att vilda fåglar skall gallras ut, men jag skulle vilja att alla alternativa lösningar undersökts.
Jag frågar kommissionären särskilt två saker: kan ni för det första hålla med om att detta har en europeisk dimension? Det är utarmningen av fiskbestånden i våra kustvatten, och den gemensamma fiskeripolitikens misslyckande, som driver skarvarna inåt land. Kan ni för det andra kommentera den brittiska regeringens attityd, där ministeriet för jordbruk och fiske sagt att det kommer att ta tre till fem år innan de rapporterar om detta? Om de kan agera med stöd i artikel 9, som hävdats, kan hon då inte tala med dem så att de kan handla snabbare?

Bjerregaard
Jag måste säga, att jag inte är medveten om den brittiska regeringens reaktionsmönster på detta område, men jag vill gärna understryka, att det som jag har gett uttryck för i dag, är, att vi bestämt kommer att använda direktivet om skydd för vilda fåglar och därmed bilaga 1, till att fråga det ansvariga utskottet, om man inte kan ta bort underarten, och jag upprepar det inte särskilt vackra ordet, nämligen Phalacrocorax carbo sinensis, så att man kan lösa problemet, som nu har dragits fram från olika håll.

Eisma
Om jag har förstått kommissionären rätt kommer hon att stryka förslagen om skarven i bilaga I i ett tidigare direktiv. Jag tycker att det skulle vara en beklagansvärd utveckling, eftersom det aldrig på ett tydligt sätt har påvisats ett samband mellan skarvar och fiskbestånd. Vad fiskbeståndet hotas av är överfiskning. Vi får inte ange fel orsak för en ändring av bilaga I i det förra direktivet. Men jag skulle vilja att kommissionen återkommer till sin idé om detta, men naturligtvis kan parlamentet ge sin dom om betänkandet kommer till parlamentet. Men på detta stadium är jag inte enig med kommissionärens avsikt.

Bjerregaard
Jag har självklart inte föreslagit, att vi nu skall ta bort bilaga 1 från fågeldirektivet. Jag har tagit ställning till en skarvart, och jag kommer att mot bakgrunden av de upplysningar, som jag och generaldirektoratet har, att framlägga ett förslag till det ansvariga utskottet, som jag nämnt.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 48 från Carmen Díez de Rivera Icaza (H-0125/97):
Angående: Samråd med frivilligorganisationerna inom Bernkonventionen
Kan kommissionen förklara varför Europeiska unionen och medlemsstaterna inte kunde komma fram till en gemensam ståndpunkt i december vid det senaste sammanträdet med den ständiga kommittén för Bernkonventionen om skydd av europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga miljö? Fråga nr 49 från Ulla Sandbæk (H-0139/97):
Angående: Rådfrågning och Bernkonventionen
Kan kommissionen ge information om hur rådfrågningen utformas mellan kommissionen och medlemsstaterna och de ickestatliga organisationerna före och under sammanträdena med Bernkonventionens ständiga kommitté under vart och ett av de senaste fem åren?
Bjerregaard
Herr ordförande, jag måste säga, att jag inte anser, att jag har ett verkligt tillfredsställande svar att ge på dessa två frågor. Jag vill gärna säga till de Rivera, att under det 16e mötet i det ständiga utskottet fick utskottet sig framlagt en gemensam ståndpunkt om hur långt arbetet fortskridit i fråga om inrättandet av en marin naturpark i Grekland. En rad frågor under gemenskapens ensamrätt som fiskeri kunde inte behandlas, eftersom kommissionen ännu inte fått det mandat från rådet, som kommissionen bett om.

Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande, det råder inget tvivel om, att svaret, som kommissionären själv sade, inte alls är tillfredsställande. Och om hon säger, att det inte är tillfredsställande, måste jag först ställa frågan, om hon inte känner sig hotad, eftersom det fram till december 1997 inte finns en gemensam ståndpunkt, som kan bidra till skyddet av arterna. Om vi i december når fram till denna gemensamma ståndpunkt, vilka förändringar kommer den att medföra? Kommer kommissionen att vara bättre rustad för att nå fram till ett samförstånd? Och för det tredje, kommer man i förväg, som ju är brukligt, att diskutera frågorna med frivilligorganisationerna?

Bjerregaard
Som jag sade, anser jag inte heller, att det var ett särskilt tillfredsställande svar att ge, för det är ju inte särskilt trevligt, att man inte kan behandla en sak, därför att det saknas en gemensam ståndpunkt. Därför kommer jag också, att med anledning av denna fråga och mot bakgrunden av den hänvändelse jag fått från några av de frivilligorganisationer, som i särskild grad är intresserade av detta område, att tillse, att vi inte en gång till hamnar i en sådan situation. Vi måste göra, vad vi kan för att utöva press på rådet - det föreligger ju en hemställan från kommissionen - så att vi kan komma att spela en mer aktiv roll. Så jag kan i all händelser lova, att vi med utgångspunkt i de frågor som ställts i parlamentet i dag, kommer att göra vad vi kan för att undgå att ännu en gång hamna i en så olycklig situation.

Sandbæk
Jag kan förstå, att våra två frågor besvarades tillsammans, men det skulle väl inte vara så svårt att ge mig ett separat svar på frågan om, vilka former för utfrågning det har förekommit under de senaste fem åren mellan kommissionen och medlemsstaterna. Det måste vara ganska lätt besvara detta. Jag är inte bara intresserad av att få veta, om kommissionen i framtiden kommer att vara förberedd, så att man rent faktiskt kommer med en gemensam ståndpunkt, eftersom man ju blockerar femton röster, dvs. att allt som skall antas med kvalificerad majoritet i samband med Bernkonventionen, överhuvudtaget inte kan antas, när kommissionen blockerar femton röster, som inte kan användas. Detta är ju i sig oerhört otillfredsställande. Men efter det att vi fått ett habitatdirektiv, har det ju också varit så, att kommissionen på de förberedande mötena i det ständiga utskottet under Bernkonventionen har sammanträtt med de femton medlemsländerna, där man lagt fast en gemensam hållning. Menar kommissionären, att det är ändamålsenligt, att kommissionen lägger fast de femton medlemsländernas ståndpunkt vid en tidpunkt, då frivilligorganisationerna ännu inte varit med i bilden, och då man överhuvudtaget inte kan ta hänsyn till frivilligorganisationernas synpunkter, eftersom frivilligorganisationerna ju inte kan närvara under detta förberedande möte? Jag hoppas, att det klart har framgått, vad jag vill fråga om, nu när tiden blev så knapp.

Bjerregaard
Nej, jag försökte inte undvika att besvara den fråga som Sandbæk ställt. Jag påpekade bara, att det fanns ett samband mellan de båda frågorna, som ställts, och jag anser i och för sig inte, att det svar, som jag gett Sandbæk är så mycket bättre än det svar, jag har gett Rivera. Vad angår de formella utfrågningarna, finns det ju alltså inte något krav om, att sådana formella utfrågningar skall äga rum på detta område, och därför kan jag följaktligen heller inte säga, att det har varit si och så många formella utfrågningar, eftersom det alltså inte finns någon förpliktelse att anordna sådana formella utfrågningar. Det är inte så länge sedan, vi hade en överläggning om ekonomiskt stöd till frivilligorganisationerna, där vi hade tillfälle att diskutera frivilligorganisationernas roll på miljöområdet, och där jag klart underströk, att jag anser, att vi bör tillse att aktivt få med frivilligorganisationerna i arbetet. Det gäller självklart också detta område, och jag anser, att det finns mycket som tyder på, att vi här har behov av förbättring, och det måste vi tillse, att vi kommer i gång med.

Ordföranden
Tack, Bjerregaard.
Mina damer och herrar, med detta svar har vi förbrukat de 20 minuter, som var avsatt för denna grupp av frågor, och jag tillåter mig att tacka Bjerregaard för hennes närvaro här och för hennes svar och jag vill meddela alla, att frågorna 49 till 56 besvaras skriftligt.
Fråga nr 57 från David Martin (H-0138/97):
Angående: Europeiska kommissionens politik gentemot handikappade
I dokumentet Helios II om lika möjligheter för handikappade, lade kommissionen fram riktlinjer för åtgärder för handikappade. Följer kommissionen dessa riktlinjer i sin egen personalpolitik?

Liikanen
Herr ordförande, den grundläggande utgångspunkten för Europeiska kommissionens rekryterings- och personalpolitik är principen om jämställdhet. Enligt den behandlas alla kompetenta sökande jämlikt och alla kommissionens medarbetare har lika karriärmöjligheter.
Kommissionen förhåller sig positiv till alla åtgärder, som främjar handikappades integrering i kommissionens arbetsmiljö. Kommissionen har utarbetat riktlinjer för anställning av handikappade. Avsikten är, att riktlinjerna skall tillämpas av alla EU: s organ.
Riktlinjerna gäller alla delområden inom arbetslivet: anställning, utbildning, karriärutveckling och arbetsmiljö. Därigenom motsvarar de också de principer som betonats i Heliosprogrammet. En tjänsteman kommer att utses för att följa upp genomförandet av riktlinjerna. Kommissionens nya byggnader måste följa den nationella lagstiftning om handikappade personers tillträde till offentliga byggnader, som gäller i det land byggnaden är belägen.
I bestämmelserna för kommissionens byggnader finns strikta kriterier, som reglerar anpassningen av byggnaderna, så att de motsvarar de handikappade medarbetarnas behov.

Martin, David
Mycket kort, till att börja med. Min fråga avsåg inte uttryckligen rekryteringspolitiken, utan politiken gentemot befintlig personal.
Jag skulle vilja anföra ett hypotetiskt exempel för kommissionären: om en 62-årig som blind registrerad tjänsteman arbetar vid ett externt kontor - han har med andra ord bara tre år kvar till pensioneringen - och han klarar sig bra på kontoret ifråga, hittar i det, och det inte föreligger några klagomål på kvaliteten på hans arbete, skulle han då anse det vara en skälig politik gentemot handikappade människor att överväga en tvångsmässig återflyttning av personen ifråga till Bryssel, i det skedet av hans karriär?

Liikanen
Herr ordförande, det är mycket svårt att svara på hypotetiska frågor. Om något sådant händer en handikappad person, som utför sin arbetsuppgift väl och som önskar fortsätta sin anställning, så skulle jag vilja arbeta för att vederbörande skulle kunna fortsätta i sin tidigare uppgift, om detta ligger i hans eget och gemenskapens intresse. I ett dylikt fall måste arbetsgivaren visa prov på stor flexibilitet.

McMahon
Kommissionären nämnde att göra medlemsstaternas byggnader tillgängliga för handikappade människor. Skulle han ställa sig bakom överläggningar med de andra institutionerna på gemenskapsnivån för att säkerställa att alla våra byggnader - parlamentsbyggnaderna, rådets nya byggnad, och kommissionens olika organ - gjordes lätt och snabbt tillgängliga för handikappade?
Vad beträffar hans rekryteringspolitik, skulle han ånyo kunna se över problemet med diskriminering av åldersskäl, som utgjort en betydande svårighet? Kan han tänka sig överläggningar om rekryteringspolitik kopplad till åldersfrågan också?

Liikanen
Herr ordförande, vi har just nu ett hithörande projekt på gång. Avsikten är att anordna en arkitekttävling tillsammans med institutionerna i Bryssel och de belgiska myndigheterna. Målet är att skapa sådana gångbanor mellan byggnaderna, där också handikappade tryggt kan röra sig. För närvarande är det fullständigt omöjligt för en handikappad att tryggt kunna förflytta sig från en byggnad till en annan i Bryssel. Vi skall diskutera detta med institutionerna på måndag, och på tisdag skall vi träffa de belgiska myndigheterna. Jag är beredd att själv ta upp byggnadsbestämmelserna också med de ansvariga för övriga institutioner vid mötet på måndag. Jag är beredd att återkomma i ärendet vid ett senare tillfälle.
Vad åldersgränserna beträffar, har kommissionen fattat beslut om en ny politik gällande åldersgränser vid rekryteringen av visstidsanställda tjänstemän. Detta innebär, att kommissionen i fortsättningen anordnar tävlingar för unga sökande under 32-35 år, men också för äldre, för nivåerna A4 - A5, då åldersgränsen är betydligt högre. Den kan vara upp till 55 år. Avsikten är att på detta sätt skapa en större differentiering mellan tävlingarna.

Crowley
Jag vill fråga kommissionären, till följd av hans svar alldeles nyss avseende tillgänglighet till byggnader, och diskussioner mellan Europeiska unionens myndigheter och de belgiska myndigheterna, vilka planer, i förekommande fall, han har i sin roll att samråda med de handikappade själva, för att fråga dem vilken tillgänglighet och vilka särskilda resurser de kan behöva. Alldeles för ofta följer alla regelboken i sådana här arkitektoniska sammanhang, och när man sedan efteråt frågar en handikappad person hurdan regelbokens lösning är, så är den för det första undantagslöst dyrare än vad de handikappade själva vill ha, och för det andra är den inte riktigt det rätta om man ser till vad de själva behöver.
Jag vill bara peka på en enda faktor, nämligen att det i våra nya byggnader i Bryssel är omöjligt för en person som sitter i rullstol att förflytta sig från block B till block C, eller från block B till block A, eftersom korridorerna är för smala. Han eller hon måste därför ta hissen ner till bottenvåningen, och ta sig till den andra ändan av byggnaden utomhus eller inomhus, och sedan ta en annan hiss upp, för att komma från en del av byggnaden till en annan.

Liikanen
Herr ordförande, jag har diskuterat saken med enskilda företrädare för de handikappade, men kommissionen har inte hört dem på organisationsnivå. Jag diskuterar gärna frågan med den ärade ledamoten och lyssnar på hans erfarenheter. Det är klart, att människor, som har personliga erfarenheter av ett handikapp bäst känner frågan.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Fråga nr 58 från Josu Imaz San Miguel (H-0162/97):
Angående: 1998 års budget och strukturfonderna
Vid utarbetandet av 1997 års budget gjordes en nedskärning i kommissionens preliminära förslag på 1 miljard ecu av anslagen till betalningsbemyndiganden till strukturfonderna. Denna minskning som gjordes av rådet berörde enbart mål 2, 3, 4 och 5 samt gemenskapsinitiativen, inte mål 1 och 6.
Av genomförandet av 1996 års budget den 31 maj härleds att genomförda betalningsåtaganden för mål 2 (23 %) är större än för övriga mål, t. ex. mål 1 (17 %).
Har kommissionen för avsikt att i sitt preliminära förslag till budget för 1998 öka betalningsåtagandena till fonderna för mål 2, 3, 4, 5 och gemenskapsinitiativen? Anser kommissionen att de minskningar som budgetmyndigheten gjort är logiska med tanke på siffrorna om genomförandet av budgeten?

Liikanen
Herr ordförande, år 1996 förbrukades inte 5, 2 % av strukturfondernas betalningsåtagande eller 1200 miljoner ecu. Åren 1994-1995 var underutnyttjandet av medlen än mer betydande. År 1996 utnyttjades 99, 3 % av medlen i målområde 1 och 98, 3 % i målområde 2. Till början på mars 1997 har i målområde 1 14 % av medlen förbrukats och 27 % av medlen för målområde 2. Detta visar, att utnyttjandegraden av medlen kan variera i betydande mån mellan målområdena under kalenderåret, men skillnaderna kvarstår inte nödvändigtvis oförändrade fram till årets slut. Dessutom är det värt att notera, att medel överflyttas mellan budgetposterna för att effektivisera utnyttjandet av medlen.
Kommissionen bedömer, att den kan infria uttagsanpspråken under år 1997. Men samtidigt har kommissionen konstaterat, att budgetmyndigheten i anslutning till inskränkningarna i strukturfondernas medel har för avsikt att föreslå tilläggsmedel under budgetåret, om detta visar sig nödvändigt. I detta skede är det ännu för tidigt att bedöma detaljerna i 1998 års budget. Kommissionen fattar sitt avgörande på den punkten i april 1997.

Imaz San Miguel
Herr kommissionär, jag tyckte mig höra, att procentsatsen verkställda betalningsåtaganden för mål 2 år 1996 var 98 %. Jag skulle vilja, att ni kunde bekräfta detta. Är denna siffra korrekt, 98 % verkställda medel av betalningsåtagandena för mål 2 under år 1996?
Om denna förmodan är riktig, förefaller det mig än mer oförklarligt, att de 1 000 miljoner ecu i minskning av betalningsåtagandena, som rådet lade fram vid sitt möte i juli 1996, uteslutande avsåg mål 2, 3, 4, 5 - gemenskapsinitiativ - och inte 1 och 6. Följaktligen skulle jag vilja veta, om kommissionen delar min förvåning över att rådet gjorde denna nedskärning enbart för dessa mål, och om kommissionen förstår att de motiv som fick rådet att lägga fram detta förslag ingalunda var verkställighetstekniska, utan en politik av samförstånd med vissa medlemsstaters intressen.

Liikanen
Herr ordförande, ärade ledamot, rådet beslöt verkligen att inskränka medlen på detta sätt. När rådet kom fram till en nedskärning av betalningsanslagen, ansåg kommissionen, att det hade varit bäst, om det gjorts lika över alla mål. Men efter en mycket svår och lång debatt beslöt man i rådet att lämna mål 1 och 6 utanför. Jag kan trots detta säga, att våra anslag för åtaganden i stor utsträckning har utnyttjats, men beträffande betalningsmedlen har det varit en klar överbudgetering. Betydande inbesparingar av medel har skett. Själv tror jag inte, att det uppstår några speciella problem i samband med utbetalningarna under detta år. Om så sker, har vi redan i tid meddelat rådet och parlamentet, att kommissionen kommer att lägga fram ett förslag till tilläggsbudget.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Fråga nr 59 från Charlotte Cederschiöld (H-0169/97):
Angående: Effektivisering av kommissionens arbete
Kommissionen har inlett arbetet med flera projekt vilka syftar till att effektivisera arbetet inom kommissionen. Bland dessa projekt kan bl. a. nämnas SEM 2000. En effektivisering av gemenskapens institutioner är nödvändig, då många medborgare tappar förtroende för gemenskapen om arbetet inte sker på rätt sätt.
Går arbetet med att effektivisera kommissionens arbetssätt enligt planerna, och på vilka sätt har arbetet redan nu medfört ekonomiska vinster?

Liikanen
Herr ordförande, redan i början på sin mandatperiod uppställde den nuvarande kommissionen som ett viktigt mål att reformera strukturerna i medels- och personalförvaltningen. Detta projekt för att utveckla förvaltningen, det så kallade SEM 2000-programmet, syftar till att rationalisera förvaltningen och skapa en ny förvaltnings- och budgetkultur för kommissionen.
I projektets tredje fas intensifieras samarbetet med medlemsländerna. Det är viktigt, eftersom 80 procent av budgetmedlen administreras i medlemsländerna. För att förbättra förvaltningen av gemenskapsmedlen fungerar nu en arbetsgrupp bestående av representanter för medlemsländernas finansministerier, och vars arbete fortskridit utomordentligt väl. Arbetsgruppens första rapport, som innehöll talrika åtgärdsförslag, blev färdig i december förra året och fick ett positivt mottagande i rådet och i Europeiska rådet.
Allmänt sett fortskrider utvecklingsarbetet för förvaltningen planenligt. De reformer som allteftersom genomförs kommer att effektivisera utnyttjandet av gemenskapsmedlen. Jag delar ledamotens åsikt, att reformerna i förvaltningen är mycket betydelsefulla med tanke på förtroendet hos medborgarna i unionen. Jag skulle ännu inte vilja ge några siffror på de resultat vi uppnått, men parlamentet kommer att få ett utomordentligt tillfälle att årligen utvärdera dessa, då rapporten från revisionsdomstolen läggs fram för behandling i parlamentet.

