
Formanden.
   - Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 20. november 2003, for genoptaget. 
Formanden.
   - Jeg vil gerne meddele Parlamentet, at formanden på mødet i morgen personligt vil hylde de spaniere, der blev dræbt i Irak i sidste weekend.(1)

Formanden.
   - Der er omdelt en rettelse til dagsordenen for møderne den 3. og 4. december med gruppernes ændringsforslag. Er der nogen indsigelser? 
Dell'Alba (NI ).
   - Hr. formand, i går offentliggjorde den europæiske presse en rapport om antisemitisme, som er bestilt af det europæiske Observationsorgan for Racisme og Fremmedhad. Observationsorganet selv og Kommissionen benægtede eksistensen af denne rapport indtil i går. For ca. tre uger siden havde vi sagen om Eurobarometer, og nu kommer så denne meget foruroligende rapport om antisemitisme, hvis eksistens har været holdt skjult. Jeg vil bede Dem om at benytte Deres rettigheder og bede om en forklaring fra Kommissionen i den aktuelle mødeperiode eller om at sørge for, at der kan afholdes en forhandling om sagen i den næste mødeperiode i december.
Formanden.
   - Det vil blive behandlet i næste mødeperiode.
Der er stillet forslag om endnu en ændring af dagsordenen for torsdag den 4. december: afstemning om MacCormick-betænkningen (A5-0421/2003) om anmodning om beskyttelse af Giuseppe Garganis parlamentariske immunitet og privilegier, som blev vedtaget i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 110a. 
Swoboda (PSE ).
   - Hr. formand, det var oprindeligt meningen, at MacCormick-betænkningen om hr. Garganis immunitet skulle optages i rettelsen til dagsordenen. Men i går blev det aftalt mellem generalsekretærerne, at vi naturligvis først skal have mulighed for at gennemgå sagen. Vi kan ikke komme nu efterfølgende og ændre dagsordenen, uden at vi har haft lejlighed til at tale om det i grupperne. Derfor vil jeg gerne bede om, at man ikke her efterfølgende sætter det på dagsordenen på en eller anden måde, men at man giver grupperne mulighed for at tale om emnet, og jeg tror ikke, jeg er det eneste medlem med den mening. 
MacCormick (Verts/ALE ),
   Hr. formand, jeg er ikke så glad for forslaget om at fremrykke behandlingen af min betænkning om Giuseppe Garganis parlamentariske immunitet. Min gruppes generalsekretær har gjort opmærksom på, at hun gerne ville have haft mulighed for at drøfte betænkningen sammen med andre betænkninger på vores gruppemøde før mødeperioden. Vi havde forstået det sådan, at behandlingen af betænkningen var blevet udsat til anden mødeperiode i december i Strasbourg, så vi har ikke haft mulighed for at drøfte den.
Desuden har jeg erfaret, at der var en fejl i betænkningens punkt 2 i den form, den blev vedtaget af Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked, men jeg har ikke set nogen af rettelserne til den. Som ordfører ville jeg gerne have set rettelserne. Med største respekt og beklagelse over for min kollega, Guiseppe Gargani, vil jeg derfor bede om at få sagen udsat til næste mødeperiode i Strasbourg. 
Formanden.
   - Det lyder som et meget fornuftigt forslag. Der er ingen uenighed om princippet i denne betænkning, og det ville derfor være en skam, hvis vi endte i en proceduremæssig strid om den. Jeg foreslår, at vi udsætter den til mødeperioden i december i Strasbourg.
((1)
Tannock (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne bede om Deres råd med hensyn til, hvilke regresmuligheder jeg har i forbindelse med en ubehagelig pressemeddelelse, som har givet anledning til, at der sendes hadefulde e-mails til mit kontor. Medlemmet Richard Howitt har påstået i en pressemeddelelse, at jeg direkte har anklaget den tyrkiske premierminister for at støtte militante muslimske grupper efter det modbydelige bombeattentat i Tyrkiet i sidste uge. Det, jeg gjorde, var at henvise til forlydender i medierne om, at en tidligere tyrkisk regering i det skjulte skulle have ydet støtte til islamiske gruppers kamp mod det kurdiske PKK. Jeg har ikke nævnt den nuværende premierminister Erdogan.
Richard Howitt påstod desuden, at jeg ignorerede de tyrkiske civile ofres lidelser. Min brug af ordet "modbydeligt" viser, at det er en lodret løgn. Jeg beklager enhver misforståelse og udtrykker min sympati for alle, der har lidt, uanset deres race eller religion.
Medlemmet burde i sin egenskab af talsmand for Labour-Partiet vedrørende europæiske spørgsmål have forståelse for sagens følsomme natur. Jeg vil sætte pris på at få en berigtigelse fra hr. Howitt, da den ellers legitime drøftelse om at fremskynde Tyrkiets medlemskab af EU vil blive bremset. 
Howitt (PSE ).
   - Hr. formand, det glæder mig, at hr. Tannock beklager, at han har vakt anstød med sine bemærkninger fra sidste uges møde i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. Og jeg beklager bestemt også, at han har modtaget hadefulde e-mails, som han fortalte.
Hr. Tannock var helt utvetydig i sine bemærkninger om, at han ikke betragtede Tyrkiet som et offer for terrorangreb, og at ofrene var "briter og jøder" - ikke tyrkere. Ikke alene fortsatte hr. Tannock med en direkte kritik af den tyrkiske premierminister, men jeg mener også, at hans bemærkninger kunne betragtes som fornærmende for muslimer og generelt for de tyrkiske ofre for angrebet, uanset deres religion. Det glæder mig, at min udtalelse har fået ham til at trække sine oprindelige bemærkninger tilbage. 

Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelse af Det Europæiske Råds møde (Bruxelles den 12.-13. december 2003), herunder det sociale topmøde, og situationsrapport om regeringskonferencens arbejde. 
Antonione,
    Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, jeg er Europa-Parlamentet taknemmelig for, at det giver mig lejlighed til at gøre rede for de vigtigste emner, der skal drøftes på det næste Europæiske Råd, som finder sted i Bruxelles den 12. og 13. december. Dette topmøde markerer afslutningen på halvåret med italiensk formandskab og er en særligt vigtig frist for os, ikke bare på grund af de væsentlige spørgsmål, der skal tages op, men også på grund af de beslutninger, som skal træffes på topmødet, og som er af afgørende betydning for EU's kommende arbejde, når det gælder nogle af de vigtigste emner på den europæiske dagsorden.
På EU-topmødet skal der som bekendt også gives tilstrækkelig plads til arbejdet på regeringskonferencen, hvor stats- og regeringscheferne, der assisteres af de respektive udenrigsministre, mødes for at lægge sidste hånd på værket. I betragtning af dette spørgsmåls vigtighed vil jeg starte min tale med at gøre status over regeringskonferencens arbejde og herefter vende tilbage til forberedelsen af det kommende EU-topmøde.
Her få uger før afslutningen på halvåret med italiensk formandskab glæder det mig at kunne orientere Dem om den udvikling, der er sket efter konklavemødet i Napoli.
Først vil jeg gerne slå fast, at det italienske formandskab stadig har den overordnede holdning, som min regering flere gange har givet udtryk for i Parlamentet og på regeringskonferencen. I tråd med denne holdning afspejler det samlede forslag intentionerne om at bevare konventets forfatningsgrundlag og nøjes med at foreslå belysninger eller tilpasninger af konventets udkast på baggrund af bemærkningerne fra medlemsstaterne, Europa-Parlamentet og Kommissionen. Jeg mener at kunne sige, at der var bred opbakning til mange af formandskabets forslag, hvilket gjorde det muligt at skabe større enighed blandt medlemsstaterne, så den samlede balance i konventets udkast blev bevaret. Foruden de store fremskridt, der skete med bestemte spørgsmål, stod det klart, at når det gælder specifikke bestemmelser, ville nogle af de eksisterende meningsforskelle blive fjernet, såfremt der blev indgået en aftale om EU's kommende institutionelle rammer. Det er nemlig det område, hvor der er den største uenighed, ikke mindst om beregningen af Rådets kvalificerede flertal og Kommissionens sammensætning.
Hvis man ser nærmere på konklavemødets resultater, kan man konstatere, at der er sket fremskridt på følgende punkter i vores forslagspakke, nemlig medtagelsen af en henvisning til ligestilling mellem kvinder og mænd og beskyttelsen af personer, der tilhører et mindretal, i bestemmelsen om EU's værdier, stadfæstelsen af fællesskabsrettens forrang og nødvendigheden af at underkaste Det Europæiske Råds retsakter en domstolskontrol, eftersom forfatningstraktaten definerer Det Europæiske Råd som en EU-institution. Der var også enighed på nogle punkter, når det gælder det meget følsomme område, der hedder retlige og indre anliggender. I den forbindelse skal der med indførelsen af kvalificeret flertal tages højde for nogle af de nationale retssystemers særpræg og sørges for beskyttelsesmekanismer. De forskellige forslag, som formandskabet havde stillet om specifikke politikker i tredje del af udkastet til forfatningstraktat, var genstand for indgående drøftelser. I mange tilfælde er medlemsstaterne stadig uenige på nogle velkendte punkter. Der er dog ingen tvivl om, at meget af den kritik, som er blevet fremsat i den sammenhæng, vil ophøre, når man når til enighed om de store tematiske spørgsmål i forfatningsforhandlingerne.
Et af de spørgsmål, der skal drøftes yderligere, er de vedvarende meningsforskelle mellem de lande, som ikke har til hensigt at give indrømmelser, når det gælder om at gå bort fra enstemmige afgørelser på områder som udenrigspolitik, beskatning og social sikring, og de medlemsstater, der tværtimod betragter den gradvise indførelse af afgørelser med kvalificeret flertal på disse områder som en af den nye forfatningstraktats fordele. Et andet spørgsmål er medlemsstaternes mange og ofte forskellige ønsker om en ændring af budgetbestemmelserne, den flerårige finansielle ramme, EU's egne indtægter og den økonomiske styring, hvor formandskabet så vidt muligt ønsker at bevare den interinstitutionelle balance og de afstemningsregler, som konventet har foreslået. Forslaget om en forenklet revisionsprocedure for forfatningstraktatens del III, afsnit III, møder fortsat modstand, mens der tilsyneladende er ved at opstå større enighed om "passerelle-klausulen" ud fra formuleringer, hvor også de nationale parlamenter inddrages. Formandskabet lovede at gøre sig nye overvejelser om alle disse punkter under de sidste regeringskonferencemøder.
På konklavemødet gjorde man ligeledes betydelige fremskridt med hensyn til definitionen af ESFP i den kommende forfatningstraktat. Man nåede således frem til en ny formulering af artikel I-40, stk. 7, om bestemmelsen om gensidig bistand, til en beskrivelse af det strukturerede samarbejde i artikel III-213 og ikke mindst til udarbejdelsen af en protokol, der indeholder kriterierne for at deltage i dette samarbejde. Alle disse tekster bliver taget op igen på regeringskonferencens ministermøde den 8. december. Den meningsudveksling, der fandt sted på konklavemødet, viste dog en stadig større enighed på dette vanskelige område.
Debatten om det kommende EU's institutionelle rammer bekræftede, at dette stadig er det vanskeligste område i hele forhandlingen. Konklavemødet viste sig at være nyttigt til at overvinde uenigheden på visse punkter og ikke mindst til at skabe nogle mere rolige og konstruktive drøftelser. De vigtigste punkter i debatten kan sammenfattes som følger. Nogle medlemsstaters ønske om at hæve minimumsgrænsen for antallet af nationale parlamentsmedlemmer i Europa-Parlamentet blev positivt modtaget på den betingelse, at det totale antal pladser ikke forøges. Når det gælder rådsformationernes formandskab, er der enighed om at følge konventets retningslinjer, selv om nogle medlemsstater stadig stiller sig tvivlende over for de kollegiale formandskaber og ville foretrække en valgløsning. Det italienske formandskab vil overveje yderligere tilpasninger i den forbindelse. En mulig løsning er, at tre medlemsstater har formandskabet i 18 måneder. Gennemførelsesbetingelserne for sådanne løsninger kunne besluttes af Det Europæiske Råd i stedet for at være fastlagt i en særlig protokol. Reaktionerne på formandskabets forslag om EU-udenrigsministeren - forslag, der skal skabe større klarhed omkring visse aspekter af den måde, som løsningen med de "to kasketter" skal fungere på, i tråd med tankegangen i konventets udkast - bekræftede, at den indfaldsvinkel, som vi har valgt, er den eneste, der reelt er mulig. Med vores forslag imødegår vi nemlig både kritikken fra dem, der frygter, at den nye institutionelle figur bliver Rådets "trojanske hest" i Kommissionen og derved svækker Kommissionens beføjelser på det udenrigspolitiske område, og kritikken fra de medlemsstater, der ikke ønsker at give ministeren Kommissionens kollegiale forpligtelser, men understreger ministerens rolle som Rådets repræsentant. Den middelvej, som vi foreslår, er tilsyneladende den eneste, der kan sikre et endeligt kompromis, selv om der stadig er to store problemer, som skal løses, nemlig nogle landes vedvarende modstand mod at give udenrigsministeren formandskabet for Rådet (udenrigsministrene) og andre landes ønske om ikke at kalde den nye institutionelle figur for "minister", men mere beskedent for "repræsentant", hvilket er et tydeligt - og ikke kun symbolsk - tilbageskridt i forhold til konventets udkast. Under den langvarige debat om Kommissionens sammensætning efter 2009 var der holdninger og spørgsmål fremme, som allerede er velkendte. Når forhandlingerne fortsætter, skal der skabes enighed mellem fortalerne for en begrænset, smidig og effektiv Kommission, som ikke hæmmes af en mellemstatslig tankegang, og tilhængerne af en Kommission, der repræsenterer alle kulturer og nationale opfattelser, og hvor hver medlemsstat således har en kommissær med fulde beføjelser. De forslag, der er på tapetet, skal analyseres med en bred tidshorisont og ved at se på de institutionelle funktionskrav for et EU, som om 10-15 år sandsynligvis har en endnu bredere sammensætning og derfor bliver nødt til at have en passende beslutningskapacitet, der er letforståelig for borgerne. Drøftelserne om beregningen af det kvalificerede flertal i Rådet viste endnu tydeligere, hvor vidt holdningerne spænder på dette område. Nogle medlemsstater forsvarer ihærdigt Nice-systemet, mens andre anser det for absolut nødvendigt at gå over til dobbelt flertal. Flere af de sidstnævnte lande foretrækker et fuldstændig symmetrisk dobbelt flertal, det vil sige 50 % eller 60 % af såvel medlemsstaterne som EU's befolkning. Eftersom holdningerne stadig er meget langt fra hinanden, bliver det nødvendigt med klarsyn og langsigtethed. Her vil jeg gerne gentage det, som jeg lige sagde, og understrege nødvendigheden af, at de forskellige forslag behandles med en bred tidshorisont, der strækker sig til efter 2009.
Regeringskonferencens ministermøde her den 8. december og de bilaterale kontakter, som formandskabet vil styrke i de kommende uger, skal således først og fremmest være fokuseret på institutionsspørgsmålene, så vi får den bedst mulige afslutning på forberedelserne til regeringskonferencens sidste møde, der finder sted mellem stats- og regeringscheferne den 12. december 2003.
Forfatningsforhandlingernes succes eller fiasko kommer højst sandsynligt til at præge integrationsprocessens forløb i de kommende år og EU's evne til at spille en indflydelsesrig rolle på den internationale scene i en situation med store politiske og økonomiske udfordringer. Derfor - og fordi det, der står på spil, er så vigtigt - skal indfaldsvinkelen til forfatningsforhandlingerne være kendetegnet af en stor fleksibilitetsmargen fra alle de aktørers side, som skal skabe grundlaget for det 21. århundredes EU. Med respekt for princippet om alle medlemsstaters ligeværdighed - som man med rette også anerkendte på konklavemødet i Napoli - er det nødvendigt at give afkald på særinteresser og gå bort fra den tankegang, at "regnskabet skal gå op", så man hver gang, man giver noget, forsøger at få en indtjening svarende til den udgift, man har haft. Denne indfaldsvinkel er i strid med selve det europæiske integrationsbegreb, og hvis den anvendes systematisk, risikerer den at underminere EU's grundlag. Selv om retfærdighed er en absolut betingelse for en hvilken som helst forfatningspagt, er der ingen, som må bremse integrationsprocessens aktuelle udvikling nu. De, der ønsker at gå i den retning, skal påtage sig ansvaret over for de europæiske partnere, deres eget lands borgere og integrationsprocessens historie. Politiske beslutninger er et resultat af menneskers handlinger og drøftelser, og disse mennesker har det fulde ansvar for deres drøftelser og handlinger. Vi skal allerede nu være klar over, at vedtagelsen af den nye forfatning bliver "en succes for alle eller en fiasko for EU." I dag er der ikke længere en vedvarende kontrast mellem de nationale interesser og EU's interesser.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil nu komme kort ind på de spørgsmål, som Det Europæiske Råd skal tage op.
Hvad de økonomiske spørgsmål angår - og navnlig, når det gælder om at skabe en bæredygtig vækst i økonomien - er Det Europæiske Råd kulminationen på det langvarige arbejde, som blev indledt på Det Europæiske Råd i Thessaloniki, og som stats- og regeringscheferne gik i dybden med på det sidste topmøde i oktober. Det Europæiske Råd i december skal således sørge for den endelige vedtagelse af det vækstinitiativ, som Økofin-Rådet allerede godkendte den 25. november i år, og træffe konkrete beslutninger, der kan give et væsentligt bidrag til forbedringen af det europæiske økonomiske systems konkurrenceevne og en fuld udvikling af EU's vækstpotentiale ved at fremme et større investeringsniveau i fysisk kapital og i udviklingen af menneskelig kapital. Hovedmålsætningen på dette område bliver at skabe en politisk drivkraft - også ved at identificere en række projekter, hvor arbejdet kan påbegyndes inden for en kort frist på 2-3 år - som gør det muligt at sætte kraftigt skub i gennemførelsen af infrastruktur og af de forskningsprojekter, som man er nået længst med, så det bliver lettere at mobilisere de nødvendige ressourcer, både fra Den Europæiske Investeringsbank og fra den private sektor.
Ud fra et andet og mere generelt synspunkt - men stadig i forbindelse med styrkelsen af det indre markeds samhørighed og vækstskabelsen - har det italienske formandskab desuden et kraftigt ønske om, at Det Europæiske Råd godkender den politiske aftale i Rådet (transport) om Kommissionens forslag om en revision af de transeuropæiske net - der som bekendt udgør grundlaget for de initiativer, der tager sigte på udbygningen af det udvidede EU's infrastrukturnet - også i lyset af de beslutninger, der blev truffet for nylig om at sætte fællesskabsbidraget op fra 10 til 20 %, når det gælder interventioner på de grænseoverskridende strækninger.
Jeg vil nu gå over til de spørgsmål, der har med Lissabon-dagsordenen at gøre og navnlig aspekterne i forbindelse med de strukturreformer, som Det Europæiske Råd skal behandle på sit næste forårsmøde. Jeg minder om, at den konstante indsats, der har været kendetegnende for EU-medlemsstaternes aktiviteter på dette område, bliver genstand for en vigtig og åben debat på det ekstraordinære og trilaterale sociale topmøde. Det bliver en vigtig lejlighed til at gentage EU's løfte om at gennemføre den europæiske beskæftigelsesstrategi. På det sociale topmøde skal vi foretage en foreløbig gennemgang af resultaterne af det arbejde, som arbejdsgruppen om beskæftigelse har udført under Wim Koks ledelse. Vi skal ligeledes drøfte vækstinitiativet og navnlig dets konsekvenser for beskæftigelsen. På dette grundlag kan det sociale topmødes parter gøre sig nogle nærmere overvejelser om de forbindelser, der eksisterer mellem en vækst i beskæftigelsen og en stigning i produktiviteten, og som fremgår af Kok-gruppens arbejde, og de kan navnlig vurdere konsekvenserne - også de beskæftigelsesmæssige konsekvenser - af de politikker, der tager sigte på at forbedre det økonomiske systems konkurrenceevne ved at udnytte den menneskelige kapital og fleksibiliteten i Europas socioøkonomiske systemer. Dette topmødes resultater vil naturligvis ligeledes blive drøftet på Det Europæiske Råd, hvor hr. Berlusconi vil gøre rede for dem.
Det Europæiske Råd bliver også en nyttig lejlighed til at gøre status over situationen, når det gælder nogle vigtige spørgsmål i forbindelse med indførelsen af et fælles område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - især hvad angår de europæiske indvandringsstrategier - i lyset af retningslinjerne fra de nylige topmøder i Bruxelles i oktober og i Thessaloniki i juni.
Stats- og regeringscheferne skal først og fremmest notere sig den enighed, som man nåede til på Rådet (retlige og indre anliggender) den 27. og 28. november om de vigtigste aspekter ved oprettelsen af et europæisk agentur for grænseforvaltning, om et særligt foranstaltningsprogram for indvandring via søvejen og om medtagelsen af biometriske data i visa og opholdstilladelser. Det er initiativer, som allerede blev behandlet på topmødet i oktober, som nu hurtigt skal gennemføres, og som i visse tilfælde skal afsluttes via en formel vedtagelse af de tilhørende retsakter. I den forbindelse vil jeg især gerne understrege, at også Europa-Parlamentet skal give sin mening til kende om forordningerne om agenturet og om de biometriske data.
På asylområdet er der desværre nogle mindre positive nyheder. På trods af det italienske formandskabs store indsats, som førte til væsentlige fremskridt i de vanskelige forhandlinger, var det ikke muligt at nå til enighed om direktivet om proceduremæssige minimumsstandarder eller at komme ud af det dødvande, der allerede opstod ved den græske formandskabsperiodes slutning, når det gælder det andet direktiv om flygtningestatus og modtagere af subsidiær beskyttelse. Det Europæiske Råd kan kun understrege dette spørgsmåls politiske betydning og opfordre Rådet til at nå til enighed senest fem år efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse, det vil sige inden den 1. maj 2004.
Når det gælder EU's indvandringspolitik, vil Det Europæiske Råd naturligvis drøfte det vigtige spørgsmål om de lovlige indvandreres modtagelse og integration, og det vil navnlig gøre opmærksom på betydningen af at fremme dialogen mellem religionerne, da den skaber social samhørighed. Det er et spørgsmål, som det italienske formandskab holdt en indenrigsministerkonference om den 30. og 31. oktober i år. Indvandringspolitikken kan dog ikke være effektiv uden et egentligt og aktivt samarbejde med de tredjelande, som indvandringsstrømmene kommer fra og rejser igennem, og dette samarbejde skal ske i en konstruktiv partnerskabsånd. Ud fra dette synspunkt skal det understreges, at der er en positiv interinstitutionel enighed mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen - som burde blive formaliseret i løbet af de næste par dage - om indførelsen af et program for teknisk og finansiel bistand til tredjelandene på asylområdet og om oprettelsen af det vurderings- og overvågningssystem for disse landes bekæmpelse af illegal indvandring, som Det Europæiske Råd i Thessaloniki anmodede om.
Endelig vil Det Europæiske Råd i forbindelse med det strafferetlige samarbejde give udtryk for sin tilfredshed med den enighed, som man efter det italienske formandskabs ihærdige mæglingsindsats nåede til om rammeafgørelsen om bekæmpelse af narkotikahandel, der er et spørgsmål, som ligger den europæiske befolkning særligt på sinde.
Hr. formand, mine damer og herrer, det kommende Europæiske Råd i Bruxelles finder sted nogle få måneder før tiltrædelsestraktatens ikrafttrædelse. Stats- og regeringscheferne skal opstille nogle vigtige retningslinjer for udvidelsesprocessens gennemførelse navnlig i lyset af de rapporter, som Kommissionen vedtog den 5. november i år. Hvad tiltrædelseslandene angår, udtalte Rådet sig som bekendt allerede den 17. november i år om Kommissionens overvågningsrapporter om, hvor langt disse lande er nået med deres forberedelser med henblik på udvidelsen. Udenrigsministrene konstaterede ikke mindst med tilfredshed, at tiltrædelseslandene har nået et højt harmoniseringsniveau på de forskellige områder af EU's , og derfor regner vi med, at stats- og regeringscheferne også giver udtryk for disse positive vurderinger. Den udvidelse, der finder sted i 2004, tegner således i stadig større grad til at blive en fuldstændig succes, hvilket bekræfter det rigtige i de beslutninger, som stats- og regeringscheferne traf i København i december sidste år. Selvfølgelig er der - hvilket var forudsigeligt i betragtning af den store indsats, vi kræver af tiltrædelseslandene - stadig mange områder af EU's , hvor forberedelserne ikke er helt færdige, og derfor skal vi opfordre vores kommende partnere til at gøre sig de nødvendige betræbelser i den henseende.
Det seneste strategidokument fra Kommissionen viser tydeligt, at Bulgarien og Rumænien har gjort væsentlige fremskridt mod tiltrædelse af EU. I dag er disse lande klar til at tage de afgørende skridt, der går forud for udvidelsen. Det er således Det Europæiske Råds ansvar at gøre disse skridt lettere ved at angive forløbet på en tilstrækkeligt præcis måde. Det gælder navnlig for tidsfristerne og ikke mindst tidsfristerne for tiltrædelsesforhandlingernes afslutning, traktatens underskrivelse og endelig optagelsen i EU. Der er naturligvis tale om skridt, hvis fuldførelse først og fremmest afhænger af den bulgarske og rumænske regerings indsats. Men netop for at lette denne indsats bliver det efter formandskabets mening nødvendigt med nogle klare retningslinjer fra stats- og regeringscheferne for etaperne i det kommende forløb, idet vi således minder om, at fristen for forhandlingernes afslutning er 2004, at fristen for tiltrædelsestraktaternes underskrivelse er 2005, og at fristen for tiltrædelse af EU er 2007. Det Europæiske Råd skal ligeledes opstille retningslinjer for fristen for at fastlægge de finansielle rammer for Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse, navnlig ved straks at notere sig Kommissionens vilje til at fremlægge disse rammer senest i januar 2004 og følge de ressourcetildelingskriterier, som allerede er blevet anvendt over for tiltrædelseslandene tidligere.
Hr. formand, mine damer og herrer, alle de tilstedeværende her i salen kan efter min mening glæde sig over den betragtelige indsats, som Tyrkiet har gjort, når det gælder institutionsreformerne, og over Tyrkiets yderligere fremskridt mod overholdelsen af de politiske Københavnskriterier. Derfor bør der til fulde være en passende anerkendelse af denne positive udvikling i Det Europæiske Råds konklusioner. Vi må i øvrigt ikke undlade at give Tyrkiet forslag og opmuntringer til at fortsætte i den retning, idet vi også understreger de områder, hvor man i Ankara skal gøre en særligt kraftig indsats. Målsætningen på mellemlang sigt er stadig Tyrkiets tilstrækkelige forberedelse med henblik på den beslutning, som Det Europæiske Råd skal træffe inden for et år.
Endelig er formandskabet for Cyperns vedkommende af den opfattelse, at stats- og regeringscheferne bør gentage den appel, som de tidligere har rettet til parterne om at finde en fælles løsning inden tiltrædelsesdatoen, og at de samtidig bør minde om, at en løsning på Cypern-spørgsmålet i høj grad vil gøre det lettere for Tyrkiet at blive optaget i EU.
Det Europæiske Råd vil som altid lægge behørig vægt på også EU's eksterne forbindelser og de vigtigste internationale aktuelle spørgsmål. Jeg vil ikke komme nærmere ind på dette aspekt, eftersom vi afventer den seneste udvikling på området, navnlig hvad kriseområderne angår. Jeg mener i øvrigt ikke, at vi kan undlade at komme ind på spørgsmål som fredsprocessen i Mellemøsten, situationen i Irak og udviklingen i den kritiske dialog med Iran.
Det Europæiske Råd skal også afslutte den debat om EU's sikkerhedsstrategi, der blev indledt i juni, og det skal ske med vedtagelsen af et glimrende dokument, hvor man dels fokuserer på problemstillingerne i forbindelse EU's sikkerhed og dels gør rede for, hvordan de kan løses. Dette er både for at lægge nogle retningslinjer for regeringernes konkrete beslutninger og for at skabe større bevidsthed blandt befolkningen - og større støtte fra den - når det gælder den øgede sikkerhedsindsats, der efterhånden er nødvendig i hele EU.
Stats- og regeringscheferne skal desuden behandle rapporten om udviklingen inden for ESFP for at give det kommende formandskab et detaljeret mandat på dette område. Det er vores vigtigste opgave at få en større kapacitet. Også derfor bifalder Det Europæiske Råd i høj grad beslutningen om at skabe et europæisk agentur, der specifikt har til opgave at fremme udvikling og opnåelse af ny militærkapacitet.
Hr. formand, mine damer og herrer, til sidst vil jeg gerne minde om, at det kommende Europæiske Råd skal vedtage det første flerårige strategiske program, som bliver en rettesnor for Rådets aktiviteter i de næste tre år.
Formanden.
   - Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til Sydkoreas tidligere premierminister, hr. Nam, og hans vicepremierminister, hr. Lee. De er her for at deltage i mødet i Europa-Parlamentets North-East Asia Forum, som finder sted den 4.-5. december 2003. Hjertelig velkommen til Parlamentet.
Prodi,
    Hr. formand, hr. Antonione, mine damer og herrer, det kommende Europæiske Råd i Bruxelles bliver det sidste i et begivenhedsrigt år. Vi står nemlig over for udviklinger og beslutninger, der er af stor betydning for vores fremtid, og som efterhånden finder sted med ugers mellemrum. Sidste uge var ingen undtagelse.
Før jeg går over til debatten om forfatningen, vil jeg kort komme ind på et andet aktuelt emne for EU. Sådan som hr. Antonione sagde, bliver der nemlig inden det næste Europæiske Råd afholdt et ekstraordinært socialt trepartstopmøde, som trojkaens statschefer, arbejdsmarkedets parters repræsentanter og Kommissionen deltager i. Det er nemlig absolut nødvendigt at inddrage arbejdsmarkedets parter i denne fase af forfatningsprocessen og at lytte til dem. Fagforeningernes og de erhvervsdrivendes inddragelse er den bedste garanti for, at de enkelte beskæftigelsesinitiativer bliver en succes.
På mødet skal vi tage to spørgsmål op, som der er fokus på i Lissabon-strategien, nemlig vores vækstinitiativ og beskæftigelsesstrategien. Det centrale punkt bliver Wim Koks fremlæggelse af arbejdsgruppens rapport om beskæftigelsen. I rapporten står der, hvordan vi skal imødegå de store forandringer i økonomien og på arbejdsmarkedet. Et af rapportens vigtige punkter er nødvendigheden af at forbedre virksomhedernes og arbejdstagernes tilpasningsevne, øge investeringerne i menneskelig kapital og endelig skabe nye sociale dynamikker for at støtte reformerne og fremskynde deres gennemførelse. Kommissionen vil tage højde for arbejdsgruppens rapport og for de anbefalinger, som den indeholder, når den skal udarbejde den rapport om beskæftigelsen, der bliver forelagt for Rådet på dets forårsmøde til næste år.
Hr. formand, jeg kommer nu til det centrale emne i min tale, nemlig regeringskonferencen, som går ind i sin afsluttende fase, og som hr. Antonione allerede har talt om på en meget velafbalanceret måde, der er helt i tråd med min opfattelse. På Det Europæiske Råd i Bruxelles den 12. og 13. december er der meget, som står på spil. De beslutninger, som bliver truffet, viser os resultatet af den nye konventsmetode, som Europa-Parlamentet og Kommissionen foreslog, og som blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Laeken i december 2001. En tilbagevenden til den metode med forhandlinger mellem regeringerne, som vi brugte under de natlige forhandlinger i Nice, ville være en politisk fiasko for EU. Befolkningen ville ikke længere acceptere det. For regeringskonferencen er nøglespørgsmålet nu at finde ud af, hvordan EU kan nå sine målsætninger og forbedre sin beslutningsevne.
EU står nemlig over for tre store udfordringer. For det første har vi brug for nogle stærke politikker og for en større samordning på europæisk plan, når det gælder økonomisk vækst, jobskabelse og social sikring. For det andet skal vi i fællesskab tage de internationale udfordringer op, der drejer sig om sikkerhed, frihed og retfærdighed. Og for det tredje skal vi forene vores kræfter for at imødegå det globale ansvar og fremme vores værdier og interesser i verden.
Artikel 3 i udkastet til forfatning er en formel bekræftelse af EU's målsætninger på disse områder. Konventet har selvfølgelig ikke udarbejdet en forfatning, som er perfekt til at løse disse opgaver, men resultatet svarer til hensigterne i Laeken-erklæringen og overstiger måske også forventningerne. Hidtil har regeringskonferencen selvfølgelig i højere grad beskæftiget sig med medlemsstaternes interne stridigheder end med indførelsen af de rette instrumenter til Europas problemer og behov.
Det er naturligvis skuffende, at der ikke er sket nogen fremskridt med vedtagelsen af en procedure, som gør det muligt at ændre den del af forfatningen, der vedrører politikkerne. Kommissionen vil støtte enhver indsats fra formandskabets side for at nå denne målsætning. I betragtning af de nye udfordringer, vi får, må forfatningen så afgjort ikke blive en hindring for vores indsats i fremtiden. Det eneste væsentlige fremskridt, der hidtil er sket i forhold til konventets arbejde, er sket med hensyn til fastlæggelsen af det strukturerede samarbejde på forsvarsområdet. Hvad alle de andre spørgsmål angår, er der stadig risiko for, at regeringskonferencen gør tilbageskridt, som går i retning af den mellemstatslige metode. Det gælder også for EU's strafferetlige samarbejde, og det gør det netop på et tidspunkt, hvor alle ledere er klar over truslen fra international kriminalitet og terrorisme.
Desuden er der - som hr. Antonione så rigtigt sagde - nogle, som ønsker at svække udenrigsministerens troværdighed, selv om de siger, at Europa skal blive stærkere og spille en førende rolle i verden. Nogle ministre mener, at en udvidelse af det mellemstatslige system styrker samordningen af den økonomiske politik, men det, der skal til, er tværtimod en forbedring af EU's evne til at lade den økonomiske styring komme vækststrategien til gode.
Nogle lande går endda så vidt, at de foreslår en genindførelse af vetoretten de steder, hvor konventet har afskaffet den, f.eks. på det handelspolitiske område. Valget står således tydeligvis mellem to muligheder, nemlig et splittet Europa, som er tilskuer på den internationale politiske scene, eller et samlet Europa, der bidrager til fred, vækst og bæredygtig udvikling.
Med sådanne tilbageskridtsbeslutninger risikerer Europa at blive et kontinent, der har en marginal plads på verdenskortet, og som er omringet af andre stærke hovedaktører. Udkastet til forfatning giver os i sin nuværende form de instrumenter, der gør det muligt for et samlet Europa at arbejde mere effektivt. Hverken mere eller mindre. Udkastet skaber ikke et politisk fremtidsprojekt. Derfor er det centrale spørgsmål, som de nationale ledere skal tage op på regeringskonferencen, ikke deltagelsen i et ambitiøst politisk projekt for Europa. Det egentlige spørgsmål er, om de i fællesskab bliver i stand til at vedtage de instrumenter, der i fremtiden er nødvendige for gennemførelsen af et hvilket som helst europæisk projekt.
Konventet har bevaret og forbedret balancen mellem de forskellige EU-institutioners beføjelser. En stærk Kommission er absolut nødvendig for at sikre en upartisk håndhævelse af EU's bestemmelser, og derfor må man ikke i sidste øjeblik reducere Kommissionens beføjelser på vigtige områder som kontrollen med statsstøtte. Vores ønske om blive en sand Union af befolkninger og stater kommer til udtryk i det system med dobbelt flertal, som man har foreslået, når det gælder Rådets beslutninger. Den demokratiske legitimitet er blevet større, eftersom vi har styrket Europa-Parlamentets rolle i lovgivningsspørgsmålene, i de politiske spørgsmål og i budgetspørgsmålene, og Domstolen har delvist fået styrket sine beføjelser, når det gælder om at forsvare rettens forrang. Én ting er vis, mine damer og herrer, nemlig at Kommissionen lige indtil sidste minut af regeringskonferencen vil arbejde imod ethvert forsøg på at reducere Europa-Parlamentets beføjelser, navnlig hvad budgetspørgsmålene angår.
For hvordan kan man forvente, at Europa-Parlamentet og Kommissionen skal forklare og forsvare en forfatning over for borgerne, som Parlamentet selv har sagt nej til? Det er bestemt ikke forståeligt.
Hvad Kommissionen angår, konstaterer vi med tilfredshed, at formandskabet har indset, at sondringen mellem kommissærer med og uden stemmeret er alt for kompleks, og at den ikke mindst ville være ude af stand til at fungere. Der er en enkel løsning, som bevarer ligheden mellem alle kommissærer, nemlig en Kommission, der består af en kommissær fra hver medlemsstat, og som har en mere decentreret beslutningsstruktur og et vægtningssystem, der sikrer dens absolutte kollegialitet. Det er denne løsning, som Kommissionen ønsker at se i forfatningen.
Endelig er det stemmesystem med dobbelt flertal, som konventet har foreslået - 50 % af medlemsstaterne repræsenteret af 60 % af befolkningen - et enkelt og retfærdigt system. Hvis man ønsker at ændre dette system, skal man gøre kollegiets beslutningssystem enklere. Kommissionen foretrækker naturligvis stadig et system, der er baseret på 50 % af medlemsstaterne repræsenteret af mindst 50 % af befolkningen. Regeringskonferencen må under ingen omstændigheder vedtage et stemmesystem, som endda gør Rådets beslutningssystem vanskeligere end det, der blev vedtaget i Nice.
En forfatning, som er værre end Nice-resultatet, kan simpelthen ikke forsvares. Desuden bør vi for enhver pris undgå en købslåen i sidste øjeblik, der kun ville føre til, at man underminerede forfatningens troværdighed, endda inden den har set dagens lys. Vi må ikke glemme, at den første folkeafstemning om forfatningen bliver afholdt knap seks måneder efter regeringskonferencens afslutning.
Hr. formand, mine damer og herrer, inden jeg slutter - og uden at gå ind i den debat, der skal finde sted her i Parlamentet senere - har jeg nogle korte bemærkninger til det møde i Økofin-Rådet, der blev holdt i starten af sidste uge.
Min vurdering af sagen bygger på to aspekter, nemlig indholdet og proceduren. Hvad indholdet angår, nåede Rådet til en principiel enighed om planerne for en reduktion af underskuddet, og det er i øvrigt planer, som er i tråd med de to landes egne planer. Rådet accepterede således Tysklands og Frankrigs løfter om at konsolidere deres budget for 2005. Ud fra et proceduremæssigt synspunkt havde sagen til gengæld nogle meget alvorlige konsekvenser, eftersom Rådet besluttede at følge et rent mellemstatsligt forløb i stedet for det forløb, der er taget højde for i institutionsprocedurerne. Her vil jeg gerne gentage min grundlæggende kritik, nemlig at man ikke må benytte sig af smutveje, når traktatens og pagtens bestemmelser, som er enstemmigt vedtaget, bliver strenge eller krævende. Traktatens og pagtens nytte og værdi afhænger af sikkerheden for de regler, som vi alle skal overholde, både Kommissionen, Parlamentet, Rådet og medlemsstaterne.
Sagen har en så alvorlig karakter, at jeg ikke vil forbigå den i tavshed. Jeg håber dog, at en yderst alvorlig krise - sådan som det har været tilfældet mange gange før i EU's historie - kan føre til nogle yderst innovative og varige løsninger. Derfor bør vi efter min mening se fremad, idet vi holder os to målsætninger for øje, nemlig en målsætning for situationen her og nu og en målsætning for fremtiden. Hvad situationen her og nu angår, er jeg sikker på, at medlemsstaterne vil betragte Rådets sluterklæring som et tegn på en større og mere målrettet indsats i retning af vækst og stabilitet, og at de også forstår, at det er nødvendigt at anvende reglerne på en systematisk måde. For vores eget vedkommende vil vi fortsat gøre vores pligt, nemlig anvende traktaten og pagtens bestemmelser. Det er vores ansvar - ikke mindst i denne fase - at sikre alle medlemsstaterne en absolut ligebehandling. Jeg vil ligeledes minde om, at budgetdisciplin og stabilitet er væsentligt for Den Økonomiske og Monetære Union. Sagen lærer os dog også noget, som vi skal huske fremover. De husker sikkert alle den kritik, som jeg kom med for et år siden. Jeg kritiserede ikke pagten, men bad indtrængende om, at den blev et smartere instrument til budgetpolitikkernes koordination på europæisk plan. Nu hvor den fælles valuta er en realitet, har markederne og alle borgerne brug for at kunne regne med en egentlig økonomisk styring, det vil sige en egentlig økonomisk politik. Vi skal tage hul på en ny fase, hvor vi styrker og administrerer de ting, som vi har opnået, og hvor vi tilpasser os til den nye situation, men det skal altid ske på en stringent måde og ikke mindst på en måde, som er ens for alle. Vi skal genskabe vores økonomiske styringsinstrumenters og vores retsfællesskabs troværdighed i denne tid, hvor debatten om vores forfatning finder sted.
Allerede for et år siden tog Kommissionen det første skridt ved at stille konkrete forslag til en styrkelse og koordination af de økonomiske politikker og til en mere fleksibel og stringent fortolkning af pagten. Denne aktionslinje, som Kommissionen foreslog, blev godkendt af Det Europæiske Råd. Desuden indeholdt vores bidrag til konventet allerede en sektion om, hvordan koordinationen af Europas økonomiske politik kan styrkes. Regeringskonferencen godkendte nogle af punkterne i vores forslag. Nu må vi ikke sætte spørgsmålstegn ved de forsigtige fremskridt, vi har gjort.
Økofin-Rådets beslutninger viser dog, at det egentlige problem, som stadig er uløst, er den reelle svaghed ved det nuværende økonomiske styringssystem på europæisk plan. Den sande udfordring, som vi står over for, er at løse dette problem. Kommissionen vil se fremad og efter moden overvejelse udarbejde et initiativ i den retning. Efter min mening er det nemlig ikke tilstrækkeligt med en revision af pagtens gennemførelsesbestemmelser. Vi skal have en indgående debat om skattepolitik inden for de bredere rammer, som den generelle overvågning og koordination af den økonomiske politik udgør. Det er først og fremmest nødvendigt at skabe en tættere forbindelse mellem budgetpolitikkerne og den mere generelle målsætning om at øge vækstpotentialet, uden at det går ud over de offentlige finansers bæredygtighed på lang sigt. I den forbindelse skal vi gøre mere aktivt brug af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik samt stabilitets- og vækstpagten som et instrument til at koordinere de økonomiske politikker for at sikre en velfungerende Økonomisk og Monetær Union og for at sikre Lissabon-målsætningernes opfyldelse. Det er således nødvendigt at finde en ny balance mellem disse to instrumenter for at bevare budgetdisciplinen og samtidig stimulere væksten.
Hr. formand, mine damer og herrer, i de få dage, der er tilbage før Rådet i Bruxelles, skal vi gøre en kraftig, men også optimistisk indsats for at nå de store resultater, som vi stræber efter. Hvis vi gør det, vil den forfatning, der nu er under udarbejdelse, skabe klarhed omkring vores grundlæggende målsætninger, give en mere præcis definition af EU's virkefelt og gøre EU-institutionernes måde at fungere på enklere og mere gennemsigtig. Jeg er sikker på, at det EU, som vi efterlader til de kommende generationer, ikke bare bliver større og mere indflydelsesrigt, men også mere sammenhængende, mere demokratisk og tættere på de europæiske borgere. Vi kan ikke nøjes med mindre i denne vigtige historiske fase.
Brok (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, først vil jeg gerne takke det italienske formandskab, fordi det indtil nu har holdt sit løfte om at holde sig så tæt til konventsudkastet som muligt. På min gruppes vegne vil jeg gerne opmuntre formandskabet til at holde fast ved dette princip. Vi må se i øjnene, at begivenhederne omkring stabilitetspagten har ført til tillidstab, som også spiller en rolle i forhandlingerne nu mellem store og små, og som sikkert heller ikke har forbedret to staters forhandlingsposition synderligt.
Derfor mener jeg, det er vigtigt, hvis jeg må sige det først, at Den Europæiske Centralbanks stabilitet og styrke i disse forhandlinger ikke anfægtes, og at de spirende forsøg på det, som findes rundt omkring, standses i opløbet. Vi må se i øjnene, at der - som hr. Antonione pegede på - er sket mange fremskridt på mange områder. Jeg synes især, det er godt, at det i Napoli lykkedes at opnå fremskridt inden for sikkerhedspolitikken i forbindelse med det strukturelle samarbejde og bistandsklausulen - inklusive protokollen - som virkelig giver grundlag for at tale om et gennembrud. Jeg tror også, det hele tiden har været konventets opfattelse, at der på dette punkt skal være åbenhed over for andre landes tiltræden, og at det ikke skal være rettet mod de transatlantiske forbindelser.
Jeg håber bare, at udenrigsministeren nu kommer igennem på samme måde, og jeg mener, at det set fra Kommissionens og Parlamentets side er overordentligt vigtigt, at udenrigsministeren bliver fuldt medlem af Kommissionen, med alle konsekvenser. At der foreligger særlige loyalitetspligter over for Rådet, står ikke til diskussion. Den præcisering, som det italienske rådsformandskab har foretaget her, er også vigtig. Jeg mener også, det er vigtigt og afgørende - ellers giver det ingen mening - at han også bliver formand for Rådet (udenrigsministrene). Kun på den måde hænger hele organisationen sammen. Jeg er ikke sikker på, om jeg kan tage det alvorligt, at netop udenrigsministrene har et problem med titlen "udenrigsminister". Jeg kan ikke helt se, hvad problemet består i.
Det synes også at være vigtigt, hvis jeg har forstået Napoli ret, at formanden for Det Europæiske Råd ikke har indflydelse på det almindelige Råd og dets aktiviteter. Jeg håber, det også bliver det, det ender med til sidst. Dette hører med til den institutionelle balance - formanden for Kommissionen, Rådet (almindelige anliggender) og Det Europæiske Råd - og vi accepterede kun formanden for Det Europæiske Råd under den forudsætning, at han ikke får indflydelse på det øvrige rådsarbejde eller lovgivningen. Jeg tror ikke, de forsøg, man har hørt, så let kan bryde det.
Lad mig nævne to punkter, som gør mig dybt forstemt: Det er en proformaløsning at ville løse spørgsmålet om afstemningsproceduren i Rådet med en rendezvousklausul, hvor der skal træffes en ny enstemmig beslutning i 2009. Det har endnu aldrig fungeret, og hvis vi vil have, at Rådet skal være arbejdsdygtigt, er det nødvendigt at nå frem til beslutningsdygtighed med dobbelt flertal som foreslået af konventet, og jeg håber ikke, at man giver for tidligt op i dette spørgsmål under de næste 10 dages forhandlinger. Vi har kritiseret Nice, fordi det ikke skabte handledygtighed til udvidelsen. Forhandlingerne må ikke mislykkes nu på grund af netop det samme punkt.
Det andet punkt, jeg vil nævne, er følgende: Hvis budgetkompetencen skal ændres på denne måde til ulempe for Parlamentet, så er det efter min mening her, der må ske et brud. Hvis det er hensigten, som man hører fra Økofin-ministrene, at Parlamentets budgetrettigheder skal sættes tilbage til tiden før den interinstitutionelle aftale eller sågar før 1978, så er det ikke acceptabelt. Det er en hårfin balance, inklusive den kendsgerning, at Rådet har det eneste og sidste ord at skulle have sagt, når det gælder egne indtægter. Der er en balance i sammenhængen, og ændrer man den i det ene hjørne, ødelægger man balancen, og hvis jeg må sige det - min tid er gået - budgetkompetencen er Parlamentets fornemste kompetence. Intet parlament kan stemme for en forfatning, som krænker denne kompetence.
Barón Crespo (PSE ).
   - Hr. formand, lad mig allerførst sige noget om metoden, for kommissionsformanden har - efter min mening med rette - nævnt stabilitetspagten, som er næste punkt på dagsordenen. Rådsformanden siger til mig, at det er hr. Tremonti og ikke ham, der vil behandle det spørgsmål. Vi må fortælle dem begge to, hvad vi mener om det budgetmæssige og økonomiske spørgsmål.
Men lad os begynde med det første. I forbindelse med det sociale topmøde - som nogle af mine kolleger vil komme nærmere ind på - vil jeg indlede med at påpege, at topmødet ikke kan forventes at blive en enkel tilføjelse. Lissabon-strategien har vist os, hvad der sker med gode hensigter uden forpligtelser. Og vi mener, at det på nuværende tidspunkt er helt afgørende, at vi giver os i kast med at formulere proaktive politikker for vores vigtigste aktiv, som er de menneskelige ressourcer. Derfor støtter vi Wim Koks forslag, og vi håber, at Rådet vil udarbejde politikker, der er mere end bare et katalog over gode intentioner.
Hvad angår resultatet af ministermødet i Napoli - hvor der, selv om der ikke ligefrem var sort røg fra Vesuv, var et uvejr, der formørkede mødets afslutning - vil jeg påpege, og det siger jeg i klar opposition til den italienske regerings holdning, at vi fortsat ønsker en aftale den 13. december. Vi ønsker, at det italienske formandskab bliver en succes. Og jeg må erkende, at det italienske formandskab har fastholdt en konstruktiv tilgang, som ofte har været mere konstruktiv end de fleste regeringers tilgang.
Og hvad angår de konkrete spørgsmål, vil jeg gøre Rådet og det italienske formandskab opmærksomme på det ansvar, som påhviler denne regeringskonference, der afholdes, efter at dørene til demokratiet er blevet åbnet i Unionen. Dørene blev åbnet, men de er blevet lukket igen. Og nu kan vi ikke acceptere studehandler i sidste øjeblik, som modarbejder ikke bare Parlamentet, men også demokratiet og gennemsigtigheden.
