Konklusioner fra Det Europæiske Råd den 29.-30. oktober 2009, herunder mandatet og beføjelserne for formanden for Det Europæiske Råd og Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik/næstformand i Kommissionen samt strukturen i den nye Kommission (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er beretning fra Det Europæiske Råd og redegørelse fra Kommissionen om konklusionerne fra Det Europæiske Råd den 29.-30. oktober 2009, herunder mandatet og beføjelserne for formanden for Det Europæiske Råd og Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik/næstformand i Kommissionen samt strukturen i den nye Kommission.
Fredrik Reinfeldt
Hr. formand! Det er en glæde for mig at være her igen for at melde tilbage om resultaterne fra det, der viste sig at være et meget kompliceret og udfordrende møde i Det Europæiske Råd.
Lad mig forklare situationen dagen før Det Europæiske Råds møde. Vi var i stadig kontakt med Prag og andre hovedstæder. Hvordan kunne vi imødegå den tjekkiske anmodning vedrørende chartret om grundlæggende rettigheder? Der var mange forskellige holdninger, og der var krav fra flere medlemsstater om forskellige fritagelser og særlige hensyn.
Til gengæld fik vi et klarere budskab om klimaændringer, hvilket var det andet hovedemne på mødet. Budskabet fra en række medlemsstater var, at de ikke er rede til at forpligte sig til tallene for klimafinansieringen, altså for hvordan tilpasnings- og afbødningsforanstaltningerne skal finansieres i udviklingslandene.
Under de omstændigheder er jeg tilfreds med resultatet af mødet. Lad mig pege på de vigtigste punkter.
Målet på Det Europæiske Råd, nu hvor decembers klimakonference i København nærmer sig, var fortsat at gå foran, hvad angår klimaændringerne. Lad os ikke nære nogen illusioner. Forhandlingerne var både langtrukne og vanskelige, men i sidste ende førte vores diskussioner til, at Det Europæiske Råd godkendte Kommissionens skøn på 100 mia. EUR om året pr. 2020, og det vurderede, at den internationale offentlige støtte skulle ligge på mellem 22 mia. EUR og 50 mia. EUR pr. samme år.
2020 ligger kun 10 år ude i fremtiden. Vi er nødt til at handle hurtigere end som så, og Rådet noterede derfor, at vi herudover har brug for en global finansiering på 5 mia. EUR hvert år fra 2010 til 2012.
Det endelige tal vil blive fastlagt i lyset af konferencen i København. EU og medlemsstaterne er rede til at bidrage med deres rimelige andel, hvis andre centrale aktører gør en tilsvarende indsats. Jeg er meget tilfreds med, at vi på dette møde i Det Europæiske Råd var i stand til at indgå en aftale om et stærkt mandat om dette.
For et par dage siden vendte jeg tilbage fra samtaler med premierminister Singh på topmødet mellem EU og Indien i New Delhi, og tidligere i sidste uge havde jeg samtaler med præsident Obama på topmødet mellem EU og USA i Washington.
Takket være aftalen i Det Europæiske Råd kunne EU forhandle ud fra en meget stærk position. Vores samlede holdning gav os en troværdighed, der opmuntrede andre. Vi kunne fremlægge vores forpligtelser. Vi kunne udtrykke vores forventninger. Og endnu engang kunne vi gå foran i en sag, som har afgørende betydning for alle borgere.
Mødet i sidste uge handlede også om den økonomiske og finansielle situation. Selv om der er tegn på forbedringer i verdensøkonomien, understregede Det Europæiske Råd, at der ikke er plads til selvtilfredshed. Næste år risikerer alle medlemsstaterne med én undtagelse at overskride loftet for budgetunderskuddet på 3 %, og vores samlede BNP er faldet med 4,7 % siden begyndelsen af 2008. Det er begge vigtige grunde til ikke at standse støtteforanstaltningerne, indtil genopretningen er sikret. I mellemtiden skal vi have genopbygget tilliden og fortsat arbejde på vores udfasningsstrategier.
På Det Europæiske Råds møde gjorde vi væsentlige fremskridt i retning af at forbedre det finansielle tilsyn. Vi indgik en bred aftale om etableringen af et Europæisk Råd for systemiske risici.
Formandskabet skal nu i gang med at diskutere disse forslag med Parlamentet. Vi ønsker at indgå en aftale om en pakke om en ny tilsynsstruktur. Vi vil gerne sikre, at vi ikke får en gentagelse af den finanskrise, vi lige har oplevet.
Med alt dette på plads og undervejs må vi nu fokusere på bevarelsen af arbejdspladser. Over fem millioner europæere har allerede mistet deres jobs, og endnu flere står over for at blive ledige. Det er op til os at ændre denne tendens.
Da jeg fremlagde det svenske formandskabs prioriteter for Dem den 15. juli, sagde jeg, at EU skulle komme styrket ud af krisen. Jeg fortalte Dem, at håndteringen af den økonomiske og finansielle krise var en af vores vigtigste opgaver. Det er det stadig. Af den grund vil vi vende tilbage til disse vigtige anliggender på Det Europæiske Råds møde i december.