Cederschiöld
Jag vill tacka för ett uppmuntrande svar, men också konstatera att det har förekommit en del kritik inifrån kommissionen som pekat på orimliga arbetssätt och byråkrati. Denna kritik har tystnat, vilket är positivt, om det grundar sig på ett sunt effektiviseringsarbete och inte på att konstruktiv kritik har svårt att komma till uttryck.
SEM 2000 har många goda delprojekt. Bland annat vill man höja graden av förhandskontroll vad gäller utbetalningar. Tre fjärdedelar av alla utbetalningar skulle utsättas för kontroll. Har detta uppfyllts och har det visat på resultat till det bättre?
Dessutom saknas åtgärder på personalsidan. Vi vet att kommissionen har ett stort antal anställda. Bland annat har SEM 2000 tagit 23 tjänster i anspråk, varav 8 på A2-nivå. Vet kommissionären hur många som är direkt anställda av kommissionen, hur många det är som arbetar på konsultbasis eller som anlitas av kommissionen som tredje part? Jag vore tacksam över att få veta hur många som finns inom kommissionen och kanske få några siffror, eftersom det underlättar för medborgarna när det gäller de ekonomiska resultaten av effektiviseringsarbetet.

Liikanen
Herr ordförande, ärade ledamot, kommissionen förbereder för närvarande en betydande reform av förvaltningen. Vårt mål är, att vi i samband med budgetförslaget för år 1998 skall kunna framlägga omfattande åtgärder för decentralisering av förvaltningen. Detta innebär, att den inre byråkratin minskas, att generaldirektoraten får större befogenheter på sitt eget område och samtidigt också större ansvar. Målet är, att beslut om detta skall kunna fattas i slutet på april, samtidigt som beslut fattas om budgeten, och att den första fasen i reformarbetet skall träda i kraft i januari nästa år.
Samtidigt förbereder kommissionen en större helhet i samband med det så kallade Santerpaketet. När finansieringspaketet för tiden efter år 2000 läggs fram, måste kommissionen i det sammanhanget också presentera en uppfattning om kommissionens roll åren 2000-2006, om hur dess arbetssätt skall kunna effektiviseras och tydliggöras så, att den kan möta den utmaning som följer på utvidgningen. I slutet på juli, i samband med de första meddelandena om Santerpaketet, kommer parlamentet att få tillfälle att diskutera saken.
Vad så kritiken i allmänhet anbelangar, anser jag den utgöra grund för varje god diskussion. Ännu bättre om kritiken också åtföljs av förslag till förbättringar, som kan påskynda genomförandet av reformerna.

Ordföranden
Tack, Liikanen.
Mina damer och herrar, med fråga nummer 59 har vi förbrukat den tid, som vår föredragningslista medger för frågor till kommissionen. Följaktligen meddelar jag att frågorna 60 till 94 kommer att besvaras skriftligt.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.20 och återupptogs kl. 21.00.)

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med rådet (B4-0019/97).
Fråga nr 1 från Brian Crowley (H-0098/97):
Angående: Skolor för en andra chans
Enligt kommissionen lämnade fem miljoner unga människor mellan 16 och 25 år skolan utan examen och ytterligare två miljoner riskerar att göra detsamma före sekelskiftet.
Anser kommissionen att detta allvarliga sociala problem kräver omedelbara åtgärder och kommer rådet nu att anmoda kommissionen att utveckla partnerskapsprogram med medlemsstaternas regeringar i syfte att använda medel i Europeiska socialfonden för att erbjuda dessa unga människor yrkesutbildning i färdigheter som skulle vara dem till bättre hjälp för att finna ett arbete?

Patijn
Jag tackar för att jag har fått vara närvarande här idag. Frågan från herr Crowley skulle jag vilja besvara på följande sätt: Frågan avser skolor för en andra chans till undervisning och jag vill påpeka att rådet redan under lång tid har ägnat särskild uppmärksamhet åt det problem som den ärade ledamoten har tagit upp. Rådet visade redan 1984 och 1987 i sina sammanfattningar på nödvändigheten av att föra en oavlåtlig kamp mot analfabetismen. Rådet och undervisningsministrarna har med eftertryck visat på de allvarliga följderna av att misslyckas i skolan. 1987 och 1989 drog rådet och ministrarna slutsatser och antog en resolution som specifikt avsåg bekämpning av misslyckanden i skolan. Den vikt som rådet och ministrarna lägger vid yrkesutbildning när det gäller de arbetssökandes framtidsmöjligheter framgår av att rådet och undervisningsministrarna sedan 1976 har presenterat tretton resolutioner eller sammanfattningar. Detta visar att rådet ägnar ständig uppmärksamhet åt problematiken. Det bör för övrigt erinras om att man i Europaparlamentets och rådets beslut av den 23 oktober 1995, där 1996 utropades till europeiskt år för undervisning och utbildning under hela livstiden, som tema i denna manifestation bland annat nämnde främjandet av en yrkesutbildning som garanterar att alla ungdomar kan skaffa sig erforderliga kvalifikationer, samt främjandet av högre undervisning och högre yrkesutbildning.
Jag erinrar också om rådets beslut av den 6 december 1994 om fastställande av ett handlingsprogram för utveckling av en EU-politik på yrkesutbildningsområdet, det så kallade Leonardo da Vinci-programmet, där det talas om EU-åtgärder för att förbättra system och anläggningar för yrkesutbildning i medlemsstaterna med hjälp av pilotprojekt och transnationella program.
Leonardo da Vinci-programmet anger i detta sammanhang, och jag hänvisar den ärade ledamoten till del 4, avsnitt 1, att EU-stöd kan ges till initiativ från medlemsstaterna för upprättande av transnationella partnerskap på yrkesutbildningsområdet för genomförande av transnationella pilotprojekt. När det gäller eventuellt ianspråktagande av socialfonden påpekas att det i artikel 8, andra stycket, i beslutet om fastställande av det ovannämnda Leonardo da Vinci-programmet stadgas, och jag citerar: " Medlemsstaterna har inom ramen för sitt ansvar att förverkliga gemenskapens planer möjlighet att skapa ett samband mellan detta program och strukturfonderna i enlighet med bestämmelserna om strukturfondernas funktion" . Slut på citatet. Det finns alltså redan ett samband mellan Leonardo och socialfonden.
Till sist kanske det är på sin plats att understryka att kommissionen enligt artikel 10, fjärde stycket, i beslutet senast den 31 december 1997 skall avge en preliminär rapport till Europaparlamentet, rådet, det ekonomiska och sociala utskottet och det rådgivande utskottet för yrkesutbildning om genomförandet av programmet. Så snart denna rapport finns tillgänglig kan en utvärdering göras av hur de ovannämnda bestämmelserna har blivit genomförda.

Crowley
Jag skulle vilja tacka ordföranden för hans omfattande och upplysande svar. Han hamnade dock en aning vid sidan av målet, eftersom frågan uttryckligen gällde möjligheten till utbildning för en andra chans. Jag tänker särskilt på människor som löper risk, vare sig detta beror på sociala problem och deras bristande möjligheter att få tillgång till formell utbildning, eller på att de avbrutit formell utbildning och dragits in i kriminell och annan verksamhet.
Det jag skulle vilja fråga sittande ordföranden är, i beaktande av det faktum att rådet prioriterat denna fråga högt tidigare, hur det kommer sig att detta problem fortfarande föreligger? Hur kommer det sig att vi underlåtit att titta på de strukturella problem som får folk att avbryta sina studier? Och hur kommer det sig slutligen att rådet som tillbörligt organ inte kan samarbeta när det gäller att utväxla bästa praxis? - eftersom det finns många medlemsstater som erbjuder fantastiska möjligheter till utbildning för en andra chans, som inte tycks föreligga på annat håll.
Jag anmodar ordföranden att om möjligt framföra detta för rådet.

Patijn
Jag kommer att vidarebefordra herr Crowleys önskemål. Jag vill dock påpeka att huvudansvaret för undervisningen och för skapandet av möjligheter via utbildning för socialt svaga ungdomar i första hand ligger inom medlemsstaternas egen behörighet och att gemenskapen på denna punkt enbart kan spela en kompletterande roll. Den kan träda i aktion till exempel om det är fråga om en gränsöverskridande verksamhet där särskilda åtgärder kan vidtas inom ramen för antingen sociala fonder eller strukturfonder. Om herr Crowley yrkar på att rådet skall ta på sig ett eget ansvar tycker jag att han går ett steg för långt med tanke på den normala ansvarsfördelningen mellan gemenskapen och medlemsstaterna, men jag skall absolut se till att andan i hans inlägg uppmärksammas av kommissionen och likaså av dem som just nu förbereder rapporten om bland annat den kompletterande etappen och insättandet av strukturfonderna, så att de kan ha hans synpunkter i särskild åtanke.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Felipe Camisón Asensio (H-0103/97):
Angående: Höghastighetståg mellan Madrid och Lissabon
Är det troligt att den järnvägslinje för höghastighetståg som planeras mellan Madrid och Lissabon kommer att gå genom den spanska regionen Extremadura?

Patijn
Frågan från den ärade ledamoten avser sträckningen av de framtida järnvägsförbindelserna mellan Madrid och Lissabon. Här skulle jag vilja påpeka att beslutet om en dylik höghastighetsjärnväg och tillhörande sträckning är en angelägenhet som är förbehållen de båda medlemsstaterna. Jag vill dock erinra om att förbindelsen finns med i Europaparlamentets och rådets beslut 1682/96/EG av den 23 juli 1996 som avser gemenskapens riktlinjer för utvecklingen av de transeuropeiska nätverken. På den karta nr 3, 3.5, som tillhör beslutet betecknas förbindelsen som planerad höghastighetslinje, dock utan att någon exakt sträckning finns angiven.

Camisón Asensio
Herr tjänstgörande ordförande i rådet, jag tackar Er för den information som ni ger oss. Nåväl, jag måste säga att under senare år har hundratals dokument delats ut - ganska många av dem från själva rådet - några med en mängd färger, i vilka det fanns en hypotetisk ritning av ett höghastighetståg mellan Madrid och Lissabon. Innevånarna i Madrid, Lissabon, Extremadura, Kastilien och la Mancha visste att det handlade om en mycket intressant förbättring, om än på lång sikt, och beviset är att den inte ens var inräknad i de transeuropeiska näten. Men detta "på lång sikt " skapar en viss förväntansfull stämning, eftersom det innebär att det är möjligt.
Nu säger man till oss att det handlar som en multimodal förbindelse mellan Spanien och Portugal och övriga Europa och jag hade faktiskt formulerat denna fråga för att få klarhet en gång för alla. Vi ser att tvivlet kvarstår, men hoppet finns kvar efter kommissionsledamotens ord. Och eftersom hoppet finns kvar kommer vi att fortsätta att hoppas, men slutligen ser vi att detta bygge inte är stoppat när man har godkänt den multimodala linjen från Lissabon, via Valladolid, i riktning mot Frankrike.

Patijn
Jag lyckönskar mig själv till att den ärade ledamoten och jag är absolut eniga om prioriteten hos detta projekt och i synnerhet om de viktiga internationella basförbindelserna mellan medlemsstaterna. Som Ni vet har Europarådet vid sitt möte i Essen redan gett en utomordentligt hög prioritet åt att EU medverkar till och även finansierar höghastighetslinjerna. Jag upprepar än en gång att frågan om det faktiska utförandet, inklusive valet av sträckning, är något som måste avgöras av medlemsstaterna, men att trots detta både rådet och Europarådet uttalat en hög prioritet för projektet som sådant. Jag skulle också, även om det kan tyckas pikant, vilja uppmana Er och Era kollegor i Europaparlamentet att använda Ert inflytande så att finansieringen av höghastighetslinjerna får en hög prioritet även när budgeten skall fastställas.

Ordföranden
Fråga nr 3 från Ulla Sandbæk (H-0108/97):
Angående: EU och Cites och elefanter
Den afrikanska elefanten (Loxodonta Africana) infördes i förteckningen i Bilaga I till CITES-konventionen vid den sjunde konferensen mellan parterna år 1989 i Lausanne, Schweiz. Staterna i södra Afrika motsatte sig ett förbud med motiveringen att elefantpopulationerna i dessa länder sköttes väl och i många fall översteg landets bärkraft och ville återinföra en laglig och kontrollerad handel med produkter som härstammar från elefanter till förmån för vård av naturtillgångar och landsbygdssamhällen. Över 50 % av den totala populationen av denna art finns i södra Afrika.
Den tionde konferensen mellan Cites parter skall hållas i Harare, Zimbabwe, den 9-20 juni 1997 och kommer att behandla detta ärende samt granska förslag från flera sydafrikanska länder. Kommer Europeiska unionen att hålla sig till Cites resolution conf. 7.9. (den somaliska ändringen) och stödja en nedgradering av elefantpopulationer som uppfyller villkoren i den översikt som utarbetats av Cites expertpanel? Om inte, varför inte? Har EU vidare planer på att kompensera dessa länder för minskade inkomster för vård av naturtillgångar, föranlett av ett fortsatt förbud mot försäljning av produkter som härstammar från elefanter?

Patijn
Herr ordförande, beträffande frågan från fru Ulla Sandbæk kan jag säga följande: Rådet har ännu inte fått något förslag från kommissionen beträffande samrådet om vilken ståndpunkt som bör intas under den tionde konferensen mellan parterna i CITES-överenskommelsen. Därför kan jag inte ge något exakt svar på de frågor som den ärade ledamoten ställde. Men jag skulle redan nu vilja framföra att rapporten från sakkunniggruppen enligt ordalydelsen i resolution 7.9, en resolution som nämndes av den ärade ledamoten, bara skall tjäna som grund för samrådet mellan parterna beträffande överföringen av bilaga 1 till bilaga 2.
Beträffande det eventuella inkomstbortfall som orsakas av att djuren beskyddas och därmed inga elefantprodukter längre kan säljas, samt beträffande frågan om i synnerhet EU har för avsikt att hålla vederbörande länder skadeslösa för detta kan jag inte heller göra något uttalande på detta stadium. Som jag sade måste rådet först ta ställning till ett kommissionsförslag som ännu inte har inkommit.

Sandbæk
Eftersom saken fortfarande är under övervägande i rådet, vill jag gärna be rådet beakta, att den expertpanel, som skulle utvärdera Cites, har uttalat sig om elefantpopulationerna i Botswana, Namibia och Zimbabwe, och man säger, att dessa bestånd inte är hotade, och att de är i tillväxt, och beträffande ett av länderna har panelen sagt: It is very probable that the proposal will have a positive effect on elephant conservation and community conservation and development of programmes in the country . Det vill säga, att det skulle ha en positiv effekt, om man tillåter en kontrollerad försäljning av elfenben. Skulle Ni eventuellt kunna kommentera detta?

Patijn
Jag är enig med den ärade ledamoten, ifall jag får prata i helt allmänna termer, om att det i samband med en bra viltvård också borde kunna gå att marknadsföra produkter som härrör från denna förvaltning. Detta måste dock vägas noga mot de mer allmänna och även mer långtgående åtgärderna för att motverka den illegala handeln, i synnerhet med elfenben. Däremellan finns ett visst spänningsfält, och vi måste alltid ta med detta i vår bedömning. När kommissionens förslag rörande CITES-mötet har inkommit skall jag fästa rådets uppmärksamhet på den ärade ledamotens inlägg.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Gerardo Bianco (H-0110/97) och nr 5 från Birgitta Ahlqvist (H-0148/97) om situationen i Albanien tas inte upp, eftersom ämnet redan står upptaget på föredragningslistan för detta sammanträde.
Fråga nr 6. från Mary Banotti (H-0115/97):
Angående: Interimshandelsavtal med Israel
Är rådet helt säkert på att artikel 1 i det interimistiska handelsavtalet med Israel hanterats korrekt och verkligen tillämpats?
Kommer parlamentet att få en rapport från EU: s särskilde Mellanösternrepresentant, med en redogörelse framför allt av hur det gått med de specialuppgifter han tilldelades i Dublinförklaringen i december 1996?

Patijn
Den artikel som den ärade ledamoten fru Banotti hänvisar till i sin fråga kallas ofta för människorättsklausulen. Respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska grunderna är en väsentlig del av Barcelonaprocessen, som utgör grunden för samarbetet mellan EU och staterna i Medelhavsområdet. Den utgör också en integrerande del av alla Euro-Mediterrana associationsavtal, inbegripet interimsavtalet med Israel. På grund härav är EU mycket uppmärksam på människorättssituationen i de länder som man ingått sådana avtal med, för att man skall kunna garantera att avtalens villkor respekteras. Detta gäller såväl Israel som PLO, med vilken den europeiska gemenskapen så sent som den 24 februari detta år undertecknade ett interimsavtal.
När det gäller EU: s uppträdande i samband med utnämningen av ett särskilt sändebud till fredsprocessen i Mellanöstern skall sändebudet också avlägga rapport till presidiet i rådet för allmänna angelägenheter. Självfallet hindrar detta inte på något sätt att också parlamentet inbjuder denne ambassadör till ett åsiktsutbyte inför ett lämpligt parlamentsutskott om det ämne som den ärade ledamoten tagit upp.

Banotti
Herr sittande ordförande! Är ni nöjd med de rapporter det särskilda sändebudet lämnar? Räknar ni med att han kommer att lämna regelbundna direktrapporter till det relevanta parlamentsutskottet? Det föreligger fortfarande oroande rapporter om att palestinierna fortfarande möts av betydande svårigheter, i synnerhet vad gäller exporten av deras varor från Gaza och de något krävande säkerhetsåtgärder, som kan ha en negativ inverkan på dessa produkter innan de exporteras: sådana produkter som exempelvis blommor, som utgör en betydande del av den palestinska handeln med Europa, och som, när de utsätts för solen, dör mycket snabbt.

Patijn
Ambassadör Moratinos utnämndes i slutet av förra året till rådets särskilda sändebud vid fredsprocessen i Mellanöstern. Det är inte så länge sedan. Hans första uppdrag var att sätta till alla klutar för att med all kraft åter försöka sätta den fastkörda fredsprocessen i rörelse, i synnerhet beträffande läget i Hebron och den israeliska arméns reträtt från Hebron. Jag kan tala om att tillfredsställelsen inom rådet, och framför allt hos det nederländska ordförandeskapet, är utomordentligt stor när det gäller herr Moratinos insatser och prestationer för denna fredsprocess. För närvarande har jag framför mig, eftersom herr Moratinos tillträdde sitt ämbete först för ett par månader sedan, bara några rapporter som specifikt behandlar människorättsläget. Herr Moratinos har ett explicit uppdrag att bevaka dessa, eftersom naturligtvis relationerna mellan Israel och Palestinas myndigheter och folk i högsta grad är beroende också av hur kränkningar av mänskliga rättigheter hanteras. I de normala kontakterna mellan rådet och herr Moratinos kommer detta också regelbundet på tal.
Den fråga som den ärade ledamoten också ställde, respektive det påpekande som hon gjorde, beträffande hindren för handelsutbytet är något som rådet och även medlemsstaterna ägnar särskild uppmärksamhet åt. Något som ligger oss speciellt om hjärtat är att allt som kan göras för att åstadkomma ekonomisk verksamhet och ekonomiska möjligheter i de palestinska områdena också blir gjort, eftersom det med tanke på den arbetslöshet och de sociala problem som finns i dessa områden är otänkbart att fredliga förhållanden i de palestinska områdena och mellan den palestinska myndigheten och Israel skulle kunna uppstå utan en förstärkning av den ekonomiska basen. Det är då framför allt en obehindrad fortsättning av handelsutbytet som regelbundet kommer på tal både i våra diskussioner med Israel och i diskussionerna med den palestinska myndigheten, i synnerhet med ledningen för PLO. Detta är inte något nytt ämne för oss. Ämnet är gammalt, men den EU, kommissionen och rådet kommer inte att underlåta att ständigt hålla frågan aktuell.

Ordföranden
Fråga nr 7 från Heidi Hautala (H-0120/97):
Angående: Groupeuro
I samband med informationsprogrammet för europeiska medborgare (Prince) har kommissionen upprättat ett nätverk av oberoende EMU-experter som kallas Groupeuro. Av experterna kräver kommissionen en skriftlig förbindelse som medger att de i en del av sitt föredrag kan ge uttryck för personliga åsikter, förutsatt att de uttryckligen klargör att det är frågan om personliga åsikter och att de inte ger uttryck för några åsikter som strider mot kommissionens.
Känner rådet till sådana krav från kommissionen? Anser rådet att dessa hjälper till att övertyga de europeiska medborgarna i frågan om den enhetliga valutan? Överensstämmer denna förbindelse med de etiska principer man normalt kan förvänta sig hos forskare och med demokratiska och pluralistiska värderingar?