Derfor mener Den Socialdemokratiske Gruppe ikke, at spørgsmålet om Lovgivningsrådet er afgjort. I værdighedens navn og for at opretholde den almindelige lovgivningsprocedure bør regeringskonferencen overveje det på ny.
Hvad angår Kommissionens sammensætning, vil jeg sige, at flertallet i min gruppe i princippet mener, at der kræves en fleksibel løsning. Vi støtter ikke synspunktet om en kommissær pr. medlemsstat, men vi må under alle omstændigheder være bevidste om, at vi taler om overgangsperioder, når det i virkeligheden er nødvendigt, at Kommissionen er et ansvarsbevidst europæisk udøvende organ.
Hvad angår afstemninger med kvalificeret flertal, har vi noteret os det italienske formandskabs forslag baseret på - som der står i forfatningens artikel 1 - borgeres og staters dobbelte flertal. Der er mulighed for tilpasning, men der må ikke gås videre til tredobbelt flertal, som var resultatet af topmødet i Nice, for det fungerer ganske enkelt ikke.
Vi glæder os over det strukturerede samarbejde på forsvarsområdet inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og vi støtter det italienske formandskabs forslag om at udvide anvendelsen af afstemninger med kvalificeret flertal.
Vi er meget skuffede over de aktuelle forslag under tredje søjle, navnlig forslagene om retligt samarbejde, civilretlige og strafferetlige sager og den europæiske anklagemyndigheds rolle. Der er sket en tydelig forringelse i forhold til forslaget til forfatning.
Hr. formand, jeg vil slutte med Rådets voldsomme angreb på Parlamentet, som det ikke har beføjelse til. Det skal stå helt klart, at Økofin-Rådet ikke har indflydelse på Parlamentets beføjelser. Og jeg ville kalde det et angreb fra Rådets og fra deres rådgiveres side, , for at sige det på italiensk, for under Rådet er Coreper, som forbereder alle dokumenter til Rådet, for ministrene er normalt ikke eksperter på det område.
Jeg vil sige, at den type forslag er helt uacceptabel for os. Det er en grænse, som ikke må overskrides. Men jeg vil sige en ting til: Siden 1975 har der været en harmonisk balance mellem Parlamentet og Rådet, og vi vil ikke finde os i disse ændringer. Hvis Rådet nedlægger budgetsystemet, vil vi give igen med samme mønt, og så får vi at se, hvem der går længst. Vi vil ikke bare forholde os passivt og beklage os. Vi har beføjelser, og dem vil vi forsvare til det sidste.
Watson (ELDR ).
   - Hr. formand, alle gør deres bedste for at få vedtaget en forfatningstraktat inden årets udgang. Det ironiske i, at vores ledere laver nye regler for EU blot få dage efter overtrædelsen af stabilitetspagten, vil ikke gå upåagtet hen blandt Europas borgere. Samtidig kræver vi, at Det Europæiske Råd påtager sig sit ansvar og beskytter de europæiske borgere, som stadig holdes fanget på Guantánamo.
I Napoli lykkedes det kun vores udenrigsministre at komme tættere på en aftale ved at fjerne sig endnu mere fra konventets tekst. Min gruppe beklager, at reformbølgen nu ikke vil nå op til det høje vandstandsmærke, som konventet havde sat.
Hvis konventets havde udvidet den fælles beslutningsprocedure til at omfatte budgetbeføjelser, ville det have gjort EU mere ansvarligt og åbent. Intet levedygtigt parlamentarisk demokrati kan eksistere uden budgetmyndigheden. Finansministrenes fastlåste holdning til denne sag er et slag, hvor politiske hensyn sættes over for reformprincippet. Jeg tilslutter mig kommissionsformandens ord. Vi må ikke give efter på dette punkt.
Vi skal også have løst problemet med stemmevægtningen, således at den øgede effektivitet og ansvarlighed, som konventet lovede, ikke går helt tabt.
Det, der reelt opløste stabilitetspagten, var efter vores mening, at enkelte lande blandede deres magt til at bryde loven sammen med retten til at gøre det. På Guantánamo gør USA den samme fejl.
Amerika blev grundlagt på baggrund af princippet om, at frie borgere styres af love, ikke af mennesker. Lande har grænser, men det har principper ikke. Sådanne værdier er ikke begrænset til bestemte geografiske områder. I Guantánamo-fængslet sættes en dyrebar amerikansk arv over styr, og det er et tilbageskridt for vigtige principper.
I to år er de 660 mænd og drenge i Camp Delta blevet nægtet de samme rettigheder som krigsfanger eller civile kriminelle. De er ikke blevet anklaget for nogen forbrydelse. De militærkommissioner, som skal dømme dem, giver dem ikke nogen appelmuligheder eller adgang til et reelt forsvar. Dostojevski skrev engang: "Man kender først en civilisation til bunds, når man har besøgt dens fængsler". Den bedste måde at dømme en civilisation på er, om man anvender magt over for den magtesløse på en ansvarlig måde. Desværre er tilbageholdelsen og de tilbageholdtes adgang til at blive stillet for en domstol uværdige for et land med USA's stolte traditioner for borgerrettigheder.
Jeg glæder mig over nyheden om, at nogle af de tilbageholdte snart vil blive sendt tilbage til deres fædreland, men at et par australiere og europæere bliver reddet fra disse skandaløse forhold, gør bare den uretfærdighed, der begås mod de tilbageblevne, så meget desto mere grel. Europa må kæmpe for, at der straks rejses sigtelse mod alle mænd og drenge på Guantánamo, at de stilles for en domstol i deres eget land eller frigives, uanset nationalitet. Hr. formand, jeg håber, at De sætter dette højt på Deres dagsorden.
Jeg opfordrer Parlamentet til at kræve, at Det Europæiske Råd i utvetydige vendinger giver udtryk for Europas forfærdelse over disse forhold og opfordrer vores formand til at fremføre dette budskab. Jeg opfordrer EU's ledere til at sikre, at bilaterale aftaler ikke får Europa til at tie om de store principper, der står på spil. Den Liberale Gruppe tilslutter sig opfordringerne til Europa-Parlamentet og Rådet om at sende et såkaldt til USA's højesteret på de tilbageholdtes vegne.
To af vores største fjender i kampen mod terror er den frygt, der får os til at give køb på vores frihedsrettigheder, og den magt, der gør os kyniske over for dem. Hvis De i Rådet kan finde viljen til at udvise retfærdighed over for vores fjender, har vi allerede vundet.
Frahm (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, Det er ikke nemt at komme efter den meget flotte tale, som Watson lige har holdt. Jeg er fuldstændig enig i de betragtninger, som min kollega kom med vedrørende fangerne på Guantánamo, og der skal også komme en opfordring fra min gruppe til formandskabet om at stå fast i denne sag på næste rådsmøde.
Ligeledes vil jeg opfordre til, at rådsmødet giver udtryk for sin støtte til Genève-initiativet om fred i Mellemøsten, hvor en række modige palæstinensere og israelere nu har skrevet under på en aftale, der måske kan være endnu en murbrækker. Måske er det vores håb om fred i området.
Men tilbage til konventet og regeringskonferencen. Når konventet valgte at skrive en hel traktat, så var det et valg. Opfordringen fra Laaken var jo først og fremmest at komme med nogle svar på en række forskellige problemstillinger, og når konventet alligevel vælger at skrive en og kun en hel samlet traktat, mener jeg også, at konventet har været med til at sætte den arbejdsform lidt på spil. Måske har konventet løftet den europæiske fane så højt, at fødderne ikke kan nå jorden. Vi må ikke håbe det, men det, der er kommet ud af det, nemlig den europæiske forfatning, har en række mangler og også en række styrker, vil jeg sige, men først og fremmest undrer det mig meget, at vi kan sidde i dette hus i en parlamentarisk forsamling, i en folkevalgt forsamling og diskutere en forfatning, der muligvis ikke bliver stemt om, som vore borgere ikke får lov til at tage stilling til, og som de europæiske borgere ikke får mulighed for at sige ja eller nej til.
Der er en række medlemsstater, som skal have folkeafstemninger, men bare idéen om at indføre noget, der ligner en forfatning uden at spørge borgerne, ligger så langt væk fra i hvert fald min opfattelse af demokrati, at det næsten ikke er til at beskrive. For demokrati er jo ikke kun demokratiske institutioner. Det er det også. Og demokrati er ikke kun frie, demokratiske valg mellem flere kandidater og flere partier. Det er det også, men demokrati er også en mulighed for dialog med borgerne undervejs. Borgerne skal ikke bare afgive deres stemme og så gå hjem. De skal også spørges, når store begivenheder sker, som f.eks. at nogen er ved at lave en europæisk forfatning.
Jeg håber, at resultatet på regeringskonferencen bliver af en sådan karakter, at det bliver accepteret af de borgere, der kan stemme om det. Men det vil da kræve en del, bl.a. vedrørende den økonomiske politik. Nu har vi lige haft en lille kort snak om ØMU'en, og den skal også diskuteres lidt senere i forbindelse med vækst- og stabilitetspakken, men politikken bag vækst- og stabilitetspakken er jo skrevet ind i forfatningsforslaget, og samtidig ser vi nu, præcis som man sagde det ved folkeafstemningen i Danmark, hvordan de små lande skal overholde reglerne, mens de store slipper. Vi har et problem med denne politik, og derfor håber jeg også, at rådsmødet vil finde en løsning på dette problem, så Tyskland bliver i stand til at løse sine økonomiske problemer, og vi ikke bare kører efter rigide krav. 
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, regeringskonferencen går dårligt. Det resultat, vi kan forvente af mødet i Bruxelles, er efter min opfattelse elendigt. Jeg mener, at en af de vigtigste egenskaber hos politikere, der vil sige ja, er at have mod til at sige nej eller til at lade være med at skrive under. Jeg finder det fuldt ud berettiget, at formandskabet og Kommissionen og alle andre involverede forsøger at nå til enighed i Bruxelles. Men hvis en aftale i Bruxelles kræver en gentagelse af seancen den sidste nat i Nice, er det bedre ikke at afslutte regeringskonferencen i Bruxelles. Aldrig mere Nice! Vi kender udtrykket at dø for Danzig. Dernæst har polakkerne lært os, at man kan dø for Polen, og hr. Prodi har udtalt, at vi vil dø for budgettet. Personligt har jeg på ingen måde til hensigt at dø for Bruxelles. Man er ikke forpligtet til at dø, og man er ikke forpligtet til at skrive under, hvis det er en dårlig regeringskonference. Det er vilkårene!
Jeg er klar over, at regeringerne sædvanligvis morer sig over dette, fordi de ikke har brug for, at Parlamentet siger ja. Jeg ved, at det hedder sig, at Parlamentet i sidste instans vil indordne sig. Og et flertal her i Parlamentet gik da også imod mindretallet og tilsluttede sig resultatet af regeringskonferencen i Nice og sagde følgelig ja til Nice, selv om vi havde påpeget, at Nice gjorde en udvidelse umulig og ville gøre det umuligt at få Europa til at fungere tilfredsstillende.
Men mine damer og herrer og hr. rådsformand, jeg beder Dem viderebringe budskabet om, at denne forfatning skal ratificeres i de forskellige landes parlamenter eller ved folkeafstemninger. Og hvis et solidt flertal af Europa-Parlamentets medlemmer ikke kan tilslutte sig den aftale, der undertegnes, er vi i stand til at vende folkeafstemningerne til et nej. Vi har kapacitet til at genere, selv om De ikke giver os kapacitet til at træffe beslutningen sammen med Dem. Hvis De ikke kan opnå tilslutning fra de mest overbeviste af alle europæere, nemlig Europa-Parlamentets medlemmer, vil De ikke vinde tilslutning i den europæiske befolkning. Det må De gøre Dem klart. Hvis De ændrer konventets forfatningsudkast, hvis De ikke længere vil høre tale om et lovgivende råd, hvis De ikke vil tale om institutionel ligestilling i forhold til budgettet og Parlamentets beføjelser, hvis De ikke vil finde et dobbelt flertal, hvis De stiller spørgsmålstegn ved definitionen af det europæiske samarbejdes indhold, som er fastlagt i forfatningsudkastets første del, vil de mest overbeviste af alle europæere kæmpe imod denne tekst.
Jeg anmoder Dem derfor om ikke at skrive under, for hvis De ikke når til enighed, er det ensbetydende med, at yderligere forhandlinger er nødvendige. Der skal forhandles med polakkerne. Der skal forhandles med Spanierne. Der skal forhandles med bedstemor og bedstefar og alle mulige andre. En undertegnelse inden sådanne forhandlinger vil efter min opfattelse være en forbrydelse mod Europa. Og det vil vi meddele offentligheden. Og vi vil forsøge at overtale vores regeringer til ikke at skrive under i Bruxelles, hvis resultatet ikke er tilfredsstillende, og overlade det til det irske eller luxembourgske formandskab at afslutte forhandlingerne. Det er aldrig for sent at afslutte, men det er ofte for tidligt. Det er det, jeg er bange for, og grunden til, at jeg beder Dem have tillid til Europa og undlade at ofre Europa for en undertegnelse, som De vil være lige så flove over som Nice-traktaten. Det var i øvrigt derfor, De oprettede konventet.
Collins (UEN ).
   - Hr. formand, jeg mener, at man med rimelighed kan sige, at mødet mellem EU's udenrigsministre i Napoli forrige weekend var meget produktivt. Det siger jeg, fordi regeringerne i EU nu drøfter, hvad jeg vil kalde de vigtigste emner i relation til bestemmelserne i den nye EU-traktat.
Den italienske regering bør roses for at have fremskyndet forhandlingerne, og det nylige møde i Napoli kom lige på rette tidspunkt. EU's ledere mødes i næste uge - den 12. december 2003 - for at forsøge at udforme den endelige aftale om EU's fremtid. I lyset af samarbejdets og beslutsomhedens ånd, der hersker for tiden, mener jeg, at EU's stats- og regeringschefer vil kunne nå til enighed på deres kommende møde.
Det betyder ikke, at der ikke er problemer eller uoverensstemmelser. Jeg har altid ment, at ligelig repræsentation i Europa-Kommissionens fremtidige sammensætning er meget vigtig. På samme måde har regeringerne i de forskellige medlemsstater forskellige bekymringer. Det er klart, at beslutningsprocessen i Parlamentet og i Det Europæiske Råd sandsynligvis vil blive baseret på den fælles beslutningsprocedure og flertalsafgørelser.
Jeg mener, at Europas borgere kræver at blive informeret om de nøjagtige ansvarsområder for de nye politiske porteføljer, der etableres i EU. De vil have at vide, nøjagtig hvilken rolle en sandsynlig EU-udenrigsminister og en eventuel præsident for Det Europæiske Råd kommer til at spille. Det er vigtigt, at disse spørgsmål afklares, og at funktionerne ikke kommer til at overlappe hinanden. Det vil skabe uklarhed om, hvad EU skal gøre på nuværende tidspunkt.
Desuden hersker der fortsat stor bekymring i Europa om enkelte følsomme nationale spørgsmål. Jeg er fast overbevist om, at beskatningsspørgsmål fortsat skal henhøre under regeringerne i de enkelte medlemsstater. Jeg mener ikke, at EU skal have beføjelser til at hæve skatterne gennem proceduren med kvalificeret flertal.
Jeg mener heller ikke, at der skal træffes kvalificerede flertalsafgørelser om retssystemerne i EU. Det ville være forkert på grund af de store forskelle mellem strafferetssystemerne i Europa.
Jeg er ikke i tvivl om, at der i løbet af de næste 10 dage vil blive iværksat en intens dialog mellem alle kontraherende parter for at nå til enighed om en ny forfatning for EU. Viljen til at nå til enighed er til stede på det kommende møde i Det Europæiske Råd. Ganske vist er den italienske regerings tidsplan ambitiøs, men den kan gennemføres under de rette omstændigheder. Jeg ønsker dem held og lykke. 
Bonde (EDD ).
   - Hr. formand, det er formentlig sidste gang, vi mødes før topmødet den 12.-13. december, og jeg vil gerne advare mod den forfatning, der nu er på vej.
I Laaken-erklæringen var opdraget at bringe EU tættere på borgerne. Nu flytter man et stort antal nye beslutninger fra de nationale parlamenter til embedsmænd bag lukkede døre i Bruxelles. Der flyttes flere beslutninger fra åbne parlamenter til halvhemmelige rådsarbejdsgrupper, end beslutninger i Rådet, der skal gøres åbne. Den samlede åbenhed mindskes. Lovgivende magt gøres i hovedsagen til udøvende magt. Vælgerne får som hovedregel deres indflydelse beskåret. Det demokratiske underskud forøges, selv om opgaven var at mindske det. Føderalisterne her i salen klapper i hænderne, fordi de selv får mere indflydelse. De burde i stedet reagere imod, at de nationale parlamenter afgiver meget mere magt end den indflydelse, som Europa-Parlamentet opnår. Vælgerne og de folkevalgte bliver taberne. Lobbyister og embedsmænd vinder lovgivningsmagt, hvis det nuværende udkast vedtages.
Statsministrene får retten til at udpege den, der skal have magten i Unionen. EU-præsidenten, EU-udenrigsministeren, formanden for Kommissionen og hans næstformand vil alle blive udpeget af en alliance på 17 ud af 25 statsministre. Der kan ses bort fra ønskerne hos 8 lande, som kan stemmes ned. Af de 17 vil de 10 formentlig kunne fortsætte som statsministre i deres eget land. De 7, som ikke kan fortsætte hjemme, kan så dele posterne i Bruxelles. Når man har mistet den folkelige tillid i sit eget land, kan man få balsameret den forkastede politik i fem år. Eneretten til at stille lovforslag ligger hos dem, der ikke længere kan vælges. Kommissærerne bliver ikke valgt. De står ikke til ansvar for vælgerne, og Kommissionen kan kun væltes med to tredjedeles flertal, og så kan vi højst etablere en krise.
Europa-Parlamentet er også selv i krise med stadig faldende valgdeltagelse og manglende evne til at få kommissærerne til at overholde f.eks. en bogholderilov, som gælder for enhver boghandler i Unionen. Men der findes virksomme midler mod svig, nemlig åbenhed og demokrati. Lad kommissærerne udgå fra de nationale parlamenter og stå til ansvar over for de nationale parlamenter. Så vil ingen kommissær slippe heldigt fra at sige: Jeg har ikke noget ansvar, for jeg vidste ikke, hvad der skete.
Byg Europa op nedefra og op og ikke oppefra og ned. 

Pannella (NI ).
   - Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg vil oplæse nogle erklæringer, der blev fremsagt efter mødet i Napoli. Hr. Fischer sagde: "Jeg forlader Napoli mere bekymret, end da jeg kom". Kommissær de Palacio sagde: "Det er klart, at det kun er et fåtal af stater, der støtter Giscard d'Estaings projekt". Hr. Villepin sagde: "Jeg vil ikke acceptere udvandede kompromiser".
Rådsformanden har selv sagt, at Østrig, Estland, Danmark samt til en vis grad Spanien, Polen og Det Forenede Kongerige, hvis de skulle vælge, i øjeblikket ville foretrække Nice frem for det nye system. Ingen kommentarer. Sådan er billedet.
I sit udmærkede indlæg, som vi alle modtog med bifald, udtalte hr. Cohn-Bendit, at han ikke ønskede at dø for Danmark, Europa eller USA eller af nogen sygdom. Bravo. Det gør jeg heller ikke. Denne politik, hr. rådsformand, denne mangel på politik fra vores, eller Deres, Europa, dømmer imidlertid titusindvis af mennesker til døden i Mellemøsten og bringer regionens skæbne og fremtid i fare.
Efter min mening - og jeg støtter appellen fra den tidligere præsident hr. Cossiga i denne sag i spørgsmålet om krig og fred - taler pacifisterne kun om, at vi skal trække vores tropper tilbage. Bravo. De er ikke spor anderledes end folk i 1939.
Nu er det nødvendigt, og det er vores specifikke forslag som radikale medlemmer af Emma Bonino-Listen hurtigst muligt at høre eksperterne i overensstemmelse med den internationale ret og krigsretten. Vi skal handle hurtigt for at legalisere situationen, og derfor skal EU, Europa, Den Arabiske Liga og efter min mening også USA kræve en officiel fredsproces.
Den fejl, der blev begået i Italien af de allierede styrker, som dengang var befriere, gentages i Mellemøsten. Efter at den italienske hær blev opløst fra den ene dag til den anden den 8. september 1943 ligesom Saddam Husseins hær, kunne man have befriet Italien på to måneder. I stedet trak det ud i månedsvis. Det tog seks måneder blot at etablere Salò-republikken.
Der bliver ingen Salò-territorialrepublik, men vi er helt klart vidne til en hemmelig reform af den irakiske hær, ikke mindst fordi den fortsat er ulønnet.
Derfor skal rådsformanden - efter min mening - Italien og nu Europa tage initiativ til at indkalde til et ekstraordinært møde i Rådet med henblik på at foreslå en fredsproces for FN, USA og det internationale samfund. I overensstemmelse med den folkeretlige krigsret skal Saddam Hussein karakteriseres som en ulovlig kæmper, så der - som det f.eks. skete i Cassibile i Italien - efterfølgende kan tinges ikke om Saddam Husseins immunitet, men om hans eksil og straffrihed.
Det er et ægte politisk initiativ. Det kan samle Frankrig, Tyskland og selv de neokonservative i USA. Italien og Europa gyser atter, sådan som de gjorde i forbindelse med det tidligere Jugoslavien. Billedet af Srebrenica symboliserer vores manglende handlekraft.
Jeg vil derfor komme med følgende opfordring: Lad os leve for evigt, sådan som hr. Cohn-Bendit ønsker. Lad os bekæmpe sygdom, men lad os ikke fortsat dømme hele befolkninger til døden i frihedens og legalitetens navn.
Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   - Hr. formand, denne forhandling er ved at blive meget følelsesladet. Mit indlæg vil ikke følge den linje.
Jeg mener, at regeringskonferencen går, som det kunne forventes. Dens udvikling overrasker mig ikke. Jeg vil sige til rådsformanden, at det italienske formandskab gør nogle ting godt. Jeg synes, at der sker gode fremskridt på nogle områder, f.eks. den sociale klausul. Det opnåede vi ikke i konventet. Jeg mener, at det vil være et godt fremskridt, hvis Deres formandskab fik bragt det på dagsordenen, og så får vi at se, hvor mange socialdemokratiske regeringer, der går ind for det.
Jeg mener også, at der er andre områder, hvorpå De når frem til fornuftige aftaler, f.eks. i spørgsmålet om den europæiske anklagemyndighed. Hvis De foreslår, at den europæiske anklagemyndighed skal behandle de sager, der berører EU's finansielle interesser, tror jeg, at Parlamentet ville kunne acceptere det på betingelse af, at den offentlige anklager ikke udpeges ved enstemmig beslutning, men gennem den almindelige lovgivningsprocedure. Her har De et forslag, som der er enighed om, og som efter min opfattelse ville give os mulighed for at gøre fremskridt.
Derimod er der andre områder, hvorpå jeg ikke forstår, hvorfor det italienske formandskab ikke har forsøgt at opnå et kompromis. F.eks. spørgsmålet om dobbelt flertal. Jeg forstår ikke, hvorfor det italienske formandskab har nægtet at stille et forslag, der adskiller sig fra konventets tekst, når det har gjort det på andre områder.
Tiden er ved at løbe ud. Der er vist kun et ministermøde tilbage før det afgørende Råd, og jeg ved ikke, om vi på dette område vil kunne opnå et resultat, der er acceptabelt for alle. Det er klart, at det set ud fra et politisk synspunkt heller ikke er det bedste tidspunkt at behandle spørgsmålet på, for stabilitetspagtens sammenbrud giver en følelse af, at der er to målestokke i EU - det må De meget gerne viderebringe til hr. Tremonti - hvilket ikke bidrager til at skabe et bedre klima for at opnå enighed.
Til forskel fra det, en kollega har sagt, mener jeg, at vi skal gøre arbejdet færdigt den 13. december. Jeg tror ikke, at vi ved at have mere tid til at spørge vores bedsteforældre - for at bruge denne fraværende kollegas ord - opnår et bedre resultat. Sådan tror jeg ikke, det er. Jeg mener, at sagen er klar: Vi kender alle sammen de løsninger, der er foreslået, og de forskellige alternativer, og jeg mener, at det politiske signal, som vi skal sende, er at vedtage forfatningen den 13. december. Det er det politiske signal, vi skal sende.
Desuden mener jeg, at vi skal gøre det, fordi udvidelsen, som er Europas og Parlamentets store satsning, skal ledsages af den politiske omskabelse i forfatningen. Det ville blive meget vanskeligt at forklare, at udvidelsen blev gennemført den 1. maj 2004, men at vi af en eller anden grund ikke fik en forfatning.
Derfor opfordrer jeg Dem til at holde fast ved den linje, og jeg anmoder regeringerne om at vise, at de er stolte af den europæiske forfatning, at glemme nationale interesser og at tænke på, at det, som vi har brug for i øjeblikket, er en forfatning for en union af både stater og borgere, som giver os mulighed for at arbejde sammen i den spændende tid, der venter os i de kommende år.
Derfor siger jeg, klø på, hr. rådsformand! Klø på med at opnå aftaler. Klø på, så vi kan blive færdige den 13. december.
Hänsch (PSE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, allerførst vil jeg gerne klart anerkende, at det italienske rådsformandskab gør sig intensive bestræbelser på under forhandlingerne på regeringskonferencen at forhandle så tæt på konventets resultater som muligt og også tilbyde løsninger, som går ud over konventets resultat. Jeg vil nævne to eksempler. Udtrykkeligt at nævne ligeberettigelsen mellem mænd og kvinder under EU's værdier var noget, som vi ikke gjorde i konventet. At De nu har foreslået det, og at det vil blive accepteret, det er et fremskridt, og det bør vi fremhæve. At De foreslår, at der også inden for udenrigs- og sikkerhedspolitikken på visse områder og under visse forudsætninger kan træffes afgørelse med kvalificeret flertal, går ud over konventets resultat, og det fremhæver jeg for at gøre det klart, at De spiller en yderst positiv rolle i denne forbindelse.
Men jeg må sige til hr. Brok, som ikke er her længere, at det, som De foreslog om Dem Europæiske Centralbank, ikke anfægter Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Det er ikke andet, end hvad vi også ønsker for andre områder, nemlig at kunne tage beslutninger efter en forenklet procedure i visse tekniske spørgsmål, og det betyder, at der holdes fast i enstemmighed hos regeringscheferne, hvis de vil ændre noget. Der holdes fast i enstemmigheden. Det eneste er, at vi ikke behøver sætte hele traktat- og forfatningsrevisionsproceduren i gang for at løse tekniske spørgsmål. Det er et helt afgørende punkt, jeg tror, for os alle, hr. rådsformand, og jeg vil gerne bede om, at det også bliver forstået af formandskabet.
Hvad Europa-Parlamentets budgetrettigheder angår, både når det gælder den mellemlange finansielle planlægning og det årlige budget, kan og vil vi ikke acceptere, at vi sættes tilbage i forhold til det nuværende niveau. Det kan ikke være acceptabelt for et demokratisk valgt parlament, og vi vil forsvare os mod det med alle de midler, vi har.
Jeg er i øvrigt glad for den klare holdning, som Kommissionen har indtaget til denne sag. Vi er jo ikke altid på samme side, men i dette tilfælde, hr. kommissionsformand, glæder vi os over Deres støtte, for vi har kun ganske få forbundsfæller i dette spørgsmål. Det glæder mig, at De hører til disse få forbundsfæller ligesom i øvrigt også rådsformandskabet.
Det sidste punkt, jeg vil nævne, er, at jeg også kritiserer Napoli. Jeg rejste, ligesom udenrigsminister Fischer, mere nedtrykt hjem fra Napoli, end jeg kom. Min bekymring er, at vi lader for mange spørgsmål stå åbne, som så bliver presset ind i pakken til stats- og regeringscheferne, og at vi så får en gentagelse af natten i Nice med et kompromis, som ikke bare repræsenterer den mindste fællesnævner, men som også indeholder en ophobning af kompromiser, som ikke har noget med hinanden at gøre, og som modsiger hinanden. Risikoen for, at Nice bliver gentaget den 13. december i Bruxelles, er blevet større efter Napoli. Jeg frygter, at det vil føre til, at vi får denne mærkelige rendezvousklausul. Hr. rådsformand, det er jo den sædvanlige flugtreaktion, som vi har set fra stats- og regeringschefernes side i mere end 10 år. Sådan var det allerede i Maastricht. I Maastricht sagde vi: Vi har brug for Europas politiske enhed. Det udsatte vi, vi sagde: Det gør vi senere. Så kom Amsterdam og de berømte resterende punkter fra Amsterdam. Det blev så udsat til Nice. I Nice løste De det ikke, så det blev lagt over på konventet. Nu kommer konventet med et forslag. Jeg beder Dem, hr. rådsformand, gør det ikke en gang til! Situationen bliver ikke bedre. En beslutning den 13. december, som igen efterlader resterende punkter, vil være et svigt fra stats- og regeringschefernes side i EU foran den samlede europæiske offentlighed. Hr. rådsformand, De må forhindre et sådant svigt. De vil ikke kun blive målt på, om De opnår et resultat, De skal arbejde for en løsning. Det vil De blive målt på!
Duff (ELDR ).
   - Hr. formand, fredag den 5. december 2003 mødes konventets parlamentariske medlemmer igen for at drøfte de fremskridt, der er gjort under regeringskonferencen, for at tale med hr. Frattini og hr. Giscard d'Estaing og endelig for at stille fælles forslag til regeringskonferencen.
Det centrale i vores drøftelser bliver at støtte det italienske formandskabs forsvar for konventets arbejde, men jeg er helt enig med hr. Hänsch i, at vi vil bekæmpe begrebet "rendezvousklausuler" i forbindelse med pakkens nøgleelementer. At trække beslutningerne i langdrag gør det ikke nemmere at træffe dem. Nu er tiden kommet til at handle. Vi vil heller ikke acceptere forslag om at øge antallet af medlemmer af Kommissionen eller ændre på dens form - hvilket i øvrigt også gælder Parlamentet - for at undgå at gøre indrømmelser i forbindelse med medlemsstaternes selvfølelse. Sådanne kneb fremmer ikke disse myndigheders ydeevne og effektivitet, og tages der ikke hensyn til Parlamentets ønsker, skader man mulighederne for, at den nye aftale kan træde i kraft. Det vil forbitre den politiske atmosfære og skabe tvivl om Unionens demokratiske legitimitet.
Rådsformanden og kommissionsformanden skal være helt klar over, at regeringskonferencen ikke kan tage vores accept for givet.
Korakas (GUE/NGL )
   - Hr. formand, arbejdstagerne, befolkningerne i vores lande, forventer naturligvis ikke, at de fra Rådets topmøde kommer til at høre om den virkelighed, de lever i til daglig som følge af EU's højrecentrums- og venstrecentrumsregeringers politik. De oplever på deres egen krop den stigende arbejdsløshed, indtægtsnedgangen, omgåelsen, for ikke at sige ophævelsen, af 8-timers arbejdsdagen og af deres andre tilkæmpede rettigheder som resultat af den famøse Lissabon-dagsorden, hvis gennemførelse Rådet skal vurdere. De ved, at alt dette gennemføres i konkurrenceevnens og produktivitetens navn, og at det eneste formål er at øge EU-storkapitalens profit. Dette er også det generelle formål med den konstante nedsættelse af arbejdsomkostningerne, selv i lande, hvor udviklingstakten stiger, f.eks. Grækenland, der har de mest produktive, men også de dårligst lønnede arbejdstagere.
Rådets topmøde har udelukkende til formål at sikre og øge EU-storkapitalens profit, og det gælder også for de øvrige spørgsmål, der skal drøftes, som f.eks. regeringskonferencen og den europæiske forfatning, som lovfæster kapitalismen, EU's videre militarisering og egenrådighed, styrkelsen af de repressive, arbejderfjendtlige mekanismer, den for befolkningerne negative udvidelse med de 10 nye lande og asyl- og indvandringspolitikken. Også den vedvarende besættelse af Irak fører udelukkende til forøgelse af profitten og kræver hele tiden ofre blandt det irakiske folk, men også hos besættelsesmagten og dens samarbejdspartnere, på grund af den irakiske befolknings berettigede modstand.
Det Europæiske Råd i Bruxelles vil således ikke blot bevare disse politiske linjer, men vil også træffe foranstaltninger til at styrke og lovfæste dem. Den eneste måde, denne situation kan ændres på, er efter min opfattelse med en udvikling af den modstand og det modangreb fra befolkningernes side, som heldigvis spirer mere og mere frem. Det er et perspektiv, som vi vil gøre alt for at styrke. 
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg tilslutte mig hr. Watsons hårdnakkede protest mod de vedvarende og alvorlige overtrædelser af menneskerettighederne i fangelejrene i USA.
Hvad angår regeringskonferencen, spørger jeg mig selv, hvorfor regeringerne egentlig indkaldte et konvent. Det ældgamle skuespil om den nationale interessebasar kunne de også have fået uden et konvent. Regeringerne vender konventsudkastet på hovedet, og vi, Parlamentet, skriver atter beslutninger. Vi gentager os selv, vi protesterer mod de samme gamle ting, vi har hverken opnået en virkning eller bare et svar eller bare en seriøs forhandling. Det spørgsmål, vi bør stille os selv, er, hvad vi bør gøre. Regeringerne tror, de kender vores svar. Det har vi givet dem siden den halve fiasko i Amsterdam. Det lød: Det er bedre end ingenting. Så gav vi det efter den hele fiasko i Nice, og det lød igen: Det er bedre end ingenting. Og nu tror jeg ikke, kære kolleger, at en dårlig forfatning er bedre end ingenting. Vi bør gøre det klart for regeringerne, at det ikke er dem, der er herre over traktaterne, men at det er parlamenterne og de mennesker, som de repræsenterer, der er herre over traktaterne, og at denne forfatning kan falde på det forhold.
Så er der med stor patos blevet talt om, at det enkelte menneskes værdighed skal beskyttes. Hvad med Europas værdighed? Den er der ikke blevet talt om. Jeg kan ikke forestille mig, at nogen medlemsstats værdighed kræver, at man krænker princippet om magtens deling og offentlighed i lovgivningen og afskaffer det lovgivende råd, denne konventets kongstanke for mere demokrati. Jeg kan ikke forestille mig, at en medlemsstats værdighed kræver, at man udskifter det dobbelte flertals klare legitimation med lotterisystemet fra Nice. Jeg kan ikke forestille mig, at en medlemsstats værdighed kræver, at man forlanger flere rådslove, flere krænkelser af parlamentarisme og offentlighed i lovgivningen. Det har ikke noget med landenes værdighed at gøre, og landenes værdighed kræver heller ikke noget angreb på Parlamentets budgetkompetence.
Mine damer og herrer, i den seneste debat, også her i Parlamentet på gangene og bag kulisserne, har jeg hørt kravet om kompromiser. Hr. Méndez de Vigo talte om det, som gjaldt det nu om fra Parlamentets side også at bryde loyaliteten til konventet og begive sig ud på kompromisernes glatis. Kompromiser får vi kun tilbudt, hvor vi er på tilbagetog. Forhandlinger får vi kun tilbudt, hvor demokratiet og Parlamentets rettigheder bestrides. Jeg kan ikke se nogen forhandlingstilbud om vores krav, som går ud over regeringskonferencen. Vi bør gøre det klart, at en dårlig forfatning denne gang ikke er bedre end ingenting.
Ribeiro e Castro (UEN ).
   - Kære formænd, kære kolleger, ligesom hr. Cohn-Bendit tilhører jeg dem, der mener, at der ikke er nogen grund til hastværk, også fordi Nice-erklæringen, som hele processen blev indledt med, placerede regeringskonferencen i 2004. Jeg synes, at det er bedre med en god og holdbar aftale end en dårlig, der er lavet i en fart. Jeg må dog anerkende det italienske formandskabs fortjenester, og de fremskridt, som synes påbegyndt i Napoli, er et meget positivt skridt fremad i forbindelse med regeringskonferencens udvikling, som jeg varmt takker det italienske formandskab for. De åbner på mange områder løfterige perspektiver, og det ville være meget trist, hvis man nu opgav at komme videre. Det er også meget positivt, at der er gjort fremskridt mod at sikre bestemmelsen om en kommissær pr. medlemsstat med fulde og lige rettigheder. Det er positivt, at der er sat begrænsninger på rådsformandens beføjelser, og at der er skabt et differentieret og smidigt system for de skiftende formandskaber for Rådets forskellige sammensætninger, der skal træde i stedet for det skiftende formandskab, som man slet ikke havde behøvet afskaffe. Det er ligeledes positivt, at de såkaldte forenklede metoder til revision af traktaterne er blevet forkastet, eftersom de ville betyde en omgåelse af sædvanlige folke- og forfatningsretlig fremgangsmåder.
Med det sagt er der imidlertid også punkter, der stadigvæk bekymrer os, og hvor jeg appellerer til den sunde fornuft hos Europas ledere og til det italienske formandskabs kreativitet. For det første er der behov for en afklaring af princippet om fællesskabsrettens forrang, en afklaring, der ikke nedbryder princippet om den nationale suverænitet. For det andet må der være sikkerhed for åbenhed og offentlighed omkring Rådets lovgivningsarbejde, da det jo desværre ser ud til, at man har opgivet tanken om et lovgivende råd. For det tredje bør man være meget forsigtig og tilbageholdende med -bestemmelserne, så de ikke i stedet kommer til at fungere som de såkaldte forenklede - og efter min mening ukorrekte -traktatrevionsmetoder. Dernæst er det ikke nødvendigt at anvende alt for "fremadrettede" termer som f.eks. "minister" eller selve ordet "forfatning", og der må også findes en løsning på spørgsmålet om, hvorvidt kristendommen, den jødisk-kristne religion, skal nævnes som en del af Europas historiske og åndelige arv, ligesom institutionernes sekulære karakter bør bekræftes. Man må være meget intolerant og fordomsfuld, hvis man ikke engang kan acceptere det italienske formandskabs forslag. Til slut et par ord om spørgsmålet om kvalificeret flertal, som Spanien og Polen synes at have problemer med. Vi er for ligeværdighed (60 % plus 60 %). Spanien må forstå, at det er det største af de mellemstore lande, ikke det mindste af de store. Europa har brug for flere mellemstore lande, ikke for flere lande, der tror, de er store. Det er særdeles vigtigt, såfremt Europas fælles bedste skal befordres. 
Tajani (PPE-DE ).
   - Hr. formand, bemærkningerne fra rådsformanden, hr. Antonione, om udviklingen på regeringskonferencen giver os store forhåbninger om foranstaltningernes endelige resultater, ikke kun hvad angår overholdelse af tidsfristen, men først og fremmest også med hensyn til indholdet. Der har ikke været tilbagefald med hensyn til den tekst, der blev vedtaget af konventet, og det italienske formandskabs beslutning om ikke at acceptere et kompromis blot for at få traktaten underskrevet har derfor givet bonus.
Hr. formand, Parlamentet, der i denne uge har til opgave at opfordre medlemsstaterne til at finde frem til en aftale, der endelig vil give Europa dets første forfatningsmæssige grundlag, kan kun være enig i den holdning, som formandskabet har vedtaget. Hr. Cox har med rette insisteret på behovet for at handle hurtigt og effektivt. Vi støtter fuldt ud hans bemærkninger og deler hans synspunkter, mens vi ikke kan tilslutte os bemærkningerne fra de pessimister, der åbenbart vil kaste håndklædet i ringen ved det mindste tegn på problemer.
Jeg støtter derfor, hr. Antonione, Deres bemærkninger om at afskaffe den nationale partikularisme. Europa må ikke lade denne ekstra mulighed glide sig af hænde. Jeg er sikker på, at ingen stat ønsker at blive holdt ansvarlig for at knuse en drøm. Endelig vil jeg som medlem af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater endnu en gang opfordre regeringskonferencen til i indledningen at indsætte en klar henvisning til Europas jødisk-kristne rødder.
Til slut, hr. Watson, har jeg en bemærkning vedrørende Guantánamo-spørgsmålet. De taler udmærket italiensk, De forstår udmærket sproget, og jeg håber, at De også læser det, for ifølge forlydender i den italienske presse har rådsformandskabet ved mere end én lejlighed bedt de amerikanske myndigheder om også at respektere menneskerettighederne på Guantánamo-basen.
Swoboda (PSE ).
   - Hr. formand, topmødet i Bruxelles kommer til at beskæftige sig med udenrigspolitikken i to forskellige sammenhænge - både i forbindelse med forfatningsdebatten og i forbindelse med konkrete udenrigspolitiske problemer. Hvad forfatningsdebatten angår, vil jeg helt tilslutte mig kommissionsformand Prodis udtalelser. Vi må væk fra tilskuerrollen og blive aktør på den internationale scene. Og her handler det ikke kun om indholdet - det gør det også - det handler også om navne. Derfor vil jeg også gerne støtte statssekretær Antonione, som klart har sagt og talt for, at det handler om en udenrigsminister. Det handler ikke om en højtstående repræsentant eller en gesandt, det handler om en udenrigsminister, som ikke erstatter de nationale udenrigsministre, men supplerer dem og gør dem mere effektive.
Desuden har vi et stort problem, når vi taler om udenrigspolitik - og hvis jeg har mulighed for kort at drøfte det med statssekretær Antonione - og det er Mellemøsten. Vi har i de seneste dage - og Rådet skal jo faktisk også behandle dette spørgsmål blot halvanden uge efter den såkaldte Genève-aftale - set en aftale, som er en privat aftale mellem to og mange andre fra Israel og Palæstina. Men aldrig før har en privat aftale været så meget i medierne, aldrig før har en privat aftale vakt så store forhåbninger, og aldrig før har en sådan aftale ligget i den grad på linje med den europæiske udenrigspolitik, og jeg håber, at Rådet også vil behandle det og sende et klart signal om, at man støtter dette Genève-initiativ, endnu mere og endnu stærkere end udenrigsminister Colin Powell gudskelov også gør det, fordi det netop kunne være et europæisk initiativ, men har endnu større værdi, fordi det netop kommer fra denne region. Fra mænd og kvinder, som ved, hvordan lidelserne vil fortsætte, hvis der ikke kommer en aftale i stand.
Og når vi netop fra Europas side skal føre en afgørende kamp mod terrorismen, så hænger det også sammen med, at terrorismen vil blive ved med at sprede sig, som i de seneste uger, så længe der ikke bliver fundet en løsning på problemet i Mellemøsten, om end en trinvis løsning. Derfor beklager vi også dybt terrorangrebene i Istanbul. Istanbul er ligesom New York ikke bare en by med multietnisk samarbejde, den er også ligefrem et symbol på det, og terrorismen kæmper naturligvis mod disse multietniske forbindelser og relationer. Jeg mener også, at vi må give Tyrkiet solidaritet og støtte, men det betyder ikke, at der findes en terrorbonus, og jeg går ligesom Kommissionen og rådsformanden stærkt ind for, at vi fortsætter som hidtil. Objektive kriterier og kontrol af de objektive kriterier. Terrorismen må hverken forværre eller forbedre Tyrkiets position.
Til slut vil jeg komme med en bemærkning om et emne, som mange af kollegerne har været inde på. Jeg beskæftiger mig sjældent med budgetspørgsmål, men alle her i Parlamentet, uanset hvilken nationalitet vi har, hvilken social eller politisk gruppe vi kommer fra, vi ved alle, hvor vigtige rettighederne i forbindelse med udarbejdelsen af budgettet er for ethvert parlament, og jeg vil kun støtte Dem, hr. rådsformand, her har vi en klar mening. Det handler ikke kun om at skrive en beslutning. Man kan spørge, som Stalin engang spurgte Vatikanet: "Hvor er jeres hære?" Men hvordan vil man få en europæisk forfatning i Europa gennem folkeafstemninger og nationale parlamenter, hvis der kommer massiv modstand fra Europa-Parlamentet? Jeg beder Dem acceptere, at der ikke må ske nogen beskæring, i det mindste ingen beskæring af Parlamentets rettigheder som en frit valgt demokratisk institution i Europa.
Van den Bos (ELDR ).
   - Hr. formand, opportunisme i Europa er stadig vigtigere end formelle aftaler. Store lande kan åbenbart tillade sig mere end små lande. At Frankrig og Tyskland ignorerer stabilitetspagtens regler, har alvorligt rokket ved den nederlandske befolknings tillid til EU. Almindelige mennesker undrer sig over, hvorfor de skal støtte en ny traktat, når det er usikkert, om den bliver overholdt. Netop med henblik på folkeafstemningerne om forfatningen er det vigtigt, at vi ikke går uden om diskussionen om stabilitetspagten.
Folkeafstemningerne vil i højere grad dreje sig om konteksten end om traktatens tekst. Den er en målestok for tilliden. Vi lægger stor vægt på konventets forslag om stemmeproceduren i Rådet og Parlamentets fuldstændige budgetrettigheder. Efter vores opfattelse må medlemsstaterne dog gerne beholde en fuldgyldig kommissær.
Hvis legitimiteten skal øges, skal de vælges direkte af Europa-Parlamentet, uden at de indstilles af Det Europæiske Råd, men først når aftaler er vigtigere end politisk opportunisme i Europa, vil befolkningen virkelig få tillid til Europa. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne komme ind på et emne, som rådsformanden har taget op, og som ingen endnu har talt om, men som er af stor betydning for flere personer her i Parlamentet.
Formanden sagde, at man har rejst spørgsmålet om, hvorvidt mindsteantallet af medlemmer pr. medlemsstat er for lavt. Er det forkert at holde fast i et relativt lavt basismedlemskab i en ny, udvidet Union? Lad os lige tænke lidt over det.
Med hensyn til Storbritannien - der består af tre nationer, England, Skotland og Wales - er Wales for nærværende repræsenteret i Parlamentet med fem medlemmer. Når den nye forfatning træder i kraft - hvis den da gør det - falder antallet af medlemmer, som repræsenterer Wales, til fire. Malta får fem. Jeg har ikke spor imod, at Malta får fem medlemmer - det er udmærket for små lande at være behørigt repræsenteret. Hvordan skulle jeg som skotte kunne mene andet?
Men vi må ikke glemme, at der er særdeles gode grunde til, at princippet om degressiv proportionalitet er blevet indført. I henhold til princippet om degressiv proportionalitet skal hver EU-medlemsstat være repræsenteret i Parlamentet med tilstrækkeligt mange medlemmer til, at den pågældende medlemsstats politiske spektrum er bredt repræsenteret. Selv de 400.000 maltesere bør derfor have mindst fem medlemmer, men måske heller ikke flere end det. Hvis man derfor med rette insisterer på at bevare et loft over antallet af medlemmer, bliver resultatet af en yderligere forøgelse af den degressive proportionalitetstærskel på over fem, at betydelige dele af de eksisterende medlemsstater ikke bliver repræsenteret.
Under vores forhandlinger om Unionens kompetence mindede hr. Lamassoure Parlamentet om vigtigheden af partnerregioner, lande som Flandern, Galicien, Baskerlandet, ja, også Skotland. Disse udgør en vigtig del af Unionen. Hvis deres repræsentation mindskes, berøves de den degressive proportionalitet, som De med rette kræver for lande som Malta eller Cypern. Det må De ikke gøre.
Dette er ikke blot et ubetydeligt punkt. Som medlem af konventet, der repræsenterede Skotland, forsøgte jeg mange gange at gøre kolleger opmærksomme på, hvad det vil betyde for os, hvis visse aspekter af den fælles fiskeripolitik, som vi ikke kan acceptere, blev vedtaget. Man lyttede ikke til mig. Resultatet er, at det bliver umuligt for mig, der er en varm tilhænger af tanken om en europæisk forfatning, at overtale mine politiske kolleger i Skotland til at støtte ratificeringen af teksten, fordi jeg nu ved, at den på det punkt ikke bliver ændret. Min appel blev ignoreret. Hvis jeg havde repræsenteret et større område, havde man måske lyttet til mig. Sikke en skam! De må ikke afvise degressiv proportionalitet for EU-staternes bestanddele ved at insistere på den for EU's stater. 
Tannock (PPE-DE ).
   - Hr. formand, det britiske Konservative parti, det vil sige de europæiske demokrater, er ikke enige i, at det udkast til forfatning for EU, som i øjeblikket drøftes på regeringskonferencen i Rom, bare er en slags oprydningsarbejde. Vi mener, at den i væsentlig grad ændrer magtbalancen mellem medlemsstaterne og EU's institutioner.
Vi mener, at den er endnu et skridt i processen mod at oprette en føderal superstat med eget flag, egen valuta, hær og nu også forfatning og ikke bare en forenkling af traktaten baseret på en enestående overnational struktur mellem suveræne medlemsstater. Vi er bekymrede over den nye skarpt profilerede rolle til Rådets formand og den foreslåede udenrigsminister og over EU's juridiske personlighed, som vil styrke opfattelsen af, at EU reelt er en stat, som inden længe vil kræve medlemskab af FN's Sikkerhedsråd.
Vi er imod de såkaldte -klausuler, som begrænser vores vetorettigheder på områder som beskatning, socialsikring og - værst af alt - FUSP, der omfatter sikkerhed og forsvar. Teoretisk bliver det muligt for en ny britisk regering at blive stemt ned i forbindelse med indsættelse af landets egne tropper, som en foregående regering har givet tilsagn om.
Vi har også set, at der er gjort indrømmelser med hensyn til et særskilt planlægningshovedkvarter for selvstændige EU-operationer, hvilket giver vind i sejlene til isolationistiske grupperinger i USA, som vil blive lykkelige over at se europæerne gå selv, mens de stiller spørgsmålstegn ved nødvendigheden af USA's fortsatte tilknytning til NATO, en organisation, som i mine øjne har tjent os godt i masser af år.