Et andet vigtigt resultat af dette møde var vedtagelsen af EU's strategi for Østersøregionen, en strategi der tager udgangspunkt i et initiativ fra dette Parlament. Vores ønske med strategien er at gøre noget ved de presserende miljøudfordringer i Østersøen og bidrage til regionens økonomiske succes. Jeg er overbevist om, at dette initiativ også vil have en gunstig indvirkning på andre dele af Europa ved at samle regionerne og generelt yde et positivt bidrag til EU's konkurrencedygtighed.
Vi har også drøftet de retlige og indre anliggender. Vi glædede os over de fremskridt, der var gjort med gennemførelsen af foranstaltninger mod den ulovlige indvandring i Middelhavsområdet, og vi opfordrede til en arbejdsindsats på en række specifikke områder.
Jeg ved, at De også ønsker at drøfte institutionelle anliggender her i eftermiddag. De indgik naturligvis som et vigtigt element i diskussionerne.
Et af de centrale emner var at sørge for, at Lissabontraktaten træder hurtigt i kraft, hvilket er af afgørende betydning, hvis vi skal kunne tage de kommende udfordringer op sammen.
Der blev gennemført mange konsultationer, og de var meget komplicerede, men i sidste ende formåede vi at få en godkendelse af den anmodning, som Den Tjekkiske Republik havde fremsat.
Med den aftale på plads var præsident Václav Klaus klar til at underskrive traktaten, og som De alle ved, gjorde han det så endelig for en uge siden. Det endelige ratificeringsinstrument deponeres nu af Den Tjekkiske Republik hos de italienske myndigheder. Det betyder, at Lissabontraktaten kan træde i kraft den 1. december. Jeg ved, at det store flertal af de tilstedeværende i dag deler min tilfredshed og min lettelse over, at dette lange kapitel med forberedelser til den institutionelle reform endelig får en ende.
Det Europæiske Råd så også på andre traktatforberedelser. Det vedtog nogle retningslinjer for tjenesten for EU's optræden udadtil og opfordrede den kommende højtstående repræsentant til at fremlægge et forslag til organiseringen og driften af tjenesten.
Nu til spørgsmålet om navne. Vi skal have besat de stillinger, der er blevet oprettet med Lissabontraktaten. Vi skal sammen med Dem udpege en ny Kommission. Jeg regner med at indkalde til et møde med stats- eller regeringscheferne den 19. november for at få udnævnt formanden for Det Europæiske Råd, den højtstående repræsentant og generalsekretæren for Rådet.
Lad mig understrege, at udnævnelsen af den højtstående repræsentant skal finde sted, inden den nye Kommission udpeges, og før det skal vi have haft passende kontakter med Parlamentet. Som De ved, vil denne person også blive næstformand for den næste Kommission, så han eller hun skal også godkendes ved en afstemning i Parlamentet.
Jeg vil ikke spekulere over, hvem disse personer bliver, men jeg vil gerne sige, at det ikke kun er navnet, der er vigtigt, men også, hvad de vil gøre, og hvordan de vil gøre det.
På Det Europæiske Råds møde i sidste uge fik vi mulighed for at gøre store fremskridt, ikke bare inden for et enkelt centralt emne, men inden for flere emner, der er vitale for Europas fremtid og vitale for planetens fremtid.
Jeg er taknemmelig over mine kollegers konstruktive holdning til de udfordringer, vi sammen står over for. Både De og jeg ved dog, at der stadig er meget, der skal udrettes. Jeg kan love Dem, at vi i de kommende uger får travlt. Jeg ser frem til at fortsætte vores tætte samarbejde med Parlamentet om mange af de vigtige spørgsmål.
Mødet i København ligger nu kun 25 dage ude i fremtiden. Den økonomiske krise er langt fra overstået, men vi har et solidt mandat med hensyn til klimaforhandlingerne. Vi er fast besluttet på fortsat at arbejde sammen om at skabe nye kilder til vækst og øget beskæftigelse.
Jeg er taknemmelig for den fortsatte støtte fra Parlamentet. Jeg ser frem til at besvare Deres kommentarer.
José Manuel Barroso
Hr. formand! Lad mig supplere premierminister Reinfeldt's fremstilling af Det Europæiske Råd ved at kommentere to aspekter vedrørende de politiske og institutionelle anliggender.
Med hensyn til det politiske, har vi nu indgået en meget vigtig aftale om vores foranstaltninger til bekæmpelse af klimaændringerne. Vi ved alle, at det er et meget vanskeligt emne. Når der står så meget på spil, er vejen frem aldrig nem. Faktisk oversteg resultatet fra Det Europæiske Råd mine oprindelige forventninger. Vi fik godkendt de tal, som Kommissionen havde foreslået, ledsaget af omfattende betingelser.