Patijn
Som svar på frågan från den ärade ledamoten fru Hautala om Groupeuro vill jag påpeka att rådet inte har kännedom om de regler som kommissionen fastställt för verksamheten inom det nätverk av oberoende EMU-sakkunniga som upprättats inom ramen för det upplysningsprogram som riktar sig till EU-medborgarna, det så kallade PRINCE-programmet. Kommissionen har rätt att på eget ansvar fatta beslut om denna upplysningskampanj och att bestämma förutsättningarna för den. Det nätverk som den ärade ledamoten nämner har ju upprättats autonomt av kommissionen i kraft av den initiativrätt som den har enligt EU-fördraget, och jag skulle vilja be henne överväga att ställa frågan till kommissionen och inte till rådet.

Hautala
Herr ordförande, herr ordförande i rådet, i själva verket ställde jag denna fråga också till kommissionen, eftersom det naturligtvis är så, som ni sade, att kommissionen har rätt att själv utarbeta sina regler. Jag fick i dag ett skriftligt svar och jag är oroad över, att kommissionen verkligen försvarar denna praxis. Åtminstone i Finland, och också i vissa andra medlemsländer, har detta kraftfullt kritiserats. Hur kan vi lita på kommissionens utsända experter, om de redan i förväg slutit sin mun och bundit upp sig kring kommissionens ståndpunkter? Ännu värre är det, att kommissionen i sitt svar meddelar, att den i motsvarande situationer mycket väl kan begära liknande lojalitetsförklaringar. Då är ju detta på sätt och vis en ännu mer utbredd praxis, och enligt min mening är det bra, om rådet är medvetet om detta.
Jag vill också för er berätta, att kommissionären Liikanen, som representerar en uppfattning om förvaltningen, som är aningen mer modern och demokratisk, i dag i en finländsk tidning fördömt denna praxis. Förhoppningsvis tar rådet ställning till den här frågan och diskuterar den med honom, eftersom det ju är fråga om ett projekt som är viktigt också för rådet.

Patijn
Mitt första problem var att jag inte var insatt i kommissionens reglemente, men nu har jag ytterligare ett problem, nämligen att jag inte känner till kommissionens svar på fru Hautalas fråga, så debatten blir en aning konstig. Jag skulle dock vilja be henne överväga att kontakta sin regering i Helsingfors. Om denna regering anser att kommissionens verksamhet inom landets område verkar störande på det normala åsiktsutbytet kring den europeiska monetära unionen kommer den säkert inte att underlåta att, antingen direkt eller via sin egen kommissionär, påpeka detta för de ansvariga kommissionärerna. Men jag tycker att det är litet besvärligt att ge svar på frågan på grundval av skrivelser och informationer som jag själv inte känner till.

Lindqvist
Jag måste säga att jag är litet förvånad över att rådet tar så lätt på denna fråga. Det är väl ändå så att rådet är ansvarigt för om man anser att sådana här metoder är acceptabla eller inte. Då kan man inte vifta bort svaret genom att säga att man inte känner till detta. För det första tycker jag att det är beklagligt, nästan på gränsen till okunnigt, att inte känna till vad som händer i den egna organisationen. För det andra tycker jag att det borde vara självklart att man svarar när man får frågan och inte hänvisar till en annan institution, när det är kommissionens förslag som kritiseras och rådet har det övergripande ansvaret för vad som händer på detta område, vilket rådet och rådets företrädare alltid har. Min fråga är vad rådet nu tänker göra med tanke på vad det har fått reda på i dag av en ledamot av Europaparlamentet.

Patijn
För att undanröja ett missförstånd: Kommissionen har ett eget ansvar för spridandet av upplysning om hur lagstiftning och verkställighetsbeslut som rör EU skall genomföras, och det är inte rådets uppgift att kontrollera kommissionen i alla detaljer. Jag upprepar vidare att jag tycker det är besvärligt att fortsätta dessa frågor och svar eftersom jag varken känner till reglementet eller det svar som kommissionen själv gett på fru Hautalas skriftliga frågor.

Ordföranden
Eftersom Ursula Stenzel inte är närvarande, bortfaller fråga nr 8 (H-0127/97).
Fråga nr 9 från Jan Bertens (H-0132/97):
Angående: Utvecklingen av förhandlingarna om förbud mot personminor
Europaparlamentet har förklarat att det ger sitt absoluta stöd till ett förbud mot personminor. Det har också välkomnat rådets agerande nyligen i denna fråga på gemenskapens vägnar.
Personminor diskuteras för närvarande både i samband med Ottawa-processen och FN: s nedrustningskonferens. Det finns emellertid en fara för att denna konferens kör fast i andra frågor. Det är därför ytterst viktigt att Europeiska unionen ger Ottawa-processen hög prioritet.
Instämmer ordföranden i att den första uppföljningskonferensen under Ottawa-processen i Wien var en framgång, delvis på grund av att över 100 länder deltog?
Kan ordföranden garantera att rådet går in för att unionen aktivt skall delta i Ottawa-processen, oberoende av aktiviteterna i samband med FN: s nedrustningskonferens?
Vilka särskilda åtgärder kommer rådets ordförande att vidta för att säkerställa att uppföljningskonferenserna under Ottawa-processen liknande den i juni i Bryssel blir en framgång i syfte att sluta ett fördrag i slutet av året?

Patijn
Som jag har förstått har herr Bertens ställt tre frågor, och jag skall ta upp dem i tur och ordning. Jag delar den ärade ledamotens åsikt att deltagandet från 110 länder vid Wien-konferensen måste betraktas som en stor framgång. Detta stora deltagande understryker det världsomfattande intresset för problematiken med landminor och i synnerhet med personminor. Samtidigt har det dock även stått klart att det ännu krävs stora insatser för att överbrygga meningsskiljaktigheterna om innehållet i ett totalförbud mot personminor och om hur ett sådant förbud skall förverkligas.
När det gäller herr Bertens' andra fråga vill jag meddela att EU vid flera tillfällen uttalat sitt stöd för Ottawaprocessen. Alla femton medlemsstaterna deltog vid konferenserna i Ottawa och Wien. Problemet " landminor" , och i synnerhet det sätt på vilket ett totalförbud skall förverkligas, är föremål för en intensiv EU-samordning. Det är också viktigt att välja en taktik som ger störst chans till resultat. Forumet är ett medel, inte ett mål i sig. Vid valet av taktik tar unionen också hänsyn till utvecklingen inom olika fora, bland annat inom nedrustningskonferensen i Genève.
EU har nyligen beslutat att försöka få i gång förhandlingar inom ramen för nedrustningskonferensen i Genève om ett effektivt världsomfattande förbud mot användning, tillverkning, innehav och överlåtelse av personminor i syfte att så snabbt som möjligt komma fram till ett fördrag. Denna förhandlingsprocess utesluter inte ett aktivt EUdeltagande i Ottawa-processen. På detta stadium är det dock inte möjligt att ange vad det framtida konkreta bidraget från EU till Ottawa-processen kommer att bli, oberoende av utvecklingen inom CD och annorstädes.
När det gäller herr Bertens' sista fråga vill jag svara att ordförandeskapet utgår från att alla femton medlemsstaterna kommer att lämna konstruktiva bidrag i Bryssel. Vad EU: s bidrag i Bryssel exakt kommer att bli kan ännu inte anges. Som förut sagts beror detta också på utvecklingen annorstädes. Ordföranden har föreslagit medlemsstaterna att inleda samordningssamråden i denna fråga i början av juni.

Bertens
Jag skulle vilja tacka rådet hjärtligt för dess engagemang för ett totalförbud för det mest inhumana vapen som vi nu känner till: " anti-personnel " - eller " anti-people " -minan. Jag gläder mig också åt att Ottawa-processen inte bara följs bokstavligen utan att den också betraktas som ett bra forum. Jag hoppas att detta forum, som startades av Kanada i oktober förra året, innan året är slut också skall ha lett till stöd för en konvention mellan " like-minded countries " , länder som är inne på samma linje. Det vore synd om landminorna skulle få spela en underordnad roll inom ramen för nedrustningskonferensen, så som fallet var 1995 och 1996. Jag vet att det bland EU: s medlemsstater finns kanske fem som helst skulle se detta, bland annat Frankrike och Storbritannien, men jag hoppas att det nuvarande ordförandeskapet kommer att försöka göra något åt detta på diplomatisk väg.

Patijn
På ordförandeskapets vägnar vill jag skriva under på den absoluta politiska prioriteteringen av att en världsplåga som blivit totalt otyglad nu bringas under kontroll. Tidigare var landminor militära verktyg, numera är de ett terrorredskap som i orätta händer utsår död och fördärv. Ordförandeskapet har ägnat sig mycket åt samordning, även före Ottawa-processen, men framför allt åt att få till stånd formella nedrustningsförhandlingar som skulle kunna leda fram till ett av FN administrerat fördrag om förbud mot tillverkning av och handel med personminor. Här finns naturligtvis en del motstånd som måste övervinnas, och även ekonomiska intressen kommer otvivelaktigt att spela in, men processen är igång och vi kommer att föra den till bästa möjliga slut.

Needle
Jag skulle bara vilja tacka sittande ordföranden för det utsökta, omfattande och detaljerade svaret i detta viktiga ämne.
Jag undrade bara, efter Bertens tredje fråga om uppföljande arbete, om rådet är medvetet om den omfattande publicitet det fick att en tidigare medlem av det brittiska kungahuset, prinsessan Diana, besökte Angola med Röda korset? Anser rådet att hon och andra internationella berömdheter har en roll att spela när det gäller att vidmakthålla den seriösa publicitet denna ytterst viktiga fråga kan få?

Patijn
Rådet som sådant har inte erhållit kännedom om att en medlem av den brittiska kungafamiljen besökt Angola. Personligen har jag förstås fått veta det genom medierna, och utan att göra någon specifik bedömning av besöket tycker jag att det är synnerligen viktigt att det skapas ett tillräckligt politiskt stöd för att göra slut på fenomenet " landminor" som terrorvapen. Personer med hög mediaexponering och med stor förmåga att motivera andra kan på sitt eget sätt bidra till att medvetandegöra den allmänna opinionen.

Ordföranden
Fråga nr 10 från Sören Wibe (H-0133/97):
Angående: Tax-freeförsäljningen inom EU
Kommissionen svarade på en fråga 18/2 1997 att det inte fanns behov av att undersöka följderna av en avskaffad tax-freeförsäljning inom EU och att beslutet om avskaffandet har fattats för länge sedan varför tiden för omställningen varit frikostig.
Bedömare menar att totalt cirka 100 000 arbetsplatser är i fara om tax-freeförsäljningen avskaffas. Framförallt färjetrafiken mellan de nordiska länderna får avgörande inkomster på tax-freeförsäljning. Flera linjer, t ex den mellan Umeå (i Sverige) och Vasa (i Finland) riskerar att läggas ner om tax-freeförsäljningen försvinner.
Med tanke på ovanstående vill jag fråga rådet om man inte borde genomföra en konsekvensanalys innan man avskaffar tax-freeförsäljningen 1999. Visar dessutom en sådan på drastiska konsekvenser för t ex arbetslösheten eller färjetrafiken i Norden bör rådet kunna ompröva sitt beslut, t ex genom att förlänga genomförandetiden, åtminstone vad avser just färjetrafiken.
Är rådet berett att ta initiativ till en sådan konsekvensanalys av tax-freeförsäljningens upphörande och är rådet berett att skjuta på beslutet eller medge undantag för t ex färjetrafik mellan unionens länder?

Patijn
Herr ordförande, i anledning av herr Wibes frågor skulle jag vilja ge följande svar: Jag påminner Er om att skattefri försäljning vid resor inom EU inte går ihop med en inre marknad utan gränser. Därför har rådet i samband med antagandet av direktivet om avskaffande av de fiskala gränserna beslutat att göra slut på denna skattefria försäljning från och med den 1 januari 1993.
Rådet är väl medvetet om de ekonomiska problem och sociala konsekvenser som detta medför för de berörda sektorerna. Man beslöt redan vid samma tillfälle, alltså för länge sedan, att medge en lång övergångsperiod, nämligen från den 1 januari 1993 till den 30 juni 1999, under vilken den skattefria försäljningen för resande inom EU fortfarande får bedrivas.

Wibe
Tack för det korta svaret. Jag har lärt mig att när man diskuterar reformer av detta slag bör man börja med att ställa sig frågan: Where is the beef? Eller på " europeiska" : Where is the profit? I detta fall kan jag inte se någon vinst för någon inblandad. I en teoretisk modell med full konkurrens och jämvikt på alla marknader finns det möjligtvis en ekonomisk vinst med reformer av detta slag. I vårt verkliga EU med 20 miljoner arbetslösa finns dock inte dessa vinster.
Jag kan nämna att det för Sveriges del rör sig om ca 5 000 jobb, främst på färjorna, som kommer att gå förlorade. För unionens del handlar det säkert om 10, 20 eller 30 gånger fler arbetstillfällen, plus de indirekta effekterna i form av dyrare frakter. Jag tror att det är fel att med vår höga arbetslöshet genomdriva denna typ av reformer. Jag vill därför vädja till rådets ordförande att man aktualiserar denna fråga och att man åtminstone initierar en konsekvensanalys av dessa förändringar.

Patijn
- (NL) Jag har noterat herr Wibes inlägg. Jag tycker att han ger en något ensidig framställning av läget. De som drar de största vinsterna av denna politikförändring i Europa är medlemsstaternas statskassor som kommer att få avsevärda ökningar av sina punktskatteinkomster eftersom den stora skattefria försäljningen, som ju alltid varit en anomali hos den normala samfärdseln inom EU, bortfaller och man kan övergå till en normal skatteuppbörd. Jag anser också att det är en stor vinst för folkhälsan eftersom alkoholproblemen härigenom kommer att minska något.

Andersson
Jag får tacka rådet för svaret, även om jag tycker att det var negativt. Jag kan förstå att principerna för den inre marknaden är att vi inte skall ha någon taxfreeförsäljning. Å andra sidan är den viktigaste frågan i Europa i dag hur vi skall få ned arbetslösheten. Det är otvetydigt så att detta förslag får negativa konsekvenser för sysselsättningssituationen, speciellt i vissa länder, nämligen i de länder som ligger längst bort från Europas centrum. Det är dessa länder som kommer att drabbas speciellt hårt.
Nederländerna har i andra sammanhang, bland annat genom sin arbetsmarknadsminister, lagt fram alldeles utmärkta förslag på sysselsättningsområdet. Detta är den viktigaste frågan nu. Då får faktiskt principerna vika för verkligheten. Verkligheten är viktigare än principerna. Sysselsättningen är viktigare än att slopa taxfreeförsäljningen.

Patijn
Kanske var mitt första svar något kort och mitt andra svar till herr Wibe kanske skar kurvan för snävt. Jag tycker att vi måste angripa den här punkten seriöst, ifall ni nu vill ha en seriös diskussion om den. Jag skulle vilja utgå från att skattebefrielserna för den normala samfärdseln inom EU, i synnerhet när det gäller punktskatter på cigaretter och sprit, hör till de absoluta anomalierna.
Att en viss ekonomisk verksamhet har kunnat utvecklas utifrån denna anomali när det gäller färjor och skattefria inköp på flygplatser är ett ekonomiskt faktum. Det har varit det som diskussionen rört sig om under hela förberedelsearbetet för denna åtgärd alltsedan åttiotalet, så det finns inte längre något överraskningselement här. Och dessutom har man haft en övergångsperiod på sex år. Jag anser att alla berörda som med vett och vilja har profiterat på denna anomali har haft gott om tid på sig under övergångsperioden för att vidta de åtgärder som behövs för att övergå till att marknadsföra sina transporttjänster på andra sätt än att tillhandahålla billig sprit.
Jag tycker också att ni rent allmänt underskattar den makroekonomiska effekten. Jag tror att om man tar reda på vilka belopp som den brittiska statskassan för närvarande går miste om genom de egna undersåtarnas skattefria införsel av sprit med lastbilar, eller åtminstone i bagageluckor, så kommer man fram till att dessa inkomster skulle kunna bidra till att skapa ett stort antal nya ekonomiska verksamheter i Storbritannien som med bred marginal skulle kompensera verksamheten på vederbörande färjor.
Jag tycker också det är logiskt att om ni insisterar på att något slags orätt här begås mot en bestämd grupp så ger ni därmed en ensidig framställning av frågan som jag inte kan instämma i.

Stenmarck
Ministerrådets ordförande sade själv att det var dags att börja tackla denna fråga på ett litet mer seriöst sätt. Då skulle jag vilja ge honom chansen att göra detta genom att ställa två konkreta frågor till honom som jag menar att han måste kunna ge ett nästintill exakt svar på för att han skall kunna medverka till att ta bort taxfreeförsäljningen.
Den första frågan lyder så här: Hur många människor kommer att bli utan arbete om EU: s beslut att avskaffa taxfreeförsäljning mellan medlemsländerna genomförs 1999? Den andra frågan är: Om man på detta vis drar bort ca 30 procent av färjerederiernas intäkter, vilket det ungefärligen kommer att innebära om taxfreeförsäljningen avskaffas, på vilket sätt kommer då detta att påverka transportkostnaderna?

Patijn
Det kommer naturligtvis inte som någon överraskning för den ärade ledamoten att, när han överfaller mig med en så konkret faktisk fråga, jag då inte har uppgifterna omedelbart tillgängliga. Dessutom kan man ju aldrig isolera frågan från andra fakta när man räknar på effekterna av att den skattefria försäljningen på färjorna avskaffas. För den engelska kanalen har det lika mycket att göra med öppnandet av kanaltunneln eller med andra transportflöden som kommit igång. Frågan går alltså inte att isolera.
Jag tycker inte heller att ni bör föra den här diskussionen så att ni uteslutande behandlar följderna för en enda sektor. Man kan också lugnt säga att åtgärden kommer att medföra att den svenska statskassan och den brittiska statskassan kommer att få en avsevärd ökning av sina punktskatteinkomster. Denna ökning kan användas till att stimulera ekonomisk verksamhet eller också kan man genomföra en skattesänkning som också innebär en stimulering av ekonomin. Jag tycker alltså att, om ni vill föra den här debatten, vi då måste göra en seriösare och bredare avvägning med hänsyn tagen till alla aspekter som kan vara relevanta, och på grundval av en korrekt statistik.

Ordföranden
Fråga nr 11 från Glenys Kinnock (H-0140/97):
Angående: Kampen mot internationell korruption
Kan rådet försäkra parlamentet att förhindrande av och kamp mot internationell korruption kommer att läggas till den förteckning över områden av gemensamt intresse som finns i artikel K 1 i EU-fördraget, i syfte att samarbeta och vidta gemensamma åtgärder?

Patijn
Det gäller frågan från fru Kinnock. Som den ärade ledamoten förstår anser jag allmänt sett, och i synnerhet i min funktion som rådsordförande, inte att jag bör gå in i detalj på det som avhandlas vid regeringskonferensen, eftersom det är en fråga för förhandlingar mellan medlemsstaterna och rådet som sådant inte har någon roll att spela där. Men jag kan bekräfta att den här frågan, i vilken ett skissförslag inlämnades till regeringskonferensen under det irländska ordförandeskapet, ägnas en betydande uppmärksamhet. Den försäkran på rådets vägnar som hon begärde kan jag inte lämna. Allt detta beror ju på slutresultatet av regeringskonferensen. Men jag kan meddela den ärade ledamoten att man inom rådet har arbetat vidare på en internationell bekämpning av korruptionen även efter att protokollet till konventionen om skydd för ekonomiska intressen antogs av EU i september 1996. Parlamentet uttalade sin mening om denna i sin resolution av den 15 november 1996. Det här torde göra klart att de missförhållanden som den ärade ledamoten påtalat redan nu kan bekämpas på grundval av nuvarande EU-fördrag.