Vi er imod, at chartret om grundlæggende rettigheder - med dets vage rettigheder til arbejde, sundhed og socialsikring - gøres retlig bindende. Der er en opskrift på, hvad den i Luxembourg beliggende EF-Domstol kan gøre for at sikre gennemførelsen af den sociale markedsøkonomi og underminere fru Thatchers økonomiske reformer fra 1980'erne, som gjorde mit land til en magnet for direkte udenlandske investeringer.
Og sidst, men ikke mindst kræver vi, at sådanne større forfatningsmæssige ændringer gøres til genstand for en offentlig debat i alle medlemsstater. Med særlig henvisning til mit eget land opfordrer jeg premierminister Tony Blair til at give det britiske folk en chance for at blive hørt gennem en folkesafstemning om resultatet af regeringskonferencen. 
Titley (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte en særlig invitation til Dem. Hvis De i løbet af juleferien opholder Dem i den vidunderlige by Bolton, vil jeg bede Dem om sammen med mig at aflægge et besøg på min lokale pub, for De vil blive overrasket over at opdage, at de fleste gæster ikke diskuterer ting som kvalificerede flertalsafgørelser, den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik eller regeringskonferencen. De taler om helt andre emner.
Det siger jeg ikke for at undsige drøftelserne om forfatningen, som bestemt er vigtige, men snarere for at understrege, at vores endeløse institutionelle diskussioner ikke bringer os tættere på vælgerne, for de handler ikke om de emner, som vores vælgere betragter som vigtige. Siden jeg blev medlem i 1989, har vi haft disse endeløse diskussioner om institutionerne. Vi er nødt til at stoppe disse diskussioner, for det er vigtigt for EU's politiske legitimitet, at vi hurtigt når til enighed på denne regeringskonference og - hvad vigtigere er - at vi indgår en aftale, der holder.
Jeg er enig med hr. Hänsch i, at vi ikke kan fortsætte med den ene regeringskonference efter den anden, som skal behandle de sørgelige rester fra den foregående. Når vi når frem til en aftale, der holder, kan vi begynde at fokusere ordentligt på de emner, der bekymrer borgerne i et Europa med 25 medlemsstater. Vi er nødt til at gøre praktiske fremskridt.
Vi må ikke tage for givet, at udvidelsen forløber ganske problemfrit. Vi er nødt til at sikre, at kandidatlandene opfylder de krav, som Kommissionen har fastsat i sin seneste årsberetning. Vi er nødt til at sikre, at disse landes indtræden i Det Europæiske Økonomiske Område - noget, folk helt glemmer - sker gnidningsløst, for det har ikke været tilfældet før nu. Vi må ikke glemme Rumænien og Bulgarien eller deres mål om at blive medlem i 2007. Vi skal fortsætte arbejdet med Tyrkiet og - som hr. Swoboda siger - udvise større solidaritet med dette land og især nu for tiden.
Vi skal også se på andre emner, som er vigtige for vores borgere: flere og bedre job. Vi skal tilføre Lissabon-processen nyt liv og sikre, at vi har en aktiv socialpolitik, som får folk i arbejde. Som det fremgår af Wim Koks rapport, er alt for mange borgere udelukket fra arbejdsmarkedet, og vi opbygger en mur mellem dem, som har et arbejde, og dem, som ikke har. Vi skal gøre meget mere på det område. Især skal medlemsstaterne sætte farten i vejret. Det er medlemsstaterne, som trækker tiden ud med hensyn til Lissabon-målene og den europæiske arrestordre. Kriminalitet er et vigtigt emne for vores borgere, og det er nødvendigt, at flere medlemsstater ratificerer den.
Medlemsstaterne er også i vid udstrækning ansvarlige for, at Revisionsretten i sine årsberetninger fortæller os, at den ikke kan spore alle konti på grund af den måde, medlemsstaterne bruger pengene på. Vi må kræve meget mere af medlemsstaterne.
Vedrørende sikkerhedspolitikken glæder det mig, at der gøres fremskridt, men vi må sikre, at vi fokuserer på evner i højere grad end institutionelle strukturer, for vi vil kun blive bedømt ud fra, hvor meget vi evner at gøre.
Hvis jeg kunne ønske en julegave - hvis jeg da stadig troede på julemanden - ville jeg ønske mig, at regeringskonferencen mundede ud i konklusioner, som alle kunne enes om, som blev respekteret, og som ikke førte til rester. Jeg ville ønske, at vi kunne fokusere på resultater til vores borgere, for det er det, EU vil blive bedømt på. 
Formanden.
   - Tak for Deres venlige invitation, hr. Titley. 
Ludford (ELDR ).
   - Hr. formand, rådsformanden sagde, at EU vil byde lovlige indvandrere velkommen. Det lyder hyklerisk, da Rådet har vedtaget en meget restriktiv tekst om retten til familiesammenføring. Den er faktisk så ringe, at Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked råder Europa-Parlamentet til at få EF-Domstolen til at ophæve den, fordi den er en overtrædelse af den europæiske menneskerettighedskonventions bestemmelser om familiernes rettigheder. Det hilser jeg velkommen.
Rådet kan ikke have været i tvivl om Parlamentets holdning til, at Guantánamo-fangerne holdes interneret uden en korrekt rettergang. Som medordfører for dette emne deltager jeg i udarbejdelsen af en henvendelse fra Parlamentet til den amerikanske højesteret, men kun Rådet kan tale på vegne af EU som helhed. Rådet har allerede undertegnet en juridisk samarbejdsaftale med USA, så amerikanerne kan ikke sætte spørgsmålstegn ved Rådets retlige status.
Det vil være utilstedeligt, hvis regeringer som den britiske, der indgår bilaterale aftaler, forpurrer et rådsinitiativ. Selv om vi får europæerne ud af Guantánamo, må vi tale på vegne af de resterende 650 indsatte. Som med ståltolden lægger USA mærke til os, når EU gør sin indflydelse gældende. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, som borger i den spanske stat vil jeg gerne sige, at de synspunkter, som den spanske premierminister, José María Aznar, prøver at gennemtrumfe - hvor han forlanger den afstemningsordning, der blev aftalt i Nice, men som går stik imod det, som konventet har vedtaget med dobbelt flertal af stater og borgere - ikke på nogen måde afspejler følelserne hos de fleste af mine medborgere. I sit forsøg på at fastholde en vilkårlig vetoret, som blev opnået til stor skade for den spanske repræsentation i Europa-Parlamentet, repræsenterer Aznar ikke mange andre end sig selv, samtidig med at han bekræfter sin status som Europas mest selvhævdende og umedgørlige regeringsleder. Aznar prøver på misliebig vis at bruge udkastet til en europæisk forfatning til at spænde ben for de nationale regeringer i Galicien, Euskadi og Catalonien inden for en multinational stat ved at få elementer indført i udkastet, der, hvis de vedtages, engang i fremtiden vil forhindre Irlands genforening, fordi det ville betyde en ændring af Storbritanniens og Irlands grænser, ligesom de også vil stå i vejen for, at den spanske stat kan få Gibraltar tilbage.
Jeg slutter af med at minde om, at der i går omkom 15 indvandrere på den spanske stats kyster, og jeg synes, at vi skal benytte denne anledning til at gennemføre de nødvendige politiske foranstaltninger, der kan forebygge, at noget lignende sker fremover. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg håber ikke, at vi bliver endnu mere utilfredse med resultatet af regeringskonferencen, end vi var med resultatet af konventets arbejde. Jeg vil gerne komme med et par meget korte bemærkninger til dette.
For det første er de endelige bestemmelser om forsvars- og udenrigspolitikken meget vigtige. Jeg glæder mig over de fremskridt, der er gjort. Jeg kunne godt tænke mig, at der var gjort mere reelle fremskridt, især med hensyn til klausulen om fælles assistance, men under alle omstændigheder er det godt, at vi viser, at vi har lært noget af krigen i Irak.
For det andet bør alle medlemsstaterne være repræsenteret i Kommissionen. Især i Grækenland ville det gøre et meget dårligt indtryk, hvis de små lande ikke er repræsenteret.
For det tredje er det bedre, at vi ikke får en aftale i december, end at aftalen ikke er tilfredsstillende.
Jeg har også et par korte bemærkninger til det område, som Gruppen for Det Europæiske Folkeparti specielt har beskæftiget sig med, nemlig transport.
Hr. Prodi, der er et udviklingsinitiativ, hvori programmet for de prioriterede transeuropæiske netværk indgår, nemlig , som skal drøftes. Man har fået det indtryk, at Parlamentet bliver holdt udenfor, og at beslutningen vil blive truffet af Det Europæiske Råd alene efter forslag fra Kommissionen. Ud over at dette er forkert, er det også i strid med EF-retten, og Parlamentet kan ikke acceptere det. Vi er medlovgiver, når det gælder de transeuropæiske net, og vi vil gøre krav på vores rettigheder til det sidste.
Så er der selve indholdet. Vi kan godt tegne grønne og røde streger på kortet og sige "her er nye veje og jernbaner!", men de transeuropæiske net skal finansieres. Derfor er den politiske vilje nødt til at være til stede både hos medlemsstaterne og hos Europa-Kommissionen, så vi hurtigst muligt kan gå videre i denne retning med et samarbejde mellem den offentlige og den private sektor. 
Schulz (PSE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne bede Dem undskylde, at jeg kom for sent. Den, der kommer for sent, bliver straffet af livet, men ikke af næstformanden, hr. Dimitrakopoulos, som har været eftergivende nok til at lade mig få ordet alligevel. Mange tak for det. På vores gruppes vegne, men især også på vegne af de tyske socialdemokratiske medlemmer, vil jeg gerne sige tak til den tyske regering og til det italienske rådsformandskab. Hr. minister, det er måske lidt overraskende, at jeg retter min tak til det italienske rådsformandskab, men jeg gør det meget udtrykkeligt, for jeg har indtryk af, at det italienske formandskab strider bravt for at forsvare konventets resultat. Strider bravt for at bekæmpe nogle ufornuftige skridt, som åbenbart behersker regeringskonferencen. Jeg ved, at min regering - Forbundsrepublikken Tysklands regering - intenst forsøger at få de regeringer fra medlemsstaterne på regeringskonferencen, som tror, at de overhovedet ikke behøver overtage noget af alt det progressive, som konventet har besluttet for Europa, bort fra denne tankegang og ind på kompromisets vej.
Det skal vi som medlemmer af Europa-Parlamentet være særligt taknemmelige for, for alt andet bringer EU i sin nuværende og kommende form i alvorlig fare. Jeg vil tage to punkter op, som vi mener er virkeligt essentielt vigtige. Det første er Parlamentets budgetkompetence. Det ser ud til, at en række finansministre nok har overbevist deres kolleger i regeringerne - forhåbentlig ikke regeringscheferne - om, at man med enstemmighed om de finansielle overslag og skiftet til høring i stedet for godkendelse begrænser en af Europa-Parlamentets rettigheder og med Parlamentets endelige samtykke i budgetproceduren, som egentlig er Europa-Parlamentets stærkeste rettighed i budgetproceduren, relativerer denne endelige godkendelse, idet det bliver en fælles rettighed for Rådet og Parlamentet. Det ser ud til, at nogle er fast besluttet på at sigte mod denne centrale rettighed for Europa-Parlamentet i forbindelse med forfatningsdannelsen. Det skal imidlertid siges, at hvis man vil give Europa en forfatning, så kan man ikke i alvor på denne måde angribe den centrale rettighed, budgetkompetencen, hos hovedlovgiveren, som Europa-Parlamentet jo skal være fremover. Derfor siger jeg, at hvis man fælder budgetkompetencen her, så fælder man forfatningen som helhed. Det ville altså være klogt, hvis vi fra Parlamentet sender et tydeligt signal til regeringskonferencen om, at dette er en virkelig betydningsfuld sag for Europa-Parlamentet.
Her vil jeg også gerne nævne et andet punkt. Vi tror, hr. formand, at vi bliver nødt til at finde frem til kompromiser om stemmefordelingen og Kommissionens sammensætning, kompromiser, som begge sider kan og skal leve med. Jeg forstår fuldt ud, at de mindre medlemsstater frygter at blive majoriseret, muligvis med rette, muligvis ikke, det kan jeg ikke tillade mig at dømme om. Men uanset hvilket kompromis der kommer ud af det, er der et punkt, som Europa-Parlamentet skal være opmærksom på. 732 medlemmer, som vi bliver i næste valgperiode, er temmelig mange. Mellem 2007 og 2009 vil vi muligvis stige til 800 medlemmer her i Parlamentet. Når der så er bestræbelser i gang for at puste antallet af medlemmer yderligere op, så vil jeg sige, at vi ikke vil blive til en kinesisk folkekongres, vi vil være et arbejdsdygtigt Parlament. Også her beder jeg Rådet og det italienske rådsformandskab - jeg ved, at det bestræber sig på at lade fornuften råde i dette spørgsmål - også her beder jeg regeringskonferencen om at finde frem til en løsning, som holder Parlamentet arbejdsdygtigt. Jeg kom for sent, jeg har talt for længe, hr. formand, tak for det hele.
Formanden.
   - Jeg er sikker på, at alle kollegerne glæder sig over, at De endelig nåede frem og kunne holde Deres indlæg.
Malmström (ELDR ).
   - Hr. formand, da konventet blev oprettet, var det en unik historisk beslutning baseret på idéen om, at folkevalgte, regeringer og EU-institutioner - i bred dialog med borgerne - på åben og eftertænksom måde skulle forberede EU på udvidelsen og fremtiden. Trods stor skepsis viste konventet sig at være et stort fremskridt. Der blev fremlagt et forslag til europæisk forfatning, som trods en del mangler i det store og hele er et udmærket kompromis. Jeg tror, at Altiero Spinelli må have smilet i sin grav, da forslaget blev fremlagt i juni 2003.
Det, der foregår nu, er pinligt. Det er, som om konventet aldrig har været der, og Rådet er tilbage i de gamle Nice-takter med hurlumhej og studehandler bag lukkede døre. Tager De aldrig ved lære?
EU står over for enorme opgaver. EU skal vokse, reformere sig og samarbejde yderligere. Desuden har EU store legitimitetsproblemer. Problemerne omkring stabilitets- og vækstpagten har næppe forbedret EU's ry. Borgerne fortjener bedre end et udvandet kompromis krydret med nationale interesser. De fortjener et demokratisk, dynamisk og handlekraftigt EU. De fortjener at blive taget alvorligt, ved at det arbejde, som deres repræsentanter udførte i konventet, respekteres. Derfor appellerer jeg til det italienske formandskab: Skuf dem ikke! 

 - Mine damer og herrer i tilhørerlogen, jeg forstår Deres begejstring, men tilhørerlogen deltager ikke i mødet. Jeg må derfor bede om ro. 
Stenzel (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, for sidste gang, inden regeringskonferencen om en ny europæisk forfatningstraktat forhåbentlig slutter her i december, tager Europa-Parlamentet ordet med en beslutning. Der er ingen tvivl om, at konventets udkast har været et vigtigt grundlag. Men der er heller ingen tvivl om, at der er behov for forbedringer på nogle punkter. Man må håbe, at alle politikere har viljen til at nå frem til en afslutning og finde et kompromis, som alle parter kan leve med. Herunder hører utvivlsomt Kommissionens sammensætning med hver en stemmeberettiget kommissær pr. medlemsland. Det er vigtigt - også i forhold til EU's borgere - at man ikke skaber kommissærer med to forskellige vægte.
Også EF-Domstolens juridiske kontrol af Rådets beslutninger er positiv af hensyn til retskontrol og gennemsigtighed. Det handler også om at styrke stabilitets- og vækstpagten igen, styrke den i substansen og samtidig forbedre fleksibiliteten i dens anvendelse, for det, der senest er sket mellem Tyskland og Frankrig, må ikke gentage sig - det dårlige eksempel må ikke danne skole.
Inden for sikkerheds- og forsvarspolitikken bør der forankres en gensidig bistandspligt i overensstemmelse med artikel 51 i FN-chartret som en selvfølgelig solidaritetshandling i et fælles Europa. Spørgsmålene om stemmevægtningen i Rådet må ikke tillægges for stor betydning. I EU's politiske praksis finder man jo for det meste frem til en konsensus og et kompromis, hvor det ikke er afgørende, om man er "stor" eller "lille". De dobbelte flertal - 15 stater, 60 % af befolkningen - lyder fornuftige. Og Europa-Parlamentet - her er jeg enig med kollegerne - bør ikke beskæres i sine oprindelige og vigtige budgetmæssige rettigheder. 
Van den Berg (PSE ).
   - Hr. formand, jeg er bekymret over vores regeringers forkastelige metoder. Først indgik regeringerne et kompromis med Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter - kendt som det positivt vurderede forfatningsudkast - og derefter fortsætter de bare, som om intet var hændt, , og gentager præcist de samme metoder, som gjorde Nice til en fiasko.
Borgerne har vældig stor fordel af dette forfatningsudkast. Forfatningen giver os mere demokrati og sætter os i stand til at opnå mere konkrete resultater på områder, som er meget vigtige i Europa. Hverken jeg eller borgerne er bekymrede over de bagateller, som alle tilsyneladende laver et stort nummer ud af i øjeblikket, såsom en stemme mere eller mindre, hver medlemsstat sin egen kommissær - eller endda to til de store medlemsstater - eller en marionet i spidsen for Det Europæiske Råd. Det er ikke det, det hovedsageligt drejer sig om. At hvert land får sin egen kommissær, er i orden. Hvad det drejer sig om, er, at Europa er i stand til at fange kriminelle, som ikke tager hensyn til nationale grænser, at vi taler med én stemme i udenrigspolitikken, og at der er tilstrækkeligt med gode job til alle.
Regeringscheferne må nu holde op med at snakke frem og tilbage og - med et par små praktiske tilpasninger - acceptere, at det, som vi har set som resultat af konventet, er den bedste løsning for os alle og for et udvidet og uddybet Europa. De skal ikke bilde sig ind, at borgerne finder deres mundhuggeri om magt og personer vigtigt. Det er for små drenge, som sammenligner deres muskler, men ikke for borgerne. Borgerne vil have resultater. Og disse resultater kan vi opnå med den nye forfatning. Flere rettigheder til Parlamentet, mere medbestemmelse inden for retlige og indre anliggender, landbrug og budget. Mange af mine kolleger har allerede sagt, at vi går tilbage til situationen fra før 1975, hvad angår Parlamentets rettigheder, hvis finansministrene får deres vilje. Det er fuldstændig uacceptabelt. Så overskrider vi en grænse, hvilket vi bestemt vil fraråde. Dette vil påvirke alle folkeafstemningerne her i Europa.
Nu skal vi handle på vores borgeres vegne. Det er presserende. Der er altså behov for ordentlig information i tide, ellers kan borgerne ikke udtale sig i de mange folkeafstemninger, som vil blive afholdt om forfatningen. Europa har brug for forfatningen, fordi 10 nye lande tiltræder den 1. maj, og disse må ikke tiltræde uden tydelige spilleregler. En sådan historisk genforening må ikke mislykkes, fordi regeringscheferne skændes offentligt og ikke er i stand til at acceptere et voksent resultat.
Summa summarum, enten går De som regeringschefer ind for det nuværende forslag, eller også er De imod det. Men pas på! Hvis der bliver mindre demokrati, og hvis Europa-Parlamentet får færre rettigheder, vil Parlamentet modsætte sig det. Regeringerne skal ikke tro, at kompromiset kun kan blokeres fra deres side. De skal også være klar over, at de ikke kan lade det komme så vidt. Det ville være en gudssynd. Hvad enten Gud er optaget i forfatningen eller ej!
Det er næsten Sankt Nikolaus i Nederlandene, og så giver vi altid hinanden gaver. Regeringscheferne bør også flotte sig og forære os en forfatning, som er de europæiske borgere værdig. 
Cushnahan (PPE-DE ).
   - Hr. formand, i opløbet til udenrigsministrenes møde i Napoli herskede der udbredt pessimisme med hensyn til resultaterne. Vi må derfor rose det italienske formandskab for de betydelige fremskridt, der er gjort på endog særdeles følsomme områder.
Navnlig bifalder jeg aftalen om et struktureret forsvarssamarbejde og positive signaler som oprettelsen af posten som EU-udenrigsminister og indførelsen af én kommissær med fuld stemmeret pr. medlemsstat og ligeledes Parlamentets budgetbeføjelser.
Trods disse fremskridt skal meget stadig gøres. For at få reel indflydelse på den internationale arena må vi ud af vores handlingslammelse på det fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Formandskabets forslag om kvalificerede flertalsafgørelser og holdning til forslaget om at indføre en EU-udenrigsminister er skridt i den rigtige retning. Jeg kunne dog godt tænke mig at se fremskridt på en række andre områder:
Forslaget om en præsident på fuld tid for Det Europæiske Råd kan underminere både Kommissionens formands og udenrigsministerens rolle. Hidtil har kun Kommissionen haft et permanent formandskab.
Rådspræsidentens ansvar på FUSP-området kan komme i konflikt med udenrigsministerens rolle og dermed skabe forvirring om, hvem der i sidste instans taler på EU's vegne på dette område. Det ville være mere fornuftigt at benævne denne post "formand" for Det Europæiske Råd og ikke "præsident".
Jeg ønsker formandskabet tillykke med de fremskridt, det har gjort til dato, men vil også gerne udstede en advarsel. Udkastet til forfatning er et kompromis. Det er derfor ikke kun medlemsstaternes regeringer, der skal nå til enighed på regeringskonferencen. Hvis resultatet skal ratificeres, skal det også godkendes af andre institutioner såsom Europa-Parlamentet, Europa-Kommissionen og medlemmerne af de nationale parlamenter. Det italienske formandskab overser dette faktum på eget ansvar. 
Corbett (PSE ).
   - Hr. formand, det fremgår klart af diskussionerne, at alle ønsker at blive færdige i december. Problemet er, at alle først vil komme med deres indrømmelser så sent som muligt - og helst slet ikke. Der er derfor en fare for, at vi trods det udbredte ønske om at få afsluttet forhandlingerne på Det Europæiske Råds møde i december som i Nice ender med at fortsætte til langt ud på natten, hvor slutresultatet så flikkes sammen i allersidste øjeblik. Der er endog en risiko for, at man slet ikke når til enighed.
I øjeblikket rasler medlemsstaterne til en vis grad stadig med sablerne. De indtager stive, urokkelige holdninger, selv om de ved, at de bliver nødt til at indgå et kompromis, hvis de ønsker at nå til et endeligt resultat i december. Deri ligger den største fare for regeringskonferencen.
Jeg er overbevist om, at der kan udarbejdes en fornuftig, acceptabel aftale om de mange forskellige punkter, men ét punkt ser ud til at volde særlige kvaler: afstemningsprocedurerne i Rådet. Konventet kæmpede med det ældgamle problem med, hvorvidt vi ønsker lighed i forhold til stater eller i forhold til indbyggertal. Det kom frem til en ny, afbalanceret løsning med dobbelt flertal, hvor staterne hver har én stemme under første afstemning, og hvor staternes stemmer vægtes i overensstemmelse med deres befolkning under den anden afstemning, det vil sige at der er absolut lighed mellem borgerne. Hvad kunne være mere retfærdigt?
Polen, Spanien og enkelte andre lande insisterer imidlertid på at vende tilbage til den uklare formel fra Nice, som hverken er særlig retfærdig eller logisk. Det beklager jeg, og jeg håber, at de ændrer holdning. Jeg ved også fra diskussionerne - især med polske kolleger - hvor vanskelig den nationale baggrund i Polen er, og hvordan dette beklageligvis er blevet en , især for oppositionspartierne. Polen har en mindretalsregering. Men hvordan kan vi nå frem til et kompromis, hvordan kan vi finde en udvej mellem to radikalt forskellige løsninger?
Jeg får pludselig en idé, og her taler jeg ganske på egne vegne. Må jeg opfordre det italienske formandskab til at se på, hvad der skete i begyndelsen af 1990'erne, før udvidelsen med Sverige, Finland og Østrig? Dengang skændtes Rådet kraftigt om, hvordan tærsklen for kvalificeret flertal kunne ændres: Hvilken tærskel skulle nås for at opnå kvalificeret flertal, og hvad var et blokerende mindretal? Samtidig nægtede én stat - beklageligvis må jeg med skam melde, at det var min egen, nemlig Det Forenede Kongerige - at ændre systemet. Det Forenede Kongerige ønskede at bevare samme blokerende mindretal i en udvidet Union, hvilket ville have gjort beslutningsprocessen endnu vanskeligere. Sagen havnede i et dødvande.
Hvad skete der i Deres eget land, hr. formand? Der blev indgået et kompromis i Ioannina, det såkaldte Ioannina-kompromis, hvor EU gik over til det nye system, men man vedtog en erklæring om, at stater, der fremover var i mindretal, men som ikke ville være blevet stemt ned i henhold til det gamle system, kunne gå imod beslutningen og insistere på, at drøftelserne blev ført videre, hvis de ønskede det. I praksis blev denne bestemmelse aldrig brugt, men den gjorde det muligt at redde ansigt på daværende tidspunkt, den muliggjorde overgangen til det nye system, og måske er noget i den retning den eneste måde at komme videre med det problematiske dobbelte flertal på.
Måske skal vi gå over til det nye system, men så vedtage en erklæring om, at staterne - måske i en overgangsperiode - kan påberåbe sig det gamle system, hvis de er i mindretal. Jeg er sikker på, at det ikke vil ske særlig ofte, men det vil gøre det muligt for dem at redde ansigt og tage hjem med en acceptabel løsning. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, vi taler om, at vi med forfatningen vil gøre EU mere gennemsigtigt, overskueligt og demokratisk, men jeg kan se en risiko for, at det samme Råd, som skal træffe beslutning om forfatningen, bryder den nuværende lovgivning og træder Parlamentets rettigheder under fode, når det gælder beslutningen om de transeuropæiske net. Hr. rådsformand, i henhold til de nuværende traktater er beslutninger om de transeuropæiske net inklusive prioriteringslisten - kunne rådsformanden måske lytte til mig, og kunne min kollega måske træde lidt til side - i henhold til de nuværende traktater er spørgsmålet om revision af de transeuropæiske net underlagt den fælles beslutningsprocedure mellem Rådet og Parlamentet og ikke Rådets beslutningskompetence. Det Europæiske Råd er til for at udstikke politiske retningslinjer. Men hvis Det Europæiske Råd i Bruxelles under revisionen af de transeuropæiske net vedtager listen over konkrete prioriterede trafikprojekter på en sådan måde, at praktisk talt alle midlerne for de kommende år er brugt, så griber det massivt ind i Parlamentets rettigheder til at være med til at træffe beslutning om de transeuropæiske net og revisionen på lige fod med Rådet. Jeg appellerer derfor til Rådets repræsentant om at være opmærksom på, at EU-topmødet ikke træder de rettigheder, som det nuværende Parlament allerede har, under fode. Jeg appellerer til kommissionsformanden: Kære hr. kommissionsformand, det ville være katastrofalt, hvis De med Deres klare udtalelser om demokrati og rettigheder for Parlamentet på topmødet rækker Rådet hånden på en så konkret måde omkring definitionen af de prioriterede projekter, at De i praksis knockouter Europa-Parlamentets rettigheder i den fælles beslutningsprocedure.
Lad os få at se, at Det Europæiske Råd ikke tiltager sig de rettigheder, som Parlamentet allerede har i den fælles beslutningsprocedure om transeuropæiske net. Vi ønsker flere rettigheder, vi ønsker et demokratisk Europa, et gennemsigtigt Europa. Derfor håber jeg, hr. rådsformand, at De kan opfylde dette ønske. 
Hughes (PSE ).
   - Hr. formand, jeg tilslutter mig i høj grad det fælles beslutningsforslag, som min gruppe har støttet i relation til topmødet og det sociale forum. Det vigtige er, at man igen søger at sikre den ligevægt, der blev fastlagt i Lissabon: det afbalancerede bestående af økonomi-, social- og beskæftigelsespolitikken med bæredygtig udvikling som den overordnede ramme. Jeg håber ikke, at regeringerne bukker under for fristelsen til på en eller anden måde at ændre på balancen i dette på det kommende topmøde.
Der er især et element i beslutningsforslaget, som bekymrer mig: anden del af artikel 10. Min gruppe vil anmode om opdelt afstemning om det punkt, og mange vil stemme imod.
Hvordan kan det være? Er vi da tilhængere af unødig, supplerende lovgivning? Nej. Det fremgår klart af første del af artikel 10, som vi støtter. Der er imidlertid også rigtigt, at visse dele af Parlamentet - og lokale arbejdsgiverorganisationer uden for det - i stigende grad kræver snævrere erhvervskonsekvensanalyser som et middel til at blokere Kommissionens ret til at tage initiativ til yderst nødvendige forslag. Vi kan ikke tillade, at disse krav om konsekvensanalyser af omkostninger og fordele udnyttes på den måde.
Vi, der sidder i denne side af Parlamentet, støtter princippet om reelle, ærlige konsekvensanalyser af omkostninger og fordele, hvor der tages hensyn til samtlige omkostninger og fordele. Under forhandlingerne om revisionen af arbejdstidsdirektivet i sidste uge i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender sagde de liberale medlemmer således højt og klart, at vi har brug for en fuldstændig erhvervskonsekvensanalyse. Det, vi har brug for, er en reel konsekvensanalyse af omkostninger og fordele, hvor der tages hensyn til samtlige omkostninger og fordele.
Hvad koster f.eks. en kultur med lang arbejdstid udtrykt i skader på familieliv, børn og parforhold? Det skal prissættes i en sådan beregning. Det er derfor tvingende nødvendigt at ændre forslaget i den retning.
I relation til artikel 9 i beslutningsforslaget, hvor der henvises til en åbning af markedet for post- og passagertjenester, er det vigtigt, at der også her foretages en reel konsekvensanalyse af omkostninger og fordele.
Endelig vil jeg gerne påpege, at traktaterne faktisk er meget entydige. Hvad angår beskæftigelse og sociallovgivning, indeholder traktaten et særdeles klart krav: "I disse direktiver skal det undgås at pålægge administrative, finansielle og retlige byrder af en sådan art, at de hæmmer oprettelse og udvikling af små og mellemstore virksomheder". Kommissionen anvender allerede nu disse test på alle sine forslag til lovgivning på beskæftigelses- og socialområdet. Sådan skal det også være. Det er godt, at det sker allerede nu, men vi må ikke forsøge at snævre det ind og dermed ganske unødigt blokere for de meget nødvendige forslag på social- og beskæftigelsesområdet, som bidrager til at bevare den overordnede politiske balance, der blev fastlagt i Lissabon.
Karas (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg har bedt om ordet til dette punkt, fordi erfaringerne fra de seneste uger i forbindelse med behandlingen af stabilitets- og vækstpagten, det vil sige med den europæiske lovgivning, har gjort det klart, hvor vigtigt det er, at regeringskonferencen tager prisstabilitet med på listen over EU-mål i den europæiske forfatning.
Jeg har bedt om ordet, fordi erfaringen fra de seneste dage og uger også har vist, hvor vigtigt det er, at vi også føjer protokollen om stabilitets- og vækstpagten til forfatningen, ligesom de andre protokoller. Og jeg har bedt om ordet, fordi jeg mener, at erfaringen fra de seneste uger også tydeligt viser os, at der til dels er sket en nationalisering af forfatningsdebatten, og at vi skal passe på, at en nationalisering af det europæiske projekt ikke truer dette store projekt gennem nationale folkeafstemninger. Hvis der skal være en folkeafstemning, så skal det være en europæisk folkeafstemning med et europæisk resultat, nemlig et dobbelt flertal af stemmer og lande.
Mine damer og herrer, vi har talt om, at forfatningen skal gøre Europa mere gennemsigtigt, demokratisk og tæt på borgerne. Derfor appellerer jeg til rådsformanden om at sørge for, at Kommissionen bliver styrket, at Parlamentets medbestemmelsesrettigheder bliver udvidet, og at budgetkompetencen forbliver hos Parlamentet, og at man ikke støtter finansministrenes forsøg på i et brev til rådsformanden at give Kommissionen og Parlamentet mundkurv på i forbindelse med deres rettigheder. Vi har brug for et fællesskabets Europa, ikke et mellemstatsligt. Forfatningen er udtryk for en styrkelse af fællesskabsorganerne, og jeg beder Dem derfor modvirke alle de forsøg på at nationalisere Europa, som udgår fra forskellige konstellationer af Rådet.
De Rossa (PSE ).
   - Hr. formand, det oprører mig i høj grad, at vi på regeringskonferencen er vidne til noget, jeg vil betragte som et begrædeligt svigt fra de politiske lederes side - en tilbagevenden til nationalchauvinismen - på et tidspunkt, hvor vi har brug for et demokratisk, effektivt Europa, hvor magten deles. Det er ikke, hvad vi får ud af regeringskonferencen, hvis den fortsætter på denne måde.
Konventet, som jeg var medlem af, udarbejdede med stort besvær en skabelon for det Europa, jeg netop har beskrevet. Hvis denne tekst neutraliseres på områder som den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, forsvarssamarbejdet og social- og arbejdsmarkedspolitikken, hvis de kvalificerede flertalsafgørelser fjernes på disse områder og, værst af alt, hvis Parlamentet får frataget sine budgetbeføjelser, er vi helt sikkert på vej mod et nederlag. Det er en opskrift på nederlag for regeringskonferencen og dens resultater, men det er også en opskrift på et nederlag for Europa. Et sådant nederlag ville være en sejr for EU-modstanderne. Det ville være en sejr for dem, der oppisker en stemning af frygt, som vi konstant hører hr. Bonde gøre det her i Parlamentet med sine forsimplede, opportunistiske klichéer.
Jeg opfordrer regeringskonferencen til at lytte til Parlamentet, til konventet og de 200 parlamentsmedlemmer - fra alle sider af det politiske spektrum, både i regering og i opposition på tværs af Europa - der har udarbejdet konventets dokument.
Endelig vil jeg bede Dem, hr. Prodi, om at læse fra i dag, hvor der er et interview med Dem i forbindelse med Deres besøg i Irland i går. Overskriften lyder: ' "Stater, der afviser traktaten, kan blive nødt til at forlade EU", siger Prodi'. Det er et rystende budskab at sende til det irske folk, som skulle stemme to gange om Nice-traktaten. Det er at udvise despekt for de europæiske borgeres rettigheder og for de europæiske folks værdighed. Hvis det ikke er korrekt gengivet, bør De straks korrigere udtalelsen. Hvis det er korrekt gengivet, må De gøre det klart, at der er tale om Deres egen personlige holdning og ikke Kommissionens.
I Irland skaber sådanne udtalelser ganske enkelt en polarisering af debatten om, hvorvidt vi skal forsvare nationen eller opbygge Europa. Så De må rette det, hvis Deres holdning ikke er korrekt gengivet i interviewet.
Antonione,
   Hr. formand, mine damer og herrer, vi har vistnok overskredet tiden, og jeg vil derfor forsøge at fatte mig i korthed, så vi ikke tager mere tid fra den næste forhandling.
Indledningsvis, og fordi hr. Watson og andre, der ønskede at diskutere Guantánamo-spørgsmålet, er til stede, vil jeg gerne komme med nogle bemærkninger, der kan give stof til eftertanke.
Hvad angår det italienske formandskab og dermed EU, må jeg sige, at vi ved enhver given lejlighed - senest direkte til Colin Powell på det møde, der blev afholdt i Bruxelles - har gjort de amerikanske myndigheder opmærksomme på EU's og offentlighedens bekymring vedrørende denne sag, der utvivlsomt giver os stof til eftertanke samt anledning til bekymring. Jeg vil også understrege, at visse journalister på den fælles pressekonference også stillede spørgsmålet til Colin Powell, der offentligt lovede at gøre noget og undersøge sagen, det vil sige komme med et svar på de konkrete bekymringer. Jeg må derfor gentage, at sagen har fået opmærksomhed, og at den også fremover vil have det.
På den anden side vil jeg, hvad angår diskussionen om regeringskonferencens arbejde, benytte denne sidste lejlighed for mig som repræsentant for det nuværende EU-formandskab til at henvende mig til Parlamentet for at takke alle medlemmerne for Deres bidrag til det italienske formandskabs arbejde og indsats. Det har været et vigtigt bidrag, der selvfølgelig har indeholdt en del kritik og mange forslag, men jeg må indrømme, at der også har været mange rosende bemærkninger, hvilket altid er en fornøjelse og medvirkende til at lette de undertiden tunge byrder ved en overfyldt tidsplan, som vi nogle gange må bære.
Som jeg tidligere har sagt, gør vi dette i bevidstheden om, at et positivt resultat ikke kun vil være til gavn for det italienske formandskab, men for os alle, fordi den drivende ånd er forenelig med den europæiske ånd. Hvis ikke vi skaber de ønskede resultater, vil det utvivlsomt være en fiasko for os alle. Jeg er fortsat optimistisk og må sige, at jeg i lyset af debatten i Napoli og dagens møde tror, at vi med fortrøstning kan se frem til den 12. og 13. december, fordi der er tegn på, at vi kan nå frem til en positiv løsning.
Hvad angår de enkelte punkter, er det svært for mig at gå i detaljer nu, men jeg vil gerne fremsætte nogle generelle bemærkninger. For det første bekræfter jeg, at vi søger at bevare den størst mulige sammenhæng med konventets tekst, der er vores referencepunkt. Som De ved, deltog alle niveauer i konventet - nationale parlamentsmedlemmer, medlemmer af Europa-Parlamentet, regeringsmedlemmer og repræsentanter for det civile samfund. Resultatet er helt klart et meget vigtigt dokument, som vi forsøger at forbedre, men som vi betragter som et referencepunkt for at nå slutresultatet. Vi vil ikke acceptere udvandede kompromiser, og vi vil undgå alle former for studehandler, som der har været tale om i den sidste time.
Det er normalt, at der finder forhandlinger sted. Jeg vil ikke undervurdere sådanne forhandlinger, fordi de enkelte lande utvivlsomt repræsenterer værdige og vigtige interesser. Forhandlingerne kan være intense, men jeg tror, at den ånd, der viser os vej, og som jeg har mødt hos alle dem, der først har deltaget i arbejdet med konventet og efterfølgende i regeringskonferencen, er kendetegnende ved det faktum, at alle håber på et godt og agtværdigt resultat. Med hensyn til beskyttelsen af Europa-Parlamentets beføjelser og de nationale parlamenters beføjelser i almindelighed, kan jeg bekræfte, at det italienske formandskab finder en sådan beskyttelse helt afgørende - og så meget desto mere når der skabes en traktat med forfatningsmæssig gyldighed, for hvis ikke der er nogen forbindelse til den primære demokratiske kilde, der er knyttet til Parlamentet, vil vi utvivlsomt ende med at gøre noget, der ikke er positivt.
Jeg vil gerne endnu en gang takke for Deres bidrag, og jeg håber, at hr. Berlusconi, der vil være her i Parlamentet sammen med hr. Frattini for at berette om regeringskonferencens arbejde i ugen efter konferencens afslutning, kan overbringe Dem gode nyheder, og at De til den tid vil kunne give udtryk for Deres påskønnelse eller kritik, så alle efterfølgende, sådan som der er givet udtryk for, kan mødes for at fejre et resultat, som vi alle håber bliver meget positivt.
Prodi,
   Jeg takker det italienske formandskab og hr. Antonione, der efter min mening på en velafbalanceret og forbilledlig måde har præsenteret de argumenter og holdninger, vi skal støtte på det vigtige møde i Bruxelles. Jeg vil blot sige, at jeg ønsker ham al mulig held med at forsvare disse argumenter, og jeg vil opfordre ham til ikke at droppe nogen af de emner, der i øjeblikket er lagt til side. Jeg tænker f.eks. på sagen om det lovgivende råd. Det er et af de emner, der pludselig er forsvundet, selv om der blev lagt megen energi og omtanke i det inden for den institutionelle ramme. Problemet er det, at når en del af denne ramme ændres, påvirkes hele rammen.
Jeg har et kort svar til hr. De Rossa. Jeg plejer ikke at trække mine bemærkninger tilbage, fordi jeg normalt overvejer dem grundigt, inden jeg fremsætter dem. Til journalisten fra , der gjorde meget ud af at tage disse bemærkninger ud af sammenhængen, sagde jeg, at hvis et land siger "nej, nej, nej, nej" - og jeg sagde "nej" fire gange - må man erkende, at dette land ikke skal kunne lamme EU for evigt. Jeg tror, at det er en udbredt holdning. Jeg tilføjede, at vi ikke i øjeblikket råder over de nødvendige instrumenter, men at vi ikke kan undgå problemet i fremtiden. Det giver ikke mening at skjule det. Jeg sagde, at instrumenterne ikke findes, men problemet gør. Jeg tilføjede, at det ikke er et almindeligt udbredt problem, men at vi ikke kan undgå dette spørgsmål.
Jeg finder det vigtigt, at kommissionsformanden tager sådanne sager op - også selv om der ikke er tale om et almindeligt udbredt problem - da de udgør et problem, der berører os alle. Der er ingen mening i at flygte fra problemerne, for hvis vi gør det, vil det aldrig lykkes os at løse dem.
Formanden.
   - Jeg har som afslutning på forhandlingen modtaget seks forslag til beslutning om forberedelse af Det Europæiske Råds møde og syv forslag til beslutning om regeringskonferencens arbejde i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37(1).
Afstemningen finder sted i morgen.
Berthu (NI ),
    Efter regeringskonferencens møde i Napoli står det klart, at de europæiske institutioner presser på for at få konventets forfatningsudkast igennem og følgelig tanken om en central, overnational magt til forvaltning af det udvidede Europa. Vi mener dog, at det rigtige ville være at gøre det modsatte, nemlig at acceptere tanken om et differentieret Europa, i højere grad respektere den nationale suverænitet og fastlægge en klar ordning med variabel geometri.
Med andre ord har lande som Spanien og Polen, der i dag anklages for at forsinke regeringskonferencens arbejde på grundlag af konventets udkast, fordi de forsvarer nationale interesser, i virkeligheden forsvaret Europas almene interesse, som er at bevare frie nationer og levende nationale demokratier.
Hvad angår de væsentligste punkter, der vil blive taget op til fornyet drøftelse på det kommende møde i Det Europæiske Råd i Bruxelles - Kommissionens sammensætning og kvalificeret flertal i Rådet - har vi til stadighed fastholdt, at det vigtigste er at anerkende retten til en national folkelig modstand, som ethvert europæisk folk formelt skal kunne gøre gældende mod en europæisk afgørelse. En sådan nyskabelse ville rehabilitere de nationale demokratier, bidrage til at reducere det demokratiske underskud og samtidig relativisere alle drøftelser om Kommissionen og Rådet. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   Den måde, regeringskonferencen udvikler sig på, vækker stadig større bekymring, fordi den klart synes at ville fastholde de centrale dele af det udkast, som konventet vedtog, og som vi er imod, nemlig at den neoliberale kapitalistiske økonomisk-sociale model skal fastholdes og udvides, at EU's militarisering og EU som politisk-militær blok skal videreudvikles, og at der skal opbygges institutioner af føderalistisk art.
Betegnende herfor er det kompromis, der under USA's medvirken er opnået mellem Frankrig, Tyskland og Storbritannien om EU's militarisering, hvis institutionelle grundlag befæstes som en mere eller mindre selvstændig søjle inden for NATO. Selv om der fortsat er nogen uenighed om de institutionelle spørgsmål, er man ved at nå frem til en konstruktion omkring et direktorium, hvor de små og mellemstore lande under trusler om chikane via Fællesskabets fonde tvinges til at acceptere en stadig mere underordnet position, hvilket Spanien og Polen dog endnu kæmper imod, fordi de ønsker at have samme vægt som de "store" i beslutningsprocessen.
Den såkaldte europæiske forfatnings og fællesskabsrettens "forrang" frem for medlemsstaternes ret og forfatning bekræftes, hvilket heller ikke er acceptabelt.
Det er medlemsstaternes befolknings og de progressive kræfters opgave at gå til kamp mod dette projekt, der afspejler de europæiske økonomisk-finansielle gruppers interesser og ambitionerne hos de eliter, der i de enkelte lande objektivt tjener disse interesser. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om stabilitets- og vækstpagten. 
Tremonti,
   Hr. formand, mine damer og herrer, tak, fordi I har inviteret mig med til dette møde for at diskutere den økonomiske stabilitets- og vækstpagt.
Jeg vil gerne starte med en gennemgang af de begivenheder, der gik forud for Eurogruppens og Økofins møde den 24. og 25. november.
I første halvdel af 2003 - henholdsvis den 21. januar og den 3. juni - udsendte Rådet på Kommissionens opfordring to henstillinger til Tyskland og Frankrig vedrørende store budgetunderskud med et krav om, at underskuddene skulle bringes ned under referencetærsklen på 3 % inden udgangen af 2004. Det skal bemærkes, at henstillingerne blev vedtaget på baggrund af formodninger om en stigende økonomisk vækst i årets løb efter elimineringen af negative faktorer på grund af Irak-krigens afslutning.
I de følgende måneder blev det imidlertid klart, at det reelle fremskridt i den europæiske økonomi var anderledes og mere negativ end forventet. Den økonomiske vækst lå ca. 1 procentpoint under den forventede vækst, hvilket gav en større stigning i det offentlige underskud end forventet. Resultatet var, at det var umuligt for Tyskland og Frankrig at bringe deres underskud ned under 3 % i 2004, sådan som det oprindeligt var krævet.
I anden halvdel af 2003, mellem oktober og november, erkendte Kommissionen fuldt ud og formelt denne nye situation, og den foreslog derfor to nye henstillinger, der skulle udskyde underskudsreduktionen til under 3 % til 2005. I alt væsentligt er det rimeligt at antage, at hvis man i begyndelsen af 2003 havde vidst, at udviklingen af euroområdets økonomi ikke ville være positiv, så ville 2005 fra starten være blevet stipuleret i henstillingerne som det år, hvor der skulle rettes op på underskuddene.
På denne baggrund traf både Tyskland og Frankrig foranstaltninger for at inkorporere essensen af henstillingerne. Hvad angår Tyskland, er henstillingerne blevet direkte inkorporeret i budgetlovgivningen. I 2004 er der foretaget hensættelser til en strukturtilpasning på 0,6 % af BNP, og for 2005 er der tale om en tilpasning på 0,5 %, det vil sige i alt 1,1 % af BNP, hvilket er tæt på Kommissionens oprindelige anmodning, uden at der tages stilling til en nedbringelse af underskuddet til under 3 % i 2005. Hvad angår Frankrig, blev henstillingerne først inkorporeret i budgetlovgivningen og efterfølgende i andre foranstaltninger. For 2004 er der foretaget en tilpasning på 0,8 % af BNP og for 2005 en tilpasning på 0,6 %, hvilket vil sige i alt 1,4 % af BNP, hvilket er tæt på det, som Kommissionen ønskede, uden at der tages stilling til en nedbringelse af underskuddet til under 3 % i 2005.
Endvidere har Frankrig og Tyskland lovet at kanalisere eventuelle virkninger af en større vækst over i en underskudsreduktion, sådan som Kommissionen ønskede. Man skal endvidere huske på, at Frankrig og Tyskland i 2003 iværksatte et stærkt program for en reform af velfærdsstaten, der havde en afgørende positiv indvirkning på de offentlige finansers bæredygtighed. I forbindelse med den politiske økonomi er det et spørgsmål af væsentlig betydning, der omgiver den diskussion om pagten, der har fundet sted i årets løb.
Grundlæggende set, er der først med arbejdet i oktober og november, siden hen med Eurogruppen og endelig med Økofin skabt bred enighed om indholdet af Kommissionens henstillinger samt om indholdet af de justeringer, som Frankrig og Tyskland har foretaget.
Jeg vil gå videre til procedurespørgsmålene. Kommissionen fremsatte de to henstillinger i henhold til artikel 104, stk. 9, fordi Tyskland og Frankrig vedholdende havde undladt at føre Rådets henstillinger ud i livet. Tyskland og Frankrig accepterede indholdet af henstillingerne, men af politiske årsager bad de om et anderledes format, således at der formuleredes en anden række af henstillinger i henhold til artikel 104, stk. 7. Da Rådets Juridiske Tjeneste blev hørt om sagen, sagde den, at Kommissionen også kunne have valgt - og jeg understreger ordet "også" - denne anden vej. Kommissionen så bort fra den. På dette tidspunkt nåede man til et dødvande. Der var en risiko for, at det allervigtigste, nemlig indholdet, ville gå tabt af hensyn til formen. For at komme ud af dette dødvande uden at gøre tingene værre inkorporerede Eurogruppen på basis af bred enighed indholdet af henstillingerne i et udkast til konklusioner. Gyldigheden af denne procedure blev atter bekræftet af Rådets Juridiske Tjeneste. Da Økofin efterfølgende indledte sit arbejde, registrerede Kommissionen en klar uenighed og krævede en hurtig afstemning om den anden serie af henstillinger til Tyskland og Frankrig. Der var ikke det fornødne flertal. Det skal bemærkes, at Økofin-Rådets afstemning om Kommissionens henstillinger fuldt ud er i overensstemmelse med de nuværende regler. Efter den manglende godkendelse af Kommissionens henstillinger stemte Rådet om de konklusioner, der tidligere var udarbejdet af Eurogruppen. Konklusionerne blev godkendt, og diskussionen resulterede i en enstemmig vedtagelse af rådsredegørelsen.
Indholdet af redegørelsen kan opsummeres på følgende måde: Stabilitet og vækst er grundlæggende mål for den europæiske økonomiske politik. Pagten er et vigtigt redskab til gennemførelse af denne politik. Pagten er blevet kaldt "dum". Vi har vist det modsatte. Vi har vist, at pagten kan fortolkes på en fleksibel og indsigtsfuld måde. Pagten kan gennemføres, ved at budgetdisciplinen på en endnu mere rationel måde afpasses efter positive eller negative økonomiske konjunkturer samt ved at fremme strukturreformer, der har til formål at udvikle vækstmulighederne. På denne baggrund er pagtens bogstav og ånd ikke død - tværtimod. Både vores tidligere, nuværende og fremtidige arbejde foregår inden for rammerne af pagten og med Kommissionens støtte på en samarbejdsvillig og konsensuel måde.