Budskabet er klart nok. EU er klar til København og klar til at følge op på sine emissionsreducerende foranstaltninger med et stærkt tilbud om klimafinansiering, sådan som Kommissionen foreslog i september, både på lang sigt og som hurtig opstartsstøtte.
Hvis vi ønsker, at udviklingslandene skal sætte sig til forhandlingsbordet med klare afbødningsstrategier, er vi også nødt til at få de udviklede lande til at lægge penge på bordet. Vores vurdering er, at udviklingslandene pr. 2020 får brug for yderligere 100 mia. EUR om året for at håndtere klimaændringerne, og det bakkede Det Europæiske Råd fuldstændig op om, hvilket også gælder andelen af den internationale offentlige støtte i det tal og aftalen om, at EU skal betale sin del af regningen.
Det står også klart, at de andre partnere må vise, at de kan stå mål med vores engagement. Vores politik handler jo ikke om, at EU tager førertrøjen på i det vage håb om, at andre så følger efter. Det handler om, at vi skal bruge vores politiske pondus til at opnå mest muligt med hensyn til en global indsats for at reducere emissionerne.
Da jeg var i Washington og New Delhi i sidste uge, blev jeg mindet om, hvor langt disse to partnere er nået i det sidste års tid. Det samme gælder andre, som f.eks. Kina. Vi vil naturligvis fortsat respektere det vigtige krav om et fælles, men forskelligt, ansvar for klimaændringerne, men, som jeg i den senere tid har sagt mange gange, er vi alle i samme båd, og vi vil i EU fortsat presse på for at få reelle bidrag fra alle de andre aktører. Vi må fokusere på endemålet, nemlig ambitiøse, reelle og målbare emissionsreduktioner, der skal sikre, at vi holder os inden for vores mål om at begrænse temperaturstigningen til højst 2 °C.
Så, hvad er udsigterne for København? Det ser ud til, at vi i København sandsynligvis ikke får den juridisk bindende aftale, som vi havde arbejdet på at få, og som vi fortsat vil arbejde på at få. Men det betyder ikke, at vi ikke kan forvente et afgørende gennembrud i disse forhandlinger. I sidste ende er det indholdet og ikke formen, der betyder noget. Jeg mener, at vi skal forsøge at nå frem til en fuldt operationel aftale, der bygger på reelle politiske forpligtelser, som hurtigt kan træde i kraft, og som bringer alle de store aktører om bord, både hvad angår reduktionen af emissioner og finansieringen. Og vi bør fortsat kæmpe for en endelig traktataftale, en bindende traktat. For at det kan ske, er det vigtigt, at vi står sammen i ugerne op til København.
Vi har lige vist, at vi med en afgørende fælles indsats kan blive enige om en traktat, der i meget lang tid var vanskelig at få på plads. Det var det andet vigtige resultat fra Det Europæiske Råds møde. Det fjernede den sidste politiske forhindring for en endelig ratificering af Lissabontraktaten. Nu kan vi se fremad med tillid, for, som premierminister Reinfeldt sagde, vil Lissabontraktaten træde i kraft i begyndelsen af næste måned. Faktisk er Kommissionen i gang med gennemførelsesarbejdet. I dag har Kommissionen lanceret en høring af borgerinitiativet som et første konkret skridt.
Jeg vil gerne takke premierminister Reinfeldt for at have ført dette skib sikkert i havn. Det svenske formandskab har gjort et strålende stykke arbejde for at sikre en endelig konsensus i Det Europæiske Råd. Men nu skal vi have fuldendt overgangsproceduren. Der er selvfølgelig stor opmærksomhed omkring de personer, der skal beklæde de nye stillinger.
Det er ikke op til mig at kommentere de kandidater, der er indstillet til posten som formand for Det Europæiske Råd, men som kommissionsformand, og når man ser på de institutionelle anliggender, håber jeg virkelig, at stats- og regeringscheferne udpeger en person, der kan lede Det Europæiske Råd effektivt, som har et stærkt europæisk engagement, og som kan bringe sammenhæng i Det Europæiske Råds aktiviteter, både internt, så vi kan få fastlagt nogle prioriteter over en længere tidsramme end perioden på seks måneder, og eksternt, så vi med hensyn til vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik kan sende et klart budskab til vores internationale partnere.
Jeg er indstillet på at arbejde tæt sammen med denne formand for Det Europæiske Råd, for det samarbejde vil gøre hele forskellen. Vi må med stats- og regeringscheferne samle den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, for det er på det niveau, at formanden for Det Europæiske Råd repræsenterer EU. Vi må også samle alle EU's kompetencer, lige fra økonomi og handel, udvidelse og udvikling til energi og retlige anliggender, hvor formanden for Kommissionen repræsenterer EU i henhold til traktaten. Jeg er indstillet på at få dette partnerskab til at fungere til fordel for et stærkt og effektivt EU her og globalt.