Kinnock, Glenys
Jag vill tacka sittande ordföranden för hans svar och jag förstår hans svårigheter att vara mer specifik. Jag vill emellertid driva en eller två saker vidare med honom. Enligt den tredje pelaren utgör erläggande av mutor en kriminell handling i Europeiska unionen. Hur kommer det sig då att vi inte tillämpar samma synsätt när vi har att göra med tredje land? Vore inte ett sådant initiativ önskvärt i utvecklingsländer och länder under omvandling, liksom i Europeiska unionen? Eftersom rådet inte kunde vara mer specifikt så vill jag fråga sittande ordföranden om han är beredd att välkomna ett förslag från kommissionen, som är avsett att säkerställa en sådan utveckling i utvecklingsländer och länder under omvandling, vad gäller mutor och korruption?

Patijn
Nu måste jag tänka mig för ordentligt eftersom det område som fru Kinnock tar upp, " international bribery and corruption " , är ett samlingsbegrepp för ett gigantiskt brett område där i första hand EU som sådan, till exempel genom dess ansvar för den internationella tulltrafiken eller till exempel genom dess utvecklingssamarbetsprogram, är engagerad på många sätt, även genom sina relationer med tredje land. Jag kan försäkra er att frågan ägnas stor uppmärksamhet inom ramen för det normala genomförandet av program och verksamheter och även för fördrag inom ramen EU: s verksamhet, inte minst eftersom den europeiska räkenskapskammaren naturligtvis ger signal om EU och dess institutioner löper risk att hamna i farozonen på detta område. När det gäller samarbete med tredje land för brottsbekämpning och spaning är saken något mer komplicerad eftersom EU: s hela ansvar är baserat på samarbete mellan regeringar, och ett av dess tillkortakommanden är, det måste jag medge, att det är besvärligt att utifrån den tredje pelaren komma fram till ett väl strukturerat samarbete med tredje land. Det här ämnet tas inte upp i någon stor utsträckning vid regeringskonferensen, men det kommer att studeras i en grupp av höga ämbetsmän som tillsattes vid rådets möte i Dublin och som har fått i uppdrag att med mycket kort varsel ge råd om organiserad brottslighet inom EU och även utanför EU i den mån EU har med saken att göra. Så vitt jag förstår kommer man också att ägna sig åt att skapa bättre verktyg, både juridiska och administrativa, för samarbete med tredje land när det gäller att förebygga och beivra bedrägeri och missbruk.

Ordföranden
Fråga nr 12 från Jonas Sjöstedt (H-0141/97):
Angående: Undantag från EMU: s tredje steg
Det mesta tyder på att en svensk majoritet i Sveriges riksdag kommer att besluta att landet, även om det uppfyller konvergenskraven, inte kommer att ansluta sig till EMU: s tredje steg vid starten 1999. Formellt sett har Sverige inget undantag från denna del av fördraget.
Anser rådet att detta borde regleras genom att Sverige, likt Danmark och Storbritannien, begär ett formellt undantag från EMU: s tredje steg under den pågående regeringskonferensen? Eller anser rådet att det går lika bra att Sverige helt enkelt låter bli att ansluta sig till den gemensamma valutan oavsett vad som formellt står i fördraget?

Patijn
Allra först skulle jag som svar på herr Sjöstedts fråga vilja hänvisa till att man vid rådets möte i Madrid fastställde påbörjandedagen för den tredje fasen till den 1 januari 1999. I enlighet med protokoll 11 till fördraget är det Förenade Konungariket dock inte förpliktigat eller bundet till att övergå till den tredje fasen av den ekonomiska och monetära unionen utan att dess regering och parlament först fattat ett särskilt beslut om detta. Också Danmark har enligt protokoll 12 meddelat att man inte kommer att delta i den tredje fasen av den ekonomiska och monetära unionen. Alla övriga medlemsstater har genom att bekräfta unionsfördraget eller ett inträdesfördrag beslutat att delta i den tredje fasen på villkor att rådet vid möte med stats- och regeringscheferna - jag hänvisar i detta sammanhang till artikel 109J, fjärde stycket, i unionsfördraget - bekräftar att de uppfyller förutsättningarna för detta, de så kallade konvergenskriterierna. Medlemsstater som inte uppfyller dessa kriterier beviljas undantag på grundval av artikel 109K. Som förberedelse till ovannämnda beslut i EU-rådet får varje medlemsstat naturligtvis själv bestämma vilken intern procedur som därvid skall tillämpas, också när det gäller den roll som dess parlament skall spela. Under den fjärde sessionen inom förhandlingskonferensen rörande Sveriges inträde i den europeiska unionen noterade konferensen den förklaring som den svenska delegationen då avgav. När det gäller regeringskonferensens verksamhet är det inte rådets sak att uttala sig om konferensens dagordning eller om de initiativ som medlemsstaterna tar eller önskar ta.

Sjöstedt
Jag tackar för det mycket utförliga juridiska svaret på frågan. Men frågorna berör också en mycket konkret politisk realitet, vilket rådets ordförande säkert känner till, nämligen att majoriteten i den svenska riksdagen sannolikt kommer att besluta att Sverige inte skall delta i den gemensamma valutan från år 1999. Därför saknar jag, trots svaret från rådets ordförande, ett svar på min egentliga fråga. Menar ni alltså att ett land kan göra så? Eller föredrar rådet att man under den pågående regeringskonferensen reglerar detta i själva fördragstexten? Det måste väl rådet ändå ha en synpunkt på. Jag skulle vilja ha ett tydligare svar på frågan om vilken modell rådet föredrar, när Sverige beslutar att inte delta i den gemensamma valutan.

Patijn
Jag har försökt att beskriva precis hur den juridiska situationen ter sig med avseende på hela tillträdesprocessen till den tredje fasen av den monetära unionen. Jag skulle vilja påpeka att beslutsfattandet kommer att äga rum först om ett år, att det kan hända mycket innan dess och att jag inte vill gå händelserna i förväg, vare sig beträffande beslutsfattandet i EU-rådet, beslutsfattandet i den svenska regeringen, beslutsfattandet i det svenska parlamentet eller beslutsfattandet i de övriga medlemsstaterna ifall de vill göra bruk av sina rättigheter enligt artikel 109J ett år i förväg. Jag skulle dock vilja uppmana er att inte spekulera om allt som eventuellt kan hända, för vi har ännu ett års tid på oss till förberedelser.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag vill bara ta upp en fråga, men ber först att ni ursäktar mig, för härifrån var det lite svårt att höra vad som sades, så jag tror att jag kanske bara förstod vad tjänstgörande rådsordföranden sa. Min fråga är följande: Lönar det sig verkligen att redan nu spekulera i vad som kommer att hända i Sverige år 1999? Såvitt jag vet kommer val att hållas innan dess, och av den nuvarande allmänna opinionen att döma, kommer det att bli en majoritetsväxel, och då vore ju hela saken ändå inte längre aktuell. Det är lättare att ta hindret när man står direkt framför det.

Patijn
Herr von Habsburgs påpekande ligger exakt i linje med vad jag själv sade. Jag sade ju att jag inte vill föregripa ett beslutsfattande som kommer att äga rum i både den svenska regeringen, i det svenska parlamentet, i rådet och i medlemsstaternas regeringar om ett år, och i politiken är, som herr von Habsburg vet, ett år en lång tid.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 13 från Mihail Papayannakis (H-0150/97):
Angående: Anslutningsförhandlingar med Cypern
Vid rådsmötet (allmänna frågor) den 24 februari 1997 rådde delade meningar om EU: s förhandlingspartner i anslutningsförhandlingarna med Cypern, som skall inledas sex månader efter att regeringskonferensen avslutats. Enligt officiella uppgifter anser vissa av rådets medlemmar att även den turkcypriotiska delen av befolkningen borde vara representerad i förhandlingarna, en tanke som inte avvisats av den cypriotiska regeringen, som redan sagt att turkcyprioter skulle kunna ingå i Cyperns delegation. Det verkar dock som om vissa av rådets medlemmar vill att en rent turkcypriotisk delegation skall delta i förhandlingarna, vilket skulle jämställa Cypern, som erkänts av FN och EU, med den turkcypriotiska " stat" som upprättades i norra delen av ön efter den turkiska invasionen 1974 och som hittills endast erkänts av Turkiet. Skulle rådet kunna informera Europaparlamentet om vilken ståndpunkt rådet intar i denna fråga? och fråga nr 14 från Katerina Daskalaki (H-0173/97):
Angående: Nya inslag i förhandlingarna om Cyperns medlemskap i Europeiska unionen
Vid rådets sammanträde (allmänna frågor) den 24 februari 1997 försökte vissa medlemsstater att blanda in turkcyprioter i förhandlingarna om Cyperns medlemskap i Europeiska unionen och likställde därmed Republiken Cypern med den turkcypriotiska " stat" som upprättats på norra delen av ön efter den turkiska militärinvasionen 1974, vilket strider emot Förenta nationernas och Europeiska unionens slutsats enligt vilken det bara finns en enda laglig och erkänd regering på Cypern.
Anser inte rådet att ett deltagande av turkcyprioter i förhandlingarna om Cyperns medlemskap i Europeiska unionen skulle markera en markant förändring jämfört med vad rådet tidigare beslutat och att det skulle strida mot både lydelsen av och andan i beslutet av den 6 mars 1995 om inrättandet av en strukturerad dialog?
Kan rådet lägga fram en tydlig och slutgiltig ståndpunkt om dessa frågor?
Patijn
Jag skulle vilja ge ett kombinerat svar på frågorna från de ärade ledamöterna herr Papagiannakis och fru Daskalaki. I enlighet med sammanfattningen av rådets möte i Cannes i juni 1995 skall inträdesförhandlingarna med Cypern på grundval av förslag från kommissionen inledas sex månader efter att regeringskonferensen avslutats. Jag tillägger här " med hänsyn tagen till resultaten från konferensen" . Detta är och förblir unionens utgångspunkt, och den bekräftades också gentemot Cyperns regering vid sammanträdet med associationsrådet den 25 februari 1997. En nära samordning inom det internationella samfundet för att stödja insatserna från FN är av kritisk betydelse för att man skall kunna nå fram till en heltäckande reglering i enlighet med resolutionerna i FN: s säkerhetsråd som leder till en federation med två samhällen och två zoner.
Utsikten till att Cypern skall bli medlem i EU erbjuder just i år en möjlighet att finna en lösning på den gamla och utomordentligt otrevliga Cypern-frågan. I enlighet med sina sammanfattningar av den 6 mars 1995 är rådet av den åsikten att Cyperns inträde i EU kommer att leda till ökad säkerhet och välfärd för båda samhällena på ön. Härigenom bör den norra delen av ön lättare kunna inhämta sin ekonomiska eftersläpning och förbättra tillväxten och utsikterna till arbetstillfällen.
Rådet anser att fördelarna med ett cypriotiskt inträde i EU måste klargöras bättre för det turkcypriotiska samhället och att dess betänkligheter i frågan måste undanröjas. Rådet har därför uppmanat kommissionen att ta erforderliga kontakter med det turkcypriotiska samhället, givetvis i samförstånd med Cyperns regering. Rådet vidhåller också sin sedan länge etablerade ståndpunkt att inte erkänna myndigheterna på norra Cypern.
Med denna målsättning för ögonen innebär det löpande ekonomiska protokoll som undertecknades i juni 1995 ett stöd åt insatserna för att främja en heltäckande lösning av Cypern-frågan. Ett belopp på tolv miljoner ecu har ställts till förfogande för eventuella initiativ till förtroendeskapande åtgärder som kan överenskommas med Cypern. Det har förutskickats att ytterligare medel kan ställas till förfogande för finansiering av program och projekt för att främja utvecklingen på ön som helhet.

Papayannakis
Herr minister, tack för ert svar. Jag är överens med det mesta ni sade och det glädjer mig. Men besluten såsom ni beskrev dem, å ena sidan godkännandet av Cypern som samtalspartner, och å andra sidan det turkcypriotiska deltagandet i förhandlingarna, ett deltagande som för övrigt Cypern har accepterat och föreslagit, måste också leda till en utveckling, till ett slutresultat. Min fråga är alltså följande: kan ni meddela oss nu när Europeiska unionen skall möta Cypern inom ramarna för en politisk dialog, inom ramarna för en konstruktiv dialog med sikte på integrationen? Eftersom vi är överens om de allmänna principerna så borde ett framsteg kunna komma till stånd. Jag säger er, tiden rinner iväg. Alltså, när skall ett sammankallande äga rum så att en konstruktiv och politisk dialog kan fortsätta?

Patijn
Kontakterna mellan EU och den cypriotiska regeringen är allmänt sett mycket intensiva. Som jag sade sammanträdde associationsrådet helt nyligen. Kommissionären van der Broek besökte båda delarna av Cypern helt nyligen. Vi förbereder oss mycket intensivt på att inträdesförhandlingarna med Cypern kan komma att inledas inom en mycket nära framtid. Den erforderliga politiska uppföljningen måste också göras.
Frågan från herr Papagiannakis avser ett mycket specifikt element, nämligen den politiska dialogen mellan EU och Cypern. Som herr Papagiannakis otvivelaktigt känner till har denna dialog inte kunnat föras samtidigt med associationsrådets möten eftersom de femton medlemsstaterna inte har kunnat nå någon samstämmighet om den politiska förklaring som EU utarbetat som förberedelse för den politiska dialogen.
Det kommer otvivelaktigt inom kort att ges tillfälle till att återuppta denna diskussion, och därvid ansluter jag mig till ståndpunkten att allt vad EU gör och likaså allt vad medlemsstaten Grekland gör inom rådets ram nu måste inriktas på att skapa förhållanden under vilka fredsförhandlingarna för Cypern kan återupptas, men på ett sådant sätt att det skapas förtroende för att det inte kommer att sättas några politiska käppar i hjulet när det gäller de förpliktelser som EU har påtagit sig för att inleda inträdesförhandlingar med Cypern. Jag upprepar: Alla insatser från rådet och från rådets medlemmar måste nu inriktas på att på denna punkt skapa ett politiskt utrymme så att vägen till startprocessen för inträdesförhandlingarna med Cypern hålls öppen. En viktig, inte ovillkorlig, men i alla fall atmosfärförbättrande omständighet är här att ett klart perspektiv skapas av att fredsförhandlingarna under FN: s auspicier snabbt kommer att påbörjas och helst också snabbt leda till resultat.

Daskalaki
Herr ordförande, ett särskilt tack till rådets ordförande för det detaljerade svaret och jag delar herr Papayannakis åsikt om att det i allmänna drag är ett mycket bra svar. Jag återkommer emellertid till frågan om en strukturerad dialog. Jag vill fråga, och insistera lite på följande: med alla dessa givna svårigheter och de fakta som är kända och som ministern nämnde förut, har rådet någon åsikt om ett konkret tidsschema angående detta återupptagande av en strukturerad dialog? Och i så fall vilka åtgärder måste vidtas för att övervinna de svårigheter som existerade?

Patijn
Rådet kommer otvivelaktigt att återuppta överläggningarna om den lilla meningsskillnaden, för det gällde bara en sats, beträffande den politiska förklaring som skall förbereda den strukturerade dialogen. Jag har gott hopp om att vi också kommer att beakta det bredare sammanhanget hos denna diskussion, för den handlar inte alls om den strukturerade dialogen med Cypern. Den handlar om att skapa de politiska förutsättningarna för rådets commitment att utan störningar inleda inträdesförhandlingarna med Cypern. Detta är en commitment som rådet står inför, och den kommer vi att uppfylla. Vi vill heller inte ha några politiska komplikationer. Det finns ett bredare sammanhang här som har att göra med de grekisk-turkiska relationerna och med Turkiets relationer till EU, varvid alla parter som är involverade i detta - jag hänvisar i detta sammanhang till att Europaparlamentet här påtagit sig ett visst eget ansvar - måste bidra till att hela komplexet av politisk känslighet och politiska risker kan ges hanterbara proportioner så att de politiska problemen kan reduceras till lösbara problem och inträdesperspektivet för Cypern kan uppfyllas.

Ordföranden
Eftersom María Izquierdo Rojo inte är närvarande, bortfaller fråga nr 15 (H-0151/97).
Fråga nr 16 från Hans Lindqvist (H-0153/97):
Angående: EU: s utrikes- och säkerhetspolitik
Unionens mål på området för säkerhet och försvar framgår tydligast i artikeln J 4.1.
Den nuvarande ordalydelsen är " Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skall omfatta alla frågor som gäller unionens säkerhet, inklusive utformningen på sikt av en gemensam försvarspolitik som med tiden skulle kunna leda till ett gemensamt försvar" .
I förslaget till nytt fördrag har utformningen " på sikt" ändrats till " den gradvisa utformningen" . Det som nu heter " som med tiden skulle kunna leda till" lyder nu " med sikte på" . Det är en uppenbar skärpning av målet för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, nämligen ett gemensamt försvar.
Är dessa ändringar avsedda att bereda vägen för ett gemensamt EU-försvar?

Patijn
Jag har ett svar som kanske inte gör herr Lindqvist helt nöjd, eftersom han ställer en fråga som rör regeringskonferensen och där kan jag inte alls uttala mig på rådets vägnar. Jag anser det inte lämpligt att jag svarar, men jag vill gärna utifrån mina egna iakttagelser och mitt engagemang i regeringskonferensen försäkra herr Lindqvist att den fråga som han tar upp ägnas mycket stor uppmärksamhet. För att uttrycka sig ännu kraftigare, det är en av de huvudpunkter som förhandlingarna inom ramen för den andra pelaren i EU-fördraget rör sig om.

Lindqvist
Jag tackar så mycket för svaret, även om det kanske inte gav så mycket nytt. För ett medlemsland som Sverige är den militära alliansfriheten väldigt viktig. Den är viktig med tanke på att Sverige har en lång erfarenhet, 180-200 år, av att vara ett alliansfritt land. Men det är också viktigt för framtiden att vi kan upprätthålla det som befolkning och partier i stort sett är överens om. Därför vore det en skada och en svårighet - en ganska allvarlig sådan - om man införde nya bestämmelser i det framtida EU-fördraget som gick längre än de bestämmelser som gällde vid folkomröstningen 1994 - och fortfarande gäller - och som redan då förorsakade en väldig debatt i vårt land. Jag förstår mycket väl att inte rådets företrädare här i dag kan svara på vad som framkommer av regeringskonferensen. Angelägenheten är dock viktig ur vår synvinkel och därför ställdes frågan.

Ordföranden
Fråga nr 17 från Clive Needle (H-0154/97):
Angående: OECD: s rekommendationer om bekämpning av mutor
OECD: s medlemsstater antog på ministernivå, 1994 och 1996, ett antal rekommendationer om bekämpning av mutor i internationella affärsrelationer. Ytterst lite har skett för att genomföra dessa. Kan rådet instämma i att en gemensam, samtidig insats från de 15 medlemsstaterna skulle kunna vara ett sätt att bryta dödläget och dra med övriga OECD-medlemsstater? Borde inte ett av de första stegen vara att avskaffa skatteavdrag för mutor till utländska tjänstemän (vilket skapar en kraftigt snedvriden konkurrens och utgör ett allvarligt utvecklingshinder)?

Patijn
Med anledning av herr Needles fråga kan jag säga följande: Det är riktigt att OECD-rådet den 11 april 1996 utfärdade en rekommendation där alla medlemsstaterna i OECD uppmanas att se över sin skattelagstiftning och att inte längre medge avdrag för mutor som betalats utomlands. Som en följd av denna rekommendation och av andra förhandlingar som ännu pågår, till exempel i Europarådet, har några stater avskaffat avdragsrätten för mutor som betalats utomlands eller har konkreta planer på att göra detta. Eftersom denna fråga i vissa medlemsstater är beroende av eventuella lagändringar på andra plan, framför allt när det gäller åtal mot korrupta utländska tjänstemän, kan det ta en viss tid innan lagstiftningen i de olika medlemsstaterna har reviderats i enlighet med OECD-rekommendationen. Fastän det här rör sig om en text som antagits utanför gemenskapens ram och alltså inte faller under EU: s befogenheter kommer ordförandeskapet att under alla omständigheter vidarebefordra den ärade ledamotens önskan till delegationerna. I detta sammanhang vill jag också tala om att rådet just nu arbetar på ett avtalsutkast som straffbelägger bestickning av tjänstemän i EU: s medlemsstater. Jag har redan tidigare tagit upp den här punkten. Bekämpningen av mutor är ju i rådets ögon en mycket viktig angelägenhet. För metoderna hos dessa individer som utan skrupler förorsakar stor skada för hela samhällsgemenskapen och i sista hand för medborgarna och skattebetalarna måste oåterkalleligen fördömas. Det säger sig självt att det nederländska ordförandeskapet inte kommer att bespara sig någon möda för att lösa denna fråga.