Afslutningsvis vil jeg sige, at vi hidtil har talt meget om procedurer og lidt om økonomi. Som tidligere nævnt er det, hvad angår vækststrategien, nødvendigt, at der i pagten tages hensyn til økonomiske kredsløb og strukturreformer. Det er nødvendigt, men ikke tilstrækkeligt. For seks måneder siden - ved starten på dette seksmåneders formandskab - præsenterede vi Parlamentet for en handlingsplan for vækst. Parlamentet støttede planen, og nu skal den gennemføres. Andre og nye udviklingsinitiativer skal følge efter dette. Kommissionen, regeringerne og markederne spiller en rolle i vækststrategien, men Europa-Parlamentet skal også spille en afgørende rolle som en vigtig drivkraft. Enten er den økonomiske politik en politik, eller også er den det ikke.

Solbes Mira,
    Hr. formand, i løbet af de seneste måneder har der været forskellige begivenheder i forbindelse med anvendelsen af stabilitets- og vækstpagten, som har ført os ud i en alvorlig institutionel krise. De begivenheder er et klart bevis på, at vi må forbedre den økonomiske styring i Unionen.
Vanskelighederne skyldes, at Tyskland og Frankrig har alvorlige finansielle problemer, som kan sammenfattes på følgende måde: Deres underskud er uforholdsmæssigt store, og det skyldes ikke udelukkende cykliske forhold. Disse store underskud kan få negative følger på lang sigt, fordi de truer de offentlige finansers holdbarhed ved at fremtvinge en stigende gæld. De har desuden negativ indvirkning på den potentielle vækst, da de påvirker de økonomiske aktørers forventninger.
I den forbindelse og med det formål, at de to lande skulle nedbringe deres store underskud, og under anvendelse af traktatens bestemmelser, sendte Rådet først en række henstillinger til Tyskland og Frankrig i begyndelsen af året, hvor de blev anmodet om at træffe foranstaltninger, der skulle korrigere de uforholdsmæssigt store underskud senest ved udgangen af 2004.
I andet halvår af i år stod det imidlertid klart, at de foranstaltninger, som de to lande havde truffet, ikke ville være tilstrækkelige til at korrigere de uforholdsmæssigt store underskud i det kommende år. Som følge heraf tog Kommissionen traktatens procedurer i anvendelse og forelagde nye henstillinger, som omfatter en afbalanceret vurdering af de aktuelle forhold.
Som bekendt har et lille antal medlemsstater forkastet Kommissionens forslag i Rådet, og, i et hidtil uset tiltag, har de opnået en flertalsaftale uden om traktaten.
Aftalen i form af "Rådets konklusioner" har omfattende implikationer, som går langt ud over Frankrigs og Tysklands overholdelse af pagten. Kommissionen beklager dybt, at Rådet hverken har fulgt ånd eller bogstav i traktaten eller stabilitets- og vækstpagten, som begge blev vedtaget enstemmigt. Vi mener, at kun et system baseret på bestemmelser kan garantere overholdelse af forpligtelserne og ligebehandling af alle medlemsstater.
Vi må være klar over, at Rådets beslutninger vil gøre det vanskeligere at håndhæve traktaten til punkt og prikke. Procedurerne for andre lande vil blive berørt. Det er meget usandsynligt, at Rådet vedtager formelle beslutninger i henhold til proceduren for uforholdsmæssigt store underskud, herunder muligheden for at give forebyggende advarsler.
Værdien af rapporterne om stabilitets- og konvergensprogrammerne kan blive forringet, hvis Rådet ikke accepterer et stringent multilateralt overvågningssystem.
Det kunne blive vanskeligere at håndhæve konvergenskriterierne over for de nye medlemsstater, fordi lande i euroområdet har fået lov til at have underskud på over 3 % i flere år i træk, uden at traktatens og pagtens procedurer er blevet taget i anvendelse.
Den politiske aftale, som Rådet har indgået, indebærer anvendelse af mellemstatslige aftaler til forvaltning af vores valuta, og den skaber en farlige præcedens for fremtiden. Domstolen bør nok afklare, om regeringerne har beføjelse til at indføre nye procedurer, der reelt erstatter en fællesskabsramme, som eksisterer i traktaten, for visse aspekter af de økonomiske politikker.
Vi må dog huske på, at Rådets erklæring ved afslutningen på Økofin-Rådets møde viser, at medlemsstaterne forstår nødvendigheden af en aftale om vækst og stabilitet og af, at bestemmelserne overholdes systematisk.
Under alle omstændigheder vil Kommissionen fortsat håndhæve traktaten og pagtens bestemmelser. Det vil give mulighed for at behandle alle medlemsstaterne lige og at garantere nogle sunde offentlige finanser i Unionen. Kommissionen vil overvåge, at procedurerne gennemføres behørigt og upartisk.
Samtidig skal vi forbedre den økonomiske styring i Unionen for at sikre, at det fælles marked og den fælles valuta fungerer godt sammen.
Vi mener, at Økofin-Rådets beslutninger viser, at det reelle problem er svagheden i det nuværende økonomiske styringssystem på europæisk plan. Kommissionen vil tage fat på dette problem og efter en afbalanceret overvejelse udarbejde et initiativ om bedre økonomisk styring i Unionen.
Vi vil imidlertid ikke være på bar bund, når vi indleder vores overvejelser. Vi vil fortsætte ad den vej, som Kommissionen allerede har begivet sig ud på tidligere. I overensstemmelse med meddelelsen fra november 2002 om styrkelse af koordineringen af budgetpolitikkerne er det nødvendigt at undersøge, hvordan man kombinerer bedre disciplin med fleksibilitet og dermed sikrer en bedre overholdelse af reglerne. Vi mener bl.a., at der skal lægges større vægt på holdbarhed og gæld, at der skal være mulighed for at tage højde for de enkelte landes særlige situation, og at symmetrien skal forøges gennem hele cyklussen, navnlig ved at vi er særligt påpasselige i år med økonomisk vækst.
Kommissionen vil ligeledes gennemføre den multilaterale overvågning mere effektivt og gøre brug af alle muligheder for at offentliggøre sine holdninger til økonomiske og budgetmæssige politikker.
Budgetdebatten skal ses i en større sammenhæng med den for øjeblikket lave potentielle vækst i den europæiske økonomi. Vi bør derfor lægge større vægt på de offentlige finansers kvalitet uden at bringe den langsigtede stabilitet og holdbarhed i fare.
Det indebærer at give debatten om budgetpolitikken en mere fremtrædende plads i forbindelse med koordineringen af de økonomiske politikker og at tillægge retningslinjerne for de økonomiske politikker og deres gennemførelse en større betydning for at sikre, at Den Økonomiske og Monetære Union fungerer godt, og at Lissabon-målene nås.
Parlamentets aktive indsats vil være afgørende for denne proces.
Poettering (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Solbes, mine damer og herrer, kære kolleger, på grund af Økofin-Rådets beslutninger var den 25. november 2003 ikke nogen god dag for Europa. Det var ikke nogen god dag for den europæiske lovgivning. Det var ikke nogen god dag for den europæiske valutaunion. Det var ikke nogen god dag for forholdet mellem de små og store lande indbyrdes, og det var heller ikke nogen god dag for udvidelsen. De, som i 1990'erne gik ind for stabilitets- og vækstpagten, bærer nu ansvaret for, at den er blevet beskadiget, og ansvaret påhviler også dem, som har hjulpet med til det.
I vores gruppe er vi fast overbevist om, at vi ikke må omgås opportunistisk med den europæiske lovgivning. Så længe der findes europæiske regler, europæisk lovgivning, må man ikke bøje den, man skal overholde den. For os er stabilitets- og vækstpagten ikke død. Det ville være forkert at sige det. Det ville nemlig give alle dem, som bryder den, mulighed for at løbe fra ansvaret, også fremover. Men stabilitets- og vækstpagten er stærkt beskadiget. Det, vi helt generelt har brug for i politik, er tillid, og den europæiske valuta, denne unge europæiske valuta, har særligt stærkt brug for tillid, og denne tillid er blevet beskadiget.
Jeg vil gerne klart udtrykke vores gruppes tak til og anerkendelse af Dem, kommissær Solbes. De kæmpede til det sidste. De fik ganske vist ikke flertal for Deres sag, men vi er overbevist om, at De har ret, og nogle gange er det også ærefuldt at tabe til sidst, men i selve sagen vandt De.
Vi står også på Den Europæiske Centralbanks side, og vi ønsker formanden Jean-Claude Trichet al mulig held og lykke, og at han også i fremtiden vil kæmpe effektivt for den europæiske valutas stabilitet. Nu har vi hørt nogle eventyrlige begrundelser, især fra en finansminister, om, at denne gældsættelse skulle til, for at vi kan få vækst. Det er et helt forkert argument. Gælden i dag er morgendagens skatter. I morgen tager man det fra folk, som man optager af gæld i dag.
Når man optager så meget gæld i dag, opfører man sig ligesom dem, der forurener vores miljø i dag, for det bliver den unge generation i dag og de kommende generationer, der kommer til at betale prisen for det. Derfor kræver vi bæredygtighed ikke kun i en mådeholden finans- og budgetpolitik, men også i miljøpolitikken, og det hører alt sammen sammen. Gæld fører til højere renter, og det fører til højere inflation. I sidste ende mangler netop erhvervslivet, de mellemstore virksomheder, penge til lån til en fornuftig rente, så de kan investere, og så opstår der ikke nogen arbejdspladser, fordi de finansielle midler ikke er til at få til en rimelig pris. I sidste ende bliver det igen de lavere indkomster, den lille mand, som man sagde tidligere, der kommer til at betale regningen, og i sin kerne er en gældsætningspolitik ikke nogen social politik, fordi den rammer dem hårdest, som har mindst. Denne politik skader også det indbyrdes forhold mellem landene i EU. Vi har set, hvordan man - efter vores mening - med rette krævede stabilitetsforanstaltninger af Portugal og Irland, og når disse lande så gør det, og andre lande også gør det, men nogle lande mener, at fordi de er store lande, behøver de ikke holde sig til det, så bliver det i sidste ende de lande, der overholder kriterierne, som kommer til at betale regningen for dem, som ikke gør det. Derfor er det en forkert politik.
Kære venner, kære kolleger og hr. rådsformand, jeg ville blive glad, hvis De ville høre efter - undskyld jeg siger det. 

 Jeg vil bede Dem om at lytte til mit indlæg eller bevise, at De forstår mit sprog. 

 Det må jeg virkelig bede om. I Tyskland - og nu taler jeg ikke som tysker, men jeg kommer fra det land, som er EU's største land - har mange mennesker mistet tilliden til, at Rådet forsvarer den europæiske valutas stabilitet. Vi ønsker, at denne europæiske valuta skal have en fremtid. Hvis denne valuta ender med at blive en fiasko, er det en fiasko for det europæiske integrationsprojekt som helhed.
Kære kolleger, jeg besøger ofte tiltrædelseslandene og taler meget med kolleger fra de nationale parlamenter og i tiltrædelseslandenes regeringer, og de spørger os i Estland, i Letland, i Litauen, i Polen, i Den Tjekkiske Republik, i Slovakiet, i Ungarn, i Slovenien - situationen på Malta og Cypern er en anden - om følgende: Hvordan kan man forlange af os, centraleuropæerne, som vil med i EU, at vi skal føre en mådeholden budgetpolitik og anstrenge os for at gennemføre reformer, når nogle lande i EU foregår med et dårligt eksempel? Det er et frygteligt, dårligt signal, ikke kun med hensyn til den økonomiske politik, men generelt politisk, og jeg vil anbefale, at vi vender tilbage til dydens smalle sti, for det må ikke være sådan, at nogle store lande må gøre noget, som man ikke tillader de små lande at gøre. Her handler det også om europæisk psykologi, det handler også om staters værdighed, og derfor må det, som skete den 25. november, ikke gentage sig, og jeg håber, det er sidste gang, vores gruppe med al tydelighed må kritisere en sådan hændelse.
Barón Crespo (PSE ).
   - Hr. formand, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg give udtryk for vores store bekymring over den aktuelle krise i forbindelse med stabilitets- og vækstpagten.
Hr. Tremonti, som en anset jurist må De erkende, at man ikke kan ignorere bestemmelserne på den måde. Når spørgsmålet om form bliver rejst, siger De, at der skal tales om politik. Godt, lad os tale om politik, men hvis der er struktur, hvis der er bestemmelser, skal de i hvert fald respekteres, og et af de alvorlige problemer her og nu er, at Økofin-Rådet som helhed ikke har en fællesskabskultur. Det havde det ikke, da det optrådte, som det gjorde under mødet om stabilitetspagten, og det havde det heller ikke, da det stillede ændringsforslag, der ødelægger magtbalancen mellem Rådet og Parlamentet, uden at have ret til det. Derfor mener jeg, at det første, Økofin-Rådet burde gøre, var at læse traktaterne og respektere dem.
Der er tre afgørende spørgsmål på spil i øjeblikket. Det første er stabilitets- og vækstpagtens situation nu og i fremtiden.
Stabilitets- og vækstpagten blev oprettet, før der var en monetær union. Nu, hvor vi har en monetær union, skal den pagten, så der tages højde for de nye elementer. Det, der ikke kan accepteres, er, og det påpegede vi for flere måneder siden, at pagten blev overtrådt i 2000, og at der blev givet et dårligt eksempel. Det, vi diskuterer, er, og dette er ikke en kongres for retsmedicinere, om stabilitetspagten er død eller ej. Problemet er, hvilke lande stabilitetspagten skal håndhæves over for nu. Hvad med Portugal? Hvad med Irland? Er de anderledes? Derfor er det meget vigtigt, at stabilitetspagten bliver bragt tilbage på skinnerne igen, og at Kommissionen kan stille konstruktive forslag. Spørgsmålet er ikke, om pagten er død eller ej, det drejer sig om, at den ikke respekteres og ikke håndhæves, og det er meget vigtigere lige nu.
Det andet spørgsmål er - og her er jeg enig med hr. Tremonti, som rejste det med Parlamentets støtte, og vi har fået genoplivet Delors-planen sammen med ham - hvorfor den europæiske økonomi ikke er et lokomotiv for øjeblikket, selv om den har potentiale til at være det. Derfor støtter vi fra begyndelsen handlingsplanen. Men i denne situation sætter lokomotivet naturligvis ikke i gang, og, hvad værre er, opstår der en større og større mistillid.
Jeg mener, at uanset nødvendigheden af at ajourføre stabilitets- og vækstpagten bør vi overveje noget, som kommissær Solbes har sagt, nemlig økonomisk styring.
Vi stræber ikke efter, at stabilitets- og vækstpagten skal indgå i forfatningen, men det er værd at huske på, at alle de økonomiske repræsentanter i den arbejdsgruppe i konventet, som min kollega hr. Hänsch ledede, spillede forsvarsspil - ligesom det italienske fodboldhold - og forsøgte at forhindre ethvert fremskridt for den økonomiske styring i Unionen, og det er meget alvorligt.
Det er meget alvorligt, fordi vi på nuværende tidspunkt ikke råder over nogen stærkere instrumenter. Sammenlign vores situation med USA's: Her har vi en centralbank, der kun bekymrer sig for inflationen, og en stabilitets- og vækstpagt, der ikke overholdes, og som ikke tager højde for økonomisk styring. Hr. Tremonti har talt om at inddrage de økonomiske cyklusser. Sandheden er, at USA's centralbank, før den stiller et forslag til den amerikanske Kongres, er forpligtet til at tage højde for inflation, beskæftigelse og den økonomiske aktivitet. Vi er nødt til at tage de ting alvorligt, og nu er det tidspunktet for at rejse de spørgsmål. Og det er tidspunktet for at sikre, at stabilitets- og vækstpagten kan få en fremtid. Derfor, hr. formand, mener jeg, at vi har ansvaret for at respektere traktaterne og for at sørge for, at Økonfin-Rådet følger de samme regler som alle andre.
Watson (ELDR ).
   - Hr. formand, der er før skrevet nekrologer over stabilitetspagten, som så er blevet kaldt tilbage, når det har vist sig, at patienten overlever, også selv om den må ligge i respirator. Det, vi var vidner til i sidste uge, var, at finansministrene begravede nogle bestemmelser, som skulle sikre langsigtet stabilitet for vores valuta og økonomi.
De skyldige benægter naturligvis alt ansvar eller siger "pagten er død, pagten længe leve". Men sandheden er, at euroområdets to førende økonomier har sendt et budskab til alle de små lande i euroområdet og til tiltrædelseslandene, hvor de siger, at "I skal gøre, som vi siger, ikke som vi gør". Og jeg vil gerne gøre hr. Tremonti opmærksom på, at det italienske formandskab ikke har gjort sin pligt, for det har tilsluttet sig de lande, som har ladet hånt om pagten, i stedet for at sikre, at reglerne blev overholdt.
Vi kommer til at betale en høj pris for finansministrenes nonchalante måde at ignorere stablitetspagten på. Vi kommer til at betale en pris i form af mistillid mellem medlemsstaterne, i form af manglende troværdighed i borgernes øjne og på lang sigt i form af højere rente, lavere vækst og ustabile valutakurser.
Medmindre vores ledere enes om reviderede, praktisk gennemførlige rammer for en skattemæssig stabilitet og nedfælder dette i vores grundlov, er alt, hvad vi har tilbage, en brudt gentlemanaftale. De lande, som har afskaffet deres valuta i tillid til, at de ikke efterfølgende skulle betale deres naboers gæld, har ret til at kræve mere end det.
Derfor bifalder min gruppe kommissær Solbes' holdning, og at Kommissionen vil stille forslag om at ændre bestemmelserne. Hvis man afliver pagten i dens nuværende form, skal man have pligt til at tilslutte sig en vedtaget fortolkning af et regelsæt for at undgå det store låne-tagselvbord.
De Liberale mener, at en velkørende økonomi og en stabil valuta forudsætter, at skatter og forbrug balancerer i hele forløbet. Problemet er ikke underskudsgrænsen på 3 %. Problemet er, at landene ikke har konsolideret deres budgetter i forhold til væksten.
Min overraskelse over at høre lederen af Parlamentets Socialdemokratiske Gruppe være enig med os overgås kun af min glæde over hans omvendelse. De ændrede bestemmelser omfatter både stokke og gulerødder for at sikre, at vi kan udnytte perioder med økonomisk vækst til at skabe balance i budgetterne eller overskud og dermed nedbringe den nationale gæld. Lande, som opererer med en ansvarlig politik i gode tider, får større fleksibilitet i dårlige tider til at optage lån for at dække eventuelle underskud.
Disse bestemmelser giver mulighed for hurtigt at gribe ind over for lande, som ikke styrer deres underskud i vækstperioder, så de kan tvinges til at gennemføre korrigerende foranstaltninger. Der kan tilføjes et nyt mål for den bagvedliggende budgetbalance, og der bør ligeledes tages hensyn til regeringernes investeringsudgifter. Europa-Kommissionen bør have udvidede beføjelser til at overvåge disse nye bestemmelser, da de nationale regeringer har vist, at man ikke kan stole på, at de gør det.
Det har været en dårlig uge for retsstaten i EU. Min gruppe håber, at vores ledere på topmødet i Bruxelles erkender deres ansvar for efter stabilitetspagtens sammenbrud at redde, hvad reddes kan af Europas skattepolitiske troværdighed.
Herzog (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, vi glæder os over, at der er indledt en debat om stabilitetspagten. Det var hr. Prodi, der gav startsignalet. Og nu har Økofin-Rådet genoptaget debatten. Det er en alvorlig fejltagelse fra Kommissionens side at stille overholdelsen af reglerne op over for en politisk vurdering. Lovgivningen er fleksibel, når realiteterne kræver det, og det er i givet fald politikernes opgave at fortolke den. Den pagt, der blev undertegnet i 1997, skal nu stå sin prøve. Dengang regnede Kommissionen, Centralbanken og mange medlemsstater med, at vi gik en periode med varig vækst i møde. Senere ville de ikke erkende, at der var tale om en recession, og mente derefter, at der var tale om et overgangsfænomen, og at opsvinget ikke ville lade vente på sig. De har taget fejl så mange gange og skal nu ikke igen komme og fortælle os, hvad vi skal gøre. Det aktuelle opsving er skrøbeligt. Det må ikke sættes over styr, især fordi bl.a. den faldende dollarkurs og USA's dårlige offentlige finanser udgør en alvorlig trussel for os. Visse regeringer opfatter sig selv som moralens vogtere i forhold til de store stater, der betegnes som uvederhæftige. Men disse kritikeres opførsel forekommer mig ofte at være meget opportunistisk. Deres inflation ligger nemlig ofte over middel - hvilket reducerer deres gæld - de anvender skattedumping for at tiltrække kapital og glemmer strukturfondene, som yder stor støtte til flere af disse lande. Der er således flere gode grunde til fleksibilitet i forhold til pagten. Den tager ikke hensyn til konjunkturerne, den fastholder skel, den sanktionerer uden at tilskynde og giver ingen løsning på det vedvarende problem, Europas svage vækstpotentiel udgør.
Følgelig vil Kommissionen ikke vinde troværdighed, hvis den fastholder sin rolle som procedurernes vogter. Vi har brug for en politisk aktør i Bruxelles. Den europæiske økonomiske politik er fuldstændig fraværende, og vi ønsker at bygge den op. Det er på høje tid. Pagten er ikke afgået ved døden, hvilket fremgår af Frankrigs og Tysklands tilsagn for 2005. Men hvis vi ikke får den forventede vækststigning, eller hvis væksten forbliver svag, vil det blive meget vanskeligt at indfri disse løfter. Jeg gentager, at reformen er uomgængelig. Og i denne forbindelse er metoden lige så vigtig som indholdet. Alle uoverensstemmelserne mellem institutionerne og staterne afspejler en indlysende mangel på demokratisk kapacitet og legitimitet. En af disciplinen og kvaliteten inden for de nationale budgetpolitikker er som sagt nødvendig, men ikke tilstrækkelig. Solidaritet og omfattende deltagelse er en forudsætning for opbygningen af en økonomisk politik. Jeg mener, at den interaktive dialog mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet såvel som høringerne af det civile samfund er uomgængelige i denne forbindelse.
Hvad angår indholdet, har vi brug for både regler og handling. Vi afviser ikke princippet om en pagt med regler, der har til formål at forlige stabilitet og vækst. Men vi har strenge krav til indholdet heraf. Det er nødvendigt med regler, der tilskynder medlemsstaterne til at reagere i tide og forbedre forholdet mellem udgifter og indtægter. Hvordan vil man i øvrigt forsvare opretholdelsen af en budgetdisciplin, når Unionen uden betænkeligheder fremelsker konkurrence på beskatningsområdet? Frankrig og Tyskland kræver med rette en harmonisering af beskatningen, hvilket flere andre medlemsstater afviser. Disse regler bør ligeledes sikre, at man er i stand til at finansiere projekter, der skønnes at være af fælles interesse.
Der er ligeledes behov for handling. Det er nemlig ikke muligt at gennemføre en vellykket reform af pagten, hvis ikke man i tilslutning hertil udvikler en europæisk budgetpolitik med et virkeligt budget, der kan bidrage til finansieringen af målene om bæredygtig udvikling og samhørighed, der blev vedtaget på topmøderne i Lissabon og Göteborg. Er det ikke misforstået at forhindre især landene i euroområdet i at råde over et fælles budgetredskab, eftersom de fører en fælles valutapolitik, men ikke har adgang til et andet vigtigt virkemiddel inden for den økonomiske politik? Det er desværre sandsynligt, at regeringskonferencen ikke åbner for denne mulighed. Følgelig kan reformen af pagten blive for begrænset. Og vi vil derfor kunne forvente en forværring af de spændinger, som uoverensstemmelserne under dagens forhandlinger blot er den første spæde tilkendegivelse af.
Lipietz (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, stabilitetspagten er død. Man kan beklage, at den blev skudt ned af Det Europæiske Råd som følge af to store landes vanskeligheder og således underminerer tiltroen til, at vores institutioner hviler på et system med fælles accepterede regler. Hvad angår formen, har pagten dog altid hvilet på en mellemstatslig aftale og ikke været underlagt Europa-Parlamentets kontrol, selv om det er den eneste repræsentant for de europæiske folks suverænitet. Det, der er skabt på mellemstatsligt plan, hr. Karas, er ligeledes blevet opløst på mellemstatsligt plan.
Føderalisterne skal vide, at De Grønne ikke vil begræde pagten, især fordi vi siden Amsterdam-topmødet reelt har kritiseret pagten, som selv hr. Prodi i går betegnede som tåbelig.
Og tåbelig var den, ud fra to betragtninger. Konjunkturmæssigt forværrer den recessionerne, fordi den straffer de lande, der forsøger at opretholde den reelle efterspørgsel på EU's indre marked, især de store lande, der har et særligt ansvar på dette område. Den burde tværtimod straffe de lande, der opretholder et underskud i vækstperioder.
Strukturmæssigt burde en virkelig stabilitetspagt sikre fremtidige investeringer, især de enorme investeringer, der er nødvendige for at overholde Kyoto-kravene.
Der er ikke længere tid til at diskutere. Der skal vedtages en ny, intelligent pagt. Og kun en sådan fortjener at blive indføjet i tredje del af forfatningen. For kun en intelligent forfatning fortjener de europæiske borgeres godkendelse og respekt. Pagten bør modvirke konjunkturudsving, samtidig bør den ikke tynge lande med vanskeligheder, men derimod straffe lande, der udnytter deres medgang, og følgelig gennem en form for gylden miljøregel sikre fremtidens investeringer mod konjunkturudsving.
Bigliardo (UEN ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer, jeg lyttede opmærksomt til indlæggene fra hr. Poettering og hr. Baron Crespo, som jeg nærer stor respekt for. Jeg bemærkede, at vi undertiden diskuterer spørgsmålet for meget ud fra vores egne landes eller egne politiske partiers perspektiv. Det er ikke tilfældigt, at Kommissionens holdning er i overensstemmelse med holdningen hos Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater.
Jeg mener, at vi tværtimod skal udvise større opfindsomhed med hensyn til dette følsomme og komplicerede spørgsmål.
Europa har sine regler - og pagten er en regel - men i øjeblikket er der ikke brug for regler. Jeg mener, at der er behov for fantasi, mod og dynamik i Europa, og jeg føler ikke, at man kan løse disse problemer uden at forstå, at Europa-Parlamentet, det italienske formandskab og hr. Tremonti ikke skal støttes for det, de har sagt, men at et formandskab snarere skal støttes for dets handlinger samt for at beskæftige sig med alvorlige spørgsmål, der påvirker Fællesskabets vigtigste lande.
Endvidere har vi for tredje år i træk - og jeg er ordfører for EU-landenes offentlige finanser - måttet bemærke, at den europæiske økonomi står i stampe. Jeg kan også forstå på andre medlemmers indlæg, at der er nogle problemer med den europæiske politik, hvilket vi også drøftede med kommissær Solbes i udvalget i går. Hvorfor så ikke endelig gøre en indsats for at gå fra stabilitet til vækst? Jeg mener, at det skal gøres af folk, der ikke ønsker at være reglernes vogtere, men derimod politikere, hvilket er hvad Plato en gang mente, da han talte om politikeren og hans overherredømme. Ud fra dette synspunkt forekommer det mig, at vi gør lige præcis, hvad der er brug for.
Blokland (EDD ).
   - Hr. formand, hvorfor skulle vi undertegne en ny traktat i Europa, hvis vi ikke vil overholde de eksisterende aftaler? Hvis vi ikke vil overholde stabilitetspagten, når det ikke er belejligt, hvorfor indrømmer vi det så ikke ærligt? Hvorfor begynder vi så ikke at arbejde på aftaler, som vi vil overholde?
Det er spørgsmål, som optager mange mennesker i hvert fald i Nederlandene. Deres tillid har lidt et alvorligt knæk. Hvorfor er alle lande ligestillede, idet visse store lande dog er mere ligestillede end andre? De med rette overordentlig negative kommentarer i medierne er forklaring nok. Hele balladen rokker tilliden til politikerne, og det rammer også os. Hvorfor, minister Tremonti, har De ikke optrådt som uafhængig formand og valgt stabilitets- og vækstpagten, således som Kommissionen foreslog? Er De klar over formandens rolle?
Jeg bliver også mindet om dette af visse passager i rapporten fra mødet i Eurogruppen og Økofin-Rådet. Kommissær Solbes oplyser deri, at Kommissionen har udarbejdet henstillinger til Frankrig og Tyskland, og disses indhold er det samme, hvorved der er tale om ligebehandling. Han erklærer, at et kritisk tidspunkt er nået. Forkerte beslutninger kan skade proceduren uhyre meget. Beslutninger kan danne en vigtig præcedens og påvirke renten. Det drejer sig om en ligebehandling af store og små medlemsstater. Kommissær Solbes oplyser endvidere, at der er stor risiko for, at Frankrig og Tyskland også i 2005 vil komme over de 3 %. Kommissionen har allerede været meget fleksibel. De henstillinger, der foreligger nu, er virkelig grænsen. Kommissær Solbes meddeler desuden, at det i henhold til EF-traktatens artikel 104, stk. 7, ikke er muligt at vende tilbage til et ekstremt underskud, for så ville der aldrig følge sanktioner. Ydermere sondres der ikke mellem samarbejdsvillige og ikke-samarbejdsvillige lande i traktaten og i pagten. Kommissionen kan som traktatens vogter ikke gå nogen anden vej end den, den nu har foreslået. 
Berthu (NI ).
   - Hr. formand, Økofin-Rådets beslutning af 25. november om at suspendere den procedure, der ville have ført til sanktioner mod Frankrig og Tyskland for uforholdsmæssigt store underskud, var ikke traktatstridig. Rådet foretog derimod en korrekt fortolkning af artikel 104, som under hele procedurens forløb altid giver Rådet en politisk manøvremargin ved at give det valget mellem at videreføre eller indstille proceduren.
Det var stabilitetspagten, der i 1997 skærpede disse forskrifter ved at fjerne Rådets manøvremargin. Men det var i modstrid med traktaten. Jeg ville i øvrigt gerne vide, hvad Domstolen ville sige til det, hvis den fik forelagt sagen.
Hvad angår Frankrig, var det forfatningsstridigt, da landet i 1997 til trods for vores advarsler vedtog en tåbelig stabilitetspagt, som i dag er til skade for landet, og som det er nødt til også at overtræde og derved skabe en konflikt i forhold til sine partnere på baggrund af.
Hvilken fejlvurdering! Jeg håber ikke, at vi begår endnu en fejltagelse ved at godkende udkastet til en forfatning for Europa, som er baseret på de samme centralistiske og usmidige principper som stabilitetspagten.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   - Hr. formand, da Parlamentet plejer at være så kritisk over for Kommissionen, vil jeg indlede med at lykønske den og kommissær Solbes, der er ansvarlig for de økonomiske og monetære anliggender, med den karakterfasthed og værdighed, hvormed den har forsvaret de beføjelser, som traktaten tilskriver den som vogter af traktaterne.
Jeg vil ikke give det italienske formandskab skylden, men, hr. Tremonti, Økofin-Rådets beslutning er det rene sjusk. For EU, hr. formand, er et værdifællesskab og et retsfællesskab, og retsreglerne - og stabilitets- og vækstpagtens bestemmelser er retsregler - har kun mening, hvis der er pligt til at overholde dem, og den overholdelse skal kræves på samme måde for store og små lande.
Europa kan ikke bygges på den størstes lov. Man kan ikke, hr. formand, håndhæve stabilitets- og vækstpagtens bestemmelser til punkt og prikke over for Portugal og derefter fritage andre, større lande.
En ting er at være fleksibel og håndhæve bestemmelserne ud fra omstændighederne, noget andet er at forsøge at ændre reglerne, når spillet er i gang, når resultatet ikke er gunstigt for os, eller når det ikke passer os, og denne holdning, hr. formand, vil få konsekvenser, for et marked, der ikke er i stand til at respektere sine egne regler, skaber usikkerhed, skaber mistillid til den fælles valutas troværdighed, og som formanden for vores politiske gruppe, hr. Poettering, sagde, er underskuddet i dag gælden i morgen og skatterne i overmorgen. Og hvad værre er, kommer denne beslutning på et meget dårligt tidspunkt, lige før regeringskonferencens arbejde, der skal munde ud i den europæiske forfatning. Og jeg spørger mig selv, hvilken moralsk ret visse medlemsstater har til at kritisere andre for at udøve deres lovlige ret til afstemning med kvalificeret flertal, når de frækt forsvarer deres egne nationale interesser og dermed krænker traktaternes ånd og bogstav, som Kommissionen har erkendt det.
Derfor lykønsker jeg Kommissionen, hr. formand, med den karakterfasthed, som den har udvist i forsvaret af sin rolle som traktaternes vogter, og jeg vil spørge, om Kommissionen for at være konsekvent vil indbringe en sag for Domstolen mod Ministerrådet for overtrædelse af traktaterne.
Goebbels (PSE ).
   - Hr. formand, Økofin-Rådets manglende indgriben over for Tysklands og Frankrigs underskud efterlader en bitter smag i munden. Det er aldrig godt at unddrage sig regler, man har tilsluttet sig frivilligt. Det er forfærdeligt at give offentligheden indtryk af, at visse stater i Unionen er mere lige end andre, at Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig har ret til særbehandling, fordi de er Europas drivkraft.
Socialdemokraterne mener, at stabiliteten er et offentligt gode, der skal forsvares. Men der er ingen stabilitet uden vækst. PSE-Gruppen har i årevis krævet en gennemtænkt revision af pagten, som giver masser af stabilitet, men ingen vækst. Pagten er for ufleksibel. Den er fastlåst med kriterier, som vi ganske rigtigt har accepteret frivilligt, men som ikke tager højde for virkelighedens konjunkturudsving. På dette område er jeg enig med hr. Tremonti.
Først og fremmest er der onesizemodellen. Visse stater har et offentligt underskud på omkring 60 %, mens andre kæmper med en gæld på over 100 % af bruttonationalproduktet. Pagten tager ikke hensyn til disse afgørende forskelle. Desuden er visse sanktioner umulige at håndhæve. At bede en stat med økonomisk stagnation om at deponere bestemte beløb eller betale store bøder svarer til at ville helbrede blodmangel ved hjælp af åreladning.
Kommissionen har i forhold til Tysklands og Frankrigs underskud krævet reglerne overholdt. Den kunne ikke gøre andet. Men nu, hvor disse regler er blevet trådt under fode, kan den ikke fortsætte med at påberåbe sig disse lovskrifter. Når virkeligheden overgår reglerne, må man tilpasse procedurerne. Under alle omstændigheder kan den økonomiske politik ikke begrænses til overholdelsen af procedurer. Også på dette punkt er jeg enig med hr. Tremonti. Af samme grund er PSE-Gruppen imod et sagsanlæg for De Europæiske Fællesskabers Domstol. For dette er et politisk problem, som kræver en politisk løsning. Vi bør ikke give dommerstanden magten i denne sag.
Eftersom visse centrale bestemmelser i pagten klart er forældede som følge af den politiske præcedens, Økofin-Rådet har gennemtrumfet, bør pagten forbedres. Det er utænkeligt, at Kommissionen ved en senere lejlighed i tilfælde af uforholdsmæssige offentlige underskud i Portugal, Grækenland eller Luxembourg skulle fremsætte henstillinger, der er mere vidtrækkende end dem, Økofin-Rådet accepterede for Tyskland og Frankrig. Den ufravigelige regel om medlemsstaternes ligestilling forhindrer det ganske enkelt.
Kommissionsformand Prodi understregede for lidt siden, at det efter en alvorlig krise var vigtigt at finde nye løsninger. Jeg videregiver denne opfordring til kommissær Solbes, som tidligere foreskrev mådehold og nu bør mane til alvorlig eftertanke. Efter bravt at have forsvaret principperne er det nu kun Kommissionen, der har frihed til at foreslå en pagt for stabilitet og vækst, som både er strengere og mere fleksibel. Strengere, fordi pagten bør indeholde krav om, at medlemsstaterne skal bringe de offentlige regnskaber i balance, når væksten overstiger f.eks. 3 %. Strengere, fordi medlemsstaterne bør tvinges til at nedbringe gælden, så snart væksten overstiger 3 %. Mere fleksibel derimod i tilfælde af lavkonjunktur, idet staterne ved beregningen af budgetunderskuddet bl.a. bør kunne fratrække investeringsudgifterne med forbillede i den britiske . Ifølge Kommissionen skaber 1 %'s investeringsudgifter en ekstra vækst på 0,6 % af BNP. USA investerer f.eks. i øjeblikket 3 % af landets BNP, mens Europa kun investerer sølle 1 %.
Hvis man ser på den økonomiske vækst på begge sider af Atlanten, ser man et dogmatisk Europa og et pragmatisk USA. Jeg forsvarer ikke det amerikanske underskud.
Huhne (ELDR ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne stille nogle konstruktive forslag til, hvordan vi kommer ud af det nuværende rod. Det første er, at vi er nødt til at føle et fælles ansvar for situationen. Husk på, at problemet for både Tyskland og Frankrig begyndte på grund af for ødsle budgetter, skattenedsættelser og stigninger i de offentlige udgifter i perioden 1999-2002. I begge disse lande steg budgettet med over 1,5 % i forhold til BNP. Hvis det ikke var sket, ville begge lande i dag ligge under grænsen på 3 %. Men ingen institutioner, hverken Kommissionen eller Den Europæiske Centralbank og heller ikke medlemmer af Parlamentet, advarede regeringerne mod disse lempelser. Systemet svigtede, og vi har alle pligt til at rette op på det.
Dette er også vigtigt, fordi stabilitets- og vækstpagten ikke er en retlig, men en politisk procedure, som er baseret på, at finansministrene støtter henstillinger og i sidste instans indfører sanktioner. Ministrene og Kommissionen skal have en fælles forståelse af, hvordan pagten skal anvendes. Der skal være en entydig adfærdskodeks for fortolkningen af pagten, så den kan blive troværdig for fremtiden. Disciplinen i de gode år skal styrkes, og alle skal på kort sigt være enige om, hvor omfattende ændringer de lande, som har overtrådt bestemmelserne, skal gennemføre og hvor hurtigt.
Det hedder i pagten, at det ikke altid vil være muligt at rette op på uforholdsmæssigt store underskud på kort sigt, hvis der er tale om særlige omstændigheder. Disse særlige omstændigheder skal nu defineres på en sådan måde, at de omfatter risikoen for en yderligere forlængelse af recessionen i Tyskland og Frankrig, der sammen repræsenterer halvdelen af eurorådet. Det er ikke i nogens interesse at forlænge recessionen og heller ikke at underminere pagtens troværdighed. Loven skal overholdes. Med lidt god vilje og fantasi kan denne cirkels kvadratur løses. Vi opfordrer indtrængende Kommissionen og finansministrene til at gøre det.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, først og fremmest glæder jeg mig over denne forhandling, som jeg anmodede om i september, før EU's finansministres nylige beslutning om ikke at straffe Frankrig og Tyskland for at have overtrådt stabilitetspagten. De har jo dermed i praksis givet os ret i vores kritik af de nominelle konvergenskriteriers irrationalitet og deres velkendte katastrofale følger i form af økonomisk afmatning med øget arbejdsløshed og fattigdom, som man kan se det i Portugal.
Vi har her mere end én gang sagt, at stabilitetspagten ikke duer. Så sent som på mødet i oktober gentog vi, at vi var enige med Romano Prodi og kommissær Pascal Lamy, når de gav udtryk for, at denne pagt er dum, som alle usmidige beslutninger er det, og at den er et kluntet redskab til økonomisk styring, der bør erstattes af noget mere intelligent, eftersom reglen om de 3 % er middelalderlig. Desværre har der ikke været overensstemmelse mellem de herrers handlinger og deres ord, for de har ikke stillet noget forslag om at revidere pagten. De fastholdt dog, at de ville iværksætte proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt stort underskud over for Frankrig og Tyskland, ligesom de havde gjort over for Portugal. Og så skete det, der måtte ske: Tyskland og Frankrig accepterede ikke Kommissionens henstillinger. Selvfølgelig har Kommissionen sagt, at den fortsat vil gennemføre traktaten, og at den forbeholder sig ret til at vurdere følgerne af Rådets beslutninger og træffe eventuelle foranstaltninger. Men er der nogen, der tror på, at den vil gøre noget over for Frankrig og Tyskland, hvis disse landes regeringer ikke er indforstået? Nej, og det ved vi jo godt alle sammen. Det spørgsmål, der står tilbage, er derfor: Hvorfor opretholde en pagt, der ikke giver mening?
Som bekendt pålægger den tekst, som Økofin-Rådet har vedtaget, kun forholdsregler, som Tysklands og Frankrigs regeringer allerede på forhånd havde annonceret, og man accepterer dermed, at de to lande tre år i træk ikke overholder Maastricht-kriterierne. Og skulle de få behov for mere, vil de helt sikkert kunne udstrække det til fire eller fem år … Så ved vi da, hvem der bestemmer over stabilitetspagten, hvem der bruger sin magt og sin styrke i EU, selv om den nye forfatningstraktat endnu ikke foreligger. Man bedes huske på, at det var Tyskland, der krævede stabilitetspagten, med de uantagelige nominelle konvergenskriterier. Men det var, som vi kan se nu, for at kræve, at de andre skulle overholde den, ikke Tyskland selv. Kommissær Pedro Solbes kan jo sagtens sige, at Rådets beslutning hverken overholder stabilitetspagtens ånd eller bogstav. Mon han træder tilbage, fordi han på den måde er blevet desavoueret? Frankrig har selvfølgelig været mere realistisk ved at sige, at Rådet gennemfører stabilitetspagten på en anden måde, og omgår dermed, at det faktisk ikke overholder den, samtidig med at det foreslår den ændret i form af såkaldte forbedringer, en holdning, som andre her i dag også har forfægtet. Der er jo dem, der siger, at pagten ikke er død, men blot frosset ned, indtil de rige og mægtige lande mener, at den kan tøs op igen, fordi deres problemer er løst. Som bekendt har også Den Europæiske Centralbanks Styrelsesråd støttet Kommissionens forslag. Mon det også vil træde tilbage, fordi Rådet ikke tager det alvorligt?
Vi, der altid har været imod stabilitetspagten, har længe foreslået, at den skulle suspenderes, så dens stupide nominelle konvergenskriterier, der ikke tager højde for det enkelte lands forhold og forskellige socioøkonomiske udviklingsgrader, og som ikke sondrer mellem produktive udgifter og ikke-produktive udgifter i beregningen af budgetunderskuddet, kunne blive revideret. En ting står imidlertid klart, nemlig at hykleriet hos dem, der ligesom i Portugal bruger stabilitetspagten som argument til at retfærdiggøre deres antisociale politik, nu fremstår meget tydeligere.
Lad os begrave den pagt! Lad os søge andre politiske alternativer, der giver prioritet til beskæftigelse, offentlig service af god kvalitet og befolkningernes velfærd! 
Pannella (NI ).
   - Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær Solbes, på nuværende tidspunkt, hvor vi har 114 sekunder tilbage, vil det være dumt og usmageligt at foregive at analysere hr. Tremontis rapport og diverse hændelser i denne "stemmeautomat". Til Dem, hr. Tremonti, kan vi kun sige, at vi finder situationen i Parlamentet klar. De kommunistiske medlemmer og de venstreorienterede socialdemokratiske medlemmer støtter Dem, agter Dem og deler Deres tænkemåde, mens Deres modstandere findes blandt dem, der repræsenterer hr. Berlusconis højborg samt alle hans allierede i Europa: Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater og deres allierede.
Lad os blot på dette afgørende tidspunkt sige, at De har givet os en lektion i den italienske ånd, De repræsenterer. At bryde reglerne er den herskende italienske klasses kunst - at bryde dem på grund af en nødsituation. Pagter kan respekteres, når de, der ikke respekterer dem, kan beslutte, at der findes force majeure-tilfælde, hvor man ikke behøver respektere dem. Vi ved, at De også er et legendarisk medlem af Europa-Parlamentet, selv om De var sådan som journalist. I starten af 1990'erne skrev De vidunderlige ting om gældseftergivelse og underbudgettering. For mig som liberal var det knap så vidunderligt, da De tilmed bragte etik ind i det. De sagde, at gældseftergivelse og de gamle herskende klassers opførsel ikke var særlig etisk.
Jeg lykønsker Dem, fordi jeg finder Dem fuldt kvalificeret til at spille den gamle herskende klasse med Deres efter min mening store tekniske evne til at sige det forfærdeligste vås.
Karas (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hr. rådsformand, De har to gange måttet lede et Økofin-Råd, som to gange på fire uger har begået et alvorligt frispark mod det europæiske fællesskabsprojekt, den ene gang med Deres brev til rådsformand Berlusconi efter et møde i Økofin-Rådet, hvori De massivt kritiserer konventets forslag til regeringskonferencen, og anden gang i denne uge. Det må ikke stå uimodsagt, og vi må ikke bare lade som ingenting. Fremgangsmåden er demokratisk-politisk, erhvervspolitisk, valutapolitisk, retspolitisk og europapolitisk skadelig og uacceptabel og må fordømmes.
I dag sagde kommissær Solbes, at Rådet ikke havde holdt sig til traktatens ånd. I mandags sagde formanden for ECB, hr. Trichet, i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, at Den Europæiske Centralbank lægger stor vægt på, at stabilitets- og vækstpagten under ingen omstændigheder bliver ændret. Den har bevist sin duelighed økonomisk og valutapolitisk. Han opfordrede Rådet, Kommissionen, Europa-Parlamentet og medlemsstaterne til at leve op til deres respektive ansvar. Jeg opfordrer især Tyskland og Frankrig til ikke at gøre EU generelt og stabilitets- og vækstpagten i særdeleshed ansvarlig for indenrigspolitiske problemer. At skyde skylden på hinanden er ikke noget oprigtigt bidrag til at nå de mål, man har sat sig i fællesskab. Vi er alle sammen EU. Tyskland og Frankrig har overtrådt grænserne i deres udlægning af reglerne, og de har reduceret det fælles til det mellemstatslige. De har byttet reglerne ud med en politisk beslutning. Fællesskabsretten udgør imidlertid grundlaget for politikken, ikke et alternativ til den. Finansministrene har svækket troværdigheden, rystet tilliden og skabt følgeproblemer. Det er uacceptabelt.
Trentin (PSE ).
   - Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, i Økofin-Rådets overvejelser havde den mellemstatslige metode forrang frem for fællesskabsmetoden med en rent forhalingsteknisk beslutning om at afbryde proceduren uden at opstille præcise betingelser for den udvidede frist, som Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig fik til at skabe balance på budgettet. Det er meget alvorligt.
Det er et vigtigt fortilfælde, der kan være til gavn for andre lande fremover, og som - hvilket hr. Prodi sagde - er skadeligt for en effektiv koordinering samt for forvaltningen af økonomiske og sociale politikker på basis af gennemsigtige og bindende mål, ikke kun med hensyn til stabilitet, men også - og særligt i øjeblikket - med hensyn til vækst.
Denne episode viser imidlertid blot manglerne og de indre uoverensstemmelser, der fortsat findes i forvaltningen af stabilitets- og vækstpagten, hvor Europa-Parlamentet fortsat er udelukket fra enhver fælles beslutningstagning. Hændelsen sætter fokus på manglerne i formuleringen af stabilitetspagten, der er langt mere restriktiv og mekanisk end traktatteksten - ikke mindst med hensyn til fleksibilitetsproblemer. Det betyder, at EU's institutioner - først og fremmest Kommissionen - skal benytte to helt uforenelige strategier ved forvaltningen af de to missioner, som EU har givet sig selv inden for den økonomiske politik samt social- og miljøpolitikken. Jeg refererer til Lissabon- og Göteborg-strategien, hvor sidstnævnte fortsat ikke har bindende mål, samt til stabilitets- og vækstpagten.
Disse alvorlige mangler, der også findes i Kommissionens initiativ, er forklaringen på, at man har vedtaget en forvaltning, der er fleksibel men ikke hensigtsmæssig, hvad angår overholdelse af målene i stabilitets- og vækstpagten, og som ikke indeholder de minimale, men konkrete betingelser, der retfærdiggør den tid, der er afsat til budgetjustering. Jeg refererer til Lissabon-strategien, til Lissabon-strategiens bindende mål, der skal være blandt de betingelser, der skal opfyldes ved gennemførelsen af stabilitetspagten. 

Gasòliba i Böhm (ELDR ).
   - Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, af de forskellige aspekter, der er blevet behandlet under denne forhandling, vil jeg gerne kommentere følgende: For det første har der utvivlsomt været en alvorlig krise i overholdelsen af et af grundlagene for Den Monetære Union og for euroen, som skader disses troværdighed.
For det andet fastholder jeg den berømte sætning om, at EU er opbygget på grundlag af kriser, og vi skal tage ved lære af denne krise, især på et område, som kommissær Solbes allerede har nævnt, og som jeg fuldt ud støtter, og det er, at vi skal have en ægte styring af den økonomiske politik, det, som hr. Solbes kaldte europæisk styring.
Vi har en asymmetrisk situation med en monetær politik, der er meget bedre defineret end den økonomiske. Jeg håber, at denne krise vil føre til, at vi får denne økonomiske styring, som Parlamentet altid har krævet, sidst, hvis De tillader en sådan ubeskedenhed, i min betænkning om euroens internationale rolle.
Markov (GUE/NGL ).
   - Fru formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, kære kolleger, allerede den 21. oktober drøftede vi stabilitets- og vækstpagten i Strasbourg. Allerede dengang gjorde jeg det klart, at der ikke er noget at indvende mod en begrænsning af optagelse af ny gæld fra statens side, hvis det bliver koblet sammen med nødvendigheden af at producere vækst og stimulere efterspørgslen. Vækst og stigende efterspørgsel opnås imidlertid ikke ved at sænke lønningerne eller forlænge arbejdstiden, men ved at give skattelettelser til lav- og mellemindkomsterne, gennem offentlige investeringer, udvidelsesinvesteringer i virksomhederne og øget privatforbrug.