Det gælder naturligvis også for den højtstående repræsentant. Her har jeg en særlig interesse, for den højtstående repræsentant bliver også en af Kommissionens næstformænd. På et pragmatisk niveau, for udnævnelsen af næstformanden/den højtstående repræsentant, og medlemsstaternes forslag til de andre kommissærposter vil sætte mig i stand til at få den næste Kommission på plads og fordele porteføljerne. På et politisk niveau, for jeg er overbevist om, at den højtstående repræsentant/næstformanden med opbakning fra en stærk udenrigstjeneste, der forener europæisk ekspertise i mellemstatsligt diplomati med vores fællesskabsbeføjelser, vil medføre en reel ændring i effektiviteten af vores udenrigspolitik.
Det fører mig så til Kommissionen som sådan. Jeg vil gerne have en Kommission, der er sammensat af kompetente og engagerede europæere, en Kommission, der er rede til at gøre krav på sin initiativret. I mine endelige drøftelser med medlemsstaterne stræber jeg efter at sikre, at det bliver tilfældet. Jeg har anmodet medlemsstaterne om at fremlægge navne, også navne på kvinder. Så er det op til mig at træffe afgørelse om porteføljerne. Porteføljerne fordeles ikke til lande, men til personer, som er engagerede i det europæiske projekt.
Jeg vil også have en Kommission med et stærkt demokratisk mandat. Derfor er jeg fast besluttet på at give høringsprocesserne i Parlamentet min fulde respekt. Forsinkelserne på grund af traktaten har givet os en fælles udfordring. Vi må ikke forsinke den nye Kommission, men vi kan heller ikke komme uden om høringerne. Jeg ser frem til drøftelserne om, hvordan vi kan løse dette problem i Formandskonferencen i næste uge.
Lissabontraktaten vil give os mulighed for at levere resultater, der i højere grad lever op til borgernes forventninger, men om vi anvender de muligheder, som den giver os, er først og fremmest et spørgsmål om politisk vilje. Traktaten giver os muligheden for at handle, men vi er nødt til at være villige til at handle sammen.
Det bringer mig tilbage til begyndelsen af vores eftermiddag. Det Europa, der blev præsenteret her i dag - et Europa forenet i frihed og solidaritet - ville ikke have været mulig uden det engagement, som fik folk til at udrette fantastiske ting for 20 år siden. Vi må holde fast i denne flamme. Vi må holde fast i ånden fra 1989. Hvis vi kan vise det samme engagement, er jeg sikker på, at vi nok skal nå i mål.
Joseph Daul
Hr. formand, mine damer og herrer! EU's 27 medlemsstater har ratificeret Lissabontraktaten, og der er nu en forpligtelse til at producere resultater.
Der er en forpligtelse til at producere resultater med hensyn til institutionerne, og især til den hurtige skabelse af ansvarstunge stillinger. Der er en forpligtelse til at producere resultater med hensyn til klimaændringer og energi. Sidst men ikke mindst er der en forpligtelse til at producere resultater med hensyn til den økonomiske genopretning.
Med den tjekkiske præsidents underskrivelse er ratificeringen af Lissabontraktaten endelig nået til ende. Tak til hr. Reinfeldt.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater), som i høj grad har sat sit præg på denne traktat, er naturligvis tilfreds med denne udvikling, men det er nu tid til at stoppe denne monopolisering af den europæiske debat om institutionerne, der jo bare tjener som et middel for vores politiske ambitioner, og i stedet fokusere på disse ambitioner.
Derfor anmoder min gruppe Dem om, hr. Reinfeldt, at sætte alt ind på hurtigst muligt at nå til enighed om navnene på formanden for Det Europæiske Råd og den højtstående repræsentant, og derfor anmoder min gruppe Dem, hr. Barroso, om hurtigst muligt at fordele kandidaternes ansvarsområder, lige så snart medlemsstaterne har udpeget dem, inden de udspørges af Europa-Parlamentet i høringerne, som vi også ønsker, er så dybtgående som muligt.
Det er næppe en nyhed, når jeg fortæller Dem, at debatten om disse kandidaters profil kun interesserer den lille verden i Bruxelles.
Hvad er det så, vores medborgere vil have? De vil have løst deres arbejdsløsheds-, kredit- og uddannelsesproblemer. De vil have en positiv overraskelse på topmødet om klimaændringer i København. Og de vil have os til at sikre, at vinteren 2009-2010 ikke præges af en gasmangel, som ville sætte halvdelen af kontinentet i en håbløs situation.
Derfor har vi, EU-institutionerne, og især Dem, hr. Reinfeldt, nu en pligt til at få det europæiske tog til at køre med høj hastighed og ikke standse det ved hver eneste station!
Vi er alle her i forsamlingen klar over vanskelighederne ved denne opgave, den svære ligevægt, som De skal finde mellem politiske holdninger, geografisk oprindelse, ønsker om ligestilling og kandidaternes modtagelighed. Det er dog Deres pligt at få en aftale på plads i Rådet så hurtigt som muligt, ligesom det er Parlamentets og de parlamentariske gruppers pligt at udtale sig om disse afgørelser på ansvarlig vis og under hensyntagen til de europæiske almene interesser. Jeg håber, at det også vil blive en af det svenske formandskabs succeshistorier, men for at det skal være tilfældet, skal der handles hurtigt, meget hurtigt.