Needle
Jag vill tacka sittande ordföranden för det mycket uppmuntrande svaret och är mycket glad över att vi, tillsammans med frågan från Kinnock tidigare, har fått ett välkomnande och mycket positivt gensvar i denna viktiga fråga här i kväll.
Jag skulle bara vilja ansätta er rörande några smärre punkter om vad som faktiskt kan åstadkommas, i synnerhet med tanke på den långsamma processen i Europarådet och OECD. Anser rådet att kommissionen kan uppmuntras att utnyttja sig av de instrument den redan har till sitt förfogande, särskilt inom området konkurrensregler, exempelvis, och reglerna för den inre marknaden?
Avser rådet avslutningsvis, i beaktande av de initiativ ni talat om inom ramen för OECD och Världsbankens förändringar, att sträva efter nya upphandlingsregler för Europeiska unionen, som förhindrar korruption på ett effektivare sätt?

Patijn
När det gäller verkställandet av OECD-rekommendationen, som ju har mycket att göra med skatteoch kriminallagstiftning, tycker jag inte att konkurrensreglerna och reglerna för den inre marknaden direkt berör diskussionen, utan det måste jag först tänka igenom. På Er fråga om åtgärder från EU med avseende på upphandling av varor måste jag för närvarande bli svaret skyldig. Jag anser det vara av största vikt att EU, som ju för egen räkning gör ett stort antal upphandlingar varje år, är utomordentligt observant på skumma metoder som skulle kunna bli tillämpade vid eventuella upphandlingar. Jag tycker att EU-kommissionen och den europeiska räkenskapskammaren ständigt måste skärpa sig på denna punkt så att vaksamheten inte avtar. Rådets ordförandeskap kommer inte att underlåta att fylla sin funktion i detta avseende.

Ordföranden
Eftersom Hubert Pirker inte är närvarande, bortfaller fråga nr 18 (H-0165/97).

Habsburg-Lothringen
Det meddelades mig från Pirkers kontor, att ordförandeskapet informerats om, att jag tar över Pirkers fråga.

Ordföranden
Hubert Pirkers kontor har haft vänligheten att informera Er, men inte att informera även oss.

Habsburg-Lothringen
Jag meddelades ju, att ordförandeskapet informerats.

Ordföranden
Jag beklagar att så inte tycks vara fallet.
Fråga nr 19 från Charlotte Cederschiöld (H-0168/97):
Angående: Deadlines inom tredje pelarområdet
I samband med regeringskonferensen diskuteras införandet av s k deadlines för de uppgifter som tidigare låg inom den tredje pelaren och som nu görs gemensamma. Med deadlines menas i detta fal vilket år medlemsstaterna måste uppfylla de krav som samarbetet ställer.
Hur anser rådet att införandet av sådana deadlines påverkar unionens utvidgning?

Patijn
Beträffande fru Cederschiölds fråga om upprättandet av en tidsplan för överförande av befogenheter som hör hemma under den tredje pelaren kan jag i min egenskap av rådsordförande bara säga att detta återigen är en av de många förslag som behandlas vid regeringskonferensen. Som mina företrädare och jag själv tryckt på i tidigare svar på frågor om aktiviteterna under regeringskonferensen är rådet inte part i denna.

Cederschiöld
Jag vill nog ändå gärna säga några ord. Det är kanske mindre för att få rådets svar, eftersom vi ju alla kan läsa handlingarna och känner till ordförandeskapets hållning i denna fråga. Men jag tycker ändå att det finns anledning för medborgarna att tala om detta, nämligen det faktum att det området som ingår i den tredje pelaren inte fungerar tillfredsställande. Jag tror att det skulle kunna gå att få ett visst tryck från medborgarna i dessa frågor, vilket skulle kunna hjälpa till i regeringskonferensen.
Det är ju så att detta inte kommer att fungera, om vi får fler medlemsstater; om vi blir 27 stater, kommer det definitivt inte att fungera. Vi behöver majoritetsbeslut för att vi skall få någon ordning på frågorna om den inre säkerheten. Dessa förseningar som har diskuterats, nämligen år 2003 eller avsevärt senare, kan få allvarliga effekter på utvidgningen. Det skulle slå ned hoppet i de nya demokratierna. Det skulle kunna skapa modlöshet och kanske till och med desperation i de nya länderna. Jag tror att det är farligt. Därför vill jag framhålla att det inte går att ge tillfredsställande svar. Om IGC misslyckas, hur skall vi då få i gång ett effektivt beslutsfattande i gränsoch migrationsfrågor?
En sista fråga: Skall en förbättrad yttre säkerhetspolitisk miljö på grund av utvidgning betalas av medborgarna med en försämrad inre säkerhet som följer av en ineffektiv beslutsprocess?

Patijn
Jag upprepar att det inte är min sak att gå in på regeringskonferensen, men fru Cederschiöld ställde en annan fråga i vilken rådet verkligen har ett eget ansvar. Det rör sig nämligen om länken mellan avslutningen av regeringskonferensen och starten för inträdesförhandlingarna. Jag vill här förklara att rådets nederländska ordförandeskap anser det vara av största vikt och också gör allt som ligger i dess förmåga för att regeringskonferensen skall kunna avslutas under dess ordförandetid. och det beror på att det nu faktiskt finns en politisk länk mellan å andra sidan avslutningen av regeringskonferensen och å andra sidan starten för inträdesförhandlingarna. Regeringskonferensen har nu, inklusive reflexionsgruppens verksamhet under ledning av herr Westendorp, redan pågått i nio månader och vi anser det vara av största vikt att medlemsstaternas regeringar som samlats till konferensen också är tillgängliga under de sista tre månaderna för att verkligen nå fram till ett slut på konferensen. Jag är fullständigt överens med fru Cederschiöld om att tiden fram till dess att inträdesförhandlingarna kan påbörjas måste hållas så kort som möjligt, eftersom vi alla vet att förhandlingarna kan dra ut på tiden och att det sedan också vidtar en ratificeringsprocess, och av exakt de skäl som fru Cederschiöld nämner, alltså att vi inte får låta kandidatländernas förhoppningar komma på skam genom inbördes oenighet och interna förseningar.

Ordföranden
Fråga nr 20 från Gerard Collins (H-0174/97):
Angående: Spädbarnsdöd
Trots ansträngningarna att förebygga plötslig spädbarnsdöd på Irland så steg antalet dödsfall under 1996 efter en stadig minskning under den föregående femårsperioden.
Kan rådet informera om de sätt på vilka det anser att Europeiska gemenskapen kan bidra till att förebygga plötslig spädbarnsdöd, och anser rådet att det femte FoTU-ramprogrammet som komplement till forskning om åldersrelaterade sjukdomar bör stödja forskning om plötslig spädbarnsdöd? Kan rådet också främja inrättandet av ett unionstäckande register över fall av plötslig spädbarnsdöd så att alla fall registreras och, som är fallet på Irland, meddelas till landets hälsovårdsdepartement och vidarebefordras inom EU?

Patijn
Herr ordförande, som svar på herr Collins' fråga om plötslig spädbarnsdöd kan jag försäkra honom att rådet delar hans bekymmer över den utveckling som han skisserar. Jag vill dock påpeka för den ärade ledamoten att det inom ramen för aktioner på folkhälsoområdet ännu inte inkommit något specifikt förslag till rådet om hur fallen av plötslig spädbarnsdöd skall rapporteras och ifall ett register på EU-nivå bör upprättas.
Det är inte uteslutet att vissa allmänna aktioner inom ramen för gemenskapens handlingsprogram för hälsovård, hälsoupplysning, uppfostran och utbildning som antogs genom beslut av Europaparlamentet och rådet den 29 mars 1996 indirekt skulle kunna ha en förebyggande effekt, även om syndromet plötslig spädbarnsdöd som sådant inte nämns där.
Det är kommissionens uppgift att i samarbete med medlemsstaterna svara för genomförandet av programmet. Om kommissionen eventuellt skulle se någon anledning att återkomma med ett förslag kommer rådet helt visst att ta sig an det med största uppmärksamhet, och ordförandeskapet kommer att befrämja detta.

Ordföranden
Eftersom Niall Andrews inte är närvarande, bortfaller fråga nr 21 (H-0176/97).
Fråga nr 22 från Pat Gallagher (H-0181/97):
Angående: Kompensation till irländska fiskare
Fiskeindustrin och fiskebearbetningsindustrin på Irland har drabbats hårt av de senaste månadernas stormar. Kan rådet se till att kommissionen omgående presenterar ett kompensationspaket som stöd till fiskarna och de som är sysselsatta inom fiskebearbetningsindustrin och som drabbats av de svåra stormarna?

Patijn
Som svar på herr Gallaghers fråga om kompensation till irländska fiskare som lidit skada till följd av de senaste månadernas stormar vill jag först av allt betyga min medkänsla med de drabbade. Jag skulle dock vilja påpeka att det inte är rådets sak att begära av kommissionen att den skall inkomma med förslag till kompensation. Det är istället medlemsstaternas sak att fästa kommissionens uppmärksamhet på frågan, eftersom det är kommissionen som har befogenhet att bevilja nödhjälp till offer för katastrofer.

Gallagher
Jag vill tacka sittande ordföranden för hans svar. Jag godtar emellertid inte det han föreslår, nämligen att det skulle ankomma på medlemsstaterna att lägga fram saken för kommissionen. Han låter också indirekt förstå att det skulle finnas medel där. Får jag göra sittande ordföranden uppmärksam på det faktum att kommissionen förelade Ministerrådet ärendet i mars 1995, varvid ingick ett förslag om bistånd för upprättande av fonder för arbetslöshet vid dåligt väder. Det förkastades av Ministerrådet. Det motsäger vad sittande ordföranden just sagt.
Jag vill nu fråga sittande ordföranden om det finns någon fond, och om han i så fall kan lämna mig ytterligare upplysningar om den? Kommer rådet, om det inte finns någon fond, nu att betrakta det förslag som avslogs i mars 1995 på ett positivt sätt?

Patijn
Det förslag som 1995 förkastades av rådet eller av parlamentet, jag är inte helt säker vilket, känner jag inte till. Jag kan inte kommentera detta. Det finns medel till nödhjälp hos EU-kommissionen. Denna form av hjälp till katastrofoffer inom gemenskapens ram ligger dock uttryckligen under kommissionens befogenheter. Kommissionen beslöt också på egen hand den 16 oktober 1996 att anslå 300000 ecu till offren för de svåra översvämningar som inträffade på Irland i januari 1996.
Parlamentet kan för övrigt också uppmana kommissionen att anslå medel till katastrofoffer genom att till exempel anta en resolution inom ramen för sina debatter om brådskande frågor.

Ordföranden
Eftersom Nikolaos Papakyriazis, Vassilis Ephremidis och Ioannis Theonas inte är närvarande, bortfaller fråga nr 23 (H-0184/97), fråga nr 24 (H-0190/97) och fråga nr 25 (H-0191/97).
Fråga nr 26 från Bernd Posselt (H-0193/97):
Angående: Utvidgning och inre säkerhet
Hur ligger det till med samarbetet och den strukturerade dialogen med de ansökande länderna i Central- och Östeuropa avseende inre säkerhet, och vilka konsekvenser har detta för säkerhetssituationen vid EU: s yttre gränser?

Patijn
Med anledning av herr Posselts fråga kan jag säga att den strukturerade dialogen med länderna i Mellan- och Östeuropa påbörjades i Luxemburg i juni 1995 under franskt ordförandeskap. Sedan mars 1996 har dialogen fått en ny inriktning. Under varje ordförandeskap behandlas ett visst tema med prioritet. Under den andra hälften av år 1996 koncentrerades dialogen på drogproblematiken. Den 24 och 25 oktober 1996 hölls ett seminarium om detta och sammanfattningarna från detta seminarium accepterades av parterna i oförändrat skick den 28 och 29 november 1996.
Sistlidna 10 mars hölls en överläggning tillsammans med länderna i Mellan- och Östeuropa i arbetsgruppen " Drugs and Organised Crime " . Rådets instanser håller nu på med att genomföra slutsatserna från denna överläggning, av vilka ett antal avser den inre säkerheten, till exempel informationsutbyte, kontrollerade leveranser och regler för kontroll av föregångare till kemiska droger.
Dialogen koncentrerar sig för närvarande på asylfrågor. Slutsatserna kommer att föreläggas rådet i maj. Specifika praktiska gränskontrollproblem tas upp inom ramen för så kallade " CIREFI" . Det är en databas på EU-nivå över asylärenden. Kandidatländerna har reda tidigare deltagit en gång i överläggningar om detta. Ytterligare ett möte med länder från Mellan- och Östeuropa om detta ämne kommer att äga rum under det nederländska ordförandeskapet.

Posselt
Herr ordförande! Jag tackar för detta mycket ingående svar och vill bara ännu en gång ta upp frågan om det inte vore möjligt att man i betraktande av förhandlingarnas längd, flyttar fram de områden av samarbetet som kan väntas uppstå i samband med nya medlemskap. Jag anser detta vara viktigt just med tanke på att trygga detta samarbete och medborgarnas säkerhet. Skulle till exempel EUROPOL inte redan nu kunna samarbeta direkt med ansökarstaternas polisorgan? Skulle man inte kunna utöka den strukturerade dialogen med tre områden som är speciellt brisanta, nämligen för det första människohandeln - där tjänar kriminella grupper redan idag mer än med narkotikahandel - för det andra konststöld och -smuggel vilket spelar en stor roll vid den bajerska-tjeckiska gränsen och för det tredje narkotikafrågan som redan nämnts?

Patijn
Jag vill gärna som svar på den andra frågan från herr Posselt bekräfta att rådet ger en utomordentligt hög prioritet åt samarbetet med länderna i Mellan- och Östeuropa när det gäller att förebygga och bekämpa den organiserade brottsligheten. Dennas gränsöverskridande natur gör att den inte gör halt vid unionens gränser. Länderna i Mellan- och Östeuropa har lika mycket problem med den. Unionen och medlemsstaterna står fast vid denna höga prioritering, bland annat på de områden som herr Posselt nämnde.
Det finns ett par begränsningar som ännu inte har lösts men vi arbetar med dem. Den första begränsningen är att fördraget för Europol ännu inte har ratificerats. Om ett praktiskt samarbete skulle åstadkommas inom en nära framtid skulle det bara kunna avse den provisoriska Europeiska Drogenheten som har begränsad kapacitet. Detta måste vi ta hänsyn till. Men jag tror att när Europol väl har ratificerats och fått erforderliga personella och ekonomiska resurser kommer dess utvidgning till länderna i Östeuropa att gå snabbt.
En andra aspekt som jag vill påpeka, och det sade jag redan i mitt svar på fru Kinnocks fråga, är att det finns en viss defekt i det institutionella mellanskiktet hos den tredje pelaren, nämligen att det är besvärligt att ingå konkreta bindande avtal med tredje land inom ramen för den tredje pelaren. Jag har redan framfört att det inom ramen för den grupp av höga ämbetsmän som sysslar med bekämpning av organiserad brottslighet, en grupp som inrättades av EU-rådet i Dublin och som skall avge rapport till rådet i april, kommer att hållas diskussioner om denna aspekt på samarbetet mellan EU och länderna i Mellan- och Östeuropa vid bekämpningen av den organiserade brottsligheten.

Ordföranden
Fråga nr 27 kommer att besvaras i skriftlig form.
Jag förklarar härmed frågestunden för avslutad.

Drivgarn
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är muntlig fråga från Arias Cañete för fiskeriutskottet till rådet om drivgarn (B4-0017/97 - O-0001/97).

Fraga Estévez
Herr tjänstgörande ordförande i rådet, jag tackar er i första hand för er närvaro och er vilja att diskutera drivgarnens framtid med oss. Som ni vet har kommissionen ett ändringsförslag till nuvarande förordning om tekniska åtgärder som syftar till att från den 31 december 1997 förbjuda drivgarn som är längre än 2, 5 km. Detta förslag är från 1994 och hittills har varken rådet eller kommissionen gjort någonting för att häva blockaden av det. Min avsikt med att med er ta upp frågan från fiskeriutskottet är att påminna er om att ursprunget till den är vår övertygelse att sedan 1994 har olika saker av rättslig, lagstiftande, social, ekonomisk och miljömässig karaktär inträffat som har placerat kommissionens förslag i ett globalt sammanhang som är totalt annorlunda. Därför förstår vi att det nu är bråttom med en översyn av dess innehåll.
Fastän det sedan 1994 inte har inträffat så allvarliga konflikter som under tidigare år har priset varit att ha permanenta inspektionsfartyg i kustländerna och ett tillfälligt följefartyg från kommissionen. Allt detta har inneburit en så stor finansiell belastning att kommissionen inte verkar ha för avsikt att befrakta sitt fartyg för nästa sommars kampanj i Atlanten. Detta kommer utan tvekan att betyda en förstärkning av medlemsländernas inspektion eftersom vi som väl känner till dessa flottor vet att konflikten är fortsatt latent och att överträdelser kommer att fortsätta som kommissionens egna rapporter visar. Det verkar klart att drivgarn på över 2, 5 km är olönsamma för de flesta hamnar och beviset är att många länder under inspektionernas påtryckningar har avmastat sin drivgarnsflotta p.g.a. dålig ekonomi - som t.ex. Irland och Förenade kungariket - eller av andra, mer komplexa skäl men som har direkt samband med olönsamheten, som är fallet med Italien.
Å andra sidan arbetar rådet, kommissionen och parlamentet just nu med ett nytt förslag till förordning om tekniska åtgärder. Finns det någon mening med att godkänna detta förslag när en ändring av den tidigare förordningen ännu inte är avförd, en ändring som inte ens finns upptagen i det nya förslaget?
En annan för mig mycket viktig nyhet härstammar från godkännandet av New York-avtalet om zonöverskridande och mycket vandringsbenägna arter som Europeiska Unionen är beredd att ratificera. Jag tillåter mig att påminna om några av punkterna i dess artikel 5, och särskilt punkt f, enligt vilken staterna åtar sig att minimera smitta, slöseri, avfall, fångst medelst borttappad eller övergiven utrustning, oavsiktlig fångst av arter som inte får fiskas, såväl fiskar som andra arter, genom åtgärder som inkluderar användning av selektiva fiskeutrustningar och metoder som inte skadar miljön och som är billiga. Man kan citera andra punkter i denna artikel men jag tror det räcker med den här för att inse att dessa garn inte motsvarar dessa formuleringar.
Å andra sidan är den ekologiska rörelsen och de miljömedvetna staterna mycket mer uppmärksamma på drivgarn nu jämfört med 1994 och det som har hänt med Förenta staternas hot om embargo gentemot Italien som direkt påverkar hela gemenskapens produktion av tonfisk och svärdfisk är ytterligare ett bevis på vad som vi har att vänta oss om vi inte behandlar frågan.
Slutligen, herr ordförande, tillåter jag mig att påminna om ett annat skäl som i stor utsträckning har bidragit till de förändringar som jag nämnde tidigare: själva resolutionen från parlamentet om förbudet av drivgarn från 1994 och som dessutom genom undantaget av Östersjön och användandet av 12 mil-zonen bidrog till att i sina teser ena unionens nordiska länder.
Vi tror alltså att det faktiskt finns tillräckliga skäl för att utarbeta ett nytt förslag och att om man gör de nödvändiga ansträngningarna skulle rådet hitta en lösning. På fiskeriutskottets vägnar och med beaktande av de framförda argumenten ber jag er att göra denna ansträngning och denna satsning.