Resultatet af eurofinansministrenes møde, nemlig at indefryse underskudssagen mod Tyskland og Frankrig og give disse stater udsættelse til 2005 til at nå 3 %-grænsen for den årlige nye gældsætning, er et dårligt kompromis. Dette kompromis ændrer netop ikke ved den forkerte grundlæggende konstruktion, som består i, at den strenge fastholdelse af 3 %-grænsen i vanskelige økonomiske tider virker procyklisk og ikke anticyklisk. En reform af stabilitetspagten skal gå hånd i hånd med en styrket europæisk erhvervs-, social-, beskæftigelses-, skatte- og miljøpolitik for at sætte gang i investeringerne generelt. Det skal være muligt at foretage kreditfinansierede offentlige investeringer, selv om det betyder, at underskudskvoten periodisk stiger til over 3 %.
Det er efter min opfattelse et ærligt og også et rigtigt skridt, for ellers mister vi enhver troværdighed, og det samme problem vil dukke op hvert år for stadig flere lande.
Min mening er - De kan jo have en anden - at man skal rette sine fejl og ikke forsøge at skjule dem med nye fejl. 
Andria (PPE-DE ).
   - Fru formand, hr. kommissær Solbes, mine damer og herrer, jeg har bemærket, hvordan der blev fremsat overdrevne bemærkninger og i nogle tilfælde draget forhastede konklusioner med hensyn til stabilitets- og vækstpagten. Jeg sigter også til hr. Poettering. Jeg tror ikke, at hr. Tremonti opfordrede medlemsstaterne til at bygge gæld op, men tværtimod til at se mere på indholdet af end på procedurerne for hændelsesforløbet. Jeg er heller ikke enig med hr. Watson, når han i sit indlæg taler om en udvandet pagt. Det italienske formandskab har trukket den ud af det vand, den var ved at drukne i. Jeg er langt mindre enig med dem, der hævder, at pagten er død.
Hvis vi i stedet ser på fakta, må vi tværtimod indrømme, at pagten fortsat lever, og at det er lykkedes det italienske formandskab at redde den, selv i en situation med meget reelle problemer. Formandskabet har sikret en enstemmig vedtagelse - inklusive tilslutning fra selv de mest rigoristiske stater - af konklusioner, der indeholder vigtige forpligtelser vedrørende respekten for pagten, budgetdisciplin og gennemførelse af strukturreformer. Det er ikke blevet diskuteret i medlemsstaterne endsige i Europa-Parlamentet.
Med hensyn til Kommissionens henstilling er spørgsmålet enkelt. Kommissionen præsenterede henstillinger, der overholder traktaten, og som blev sat under afstemning i Rådet. Rådet forkastede dem, da de ikke opnåede det nødvendige flertal i henhold til samme traktat. Hvad skulle det italienske formandskab have gjort? Taget forkastelsen af Kommissionens henstillinger ad notam uden at vedtage nogen anden lov? Ladet Frankrig og Tyskland gøre, hvad de ville? Erklæret hele den hidtidige proces ugyldig? Jeg mener, at der i så fald virkelig havde været tale om en død pagt og om uansvarlig opførsel fra Rådets side.
I stedet valgte det italienske formandskab den eneste mulige måde at redde pagten på. Da det var umuligt at vedtage Kommissionens henstillinger, foreslog det at vedtage de konklusioner, ifølge hvilke Frankrig og Tyskland forpligtede sig til at opdatere foranstaltningerne til nedbringelse af underskuddet samt til midlertidigt at afbryde proceduren.
Randzio-Plath (PSE ).
   - Fru formand, i dag er ikke den rette dag til at holde gravtaler, og det er heller ikke den rette dag til at sige, at her har man overtrådt lovgivningen, den europæiske lovgivning. Procedurerne er klart beskrevet i Maastricht-traktaten, og det er også med i stabilitetspagten. Enhver har sin rolle, Kommissionen såvel som Rådet (økonomi og finans). At der ikke nødvendigvis er overensstemmelse mellem vurderingerne, hænger også sammen med, at alle ganske vist understreger, at pagten skal overholdes, og at vi har brug for regler, men at det ikke er klart, hvor effektiv en sådan pagt kan være, hvis den kun omhandler sanktioner for dårlige tider og ikke siger noget om, at Kommissionen også skal have en rolle at spille i gode tider. For det er også en mangel i pagten, at Kommissionen ikke spiller nogen rolle i gode tider. Det er også en mangel i pagten, at den kun peger på de vanskeligheder, som medlemsstaterne har under en recession. Men har en treårig stagnationsperiode, som har rystet og ramt Europa især i de store økonomier, ikke mindst lige så alvorlige konsekvenser som en recession, når det kommer til stykket?
Jeg mener, at vi i dag også må understrege, at pagten sågar har bekræftet sin effektivitet, og at vi derfor også godt kan tage fat på reformen af den. Denne reform skal have noget at gøre med, at Kommissionen opgiver sine rigide metoder til at rette op på konjunkturerne og lader sig måle på de metoder, som Den Internationale Valutafond vælger. Måske ville vi så også få nogle helt andre debatter, for vi skal også tænke på, at de tal, som Rådet (økonomi og finans) og Kommissionen strides om i Frankrigs og Tysklands tilfælde, kun vedrører et hul på 0,2 %, og det med de fejlkvoter, som vi har i statistikker.
Jeg mener, vi har behov for en virkelig dybtgående debat om en reform af stabilitetspagten, og at vi især må forbinde den ægte definition af monetær stabilitet og finansiel solidaritet med vækst og social stabilitet. Det er den udfordring, Europa står over for, det handler ikke kun om at spare. 
Nordmann (ELDR ).
   - Fru formand, den 25. november blev alle procedurer formelt overholdt. Og dog er ingen i tvivl om, at fællesskabsånden har lidt skade. Der er visse tilfælde, hvor magtanvendelse er et tegn på svaghed, og hvor der bliver mangel på den ilt, den gensidige tillid hidtil har tilført Unionen.
Vi har ingen sanktioner, men forpligtelsen til at nedbringe underskuddene gælder fortsat. Det understreges i øvrigt i Rådets konklusioner. Vi må følgelig redde, hvad reddes kan af pagten, det vil sige af pagtens ånd, den gensidige indsats til fordel for stabilitet og vækst.
Det, der er sket, rejser også spørgsmålet om det fransk-tyske samarbejde. Spørgsmålet er ikke, hvorvidt det er en forudsætning for en videreudvikling af EU, men om det er tilstrækkeligt troværdigt til at sikre accepten af fremtidige skridt. Det tysk-franske par er en drivkraft, men denne motor bør ikke gå hen og blive sprængfarlig for Europa.
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   - Fru formand, den krise, som stabilitets- og vækstpagten befinder sig i, viser med al tydelighed ustabiliteten i møntunionen. Vi ser, hvordan en økonomisk krise meget hurtigt også kan forvandles til en politisk krise med møntunionens nuværende opbygning. Vi ser, at der i praksis er helt forskellige regler for de store lande som Tyskland og Frankrig og for de små lande som Portugal og Irland.
Denne krise skyldes ikke kun, at kravene i stabilitets- og vækstpagten ikke opfyldes. Der ligger langt større problemer til grund. Tysklands og Frankrigs problem handler i grunden om lav vækst og alt for lav beskæftigelse. Problemet er, at EU's møntunion og stabilitets- og vækstpagten i praksis ikke har noget at tilbyde for at få gang i væksten og øge beskæftigelsen. Krisen risikerer derfor at blive forværret.
Vi ser også tydeligt, at forskellige lande i euroområdet i dag sandsynligvis skulle have det godt som følge af forskellige politikker. Lande med helt forskellig vækst og inflationstakt har brug for forskellige renteniveauer og valutakurser. Det er ingen tilfældighed, at de lande i Vesteuropa, som ikke er med i møntunionen, i gennemsnit oplever meget stærk økonomisk udvikling i forhold til Eurolandene. Euroen er en del af problemet. Man skal indse, at stabilitets- og vækstpagten ikke længere fungerer og skal ændres. Den skal kunne tillade en mere ekspansiv økonomisk politik i krisetider, så man kan komme ud af den økonomiske krise.
Sverige stemte med meget stort flertal nej til den fælles valuta ved folkeafstemningen i september. Krisen i forbindelse med stabilitets- og vækstpagten er yderligere bevis på, at det var en klog beslutning ikke at være med i møntunionen. Nu er det på tide at komme videre og styrke det svenske nej ved regeringskonferencen med en mindst lige så omfattende retligt bindende undtagelse som den britiske. 
Langen (PPE-DE ).
   - Fru formand, når man hører diskussionen her, synes jeg, man kan konstatere, at der er meget store meningsforskelle her i Parlamentet, og jeg har sjældent hørt mage til vrøvl som det, formanden for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål netop fremlagde her. Rigide metoder til at rette op på konjunkturerne, bebrejdede hun Kommissionen. Det kan jeg kun ryste på hovedet ad, fru Randzio-Plath. Hvilket Europa, hvilket euroområde lever De egentlig i, når De kan bebrejde Kommissionen sådan noget? Vi kan kun støtte hr. Solbes massivt og opfordre ham til at anlægge sag mod stats- og regeringscheferne, for denne overtrædelse af den europæiske stabilitets- og vækstpagt må ikke accepteres uimodsagt.
Når det bliver sagt her, at det italienske rådsformandskab har lavet et flot slutdokument, spørger jeg, om det er mere værd end en folkeretlig traktat som stabilitets- og vækstpagten? Et stykke papir. Hvorfor skulle Tyskland og Frankrig holde sig til dette stykke papir, når de ikke gjorde det med reglerne? Det ledende tyske dagblad, , har talt om en . Tyskland og Frankrig som dem, der graver EU's grav, og ikke som dem, der optræder som forbillede og dermed sætter et eksempel for de andre medlemsstater. Pagten er i øvrigt fleksibel nok. Det er ikke sådan, at der skal være en gældsættelse på 3 %, i pagten står der balance på budgettet. Mellem 0 og 3 % har vi 250 milliarder euro at manøvrere med for medlemsstaterne til konjunkturproblemer, til international krisehåndtering, til naturkatastrofer. Problemet er jo, at dette spillerum allerede var udnyttet i Tyskland og Frankrig, da problemerne begyndte. Det er altså reformerne, der skal tages fat på, hr. kommissær, ikke kun konjunkturen. Derfor er vi stærkt modstandere af, at stabilitets- og vækstpagten bliver ændret. Den skal overholdes, og Kommissionen skal styrkes massivt i sine rettigheder over for Rådet.
Berès (PSE ).
   - Fru formand, jeg er overrasket over, at denne forhandling kun omhandler pagten. Det er i og for sig ikke pagten, der er problemet, men det forhold, at vi er medlemmer af en valutaunion, men ikke har en økonomisk union. Pagten er fra flere sider blevet betegnet som tåbelig. Jeg mener i alle tilfælde, at Kommissionen har udvist en vis intelligens i forbindelse med sin evne til at fortolke pagten.
Jeg er derimod overrasket over, at der har været tale om at indbringe dette spørgsmål for Domstolen, mens der aldrig tidligere har været forslag om sagsanlæg for Domstolen som følge af de traktatbrud, praktisk taget alle euroområdets medlemmer gør sig skyldige i, når de undlader at betragte deres økonomiske politik som et spørgsmål af fælles interesse, hvilket de opfordres til i traktaten. For det er nemlig her vi finder problemets kerne. Stabilitetspagten er kun en regel, der finder anvendelse ved processens afslutning, og som gør det muligt at tælle point sammen. Den fastlægger på intet tidspunkt spillereglerne. Spillet må spilles som et holdspil. For selv om pagten betegnes som tåbelig og ufleksibel, er den betydeligt mindre tåbelig end de konkurrencebetingede devalueringer, der blev gennemført inden overgangen til euroen. Men den er ikke nok i sig selv.
Jeg mener således, at vi bør overveje tiltag på tre forskellige områder. Hvad angår den økonomiske politik, råder vi over det strategiske redskab, der kan sikre fornyet vækst i Europa, nemlig Lissabon-strategien. Vi har ikke de værktøjer, der er nødvendige for at gennemføre denne strategi, og stabilitetspagten vil givet ikke være velegnet til det formål. Det er den problemstilling, vi bør overveje. Der er stillet flere forslag om gennemgribende omlægninger. Men de forudsætter, at økonomi- og finansministrene endelig beslutter sig til at finansiere dem. Hvad angår samordning, er det noget alle taler om, men som kun kommer til udtryk, når den gør det muligt for Frankrig og Tyskland at alliere sig mod Kommissionen. Det er ikke det, der forstås ved en -samordning, som angiveligt skal gøre det muligt at optimere fordelene ved euroområdet.
Det andet område er dialogen med Centralbanken. Selv om Centralbanken til stadighed gentager sit krav om strukturreformer, når det ikke frem til regeringerne, og vi bør etablere en anden form for dialog med medlemsstaterne.
Endelig bør vi med udgangspunkt i konventets arbejde søge at fremme regeringskonferencens arbejde og styrke Kommissionens beføjelser, hvad angår gennemførelsen af en økonomisk union.
Marinos (PPE-DE ).
   - Fru formand, størsteparten af det, jeg havde tænkt mig at sige, er allerede blevet sagt, og jeg kan tilslutte mig den tale, der blev holdt af hr. Poettering, som desværre er gået.
Jeg vil gerne have, at vi koncentrerer os om følgende: De regler, som vi af egen fri vilje accepterer og tilslutter os, store såvel som små, stærke såvel som svage, bør respekteres af alle, hvad enten vi kan lide det eller ej. Det ville aldrig gå, hvis nogen mente, at EU's principper og forordninger gælder à la carte, og vi respekterer dem, hvis de er i vores interesse, men ignorerer dem, hvis vi ikke bryder os om dem.
Det mest grundlæggende demokratiske princip er, at alle skal respektere lovene. Hvis de ikke er gode nok, ændrer vi dem. Hvis Stabilitetspagten ikke er god nok, må vi ophæve den eller ændre den. Men man kan under ingen omstændigheder mene, at den gælder, men ikke skal overholdes af dem, som ikke kan lide den, sådan som det er tilfældet nu. Da det blev opdaget, at pagtens betingelser blev krænket af små EU-medlemslande som f.eks. Portugal, blev de tvunget til at gennemføre hårde foranstaltninger og skære ned på udgifter for at få underskuddet ned under 3 %, og der er ingen af de store lande, der krænker den i dag, som har krævet, at pagten ikke skulle gælde. Nu hvor problemet uventet har ramt deres økonomi, har de opdaget, at pagten er alt lige fra uhensigtsmæssig til uacceptabel. Det er dobbeltmoralsk.
Derfor er det berettiget, at de små lande reagerer, når de ser, at nogle er "mere lige end andre", som George Orwell sagde. På denne måde styrkes deres mistillid til de nye bestemmelser i forfatningsudkastet, så vi risikerer, at den ikke ratificeres, og EU vil komme ind i et frygteligt dødvande. 
Katiforis (PSE ).
   - Fru formand, "stokke og gulerødder" sagde hr. Watson. Men der var masser af stokke og gulerødder i stabilitetspagten - stokke til arbejdstagerne og gulerødder til lederne, stokke til de arbejdsløse og gulerødder til finansmændene. Ikke alene var stabilitetspagten socialt uretfærdig, den kunne ganske enkelt ikke gennemføres i praksis, og tragedien ved, at den er blevet brudt, er ikke, at vi ikke ønskede, at den skulle overholdes, men at den overhovedet blev vedtaget. Dét var den virkelige tragedie. Hvis vi havde holdt os til Maastricht-kriterierne med samme konsekvens, som stabilitetspagten pålægger os at holde os til de 3 %, ville vi så have en euro i dag? Ville vi have en euro, hr. kommissær? Jeg vil bede alle tilstedeværende om at lægge hånden på hjertet og besvare det spørgsmål helt ærligt, som ærlige mennesker, der ønsker, at reglerne overholdes.
Det andet punkt er, at Kommissionen fortæller os, at den fortsat vil anvende pagten. Hvis det samme sker igen, hvordan vil pagten så blive anvendt? Med samme spillerum som i Frankrig og Tyskland, håber jeg. Det vil være uretfærdigt at indføre en anden norm for et mindre land i fremtiden.
Det er også blevet antydet, at nutidens underskud er fremtidens skatter. Hvor forenklet! Nutidens underskud kan også være nutidens investeringer, som vil skabe højere indtægter for fremtiden, og som så uden problemer kan danne grundlag for højere skatter. Så jeg foreslår, at vi holder inde med de politisk korrekte taler og i stedet går over til et kursus i elementær makroøkonomi, som nogen af os åbenbart har brug for - jeg medregner naturligvis ikke ministeren i den bemærkning. Han ser ud til at vide noget om det - eller han har i hvert tilfælde lært det - og det er jeg ham taknemmelig for.
Sagens kerne er jo, at vi i dag har brug for en ekspansiv snarere end en kontraktiv økonomisk politik. Ligesom der findes inflatorisk stabilitet, kan der også findes deflatorisk stabilitet. Ud fra den synsvinkel er stabilitetspagtens sammenbrud godt for stabiliteten. 
Coelho (PPE-DE ).
   - Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg begynder med at citere Aníbal Cavaco Silva, der er professor i økonomi og tidligere premierminister i Portugal, som han fik med i euroen. Det er hårde ord, men de rammer plet, og jeg citerer: "Stabilitetspagten har fået en kniv i ryggen af den fransk-tyske akse, der fra en drivende kraft inden for EU er blevet en kilde til ustabilitet. Stabilitetspagten er nu død, i hvert fald når det gælder sanktionsdelen. Det peger på, at EU er kommet ud af kurs". Jeg ønsker ikke at gå ind i diskussionen om, hvorvidt stabilitetspagten er dum eller ej. Vi har inden for få dage set, hvordan nogle, der mente, at den var klog, har besluttet ikke at overholde den, og andre, der mente, at den var dum, har protesteret, når den er blevet ignoreret. Jeg medgiver, at der er behov for andre indikatorer, og at de mekanismer, der skal benyttes i vækstperioder, må være kvalitativt anderledes end dem, der bør tages i brug i nedgangsperioder. Der er dog én ting, jeg er sikker på, nemlig at der er brug for mekanismer til at holde de offentlige udgifter i ave af hensyn til euroen og Europa. Derimod er det ikke acceptabelt, at der er to slags kriterier, hvor der er nogle lande, som skal overholde det, som andre lande kan lade være med. Det er skadeligt for Europas enhed, at man får det indtryk, at det, som de små lande ikke må, ja, det må de store godt. Det er uacceptabelt at se dem, der har overtrådt bestemmelserne, fremkomme med nedværdigende og upassende bemærkninger om dem, der har overholdt de forpligtelser, som de har indgået. Det har således været ubehageligt at bevidne de franske og tyske finansministres holdning til den portugisiske regerings modige budgettilbageholdenhedspolitik. Bekymringsvækkende er det også, hvis dette skred i opfyldelsen af pagtens bestemmelser fører til stigende renter, som kommissær Pedro Solbes har nævnt. Det er bekymringsvækkende udsigter for familier og virksomheder, der har stor gæld.
Fru formand, vores mål må være at styrke den europæiske integrations instrumenter, ikke at svække dem, ikke mindst i sammenhæng med debatten om den nye forfatningstraktat og udvidelsens gennemførelse. 
Radwan (PPE-DE ).
   - Fru formand, mine damer og herrer, i disse dage diskuterer vi meget flittigt den ny forfatningstraktat, og det er en vigtig diskussion. Vi giver altså os selv en ny retlig ramme for fremtiden, og samtidig viser de store lande, at de er ligeglade med den gældende ret. Jeg håber, De vil tilgive, at jeg, som kommer fra Bayern, gerne vil drage en parallel. Dengang ved valget i Østrig, da koalitionen blev dannet, beskyldte man landet, som efterlevede loven, for at bryde loven og ville med vold og magt sætte sig igennem, og det samme sker her. De store lande viser, at de er ligeglade med europæisk ret.
Jeg kan kun opmuntre Kommissionen til at foretage en kritisk undersøgelse, en juridisk kritisk undersøgelse af, hvad der er sket, for Rådet har jo ikke kun afvist Kommissionens forslag - det kunne det godt have gjort - men sat sig ud over Kommissionen og ganske enkelt sat en ny ramme. Det har Rådet ikke kompetence til, og derfor kan jeg kun tilskynde Kommissionen til at foretage en sådan undersøgelse.
Mine damer og herrer, ud over den måde, de store optræder på inden for EU, er det naturligvis også et dårligt eksempel for udvidelseslandene. Udvidelseslandene vil, som vi ved, alle komme med i euroen. 10 lande, så to lande mere, og vi har jo hele tiden haft den diskussion, at man skal holde sig til kriterierne. Hvilket argument vil Kommissionen og Rådet bruge fremover, når de siger til disse lande, at de skal overholde kriterierne? Vi gør det jo ikke selv, så kan vi tage dem med med det samme.
Derfor kan jeg egentlig kun bakke Kommissionen op. Kommissionen må handle med stor strenghed og konsekvens her, og jeg vil advare imod at forhandle om en ny pagt. Med den nuværende situation i Europa ville en ny pagt ikke være værdig til dette navn, det ville blive et sammensurium af ønsker, af ønsker om fleksibilitet, som på ingen måde lever op til de økonomiske krav. Europa betaler for, at Tyskland i de seneste år ikke har gjort sit hjemmearbejde, og i sidste ende er målet jo, at den økonomiske stabilitet bevares, også med en fælles valuta i Europa. Mange tak.
Konrad (PPE-DE ).
   - Fru formand, mine damer og herrer, kære kolleger, EU er et retssamfund. Det er loven og lovens forrang, der konstituerer EU. I Tysklands navn trådte den tyske finansminister loven under fode, da man sammen med Frankrig tilføjede stabilitetspagten alvorlige skader. Dermed har Tyskland ikke kun brudt loven, men også ødelagt tilliden, ikke kun hjemme, men også ude omkring i Europa og sikkert også i tiltrædelseslandene.
Det er tilladt at ændre regler, men ikke ved at man bryder dem. I bedste fald er det så magten, der regerer, og dermed det modsatte af det, der holder EU sammen. Denne dårlige ånd af national egoisme og tysk-fransk selvherlighed vil forfølge Europa i lang tid fremover. Berlin har fejt undladt at spare 6 milliarder euro af en samlet udgiftssum på 1.000 milliarder euro. Dette beløb er på ingen måde afgørende for et opsvings ve og vel, et opsving, som der i øvrigt overhovedet ikke er nogen holdepunkter for. Man er begyndt at pille ved EU's grundvold. Til det formål har man lang tid i forvejen smedet en alliance mod Kommissionen. Det er inderst inde også den strategiske holdning, den strategiske kerne i dette forehavende, den strategiske kerne i den bløde valutaakse Berlin-Paris.
Hvem kan fortænke de små stater og valutaskeptikerne i, at deres mistro nu eventuelt vokser igen, og Kommissionens beskyttelse er der nok ingen, der tør stole på igen foreløbig. Beskadigelsen af stabilitetspagten var en sort dag for Europa. Resultatet er i sidste ende en tillidskrise og en politisk krise i EU. 
Tremonti,
    Fru formand, formandskabet er blevet kritiseret for ikke at være neutralt. Det italienske formandskab, og jeg citerer kommissær Solbes, gjorde en stor indsats for at finde en løsning, men det er sandt, at det ikke stemte for Kommissionens henstillinger. Det er underligt at definere neutralitet som den måde, hvorpå mennesker stemmer.
Formandskabet har haft en helt upartisk holdning. Det har intet at vinde, og jeg mener, at hele denne debat skulle have foregået på fællesskabsniveau uden at følge indenrigspolitiske konventioner. Jeg føler, at jeg kan sige det som repræsentant for en regering, der finder Kommissionen vigtig - som vogter - men som også finder det finansielle marked vigtigt.
Jeg er ked af at se, at gruppeformanden hr. Poettering ikke er til stede i mødesalen. Hvis ikke jeg tager fejl, nævnte formanden eksemplet med to lande, der har skiftet holdning: Irland og Portugal. Jeg er ked af at se, at Irland og Portugal sammen med Frankrig, Tyskland, Belgien, Grækenland og Luxembourg stemte for Kommissionens henstillinger.
Selv om han ikke er til stede i dag, finder jeg det på sin plads at kommentere den holdning, der blev indtaget af hr. Junker, som sandsynligvis ikke tænker anderledes end EU, i Eurogruppen og derefter i Økofin. Debatten om "store" og "små" lande holder ikke vand. Vi taler i virkeligheden om en politisk proces.
Jeg tror helt ærligt ikke, at Kommissionen har et politisk monopol, og jeg tror ikke, at regler er det samme som sanktioner. Monopoler er ikke godt for økonomien - og ej heller i juridisk henseende. Regler kan fortolkes forskelligt. Rådets Juridiske Tjeneste fortolkede dem på én måde, og Rådet fortolkede dem på en anden måde. Reglerne giver i hvert fald hjemmel til en afstemning.
Det er imidlertid ikke alt. Sanktioner er ikke hele billedet, men en del af det, og regler er ikke ensbetydende med sanktioner. Egentlig kan Rådets beslutning hilses velkommen, for så vidt som de foranstaltninger, der anbefales til Frankrig og Tyskland, i alt væsentligt er de samme som dem, hr. Prodi foreslog Kommissionen. Indholdet er det samme. Forskellen ligger ikke i proceduren. Uanset om proceduren og sanktionerne kommer ud på ét, eller om proceduren kan fortolkes anderledes, så er kravet om generel overholdelse af Kommissionens henstillinger det samme.
Jeg finder det nødvendigt med sanktioner, men de er mest nyttige, hvis ikke de skal håndhæves. Sanktioner fungerer godt, hvis ikke det er nødvendigt at bruge dem. Sanktioner fungerer godt, hvis de er med til at udvide, forebygge og justere. Det var tilfældet, og det er helt klart. Jeg mener ikke, at en håndhævelse af sanktionerne var vores mål. Efter min mening var målet at sikre, at reglerne blev overholdt, og det var tilfældet. Jeg tror ikke, at vi var blevet nødt til at håndhæve sanktioner - selv ikke for et lille land. Jeg ville aldrig have stemt for sanktioner imod et lille land, der ligesom to store lande havde levet op til Kommissionens krav. Sanktioner er en del af reglerne, men reglerne består ikke udelukkende af sanktioner. Hovedparten af reglerne er noget andet, og det er vigtigt at tage hensyn til sanktioner. Det er vigtigt at se sanktionerne fungere ved at udvide processen. Der var tale om fuldstændig overensstemmelse.
Jeg afsluttede mit indlæg med at sige, at indholdet er vigtigere end formen, eller rettere at begge dele er vigtige, men at der hidtil har været for stor fokus på et aspekt af proceduren, som om den udelukkende bestod af sanktioner, hvilket ikke er tilfældet. Der har heller ikke været tale om indholdet. Indholdet er meget enkelt, og det kom ud af forhandlingen med politisk styrke og intelligens. Vi befinder os i en vanskelig fase i Europa, hvor der er en slående korrelation mellem problemernes omfang og forvaltningskapaciteten. Problemernes omfang: to krige på to år, sammenbrud i verdens geopolitiske balance, sammenbrud i de finansielle markeder, illoyal konkurrence skabt af Kina, virkningerne - måske mere end forudset - som følge af omstillingen i nogle lande, lokale og sektorspecifikke kriser. 
Alt dette over for en begrænset forvaltningskapacitet. De gamle nationalstater har ikke længere instrumenterne til national forvaltning, og Europa råder endnu ikke over EU-styreformer. Vi har ikke store margener for budgetpolitikken, fordi vi har stabilitets- og vækstpagten, der ikke udfordres. Vi har ikke margener for rentepolitikken, der fastsættes uvildigt gennem Den Europæiske Centralbanks forfatningsmæssige ræssoneren. Vi kan ikke opstille valutakurspolitikker, fordi de bestemmes andetsteds.
I 2000 klarede den europæiske økonomi sig godt, budgetterne var i orden, og euroens kurs var lav i forhold til dollaren. I 2003 klarer økonomien sig ikke specielt godt, budgetterne er ikke i særlig god orden, og euroen er i høj kurs i forhold til dollaren. Mon ikke Isaac Newton ville have haft svært ved at forstå sammenhængen mellem disse to fænomener.
Vi har brug for styreformer i EU. Jeg mener, at forfatningstraktaten danner grundlag for en udvikling af styreformer i EU. Jeg mener, at Europa med vækstplanen - der blev foreslået af formandskabet, men som nu er blevet en europæisk plan - har fundet et fordelagtigt fælles projekt i form af en fælles økonomisk politik - den første siden euroen.
I 2003 indledte Europa en ekstremt intensiv cyklus af strukturreformer. En cyklus, der blev arrangeret gennem europæisk ræsonneren og i en europæisk ånd af strukturreformer af arbejdsmarkedet og velfærdsstaten. Reformerne strakte sig fra Finland, Holland og Tyskland til Østrig, Frankrig og Italien. Europa fornys, investerer i sin fremtid og ændrer vækstforventningerne gennem en cyklus af strukturforanstaltninger og grundlæggende strukturreformer. Efter min mening er det sådanne ting, vi skal diskutere.
Solbes Mira,
    Fru formand, jeg har tre meget hurtige kommentarer. For det første foreslog Kommissionen faktisk aldrig sanktioner. Kommissionen foreslog større fleksibilitet ved at give yderligere et år til overholdelsen af de 3 %.
For det andet vil Kommissionen fortsat gøre den nødvendige indsats for at påtage sig sit ansvar for budgetovervågning. Vi ved, at overholdelsen af pagten i den aktuelle situation vil skabe nogle problemer, nogle vanskeligheder, men vi vil gøre det og samtidig garantere fuldstændig ligebehandling af alle medlemsstater.
For det tredje har Kommissionen - som jeg sagde i mit indledende indlæg - indledt en afbalanceret overvejelse af alle disse ting, hvad det betyder for den fremtidige økonomiske styring af Unionen, og vi vil udarbejde et initiativ for at forbedre den inden for rammerne af den nuværende traktat.
Formanden.
   - Tak, hr. kommissær Solbes Mira.
Forhandlingen er afsluttet.
Maaten (ELDR ),
   Ministerrådenes dronning, Økofin, er med et brag faldet ned fra sin piedestal. I et glashus i Bruxelles drejer denne forhandling sig måske stadig om de mindre detaljer i stabilitetspagten. For almindelige borgere, i hvert fald i Nederlandene, har det i lang tid drejet sig om noget andet. Hvorfor gælder de regler, som vi aftaler, for nogle lande, men ikke for andre? Hvad med de regler, som vi aftaler i den nye forfatningstraktat, som alle nederlændere kan stemme om ved en folkeafstemning? For at tilvejebringe nogen troværdighed skal denne forfatningstraktat indeholde skrappe procedurer for at håndhæve monetære regler. Jeg går ind for, at Kommissionen får en meget stærkere rolle. Lande, som selv overtræder reglerne, bør ikke være med til at stemme ved bedømmelsen af andre lande, som gør sig skyldig i samme overtrædelse. Den franske og den tyske regering har åbnet Pandoras æske. Måske har de fordel af det på kort sigt, men som det europæiske samarbejdes akse er de ikke længere troværdige. De bærer hermed et stort ansvar. 
Sylla (GUE/NGL ).
   - Jeg ønsker at tale om Genève-pagten og påpege, at Europa-Parlamentet i lighed med de tidligere præsidenter og modtagere af Nobels fredspris Jimmy Carter og Nelson Mandela bør udtrykke tilfredshed med og støtte det initiativ, Yossi Beilin og Yasser Abbed Rabbo tog, da de den 1. december i Genève forelagde en plan for fred mellem israelerne og palæstinenserne. Jeg synes, det er en modig og symbolsk handling, der vidner om og afspejler den altovervejende del af den israelske og palæstinensiske befolknings ønske om at leve i en verden med fred og gensidig solidaritet.
Denne plan kan, som påpeget af Kofi Annan, ikke erstatte FN's forslag. Tilsvarende har vi ikke til hensigt at kommentere hele forslaget, linje for linje. Det væsentligste er bevaret, nemlig oprettelsen af en palæstinensisk stat og fordømmelsen af enhver form for vold, især selvmordsattentater.
Formålet er at komme med en utvetydig tilkendegivelse på et tidspunkt, hvor visse kræfter i begge lejre opbyder en voldsom modstand mod fredsplanen. Vi må svare igen ved at udvikle en virkelig fredspædagogik og tvinge dem til at overvinde deres had, så de kan leve sammen. Jeg beklager, at Rådet ikke er til stede. Vi bør snarest finde en løsning, fordi krisen i Irak blot forværrer problemet.
Jeg mener, at det er på tide, at vi tilbyder en generation palæstinensere og israelere en virkelig fremtid og en generation verden over den kapacitet, politikerne har til at sikre alle en bedre tilværelse sammen.
Bowe (PSE ).
   - Fru formand, jeg tager ordet for at spørge Dem, om De sammen med mig vil udtrykke bekymring over for de tyrkiske retsmyndigheder på grund af forsinkelserne med at få bragt de personer, som var involveret i slagsmålene i Galatasaray i Tyrkiet i forbindelse med en fodboldkamp mod Leeds United i april 2000, for en domstol. Denne forfærdelige begivenhed førte til mordet på to fra min valgkreds, Christopher Loftus og Kevin Speight.
En lokal borger, Ali Umit Demir, er nu blevet dømt for disse mord. Men han appellerede den oprindelige dom og afventer nu at få genoptaget sin sag sammen med de andre, der var indblandet i det oprindelige slagsmål. Det indledende retsmøde er nu blevet udskudt to gange, først i juli og igen i september i år. Retsmødet er nu berammet for tredje gang, denne gang til den 11. december 2003.
Jeg er meget taknemmelig for den interesse, bekymring og bistand, som den tyrkiske ambassadør, hr. Oguz Demiralp, har udvist over for EU, men jeg beder om Parlamentets formands støtte til at sende en skrivelse til de tyrkiske retsmyndigheder, hvor vi beder om sikkerhed for, at retssagen gennemføres uden yderligere forsinkelser. Jeg er sikker på, at formanden har forståelse for de myrdedes familiers sorg over, at appelsagen trækkes i langdrag. Det har kun gjort deres oprindelige sorg endnu større. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   - Fru formand, som det er medlemmerne bekendt, skulle Oswaldo Payá, som vi sidste år tildelte Sakharov-prisen, have været til stede sammen med os den 1. december som opfølgning på flere initiativer, som Parlamentet har taget i løbet af året. Desværre har de cubanske myndigheder ikke villet lade ham tage af sted, ja, de har forbudt ham at tage af sted. Han har sendt et budskab til Parlamentet og bedt mig om at læse det op. Det har jeg gjort i sin helhed i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, hvilket jeg så undlader at gøre her. Blot ser jeg gerne, at denne sag omtales i plenarforsamlingen. Det er et kraftfuldt budskab, et bevægende budskab, hvor han beskriver de prøvelser, som demokraterne i Cuba udsættes for, men hvor han også giver udtryk for at ville fortsætte (hvilket jeg henleder alle medlemmernes opmærksomhed på), og hvor han fordømmer, at han har fået rejseforbud. Han fordømmer forholdene i koncentrationslejrene og for de fængslede, netop de spørgsmål, som vi gerne ville høre hans mening om og diskutere med ham. Han appellerer også til EU om at give moralsk støtte til samarbejde, hvilket vi ganske givet gerne vil imødekomme, og han fastslår, at den konstruktive dialog med EU bør foregå med hele det cubanske samfund. Jeg beder derfor Parlamentets formand og Formandskonferencen om atter at tage sig af denne sag, da invitationen fra den 13. november ikke har kunnet virkeliggøres, og det er meget vigtigt, at det lykkes for os at få Oswaldo Payá til i frihed at besøge os og fortælle om, hvad der foregår i hans land. 
Ludford (ELDR ).
   - Fru formand, jeg vil rejse en sag om en brite, som sidder på dødsgangen i et fængsel i Ohio i USA. Kenny Richey blev for 16 år siden dømt for brandstiftelse og mord på en toårig pige, som døde i branden. Men nye tekniske beviser, som blev fremlagt for seks år siden, kan bevise hans uskyld. Ikke desto mindre befinder han sig stadig på dødsgangen og kan blive henrettet, hvad dag det skal være. Det skyldes, at der i henhold til amerikansk lovgivning ikke kan fremlægges nye beviser efter et vist tidsrum.
Anklageren har sagt, at "selv om disse nye beviser kan fastslå hr. Richeys udskyld, vil Ohio og USA's forfatning ikke desto mindre lade ham blive henrettet, fordi anklagemyndigheden ikke vidste, at de videnskabelige beviser, der blev fremlagt under retssagen, var falske og upålidelige." Så de ved, at der kan sættes spørgsmålstegn ved hans dom, men han kan stadig blive henrettet. Det er grunden til, at Amnesty International har kaldt det et af de mest overbevisende tilfælde af uskyld, som menneskerettighedsforkæmpere nogensinde har set.
Fru formand, jeg vil rundsende et andragende pr. e-mail og indtrængende opfordre kollegerne til at støtte det, enten for at få sagen genoptaget i lyset af de nye beviser eller - som en sidste mulighed - for at få ham benådet. 
Doyle (PPE-DE ).
   - Fru formand, i henhold til vores forfatning forudsætter den irske ratificeringsproces, at der afholdes en folkeafstemning om alle traktatændringer. Det fremgår af dagens overskrifter, artikler og ledere i en seriøs avis, , at hr. Prodi mener, at en stat, som stemmer mod forfatningstraktaten - hvor forhandlingerne nu er i deres slutfase - logisk set bør forlade EU. Han sagde ganske vist, at den kan få en ny chance - det var måske ikke første gang, de stemte mod den. Det, jeg her vil sige, er, at noget, som kan opfattes som et ultimatum - accepter eller forlad Unionen - bestemt ikke er nogen hjælp her i opløbet til ratificeringsprocessen, som bliver vanskelig nok endda, ikke bare i Irland, men også i mange andre medlemsstater.
Hr. Prodi skal også have sagt, at fremtidige ændringer eller revisioner af traktaten skal foretages af parlamenter eller regeringer og ikke ved folkeafstemninger.
Jeg vil bede om, at hr. Prodi får mulighed for at komme og forklare mere indgående, hvad han mener om disse følsomme spørgsmål, da indblanding eller uhensigtsmæssige bemærkninger på nuværende tidspunkt ikke er nogen hjælp, hvis vi ønsker at få vedtaget den foreliggende forfatningstraktat i de 15 medlemsstater, for ikke at tale om de 25. Undertiden er det bedre at sige lidt og ikke meget om disse emner. 
Gargani (PPE-DE ).
   - Fru formand, jeg føler, at det er min pligt at tale om den opsigtsvækkende retlige hændelse i Italien, der påvirker den nuværende senator på livstid, Giulio Andreotti. Han er en offentlig person, der er velkendt på EU-plan, og som befinder sig i forreste linje, hvad angår EU-anliggender.
Jeg afventede kassationsrettens dom, inden jeg talte om denne sag. Hvad vigtigere var, ventede jeg på kassationsrettens begrundelser, der kom for et par dage siden, og i hvilke den ikke blot gjorde en ende på senator Andreottis årelange pinsler og frikendte ham for urimelige beskyldninger om intet mindre end mord, men hvor den også kritiserede appeldomstolens absurde beslutning om at dømme ham på baggrund af personlige teorier uden ledsagende beviser.
Jeg mener derfor, at denne mands prøvelser - en senator på livstid og en offentlig person, der har ydet et væsentligt bidrag til landets demokratiske udvikling, og som er en af EU's grundlæggere - skal fremhæves, og at man skal gøre det klart, at en del af det italienske retsvæsen, der klart er resultatløs om ikke undergravende, fremtvang denne situation, der har forstyrret både Italien og Europa i 10 år.
Jeg vil derfor opfordre Dem, fru formand - og jeg er sikker på, at jeg ikke blot taler på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, men også på vegne af Europa-Parlamentet som helhed - til formelt at anerkende senator Andreotti for den klarhed, fremsynethed og store demokratiske retskaffenhed, der er kendetegnende for denne værdifulde og nyttige europæiske personlighed.
Doyle (PPE-DE ).
   - Fru formand, da der stadig er tid tilbage, vil jeg gerne gøre kommissær Fischler opmærksom på en sag vedrørende hans afkoblingsforslag og det område, som skal dyrkes efter afkoblingen.
Hvis landmændene skal dyrke hele det område, de dyrkede i referenceårene 2000-2002 for at reducere den afkoblede eller arealbaserede udbetaling, lægges der et enormt pres på prisen på forpagtet jord - eller , som vi siger i Irland - både i Irland og de andre lande. Gad vide, om hr. Fischler mener, at landmændene skal dyrke 80 % eller mere af deres jord? Hvis ikke, lægger vi et falsk gulv under forpagtet jord, og de aktive landmænd får ikke råd til det. Landmænd, som ønsker at udnytte 100 % af arealet fra deres basisår, bliver nødt til at tage den jord. Dette krav fører til en forvridning af markedet, og jeg vil indtrængende bede hr. Fischler om at gøre alt, hvad han kan, for at sikre, at jorden gives til dem, der er bedst til at dyrke den. Det er et af principperne bag afkobling. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
- A5-0402/2003 af van den Berg for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om nye styreformer i EU (KOM(2002) 704 - KOM(2002) 705 - KOM(2002) 713 - C5-0200/2003 - 2003/2085(INI)) og
- A5-0401/2003 af MacCormick for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om meddelelse fra Kommissionen om et regelsæt for trepartsmålkontrakter og -måloverenskomster mellem Fællesskabet, medlemsstater og lokale/regionale myndigheder (KOM(2002) 709 - C5-0202/2003 - 2003/2088(INI)).
Van den Berg (PSE ),
   Hr. formand, hr. kommissær, Europa skal præstere bedre for sine borgere. Det betyder, at grænseoverskridende problemer skal løses bedre og mere demokratisk. Der skal tilvejebringes orden i det europæiske hus, som borgerne har en temmelig skeptisk holdning til.
I det forløbne år har vi haft EU-Konventet, og dette har resulteret i en forfatning, i hvert fald et udkast. Det er i sig selv meget gode nyheder for borgerne og for Europa. Det har vi allerede talt om.
Men der er også andre metoder til at tilvejebringe orden i det europæiske hus. Den betænkning, som jeg i aften forelægger på udvalgets vegne, drejer sig også om bedre, mere demokratiske og mere gennemsigtige styreformer. Vi kan også gennemføre væsentlige reformer uden at tilpasse de europæiske traktater. Forbedringen af den europæiske styreform er en af Prodi-Kommissonens vigtigste strategiske målsætninger for perioden 2000-2004. I 2001 udarbejdedes hvidbogen om nye styreformer i EU, som vi afgav udtalelse om i Parlamentet. Det gør vi nu igen, to år senere, men denne gang om de fremskridt, der er gjort med den samme hvidbog.
Der er gjort nogle vigtige fremskridt. Således er Kommissionen i april 2002 begyndt med at forenkle lovgivningen. Lovgivningen blev reduceret med hele 35.000 sider. Det er et vigtigt bidrag til forenklingen af EU's styreformer. Samtidig har Kommissionen offentliggjort planer om høring af regionale og lokale myndigheder, af organisationer i det civile samfund og af eksperter. Nogle af disse emner vil jeg komme tilbage til her, men frem for alt gælder, at det nu afhænger af gennemførelsen. Ikke kun hykleri, men konkrete handlinger!
Kommissionen kan gøre meget mere for virkelig at bringe Europa tættere på borgerne. Derfor har jeg stillet adskillige forslag i denne betænkning. Det første, og samtidig det vigtigste, forslag er efter min mening, at alle lovforslag skal underkastes en såkaldt borgertest. Det indebærer, at Kommissionen ved hver lov, som den udarbejder, skal tænke over, hvilke økonomiske, sociale og økologiske konsekvenser det har i dagligdagen for de borgere, som loven udarbejdes for. Det er den eneste måde til at sikre, at vi kommer ud af elfenbenstårnet og ikke længere udarbejder love i et lufttomt rum eller ovenfra og nedefter. Jeg opfordrer mine kolleger og Kommissionen til at støtte dette initiativ!
Desuden vil jeg særligt fremhæve den indsats, som Kommissionens eksperter har gjort på et tidligt stadium af lovgivningsprocessen. Allerførst må jeg sige, at eksperter er overordentlig nyttige. For det andet må jeg konstatere, at der ganske vist er et enormt antal ekspertgrupper, men også en enorm jungle, både på permanent og på ad hoc-grundlag. 850 ekspertgrupper og endvidere godt 500 undergrupper. Det er ikke tydeligt for nogen, ikke engang for Kommissionen, hvem der nu præcist er involverede. Parlamentet har tidligere opfordret til, at Kommissionen offentliggør tydelige lister over, hvilke eksperter der kan høres på hvilke områder. Således får Parlamentet og Rådet, og jeg tror endda Kommissionen, et klart billede af, hvem der nu egentlig beskæftiger sig med disse lovforslag, og indsigt i de fundamentale politiske valg, der foretages under beslutningsprocessen. Når disse lister stilles til rådighed, hjælper det os alle sammen. Jeg opfordrer Kommissionen til virkelig at gøre noget ved det - efter tre års tilsagn - for vi vil have et parlamentarisk demokrati og ikke et ekspertdemokrati.
Et andet vigtigt punkt, som jeg har nævnt, er global styring. Multilateralisme og et bredt sikkerhedsbegreb, hvorunder fred og sikkerhed, men også fattigdomsbekæmpelse og bæredygtig udvikling hører, har altid været kernen i udenrigspolitikken. Det er på tide, at EU, som er den største økonomiske stormagt, gør en indsats for at udbrede sine værdier på verdensplan under reformen af multilaterale institutioner. Men vi forlanger, at EU taler med én stemme herom. Det kunne begynde med én plads i Sikkerhedsrådet.
Til sidst er der høringen af organisationer. Jeg har særligt understreget, at også de lokale og regionale myndigheder bør høres. "Europa begynder i regionen". Det er jo i regionerne, at politikken skal gennemføres, og der anvendes mange penge fra Europa. Det er også regionerne, borgerne identificerer sig med, til tider i højere grad end med deres egne hovedstæder, især når regioner overskrider grænser. Derfor er det vigtigt, at de regionale myndigheder får deres egen stemme, og at de får denne i lovgivningsprocessen. Kommissionen har forstået det udmærket og viser sig rede til at gøre noget ved det. Nu skal det også gerne ske i praksis!
I forbindelse med dette emne har hr. MacCormick udarbejdet en meget vigtig betænkning om trepartsmålkontrakter. Disse kontrakter med medlemsstater og regionale myndigheder kan være et meget nyttigt instrument, som sætter Europa i stand til at bringe regionerne nærmere og virkelig give dem form. EU's styreformer bliver på den måde mere effektive og kommer tættere på borgerne, og vi støtter helhjertet de grundlæggende idéer i hr. MacCormicks betænkning.
Til sidst vil jeg her understrege, at det er alle institutioners ansvar at opnå en troværdig, gennemsigtig og demokratisk styreform. Det er ikke blot Kommissionens, men også de andre institutioners ansvar. Derfor opfordrer vi i denne betænkning til en interinstitutionel aftale om høring, som alle institutioner skal være bundet af.
Reformerne inden for rammerne af hvidbogen om styreformer i EU er af meget stor betydning for Europa og for dets borgere. Det er vigtigt, at vi nu griber det ordentligt an! Jeg takker Dem, fordi De har givet mig lidt længere taletid, end jeg egentlig havde fået tildelt. 
MacCormick (Verts/ALE ),
   Hr. formand, min betænkning er et forslag om at indføre trepartskontrakter og -overenskomster mellem Fællesskabet, medlemsstaterne og lokale/regionale myndigheder. Man kunne jo godt mene, at det er en temmelig stor mundfuld for noget, som grundlæggende er en meget enkel tanke.
Sagen er, hvilket Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik også gjorde klart i sin udtalelse om sagen, at store dele af gennemførelsen af vigtige aspekter af europæisk politik (miljøpolitik, regionalpolitik og også andre politikker som transportpolitik) i medlemsstaterne gennemføres på et myndighedsniveau, der ligger under de statslige, centrale myndigheder. Alligevel er der fare for, at forbindelsen mellem Kommissionen i centrum og de lokale og regionale myndigheder er utilstrækkelig. Vi bør i høj grad bifalde og tilskynde til at gøre alt for at forbedre denne forbindelse. Kommissionens forslag om trepartskontrakter og -overenskomster er netop et forslag om en sådan forbedring, og min gruppe støtter det derfor varmt. Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked og Miljøudvalget tilslutter sig også forslaget og ønsker at støtte det.
En af de første pilotordninger vedrørende trepartoverenskomster var mellem byer. Den var baseret på princippet om en bæredygtig by - f.eks. Birmingham, Stockholm og andre byer i EU. Det drejede sig om at finde ud af, hvordan man kan sikre en fornuftig bæredygtighed. En af de interessante ting, jeg fandt ud af under gennemlæsningen af en rapport om det pilotprojekt, var, at Birmingham kunne skrive til centralregeringen i London og så vente i ugevis på at få et svar. Medlemsstaternes centralregeringer er ofte meget dårlige til at holde en god kontakt med de lokale myndigheder og med byregioner.
Hvis vi skal gøre fremskridt med gennemførelsen af politikker på europæisk plan, er det helt indlysende, at vi skal sikre, at der er et samspil mellem centralregering, lokale myndigheder og myndigheder på europæisk plan. Det er vigtigt at understrege - og her henvender jeg mig især til min ven og modstander, hr. Bradbourn - at dette forslag om trepartskontrakter og -overenskomster ikke alene er et forslag om regionalstyre - som jeg ved, at hr. Bradbourn tager afstand fra - det er også et forslag om lokalstyre, som jeg da tror, at han og hans parti i høj grad er tilhængere af. Vi må sikre, at der er en reel kontakt og forståelse, og at vi får sat skub i udviklingen.