Det haster dog endnu mere med klimaændringerne end med institutionerne her et par uger før topmødet i København. Jeg vil gerne først og fremmest rose Det Europæiske Råds ansvarlige indstilling, da det har genbekræftet sin forpligtelse til at bekæmpe klimaændringerne og reducere CO2-emissionerne som et kvantificeret og planlagt mål og samtidig forventer af vores partnere, at de forpligter sig med den samme beslutsomhed.
Det ville absolut være en forkert taktik for Europa at lægge alle sine kort på bordet inden København, så de amerikanske, kinesiske, indiske og andre partnere kan bestemme farten. USA, Kina og Indien er i dag globale magter, som også må påtage sig deres del af ansvaret. Europa påtager sig sit ansvar, men kan ikke gøre det alene for hele planeten. En politisk aftale i København er ikke nok. Det, der tæller, er staternes kvantificerede mål.
Jeg nævnte i starten af min tale, at der er en forpligtelse til at producere resultater. Forpligtelsen handler først og fremmest om økonomisk genopretning og beskæftigelse. De to ting er indbyrdes forbundne. Selv om vi kan se en lille vækst aftegne sig, så handler det om at vide, om den økonomiske genopretning giver flere jobs, og om genopretningen bygger på et solidt fundament, og især om markedet samtidig er åbent, reguleret og ikkeprotektionistisk.
Det er det, der virkelig optager europæerne, og det er det, der som det vigtigste bør optage EU og medlemsstaterne, ud over de rent daglige administrative problemer. Som vi har set det i dag, var det beslutsomme mænd, der for 20 år siden fik muren til at falde. Jeg beder Dem om det samme, hr. Reinfeldt: Rusk op i stats- og regeringscheferne!
Hannes Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. Barroso! Det er nok et sammentræf, om end et heldigt et af slagsen, at denne forhandling finder sted umiddelbart efter Václav Havels tale. Han minder os netop om, hvor vigtig denne proces var for 20 år siden. Jeg blev født nogle få kilometer vest for jerntæppet, men det kunne lige så nemt være sket på den anden side. På det tidspunkt befandt jeg mig i den sovjetiske besættelseszone, og jeg så de ungarske flygtninge i 1956 og flygtningene fra foråret i Prag i 1968 såsom min kollega Libor Rouèek. I Lissabontraktaten ser jeg en forlængelse af denne proces, der samler Europa.
Det var næppe Václav Klaus' hensigt at fuldføre ratificeringen i netop den måned, hvor vi fejrer 20-års-jubilæet for Berlinmurens fald, men det er et heldigt sammentræf, at traktaten opnår de facto-gyldighed netop nu, selv om den endnu ikke har juridisk gyldighed.
Nu er vi nødt til at træffe beslutninger vedrørende mennesker. Jeg misunder Dem ikke denne opgave, hr. Reinfeldt! Men jeg vil gerne anmode eller spørge Dem om noget. Er De under Deres drøftelser med stats- og regeringscheferne i de kommende par dage indstillet på at sikre, at vi i dette Europa også kommer tæt på en geografisk balance, der er repræsentativ for det nye Europa? Er De f.eks. også indstillet på at sikre en stærkere repræsentation for kvinder? Og jeg spørger ikke kun, fordi fru Malmström og fru Wallström er til stede. Kan Europa tillade sig at have så få kvinder på topposter i dag - og her taler jeg også til min egen gruppe? Er det dét image, Europa har i sine borgeres øjne i dag? Parlamentets formand har allerede nævnt det. Det er naturligvis ikke Deres skyld, hvis det ikke sker, men jeg beder Dem om at påpege, i det mindste under drøftelserne, at vi har brug for en bedre geografisk balance og frem for alt en bedre balance mellem kønnene i Europa for at vise, at vi repræsenterer hele Europas befolkning.
De nævnte den høje repræsentant. Er De indstillet på også at sikre, at det bliver gjort klart, at når De udnævner en høj repræsentant, så vil han eller hun ikke påtage sig sine fulde forpligtelser, før ratificeringen har fundet sted, eller Parlamentet har truffet en beslutning? Jeg ved naturligvis, at der vil være et hul rent tidsmæssigt, men der må ikke være tvivl om, at den høje repræsentant i sin sideløbende rolle som næstformand i Kommissionen skal godkendes af Parlamentet. Vi må være meget omhyggelige og samvittighedsfulde, når vi giver denne godkendelse. Vi er nødt til at gøre det klart, at vi især på dette område vil gøre vores pligt, og jeg tror, vi kan love hr. Barroso, at selv om vi ønsker at gennemføre høringerne på en ordentlig og omhyggelig måde, ønsker vi også at træffe vores beslutninger hurtigst muligt, eftersom Europas borgere forlanger, at vi arbejder og træffer beslutninger hurtigt og ikke bruger måneder på at diskutere forskellige personer.