Patijn
Jag blir nog helt enkelt tvungen att rada upp ett antal fakta. Nuvarande EUlagstiftning om drivgarn, förordning 3094/86/EG med ändringar enligt rådets förordning 345/92, förbjuder användning av drivgarn med längd överstigande två och en halv kilometer på EU-fartyg, oavsett i vilka vatten som fisket bedrivs. Det enda undantaget från denna förordning utgörs av Östersjön, där särskilda internationella regler gäller. Den 8 april 1994 inlämnade kommissionen ett förslag till rådet med syfte att helt förbjuda användningen av drivgarn från den 1 januari 1998. Rådet har upprepade gånger dryftat detta förslag med ledning av råden från Europaparlamentet och från det ekonomiska och sociala utskottet, men hittills har man inte lyckats få till stånd någon kvalificerad majoritet. Förslaget ligger alltså fortfarande på bordet, och i avvaktan på ett beslut från rådet har medlemsstaterna med kommissionens hjälp samarbetat vid verkställandet av strängare kontroll och tillämpningsregler för tonfiskfångsten i Atlanten och sedan 1996 också i Medelhavet.
Förslaget debatterades senast i Fiskerirådet den 22 april 1996, varvid rådet ännu en gång tryckte på att nuvarande EU-lagstiftning om drivgarn måste efterlevas till punkt och pricka. Rådet uttalade också sin tillfredsställelse över de resultat som hittills uppnåtts med hjälp av tillämpningsåtgärderna. Rådet var också tillfreds med kommissionens initiativ att eftersträva denna målsättning under fiskesäsongen utan en ökning av de totala insatserna för fisket. Representanten för kommissionen förklarade att kommissionen vill kunna notera framsteg och att alla konstruktiva idéer från delegationerna kommer att tas upp till positivt övervägande så att det går att åstadkomma en kvalificerad majoritet för förslaget. Den 17 december 1996 inlämnade kommissionen på grundval av en av de italienska myndigheterna utarbetad plan ett förslag till rådet om att besluta om en specifik åtgärd för att främja en omställning hos italienska fiskare när det gäller vissa fiskeverksamheter. Ändamålet med detta förslag är att successivt avskaffa användningen av drivgarn inom den italienska fiskeflottans med garanti för att följderna för arbetstillfällena skall bli så små som möjligt.
Regleringar har införts för att uppmuntra fiskarna att ställa om sig till andra mer selektiva metoder under perioden 1997 t.o.m. 1999 och att erbjuda dem kompensation för eventuella intäktsförluster. Detta förslag av den 17 december ligger för närvarande hos rådet för diskussion, och Europaparlamentet har konsulterats. I ljuset av parlamentets yttrande är ordförandeskapet berett att göra allt för att förslaget skall bli antaget under det nederländska ordförandeskapet. Jag vill också erinra medlemsstaterna om kommissionens anhållan under rådets möte i april 1996 om att rådet skulle ta initiativ och föra fram konstruktiva idéer för att lösa problemet med drivgarnen. Vi kan konstatera att utan ett sådant initiativ, som kräver enhällighet inom rådet, utsikterna till en lösning är tämligen ogynnsamma i brist på ett reviderat förslag från kommissionen. Jag låter frågan bero med detta.

Baldarelli
- (IT) Herr ordförande och rådets ordförande! Jag tror att det var riktigt att inleda denna debatt och att vi även kommer att kunna fördjupa den nästa månad, då vi behandlar omställningsplanen för fiske med drivgarn avseende Italien.
Italien, eller närmare bestämt dess nya regering, har genom beslut tagit itu med detta ämne. Det är högst troligt att man inom tre år kommer att lyckas begränsa de fiskebåtar, som använder drivgarn upp till 2, 5 kilometer till en godtagbar nivå. Planen är frivillig och kommer därför att vara av intresse för dem, som avser att ställa om den egna verksamheten.
Det krävs likväl att man tar itu med problemet inte enbart ur italiensk synvinkel, utan med hänsyn till ett större område, som omfattar Medelhavet. Vi är övertygade om att det sker en överexploatering av vissa fiskbestånd och drivgarnen skapar problem även ur en miljömässig synvinkel. Detta har visats även vetenskapligt.
Problemet behöver emellertid inte endast avse Italien, utan även tredje land, eftersom det finns risk för att dessa flottor lätt kan sprida sig i tredje land.
Därför krävs en omställningsplan, som omfattar hela Medelhavsområdet och det är också viktigt att Europa utvecklar sin roll i de europeiska arbetsmarknadsparternas förbindelser med länderna i Medelhavsområdet, för att även dessa länder ska göras mottagliga för denna typ av fiske, som tar hänsyn till miljön.
Vi bör också inse att det i Medelhavsområdet finns flottor, som fiskar utan urskiljning - jag hänvisar till de japanska och koreanska flottorna - och även bekvämlighetsflagg, som trafikerar dessa farvatten, påverkar fiskbestånden i en mycket hög grad.
På grund av detta bör problemet med drivgarn undersökas samtidigt med den omfattande ansträngningen inom fiskesektorn i Medelhavsområdet. Även andra typer av fiske och andra fiskeutrustningar är mycket skadliga för näringen av några mycket ömtåliga arter: delfiner och sköldpaddor (caretta caretta), som naturligtvis kan utstå betydliga följdverkningar även av andra typer av fiske såsom långrevsfiske.
Därför tror jag att vi även bör vidta en kontroll i vetskapen om att vi hur som helst är skyldiga att rätta oss efter den gemenskapsbestämmelse, som fastställer längden på nät till 2, 5 kilometer. Jag tror att detta är ett grundbegrepp, som vi måste hålla oss till.

Langenhagen
Ert svar, herr rådsordförande, är enligt min åsikt helt och hållet otillräckligt! Ni säger att det saknas konstruktiva förslag. Får jag då fråga från vem? Jag menar att det väl är från rådets sida de saknas, det är i alla fall inte från parlamentets. Vi har redan ett flertal gånger tagit ställning till problemet med drivgarnsfisket. Och med rätta har vi alltid stått bakom ett förbud av detta sätt att fiska, för den allmänna opinion som vi representerar här, anser att dessa garn hotar havsdjuren och den ekologiska jämnvikten.
Fiskenäringen innebär även en garanti för människornas ekonomiska och sociala levnadssituation. I den här frågan måste vi dock gå fram med stor försiktighet, speciellt vid en tidpunkt och på platser där känsliga minskningar kan noteras angående de disponibla fiskeresurserna. Mot användningen av drivgarn talar framför allt två aspekt: det första problemet är att alla arter urskillningslöst hamnar i drivgarnet. Därutöver äger ett meningslöst dödande av havsdjur rum genom så kallade spöknät. Även om en differentiering måste göras angående fiskeproblematiken i norra och södra delen av Stilla havet och av Atlanten, i Östersjöområdet, Medelhavsområdet och inom tolvmilsgränsen, så kan ändå konstateras att användningen av drivgarn generellt har lika ödesdigra följder överallt.
I denna fråga bör vi även i framtiden hålla oss till vårt tidigare beslut och föregå med gott exempel. En aktualisering är nödvändig. Därför är det absolut nödvändigt att rådet omgående och möjligtvis i reviderad form antar kommissionens förslag från 1994.
För att tillvarata de egna och andra gemenskapers och länders intressen och värderingar måste EU själv och i de internationella instanserna finna på möjligheter att utverka ett omedelbart och rimligt förbud av drivgarnsfiske och därtill skapa erforderliga och effektiva kontrollåtgärder.

d'Aboville
Herr ordförande, den som vill göra något elakt hittar alltid på någon ursäkt. Aldrig har detta ordspråk illustrerats bättre än vad gäller drivgarn.
Först och främst ihopblandningen. Att låta de garn som används i Medelhavet och i Atlanten gå under samma rubrik är missvisande. I Medelhavet fiskar man svärdfisk, en sällsynt art av mycket spridda fiskbestånd som kräver mycket långa nät, medan man i Gascognebukten, som mitt förslag gäller, fiskar tonfisk, en fiskart som finns i rika mängder och lever i stim och som man således kan fånga med mindre långa nät.
Man har även hävdat att nät på 2, 5 kilometer inte kan vara ekonomiskt lönsamma. Man medverkar då till att sprida allmän förvirring. Det skulle räcka med inspektioner för att konstatera detta. Man gav sig iväg - två fartyg chartrades av gemenskapen under säsongerna 1995-1996 - man inspekterade - 60 till 70 inspektioner per säsong - och man konstaterade noll överträdelser. Således låter man oss tro att dessa nät har en raffinerad, demonisk effektivitet, men vet ni vilken procentandelen för tonfisk fångad med nät är? Är den 80, 50 eller 25 %? Inte ens det: mindre än 12 % av den totala fångsten.
Vad kvarstår idag för argument? Ett enda anges i resolutionen: drivgarn betecknas som icke-selektiva nätredskap. Ju större det är desto mer passerar igenom. Hur kan man på detta sätt fuska bort den undersökning av två säsonger som Franska havsforskningsinstitutet (IFREMER) genomfört med hjälp av observatörer från fem länder? Slutsatserna från undersökningen: selektivitetsgrad 85, 8 %, dvs. ett av de mest selektiva fiskeredskapen. Vad skulle konsekvenserna bli om de franska tonfiskarna skulle sluta använda denna teknik? Följderna skulle vara katastrofala för tillgången på fisk. Det handlar faktiskt om fartyg som får 50 % av sin årliga omsättning garanterad under tonfisksäsongen. Tar man ifrån dem denna möjlighet finns ingen annan möjlighet för dem än att sluta fiska tonfisk och under hela året ägna sig åt sin vinterverksamhet, trålfiske av arter som kummel, som är mycket hotade.

Eisma
Herr ordförande, om det hade berott på Europaparlamentet hade vi egentligen inte alls behövt ställa denna fråga, för vi uttalade redan 1994 ett önskemål om att ett förbud mot drivgarn skulle vara infört innan det årets slut. Jag ber att få erinra om detta betänkande.
Jag behöver inte heller redogöra för varför vi som parlament tycker att drivgarnsfrågan har hanterats så illa. Fru Langenhagen har redan beskrivit detta utförligt. Framför allt italienska fiskare tar upp mindre än 20 procent av den totala eftersträvade fångsten som tonfisk och svärdfisk. 80 procent är bifångster. Jag behöver inte gå närmare in på hur allvarligt detta är för den marina miljön.
Nu får man höra av den fungerande rådsordföranden att det nederländska ordförandeskapet kommer att göra sitt bästa för att debattera detta ännu en gång, dvs. det förslag som senast behandlades i rådet den 22 april 1996. Jag skulle då vilja be att förslaget från kommissionen, alltså ett förbud från och med den 1 januari 1998, behandlas seriöst. Jag skulle vilja fråga den fungerande rådsordföranden när frågan kommer att tas upp och på vilket sätt ordföranden kommer att bereda den i det kommande fiskerirådet.

Jové Peres
Herr ordförande, det är nu tre år sedan kommissionen lade fram sitt förslag att förbjuda drivgarn och beslutet är fortfarande blockerat inom rådet. Fastän regeringar, som till exempel den italienska, är beredda att anta åtgärder för att minska användningen av dessa redskap är dessa initiativ klart och tydligt otillräckliga, och det finns medlemsstater som har förbjudit dem men så länge det inte finns något generellt förbud kommer situationen att förbli exakt densamma.
Man argumenterar att de finns flottor från tredje land som fortsätter att använda dessa redskap. Låt oss inte lura oss själva. Så länge Europeiska unionen inte har förbjudit dem kommer det att vara omöjligt att göra något för att förhindra att tredje land använder dem.
Å andra sidan har Europeiska Unionen för avsikt att rättfärdiga sig genom kontrollåtgärder. Dessa åtgärder påverkar inte problemet på djupet och, å andra sidan, är kostnaden för detta oerhört hög i relation till dess effektivitet.
Det finns tunga argument för att förbjuda användningen av sättgarn. I första hand miljöskäl och skäl att bevara fiskeriresurserna. Om man använder dessa redskap är cirka 80 % av fångsten icke-selektiv och har en enorm påverkan på de skyddade arterna. Ett förbud mot dessa verktyg är grundläggande både för att bevara resurserna och för att skydda de hotade arterna.
Det finns även ekonomiska skäl som gör att man borde förbjuda dessa verktyg. Dessa är föga selektiva, påverkar annat fiske och försätter fiskare som använder selektiva fiskemetoder i en mycket dålig situation. Låt oss inte lura oss själva. Dessa redskap är inte ens bra för de fiskare som använder dem. En annan fråga är att några regeringar gör detta till en fråga för staten. Marknadernas situation, den dåliga kvaliteten på fångsten som fångats med dessa redskap och de stora investeringarna och avbetalningarna gör dess användning oekonomisk. Det är sant att fiskarna är fast i de investeringar som de gjort. Den lilla vinst som de får av dessa fångster gör att avbetalningstiderna blir mycket långa.
Några regeringar borde alltså fatta beslut beträffande omställningsproblemet för att hjälpa sina egna fiskare och kommande generationer. Fisket inom gemenskapen och i hela världen står inför en tidigare aldrig skådad kris. Den har sitt ursprung i bristen på resurser och problemet med marknaden. Drivgarn är exemplet på vad som inte bör göras i fiskeripolitiken. Rådet bör vara medvetet om detta och lösa denna fråga en gång för alla. Här finns en utmaning och ett bra tillfälle för det nederländska ordförandeskapet.

Tamino
- (IT) Herr ordförande! Liksom andra kolleger måste även jag uttrycka en viss besvikelse över svaret från rådets nuvarande ordförande, för jag tror inte att man kan medge att det saknas konstruktiva förslag.
Problemet är att vi har framför oss ett kommissionens förslag från 1994, en rad ställningstaganden från Europaparlamentet, men också en resolution från FN. Givet denna situation skulle man vänta sig att rådet fattade överensstämmande beslut och att således ordförandeskapet i tur användes till att uppnå positiva resultat.
Varför är det viktigt med begäran om en fullständig svartlistning av drivgarnen för svärdfiske? Svaret är att drivgarnen för svärdfiske är icke selektiva redskap, vilket redan har omnämnts, och de används inte endast i Medelhavet utan även i Atlanten. I synnerhet används de av franska, engelska och irländska fiskebåtar, även om denna praxis har en tendens till att minska under de senaste åren. Det råder emellertid inget tvivel om att det största slaget av påverkan huvudsakligen sker i Medelhavet.
Denna påverkan kan sammanfattas så här: drivgarnen för svärdfiske, benämnda så för att de används vid fångsten av svärdfisk, avlivar enligt den internationella kommissionen för valfångst omkring 5.000 delfiner och ett tiotal kaskelotvalar varje år. Dessutom utgör den art som är målet för fisket endast 17-18 % av fångsten. Härav framgår den icke selektiva naturen av denna typ av fiske.
Dessutom är enligt FAO beståndet av svärdfisk överexploaterat. Detta innebär att en minskning av fisket mätt i vikt, skulle innebära en ökning av de fångster, som i dagsläget utgörs av unga exemplar, som ofta aldrig förökar sig.
Men hur ser dagens situation ut? I Medelhavet, som är den huvudsakliga riskzonen, verkar en italiensk fiskeflotta och kanske alltjämt fler flottor från tredje land. För att kunna kontrollera tredje land, är den enda lösningen att säga att Europeiska unionen inte längre använder drivgarn för svärdfiske och att upprätta handelsförbindelser med dessa länder, vilka avråder från användningen av drivgarn för svärdfiske. Detta är den enda tänkbara lösningen.
Vad gäller nätens längd på 2, 5 kilometer är denna längd antingen lämplig eller ej. Om den är lämplig, förstår man inte varför beklagar sig över den. Om den inte är lämplig, finns det två lösningar. Antingen använder de fiskare, som säger sig använda nät på 2, 5 kilometer, i stället längre nät, eller så har de uppenbarligen själva intresse av att ställa om i en annan riktning.
Av flera orsaker är det enda sättet att säkra avkastningen och fiskets framtid även för de italienska fiskarna att definitivt svartlista drivgarn för svärdfiske, inleda en omställningsprocess, använda metoder, som är mer selektiva och mindre skadliga för miljön samt att därefter inleda förbindelser med tredje land, vilka skulle få drivgarnen för svärdfiske, som används i de områdena, under kontroll.

Souchet
Herr ordförande, varför idag på nytt ta upp debatten om drivgarn, då nya vetenskapliga fakta bekräftar att de är selektiva redskap och medan det utvecklas andra typer som väcker många frågor, exempelvis s.k. "naveran ". Varför vill man till varje pris återuppväcka en polemik som dog ut till stor glädje för alla parter.
De två senaste tonfisksäsongerna i Nordatlanten har i själva verket visat tonfiskarnas ansvarsfulla hållning och strikta respekt vad avser fiskegränsen på 2, 5 kilometer. De otaliga inspektioner, nationella och av gemenskapen, som de franska tonfiskarna har utsatts för bekräftar detta. Dessa fiskesäsonger har även visat att fartygen kan använda både drivgarn och långnät, båda visar sig vara fullständigt kompatibla.
Kort sagt, har det hela tiden gällt att visa på möjlighet till en minimal lönsamhet inom ramen för de 2, 5 kilometer. Låt oss inte glömma att godkännandet av en zon på 2, 5 kilometer för många fiskare representerar stora ekonomiska uppoffringar. Det har skett nedläggningar och det finns alla dem som naturligtvis hade beräknat sin fartygskapacitet och sina investeringsnivåer på basis av gällande bestämmelser vid den tidpunkten, dvs. 5 kilometer. Övergången till 2, 5 kilometer innebär en synnerligen stor merkostnad för dem.
Det är därför inte nu lämpligt att låta någon tro att man på nytt skulle kunna ändra spelreglerna. Man måste, när det gäller drivgarnsfiske, sluta att kräva åtgärder av politiska skäl och att upprätthålla ett klimat som skapar osäkerhet och oro.
Det som våra fiskare däremot behöver är stabila spelregler, ett bestämt regelverk för att kunna utöva sitt svåra yrke med den framsynthet som krävs.
Det som måste åstadkommas, herr ordförande, är mycket enkelt. Man måste först och främst komma ihåg att drivgarnet är ett arbetsverktyg som är livsviktigt för många fiskekollektiv i Europa. Man måste sedan återigen bekräfta att det endast finns en spelregel som gäller för alla och för samtliga fiskezoner, den om 2, 5 kilometer och även om den är hård är den åtminstone en tydlig regel. Slutligen bör man se till att den tillämpas strikt av alla, tredje land och naturligtvis berörda medlemsstater som alla bör ha ett inspektionsfartyg på plats vid tiden för nästa fiskesäsong.
Det är på detta sätt, herr ordförande, och inte genom att blåsa upp striden som vi skall undvika tidigare konflikter, till skada för alla inblandade, och skapa ett varaktigt lugn i fiskezonerna. Det är denna väg, herr ordförande, som vår parlamentsgrupp önskar att rådet med klokhet skall välja.

Pérez Royo
Herr ordförande, nyckelordet i denna fråga är "jämvikt ". Vi måste i första hand söka en riktig jämvikt mellan en livskraftig aktivitet för gemenskapens flotta och, å den andra sidan, resursernas bevarande.
Trots det som några franska kollegor har sagt är minskningen av tonfiskebeståndet i Kantabriska havet alarmerande och det beror speciellt på användningen av dessa redskap.
Jämvikt betyder vidare att alla behandlas lika. Sättgarn är förbjudna för spanska och portugisiska fiskare sedan anslutningsavtalet 1986. Fiskare från andra länder använder garn på upp till 2, 5 km och i Kantabriska havet är garn på upp till 25 km tillåtna.
Vi ber att man oavsett zon förbjuder den allmänna användningen av sättgarn. Samtidigt ber vi rådet att direkt ta tag i frågan och uttala sig för ett förbud och att man samtidigt beviljar lämpliga ersättningsåtgärder.
Vi vill även fästa uppmärksamheten på den motsättning det innebär att unionen importerar stora kvantiteter fisk som fångats av utländska flottor som använder dessa garn. Skulle vi kunna välja vår import så att minskningen av drivgarn inte begränsas till våra flottor och våra vatten?
Slutligen, herr ordförande, under övergångsperioden borde kommissionen utöva en strikt kontroll. Fastän den var otillräcklig var de två av kommissionen befraktade fartygen och andra åtgärder inom kustfisket av tonfisk avgörande för att minska spänningen och undvika tråkiga händelser som de som inträffade 1994.