Vi bruger undertiden ordet "region" på en helt forkert måde her i Parlamentet. Skotland, som jeg repræsenterer, kaldes f.eks. undertiden en region. Men de fleste indbyggere mener, at Skotland er en nation i en multinational stat. Og Skotland består på sin side af yderst forskellige regioner. Så sent som i går aflagde jeg besøg hos partnerskabet South of Scotland Partnership, hvor man drøftede nogle særlige problemer for Skotlands sydlige landbrugsområde, der er meget forskelligt - sprogligt, kulturelt, socialt og landbrugsmæssigt - fra Midtskotland og det skotske højland. Sammen drøftede vi problemet med byen - den gamle "borough". I dag er det meget vanskeligt at holde liv i småbyerne. Byer og regioner har deres egen faste identitet, men småbyerne har mistet den i vores lokalregeringssystem. Den bæredygtige storby er for tiden genstand for et pilotprojekt. Hvad med den bæredygtige lille by?
Vi er nødt til at kigge på styreformer i Europa på mange forskellige niveauer: region, kommune og lokalenheder, som er mindre end kommunen, hvad angår de eksisterende regeringsstrukturer. Alle disse ting har betydning. Den betænkning, der er vedtaget i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, bør ændres, ikke således at man rører ved ånden i det, der er vedtaget i udvalget, men i form af et supplement, idet den bør omfatte nogle af Miljøudvalgets punkter, alle punkter fra Udvalget om Retlige Anliggender og nogle af de ting, der er dukket op i de igangværende projekter.
Jeg anbefaler på det kraftigste denne betænkning i dens ændrede form og håber i høj grad, at Parlamentet vedtager den i morgen. 
Fischler,
    Hr. formand, kære kolleger, mine damer og herrer, Kommissionen hilser van den Berg-betænkningen og MacCormick-betænkningen velkommen. Kommissionen takker for Parlamentets støtte i forbindelse med initiativerne, som sigter mod en bedre regulering. Der skal således f.eks. gennemføres forenelighedskontroller, fastlægges minimumskrav for høring af interessegrupper eller retningslinjer for indsamling og udnyttelse af ekspertviden, og der skal ske en forenkling af Fællesskabets lovgivning. I næste uge vil Kommissionen fremlægge sin årsberetning med titlen "Bedre lovgivning 2003", der for første gang vil give et samlet overblik over det løbende arbejde, som skal forbedre det lovgivningsmæssige klima i EU. Med det samme formål for øje har Parlamentet, Rådet og Kommissionen for nylig indgået en interinstitutionel aftale om bedre lovgivning for 2003. Det er et stort skridt i den rigtige retning, og det sikrer, at alle institutioners kompetencer vil blive respekteret fuldt ud i vores fremtidige arbejde for en bedre regulering.
I dag vil jeg imidlertid gerne komme ind på de to nøglespørgsmål, som hr. van den Berg var inde på, nemlig høringen af interessenter eller interessegrupper og de råd, som eksperterne skal bidrage med. Hvad er principperne og minimumskravene for høring af interessegrupperne? Det drejer sig først og fremmest om en sammenhængende og gennemsigtig ramme for høring af disse grupper. Kommissionen er fuldstændig enig med Parlamentet i, at høring ikke må blive nogen erstatning for det parlamentariske demokrati, og den betoner, at formålet med minimumskrav for høring er at give de involverede parter en stemme, men dog ikke en valgstemme. Det vil sige, at det handler om at blive hørt og ikke om at beslutte. Repræsentanterne for de europæiske befolkninger skal fortsat træffe beslutningerne, og disse foranstaltninger vil ikke påvirke den institutionelle rolle, som de to rådgivende organer, EØSU og Regionsudvalget, spiller.
De generelle principper og minimumskrav, som Kommissionen har formuleret for høring vil også kunne tjene som grundlag for en supplerende interinstitutionel aftale. Kommissionen deler også Parlamentets opfattelse af, at høringen ikke må forsinke lovgivningsprocessen, og den holder fast ved, at høringsperioden på minimum otte uger for offentligt tilgængelige høringer skaber en fornuftig ligevægt mellem behovene for en effektiv beslutningstagning og det nødvendige input fra eksterne parter. For at gøre rådgivningen mere gennemsigtig har Kommissionen offentliggjort en formel og struktureret liste over rådgivende organer. Disse informationer kan rekvireres i de rådgivende organers database.
Udfærdigelsen af retningslinjer for indhentning og udnyttelse af ekspertviden er en yderligere vigtig foranstaltning fra Kommissionens side for at forbedre forberedelsen af initiativerne. Som vi understregede i hvidbogen, er det nødvendigt at forbedre de nye styreformers standarder for indhentning og anvendelse af ekspertviden. De retningslinjer, som gælder for de af Kommissionens tjenestegrene, som indhenter og udnytter ekspertråd, sigter netop mod at sikre, at de høje standarder og gennemprøvede praksisser skal være en integreret del af arbejdskulturen i alle Kommissionens tjenestegrene.
Kommissionen bør imidlertid ikke alene forbedre kvaliteten af sit arbejde ved hjælp af grundig forberedelse, men også gøre denne proces mere gennemsigtig. Af samme årsag vil Kommissionen vedtage en ny standardbegrundelse for alle sine forslag i næste uge, som vil gøre det nødvendigt at forklare de ræsonnementer og kendsgerninger, som ligger til grund for hvert enkelt forslag. Denne beslutning inkluderer også ekspertviden og høring af interessegrupper.
Og nu vil jeg gerne sige noget om MacCormick-betænkningen om trepartskontrakter og trepartsoverenskomster. Det initiativ, som denne betænkning repræsenterer, peger i den samme retning som Kommissionens forslag, og det er lige så ambitiøst, som det er fornuftigt. Ambitiøst, fordi det sigter mod at give regionale og lokale myndigheder en højere status og flere kompetenceområder ved gennemførelsen af fællesskabsretlige forskrifter og foranstaltninger, hvilket imidlertid også kræves med stadig større tydelighed. På denne måde skal EU's regioner bringes tættere på hinanden. Indgåelsen af trepartskontrakter eller trepartsoverenskomster kan udgøre en interessant udvikling ved gennemførelsen af bestemte fællesskabspolitikker. Samtidig er det imidlertid også et fornuftigt tiltag, for nødvendigheden af en trinvis fremgangsmåde drages ikke i tvivl. Kommissionen har ladet sig inspirere af den samme idé, da den i december forrige år vedtog erklæringen om trepartskontrakter og trepartsoverenskomster, som den havde givet tilsagn om at ville gøre i hvidbogen om nye styreformer i EU. Dengang foreslog vi også, at der skulle være en prøveperiode. Denne periode er allerede begyndt. På miljøområdet blev der startet et sådant initiativ i tre europæiske byer, som stiler mod indgåelsen af en trepartsoverenskomst.
Der vil også snart kunne indgås trepartsoverenskomster som led i foranstaltningerne om initiativer til gennemførelse af pagter om fremtidig bæredygtighed. I regionalpolitikken er Kommissionen overbevist om nødvendigheden af en stærkere decentralisering. Genoptagelsen af trepartskontrakter mellem Kommissionen, medlemsstaten og regionen kunne under visse omstændigheder blive en bestanddel af et nyt system til gennemførelse af strukturfondene. Desuden ville der blive overført endnu mere ansvar til regionerne og aktørerne i den regionale udvikling.
Vi skal dog lade en vis forsigtighed herske. For det første skal vi, som ordføreren kræver, gøre status over pilotfasen og evaluere resultaterne. For det andet skal vi overveje, hvilke juridiske, politiske eller institutionelle forhindringer vi vil kunne støde på i bestemte tilfælde, hvis vi tyr til sådanne overenskomster. Således vil jeg godt skelne mellem to faser af regionalpolitikken: fasen med fastlæggelsen af udviklingsstrategien, hvor det er ønskeligt med en stærkere integration af de lokale myndigheder under det statslige niveau - såfremt det er foreneligt med den pågældende medlemsstats forfatningssystem - og dernæst gennemførelsesfasen. Her skal man være opmærksom på, hvilken indvirkning disse nye kontrakter vil kunne få på anvendelsen af forskrifterne om anvendelse af budgetmidler og på de pligter, som Kommissionen skal varetage som vogter af kontrakterne. Derudover skal det kontrolleres, om der er fare for, at Kommissionen er nødsaget til at påtage sig yderligere administrations- og kontrolopgaver i denne forbindelse.
Afslutningsvis vil jeg gerne forsikre ordføreren om, at Kommissionen efter ordførerens ønske planlægger, at Parlamentet skal deltage i gennemførelsen og evalueringen af fremtidige trepartsoverenskomster.
Medina Ortega (PSE ),
   Hr. formand, jeg vil allerførst takke hr. van den Berg for den glimrende betænkning, som han har forelagt, og jeg vil også takke ham for, at han har taget de idéer op, som jeg på vegne af Retsudvalget har forelagt i min udtalelse, ud fra grundidéen om, at det civile samfund i moderne samfund udtrykker sig gennem afstemning og gennem de repræsentative folkevalgte organer. Det er den grundidé, som ordføreren har taget til sig i sin betænkning.
For det andet mener jeg, at der er sket et temmelig stort fremskridt i de seneste måneder med indgåelsen af en interinstitutionel aftale mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen om forbedring af fællesskabsretten. Jeg mener, at vi vil fortsætte arbejdet på det område, hvilket kommissær Fischler selv har sagt.
Men jeg finder det afgørende at påpege, at der er en fejlagtig opfattelse af, at en nedbringelse af omfanget af fællesskabslovgivningen nedbringer antallet af retsregler. Det kan ikke være mere forkert, for hver gang vi vedtager en fællesskabsbestemmelse, forenkler vi lovgivningen ved at erstatte 15 nationale lovgivninger. Og det er ikke fordi, jeg går ind for at vedtage fællesskabsbestemmelser for sjov, men for øjeblikket har vi en ren lovjungle. Kun en meget positiv indsats fra EU's side kan sætte en stopper for den nationale lovjungle, der forhindrer de europæiske institutioner og det europæiske marked i at fungere ordentligt, hvilket er et af vores mål.
Derfor hører jeg ikke til dem, der anmoder Kommissionen om at lovgive mindre, eller som foreslår mindre lovgivning. Jeg ville anmode den om at lovgive mere, når det er nødvendigt, for hvis den ikke opfylder sin lovgivende funktion, vil vi fortsætte med denne jungle, der endog vil blive større. Med 25 medlemsstater vil hver enkelt fællesskabsbestemmelse føre til en ægte forenkling af lovgivningen, og vejen frem er ikke nedbringelse af omfanget af fællesskabsretten, men styrkelse og konsolidering af den.
Jeg lykønsker under alle omstændigheder ordføreren, hr. van den Berg. Jeg håber, at vi i morgen kan vedtage denne betænkning uden særlige vanskeligheder.
Bodrato (PPE-DE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer, mit indlæg vedrører MacCormick-betænkningen om styreformer i EU og - som ordføreren med rette nævnte - et EU forenet i mangfoldighed.
I den kommissionsmeddelelse, som forhandlingen bygger på, og som kommissær Fischler tidligere kom med en velvalgt reference til, foreslås der trepartskontrakter og -overenskomster, der forpligter Fællesskabet, staterne samt de regionale og lokale myndigheder. Dette forslag skal gøre det muligt at tilpasse EU-bestemmelserne til situationer, der er karakteriseret ved store miljømæssige og demografiske forskelligheder samt til EU's politiske forskelligheder fra transportpolitik til regionale og territoriale politikker osv. Det er en vigtig beslutning, selv om det også skal bemærkes, at det vil være starten på en forsøgsfase, hvor vi skal gøre status for at drage den nødvendige lære, der vil være af proceduremæssig karakter, men - som det allerede er blevet sagt - som også vil handle om den bedst mulige forvaltning af Fællesskabets regionalpolitikker. Vi ved, at disse aftaler under alle omstændigheder er bundet af en forpligtelse til overensstemmelse med EU-traktaterne samt af justeringer, der ikke må hindre det indre markeds funktion.
Dybest set henviser Kommissionen i denne meddelelse - der fortolkes præcist i MacCormick-betænkningen - til fleksibilitetsprincippet. Ifølge dette princip respekteres medlemsstaternes forskellige forfatningsmæssige rammer, men samtidig erkendes det, at der i nogle stater findes konstitutionelle systemer, hvor der overdrages et meget stort ansvar til regionale og lokale myndigheder, der ikke skal reduceres, til trods for at behovet for større demokratisk deltagelse i sådanne tilfælde ikke må skabe uligheder, der vil være i strid med retningslinjerne i den konvention, der tages udgangspunkt i.
Trepartskontrakter kan imidlertid ikke undtage fra bestemmelser inden for den sekundære ret, som finder anvendelse over hele EU, da det som tidligere nævnt kun er på denne måde, at de kan forblive i overensstemmelse med retningslinjerne i den konvention, der tages udgangspunkt i. Vi skal forbedre gennemførelsen af Fællesskabets politikker. Det er derfor vigtigt, at der i trepartsoverenskomsterne og -kontrakterne defineres klare mål på basis af behovet for at tage behørigt hensyn til forskelligartetheden i hele EU's område, selv om det på baggrund af disse erfaringer så vil være muligt atter at se på en politik for forvaltning af fællesskabspolitikker, der går ud over mangfoldighedsspørgsmålet, og som går mere i dybden med det mere overordnede spørgsmål om demokrati uden at bringe en ensartet håndhævelse af fællesskabslovgivningen i hele EU's område i fare - hvilket efter min mening skal pointeres.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, vi forhandler om regelsæt for fremtidige trepartsmålkontrakter og -måloverenskomster mellem Fællesskabet, medlemsstater og lokale og regionale myndigheder.
Jeg vil understrege, hvor nødvendigt det er, at de indenstatslige forvaltninger samarbejder, og dermed forøger subsidiariteten, for at nå de mål, som vi har sat os i de fleste programmer og projekter, der udspringer af de europæiske samhørigheds- og miljøpolitikker, og ligeledes for at sikre deres bæredygtighed.
Jeg tænker på FIUF-midlerne og -programmerne for fiskerisektoren, Leader + for landbrug i målområder for EFRU og Urban og Interreg bl.a., hvor det er så vigtigt, at regionale eller lokale myndigheder deltager og tager et ansvar.
Men jeg er også overbevist om, at en stor del af de betydelige fællesskabsmidler, der er budgetteret, men ikke anvendt - de såkaldte RAL - skyldes, at de selvstyrende regionale og lokale regeringer, der står for størstedelen af projekterne, hidtil ikke har kunnet deltage i den tidlige fase, hverken i udarbejdelse af politikkerne, i vedtagelse af strategierne eller i identifikation af de retlige forpligtelser forud for udformningen af de respektive europæiske programmer. Det er på tide at rette op på det, at stige ned fra Olympen og at dele beslutningstagningen med de andre institutioner, der er tættere på virkeligheden og borgerne.
Bradbourn (PPE-DE ).
   - Hr. formand, mit indlæg er en specifik, direkte reaktion på sir Neil MacCormicks betænkning om trepartsmålkontrakter. Jeg håber, at jeg er i stand til at kommentere nogle af punkterne i hans indledende bemærkninger.
I lyset af de seneste begivenheder i Det Forenede Kongerige vedrører denne betænkning et yderst vigtigt emne. Den britiske vicepremierminister - verdens uheldigste mand - forsøger at pådutte vores vælgere nogle regionale beslutningsstrukturer. Dette uønskede og fuldstændig unødvendige lag af politikere er symbolsk for Det Forenede Kongeriges nylige skift til regionalisering. Jeg er ikke i tvivl om, at dette skift er direkte forbundet med Kommissionens formands opfordring til at udvikle et "regionernes Europa". Betænkningen - og det bagvedliggende forslag fra Kommissionen - skal helt klart ses i forlængelse af denne opfordring. Ved at indgå direkte kontrakter med regionerne kan Kommissionen indgå retligt bindende overenskomster med lokale og regionale organer om regionale og andre politiske emner såsom miljø.
Hvis disse forslag gennemføres, kan man forestille sig alle mulige projekter og politikker, som bliver smuglet ind ad bagdøren til Det Forenede Kongerige. Der er her helt klart tale om et skråplan, der ender i et system, hvor nationalregeringernes prærogativer udhules, og regionernes styrkes. For mig ser det ud, som om Kommissionen gradvist forsøger at opsplitte Det Forenede Kongerige og resten af Europa i småbidder, i dette tilfælde bistået og støttet af vores egen regering.
De britiske Konservative er imod alle foranstaltninger, som understøtter en sådan udvikling. Jeg vil bestemt stemme imod denne betænkning i morgen i plenarforsamlingen. Vi kan ganske enkelt ikke acceptere en situation, hvor Kommissionen pådutter os ændringer i de britiske regeringsstrukturer. Hvis vi accepterer, at EU uanset måden kan indgå direkte aftaler med regionerne, udhuler vi vores nationale integritet og nationalstaten som EU's primære byggesten. Betænkningen er et uacceptabelt indgreb i de enkelte landes forvaltning, og jeg tager kraftigt afstand fra denne fremgangsmåde.
Paasilinna (PSE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke ordføreren for hans udmærkede arbejde. Jeg vil understrege, at det er helt afgørende, at vi får en stadig mere gennemsigtig administrativ kultur i EU, hvis vi skal vinde borgernes billigelse. Uklarhed fører som bekendt til fuldkommen mørke. Det er vigtigt at forenkle lovgivningen. Offentligheden skal kunne forstå, hvordan hele systemet fungerer, og det er helt afgørende, at svært gennemskuelige lovtekster erstattes af noget mere strømlinjet, hvilket jeg fuldt ud går ind for. Det er unødvendigt at regulere detaljerne, sådan som det er blevet nævnt. Det er vores sygdom.
Jeg vil ikke desto mindre gerne tilføje et ekstra ændringsforslag, der allerede er indeholdt i denne betænkning. EU støtter -princippet på alle områder. I henhold til dette kan folk altid få de nødvendige oplysninger og formularer på ét og samme sted. De forskellige EU-institutioner har imidlertid endnu ikke et fælles websted, hvor offentligheden kan følge udviklingen i lovgivningen. Parlamentets, Kommissionens og Rådets diskussioner om retlige spørgsmål og andre projekter bør være tilgængelige på ét websted. Institutionerne har brug for en fælles portal opbygget efter -princippet, hvor man kan finde alle nødvendige links. 
Kommissionen og Parlamentet er blevet mere gennemsigtige, men Rådet er ikke. Rådet skal have mere magt, hvilket betyder større uklarhed. Man er nødt til at tage fat på problemet.
Fischler,
    Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gøre det kort. Først vil jeg gerne takke for de konstruktive bidrag til denne forhandling om de to betænkninger. Dernæst vil jeg godt komme ind på nogle af de synspunkter, der er blevet fremført her. Jeg mener - hr. Medina Ortega påpegede dette med rette - at hovedopgaven i forbindelse med en forenkling af de europæiske lovgivningsinitiativer består i, at 25 forskellige lovgivninger fremover skal kunne sammenfattes til én. Jeg mener ikke, at man kan påpege det nok, især fordi EU's institutioner til stadighed beskyldes for et vist lovgivningsraseri. Virkeligheden ser imidlertid anderledes ud. De er sandsynligvis allerede klar over, at vi også undersøgte det for nogle år siden, og da viste det sig, at medlemsstaterne hvert år indfører flere nye standarder, end Fællesskabet har indført siden dets grundlæggelse. Det er et tydeligt tegn på, at De har ret i Deres påstand. Men det fritager os trods alt ikke fra vores pligt til at udforme vores europæiske love ordentligt. Udforme i lovforberedelsen, men også i den måde, som de er struktureret på, således at der tilvejebringes en passende gennemsigtighed og klarhed.
Det drejer sig imidlertid også først og fremmest om at identificere det, som vi i dag ofte kalder for den "europæiske merværdi", for hvis der ikke findes en sådan merværdi, må man sætte et stort spørgsmålstegn ved disse lovgivningsinitiativer. Især set i lyset af den nye europæiske forfatning, hvor en sådan kontrol vil være udtrykkeligt foreskrevet, er det et vigtigt punkt.
Med hensyn til trepartsaftaler mener jeg, at det er hensigtsmæssigt at indgå sådanne trepartsaftaler, og jeg er ikke enig med hr. Bradbourn i, at nationale interesser dermed forbigås. Det drejer sig i første omgang om aftaler, hvor én af de tre parter er nationalstaten. Hvis denne nationalstat ikke erklærer sig indforstået hermed, kommer en sådan aftale slet ikke i stand. Derfor kan jeg slet ikke forstå den frygt, som De giver udtryk for her. Jeg ser det snarere omvendt. Jeg anser det for at være vigtigt, at der eksempelvis netop for strukturpolitikkens vedkommende eller inden for mit eget kompetenceområde, som er politikken for udvikling af landområderne, i større grad gøres brug af den såkaldte her, og at vi tillader, at det også bliver gennemført, fordi det giver borgerne en bedre forståelse af, hvor skoen trykker. Sådan bør man se på det, og derfor har vi truffet den forholdsregel, at der i første omgang er tale om en prøveperiode, og at der efterfølgende finder en evaluering sted. Det er meningen, at det skal være toppen af kransekagen. Når det så er sagt, vil jeg gerne endnu en gang takke Dem hjerteligt for, at disse rapporter fra Kommissionen er blevet modtaget så positivt her.
Formanden.
   - Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0393/2003) af Bösch for Budgetkontroludvalget om rapport fra Kommissionen om evaluering af OLAF's (Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig) aktiviteter (KOM(2003) 154 - 2002/2237(INI)).
Bösch (PSE ),
   Hr. formand, lad mig begynde med et kort tilbageblik. Næsten på dagen for fem år siden, den 2. december 1998, havde Parlamentet en hidsig debat med hr. Santer, den tidligere kommissionsformand, her i Bruxelles. Set i bakspejlet var denne debat begyndelsen til enden for den daværende Kommission. Dengang som nu drejede det sig om bekæmpelsen af svig og om de konklusioner, som Kommissionen nødvendigvis måtte drage af adskillige graverende tilfælde. Dengang besluttede kommissionsformanden sig for en konfrontationskurs med Parlamentet. Imod Parlamentets erklærede vilje ville han flytte størstedelen af kompetencen for bekæmpelse af svig væk fra Kommissionen og lade den tilflyde et eksternt agentur. Argumentet herfor var, at man kun på denne måde kunne sikre uafhængigheden i undersøgelserne. Det afviste vi yderst kontant, fordi ingen kunne besvare spørgsmålet om, hvorfra dette agenturs kompetencer skulle komme, og hvordan effektiviteten i dets arbejde skulle sikres.
I forbindelse med diskussionen om Eurostat er dette hjernespind om et eksternt agentur dukket op igen i de seneste måneder. Gudskelov kun i hovederne på nogle højtstående embedsmænd i Kommissionen. De signaler, som vi fik fra kommissionsformand Prodi i november i Strasbourg, går i en anden og mere konstruktiv retning. I dag, godt fem måneder før parlamentsmedlemmerne tager afsked med hinanden for at begive sig ud i valgkampen, handler det om at identificere det mulige og i fællesskab tage fat på det, således at vi i dette så afgørende spørgsmål om beskyttelse af EU's finansielle interesser ikke skal møde vores vælgere tomhændede.
Og nu vil jeg godt komme nærmere ind på de enkelte punkter. Min betænkning gør det klart og tydeligt, at vi i forbindelse med Det Europæiske Kontor til Bekæmpelse af Svig (OLAF) først og fremmest har at gøre med et gennemførelsesunderskud, som er kommet for dagens lys gennem Eurostat-sagen på meget dramatisk vis. Det er ikke tidspunktet til at placere skyld, men hvis vi må konstatere, at der ud af OLAF's 300 medarbejdere selv ved en generøs optælling ikke engang er 15 personer beskæftiget med interne undersøgelser i institutionerne, så er der noget, som er gået grueligt galt. Hvis det viser sig at være tilfældet, har dette kontor - populært sagt - sovet i timen. Vi skal derfor have ændret kursen hurtigt og radikalt her. OLAF skal koncentrere sine undersøgelser om de områder, hvor de ansvarlige tjenestegrene i medlemsstaterne ikke kan eller ikke ønsker at gribe ind. Det vil altså sige, at OLAF skal fokusere på interne undersøgelser inden for institutionerne og på de udgifter, som administreres direkte af Kommissionen.
For det andet drejer det sig om at respektere de berørte personers grundlæggende rettigheder. OLAF-forordningen er fuldstændig entydig her. Jeg citerer: "Undersøgelserne skal gennemføres med fuld respekt for menneskerettigheder og grundlæggende rettigheder. Det gælder især for fairnessprincippet, som indebærer, at de berørte personer har ret til at give udtryk for deres holdning med hensyn til sagens genstand, og for princippet om, at en undersøgelses konklusioner kun må være baseret på elementer, der har bevisværdi." Ud fra OLAF's Overvågningsudvalgs rapporter og udtalelser, men også ud fra ombudsmandens rapporter, kan vi konkludere, at det er her, den største risiko ligger i øjeblikket. I så henseende ignoreres forordningen slet og ret af kontorets efterforskere. Jeg vil blot minde Dem om det seneste eksempel, nemlig om den reprimande, som ombudsmanden gav OLAF i forbindelse med bagvaskelse af en journalist i offentlige udtalelser fra OLAF. Hvis de berørte personers grundlæggende rettigheder ikke respekteres, er resultaterne af undersøgelserne i sidste ende også værdiløse, og jeg frygter, at der netop derfor venter OLAF nogle slemme overraskelser i forbindelse med Eurostat. Det, der mangler, er en effektiv og frem for alt en forebyggende kontrolmekanisme for at fremtvinge en overholdelse af forordningens forskrifter. Det er et område, hvor vi selv skal gennemføre modforanstaltninger gennem en ændring af denne forordning. Vi ønsker ikke at antaste direktørens beslutningsbeføjelser, men vi har brug for en stærkere modvægt.
Denne modvægt er OLAF's Overvågningsudvalg, men der er imidlertid tre betingelser. For det første skal det omtalte ændringsforslag udtrykkeligt indeholde en beføjelse, der sikrer, at de berørte personers grundlæggende rettigheder respekteres. For det andet skal der tilføres yderligere ressourcer, således at denne opgave også kan varetages, og sidst, men ikke mindst, skal der opnås en større uafhængighed i forhold til OLAF's direktør. Det sker, ved at udvalgets sekretariat ikke alene får forøgede personaleressourcer, men også ved at det ikke længere skal sortere under både OLAF og Kommissionen organisatorisk. Kræfterne skal koncentreres om efterforskningsaktiviteter, samtidig med at der sker en styrkelse af kontrollen med disse efterforskningsaktiviteter. Det er de kernepunkter, som der nu skal tages fat på i forbindelse med OLAF.
Mine damer og herrer, jeg mener, at vi har gjort et godt stykke arbejde i udvalget. Vi lever op til vores ansvar i forhold til vores vælgere og EU's skatteydere, og jeg anbefaler derfor, at Parlamentet vedtager denne betænkning.
Schreyer,
    Hr. formand, hr. ordfører, kære parlamentsmedlemmer, OLAF, Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, blev, som De allerede har nævnt, oprettet i 1999. De fleste af Kommissionens opgaver til bekæmpelse af svig blev samlet under dette kontor, og OLAF fik til opgave og ret til at gennemføre undersøgelser i alle europæiske institutioner, hvis der foreligger mistanke om svig. OLAF blev altså betroet vidtrækkende opgaver, og som OLAF's seneste aktivitetsrapport viser, har man allerede høstet åbenlyse successer på mange områder. De administrative undersøgelser, det være sig interne eller eksterne, gennemfører OLAF som fuldstændig uafhængigt organ, selv om kontoret er placeret hos Kommissionen.
Denne dobbelte status har både givet anledning til problemer og spørgsmål, hvilket fremgår af den betænkning, som vi diskuterer i dag. I dag handler det om Bösch-betænkningen om Kommissionens såkaldte artikel 15-betænkning. Det lyder meget teknisk, men det handler om en ualmindelig vigtig forhandling, for den vedrører nemlig OLAF's fremtid, som stadig er et meget nyt kontor, hvilket man undertiden glemmer.
Kommissionen vil gerne takke ordføreren, hr. Bösch, for hans hårde arbejde. Evalueringen af OLAF's aktiviteter i de forløbne tre år, som er genstand for betænkningen, er i høj grad blevet overskygget af Eurostat-sagen. Ikke desto mindre er resultaterne og analyserne i denne betænkning i alt væsentligt stadigvæk gyldige, også selv om ordføreren, hr. Bösch, har en anden mening på mange områder. Det er imidlertid rigtigt, at Eurostat-sagen medførte, at eksisterende uregelmæssigheder, især spørgsmålet om kommunikationslinjerne mellem OLAF og Kommissionen, havnede i offentlighedens søgelys. Desuden blev det tydeliggjort, at det er nødvendigt med en tilpasning af OLAF's retlige ramme, som blev vedtaget på rekordtid i 1999. Men det betyder dog ikke - og det er Kommissionen enig med ordføreren i - at OLAF skal udformes på en fuldstændig ny og anderledes måde. På nuværende tidspunkt er det hverken sagligt korrekt eller realistisk. Senest når vi har nået målet om oprettelse af en europæisk anklagemyndighed for finansspørgsmål, skal der ske større ændringer for OLAF. Kommissionen advokerer stadig kraftigt for, at den europæiske anklagemyndighed for finansspørgsmål forankres i den nye forfatningstraktat, og vi planlægger i så fald at fremlægge en hvidbog herom.
Og nu vil jeg godt komme ind på Deres betænkning. Budgetkontroludvalget fremfører forskellige kritikpunkter heri, og de rettes især mod OLAF's efterforskningsaktiviteter og prioriteringer. Selv om jeg har forståelse for ordførerens utilfredshed, anser jeg ikke kritikken for at være helt fair på alle punkter. OLAF har en vanskelig overgangstid bag sig. Det ville være forkert kun at se og vurdere OLAF gennem Eurostat-briller og ikke inddrage andre væsentlige arbejder i evalueringen, det være sig på toldområdet, det være sig i samarbejdet om bekæmpelse af svig med udvidelsesstaterne - et meget vigtigt område - og det være sig på det lovgivningsmæssige område.
Jeg mener, at Kommissionens og Parlamentets holdninger ikke ligger så langt fra hinanden til trods for kritikken fra Budgetkontroludvalget. Det, som vi i fællesskab ønsker, er en fornuftig reformering af OLAF, som om muligt kan blive behandlet i denne valgperiode. Det er et godt udgangspunkt for vores samarbejde.
Den 18. november skitserede hr. Prodi grundtrækkene i de planlagte forbedringsforslag i Budgetkontroludvalget, og sådan som jeg fortolker deres tale, hr. Bösch, er De også enig i den linje, der lægges her. Kommissionen og Budgetkontroludvalget er enige om, at OLAF bør koncentrere sig mere om sine kerneområder. Her vil jeg imidlertid gerne imødegå de rygter, som opstod efter kommissionsformandens tale, og ifølge hvilke Kommissionen ville fratage OLAF de interne undersøgelser ved mistanke om svig begået af Kommissionens embedsmænd. Jeg vil godt klart og tydeligt sige, at det ikke er tilfældet. Det burde snarere undersøges, om opgaver, der ikke har nogen nærmere relation til OLAF's specifikke ekspertise, bør flyttes tilbage til de sektorale generaldirektorater. Efter min mening gælder det f.eks. for den såkaldte i landbrugspolitikken. Afgrænsningen til andre institutioner med undersøgelsesbeføjelser som f.eks. især IDOC skal imidlertid også reguleres mere klart. Desuden bør det også præciseres i selve forordningen, at det er OLAF's direktør, som afgør, om der skal gennemføres en undersøgelse, hvilket betyder, at det er opportunitetsprincippet, som gælder her. Det vil også bidrage til, at kontoret koncentrerer sig om sine egentlige arbejdsopgaver.
Det er nødvendigt med en betydelig forbedring af informationsstrømmen mellem OLAF og institutionerne. Eurostat-sagen har blotlagt de eksisterende svagheder i kommunikationen. Kommissionen skal kunne træffe sikkerhedsforanstaltninger for at beskytte Fællesskabets finansielle interesser, selv om der gennemføres løbende undersøgelser, hvilket dog skal ske uden at bringe OLAF's undersøgelser i fare. Memorandummet, udkastet til memorandum om forståelse mellem Kommissionen og OLAF, er efter vores opfattelse et vigtigt og rigtigt skridt i denne retning. I retssikkerhedens og gennemsigtighedens interesse bør der dog ske tilsvarende præciseringer i OLAF-forordningen, og vi vil naturligvis også diskutere, hvor disse præciseringer skal forankres, og hvilket indhold de skal have.
Et vigtigt og fuldstændig ubestridt punkt er også styrkelsen af retten til forsvar for de personer, der berøres af undersøgelserne. Her indeholder OLAF-manualen allerede en hel række af detaljerede interne regler. Grundprincipperne for de berørte personers rettigheder, som f.eks. aktindsigt eller høringsret, bør imidlertid reguleres mere klart i selve forordningen.
I sin tale den 18. november nævnte hr. Prodi styrkelsen af Overvågningsudvalgets rolle eller etableringen af et interinstitutionelt organ som mulige måder at forbedre OLAF's ledelse på. Kommissionen har endnu ikke afsluttet sine overvejelser i den forbindelse. Jeg kan dog sige, at en styrkelse af Overvågningsudvalget, som Budgetkontroludvalget foreslog, finder generel opbakning, især med hensyn til at undersøge klager. Overvågningsudvalget stillede netop et interessant forslag herom i sin udtalelse.
Kommissionen kan imidlertid ikke følge ordførerens forslag om at flytte Overvågningsudvalgets sekretariat til Parlamentet. Forslaget rejser nogle fundamentale spørgsmål om interinstitutionel balance og samtidig juridiske spørgsmål. Spørgsmålet om, hvor sekretariatet skal ligge, kræver grundige overvejelser.
Kommissionen kan heller ikke støtte de andre forslag om OLAF's budgetmæssige status eller om et kontrolsystem inden for Kommissionen, for dermed ville der blive sat spørgsmålstegn ved væsentlige hjørnesten i reformeringen af vores finansielle ledelse. Jeg må også minde Dem om, at den nye budgetordning først trådte i kraft den 1. januar i år, efter at Parlamentet og Rådet havde arbejdet hårdt på den. Vi skal først samle erfaringer med det nye regelsæt. Det er under alle omstændigheder for tidligt at gennemføre grundlæggende ændringer.
Nu gælder det om at handle hurtigt - det er Kommissionen fuldstændig enig med Dem i - og stille et lovgivningsforslag, som har en reel chance for at blive behandlet i Parlamentet. Som Budgetkontroludvalget fremstiller det i sin betænkning, vil det imidlertid desværre ikke være muligt at nå det i indeværende år, hvilket jeg beder om forståelse for, især når man tager emnets vanskelige og sensible karakter i betragtning. Kommissionen er imidlertid fortrøstningsfuld med hensyn til, at den vil kunne stille et lovgivningsforslag allerede i starten af det nye år. Vi bør arbejde sammen om det. Vi vil inddrage betænkningen og Overvågningsudvalgets udtalelser i vores arbejde og overvejelser. Kommissionen er parat til at arbejde intensivt sammen med Parlamentet herom, og med henblik på at opnå en effektiv bekæmpelse af svig i EU bør det være vores fælles overordnede mål at skabe et solidt og bæredygtigt fundament for OLAF's fortsatte arbejde.
Stauner (PPE-DE ).
   - Hr. formand, arbejdet med den foreliggende Bösch-betænkning blev naturligvis overskygget af Eurostat-sagen. I forbindelse med Budgetkontroludvalgets bestræbelser på at kaste lys over Eurostat-sagen - dets hemmelige bankkonti, dårlig ledelse og nepotisme - afslørede Budgetudvalget også betydelige mangler hos OLAF. I dette tilfælde har OLAF primært arbejdet for langsomt. Herved har OLAF forpasset muligheden for at redde en betydelig del af de minimum 8 millioner euro, der er begået underslæb for. Jeg mener, at betænkningen tager rimeligt hensyn til den mangesidede kritik af OLAF's arbejde. Det er dog sikkert og vist, og det er vi også alle klar over, at skurken i denne mere end dramatiske bedrageriaffære ikke er OLAF, men derimod Kommissionen. Her har man forsøgt at dække over det og benægtet i så lang tid, at der ikke var andre muligheder end at fortsætte med det. Og de ansvarlige kommissærer inklusive kommissionsformanden vægrer sig stadig ved at tage det politiske og faktiske ansvar for dette underslæb. Dertil kommer, at Kommissionen også fremlagde sin artikel 15-rapport med mere end et års forsinkelse. Det viser heller ikke ligefrem respekt for loven, fru kommissær.
Efter vores opfattelse har Eurostat-sagen først og fremmest vist, hvor nødvendigt det er at oprette en antibedragerimyndighed, hvis ikke hr. Prodis nultolerance over for svig skal mutere til fuldtolerance over for svig. Vi ønsker et uafhængigt OLAF, og vi har også brug for et stærkt OLAF-Overvågningsudvalg i fremtiden, som er sammensat af eksterne fagfolk. Der er stadig lang vej til OLAF's uafhængighed, for Kommissionen formår til stadighed at udøve pres ved hjælp af den organisatoriske og personalemæssige tilknytning. Kommissionens forsøg på at fratage OLAF de interne undersøgelser, som vi først blev bekendt med for nylig, er et tydeligt eksempel herpå.
Fru kommissær, det er ikke et rygte, som De netop påstod, men der har derimod fundet et konkret møde sted. Hvis Deres topembedsmænd ikke har informeret Dem herom, kan jeg sørge for, at De får adgang til protokollen fra dette møde. Med sin i denne henseende uudtømmelige idérigdom ser det nu oven i købet ud, som om Kommissionen ønsker at belønne OLAF's Overvågningsudvalg. Tidligere anså man det for at være en pestilens, men nu skal det ifølge Kommissionen opgraderes ad demokratisk vej ved at involvere repræsentanter fra Kommissionen, Parlamentet og Rådet. Dette ville imidlertid kun bidrage til at undergrave OLAF's uafhængighed yderligere, og den limpind får De os ikke til at hoppe på, fru kommissær. OLAF's arbejde vil også være svært i fremtiden, og det er vi klar over. Derfor kræves der foruden stærke, upåvirkelige ledelsespersonligheder også klare rammebetingelser. Der er lang vej endnu med hensyn til oprettelsen af en europæisk anklagemyndighed for finansspørgsmål, men jeg håber dog, at der ikke er nogen vej tilbage. De fleste af de ændringsforslag, som De Liberale og De Grønne stillede, ser jeg mig ude af stand til at støtte - med to undtagelser. PSE-Gruppens ændringsforslag kan vi derimod støtte langt hen ad vejen, og jeg beder om Deres støtte til vores 10 ændringsforslag.
Casaca (PSE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører, som det pointeres i den grundige og udtømmende betænkning, som Herbert Bösch har udarbejdet, har den nuværende direktør for OLAF fungeret i stillingen i over tre et halvt år, og OLAF er siden vokset så meget, at der i dag er 364 embedsmænd ansat. Forventnings-, overgangs- og tilpasningsperioden er derfor overstået. Det er endegyldigt blevet tid til opgørelse, evaluering og placering af ansvar. Den påtænkte undersøgelse i OLAF forekommer mig helt uomgængelig, ligesom jeg finder det uomgængeligt, at vi kommer ud af den nuværende birolle som "overvågningsudvalg" og bliver et egentligt, overordnet kontrol-, evaluerings- og beslutningsorgan. Vores Budgetkontroludvalg har altid set OLAF som et arbejdsinstrument for en europæisk anklagemyndighed, en institution, som den internationale organiserede kriminalitet gør stadig mere nødvendig. Den nuværende regeringskonferences resultat vil derfor blive afgørende. Så længe OLAF ikke udbygges med en europæisk anklagemyndighed, må vi spørge os selv, om det giver mening, at vi fortsat skal investere i en politimæssig indsats, som OLAF er juridisk ude af stand til at gennemføre, i stedet for i en undersøgelsesindsats, der er en forudsætning for enhver bekæmpelse af økonomisk kriminalitet, og som intet efterforskningsorgan på dette område kan undvære.
OLAF's sølle indsats i den nylige Eurostat-sag hænger utvivlsomt sammen med, at man ikke har forstået visse grundlæggende kommunikations- og informationsbegreber, og med afvejningen af de interesser, der har været på spil. Den hænger dog også sammen med fraværet af revisorer, hvis ekspertise altid må være det centrale element i bekæmpelsen af uregelmæssigheder og økonomisk svindel. Der forlanges nu omhu, strenghed, hårdt arbejde, professionalisme, ligevægt, ræson og sund fornuft, og netop dét forventer vi også, at OLAF præsterer. 
Sørensen (ELDR ).
   - Hr. formand, i lyset af den seneste tids begivenheder, der i høj grad har bragt OLAF i rampelyset, virker denne evaluering særdeles væsentlig og relevant. Jeg vil gerne understrege, at vi fra Den Liberale Gruppes side støtter et stærkt og uafhængigt OLAF.
Kort og godt mener jeg også, at der er behov for en reform af OLAF - en reform, der bør fokusere på følgende forhold: Hele OLAF's uafhængighed og at OLAF i højere grad skal prioritere opgaverne og koncentrere ressourcerne om det, der er OLAF's hovedopgave, nemlig opklaringen af sagerne om svig, svindel og uregelmæssigheder. Sagsbehandlingstiden skal afkortes, og kommunikationslinjerne mellem Kommissionen og de ansvarlige kommissærer skal forbedres. Af hensyn til ansvarsfordelingen og muligheden for tabsbegrænsning er det afgørende, at den ansvarlige generaldirektør og den ansvarlige kommissær underrettes så hurtigt og så udførligt som muligt.
Hr. Bösch har gennem en lang periode gjort et solidt stykke arbejde i dette hus i forhold til OLAF. Ikke desto mindre er det vores opfattelse, at denne betænkning ikke helt står mål med de målsætninger, vi har. Jeg mener ikke, at det er Parlamentets opgave at fastsætte OLAF's interne organisation og personalepolitik. Jeg mener heller ikke, at det er rigtigt at lægge OLAF's Overvågningsudvalg ind under Europa-Parlamentet. Det skal være helt uafhængigt af alle institutioner. Og jeg mener heller ikke, at det nødvendigvis er en særlig god idé, at vi får en særlig advokat for individets rettigheder. Opgaverne omkring dette bør og skal løses af EU's ombudsmand. Endelig mener jeg også, at det er vigtigt, at denne betænkning handler om OLAF. Andre ting bør behandles separat. Det gælder f.eks. forslaget i punkt 16 vedrørende Kommissionens regnskabsfører.
Afslutningsvis vil jeg endnu en gang beklage, at vi i udvalget ikke har haft en reel mulighed for at drøfte vidtgående ændringsforslag til den oprindelige tekst til denne betænkning, og jeg vil gerne opfordre Parlamentet til, at man støtter ændringsforslagene fra Den Liberale Gruppe, så også vi kan støtte eller stemme for den endelige betænkning under den afsluttende afstemning. 
Blak (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, en stor ros til Herbert Bösch for en glimrende betænkning, som både er skarp og grundig, og jeg vil sige til fru Schreyer, som er min yndlingskommissær: De skulle bede en anden om at skrive Deres taler i stedet for det sludder, De har sagt i aften. Det kan vi ikke acceptere.
Der har været meget kritik af OLAF i den sidste tid og med rette, men OLAF skal ikke gøres til syndebuk for f.eks. Eurostat-sagen. Kommissionen skal ikke bruge OLAF som skraldespand for alle de sager, som den ikke selv har lyst til at gøre noget ved. Selv om en sag er sendt til OLAF, fritager det ikke Kommissionen for pligten til at handle. OLAF skal være fuldstændig uafhængig, og vi må nok erkende, at vi tog fejl, da vi oprettede OLAF som en administrativ del af Kommissionen. Overvågningsudvalgets sekretariat skal være fuldstændig uafhængigt af Kommissionen. OLAF's personale skal være uafhængig af alle institutioner, og det er vigtigt, at personalet ikke kan søge stilling i Kommissionen bagefter, for vi har jo set eksempler på sager, der er blevet syltet, fordi man skulle tilbage til Kommissionen.
Jeg ringede til OLAF om Eurostat i foråret 2002. Det var efter, at jeg var blevet kontaktet af Dorthe Schmidt Brown for første gang. OLAF fortalte mig, at de hverken havde tid, lyst eller ansatte til at kigge på Eurostat-sagen, og de mente, at Dorthe Schmidt Brown - som de udtrykte det - var en hysterisk madamme, og at hun skulle prøve at slappe lidt af. Det var først, da vi begyndte at råbe op i Parlamentet, at der kom fart i undersøgelserne. Det er meget bekymrende, at OLAF kun prioriterer undersøgelser, hvis de har Parlamentets eller pressens interesse, og det er meget bekymrende, at OLAF ikke tager alvorligt. Jeg håber ikke, at vi kommer til at se flere af den slags sager. Det er helt afgørende, at vi kan stole på, at OLAF er objektiv, og at man arbejder hurtigt og effektivt i fremtiden, men jeg må nok også sige, at OLAF er jo ikke kendt for at være det hurtigste dyr i skoven. 
Rühle (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, vi vil også gerne takke ordføreren for hans omfangsrige arbejde. Denne gang er vi imidlertid ikke enige med ham i alle punkter, og vi beklager, at der ikke var tilstrækkelig tid til en diskussion af de enkelte ændringsforslag, før afstemningen i udvalget fandt sted. Vi ser frem for alt to problemer i forbindelse med ændringsforslagene. For det første går vi ind for en styrkelse af Overvågningsudvalget, men vi er også imod, at Overvågningsudvalget i så tilfælde knyttes til Parlamentet. Hvis Overvågningsudvalget virkelig skal kunne gennemføre uafhængige vurderinger, bør det også være uafhængigt af Parlamentet.
I øjeblikket kan vi konstatere en anden tendens i diskussionen om Overvågningsudvalget. Det er meget beklageligt, at der ikke findes nogen europæisk anklagemyndighed, og at vi formodentlig fortsat må vente i nogen tid på det. Men vi bør nu heller ikke begå den fejl at forsøge at tilstræbe en overgangsløsning, som indirekte presser Overvågningsudvalget ind i denne rolle, fordi det ikke ville være en passende rolle. På sigt har vi brug for en juridisk kontrol af OLAF, men den kan kun gennemføres af den europæiske anklagemyndighed og ikke af et erstatningsudvalg.
Vi ser et andet problem med nøjagtig det samme kritiske blik. Vi ser nemlig, at Parlamentet i stigende grad vil blande sig i OLAF's indre anliggender, og det anser vi ikke for at være rigtigt. Vi mener, at OLAF virkelig skal være og forblive uafhængigt, men det betyder ikke, at dets uafhængighed af Kommissionen styrkes, hvis Parlamentet samtidig blander sig i OLAF's mikromanagement. Efter vores opfattelse er det helt forkert. En virkelig uafhængighed betyder også administrativ uafhængighed.
Alt i alt bør vi efter min mening overveje ændringsforslagene grundigt endnu en gang. Jeg håber, at der kan findes et kompromis med flertallet i udvalget. Jeg vil imidlertid godt sige en ting til fru Stauner: Deres ændringsforslag vil vi for størstepartens vedkommende ikke støtte, for vi anser det for at være forkert, at der heri er indeholdt et tendentielt mistillidsvotum over for OLAF og en placering af skyld, som er ensidig med hensyn til Kommissionens rolle i Eurostat-sagen. Det kan vi ikke goutere. 
Camre (UEN ).
   - Hr. formand, jeg vil for det første gerne takke hr. Bösch for en glimrende og meget grundig betænkning, hvis konklusioner vi som helhed kan støtte. Man kan naturligvis sige, at det er betænkeligt, at Parlamentet skal give så detaljerede forskrifter for reformen af OLAF, men når nu Kommissionen ikke har været i stand til at skabe en kontrolenhed, som har fungeret, så må Parlamentet jo tage det på sig. Det er os, der i sidste instans skal stå til ansvar over for borgerne for, hvordan deres penge forvaltes. Vi havde i sin tid UCLAF. UCLAF fungerede ikke ideelt. Så fik vi OLAF, og nu ser vi altså, at det heller ikke har hjulpet som ønsket.
Jeg kan i og for sig tilslutte mig den kritik, som flere af mine kolleger har været fremme med, om årsagerne til den manglende funktionsduelighed. I slutningen af halvfjerdserne havde vi i mit land en vittighed, som skyldtes, at vi havde en postterminal, der ikke fungerede rigtigt. Og så diskuterede man, hvad man skulle gøre, hvis vi nu fik et atomkraftværk. Der var der et problem med affaldet, og så var vittigheden altså, at løsningen var at pakke affaldet ind, sende det til postterminalen, hvor det ville gå rundt i et evigt kredsløb, indtil strålingen var aftaget. Og sådan er det jo reelt lidt med det, Kommissionen har brugt OLAF til. Tingene har varet alt for længe, har ligget alt for længe, og det er uforståeligt for os, specielt i relation til Eurostat-sagen, at ledelsen af OLAF i ramme alvor har kunnet sige til os i Budgetkontroludvalget, at man har holdt sagerne hemmelige for Kommissionen for ikke at belaste Kommissionen med den ubehagelige viden om, hvad der foregik. Det virker totalt dilettantisk. Det kunne jo altså faktisk true Kommissionens liv ikke at vide besked.
Vi tror ikke meget på, at det hjælper at sætte nye udvalg oven på det eksisterende Overvågningsudvalg, og vi tror heller ikke meget på idéen om en europæisk offentlig anklager. Det, det handler om, er jo at få en helt anden mentalitet til behandlingen af hele EU's økonomi. 
Van Dam (EDD ).