Det sidste, jeg vil nævne, er finanskrisen, som De også nævnte, for den er også årsag til stor bekymring. De nævnte med rette arbejdsløsheden, som også forventes at stige yderligere. De sagde også, at vi ikke kan trække hjælpepakkerne tilbage, når vi stadig har så høj arbejdsløshed, for borgerne forventer, at vi ikke accepterer en så høj arbejdsløshed som den nuværende i dette nye Europa.
Der er også debatten om en skat på finansielle transaktioner. Jeg ved, at den allerede er blevet uddelegeret til andre fem gange, men det er formentlig også en vigtig debat i forhold til at vise, at vi tager tilsynet alvorligt, men ikke fordi vi ønsker høje skatter. Men vi er nødt til at gøre det klart, at vi vil bruge alle instrumenterne til at hjælpe med at standse spekulation, og at der frem for alt og for at forhindre en ny krise er ressourcer til rådighed til at hjælpe de banker, der på trods heraf alligevel havner i vanskeligheder. Det er vi nødt til at sende et klart signal om.
Chefen for Goldman Sachs sagde for nylig - og det skal nok have lidt tid til at bundfælde sig - "Jeg er bare en bankmand, der gør Guds gerninger." Det er nok en særlig kynisk og måske blasfemisk udtalelse, men det viser den mentalitet, mange af disse mennesker har. De spekulerer i Guds navn for at sige det ligeud. Vi vil ikke påstå, at vi gør Guds gerninger med vores finansforordning. Det er derimod gerninger for folket, for at beskytte befolkningen på dette kontinent mod arbejdsløshed og spekulation, og det er, hvad vi må gøre. Jeg håber, at De fortsat vil være i stand til at sende klare signaler i denne retning under resten af det svenske formandskab.
Guy Verhofstadt
Hr. formand! Jeg vil gerne starte med at gratulere hr. Reinfeldt og naturligvis fru Malmström med ratificeringen af Lissabontraktaten. Det skal understreges, at det er takket være Deres beslutsomhed, at det er blevet muligt, det er takket være Deres sans for kompromiser, at det endelig lykkedes. For der var mange pessimister, også her i Parlamentet, som troede, at vi var nødt til at vente på valget i Det Forenede Kongerige eller sågar helt holde op med at vente på ratificeringen af traktaten. Derfor er det takket være Dem, og jeg takker Dem på alles vegne for det udførte arbejde. Det betyder, at næsten 10 års arbejde krones med succes.
Jeg vil også takke Dem for dagens forhandling, for, at De har indvilliget i at drøfte den høje repræsentants og formanden for Rådets profiler og Kommissionens struktur med udvalgsformændene, for det bliver den eneste forhandling om emnet. Der er ikke rigtig andet, der bliver gjort på en gennemsigtig måde! Vi kan læse en masse ting i pressen, og det er godt, at vi stadig kan bruge pressen til at finde ud af lidt af det, der foregår, men jeg synes, at vi fremover er nødt til at overveje, hvordan vi kan gøre denne proces, der er så ekstremt vigtig for EU, mere gennemsigtig.
Jeg vil redegøre for mine holdninger til de forskellige nomineringer, og jeg vil tage punkterne i lidt forskellig rækkefølge.
Jeg vil starte med Kommissionens struktur, for det er det vigtigste punkt, hvad Parlamentet angår. Det er vores ansvar, nå ja, det er Deres ansvar, men vi skal træffe beslutninger i fællesskab med Dem. Det er os, der fører tilsyn, hvilket ikke er tilfældet med rådsformanden.
Det, vi beder Dem gøre for første gang i Deres forslag, er at opdele ansvarsområderne i grupper. Det, vi foreslår, er faktisk, at De opretter fire grupper af porteføljer i Kommissionen, nemlig optræden udadtil, naturligvis, for det andet innovation, klimaforandringer og bæredygtighed, dernæst alt, der har med finansiel og økonomisk lovgivning at gøre, og til sidst indre anliggender.
Det er absolut nødvendigt. Hvorfor ikke indsætte næstformænd, der virkelig kan gå forrest, til at tage ansvaret for hver af disse grupper, hvilket lader til at stamme fra den sunde fornuft, der udvises i Kommissionen? Denne måde at organisere Kommissionen på ville have den fordel, at den yderligere forbedrer Kommissionens arbejde under Deres formandskab. På den anden side er der også nødt til at være en balance i forhold til kvinders repræsentation i Kommissionen. Jeg mener, at det også vedkommer Dem at have kandidater, der tilbyder denne mulighed.
Hvad angår andet punkt, nemlig posten som høj repræsentant, er det vigtigste, at vi har nogen, der har viljen til at gennemføre en konsekvent FUSP og konsekvente fællesskabspolitikker, nogen, som også forsvarer menneskerettighederne, og som gør det til en del af enhver opgave, som han eller hun udfører. Og sluttelig må vi have nogen, der tror på en stærk EU-udenrigstjeneste. Det er de tre nøgleelementer, der karakteriserer denne person. Vi har brug for en, der virkelig tror på, at FUSP og fællesskabspolitikkerne skal integreres - hvilket giver perfekt mening, eftersom denne person også vil være næstformand i Kommissionen.