Arias Cañete
Herr ordförande, svaret från rådets ordförandeskap kunde inte ha varit en större besvikelse. Det har inte på något sätt visat att denna inlaga kommer att röra sig i någon riktning. Det ger intrycket att det kommer att fortsätta med taktiken att underlåta att ta med detta förslag på föredragningslistan eller att systematiskt blockera det inom rådet. Och detta förvirrar oss; och förvirrar oss gör motsträvigheten hos vissa medlemsstater, därför det enda som ökningen av de av medlemsstaterna och kommissionen genomförda kontrollerna under de senaste åren har visat är brist på ekonomisk effektivitet hos drivgarn av reglementsenlig längd: några staters flotta har slutat använda dem och om det finns kvar i andra fall är det tack vare finansiellt stöd från några medlemsstater.
Vi står inför fiskemetoder, som, vad man än säger, är ekologiskt skadliga, oekonomiska - om man håller sig inom lagens råmärken - och som dessutom, som är fallet med någon medlemsstat, för närvarande orsakar handelskonflikter med tredje land. Under dessa förhållanden har det nederländska ordförandeskapet ett gyllene tillfälle att undanröja denna fråga som inte får stå utanför den allmänna översynen av de tekniska åtgärderna. Det skulle vara absurt att i ett läge med överkapacitet, när man diskuterar de nya planerna med mångårig inriktning, fortsätta att tillåta användning av icke-selektiva fiskemetoder. Parlamentets ändringsförslag kan utgöra en flexibel faktor som gör att man kan uppnå den nödvändiga majoriteten inom rådet - givetvis kan inte kommissionens ursprungsförslag utgöra det. Sammanfattningsvis, herr ordförande, ber jag er enträget om att ta med denna fråga på detta råds föredragningslista och ta nödvändiga kontakter och inleda nödvändiga förhandlingar som skulle kunna möjliggöra en överenskommelse i frågan. En lösning på denna fråga skulle innebära ett steg framåt i utvecklingen av en gemensam politik som är ansvarsfull och hållbar.

Tajani
- (IT) Herr ordförande! Vi är emot förslaget om omedelbart avskaffande av drivgarnen i Medelhavet, därför att det skulle drabba endast gemenskapens fiskeriverksamhet, medan tredje lands fiskebåtar skulle fortsätta att fiska utan vare sig regler eller kontroll.
Det är klart att ingen vill vidhålla att drivgarnen är oskadliga eller fria från påverkan på beståndet, men det är tydligt att ett omedelbart avskaffande inte endast inte skulle ge de önskade resultaten, utan det skulle förefalla diskriminerande ur fiskarnas synvinkel med allvarliga följder för sysselsättningen. Sådana följder skulle vara ännu mer allvarliga för Italien, om det anses att denna verksamhet utvecklas nästan uteslutande i områden med målsättning 1 och det är inte uteslutet att det även skulle framkalla problem av allmänt slag.
Italien visar just nu den egna viljan att finna en lösning. Man har utarbetat en plan för drivgarn för svärdfiske, som ett resultat av en överenskommelse mellan regeringen och yrkesorganisationerna. Planen förutser finansiellt bidrag från gemenskapen. Under fiskeriministerrådet i december föregående år behandlades kommissionens förslag om finansiellt stöd och bedömdes gynnsamt. Emellertid rustar sig fiskebåtarna redan nu för att inleda fiskekampanjen.
Det är därför nödvändigt att gemenskapen genast ger en tydlig signal om den egna viljan att på ett positivt sätt lösa frågan om drivgarnen i Italien, så att fiskarna och redarna inte ännu en gång behöver inleda en fiskekampanj i en atmosfär av osäkerhet och bekymmer.
Herr ordförande! Det åtagande vi begär av rådet är alltså att snarast vidta åtgärder till stöd för den italienska planen, medan man håller i minnet dess ovanliga karaktär som inte endast berättigar nödvändigheten att vända sig till SFOP, utan även möjligheten att dra nytta av en tillgång till andra av gemenskapens fonder, i vilka de kvoter som avsatts till Italien inte är fullt utnyttjade.

Vallvé
Herr ordförande, i likhet med några talare som har föregått mig skulle även jag vilja säga att rådets svar förefaller mycket otillräckligt vad gäller det här problemet med drivgarnsfiske. Jag talar enbart om problemet i Medelhavet och de konkreta skador som drivgarnsfisket orsakar fiskarna, speciellt i Balearerna, vilka påverkas mycket negativt av närvaron av över 500 italienska fiskefartyg som fiskar med drivgarn.
Det har sagts många gånger att Medelhavet är ett sjukt hav, ett hav som har problem med arternas bevarande. Dessa arter kan bevaras om man använder så selektiva fiskemetoder som möjligt och drivgarn är inte i något fall en selektiv fiskemetod.
Jag har flera gånger vänt mig till kommissionen beträffande skadan som denna typ av fiske åstadkommer på Balearerna. Man hade sagt och bekräftat att förbudsdatumet skulle bli senast december 1997. Just nu ser jag inte att rådet har för avsikt av hålla den angivna tiden vilket är till stor skada för några fiskare inom gemenskapen.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, herr tjänstgörande ordförande i rådet, mina damer och herrar, era ord, herr tjänstgörande rådsordförande, gör mig verkligen besviken. Mina kamrater, de som har talat före mig, har sagt det och tvingar mig att upprepa det. Vi hade mycket större förhoppningar på rådsordförandeskapet och ännu större på det nederländska ordförandeskapet.
Den nuvarande återvändsgränd som lagstiftningen angående drivgarn befinner sig i är helt enkelt inte presentabel. Här har sagts att kommissionen har bett att man vid årets slut skall avskaffa dessa garn - parlamentet har upprepat det vid senare tillfällen - och det verkar, mina damer och herrar, som om vi blir tvungna att fortsätta på det viset.
Genom att låta tiden gå utan lösa detta problem förvärras situationen, tilliten till gemenskapens institutioner minskar och oönskade situationer skapas, som t.ex. den som nu är aktuell i Italien med påtryckningar från Förenta staterna, vilka vi har hänvisat till här också.
Snart börjar en ny kampanj och med den risk för motsättningar mellan gemenskapens flottor och för en uppvisning av dyra övervaknings- och kontrollinsatser som skulle kunna undvikas eftersom problemet inte är annat än ett tecken på oförenlighet mellan olika fiskeredskap som sagts här: de traditionella, de selektiva och de miljövänliga å ena sidan och de moderna destruktiva drivgarnen å den andra. Det är känt att garn på 2, 5 km inte är lönsamma. På samma sätt som den italienska regeringen har vidtagit omställningsåtgärder med motsvarande stöd borde man gå till väga i Atlanten med de stater som fortfarande använder dem, på så sätt skulle man definitivt undanröja problemet som plågar fiskarna och som varje år kostar gemenskapen stora summor.
Den nya situationen i Medelhavet, herr ordförande, det föreslagna undantaget för Östersjön, bör göra det möjligt för en ny majoritet i rådet att häva blockaden av problemet och därigenom uppfylla parlamentets krav. Det är rådet som kan och bör lösa problemet. Och tillåt mig säga att det nederländska ordförandeskapet har en förträfflig möjlighet att kunna ta hem denna historiska politiska framgång när det inte är direkt inblandad.
Dessutom ber vi att rådet skall visa politiskt ansvar och samstämmighet. Eftersom era ord inte har gjort oss nöjda oss ber jag er tänka över det som har sagts här och att ni tänker på att ni kan räkna med stöd av majoriteten av denna kammare, som inte kommer att ge sig innan de s.k. "dödsgardinerna " har utplånats helt.

Gallagher
Herr ordförande! Jag vill börja med att ta tillfället i akt att under denna debatt om fiskeri redogöra för en incident utanför Irlands sydvästkust förra söndagen, som var en klar och solig dag med ett lugnt hav och god sikt. Incidenten rörde det 16 meter långa irländska fartyget Exodus och det 33 meter långa brittiska fartyget Seahorse , med spansk och portugisisk besättning. De irländska myndigheterna håller på med en utredning. Jag föreslår kammaren att kommissionen håller sig väl underrättad om utredningen, och att den håller fiskeriutskottet informerat fullt ut. Jag hoppas vi kommer att få möjligheter att föra en debatt om undersökningens resultat längre fram.
Jag uppmanar parlamentet att framföra sina kondoleanser till släktingarna till skepparen Danny O'Driscoll, som dog till följd av denna incident och, sannerligen, till samhället Castletownbear.
För egen del är jag inte missnöjd med rådets svar, eftersom rådet ser realistiskt på frågan om drivgarn. Om avsikten är att förbjuda drivgarn, så säger logiken att man också borde förbjuda trålning och i sanning varje annan fiskemetod som kan anses vara skadlig för miljön.
Efter sänkningen av gränserna till 2, 5 km har mängden tonfisk som tagits iland i mitt land minskat med 66 %. Det har inte förekommit någon ekonomisk analys eller något samråd med näringen och vetenskapsmännen har aldrig rekommenderat något förbud mot fiske med drivgarn.

McCartin
Herr ordförande! Jag vill också framföra min medkänsla med släktingarna till den fiskare som drunknade utanför Irlands sydkust, vid en kollision som ägde rum i söndags.
Jag vill hänskjuta frågan till Arias, och säga att jag beundrar hans och Fragas målmedvetenhet i denna fråga. Men saken har naturligtvis två sidor. Huvudparten av allmänhetens känslouppfattningar, vad hela frågan om drivgarn beträffar, bygger på erfarenheter från Stilla havet, där allting är totalt annorlunda, där tonfisken simmar nära delfiner och där drivgarn medför att andra som lever i havet förlorar sina liv, utöver dem som det är avsikten att fånga.
I Stilla havet är näten dessutom 40-50 km långa, och det är något helt annat än situationen i Atlanten. Vi får inte glömma att ett nät som är 2, 5 km långt sträcker sig omkring 1500 meter när det används i Atlanten. Det är en ganska obetydlig nätlängd under omständigheterna. Vi får inte glömma att det inte handlar om Atlanten.
Det jag vill säga är att vi bör försöka hitta en lösning. Det finns två problem, men vad det gäller här är huvudsakligen en intressekonflikt mellan fransmännen å den ena sidan, som använder oceanfartyg, och spanjorerna å den andra. Vad jag skulle vilja hävda är, att om vi som gemenskap beslutar att näten inte får användas, så bör de människor som förhindras att utöva den legitima sysslan att fånga tonfisk med nät kompenseras för detta. En förnuftig lösning vore att om fransmännen och irländarna och britterna tvingas bort, därför att deras fiskemetoder inte kan godtas, så kommer de spanska flottorna naturligtvis att fånga mer fisk, och de kan då till irländarna, britterna och fransmännen avstå andra kvoter av motsvarande värde, så blir alla nöjda. Tonfisken skulle fångas på ett sätt som är godtagbart för oss och fransmännen och irländarna och britterna skulle inte behöva vidkännas några förluster. Det är en självklar lösning: antingen ekonomisk kompensation eller kompensation i någon annan form. Vi bör inte använda oss av hycklande miljöargument för att fördöma ett förfarande som vi vet, och som vetenskapligt bevisats, inte har några andra följder än att tonfisk fångas.

Imaz San Miguel
Tack, herr ordförande. Inom fiskerisektorn är det tillåtet och nödvändigt att öka produktiviteten. Men endast om man samtidigt ökar selektiviteten. Och drivgarnen uppfyller inte detta krav på selektivitet och dessutom riskerar de den jämvikt mellan resurser och produktion som har nämnts tidigare. Ett exempel: Kan ni som en hypotetisk katastrof föreställa er att de 400 fartygen från Baskien och Galicien använder dessa garn? Det skulle leda till att tonfiskebeståndet omedelbart skulle försvinna i Biscayabukten. Följderna skulle bli fara för miljön, olönsamhet, oförenlighet med de traditionella redskapen på samma hav, konflikt mellan flottor, svårighet att utöva verklig kontroll och risk för handelssanktioner.
Därför är det nödvändigt att handla. Och jag tillåter mig att framföra ett konkret förslag till det nederländska ordförandeskapet: utifrån rådsordförandeskapet kan ni initiera ett avtal mellan medlemsstaterna för att definitivt lösa detta problem. Herr rådsordförande, ni talade om att undersöka initiativ för att uppnå kvalificerad majoritet inom rådet. Undersök möjligheten att undanta Östersjön från detta initiativ och inför ett definitivt förbud mot dessa garn från den 31 december 1997. Och försök att runt detta initiativ ena stater som Italien vars fiskeminister Pinto den 29 november i Venedig uttalade sig för att dessa garner skulle försvinna i Medelhavet, i utbyte mot kompensationsåtgärder som ni har beskrivit som ett socioekonomiskt alternativ.
De stater som skulle kunna motsätta sig dessa åtgärder - Förenade kungariket, Frankrike och Irland - utgör inte en blockeringsminoritet. Men ni skulle kunna räkna dem till majoriteten med en alternativ plan som syftar till att även omvända användarna av drivgarn i Atlanten, en plan finansierad av FIUF, som under 1997 och 1998 skulle kunna finansiera, för det första, kostnaden för investeringar i drivgarn som tidigare gjorts, för det andra, utbildning av dessa fiskare i mer selektiva metoder för att fiska samma arter - tonfisk, och för det tredje, de investeringar som är nödvändiga för denna omställning. Gör en ansträngning för att övertyga regeringar som t.ex. den engelska som under den förra kampanjen slösade bort 600 000 pund för att kontrollera ett fiske vars totala fångst har uppskattats vara värd bara 400 000 pund och som producerades av endast fem fartyg.
Detta är en alternativ väg, den andra är att fortsätta med ett olöst miljöproblem, en latent konflikt i gemenskapens vatten, höga kostnader för kommissionen, underlåtenhet av rätta sig efter förordningar som kommissionen beskriver för oss varje år, och slutligen, hotet om några nordamerikanska handelssanktioner som på ett negativt sätt skulle påverka gemenskapens hela marknad om man inte löser det italienska problemet. Jag lämnar ordet till det nederländska ordförandeskapet.

Ordföranden
- Som vi hörde gav vår kollega Imaz San Miguel ordet till rådets nuvarande ordförande. Jag kan tänka mig att minister Patijn vill svara, då flera kolleger har kritiserat hans föregående inlägg.

Patijn
Det nederländska ordförandeskapet och nederländare i allmänhet är kända för att vara väl hemmastadda på sjön. Tyvärr har jag själv ännu inte tillägnat mig förmågan att gå på vattnet. Det är ett konststycke som krävs om man inom rådet skall kunna föra kommissionsförslaget från april 1994 till ett lyckligt slut. Med bästa vilja i världen går det inte att åstadkomma någon kvalificerad majoritet i rådet för det nuvarande kommissionsförslaget. Det kan man ju beklaga, men det är en politisk realitet och det innebär också att det inte kan bli något rättsligt bindande beslut på grundval av EU-fördraget, som ju är vår gemensamma grundlag. Det finns dock åtminstone två sätt att åstadkomma det. Antingen får EU-kommissionen modifiera sitt förslag så att ett antal medlemsstater som är emot det ändå kan stödja det, men jag är rädd att EU-kommissionen inte känner så mycket för det efter som man då måste komma tillbaka till er och förklara varför man har modifierat förslaget och då utsätter sig för lika mycket kritik som ordförandeskapet nu får, eller också får rådets ordförandeskap försöka köra över kommissionen med ett eget kompromissförslag, men det kräver enhällighet, något som är absolut omöjligt. Ni har uppmanat oss att göra allt vad vi kan för att föra kommissionsförslaget från 1994 till ett lyckligt slut inom rådet. Det skulle vi göra om vi såg någon möjlighet, men inte ens nederländarna kan gå på vattnet.
Det andra spåret, eftersom nu det första spåret för närvarande verkar vara blockerat av politiska orsaker, är att till exempel vidta de åtgärder som nu övervägs på grundval av förslaget från den italienska regeringen om att genom strukturella åtgärder riktade mot fiskeriorganisationer i Italien successivt avskaffa bruket av drivgarn inom dessa organisationer och att låta dem ställa om sig till annan teknik eller till annan ekonomisk verksamhet. Det finns ett förslag om detta från kommissionen sedan december i fjol, ett yttrande har infordrats från Europaparlamentet och jag skulle vilja be er allvarligt att inte blockera detta andra spår och att så snart det går avge ert yttrande om det, så att man åtminstone på denna punkt kan åstadkomma något som kan tänkas ha en påvisbar effekt i Medelhavet.
Bevarandet av den marina miljön är en prioritetsfråga för rådet och för alla, men i den politiska vardagens realitet måste detta under alla omständigheter avvägas mot ekonomiska och regionala intressen. Om vi lyckas med denna avvägning inom rådet blir det ett beslut, men om det inte går att nå någon samstämmighet mellan de skiftande intressena inom gemenskapen blir det inte heller något beslut, och tyvärr måste jag meddela att det för ögonblicket ser mörkt ut. Det skulle då vara om ni kunde ge EU-kommissionen en viss politisk rörelsefrihet för att modifiera sitt beslut så att det kanske ändå skulle kunna finnas en chans att nå en majoritet inom rådet.

Ordföranden
Vi kan inte fortsätta debatten, Eisma, därför att vi har ytterligare en punkt på föredragningslistan. Hur som helst, exakt i vilken fråga vill Ni göra ett inlägg?

Eisma
Finns det någon beredvillighet inom kommissionen att modifiera sitt förslag så som rådsordföranden önskar det?

Bjerregaard
Herr ordförande, på kommissionären Boninos vägnar vill jag gärna understryka, att också kommissionen uttryckligen beklagar, att det inte har skett några framsteg i denna fråga i rådet. Vi har nu hört, att kommissionens förslag legat där sedan 1994, och enligt de upplysningar jag fått, har kommissionen upprepade gånger för rådet anfört, att den förhåller sig positiv till en kompromiss, som kan uppnå kvalificerad majoritet. Jag kan bara här upprepa, det som jag förstår har upprepats åtskilliga gånger, att vi går in för, att det finns en lösning som tillgodoser de inblandade flottornas ekonomiska intressen och de relevanta miljöhänsynen.

Imaz San Miguel
Herr ordförande, en ordningsfråga. Kort sagt anser jag att kommissionen inte har besvarat frågan som ställdes av tidigare ledamot och jag skulle vilja be kommissionen att under de kommande dagarna visa om man verkligen tänker spela en aktiv roll i utarbetandet av ett nytt förslag.