   - Hr. formand, fru kommissær, denne forhandling skulle allerede have fundet sted sidste år. Det er ikke ordførerens skyld. Han har udarbejdet en fortræffelig betænkning på den kortest mulige tid.
Det skyldes igen Kommissionen, som ved sin tiltræden bebudede, at den meget ihærdigt ville gøre noget ved svig og uregelmæssigheder i EU's institutioner. Med rette, for det drejer sig om adskillige milliarder euro. Kommissionen fungerer fortsat fuldstændigt utilfredsstillende, eftersom den har forelagt denne fremskridtsrapport til Parlamentet godt et år for sent. Svigagtige fremgangsmåder omkring Eurostat-affæren viste, at OLAF ikke længere administrativt må høre ind under Kommissionen. Kontoret skal have maksimal uafhængighed og stå til regnskab over for Parlamentet.
Jeg forlanger, at kommissæren til punkt og prikke holder det løfte, som hun netop har aflagt, om at forelægge sit forslag for Parlamentet inden for to måneder. Ellers vil hendes troværdighed virkelig lide et alvorligt knæk. 
Theato (PPE-DE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Bösch-betænkningen er ganske vist en kritisk, men samtidig også en konstruktiv betænkning. Jeg ønsker ordføreren tillykke med hans intensive arbejde, hvis resultater og eventuelle gennemførelse vi havde kunnet tage stilling til tidligere, hvis Kommissionen havde fremlagt sin evaluering af OLAF's treårige arbejde til tiden, som det var fastsat i forordningen, og ikke først med mere end ni måneders forsinkelse. Man havde måske kunnet tage fat på den dårlige ledelse og nogle af de uregelmæssigheder på et tidligere tidspunkt, end det er muligt nu her ved afslutningen på parlamentssamlingen og Kommissionens mandatperiode. Et eksempel herpå er Eurostat.
Vi kender OLAF's tilblivelseshistorie, som kun kunne fremtræde som et overgangsfænomen, fordi der dengang ikke lå nogen traktatændring parat. OLAF stod altså allerede fra begyndelsen i et dilemma, hvor det ganske vist var uafhængigt i sit arbejde - hvilket vi holder fast ved - men hvor det organisatorisk var underlagt Kommissionens administration. Ikke desto mindre er forsinkelser, tunge forretningsgange og mangelfuld anvendelse af OLAF-forordningen på begge sider - Kommissionens og OLAF's - desværre kendetegnende for den vej, som denne myndighed hidtil har taget. Det være sig den tidrøvende personalerekruttering, den for lange undersøgelsestid eller den manglende orientering af Overvågningsudvalget, men dog først og fremmest en for dårlig uddannelse og varetagelse af de berørtes forsvarsrettigheder. Jeg tager Overvågningsudvalgets klare holdning til dette sidste punkt særligt seriøst, for den fokuserer direkte på nødvendigheden af at skabe en europæisk anklagemyndighed for finansspørgsmål. Jeg vil gerne takke hr. Prodi for, at han gav sig i kast med dette emne i sin handlingsplan. Parlamentet har krævet det i meget lang tid, og Kommissionen følger nu trop på konventet og på regeringskonferencen. Den enkeltes grundlæggende rettigheder kan kun sikres inden for en retsstatslig juridisk ramme. Indtil det mål er nået, støtter jeg fuldt ud styrkelsen af Overvågningsudvalget både med hensyn til sekretariatet - det drejer sig her om tilknytningen til Parlamentets budget - og frem for alt med hensyn til udnævnelsen af højt kvalificerede, uafhængige personer som medlemmer af Overvågningsudvalget. Når alt kommer til alt, behøver vi ikke nogen ny forordning, men derimod nogle ændringer, som er præciseret i betænkningen. Vi har brug for et stærkt OLAF. Jeg vil blot bede Kommissionen om at tage vores krav alvorligt, således at vi kommer målet om en nultolerancepolitik nærmere.
Andria (PPE-DE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg gerne lykønske hr. Bösch med betænkningen og rose ham for den faste holdning, han indtog over for de personer, som er direkte og politisk ansvarlige for svig, og som er under anklage. Jeg har også en bøn til kommissær Schreyer. Jeg opfordrer Dem til ikke at forsøge at bagatellisere Eurostat-sagen, der er en af de mest foruroligende og vanskelig episoder, som Europa-Parlamentet nogensinde har stået over for. Den enorme økonomiske skade er endnu ikke og vil muligvis aldrig blive gjort op.
Lad os gå videre til betænkningen. Hvis man gennemførte det, som hr. Bösch skrev i betænkningen, ville vi leve meget fredeligt i Europa. De finansielle interesser ville næste ikke blive beskyttet. Legaliteten ville være det centrale element i alle europæiske spørgsmål. Hvis imidlertid de anerkendte principper - der opsummeres i betragtning G, hvor det konstateres, og jeg citerer, at "Kommissionen har foreskrevet en "nul-tolerance-politik", for så vidt angår svig og uregelmæssigheder" - ikke gennemføres i praksis, så vil alt det, der er skrevet, ikke gøre ordførerens enorme arbejde med denne betænkning umagen værd, og man vil ikke nå noget konkret mål. I lyset af det, der har ramt Eurostat, ville det så ikke have været mere hensigtsmæssigt at sætte et ændringsforslag, som jeg selv har stillet, under afstemning i udvalget - selv om, er jeg glad for at sige, hr. Bösch forklarede dette emne - med følgende ordlyd: "kan kun fordømme alle de tilfælde, hvor OLAF ikke har kunnet afslutte sine undersøgelser inden for den tildelte tidsfrist på ni måneder, hvilket i særdeleshed gælder for Eurostat-sagen, der har været suspenderet i mere end tre år, og med hensyn til hvilken en betimelig undersøgelse kunne have brudt et forløb, der netop er blevet afsløret som alt andet end regulært, og hvoraf visse elementer undersøges af de retlige myndigheder"? Dette ændringsforslag vil blive sat under afstemning og forhåbentlig vedtaget her i mødesalen i morgen.
Samtidig ønsker jeg ikke en misfortolkning af det, jeg har sagt om OLAF, for det må ikke blive en syndebuk for svig begået af andre. Derfor skal OLAF fortsat kunne modtage en støtte, der skal være tilstrækkelig stor til at styrke personalet og i særdeleshed undersøgelsespersonalet. Jeg er helt enig med ordføreren, når han i artikel 33, stk. 1, kræver, at OLAF informerer Parlamentet, hvis en undersøgelse kræver mere end de fastsatte ni måneder.
For at vende tilbage til Eurostat-sagen, der foruroliger og irriterer mange af os, føler jeg, at jeg kan sige, at jeg er helt enig i, at vi skal indtage forsigtige holdninger, samtidig med at vi ikke kan acceptere en ordning, hvor det vil være imod hensigten at bringe EU-institutionerne i fare på grund af denne sag. Vi skal diskutere og debattere noget andet. Blev kontrakterne indgået på korrekt vis i Eurostat-sagen, eller var der tale om svig?
Hvis, som det kunne se ud til på basis af rapporterne, mange kontrakter blev indgået uden lovlige underskrivere, hvis der var interessekonflikter, der førte til visse ulovlige økonomiske fordele, hvis der på systematisk vis bortkom dokumenter, der skulle have været underlagt kontrol, hvis der blev offentliggjort nyheder udelukkende med henblik på at fremme forhandlingerne, hvis mere end 50 % af kontrakterne blev indgået på basis af et enkelt tilbud, så har Det Europæiske Fællesskab helt klart lidt finansiel skade for millioner af euro, og dette aspekt skal have forret frem for alt andet, herunder bevarelsen af EU's institutioner.
Schreyer,
    Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, tillad mig at kommentere nogle af de fremførte synspunkter kort. Der er absolut ingen tvivl om, at Eurostat-sagen ikke alene handler om uredelig embedsførelse hos Eurostat - og jeg holder mig kun tilbage med at bruge betegnelsen "svig", fordi der stadig gennemføres juridiske undersøgelser i sagen, og for ikke at udsætte mig for beskyldninger om at have forudfattede meninger. Der er også begået fejl i Kommissionen, og OLAF skulle have gennemført undersøgelserne hurtigere. Derfor beskrev hr. Prodi også en handlingsplan, som på den ene side indeholder omfattende foranstaltninger i forbindelse med Eurostat, og som på den anden side indeholder spørgsmålet om kommunikationslinjerne mellem tjenestegrenene og kommissærerne samt foranstaltninger, der omhandler OLAF. Jeg vil gerne sige følgende til fru Stauner endnu en gang: De foranstaltninger, der vedrører OLAF, handler ikke om at flytte interne undersøgelser mod ansatte i Kommissionen tilbage til Kommissionen igen, men derimod - for at citere hr. Prodis tale - om at styrke OLAF's operative uafhængighed ved at redefinere dets kerneopgaver. Til dette formål kan der blive tale om, at bestemte horisontale opgaver, som ikke har nogen umiddelbar sammenhæng med undersøgelsesarbejdet, skal indgå i Kommissionens tjenestegrene igen. Jeg tror, at vi begge godt er klar over, at OLAF's kerneopgaver - det vil sige det, der blev styrket og til dels nyetableret i 1999 - netop er de interne undersøgelsesopgaver, de interne undersøgelsesrettigheder og de interne undersøgelsesforpligtelser, og jeg er fuldstændig enig med Dem i, hr. Bösch, at der skal skabes større kapacitet på dette område. Samtidig er det imidlertid også sandt - det har Eurostat-sagen vist - at det undertiden er den eksterne undersøgelse, der sætter gang i den interne undersøgelse, fordi der i forbindelse med den eksterne undersøgelse pludselig rejser sig følgende spørgsmål: Hvorfor opstod der fejl i licitationsproceduren her, og hvorfor bliver der altid indgået sådanne specifikke kontrakter her?
Lad mig lige gentage det endnu en gang: Formuleringen af den handlingsplan, som hr. Prodi skitserede i Budgetkontroludvalget, er i fuld gang, og teksterne til ændring af forordningens lovbestemmelser vil - det håber jeg i hvert fald - ligge rettidigt på Deres bord i januar. Jeg ser mange lignende initiativer i spørgsmålet om ændringen af forordningen. Fru Theato nævnte dem netop endnu en gang. Som Kommissionsformanden gav tilsagn om, agter vi at arbejde meget tæt sammen med Budgetkontroludvalget, og det vil vi også gøre allerede forud for selve formuleringsprocessen.
Bösch (PSE ),
   Hr. formand, måske skal Kommissionen endelig gøre op med sig selv, om den er eller ikke er tilfreds med OLAF's arbejde. Jeg har næsten fået den opfattelse, at vi kritiserer OLAF som lyn fra en klar himmel, og jeg har haft en fornemmelse af, at kommissionsformand Prodi med sin kritik pillede OLAF fra hinanden efter alle kunstens regler, mens vi forsvarede OLAF, siden så mange kolleger under dagens forhandling har givet udtryk for, at Eurostat ikke er en sag for OLAF, men at Eurostat derimod er en sag for Kommissionen. Nu skal Kommissionen så endelig finde sin egen linje her, og den skal vel at mærke kunne identificeres. Ellers glæder det mig meget at høre, når De siger, at alt i forbindelse med OLAF passer os fint. I det tilfælde ønsker jeg ikke at høre mere, heller ikke fra kommissionsformanden, om de åbenbare kvalitative mangler, der er opstået i forbindelse med Eurostat. Det betyder ikke, at vi ikke har rørt os ud af flækken i denne sag, og jeg mener, at der stadig er nogle misforståelser med hensyn til Overvågningsudvalgets uafhængighed. Overvågningsudvalget skal i dag - ligesom OLAF's generaldirektør - udnævnes interinstitutionelt. I dag hører det hjemme hos Kommissionen og ikke - for at der ikke skal opstå nogen løgnehistorier herom - i et lufttomt rum. Efter vores mening skal der være en adskillelse, og det omfatter også en fysisk og finansiel adskillelse. Det kan imidlertid ikke være rigtigt, at den, der overvåges, i sidste ende er ansvarlig for Overvågningsudvalgets personale. Her indtager vi et fast standpunkt, og jeg håber, at Parlamentet også vil støtte den holdning i morgen.
Blak (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, et budskab til fru Schreyer her i aften er helt klart: Hun skal sige til Hr. Prodi, at vi ikke har brug for hans handlingsplaner. Det er kun for at trække tiden ud, for at feje det hele ind under tæppet. Det kan vi ikke leve med. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0407/2003) af Miguélez Ramos for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2561/2001 om fremme af omstillingen af de fartøjer og fiskere, der indtil 1999 var afhængige af fiskeriaftalen med Marokko (KOM(2003) 437 - C5-0357/2003 - 2003/0157(CNS)). 
Fischler,
    Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke Dem hjerteligt, fru Miguélez Ramos, for Deres fremragende betænkning og for, at De støtter vores forslag. Kommissionen har foreslået at gennemføre nogle ændringer i systemet for at fremme en omstilling af de fartøjer og fiskere, som har kunnet udnytte fiskeriaftalen med Marokko indtil 1999. Vi foreslår følgende ændringer: Der skal også udbetales erstatning til de fiskere, som har mistet deres job som følge af, at skibet som de arbejdede på, nu beskæftiger sig med andet fiskeri, f.eks. som en del af et blandet selskab. Dermed udvides kredsen af begunstigede. Derfor skal vi også forlænge fristerne med et år, således at alle nytilkomne begunstigede kan ansøge om støtte, og således at myndighederne i Spanien og Portugal får tid nok til at træffe en relevant afgørelse.
Jeg er også parat til at acceptere ændringsforslag 2 og 3, men jeg kan imidlertid ikke acceptere det ændringsforslag, som hr. Varela Suanzes-Carpegna stillede, fordi der heri kræves en ændring af artikel 12 i fiskeristrukturforordningen i forbindelse med de socioøkonomiske foranstaltninger. Vi kan dermed ikke ændre denne forordning i øjeblikket.
Miguélez Ramos (PSE ),
   Hr. formand, den 30. november 1999 udløb fiskeriaftalen mellem Fællesskabet og Marokko, hvilket førte til, at 4.300 fiskere og 400 fartøjer ophørte med fiskeri. Fra det tidspunkt trådte støtten under FIUF til de berørte i kraft i henhold til forordning (EF) nr. 2792/1999. Denne støtte blev forlænget til den 31. december 2001, men derefter var det nødvendigt at gennemføre en politik for omstilling af flåden, der for en stor dels vedkommende ikke kunne flyttes til andre farvande. I den hensigt vedtog vi ud fra nationale planer forordning (EF) nr. 2561/2001 til socioøkonomisk diversificering af de områder, der var berørt af fiskeriophøret.
I særligt berørte områder som Morrazo, Barbate, Algeciras og Lanzarote blev fiskeriaktiviteten nedsat drastisk, eller den ophørte helt, hvilket fik følger for mange andre sektorer, der var knyttet til denne aktivitet, og for hele den lokale produktion.
Disse aktioner blev som bekendt finansieret gennem Solidaritetsfonden med et samlet beløb på 197 millioner euro. Forordningen omfattede også ophævelsesforanstaltninger og undtagelser fra bestemmelserne om de nærmere regler og betingelser for Fællesskabets strukturforanstaltninger for fiskeriet. Foranstaltningens usædvanlige karakter betød imidlertid, at Rådet måtte fastsætte en afgrænset periode for den, som har vist sig at være for kort til, at mange af de berørte kunne benytte sig den.
En af årsagerne til dette var også de stivheder, som forordningen omfattede, og som nu bliver fjernet gennem Europa-Parlamentets ændringer. Derfor glæder det mig, at hr. Fischler siger, at Kommissionen vil acceptere disse ændringer og de ændringsforslag, som jeg stiller i min betænkning, for både hr. Fischler og vi - Europa-Parlamentet - ønsker, at de berørte fiskere behandles ud fra samme målestok, således at de kan benytte sig af omstillingsstøtten uanset den skæbne, som det skib, de arbejdede på, har lidt, for fiskerens forbindelse med den skæbne, som skibet har lidt, har været et af de store problemer.
I visse tilfælde har skibene kunnet flyttes til andre farvande, hvor de har fisket mindre, end de gjorde i marokkansk farvand, og hvor de derfor har haft færre indtægter. Disse skibe var nødt til at mindske besætningen. Forordningen omfattede imidlertid ikke disse fiskere, fordi den forbandt fartøjets skæbne med fiskernes, hvilket forhindrede fiskerne i at modtage engangspræmien for omstilling.
Derfor, og for at denne forordning - som både Kommissionen og Europa-Parlamentet ønsker det - i praksis kan omfatte så mange berørte som muligt, er det nødvendigt at fjerne de bestemmelser, der fastsætter, at individuelle engangspræmier kun kan ydes til et skib eller nogle fiskere, der fiskede fra et skib, hvis fiskeriaktiviteter er ophørt endeligt. Og den ændring, som vi diskuterer nu, indebærer også, som kommissæren har sagt, at slutdatoen for udgifternes støtteberettigelse forlænges med 12 måneder, så den nu vil være den 31. december 2004. Det samme gælder fristen for indgivelse til Kommissionen af anmodningen om betaling af restbeløbet, som nu vil være den 30. juni 2005.
Det anmodede repræsentanter for dem, der er berørt af lukningen af farvandet, Fiskeriudvalget om. Det drejer sig om kooperativet Loitamar på Morrazo-halvøen i Galicien, der består af næsten 60 arbejdere, der tidligere fiskede i marokkansk farvand, men som endnu ikke har kunnet få deres virksomhedsprojekt helt i gang. Med denne længere tidsfrist kan de gøre det, og alle medlemmer af kooperativet kan - som det forlanges i forordningen - begynde at arbejde for at kunne modtage den individuelle støtte.
Andalusiens regering - og Andalusien er en af de regioner, der har lidt mest under denne manglende fornyelse af fiskeriaftalen med Marokko - har også anmodet os om det sammen med Galicien, De Kanariske Øer og Algarve.
Jeg vil sige til Dem, at denne ændring, som jeg har foreslået den, ikke har nogen finansielle følger. Den betyder blot, at de tildelte finansielle midler kan udbetales behørigt, hvorved lovgivernes mål med den forordning, vi behandler, nås.
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at lykønske vores ordfører, fru Miguélez, med hendes betænkning om en retfærdig sag - hvilket er blevet sagt her - som vi alle i lang tid har støttet, også den spanske regering, som kommissæren ved.
Jeg vil benytte denne ændring af forordningen om støtte til omstilling af den flåde, der fiskede i marokkanske farvande, til at påpege, at det, der blev gjort på daværende tidspunkt, ikke bør være undtagelsen, men reglen. Det vil sige, at når det er nødvendigt at omstille EU-flåder enten på grund af manglende fornyelse af internationale fiskeriaftaler eller på grund af kraftig begrænsning af fangsterne som følge af genopretningsplaner - og det har vores britiske kolleger erfaring med, navnlig skotterne, hvad angår torsken - burde Europa-Kommissionen automatisk træffe yderligere foranstaltninger for at yde kompensation til de flåder og imødegå den nye situation.
Der bør derfor ikke laves delvise ændringer af den generelle FIUF-forordning om strukturstøtte, hver gang der opstår en situation af denne art. Derimod burde der allerede findes en permanent generel ramme for at yde støtte, hver gang det sker, enten som følge af planer for genopretning af arter i Fællesskabets farvande eller i eksterne farvande, hvis de berører vores flåde, EU-flåden.
Det var for nylig tilfældet med den EU-flåde, der fisker efter helleflynder i NAFO-farvande, hvor Kommissionen foreslog en genopretningsplan for helleflynder, der blev accepteret, og som indebærer at gå fra 42.000 t i 2003 til 16.000 t i 2007, hvilket er en nedgang på 62 %. Og da der her ikke synes at være sket noget, siger jeg, at Kommissionen skal være forpligtet til at gøre noget for ikke at bringe denne flådes fremtid i fare. Og den bør handle i overensstemmelse hermed og vedtage ekstraordinære foranstaltninger som flytning til andre farvande, fremme af eksperimenterende fremstød og ydelse af anden socioøkonomisk støtte, hvilket vi har anmodet om i nogen tid for at kompensere for den situation, der er opstået.
Hensigten med dette ændringsforslag, der, hr. kommissær, ikke er et "Varela"-ændringsforslag, men et ændringsforslag fra Fiskeriudvalget, er at løse disse og fremtidige problemer. Hvis Parlamentet vedtager det i morgen, anmoder jeg Dem om, hr. kommissær, at Kommissionen overvejer sagen, da den berørte sektor anmoder den om det. Den anmoder om, at De gør noget. Europa-Parlamentet ønsker at hjælpe Dem og være Deres og sektorens allierede og dermed udvirke, at Europa-Kommissionen skrider til handling.
Det er min mening, og jeg håber, hr. Fischler, at De vil overveje det, der er blevet sagt, før De tager det initiativ, som De har bebudet.
Da jeg ikke får tid senere, vil jeg slutte med at lykønske hr. Stevenson, som er ordfører for betænkningen om Mozambique, der skal behandles om lidt, for det er en fremragende betænkning, der fortjener vores støtte.
Lage (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, den manglende fornyelse af fiskeriaftalen med Marokko var et hårdt slag for fiskeripolitikkens eksterne strategi og har haft dramatiske følger for visse fiskersamfund, ikke mindst i Andalusien og - i mindre omfang - i Portugals Algarve-region. Det er dog lykkedes Kommissionen og Parlamentet at vedtage en plan til støtte for de berørte aktiviteter, om end med nogle mangler og svagheder, der nu er ved at blive udbedret.
Vi bifalder derfor dette forslag fra Kommissionen, der fremkommer efter pres fra Parlamentet og anmodning fra de to direkte berørte lande, Portugal og Spanien. Det er dog på sin plads at sige, at forslaget nok havde været overflødigt, hvis Kommissionen havde lyttet til Parlamentet, dengang vi diskuterede forordning nr. 2561/2001. Dengang blev de problemer, som gennemførelsen af denne lovgivning kunne medføre, allerede klart påpeget.
Vi støtter fru Miguélez Ramos' betænkning og priser hendes arbejde og de initiativer, som hun fremlægger, og som utvivlsomt danner grundlag for nogle af de forbedringer, som er ved at blive indført i forslaget. Det må således sikres, at alle fiskere behandles ud fra samme målestok, og at så mange af dem som muligt dækkes af forordningen. Derfor bør man fjerne de bestemmelser, der forhindrer, at allerede forudset støtte kan ydes inden for mere rimelige frister. Vi støtter de ændringer, som ordføreren foreslår, og hvis begrundelse i den grad er indlysende, at de ikke behøver yderligere bemærkninger. Det er rimeligt, at der også ydes godtgørelse til de fiskere, der har mistet deres beskæftigelse som følge af andre beslutninger end blot ophugning af deres fartøjer, f.eks. dem, der har besluttet at forsøge andre former for fiskeri, eller som er skiftet til en anden type fiskeri.
Tillad mig en sidste bemærkning, hr. formand, om behovet for i fremtiden at træffe nødforanstaltninger, når der opstår vanskeligheder, fordi aftaler med tredjelande bryder sammen og skader fiskeriet. Jeg tror, at vi har brug for en global strategi, så vi ikke kun reagerer på disse problemer enkeltvis, når de opstår. 
Fischler,
    Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne sige hjertelig tak til alle, som har ydet et bidrag til denne forhandling. Jeg er fuldstændig enig med ordføreren i, at det er godt og vigtigt, at vi gennemfører denne tilpasning i dette specielle tilfælde med den spanske og portugisiske fiskerflåde i forbindelse med Marokko-aftalen eller med udløbet af Marokko-aftalen. Som hidtil har jeg den opfattelse, at vi generelt ikke bør forfalde til en slags anledningslovgivning. Jeg forstår ganske vist godt det spørgsmål, som hr. Varela Suanzes-Carpegna rejste her, men jeg mener, at det er noget, som vi bør undersøge nærmere under midtvejsevalueringen af strukturforanstaltningen. Der er i forvejen planlagt en sådan midtvejsevaluering, og det er efter min mening den rigtige anledning til at diskutere alle elementer og erfaringer, som vi har gjort os i første halvdel af gennemførelsesperioden.
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0406/2003) af Stevenson for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af en fiskeriaftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Mozambique (KOM(2003) 419 - C5-0354/2003 - 2003/0154(CNS)).
Fischler,
    Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan fortsætte, hvor jeg slap. Det drejer sig om fiskeriaftalen og om fornyelsen af protokollen for EU's fiskeriaftale med Mozambique. Først vil jeg gerne takke hr. Stevenson for hans betænkning og også for støtten til Kommissionens forslag om at vedtage en sådan protokol. EU's fiskerfartøjer kan genoptage deres fangst i mozambiquiske farvande ved hjælp af denne aftale, og den nye aftale udvider desuden en række af Fællesskabets forskellige tunfiskeaftaler, som vi har i denne storregion. Det er ligeledes lykkedes os at få en særlig innovativ partnerskabsaftale i stand, for Mozambique vil finansiere fiskerikontrol, forskning, uddannelse og forskellige andre foranstaltninger med den samlede finansielle modydelse, som skal bidrage til opbygningen af fiskeriet i landet og forbedre kapaciteterne for forvaltningen af fiskeriet i Mozambique.
Og nu vil jeg gerne sige noget om de andre ændringsforslag, som blev stillet her. Efter vores mening er ændringsforslag 1 og 2 unødvendige, fordi vi allerede videreformidler disse informationer til Parlamentet i overensstemmelse med den gældende rammeaftale, som findes mellem Parlamentet og Kommissionen. I forbindelse med ændringsforslag 3 - det er egentlig en gammel historie - handler det om fornyelsen af en protokol. Så længe det vedrører fornyelsen af en protokol, er det ikke nødvendigt med et eget forhandlingsmandat, men det kan ske som en del af de eksisterende forhandlingsretningslinjer. Derfor må jeg afvise dette ændringsforslag.
Stevenson (PPE-DE ),
   Hr. formand, denne nye aftale mellem Det Europæiske Fællesskab og Mozambique blev paraferet den 21. oktober 2002. Aftalen indgås for tre år, og protokollen, der fastsætter fiskerimulighederne, den finansielle godtgørelse og det tekniske bilag er en integrerende del af aftalen, der træder i kraft den 1. januar 2004. De vigtigste fiskeområder, der er berørt af denne aftale, er selvfølgelig dybvandsrejer og tun.
Som kommissæren ved, har vi tidligere haft betydelige kontroverser om nogle af disse internationale aftaler med tredjelande. I fjor arbejdede vi tæt sammen med Kommissionen om at udarbejde en skabelon i form af Senegal-aftalen. Jeg undskylder ikke, at jeg bevæger mig fra Afrikas østkyst til vestkysten, for Senegal-aftalen var banebrydende med hensyn til at introducere innovative måder til behandling af aftaler med tredjelande, som vi fortsat har benyttet siden da.
I tilfældet med Senegal insisterede vi på, at 60 % af den finansielle godtgørelse skulle være til fiskerimuligheder, og at 40 % skulle være til bevarelse og udvikling. Vi insisterede på, at halvdelen af besætningsmedlemmerne på EU's skibe skal være senegalesere, at en betydelig mængde af fangsterne skal behandles på fiskeforarbejdningsfabrikker i Senegal, og at alle de involverede fartøjer skal være udstyret med et satellitbaseret fartøjsovervågningssystem. Det blev på alle måder set som en god pakke, der var med til at sikre værdier for udvikling og bevarelse, et bæredygtigt fiskeri, fortsat beskæftigelse for EU's fiskere og fortsatte forsyninger til EU af fisk af høj kvalitet. I EU er vi kun 60 % selvforsynende med fiskerivarer. Der er en stigende efterspørgsel fra forbrugerne efter fisk, og fiskebestandene falder i Fællesskabets farvande.
Det er vigtigt, at vi med Senegal-aftalen og de efterfølgende aftaler forsøger at fortsætte dette mønster for at sikre sådanne bæredygtige fiskeriaftaler. Hvis vi opgiver disse aftaler, bliver der frit slag for alle. Så får vi en situation, hvor lande som Senegal, Mauretanien og i dette tilfælde Mozambique vil føle, at de frit kan indgå kontrakter med koreanerne, japanerne eller russerne, og så vil der ikke være noget element af bevarelse, udvikling eller bekymring over de lokale indfødte fiskere eller deres velfærd. Under disse omstændigheder vil vi med en EU-indsats have bedre mulighed for at overvåge den måde, som aftalerne fungerer på.
Hvad angår Mozambique-aftalen, beder vi Kommissionen om at forelægge en beretning for Rådet og Europa-Parlamentet om aftalens anvendelse og gennemførelse, et år inden den udløber. Hvis vi finder, at disse betingelser ikke er blevet opfyldt, vil vi ikke give Kommissionen mandat til at indgå flere aftaler med Mozambique.
I dette tilfælde er der forlydender om meget store mængder dybvandsrejer og tun i dette område. Vi vil give fiskerimuligheder for 10 fartøjer, der hver især får lov til at fange 1.000 t dybvandsrejer pr. år - samt 535 t bifangster årligt - til 35 notfartøjer til tunfiskeri med fryseanlæg og 14 langlinefartøjer med flydeline, der kan fange op til 8.000 t tunfisk. Finansieringspakken er på 4.090.000 euro årligt. I dette tilfælde er det ikke et spørgsmål om 60 % til fiskerimuligheder og 40 % til udvikling. Det hele går til bevarelse og udvikling - 1,5 millioner euro til overvågning af havfiskeri, 1 million euro til institutionel udvikling, 1 million euro til forskning, 430.000 euro til uddannelse, 100.000 euro til kvalitetskontrol og 60.000 euro til at hjælpe Mozambique med at deltage i internationale møder.
Det er en meget god pakke, som jeg anbefaler over for Parlamentet. Jeg er Kommissionen taknemmelig for at have udarbejdet den, og vi arbejder nu i en ny partnerskabsånd om disse aftaler med tredjelande, hvilket vi fortsat skal gøre.
Dührkop Dührkop (PSE ),
   Hr. formand, jeg vil indlede med at takke ordføreren, hr. Stevenson, for at have inddraget Budgetudvalgets ændringsforslag i sin betænkning, og jeg synes også, at vi alle burde være tilfredse, for denne protokol giver EF-fartøjerne mulighed for at vende tilbage til Mozambiques farvande, hvor de fiskede indtil 1993, som var det år, hvor Mozambique opsagde den daværende fiskeriaftale.
Selv om hr. Stevenson allerede har redegjort kort for budgettet, vil jeg understrege, at finansieringsoversigten for Rådets forslag faktisk indeholder en godtgørelse for 2004, 2005 og 2006 i forpligtelsesbevillinger på 12.270.000 euro, der - som kommissær Fischler og hr. Stevenson har sagt - udelukkende skal anvendes til det, vi kalder målrettede foranstaltninger, som Budgetudvalget også bifalder. Det fastslås ligeledes, at der kan være et maksimum på 15.870.000 euro, når det årlige budget fastsættes.
I øvrigt ser Budgetudvalget positivt på denne protokol med Republikken Mozambique, eftersom den giver EF's fiskerflåde nye fiskerimuligheder i Det Indiske Ocean.
Imidlertid beklager Budgetudvalget som så mange gange før, hr. Fischler, at Kommissionen ikke fremsendte sit oprindelige forslag før slutningen af juli 2003, selv om protokollen blev paraferet i oktober 2002.
McAvan (PSE ),
   Hr. formand, med hensyn til denne aftale søger Udvalget om Udvikling og Samarbejde primært at sikre sig, at dets følgevirkninger harmonerer med EU's overordnede udviklingsmål. Vi vil meget gerne sikre os, at udviklingspolitikken ikke isoleres som en lille bid af Kommissionen, og at målene integreres i alle EU's politikker, når vi har med udviklingslandene at gøre.
Hvad betyder det helt konkret for denne aftale? Det betyder, at vi ønsker reelle fordele for lokalsamfundene samt forsikringer om, at denne aftale ikke får en negativ indvirkning på de lokalbefolkninger, der er afhængige af fiskeriet. Vi vil have Kommissionen til at maksimere de lokale beskæftigelsesmuligheder, der skabes som følge af aftalen, idet der ses på fiskernes adgang til tunfiskeriet. Vi ser gerne, at kvinderne kommer til at spille en rolle i markedsføringen og behandlingen af fiskeriprodukter.
Spørgsmål vedrørende forvaltning af fiskebestandene er også vigtige. Vi vil gerne have Kommissionen til at sørge for, at der i aftalen tages behørigt hensyn til bæredygtig forvaltning af fiskeressourcerne - i særdeleshed hvad angår tunbestandene. Der skal lægges vægt på decentral produktion under anvendelse af billige og bæredygtige akvakulturmetoder. 
I lighed med hr. Stevenson glæder vi os også over Kommissionens forslag om at give en finansiel godtgørelse til foranstaltninger, der fremmer institutionel udvikling, overvågning af havfiskeri, forskning, uddannelse og kvalitetskontrol. Det er et vigtigt skridt i den rigtige retning, fordi det er vigtigt, at pengene også er med til at fremme vores udviklingsmål.
Endelig er jeg enig med alle dem, der siger, at det er meget vigtigt at holde Parlamentet informeret om gennemførelsen af denne aftale. Vi har brug for regelmæssige evalueringer af det, der sker på fiskepladserne, inden vi kan støtte en fornyelse af aftalen.
Piscarreta (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, for at omgå problemet med sine sparsomme fiskeressourcer har EU blandt andre foranstaltninger undertegnet aftaler med tredjelande med henblik på udnyttelse af disse landes territorialfarvand til gengæld for finansielle godtgørelser. I 2002 undertegnede EU en aftale af denne type med Mozambique, der af mange ses som den perfekte aftale, med en god balance mellem samarbejde og gensidig fordel, og som betyder, at fællesskabsflåden i de kommende tre år kan fiske i Mozambiques territorialfarvand mod en finansiel godtgørelse på 4 millioner euro. Denne afbalancerede aftale indeholder faktisk ideale betingelser. For det første fordi den omfatter arter, der forekommer i rigelig mængde i Mozambique, nemlig rejer og tun. For det andet fordi den sigter på udvikling af det lokale fiskeri gennem uddannelse af mozambiquiske søfolk. For det tredje fordi EU's godtgørelse er rettet mod konkrete formål inden for fiskeriet. For det fjerde og sidste fordi aftalens gennemførelse bliver overvåget, med særligt henblik på sundhedskontrollen med fiskeriprodukter.
Jeg tilslutter mig det krav, som Europa-Parlamentet, via dets ordfører, hr. Stevenson, stiller om at modtage en årlig beretning om anvendelsen af og gennemførelsesbetingelserne for aftalen, så Parlamentet nøje kan følge denne strategiske aftale for EU's fælles fiskeripolitik og derved være ajour, før forhandlinger om en fornyelse af aftalen måtte blive påbegyndt.
Jeg slutter af med at udtrykke min fulde tilfredshed med, at denne afbalancerede aftale er blevet undertegnet. Jeg er vitterlig overbevist om, at Mozambique - til forskel fra, hvad der var tilfældet med den forrige aftale - ikke vil få nogen grund til at beklage sig over den nye. 
Miguélez Ramos (PSE ).
   - Hr. formand, det er mig igen. De internationale fiskeriaftaler med tredjelande har altid været et af de vigtigste grundlag for den fælles fiskeripolitik. Halvdelen af de fiskevarer, der spises friske eller anvendes til forarbejdning, stammer fra farvande uden for Fællesskabet, hvor tredjelande har eneret til at udnytte ressourcerne.
EU er økonomisk set et enormt marked med over 370 millioner indbyggere, et marked under udvidelse og med mangel på fiskerivarer. Denne situation bestemmer EU's handelspolitik på fiskeriområdet. Fællesskabsmarkedet er på grund af dets størrelse verdens vigtigste marked for fiskerivarer.
Derfor støtter Den Socialdemokratiske Gruppe indgåelsen af denne aftale mellem Fællesskabet og Mozambique, og den lykønsker ordføreren, hr. Stevenson, som har udarbejdet en glimrende betænkning.
Denne aftale bidrager til at skabe nære forbindelser med Mozambique til gavn for begge parter, det er vi slet ikke i tvivl om. Den vil ikke blot bidrage til forsyningen af fællesskabsmarkedet, men også til - som hr. Piscarreta sagde - at den mozambiquiske fiskerisektor udvikler sig, alt sammen inden for rammerne af bæredygtig udvikling.
Mine damer og herrer, vi mener, at en styrkelse af handelsforbindelserne mellem EU og Mozambique ikke er demagogi, men faktisk kan bidrage til at forbedre den mozambiquiske befolknings levevilkår. Det er helt sikkert en god udviklingspolitik, at den såkaldte første verden køber udviklingslandenes mest værdifulde produkter, hvad enten det er diamanter eller rejer, og at udbyttet af det salg kan fremme grundlæggende strategiske sektorer som lokalt landbrug.
Den Socialdemokratiske Gruppe støtter derfor hr. Stevensons ændringsforslag og ændringsforslagene fra Budgetudvalget. Vi tilslutter os Udvalget om Udvikling og Samarbejdes ønsker, men vi beklager, at vi ikke kan støtte dets forslag, fordi de ikke er blevet forelagt som ændringsforslag til lovteksten, som det altid kræves i disse tilfælde.
Formanden.
   - Fru Miguélez, De indledte Deres indlæg med at sige "det er mig igen". At De tager ordet mere end en gang i løbet af en aften viser blot, at De er meget flittig. Som De ved, lytter formandskabet altid til Dem med største fornøjelse.
Lage (PSE ).
   - Hr. formand, også jeg vil gerne udtrykke min glæde over, at fællesskabsfartøjer på ny kan fiske i Mozambiques farvand. Det siger jeg som portugiser uden nogen form for kolonialistisk nostalgi eller mindelser om den tid, men jeg føler, at fællesskabsfartøjernes tilbagevenden til Mozambiques farvand også viser den demokratiske modenhed, som Mozambique har nået, og hvor normale de diplomatiske forbindelser er blevet mellem dette land og EU.
Denne aftale har nemlig, som det er blevet sagt her, gensidige fordele, ja, den udgør kulminationen på en række fiskeriaftaler med tredjelande, som Kommissionen og Parlamentet har udarbejdet gennem længere tid. Denne aftale er en slags resultat af overvejelser og yderst righoldige erfaringer, som det er værd at udmønte fremover i tilfælde svarende til Mozambique. I denne sammenhæng har kommissionsformanden omtalt aftalen som en modelaftale - og jeg er enig - der kan tjene som forbillede for fremtidige aftaler med tredjelande, fattige lande, underudviklede lande, der vil finde aftalens udformning og indhold som den bedste måde, hvorpå de kan varetage deres interesser og støtte deres fiskeri på en økologisk videnskabelig og økonomisk fordelagtig måde. Jeg må derfor takke Kommissionen for at have opnået så gode resultater i de diplomatiske forbindelser med Mozambique og formanden for Fiskeriudvalget for den fremragende betænkning, som han har udarbejdet. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0362/2003) af Cashman for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retlige og Indre Anliggender om vedtagelse af foranstaltninger i forbindelse med hjemtransport ved dødsfald.
Cashman (PSE ),
   Hr. formand, først vil jeg gerne takke medlemmerne af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender for deres fulde opbakning til denne meget vigtige betænkning.
For at belyse problemet kan jeg sige, at der i øjeblikket ikke findes ensartede EU-bestemmelser om hjemtransport fra en medlemsstat til en anden ved dødsfald. I mangel af sådanne bestemmelser reguleres spørgsmålet om grænseoverskridende transport ved dødsfald i to folkeretlige instrumenter - men primært af Strasbourg-aftalen, der blev indgået i 1973. Verden, metoderne og teknologien er ændret meget siden da. Det er også interessant at bemærke, at det kun er nogle af medlemsstaterne, der har tiltrådt Strasbourg-aftalen, der i mange henseender virker forældet.
Hvis en EU-borger dør i en anden stat end oprindelseslandet, medfører disse aftaler mere komplicerede formaliteter, længere ventetider for begravelser og ligbrændinger samt højere omkostninger, end hvis dødsfaldet havde fundet sted i den afdødes oprindelsesland.
Vi opfordrer folk til at bo, arbejde og bosætte sig i andre stater end deres egne medlemsstater. I øjeblikket bor mere end 5 millioner mennesker uden for deres egne medlemsstater. Læg hertil de millioner af EU-borgere, der hvert år ferierer i alle egne af EU, og resultatet er et voksende antal mennesker, der dør i udlandet. Deres slægtninge kæmper med et rystende bureaukrati, som de skal pløje sig igennem.
Kommissionen har for nylig atter bekræftet, at EU-borgere skal have mulighed for at færdes i de forskellige medlemsstater på samme vilkår som statsborgere i en medlemsstat, og at de administrative eller juridiske forpligtelser skal begrænses mest muligt ud over det, der måtte være nødvendigt, fordi vedkommende er statsborger i et andet medlemsland.
Under de nuværende omstændigheder er EU-borgere imidlertid langtfra sidestillede med en medlemsstats egne statsborgere, når disse statsborgere afgår ved døden på nationalt territorium. Det har flere medlemmer af Europa-Parlamentet gentagne gange gjort Kommissionen og Rådet opmærksom på. Vi befinder os i den latterlige situation, at vi formodes at være et EU uden indre grænser, men så snart nogen dør, og der er stort behov for forståelse og medfølelse, så indfører vi grænser, blot fordi en afdød skal transporteres fra et land til et andet. Det betyder, at en zinkkiste er påkrævet, hvilket er meget dyrt.
En familie fra Coventry i Det Forenede Kongerige skulle have deres søn transporteret hjem, efter at han på tragisk vis blev dræbt den første aften, han var på ferie i Spanien. Familien modtog ikke nogen hjælp. De blev stillet over for en masse bureaukrati - på et fremmed sprog - som de skulle pløje sig igennem. De modtog ingen oversættelse eller hjælp fra konsulatet, og de skulle betale over 3.000 engelske pund bare for en zinkkiste. Vi befinder os i en latterlig situation, hvor der kræves en zinkkiste til hjemtransporten af en afdød på strækningen fra Salzburg til Freilassing (10 km), men ikke til hjemtransport af en afdød på strækningen fra Ivalo til Helsinki (1.120 km).
Det er helt klart, at vi har brug for en ensartet tilgang til denne situation. I øjeblikket er der 15 medlemsstater, der snart bliver til 25. Vi opfordrer folk til at bo i andre lande og tage andre kulturer til sig, og når de så dør, indføres der pludselig grænser og bureaukrati. Det er meget enkelt. I 1973 bekymrede man sig om ligenes nedbrydelse under transporten. Balsamering er nu almindeligt forekommende. Teknologien er blevet udviklet. Vi må sige til den modvillige Kommission, at problemet ikke forsvinder. Alle os her i mødesalen er beskyttede. Vi har organisationer, fagforeninger og institutioner, der sørger for at transportere vores afsjælede legemer derhen, hvor vores familier måtte ønske det. Men forestil Dem et øjeblik, hvordan det måtte være for Dolores Shambley, der mistede sin blot 20-årige søn Kris Shambley i 1998. Dolores Shambley har ikke ret mange penge, og hun fik ikke ret meget hjælp.
Der er tale om en grundlæggende rettighed. Hvis vi virkelig er interesseret i at opretholde borgernes rettigheder, vil jeg opfordre Kommissionen til at stille forslag og acceptere princippet om fri bevægelighed. Der har været en vis modvilje i Kommissionen mod at acceptere denne initiativbetænkning. Vær tapper. Vær modig. Tag udfordringen op. Sympatien findes. Nu ønsker jeg et politisk initiativ.
Bolkestein,
    Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Cashman for hans detaljerede og præcise betænkning om dette meget følsomme og vigtige emne. I betænkningen redegøres der meget klart for de aktuelle problemer i EU i forbindelse med hjemtransport ved dødsfald. Jeg ved, at mange af Europa-Parlamentets medlemmer har stærke følelser på dette område. Mange medlemmer har personligt grebet ind for at hjælpe familier fra deres valgkredse med problemer i forbindelse med hjemtransport af deres afdøde familiemedlemmer. Jeg er således opmærksom på, at dette emne skal tillægges særlig stor betydning. Kommissionen er enig med hr. Cashman i, at problemerne vil vokse, i takt med at EU's borgere i stigende grad benytter sig af deres ret til at arbejde og bosætte sig i andre medlemsstater.
Selv om Kommissionen fuldt ud anerkender spørgsmålets betydning og uopsættelighed, må jeg indrømme, at den som nævnt i betænkningen har været noget tøvende med hensyn til konkrete tiltag. Som svar på en række spørgsmål fra parlamentsmedlemmerne har Kommissionen tilkendegivet, at den ikke i øjeblikket finder det nødvendigt at foretage en specifik harmonisering. Jeg vil imidlertid gerne benytte lejligheden til at understrege, at det ikke er ensbetydende med, at vi ikke kan gøre noget for at løse problemerne.
I de kommende uger vil jeg bede mine kolleger om at vedtage et direktiv om tjenester på det indre marked, og jeg tror, at dette direktiv vil være med til at løse en række af de problemer, der nævnes i hr. Cashmans betænkning, for så vidt som de afspejler begrænsninger for udøvelsen og udførelsen af grænseoverskridende begravelsestjenester. Direktivet vil i særdeleshed forenkle de administrative procedurer og afskaffe godkendelseskrav, der ikke er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Jeg håber også, at jeg vil kunne løse det konkrete problem med zinkkister, da kisten selvfølgelig er et grundelement i bedemandens tjenester.
Der vil fortsat være problemer på grund af forskellige nationale krav, f.eks. vedrørende dødsattester og obduktioner. I disse spørgsmål tvivler Kommissionen på, at det er juridisk muligt at anvende princippet om personers frie bevægelighed til at bekæmpe begrænsninger i transporten ved dødsfald. Kommissionen mener også, at en harmonisering af disse spørgsmål sandsynligvis vil blive anfægtet på grund af subsidiaritetsprincippet.
Jeg vil endnu en gang takke hr. Cashman for denne betænkning, og jeg kan forsikre Parlamentet om, at Kommissionen vil prøve på at løse så mange af de problemer, der nævnes i betænkningen, som muligt. Jeg kan imidlertid ikke garantere, at vi løser alle problemerne i lyset af den usikre retsstilling med hensyn til personers frie bevægelighed. I bestræbelserne på at fjerne begrænsningerne ved udførelsen af begravelsestjenester vil Kommissionen gøre sit yderste for at oplyse medlemsstaterne om de meget store problemer, der nævnes i betænkningen vedrørende forskellige bestemmelser for obduktioner og dødsattester. Vi vil i særdeleshed gøre opmærksom på, at den nationale lovgivning på dette område skal respektere de grundlæggende rettigheder og i særdeleshed menneskers værdighed. 
Oreja Arburúa (PPE-DE ).
   - Hr. formand, det er ikke let at tale efter hr. Cashmans indlæg, og jeg vil indlede med at lykønske ham med idéen om at udarbejde denne initiativbetænkning og med den måde, hvorpå han har udarbejdet den og opnået enstemmig støtte i udvalget.
Jeg vil også lykønske Kommissionen med, at den har meddelt os, at den vil foreslå et direktiv om tjenesteydelser og forenkle nogle af de formaliteter, der er nødvendige for den frie bevægelighed - i dette tilfælde ved dødsfald - og vi afventer utålmodigt Kommissionens forslag.
Jeg mener, at dette er en meget vigtig sag. Det siges, at samfund måles ud fra deres respekt for de ældre, og endnu mere ud fra deres respekt for de afdøde. Jeg mener, at vi har pligt til i videst muligt omfang at forenkle de formaliteter - som påvirker de pårørende meget - der er nødvendige for den frie bevægelighed ved dødsfald inden for Unionen, når døden indtræffer langt fra afdødes oprindelsesland.
Jeg synes desuden, at hr. Cashman - og tillad, at jeg spøger lidt med noget, der er så alvorligt - viser sine store kvaliteter som politiker, fordi han interesserer sig for dem, der aldrig mere vil kunne stemme på ham.
Jeg mener, at det faktum, at nogle lande i EU ikke, som ordføreren så rigtigt har sagt det, har underskrevet Strasbourg-aftalen, forpligter os i EU endnu mere - lige før tiltrædelsen af 10 nye lande - til at fastsætte visse bestemmelser for i videst muligt omfang at forenkle de formaliteter, der er nødvendige for den frie bevægelighed ved dødsfald inden for EU.
Titford (EDD ).
   - Jeg blev overrasket over at se denne betænkning og dens indhold på dagsordenen. I mine 35 år i bedemandsbranchen har jeg aldrig haft problemer med ikke at kunne hjemsende eller modtage en afdød. For nylig har jeg imidlertid været vidne til den rystende tilstand, som nogle afdøde er modtaget i på grund af for dårlig balsamering eller behandling i nogle lande.
Betænkningen indeholder desværre ikke løsningsforslag til dette alvorlige problem trods en henvisning hertil i indledningen til begrundelsen, hvor det antydes, at det er det primære problem. Ordføreren har oplyst mig om, at Kommissionen ikke vil acceptere ændringsforslag om dette vigtige emne, så chancen for at få indført standardsystemer for balsamering er lig nul.
Ikke desto mindre vil denne betænkning utvivlsomt blive vedtaget, uden at der tages fat på det reelle problem. Når medlemmerne stemmer for denne betænkning, skal de være opmærksomme på, at de ikke gør noget for at lindre de voldsomme sindsbevægelser og følelser hos de efterladte, der ofte bliver ofre for tragiske katastrofer i forbindelse med hjemtransport ved dødsfald. Uheldigvis og beklageligvis gør faktuelle fejl i denne betænkning det tydeligt, at den er skrevet af en lægmand, der ikke har nogen reel forståelse for problemerne i forbindelse med hjemtransport eller bedemændenes øvrige problemer, og jeg kan derfor konstatere, at der ikke tages fat på det reelle problem i betænkningen.