Hermed når jeg frem til den tredje nominering, den, der tales mest om, den så at sige mest attraktive, nemlig formanden for Rådet. Min gruppe har tre synspunkter om dette emne. Der er blot tale om synspunkter, eftersom det er Rådet, der træffer beslutningen. Men heldigvis kan Parlamentet give åbent udtryk for sine synspunkter.
For det første skal der være tale om en formand snarere end en præsident. For det andet skal rollen udfyldes af en person, der tror på europæisk integration. Man skal trods alt være katolik for at kunne blive pave! Så hvis vi vælger en formand for Rådet, må vi vælge en, der tror på europæisk integration, ikke en skeptiker, som nogle gange er tilfældet ...
Sluttelig, for at vi skal kunne regne med personens faste tro på europæisk integration, skal han eller hun være tilhænger af det fællesskabsretlige samarbejde. Det er det fællesskabsretlige samarbejde, der driver Europa frem, ikke governmentalisme. Governmentalisme er et begreb for de store lande, selv om der heldigvis er store lande, der ikke tror på denne mellemstatslige metode. Det er det fællesskabsretlige samarbejde, som formanden for Rådet skal forsvare.
Jeg vil runde af med en afsluttende pointe. Jeg opfordrer naturligvis hr. Reinfeldt til at finde konsensus i Rådet og til, at nomineringerne og fordelingen af de forskellige roller afspejler den proeuropæiske koalition her i Parlamentet. Det, vi ønsker, er derfor et reelt kompromis, men et, der også afspejler sammensætningen af denne proeuropæiske alliance i Parlamentet, der driver Europa frem.
Rebecca Harms
Hr. formand, hr. Reinfeldt, hr. Barroso! Efter min mening er det netop mindet om de historiske begivenheder for 20 år siden, der har fået os til at se med kritiske øjne på uenighederne om, hvordan beslutningerne efter ratificeringen af Lissabontraktaten skal gennemføres. Václav Havels prægtige ord og hans idéer om Europa passer på en eller anden måde ikke sammen med de smålige uenligheder over udnævnelser, der fandt sted i baggrunden under sidste rådsmøde.
I øjeblikket ser det ud, som om lettelsen over ratificeringen af Lissabontraktaten efter næsten 10 år er ved at blive afløst af bekymring over, om det hele bliver undermineret i medlemsstaternes regeringer. Men det, vi faktisk skal stræbe efter - især i lyset af, hvor kraftigt bifald vi gav hr. Havels tale - og det, vi faktisk skal opnå, er enighed om, at vi har brug for at få udnævnt stærke mænd og kvinder til EU's politiske topposter, og at individuelle interesser, herunder de landes interesser, der faktisk er imod tættere integration, må komme i anden række.
Jeg kan endnu ikke gratulere hr. Reinfeldt, fordi der endnu ikke er noget overbevisende tegn på disse stærke mænd og kvinder i spidsen for europæisk politik.
Den megen ros, som forskellige talere har udtrykt over det, vi har opnået i tiden op til København, er endnu en ting, jeg desværre ikke kan deltage i. Jeg er netop vendt hjem fra FN's sidste forkonference i Barcelona, og som det blev bekræftet på topmødet her i Bruxelles, tager vi til København med stadig ringere forventninger.
Det er forkert, at europæerne nu indtager den holdning, at vi allerede har gjort alt, hvad vi kan, og at det nu er op til alle de andre. Hvis vi ser på, hvad europæerne faktisk har gjort i forhold til en effektiv klimapolitik, der kan reducere CO2-udledningerne, hvad der faktisk er opnået, de reduktionsmål, vi har udstukket, lovgivningen i vores klimapakke, så er intet af det tilstrækkeligt til at opnå målet om 2 grader, som der konstant tales om. Det ved alle, selv på internationalt plan.
Hvis europæerne begynder at stille spørgsmålstegn ved, om vi virkelig ønsker en juridisk bindende aftale, vil det skabe tvivl om en proces, der under FN's auspicier er blevet støttet af mange europæere i mange år. Efter min mening er De nødt til nøje at overveje Deres udtalelser op til København. Jeg har en bekymring, der altid lurer i baghovedet. Det siges ofte her i Parlamentet, at bæredygtighedsstrategier, ressourceeffektivitet og klimabeskyttelse skal være de nye paradigmer for Europas økonomiske politik og industripolitik. Det fik hr. Havel også stort bifald for. Det er mit indtryk, at europæerne - uanset hvor ofte de understreger det og hvor meget de klapper ad det - har mistet enhver tro på disse fremtidsorienterede job under finanskrisen, og at de derfor netop under krisen opgiver de vellykkede strategier for at skabe nye job og fremtidens markeder. Det gør mig alvorlig bekymret. Finanskrisen er den dårligste begrundelse for ikke at iværksætte ambitiøse klimabeskyttende tiltag. Klimabeskyttelse og økonomisk udvikling er faktisk to sider af samme sag. Det er bare på ingen måde tydeligt i de europæiske beslutninger, der træffes i Rådet.