Fiske utanför Angolas och Guineas kuster
Ordföranden
- Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
(A4-0013/97) av Arlindo Cunha för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning (EG) (KOM(96)03232 - C40475/96-96/0176(CNS)) om fastställande för perioden 3 maj 1996 till 2 maj 1999 av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Angola om fiske utanför Angolas kust; -(A4-0385/96) av Macartney för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning (KOM(96)0111 - C4-0270/96-96/0084(CNS)) om antagande av det protokoll som fastställer fiskemöjligheter och ekonomisk ersättning enligt avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Guineas regering om fiske utanför Guineas kust under tiden från och med den 1 januari 1996 till och med den 31 december 1997.
Cunha
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, kära kollegor! Sedan 1987 har Europeiska unionen fiskeavtal med Angola. Ursprungligen var det treårsavtal och senare avtal som förlängs successivt med två år i taget.
De nuvarande avtalet, med giltighetstid mellan maj 1996 och maj 1999 omfattar fem medlemsstaters fiskeflottor - Spaniens, Portugals, Frankrikes, Tysklands och Hollands - och innebär en avsevärd ökning av fiskemöjligheterna. Fångstnivåerna för nordhavsräkor och hästräkor - arter som är mycket högt skattade - bibehålls i avtalet och det ökar också fisket av yt- och bottenbestånden och innebär också att det pelagiska fisket av arter som taggmakrill och makrill berörs för första gången.
Detta avtal har en total kostnad på 40 miljoner ecu, vilket motsvarar en avsevärd ökning i förhållande till det förra avtalet, vars kostnad var 18, 5 miljoner ecu. Det finns tre grundläggande skäl till denna kostnadsökning: det första och det viktigaste är förlängningen av avtalets giltighetsperiod, dvs. avtalet övergick från att gälla i två år till att gälla i tre år; det andra skälet är en märkbar ökning av fiskemöjligheterna för gemenskapens fiskeflotta; och den tredje orsaken är aktualiseringen av den ekonomiska ersättningen till den angolanska staten, som inte hade setts över sedan 1992.
Jag skulle vilja understryka att detta avtal också är nytt på andra områden, det tar särskild hänsyn till principen om att fisketillgångarna skall bibehållas, eftersom möjligheten till biologisk återhämtning föreskrivs med utgångspunkt från vetenskapliga uppgifter som motiverar detta. Avtalet inför också maximigränser för fångst av vissa mer sårbara arter, som till exempel hästräkor. Jag skulle däremot också vilja understryka att trots att detta fiskeavtal - som förresten alla fiskeavtal - är ett handelsavtal, respekterar det principerna om samarbete och utveckling, särskilt genom att det finansierar verksamhet som vetenskaplig forskning om fisketillgångar, stipendier, främjande av lokala fiskeflottor och till och med föreskriver en ökning av sjömän som kan mönstra på gemenskapens fartyg från tre man till fem man förutom att det föreskriver yrkesutbildning för dessa sjömän.
Den slussats vi kan dra, som föredragande, är att det handlar om ett positivt avtal för de båda parterna: för Europeiska unionen och för staten Angola. Det är också positivt för att det ökat sin giltighetstid från två till tre år, vilket medger en viss stabilitet för de fartygsägare som här riskerar sitt kapital.
Till sist skulle jag vilja uppmärksamma detta parlament och kommissionen på det vanligt förekommande förseningarna när det gäller samråden med Europaparlamentet, vilket redan blivit historia! Det är faktiskt tillbörligt att påminna om att detta avtal med Angola undertecknades den 2 maj 1996 och sammanträdet med Europaparlamentet skedde den 12 september. Underligt! Den 12 september, dvs två veckor före den första delbetalningens förfallodag. Här är det något som inte stämmer. Föredragande kan faktiskt konstatera att det för att institutionerna skall kunna förtjäna respekt är nödvändigt att förändra de administrativa och politiska rutinerna så att samrådet med Europaparlamentet skall kunna ske inom de utsatta fristerna och att dess yttrande skall kunna få en effektiv betydelse i beslutsprocessen. Jag tror inte att det vore att begära för mycket.

Macartney
Herr ordförande! Jag vill upprepa några av de påpekanden min kollega, Cunha, gjort. Men låt mig säga att jag, när jag satte mig in i diskussionerna i denna fråga, först vidtog det som det kan tyckas något ovanliga steget att kontakta republiken Guineas ambassad, för att försöka få med deras synpunkter i betänkandet. Jag rekommenderar detta till andra som befinner sig i samma situation, eftersom de i hög grad uppskattade att vi talade med dem för att höra efter vad de tyckte. Avtalet hade redan ingåtts, varför inga aspekter av det kunde ifrågasättas. Men de försåg mig med några kommentarer som representanter för Guineas regering, som jag kunde ta med i betänkandet.
För det första måste det sägas att Guinea är i desperat behov av intäkter från avtal av detta slag för sina vanliga myndighetsfunktioner. De befinner sig därför i en ganska svag sits, eftersom de är så beroende av EU för intäkter. Avtalet innehåller icke förty några nya utvecklingslinjer, med spännande möjligheter till att använda dessa avtal för spektrats utvecklingsända. Vi talar ofta om dilemmat om huruvida dessa avtal bör utgöra handelsavtal eller utvecklingsinstrument. Parlamentet har upprepade gånger hävdat att vi i ökad utsträckning bör betrakta dem som utvecklingsinstrument. Crampton har påpekat detta i sitt eget bidrag till parlamentet, och det har också många andra.
Det känns därför bra att konstatera att avtalen med Guinea börjar gå i den riktningen. Exempelvis så finns stöd för vetenskaplig forskning och utbildning för första gången med i avtalet, liksom också det stöd som lämnas för offentliga intäkter, av vilket en del genom den relevanta regeringens prioriteter - detta är alltid försvaret för system av detta slag - kommer att hitta fram till skolor, kliniker och utveckling av det slaget. Vi bör därför inte alls utesluta den aspekten.
Dessa avtal har emellertid en enorm potential. Ett land som Guinea, som är ett av Afrikas fattigaste länder, har en väldig potential om det kan åstadkomma stabilitet, vilket jag anser att landet nu gjort trots instabiliteten i regionen, om det kan utnyttja den ekonomiska zon det har. Detta är ett problem eftersom det finns risk för att det invaderas av främmande fartyg. Jag talar inte om båtar från EU - vi har åtminstone ett organ som reglerar detta - utan om ett antal flottor från andra ställen, i synnerhet från Asien som visat sig inkräkta på republiken Guineas territorialvatten. Guinea är för närvarande mycket sårbart. Som EU måste vi verkligen ta itu med problemet och sträva efter en regional lösning längs den västafrikanska kusten. Jag vet att detta skulle välkomnas av de flesta länderna i Afrika som vi har avtal med. De känner sig sårbara för locktoner eller helt enkelt för invasioner av båtar från andra delar av världen än EU.
Guinea blev berömt i Afrika 1958, eftersom när de Gaulle frågade de franska kolonierna " Godkänner ni den nya franska unionen mellan alla kolonier?" så svarade alla " oui" , utom Guinea som svarade " non" . Och detta berömda " non" från Sekou Touré ledde till en mängd repressalier från fransmännen. Guinea fick lida rätt så mycket för att ha stått upp för sina principer och bli oberoende. Ironiskt nog så fick två år senare alla de andra kolonierna, som svarat " oui" , sin självständighet utan att några frågor ställdes, och massor av bistånd. Jag beundrar guineanerna djupt för att de hävdat självständigheten, men de har en eftersläpning från den tiden att klara av. Så när vi närmar oss länder som Guinea bör vi vara generösa i våra tolkningar.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga några ord om kommentarerna från parlamentets andra utskott. Budgetutskottet har helt rätt i sina procedurmässiga påpekanden. Varje gång hävdar detta parlament samma sak och säger " vi vill engageras och tillfrågas innan avtalet träder i kraft" , och varje gång struntar man i detta. Jöns har formulerat det mycket exakt och jag stöder alla hennes argument.
På motsvarande sätt har utskottet för utveckling och samarbete, som jag nämnde, gjort alldeles rätt när det hävdar att dessa avtal bör betraktas som utvecklingsverktyg. Dessa avtal är viktiga. Vi tar dem på allvar i parlamentet. Jag hoppas emellertid att vi kan få rådet och kommissionen att involvera oss i processen på ett effektivare sätt, så att vi verkligen kan känna oss delaktiga i processen.

Jöns
Herr ordförande, fru kommissionär, kära ledamöter! Jag talar här i budgetutskottets namn och vill framhäva följande: Båda de här avtalen - det har även talarna före mig påpekat - paraferades redan i december 1995 respektive maj 1996. Det som hände med de här avtalen visar än en gång, hur viktigt det var att vi äntligen förbättrade förfarandet, förfarandet om hur parlamentet ska underrättas om och medverka vid lagstiftning i samband med internationella fiskeavtal.
Jag hoppas i alla fall att det här sättet att förbigå en del av budgetmyndigheten hör det förgångna till. Att säkerställa detta är också syftet med den code of conduct som vi antog med budgeten 1997. Att inte bli tillfrågad förrän fem respektive fyra månader efter paraferingen, är lite väl starkt! Men att rådet därpå beslutar om en preliminär användning och att kommissionen dessutom betalar ut ordentligt tilltagna summor till Guinea och Angola, nämligen 2, 7 miljoner och en gång till och med 13, 5 miljoner ECU utan att först inhämta ett yttrande från vår sida, det är faktiskt en fräckhet!
Kommissionen ansåg alltså, vilket blivit gängse under senare år, att rådets beslut om den preliminära tillämpningen utgjorde en tillräcklig rättslig grund för att betala ut en första transaktion. Det verkar ju nästan som om vårt yttrande har blivit helt ointressant! Därför uppmanar jag nu rådet och kommissionen - och jag beklagar att rådet inte längre är närvarande - att man vid framtida förhandlingar vad beträffar fiskeavtal håller sig till code of conduct , till den överenskommelsen som innebär att man i god tid informera både fiske- och budgetutskottet om hur förhandlingarna fortlöper och om de finansiella konsekvenserna. Det var i alla fall det som vi gemensamt, ja just gemensamt, kom överens om i code of conduct .
Code of conduct fastslår förresten också, att rådet, kommissionen och parlamentet ska göra allt som står i deras makt, för att lagstiftningsprocessen ska kunna genomföras så snabbt som möjligt. Men det innebär också - och jag ber kommissionen att den tar detta ad notam - att kommissionen äntligen påbörjar sina förhandlingar med tredje land i så god tid att den räcker till för ett reglerat lagstiftningsförfarande. Det vore skönt om dessa fordringar inte behövde upprepas bönekvarnmässigt i ytterligare två år!

Teverson
Herr ordförande! En av de saker som mest karakteriserar den globala fiskesituationen för närvarande är att bestånden runt om i världen är allvarligt utarmade. Vi måste fråga oss varför så är fallet. En av de huvudfaktorer som alltid nämnts när det gäller utarmade bestånd är den globala fiskeflottans överdimensionering. Ett av skälen till denna överdimensionering är de enorma summor som de nationella regeringarna lägger ner på att subventionera fiskeindustrier för fiske i fjärran vatten. Det innebär i sig en kapplöpning efter fisken, för att man skall kunna tjäna in tillräckligt med pengar för att nyttiggöra det kapitalet, att avtal ingås med olika länder för att flytta bort volymfisket från hemmavattnet till andra ekonomiska zoner runt om i världen. Det är precis vad de internationella fiskeavtalen, såsom dessa ingåtts av Europeiska unionen, handlar om. Det är denna subventionering som orsakat den överkapacitet, som medfört utarmning av bestånden. Det är denna cykel som måste brytas för att vi skall kunna skydda fiskbestånden åt fiskarna på lång sikt.
Det är därför som den liberala gruppen här i parlamentet är den enda som faktiskt ser till verkligheten och hävdar att subventioneringen från det offentligas sida av fiskeriavtal måste upphöra. Det är därför som vi med avseende på bägge dessa avtal lägger fram ändringsförslag, som innebär att fiskeflottorna, fartygen och ägarna själva, som drar nytta av dessa avtal, bör stå för kostnaderna för dessa avtal, och att detta inte längre bör belasta skattebetalarna i EU - inte därför att detta skulle vara en dålig sak i sig, utan därför att subventioneringen leder till överdimensionering och till fortsatt utarmning av bestånden.
Jag anmodar detta parlament att stödja dessa ändringsförslag för att säkerställa våra fiskbestånd och fiskesamhällen för framtiden.

Apolinário
Herr ordförande! Det aktuella yttrandet är än en gång pro forma , dvs. ett formellt inlägg i den lagstiftande processen för ett avtal som redan är gällande. Och inom ramen för detta är det inte underligt att de kritiska rösterna och farhågorna växer i antal i Europaparlamentet när det gäller de internationella fiskeavtalen. Det är ett institutionellt problem, men också ett förfarandeproblem, ett metodproblem, eftersom kommissionen systematiskt ställer parlamentet inför denna situation.
Det är dock viktigt att detta inte medför någon straffåtgärd endast för dem som arbetar med fiske och för de befolkningar som är beroende av denna fiskepolitikens oundvikliga återvändsgränd: de internationella fiskeavtalen. En tillnärmning till dessa avtal som endast grundar sig på lönsamhetsfaktorn blir förminskad, begränsad, konstig, och försöker slutligen bara få bort dessa så kallade internationella fiskeavtal. I sådan motvind borde jag säga att det är ett bra avtal - avtalet med Angola - för Europeiska unionen och för Angola. Därför bör fartygsägarna och gemenskapens fiskeflotta använda sig av det genom att full ut utnyttja de möjligheter till fiske som här förhandlats fram.

Crampton
Herr ordförande! Jag håller med om mycket av det som sagts om det bristande samrådet med detta parlament och jag hoppas att den närvarande kommissionären rapporterar det till kommissionen. Det är nödvändigt att vi är engagerade i utformningen av dessa fiskeriavtal redan från början.
Liksom Macartney kontaktade jag Angolas fiskeriministerium och talade med dem, och de var oerhört bekymrade. De tänkte skriva på avtalet eftersom de behövde pengarna. Jag anser inte att dessa utvecklingsländer, särskilt länder som genomlidit en sådan tragedi som Angola, bör tvingas till ett sådant läge. Men de behöver pengarna och de gjorde det rätt så klart att de inte kommer att kunna övervaka detta avtal. De kommer inte att kunna övervaka 1500 km kust med sju föråldrade båtar och utan flygplan. Så vi borde hjälpa dem. Vi borde hjälpa dessa utvecklingsländer. Våra fiskeriavtal borde överensstämma med vår utvecklingspolitik. Det är temat, eller ett av huvudtemana, i det betänkande jag kommer att lägga fram för parlamentet i maj.
Jag måste betona detta. Vi har ett ansvar allihop, i synnerhet gentemot den utvecklande världen, och i synnerhet gentemot länder som tidigare varit våra kolonier, som vi inte visat den respekt de förtjänar. Vi måste hjälpa dem att utveckla sin egen fiskerinäring så att de i det långa loppet - och jag vill understryka det långa loppet, eftersom det kommer att handla om det långa loppet - kan exportera sina egna fiskeriprodukter och tillgodogöra sig det tillkommande värdet från sin fiskerinäring för sin egen utveckling.

Dührkop Dührkop
Herr ordförande, jag tycker att det är glädjande att man har förnyat fiskeavtalen med Angola och Guinea, vilket gynnar de europeiska fiskarna och konsumenterna, och även Angola och Guinea som därigenom får en viktig inkomstkälla.
Den ömsesidiga nyttan garanteras genom att man har gjort aktiviteterna kompletterande både för de lokala flottorna och för den europeiska flottan. Och även därför att man, som här nämnts, stärker samarbetet med båda länderna liksom stöden till fiskerisektorerna genom t.ex. tekniska program och praktisk yrkesutbildning.
Jag tror att det handlar om några balanserade och rättvisa formaliteter som medför en rimlig kostnad för Europeiska Unionen. Naturligtvis måste vi även hjälpa AVS-länderna att utöva kontroll över sina vatten för att garantera att resurserna upprätthålls men också för att driva bort dessa industriella fartyg som arbetar illegalt.
Liksom så många gånger förr måste vi anföra det faktum att kommissionen och rådet otillbörligen ger parlamentet en mycket marginell roll när det gäller budgetfrågor. Informationen vi får från kommissionen är vanligtvis mycket knapp och man rådfrågar nästan aldrig Europaparlamentet som är en av budgetunderavdelningarna. Allt kommer sent, dåligt och när avtalen redan trätt i kraft.
Jag tycker att Europaparlamentet bör agera. Men det måste vara ytterst försiktigt när det vill ge en känga till rådet och kommissionen för att de skall röra sig så att det inte mot vår vilja slår tillbaka på våra egna fiskare. Och jag tror att man måste göra sig av med den bild som några med dåligt samvete har av dessa fiskeavtal med AVSländer: de är avtal som varken skadar deras befolkningar eller den lokala fiskeribranschen. Europeiska unionen betalar en skälig ekonomisk kompensation för detta och dessa avtal har några effekter som är fördelaktiga för dessa länders utveckling samtidigt som de garanterar våra fiskares fiskeriverksamhet.

Bjerregaard
Herr ordförande, först och främst vill kommissionen gärna tacka föredragandena för de två utmärkta betänkandena om fiskeriavtalen. Vad gäller det nya protokollet till fiskeriavtalet med Angola, skall det påpekas, att den öppnar för ökade möjligheter för en rad fiskeaktiviteter. Vidare bibehålles fiskemöjligheterna för räkor, och det införs ett nytt fiske, nämligen fiske av pelagiska arter, vilket öppnar avtalet för andra EU-länder såsom Tyskland och Nederländerna. Det skall understrykas, att protokollets giltighetstid har utsträckts från två till tre år, och med denna längre tidshorisont får EU-redarna mera stabila villkor. För första gången ger bilagan till protokollet Angolas myndigheter möjlighet att införa ett biologiskt fiskestopp. Den finansiella motprestationen har höjts av hänsyn till alla de nya möjligheter, som det nya protokollet öppnar.
Vad beträffar ändringsförslag 1 och 3 är kommissionen ense med den ståndpunkt, som ändringarna ger uttryck för, men den kan inte ansluta sig till dem. Kommissionen garanterar redan nu en relevant informationsverksamhet om avtalens genomförande, nämligen under mötena med fiskeriutskottet och i samband med varje förhandling. Kommissionen kan inte acceptera ändringsförslag 2, eftersom det under förhandlingen om det interinstitutionella avtalet endast var de finansiella Medelhavsprotokollen, som omfattades av klassificeringen som icke-obligatoriska utgifter. Andra avtal var undantagna, sålunda också fiskeriavtalen.
Kommissionen kan inte godkänna ändringsförslag 4, eftersom rådet fastlägger förhandlingsdirektiv en enda gång för varje avtal, men inte när det enskilda protokollet förnyas. När kommissionen förhandlar om dessa förnyelser av protokollen, tillser den, att de direktiv rådet har gett, respekteras.
Vad beträffar fiskeriavtalet med Guinea, anser kommissionen, att de nya fiskeribetingelserna för EU-flottan i Guineas farvatten kan garantera, att avtalet genomförs mer effektivt, och att det sker med iakttagande av de grundläggande kraven om, att fiskresurserna skall bevaras. Med detta nya protokoll har kommissionen och Guineas myndigheter velat främja EU-fartygens återkomst till Guineas farvatten, en återkomst som inleddes under det tidigare protokollet, och de har velat ge Guinea medel, så att landet bättre kan övervaka sin fiskezon och bekämpa olovligt fiske. De tekniska och finansiella bestämmelserna i protokollet har detta dubbla syfte, och det gäller särskilt protokollets bestämmelse om det särskilda finansiella bidraget till fiskeriövervakning.
Vad de föreslagna ändringsförslagen beträffar, kan kommissionen inte ansluta sig till de fyra ändringsförslagen, eftersom de, vad de tre första anbelangar, inte avspeglar en klar åtskillnad mellan å ena sidan de mål, den logik och de procedurer, som är specifika för fiskeriavtalen med AVS-länderna och å andra sidan de mål, den logik och de procedurer, som är specifika för den europeiska utvecklingsfonden. Man måste också ta i beaktande, att även om de resultat, som kommissionen siktar mot under förhandlingarna om fiskeriavtalen, är av handelsmässig art i den meningen, att man strävar efter balans i de ömsesidiga koncessionerna, så gäller det för dessa resultat, att dessa redan respekterar och är i samklang med de åtgärder, som genomförs som led i utvecklingspolitiken.
Med hänsyn till ändringsförslag 4 påminner kommissionen om, att protokollet inte ålägger Guinea en förpliktelse att framlägga en rapport om den detaljerade användningen av de belopp, som nämns i artikel 6. Trots detta kommer kommissionen att förhöra sig hos Guineas myndigheter om användningen av dessa belopp, och den kommer därefter att vid lämpligt tillfälle vidareföra informationerna till Europaparlamentet som ett led i det sedvanliga informationsförfarandet.
Och så vill jag gärna sluta med att säga, att jag självklart garanterar, att den ansvariga kommissionären, Emma Bonino, görs uppmärksam på, att parlamentet önskar komma med i processen i ett tidigare skede.

Cunha
Herr ordförande, kollegor! Jag ber om ursäkt för denna sena timme, men jag kan inte låta bli att inför kommissionär Bjerregaard demonstrera den djupa besvikelse som jag kände inför hennes svar på våra mycket blygsamma ändringsförslag. Jag bör faktiskt just nu inför parlamentet säga att kommissionen inte gett det minsta tecken på att de ämnar förändra Europaparlamentets fullständigt löjliga och underdåniga ställning när det gäller fiskeavtalen. Till och med när det gäller förslag nr 3, där vi ber kommissionen att det sista året inkomma med en rapport över det tidigare avtalets genomförande, inte ens där visar kommissionen att de ämnar godkänna detta. Det verkar ärligt talat som om någon försöker driva med oss!
(Applåder)

Ordföranden
- Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.00)