Coelho (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, først vil jeg gerne takke hr. Cashman for den betænkning, som han har fremlagt, og som har vundet almindelig opbakning i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender. Som hr. Cashman har nævnt, og kommissær Bolkestein fremhævet, vil selve den frie bevægelighed gøre det stadig mere påtrængende, at vi vedtager regler på dette område, eftersom borgernes frie bevægelighed inden for EU vil mangedoble de tilfælde, som allerede i dag findes, og som vi bør gøre noget ved. Det er således uforståeligt, at det, hvis en EU-borger dør i en anden stat end oprindelseslandet, medfører mere komplicerede formaliteter, længere ventetider for begravelser og ligbrændinger samt højere omkostninger. Det er klart imod EU's idégrundlag.
Der må derfor træffes foranstaltninger, der forenkler eller ligefrem harmoniserer proceduren for hjemtransport ved dødsfald, så den kommer mere i overensstemmelse med den fællesskabsretlige tankegang. Den er der naturligvis ikke taget højde for i de internationale aftaler på dette område, hverken Berlin-aftalen fra 1937 eller Strasbourg-aftalen fra 1973, som på grund af deres efterhånden fremskredne alder ikke tager hensyn til de nuværende forhold i Europa og derfor på mange punkter er blevet forældede. Derudover har disse aftaler medført en indirekte diskriminering, fordi de først og fremmest finder anvendelse på statsborgere fra andre medlemsstater, hvilket er imod fællesskabsrettens grundlæggende princip om ikke-diskriminering og dermed krænker basale fællesskabsretlige bestemmelser. Det er derfor Kommissionens opgave i sin egenskab af traktaternes vogter at undersøge, om de er forenelige med fællesskabsretten, og træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at den overholdes.
Til slut bør det nævnes, at ikke alle medlemsstater har ratificeret disse aftaler, hvilket betyder, at der er endnu en årsag til de uacceptable forskelle, der er i de procedurer, som de enkelte medlemsstater benytter. 
Banotti (PPE-DE ).
   - Hr. formand, først og fremmest vil jeg lykønske hr. Cashman. Hans betænkning bygger på en beslutning, som jeg forelagde. I forlængelse af hr. Titfords kommentarer kan jeg sige, at jeg tidligere på dagen forsøgte at kontakte en bedemand, jeg kender, for at høre, om han havde noget at bidrage med til aftenens debat, men han er tilfældigvis på ferie i øjeblikket.
Vi accepterer alle, at hr. Cahsmans udmærkede betænkning fortsat - og jeg ønsker ikke at rakke ned på den - er en langsigtet betænkning. Den har til formål at forbedre en meget almindeligt forekommende situation. Hvert år hører jeg om et, to eller undertiden tre tilfælde, hvor folk har problemer med hjemtransport ved dødsfald. Hvis vi ser på datoerne for de forskellige retsakter, som hr. Cashman nævner i sin betænkning, kan vi konstatere, at de alle er mindst 30 år gamle.
Verden var meget anderledes for 30 år siden. Som hr. Cashman sagde, er der nu enormt mange mennesker, der bevæger sig omkring og tilbringer deres ferier i andre medlemsstater. I to af de tilfælde, jeg har hørt om for ganske nylig, var de afdøde blevet dræbt under noget, der blev opfattet som mistænkelige omstændigheder. Så sent som her til morgen fik jeg et telefonopkald fra moderen til en ung mand. Hun havde ventet i 17 måneder på at få sin søn transporteret hjem, og de lokale domstole havde gentagne gange skiftet mening om retsforfølgelsen af den person, der formodes at have været involveret i den unge mands død.
Det handler således ikke kun om de tekniske spørgsmål vedrørende hjemtransport. Meget ofte opstår der også forsinkelser i forbindelse med omstændighederne omkring et dødsfald, hvilket også nævnes i betænkningen. Jeg har netop modtaget en kopi af et af de spørgsmål, som kommissæren omtalte. Det var et svar på en forespørgsel, som jeg fremsatte den 11. oktober 2000: "Efter indgående drøftelser med alle involverede parter konkluderede Kommissionen, at en detaljeret harmonisering af de nationale regler på dette område, der går ud over det, der allerede findes i dag, hverken er ønskværdig eller nødvendig, ligesom den heller ikke ville kunne forsvares ud fra et nærheds- eller proportionalitetsprincip". Det er et nedslående svar, hr. kommissær, så jeg håber meget, at De i det direktiv om udførelse af tjenesteydelser, som De foreslår, vil anerkende, at det er et vigtigt spørgsmål, samt først og fremmest at der i disse situationer meget ofte er tale om en dyb menneskelig tragedie.
Cashman (PSE ),
   Hr. formand, jeg finder det rigtigt at rette en misforståelse i hr. Titfords indlæg. Jeg vil pointere over for ham, at betænkningen handler om vedtagelse af foranstaltninger i forbindelse med hjemtransport ved dødsfald. Den handler om hindringer for bevægelighed snarere end ligenes tilstand. Jeg vil gerne have dette princip accepteret.
Hr. Titford kunne til enhver tid have stillet ændringsforslag. Trods diskussionerne i Strasbourg om min betænkning stillede han ikke efterfølgende ændringsforslag. Jeg er meget trist. Jeg er altid meget ærlig og åben over for alle mine kolleger, men han smigrede mig under fire øjne og handlede ikke i det offentlige rum. Jeg må rette op på denne misforståelse.
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0400/2003) af Lucas for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om en EU-strategi for reduktion af søgående skibes emissioner til luften (KOM(2002) 595 - C5-0154/2003 - 2003/2064(INI)).
Lucas (Verts/ALE ),
   Hr. formand, jeg vil starte med at rose Kommissionen. Under førstebehandlingen af forslaget vedrørende svovlindholdet i skibsbrændstoffer bad Europa-Parlamentet om mere restriktive grænser for svovlindholdet i skibsbrændstoffer, og som et første skridt i denne retning er jeg meget glad for, at Kommissionen har bedt om en undersøgelse - der nu er færdiggjort - af de særlige spørgsmål som følge af en potentiel prisstigning på fuelolie med et svovlindhold på 0,5 %. Det glæder mig derfor, at Kommissionen tager Parlamentets initiativ så alvorligt, og det er et meget positivt udgangspunkt.
Det opvejes imidlertid af et negativt punkt. Vi venter fortsat på en fælles holdning til dette indlæg. Europa-Parlamentets førstebehandling fandt sted i juni 2003, så indledningsvis vil jeg gerne spørge, hvorfor Rådet ikke har gjort større fremskridt? Kan Kommissionen sige noget om, hvornår vi kan forvente denne fælles holdning? Jeg håber, at vi får den senest i starten af 2004.
Hvad angår Fællesskabets strategi om luftforurening fra søgående skibe, glæder jeg mig som sagt meget over Kommissionens offentliggørelse af denne meddelelse om en EU-strategi for reduktion af søgående skibes emissioner til luften.
Som det fremgår af meddelelsen, har Kommissionen udstukket en række målsætninger, tiltag og henstillinger med henblik på at reducere emissionerne af luftforurenende stoffer fra søgående skibe over de næste 10 år for at mindske deres indvirkning på miljøet og menneskets sundhed i EU. Mange af forslagene er imidlertid ikke tilstrækkeligt vidtgående, og i min betænkning opfordres Kommissionen og medlemsstaterne til at gå lidt videre end skitseret i Kommissionens meddelelse.
Kommissionen opstiller meget fornuftigt en målestok for virkningerne af emissioner fra skibe. Det er meget vigtigt, at vi anerkender, at disse virkninger langtfra er ubetydelige. I min begrundelse understreger jeg alvoren af de virkninger, som vi står over for. F.eks. bidrager emissioner fra skibe til, at de kritiske forsuringsbelastninger overstiges med over 50 % i de fleste kystområder langs med Den Engelske Kanal og Nordsøen, i Østersøen langs med Tysklands og Polens kyst og også i store dele af det sydlige Sverige og Finland. Så det er bestemt meget alvorlige virkninger, vi her taler om.
Hvad angår de væsentligste emissioner til luften, der skal tackles inden for rammerne af Kommissionens meddelelse, nævnes svovldioxid, nitrogenoxid, flygtige organiske forbindelser, partikler, carbondioxid og halon allerede med rette. I min betænkning forsøger jeg imidlertid at tilføje endnu to kategorier af emissioner, der bør dækkes af denne strategi, nemlig tungmetaller og polycykliske aromater, der i alt væsentligt er kulbrinter, der mistænkes for at være kræftfremkaldende. Jeg håber meget, at forslaget udvides til at omfatte disse stoffer.
Kommissionen gør ret i at nævne, at EU-lovgivning om emissionsstandarder er den bedste måde at nedbringe emissioner fra skibe i EU-havne, territorialfarvande og eksklusive økonomiske zoner på. Men det er også rigtigt at nævne, at økonomiske virkemidler er en af de bedste metoder til at fremme gode miljøresultater, forudsat at de giver incitamenter til at gå videre end lovgivningen, og at de rent faktisk fører til anvendelse af den bedste tilgængelige teknologi.
Meddelelsen skal også mere udtrykkeligt tage sigte på at nedbringe skibes emissioner af drivhusgasser, idet der især ses på deres bidrag til den globale opvarmning. I denne henseende opfordres Kommissionen i betænkningen også til at undersøge, hvordan emissioner fra den internationale skibstrafik kan inkluderes i direktiv 2001/81/EF om nationale emissionslofter, når det skal revideres.
Endvidere gøres Kommissionen i betænkningen opmærksom på det sjette miljøhandlingsprogram, ifølge hvilket Kommissionen skal fastlægge og gennemføre specifikke foranstaltninger med henblik på at reducere drivhusgasemissioner fra søfart, hvis Den Internationale Søfartsorganisation ikke har vedtaget en sådan strategi inden 2003. Da vi kan se, at IMO ikke har vedtaget en sådan strategi, håber jeg meget, at Kommissionen straks vil tage initiativ til sådanne aktioner.
Hvad angår svovlemissioner, er det relevant at nævne Kommissionens forslag om ændring af direktiv 99/32/EF om svovlindholdet i skibsbrændstoffer. Kommissionen foreslog kun at reducere svovlemissioner fra søgående skibe i europæiske havområder med ca. 10 % i forhold til deres emissionsniveau i 2000, men for at opfylde målsætningerne i det sjette miljøhandlingsprogram skal emissionerne reduceres med mindst 80 %. Kommissionen skal derfor være mere ambitiøs med hensyn til de foreslåede grænseværdier og de havområder, der skal være omfattet af sådanne grænseværdier. I min betænkning opfordres Kommissionen derfor til at ændre sit forslag om revisionen af direktiv 1999/32/EF i overensstemmelse med Europa-Parlamentets førstebehandling fra juni 2003, som tog sigte på at reducere svovlemissionerne med 80 %.
Kommissionen bør også inden udgangen af 2004 stille forslag om EU-omspændende økonomiske instrumenter, som tager sigte på at reducere skibes emissioner til luften. Endelig ser jeg gerne, at medlemsstaterne, Kommissionen og tiltrædelseslandene lægger pres på de lande, der endnu ikke har ratificeret bilag VI til MARPOL-konventionen. Hidtil har kun fem medlemsstater ratificeret dette bilag, og derfor er det i øjeblikket på sin plads hurtigst muligt at kræve en mere udbredt ratificering blandt tiltrædelseslandene og andre lande.
Bolkestein,
    Hr. formand, jeg vil takke ordføreren, fru Lucas, for hendes grundige og gennemarbejdede betænkning om Kommissionens skibsemissionsstrategi.
Kommissionen prioriterer en reduktion af skibenes emissioner af luftforurenende stoffer og drivhusgasser, da vi ved, at hvis der ikke træffes foranstaltninger, så vil skibene i EU i 2020 udsende flere luftforurenende stoffer end alle landbaserede kilder tilsammen. Jeg glæder mig derfor over de fleste af forslagene i Parlamentets beslutningsforslag, og jeg er glad for at kunne sige, at Kommissionen allerede arbejder på at fremme dem.
Vi undersøger f.eks. en lang række muligheder for markedsbaserede instrumenter. I september 2003 afholdt vi en nyttig workshop for interessenter, som parlamentsmedlemmerne også var inviteret med til.
Hvad angår hensyntagen til internationale skibsemissioner og EU's nationale emissionslofter, stiler vi efter snart at iværksætte en undersøgelse for at få et bedre overblik over skibsemissionernes betydning i de enkelte medlemsstater sammenlignet med landbaserede emissioner. Med hensyn til brugen af landbaseret elektricitetsudstyr og rensningsudstyr til luftforurenende stoffer ønsker vi med den samme undersøgelse at afdække omkostninger og fordele og præsentere positive eksempler. Vi vil bruge resultaterne af dette arbejde i programmet for ren luft i Europa i 2005 og opstille hensigtsmæssige forslag.
Spørgsmålet om skibssvovl skal selvfølgelig afgøres via fælles beslutningstagning om Kommissionens forslag om svovl i skibsbrændstoffer. Forslagets nuværende formulering vil give en betydelig reduktion på 40 % i de tilsigtede svovldioxidemissioner i det aktiv-følsomme Nordeuropa.
Rådets arbejde med forslaget går langsommere end ønskeligt, men vi har brugt den ekstra tid til at undersøge omkostninger og fordele ved de strengere svovlgrænser, som Europa-Parlamentet foreslog i juni 2003. Som et mere konkret svar til fru Lucas vil jeg sige, at vi deler hendes bekymring over den langsomme udvikling i Rådet, og nu håber vi, at en fælles holdning vil blive vedtaget under det irske formandskab i starten af 2004.
Vi har fundet frem til, at den svovlgrænse på 0,5 % for brændstof, som Europa-Parlamentet har foreslået, vil give en prisstigning på ca. 70 euro pr. ton brændstof. Fordelene for miljøet og den menneskelige sundhed ved en strammere svovlgrænse vil fortsat opveje omkostningerne, men de samlede omkostninger for søfartssektoren vil blive fordoblet til over 2 milliarder euro. Vi skal vurdere, om det er rimeligt i lyset af Kommissionens målsætning om at fremme en trafikoverflytning fra vej- til søtransport.
Endelig er jeg som direkte svar på et spørgsmål fra fru Lucas om drivhusgasemissioner fra søfart glad for at kunne sige, at Den Internationale Søfartsorganisation planlægger at vedtage en strategi om dette emne senere på ugen.
Goodwill (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil takke Caroline Lucas for hendes betænkning samt Heidi Hautala, der er tilbage på den politiske scene i Finland, og hvis oprindelige betænkning danner grundlaget for den aktuelle betænkning. Den aktuelle betænkning er med til at sætte fokus på et emne, som EU's borgere ikke engang er opmærksomme på, trods det faktum at kommissæren har 100 % ret i det, han siger. Hvis den aktuelle udvikling fortsætter, vil over halvdelen af EU's forurening foregå til havs.
Det er sandt, at brugen af søtransport og indre vandveje er den mest miljøvenlige godstransportform - måske med undtagelse af eldrevne lokomotiver, der bruger strøm fra et atomkraftværk. Det er vigtigt at udvikle denne særlige transportform. Det er også sandt, at vi letter presset på vejene. I mit hjemland betyder manglende investeringer i veje, at man alternativt kan vælge at udvikle skibsfarten langs kysten og benytte havne som f.eks. Scarborough og Whitby i min region.
Der er imidlertid en bagside ved de forbedringer, vi har opnået på land og i brændstofkvaliteten. Hvis De fylder bilen op med den nyeste diesel med et svovlindhold på 10 vægtdele pr. million, er bagsiden den, at den svovl, der er fjernet fra dieselen, fortsat findes i bunkerolie til skibe, der kan indeholde op til 26.000 ppm.
Under førstebehandlingen indeholdt Hautala-betænkningen et krav om en reduktion til 1,5 % i følsomme områder som f.eks. Den Engelske Kanal, Østersøen og Nordsøen. Det er meget opmuntrende, at man accepterede de ændringsforslag vedrørende rensningsteknologi, som jeg stillede under førstebehandlingen. P[amp]O Ferries, der sejler på ruten Dover-Calais, har to identiske skibe, hvoraf det ene er udstyret med rensningsteknologi. Jeg håber, at Kommissionen vil se på de indledende resultater af prøvesejladserne for at vurdere, hvorvidt denne teknologi er en alternativ og mere omkostningseffektiv metode til opnåelse af de ønskede resultater. Forhåbentlig vil Kommissionen tage disse ændringsforslag mere alvorligt end nogle af de ændringsforslag, som kommissæren nævnte, som indeholder opfordringer om endnu strengere niveauer, der muligvis ikke er rentable.
Vi skal huske på, at hvis vi reducerer svovlindholdet i skibsbrændstoffer, så øger vi emissionerne fra de olieraffinaderier, hvor svovlniveauerne nedbringes. Det er vigtigt, at vi ikke opererer unilateralt, men internationalt gennem Den Internationale Søfartsorganisation og MARPOL-konventionens bilag VI. Det er meget skuffende, at kun fem medlemsstater har ratificeret MARPOL-konventionens bilag VI. Medmindre der er sket en udvikling, som kommissæren ikke har nævnt, kan jeg forstå, at Det Forenede Kongerige - der altid er kritisk over for andre lande, der ikke ratificerer aftaler som f.eks. Kyoto-protokollen - ikke har ratificeret MARPOL-konventionens bilag VI.
Når vi taler om emissioner, er det meget vigtigt at se, hvor de finder sted. Emissioner midt ude på Atlanterhavet giver ikke anledning til problemer på land. Jeg er bange for, at nogle af de mere ambitiøse forslag i fru Lucas' betænkning - f.eks. om at reducere emissionerne med 80 % - slet ikke står mål med omkostningerne. Men nu har vi en nogenlunde velafbalanceret betænkning, som vi med glæde vil støtte under morgendagens plenarafstemning.
Souchet (NI ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, hvad angår direktivets målsætning, kan man kun være enig i, at det er nødvendigt at nedbringe emissionerne af svovl i atmosfæren som følge af søtransport, idet denne sektor bør gøre samme indsats på dette område som transporten til lands. Granitområder er særligt sårbare over for forsuring som følge af svovlholdige udslip og bør således prioriteres.
Vi skal dog også passe på, at vi ikke straffer vores egne redere ved at fastsætte normer, der ikke tager tilstrækkeligt højde for søtransportens internationale karakter. Unionen er på dette som på så mange andre områder kun et mellemled. Det relevante forum for udarbejdelsen af sådanne bestemmelser må i dette tilfælde være Den Internationale Søfartsorganisation (IMO).
Vi går derfor ind for foranstaltninger, der har til formål at sikre størst mulig begrænsning af svovlindholdet i det brændstof, der anvendes på fartøjer i Nordsøen, Den Engelske Kanal og Østersøen, fordi disse farvande er omfattet af det loft, der er fastsat i medfør af IMO/Marpol-konventionen. Denne zone vil i øvrigt kunne udvides efter afgørelse i IMO.
Derimod finder vi det ikke hensigtsmæssigt, at ordføreren foreslår mere vidtrækkende bestemmelser for direktivets to andre dele om grænseværdier for passagerfartøjer og fartøjer i havne. De tilgodeser ikke nødvendigvis behovet for at gå gradvist frem på disse områder og tage hensyn til de omfattende tekniske krav, som disse nye retningslinjer stiller til vores redere, eller behovet for, at disse emissionsreduktioner fastlægges inden for rammerne af IMO, som i øvrigt synes at forholde sig positivt hertil. Sådanne bestemmelser vil blot kunne skade EU's interesser.
Bolkestein,
    Hr. formand, som jeg sagde tidligere, bifalder Kommissionen generelt set denne betænkning. Der er imidlertid to punkter, som Kommissionen finder vanskeligt at acceptere.
For det første finder jeg det præmaturt, at et forslag inkluderer polycykliske aromatiske kulbrinter og tungmetaller i skibsemissionsstrategien. I øjeblikket er det ikke obligatorisk at overvåge disse forurenende stoffer i EU, og der er ikke opstillet grænseværdier. Det er imidlertid noget, der overvejes i forbindelse med et nyt kommissionsforslag om luftkvalitet.
For det andet er Kommissionen noget skuffet over forslaget om, at skibe, der sejler til afsidesliggende øområder, skal fritages fra emissionspolitikkerne. Efter vores mening er ren luft en menneskeret for alle EU-borgere, uanset hvor de bor. For nylig modtog Kommissionens tjenestegrene et brev fra en kvinde på Kreta, der klagede over den beskidte, sorte røg, som skibene spyr ud på hendes hus i Heraklions havn. Brugen af landbaseret elektricitetsudstyr i havne, som ordføreren fru Lucas ønsker at fremme, vil i høj grad reducere emissioner af både luftforurenende stoffer og støj og i betydelig grad forbedre livskvaliteten i havnebyer.
Til slut vil jeg gerne understrege, at det vigtigste punkt i Kommissionens strategi handler om at samarbejde med medlemsstaterne om at fremme globale løsninger gennem Den Internationale Søfartsorganisation, IMO. I denne henseende vil jeg gerne bifalde og gentage Parlamentets opfordring til EU's medlemsstater og de tiltrædende lande om hurtigst muligt at ratificere bilag VI til IMO's konvention om luftforurening, MARPOL, og indsende forslag til IMO om skrappere globale standarder.
Afslutningsvis vil jeg sige til hr. Goodwill, at Kommissionen er meget interesseret i hans sammenligning mellem de to færger, der sejler mellem Calais og Dover. Det er et kontrolleret eksperiment, der skulle have værdi for os alle.
Formanden.
   - Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0410/2003) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/388/EØF vedrørende de nedsatte momssatser (KOM(2003) 397 - C5-0359/2003 - 2003/0169(CNS)). 
Bolkestein,
    Hr. formand, den 23. juli 2003 stillede Kommissionen sit forslag om at forenkle og rationalisere den nuværende situation vedrørende nedsatte momssatser. Formålet med dette forslag, der bygger på EF-traktatens artikel 93, er en harmonisering af lovgivningen i det omfang, det er nødvendigt for at sikre en smidig funktion af det indre marked. Derfor kunne Kommissionen ikke støtte ændringer til forslaget, der repræsenterede et tilbageskridt. Når det så er sagt, vil jeg gerne knytte følgende kommentarer til betænkningen, der præsenteres af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål:
Jeg giver ordføreren ret i, at tiden ikke er inde til drastiske ændringer. Derfor foreslog Kommissionen ikke ændringer i satserne eller det frivillige element i satsreduktioner for medlemsstater. På den anden side er det nødvendigt at rationalisere den nuværende situation.
Formålet med den begrænsede udvidelse af bilag H, som Kommissionen har foreslået, er at reducere forskellene mellem medlemsstaterne i stedet for at øge dem i tråd med målene for det indre marked. Rådets ekstremt vanskelige diskussioner om dette emne har sat fokus på de meget forskellige holdninger til spørgsmålet om moms og brugen af nedsatte satser. Det styrker mit håb om, at Kommissionens forslag er afbalanceret.
Ethvert ændringsforslag, der introducerer nye nedsatte satser i sektorer, hvor normalsatsen anvendes i øjeblikket - f.eks. for cd'er - vil være uacceptabelt, så meget desto mere som anvendelsen af nedsatte satser kan virke konkurrenceforvridende. Tilføjelsen af børnesko og -beklædning er også uacceptabel. Kun tre medlemsstater har fået bevilget tidsbegrænsede undtagelser til at anvende nulsatser eller stærkt nedsatte satser. Alle andre medlemsstater skal anvende standardsatserne.
Ordføreren foreslår, at de nuværende undtagelser bibeholdes, men at der tilføjes et nyt bilag til det sjette direktiv, der skal omfatte alle de leveringer, som kun en enkelt medlemsstat har en konkret undtagelse for, således at alle medlemsstater får lov til at benytte en nedsat sats for sådanne leveringer. Jeg er ikke overbevist om, at denne løsning er gennemførlig.
Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen fortsat foretrækker en reel afvikling af disse undtagelser. Politisk set har de altid været midlertidige. og det har været meningen, at de skulle forsvinde på et vist tidspunkt. Allerede i 1967, 1977 og igen i 1992, da det indre marked blev indført, besluttede Rådet at give de berørte medlemsstater lov til at beholde disse undtagelser. Rådet fastsatte imidlertid ikke nogen endelig tidsfrist. Det betyder dog ikke, at de kan bevares i det uendelige. Derfor er jeg fortsat overbevist om, at der er behov for en indsats i betragtning af den kommende udvidelse, for at give nuværende såvel som nye medlemsstater lige muligheder og lige konkurrencevilkår. I denne forbindelse vil jeg gerne minde Dem om, at der for de tiltrædende lande er fastsat konkrete tidsfrister for alle undtagelser. Endelig vil jeg gerne vende tilbage til Dem med resultaterne af det seneste Økofin-møde, hvor Kommissionen blev opfordret til at udvide bilag K i endnu to år.
Jeg har også modtaget et brev fra Deres ordfører, der opfordrer Kommissionen til at udvide varigheden af bilag K til mindst seks år for at få en samlet anvendelsesperiode på 10 år. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at forklare, hvorfor jeg er overbevist om, at en udvidelse af bilag K ikke er en realistisk løsning.
Først og fremmest fremgår det tydeligt af medlemsstaternes og Kommissionens rapporter, at nedsatte satser ikke er en omkostningseffektiv metode til at skabe beskæftigelse. Jeg har imidlertid allerede tilkendegivet over for Rådet, at jeg var villig til at se gennem fingre med de medlemsstater, der efter den første januar 2004 fortsætter med at anvende de nedsatte satser, der blev indført inden for rammerne af forsøget med nedsatte satser for arbejdskraftintensive ydelser. Dette forsøg blev iværksat for at give Rådet mere tid til at finde en løsning baseret på Kommissionens forslag. En sådan situation kan kun fortsætte i kort tid. Derfor talte jeg om en periode på seks måneder.
En udvidelse vil blot endnu en gang udskyde en løsning på problemet. Det kan desuden føre til forventninger om, at eksperimentet bliver permanent. En simpel udvidelse vil endvidere berøve andre medlemsstater og i særdeleshed de nye medlemsstater muligheden for at indføre nedsatte satser i de berørte sektorer, hvilket vil være endnu en kilde til diskrimination.
I denne forbindelse vil jeg minde Parlamentet om, at Kommissionen allerede har foreslået, at man en gang for alle indfører boliger og pleje i hjemmet i bilag H. Det er en del af rationaliseringen af den aktuelle situation, hvor der tages højde for det faktum, at et flertal af medlemsstaterne allerede anvender nedsatte satser.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Kommissionen af førnævnte grunde fortsat er overbevist om værdien af dets forslag, og jeg vil derfor opfordre medlemmerne til nøje at genoverveje deres holdning til dette spørgsmål.
Randzio-Plath (PSE ),
   Hr. formand, set i lyset af kommissærens kommentarer vil jeg gerne bede Parlamentets Præsidium om at overveje endnu en gang, om det ikke ville være vigtigere at lade Parlamentets ordførere få ordet først, eftersom vi er en del af lovgivningsprocessen, og Kommissionen udelukkende stiller et forslag. Jeg mener, at det er et grundlæggende problem, som vedrører det parlamentariske demokrati, og at det er noget, som vi skal diskutere her.
Hvad angår den konkrete sag, vil jeg gerne begynde med det sidste punkt. Som europæisk parlament har vi lagt os i selen for en reduceret momssats for arbejdsintensive tjenesteydelser. Beklageligvis blev det ikke opfattet som en pligt af Rådet (økonomi og finans), men kun som en mulighed, og nogle medlemsstater har gennemført det i praksis. Imidlertid blev det gennemført meget tøvende, således at vi kun har meget få erfaringer med, hvilken indvirkning denne reducerede momssats har på arbejde og sort arbejde. Det betød, at vi efter en periode på to år ikke engang vidste, om denne regel ville blive forlænget med et år, og vi ved, at mange virksomheder ikke var parate til at løbe denne risiko, og derfor deltog de slet ikke i eksperimentet.
Derfor spørger jeg Dem, hr. kommissær: Hvis vi i et så simpelt tjenesteydelseserhverv som frisørfaget kan fastslå, at der har været en stigning i antallet af beskæftigede eller selvstændige - i Spanien flere tusinde, i Luxembourg og i Belgien flere hundrede - skal det så ikke ses som tegn på, at der er sket noget her, som vi rent faktisk skal evaluere? Jeg vil også gerne spørge Dem, om De synes, at det er rigtigt - efter så kort tid og med så dårlige analyser fra medlemsstaternes side - at konkludere, at reducerede momssatser i virkeligheden ikke har nogen indvirkninger på beskæftigelsen, især når vi på bestemte erhvervsområder kan konstatere, at der foreligger helt andre tal end dem, der figurerer i deres rapporter. Derfor plæderer jeg for, at De ikke forlænger denne ordning med seks måneder, men derimod med seks år - hvis De ikke allerede vil forlænge den med 10 år - fordi der ellers ikke vil findes nogen retssikkerhed for de deltagende virksomheder, og fordi vi heller ikke kan afgøre, om der sker en adfærdsændring hos kunden eller hos den erhvervsdrivende selv.
Nu vil jeg gerne komme ind på det princip, som ligger til grund for Deres forslag. Jeg har virkelig meget sympati for en systematisering med hensyn til den reducerede momssats, men jeg må spørge Dem, hr. kommissær: Essensen i det hele er, at vi omsider vender tilbage til at have et momssystem, der er baseret på princippet om oprindelsesland, således at vi en gang for alle opnår en systematisk gennemsigtighed. Der er stadig lang vej endnu, før vi når dette mål. Vi kan faktisk overhovedet ikke se, at der kan opnås nogen fremskridt på momsområdet. Som et af de parlamentsmedlemmer, der er berørt heraf, må jeg også på vegne af mit udvalg og plenarforsamlingen spørge, om vi har brug for regler på områder, hvor der ikke sker nogen konkurrenceforvridninger, og hvor det indre markeds funktion ikke berøres? De nævnte børnetøj og børnesko, men de anfører selv barnesædet i bilen på listen over reducerede momssatser. Hr. kommissær, jeg forstår virkelig ikke denne argumentation længere. Jeg synes også, at det er meget vigtigt at tydeliggøre, at det i EU skal være tilladt at fremme kulturen ved hjælp af forskellige instrumenter og ad forskellige kanaler. Hvis nogle stater vælger at gå skattesatsernes vej og andre foretrækker direkte statsstøtte, skal vi også her sige til os selv, at Parlamentet nu engang har forpligtelser over for subsidaritetsprincippet, og at vi kun er forpligtet over for fællesskabsprincippet i det omfang, hvor der reelt kan konstateres konkurrenceforvridninger. Jeg kan ikke se, at de områder, som vi fremhævede i vores betænkning, på nogen måde berører det indre markeds funktion, og jeg kan heller ikke se, at forbrugerne indbydes til at købe og forbruge produkter og tjenesteydelser på tværs af grænserne eller til at konkurrenceforvride markedet. Det er virkelig ikke tilfældet. Derfor mener jeg, at vi endnu ikke befinder os i en fase, hvor Deres idéer kan gennemføres. Og jeg beder Dem om at udvise forståelse for de borgere, der også ønsker at opfatte det indre marked som deres hjemmemarked. Derfor mener jeg, at en lovgivning på skatteområdet også skal tage hensyn til borgernes interesser. Jeg mener, at vores betænkning udgør et meget lovende tiltag for kompromiser, der er af interesse for EU's hjemmemarkeds måde at fungere på.
Lulling (PPE-DE ).
   - Hr. formand, Kommissionen har i den seneste tid udviklet den dårlige vane at konfrontere os med forslag, bl.a. under påskud af at ville fjerne konkurrenceforvridninger på det indre marked og rationalisere momssystemet, som desværre er kontraproduktivt i øjeblikket. Det forslag, der ligger foran os, er et godt eksempel på det. Vores ordfører, fru Randzio-Plath, har bevist selvbeherskelse og realitetssans ved udarbejdelsen af hendes betænkning, hvilket er yderst prisværdigt. Disse egenskaber demonstrerede hun også til fulde i sin tale.
Vi har i det store og hele fulgt hendes linje, fordi den vil gøre det muligt for medlemsstaterne at bevare deres reducerede momssatser. Det gælder især for de lavere satser, der blev indført i 2000 for arbejdsintensive tjenesteydelser såsom frisører osv. I den nuværende økonomiske situation ville det være forkert at fremprovokore højere inflation gennem en væsentlig forhøjelse af momssatserne. I mit hjemland ville denne forhøjelse f.eks. betyde et spring i momssatsen fra 6 til 15 % i forbindelse med de arbejdsintensive tjenesteydelser, der er anført i bilag K. Formålet med denne specielle ordning var at skabe arbejdspladser og bekæmpe sort arbejde. Den udløber i slutningen af året og bliver ikke fornyet i kommissionsforslaget, fordi den ovennævnte dobbeltmålsætning ikke ville være nået i henhold til Kommissionens rapport. Vi deler imidlertid ikke denne måde at anskue tingene på, og det gælder - som fru Randzio-Plath var inde på - også for mange af de andre talere. Det er også spørgsmålet, om et eksperiment, der blev gennemført på kun tre år, kan betegnes som fejlslagen efter så kort tid. Det er for tidligt at drage konklusioner på nuværende tidspunkt. Desværre savner jeg den gode vilje hos Kommissionen her, og størsteparten af de tjenesteydelser, der er oplistet i bilag K, har vores udvalg inkorporeret i det udvidede bilag Ha, således at de reducerede satser fortsat kan anvendes, hvis medlemsstaten ønsker det. På min gruppes vegne har vi stillet ændringsforslag, der som minimum giver medlemsstaterne mulighed for at fortsætte eksperimentet, indtil det nye direktiv træder i kraft. Hvis disse to ændringsforslag bliver afvist, udløber ordningen i bilag K - hr. formand, jeg har stadig de to minutter, der blev tildelt hr. Karas, som imidlertid ikke er til stede - i slutningen af måneden. Medlemsstaterne ville altså være nødsaget til at forhøje satserne, indtil de får tilladelse til at sænke dem igen om nogle måneder, når det nye direktiv træder i kraft, fordi mange af disse tjenesteydelser ville falde ind under listen over reducerede satser. Det ville være et fuldstændig tåbeligt scenarie.
Det tredje ændringsforslag, som jeg har stillet på vegne af min gruppe, ville tillade medlemsstaterne at opretholde de såkaldte på minimum 12 % i yderligere 15 år, således at denne omstilling ikke behøver at ske fra den ene dag til den anden, hvilket efter min mening også er hensigtsmæssigt. Selv om kommissæren vil have os til at tro det, er der ingen grund til at følge hans linje med hensyn til udvidelsen. Jeg håber, at Kommissionen vil være fornuftig, og at den vil følge vores yderst rimelige forslag, og hvis den ikke gør det, håber jeg, at Ministerrådet vil vedtage det ensstemmigt.
Van den Burg (PSE ).
   - Hr. formand, er skatterne kun et instrument til at erhverve sig indtægter til budgettet, eller må man også bruge dem til andre formål end regeringspolitik? Egentlig er dette det tilgrundliggende centrale spørgsmål, som jeg er fundamentalt uenig med kommissær Bolkestein om, og det er jeg ikke den eneste, der er. Det ser oven i købet ud, som om han efterhånden står alene med sin puritanske afvisning af at anvende det endnu eksperimentelle instrument, nemlig en lav momssats for at fremme beskæftigelsen. I tiden omkring beskæftigelsestopmødet i Luxembourg, i efteråret 1997, opstod tanken om en lav momssats her i Parlamentet. Dengang var der allerede modstand i det generaldirektorat, der beskæftiger sig med skatter og afgifter, og i en række medlemsstater. Ikke desto mindre blev det besluttet i et særligt udvalgt antal arbejdskraftintensive sektorer at muliggøre et eksperiment, som absolut ikke ville resultere i grænseoverskridende konkurrenceforvridning. I disse sektorer fik medlemsstaterne lov at anvende den lave momssats. Men det skulle kun være et tidsbegrænset eksperiment. Der blev ikke på forhånd aftalt tydelige evalueringskriterier, som eksperimentet skal bedømmes efter. Denne evaluering blev faktisk også foretaget for sent. Eksperimentet skulle først forlænges, og evalueringen blev overladt til medlemsstaterne og dårligt koordineret.
I Nederlandene var der kraftig kritik af den første evalueringsrapport, og en omvurdering foretaget efter Parlamentets anmodning gav meget mere positive resultater. Jeg har ikke tid til at komme ind på detaljer, men jeg tror, De kender disse rapporter. Alligevel har jeg konstateret, at De i sidste ende kun overtog det negative indhold af disse evalueringer og faktisk afskrev eksperimentet med kun de fordomme, som det i sin tid begyndte med. I Nederlandene er der opstået bred forargelse over, at det eksperiment, som vi i Nederlandene fandt effektivt for frisører, skomagere, malere og cykelsmede, uden videre er stoppet igen. Det sker tilmed under en recession! Man behøver jo ingen økonomiske modeller for at kunne tælle efter på fingrene, at genindførelsen af den høje sats vil koste en hel del job. Jeg er meget glad for, at Europa-Parlamentet nu også i stor udstrækning deler denne forargelse. Desuden ræsonnerer man her som følger: Hvis der ikke er nogen grænseoverskridende og konkurrenceforvridende virkninger, hvorfor skulle EU så forbyde medlemsstaterne selv at fastsætte den momssats, de foretrækker? Hvorfor skulle regeringerne og parlamenterne ikke have lov at afveje, om formålet er at opkræve så store skatter som muligt eller at fremme beskæftigelsen og hvidvaske sort arbejde? Også Økofin-Rådet har nu tydeligt og enstemmigt tilkendegivet, at det vil forlænge eksperimentet og fjerne den nuværende usikkerhed for de pågældende. Deres reaktion herpå, nemlig at tilsidesætte denne anmodning og kun love at tolerere en ulovlig fortsættelse af eksperimentet, vidner efter min mening ikke om ret megen respekt for de europæiske regler og gennemførelsen af disse i medlemsstaterne. Tolerere, det kan da ikke være ment alvorligt, når man tager i betragtning, at Kommissionen er traktatens vogter.
Jeg vil derfor endnu en gang kraftigt opfordre kommissæren til virkelig formelt at stille et forslag om at forlænge eksperimentet endnu i denne måned, inden den 1. januar 2004. Det er jo tydeligt, at der her i Europa-Parlamentet er bred støtte til at ændre eksperimentet i bilag K til en strukturel optagelse af disse arbejdskraftintensive ydelser i bilag H i direktivet. Men det er også tydeligt, at det ikke vil lykkes inden den 1. januar. Jo før den strukturelle mulighed træder i kraft, desto bedre. Det vil vi kraftigt støtte her, og så længe dette ikke er tilfældet, skal eksperimentet formelt stadig stå ved magt. 
Blokland (EDD ).
   - Hr. formand, et eksperiment på tre år for anvendelsen af en lav momssats for arbejdskraftintensive ydelser er kort. For kort efter min mening. I hvert fald hvis vi tager hensyn til den økonomiske konjunktur, som i de seneste tre år er gået mere ned end op. Også De, hr. kommissær, ved, at det under sådanne omstændigheder er vanskeligt at bevise beskæftigelsesvirkningen af en momsnedsættelse på længere sigt.
Dertil kommer, at vi bombarderer hinanden her med forskellige undersøgelsesrapporter, som tilmed også har modstridende påstande om konsekvenserne for beskæftigelsen.
Kort sagt er det på høje tid, at Kommissionen overtager Rådets enstemmige holdning, og at eksperimentet fortsætter.
Hr. Bolkestein, De må da give mig ret i, at det i en tid, hvor økonomien faktisk stagnerer, ikke er klogt at forhøje momsen. 
Berthu (NI ).
   - Hr. formand, vi er store tilhængere af, at samtlige medlemsstater gennemfører de undtagelser, der allerede er indført i flere medlemsstater, i form at reducerede momssatser inden for f.eks. restaurationssektoren.
Vi går også ind for en permanent gennemførelse af den reducerede momssats for arbejdskraftintensive tjenesteydelser, som indførtes på forsøgsbasis i 1999. I evalueringsrapporten stiller Kommissionen sig tvivlende over for bl.a. indvirkningen på beskæftigelsen. Desuden foreslår Kommissionen en videreførelse af visse undtagelser, hvilket er positivt, selv om den indføjer dem i en bredere plan, og det indebærer, at de ikke længere betegnes som undtagelser, hvilket i øvrigt afstedkommer unødvendige diskussioner.
Vi har som folkevalgte repræsentanter mulighed for at konstatere, hvilke fordele disse momsreduktioner indebærer. Disse fordele blev da også fremhævet i den rapport, Frankrig indsendte. Derfor mener vi, at man bør gennemføre reduktionerne eller i det mindste afvente en evaluering og forlænge forsøgene en årrække i tråd med de retningslinjer, Økofin-Rådet fastlagde den 25. november, f.eks. for en seksårig periode, som ordføreren netop har foreslået. Det synes i øvrigt indlysende, at dette spørgsmål ifølge subsidiaritetsprincippet i virkeligheden udelukkende burde høre under medlemsstaternes kompetence. Jeg uddyber disse betragtninger i min stemmeforklaring.
Villiers (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med hendes arbejde med denne betænkning. Det er en glimrende betænkning, og ligesom resten af min gruppe vil jeg støtte den i morgen. Jeg vil specielt takke fru Randzio-Plath for at have medtaget en række ændringsforslag, der kan berolige velgørenhedssektoren i EU samt i Det Forenede Kongerige.
De velgørende organisationer har en masse problemer på grund af momssystemet, og ændringsforslagene vedrørende velgørende organisationer i betænkningen, som er stillet af PPE-DE-Gruppen, er vigtige i bestræbelserne på at mildne disse problemer. Der er andre problemer vedrørende uinddrivelig moms, der desværre ikke kan løses med denne betænkning, men som også er meget vigtige. Disse spørgsmål er vigtige for velgørende organisationer i hele Det Forenede Kongerige inklusive steder som Chipping Barnet i min egen valgkreds.
Det er også helt afgørende, at Parlamentet vedtager ændringsforslaget, der skal sikre, at medlemsstaterne kan anvende en nedsat sats for reparation af registrerede bygninger. Det er meget afgørende, specielt for kirker i Det Forenede Kongerige, hvoraf mange er registrerede. I mange tilfælde er reparation af disse kirker utroligt dyr for menighedsmedlemmerne. Kirkerne har ikke blot religiøs betydning. De tjener også et socialt og kulturelt formål i samfundet. Byrden ved at betale fuld moms gør det meget vanskeligere at holde dem i god stand, så jeg håber meget, at Parlamentet og Rådet støtter nedsatte momssatser for denne type reparation af historiske registrerede bygninger.
Det er også vigtigt at bevare de eksisterende nulsatser i medlemsstaterne. Der er ingen grund til, at de ikke selv skal kunne vælge, om de vil benytte nulsatser. Jeg vil stærkt forsvare Det Forenede Kongeriges nulsatser, specielt hvad angår børnebeklædning og -sko. Jeg ser ikke nogen grund til, at de skal afskaffes. De har en vigtig social funktion, og mine kolleger fra det britiske Konservative parti og jeg selv agter også fremover at forsvare disse nulsatser.
Bolkestein,
    Hr. formand, først vil jeg sige noget om bilag K, som en række talere har sagt deres mening om. Rådet har fastlagt disse regler - inklusive reglerne i det direktiv, der er til vurdering - om bilag K. Rådet - og ikke Kommissionen - bestemte også, at eksperimentet skulle løbe over tre år. Det varede faktisk fire år, da Kommissionen ønskede mere tid til at analysere resultaterne. Jeg vil gerne understrege, at Rådet fastsatte reglerne.
Kommissionen har ikke stillet et forslag om at fortsætte bilag K. Det gør den ikke, fordi det ikke er effektivt. De rapporter, som Kommissionen har modtaget fra de fleste medlemsstater - inklusive Nederlandene og Frankrig, hvor udtalelserne er afvigende - indikerer, at der ikke er nogen nævneværdig positiv effekt på beskæftigelsen. Grunden hertil er ganske enkel. I alt for få tilfælde sendes den faldende beskatning videre til forbrugeren.
Jeg citerer faktisk min kone, der sagde, at hun aldrig har oplevet, at frisørerne har sænket priserne. Jeg ved ikke, om fru Lulling er enig heri, eller om hun har oplevet et fald i frisørernes priser. Min kone har ikke, og det er, fordi frisørerne stikker skattenedsættelsen i deres egne lommer, og derfor er bilag K ensbetydende med et tilskud til frisører.
Jeg har intet imod frisører, men hvorfor skal vi støtte dem? Det har ingen positiv betydning for beskæftigelsen, og hvis man ønsker at stimulere beskæftigelsen, er det bedre at reducere de sociale indirekte arbejdskraftomkostninger med det samme beløb. Man skaber 52 % mere beskæftigelse ved at reducere de indirekte arbejdskraftomkostninger end ved at sænke momsen.
Kommissionen ser ingen grund til, at den skal stille et forslag, og det er netop derfor, det ikke fungerer med enstemmighed i Rådet. Det fungerer kun, hvis der er et forslag, der omstødes. I dette tilfælde er der ikke noget forslag, og derfor kan enstemmighed i Rådet ikke omstøde noget, der ikke findes. Det samme skete tidligere i forbindelse med de toldfrie butikker i lufthavnene. Der var ikke noget forslag, og derfor var der ikke noget at omstøde.
Fru van den Burg sagde, at jeg ikke respekterer EU's regler. Jeg vil gerne vide, hvilken regel jeg ikke respekterer. Jeg er meget omhyggelig med at overholde alle EU's regler. Det er Rådet, der indførte hele dette eksperiment og fastsatte en periode på tre år. Kommissionen forlængede perioden til fire år. Det var Rådet og ikke Kommissionen, der sagde, at det var for at øge beskæftigelsen. Hele idéen stammer derfor fra Rådet. Det er et eksperiment, og eksperimenter skal standses, hvis ikke de fungerer. Det er derfor, at de er eksperimenter. Hvorfor skulle Kommissionen således foreslå en udvidelse af bilag K, hvis ikke den har fungeret?
Fru van den Burg, jeg kan ikke se, hvor denne kommissær ikke overholder eller følger reglerne.
Hvad angår det mere vidtgående spørgsmål om nedsatte satser, er normalsatsen den almindelige sats. Den ligger på ca. 20 % i de fleste lande. Det er normalsatsen. Alle undtagelser skal analyseres grundigt, og man skal være ekstremt streng med hensyn til det indre marked og konkurrenceforvridning.
Fru Randzio-Plath nævnte børnesko, der er fritaget for told i Det Forenede Kongerige og Irland. Men hvis man ser på tallene, er det klart, at der heller ikke er nævneværdige fordele for forbrugerne. Forskellene mellem priserne i Det Forenede Kongerige og priserne på kontinentet er de samme, uanset om den høje eller den lave sats anvendes. Det beviser, at det er producenten eller de handlende, der subsidieres, men bestemt ikke slutforbrugeren.
Med hensyn til cd'er er de i deres natur meget lette at transportere, og derfor er en forvridning af det indre marked helt uundgåelig, hvis satserne varierer. I øjeblikket er der ingen medlemsstat, der anvender de nedsatte satser for cd'er, og hvis vi gjorde det, ville det derfor også være et tilbageskridt.
Derfor vender jeg nu tilbage til bilag K. Jeg har sagt til Ministerrådet, at Kommissionen ikke vil rejse sigtelser eller indlede overtrædelsesprocedurer mod de medlemsstater, der fortsat vil anvende bilag K, som om det fortsat var gældende - hvilket det ikke vil være. Men jeg erkender, at medlemsstaterne kan have brug for en vis tid til at organisere sig, og derfor sagde jeg, at jeg ikke vil indlede overtrædelsesprocedurer i de første seks måneder af næste år. Men bilag K vil ikke længere eksistere.
Randzio-Plath (PSE ),
   Hr. formand, hr. kommissær, De har ikke givet en passende forklaring på, hvorfor De stiller dette forslag på nuværende tidspunkt. Desuden har De, hr. kommissær, heller ikke givet en passende forklaring på, hvorfor De ikke vil lade dette eksperiment med den reducerede momssats for arbejdsintensive tjenesteydelser køre videre, selv om De må indse, at analysen af resultaterne ikke er korrekt, fordi medlemsstaternes rapporter er så generelle, at de ikke kan holde stand over for en nærmere videnskabelig undersøgelse. Kommissionen er forpligtet til at afgive en begrundet udtalelse til Parlamentet og ikke kun en generel, hvor der virkelig gribes til floskler om, at man ikke kan konstatere nogen effekt i forbindelse med at reducere omfanget af det sorte arbejde.
Hr. kommissær, der findes økonomiske institutter, som kan gennemføre denne undersøgelse. Der findes socialvidenskabelige institutter, som kan gennemføre denne undersøgelse. Både Parlamentet og De skal imidlertid have et solidt beslutningsgrundlag, og De er godt klar over, at seks måneder slet ikke er nok, når man skal gennemføre sådanne undersøgelser. Med det for øje opfordrer jeg Dem eftertrykkeligt til, at dette eksperiment, som ingen har taget alvorligt tidligere, nu endelig bliver taget seriøst, og at De lader det køre videre i de kommende seks år. 
Bolkestein,
    Hr. formand, som svar på den sidste bemærkning fra fru Randzio-Plath - som jeg takker hende for - vil jeg gerne sige, at grundlaget for Kommissionens beslutninger er rapporterne fra medlemsstaterne. Det er ikke Kommissionen, der udarbejder disse rapporter. Ifølge de regler, der blev opstillet for fire år siden, er vi afhængige af disse rapporter. Jeg kan ikke forstå, hvorfor fru Randzio-Plath har brug for flere beviser.
Jeg kan sende rapporterne til hende, hvis hun vil, men de udgør grundlaget for Kommissionens beslutninger. Jeg er ikke ansvarlig for den måde, medlemsstaterne udarbejder deres rapporter på. Det er deres sag. Jeg bruger dem, når de kommer. Kommissionen har set på dem og vurderet, at der ikke er tilstrækkelige beviser. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