Timothy Kirkhope
Hr. formand! Tillad mig først at gratulere det svenske formandskab med de fremskridt, der blev opnået på topmødet for nylig i forhold til at udvikle EU's holdning til klimaforandringer. Det er en af vores vigtigste prioriteter at tackle klimaforandringerne, og det er et område, hvor vi forventer og ønsker, at EU indtager en markant førerrolle. Jeg hilser den afbalancerede og beherskede aftale om finansieringsmuligheder velkommen, for den sætter EU i en stærk position, mens vi arbejder os frem mod København.
Men jeg må nævne den debat, som nu lader til at dominere Europas dagsorden, nemlig udnævnelsen af formanden for Rådet og den høje repræsentant. Vi bør starte med klart at definere deres beføjelser og natur, og derefter bør vi slå fast, hvilke kvaliteter og hvilken erfaring der er nødvendig hos de personer, der skal udfylde stillingerne. Det er logisk, at Rådet vil anmode om formelle nomineringer og konsultere kandidaterne, måske også hr. Verhofstadt, inden en beslutning træffes.
I stedet er drøftelsen ved at udarte sig til en tarvelig diskussion mellem regeringsledere, der kun lader til at være interesseret i at fordele jobbene blandt sig selv, det være sig fra små eller store lande, fra nord, syd, øst eller vest, fra venstre- eller højrefløjen, og ikke om, hvorvidt en person faktisk er den bedste kandidat til at påtage sig ansvaret.
Hvad værre er, nogle har endda forsøgt at opdele EU's borgere i to klasser ved at sige, at kun personer fra en medlemsstat i Schengen- og euroområdet er berettiget. Det er jeg bange for, er uacceptabel diskrimination, og dét på en historisk dag, hvor vi mindes alle dem, der er faldet i krig, og i en uge, hvor vi har mindet krystalnattens gru og de tragiske begivenheder, der fulgte, og hvor vi har fejret alle dem, der bidrog til kommunismens fald, i Polen, hvor det begyndte, i Ungarn, i Baltikum, i lande rundt omkring i Øst- og Centraleuropa og naturligvis i sidste ende i Berlin.
Det er godt at kæmpe for frihed og værdier for alle, ikke for store job til de heldige få.
Lothar Bisky
Hr. formand! Lissabontraktaten er blevet ratificeret af alle 27 medlemsstater. Det vil mange fejre som en stor succes, men det gælder ikke min gruppe. Grundene hertil har jeg redegjort for mange gange her i Parlamentet, så det har jeg ikke tænkt mig at gøre igen.
Men eftersom chartret om grundlæggende rettigheder ikke vil gælde for borgerne i tre medlemsstater, har jeg desværre mine tvivl om EU's store fremskridt i forhold til beskyttelsen af grundlæggende rettigheder. Det nævner jeg specifikt i lyset af vores højtidelige møde i dag og Václav Havels tale. Men netop fordi venstrefløjen i Europa ønsker en social, fredelig og miljømæssigt bæredygtig europæisk integration, vil vi også fortsat bruge den ramme, som traktaten udgør, til dette formål. Det har vi gjort indtil nu, og det vil vi fortsætte med.
I denne forbindelse kan jeg kun hilse det velkommen, at Parlamentet nu får flere rettigheder. Midt i al denne jubel havde det været klogt af stats- og regeringscheferne, hvis de havde brugt deres topmøde for nylig til mere håndgribelige politikker. Den største udfordring, som verden står over for, er klimaforandringer. Under opløbet til den globale klimakonference i København har EU desværre mistet den førerrolle, det havde udstukket til sig selv. For det første svarer indholdet i tilsagnene om at reducere CO2-udledningerne ikke til det faktiske behov. Desuden er det uacceptabelt, at EU's medlemsstater tydeligvis ønsker at slippe for deres økonomiske ansvar, selv om vi befinder os i en situation, hvor vi ikke kan tillade os at trække tiden ud.
Det handler ikke om, hvorvidt Sverige snart bliver et stort vindyrkningsområde - selv om jeg ikke bebrejder Dem det. Det handler ganske enkelt om overlevelse og for øvrigt også om fred i verden. Klimaforandringerne er allerede årsag til fattigdom og sult, og de tvinger millioner af mennesker til at flygte fra deres hjemegn. Alle her i Parlamentet har garanteret på et eller andet tidspunkt talt om globale udfordringer, der ikke kan overvindes på nationalt plan. Klimabeskyttelse, fred og kampen mod fattigdom er præcis sådanne udfordringer. Hvis EU ikke handler konsekvent og eksemplarisk på dette område, vil det miste sin opbakning som international aktør.
William  Dartmouth
Hr. formand! Den nye stilling som formand for Rådet, som alle lader til at være besat af, er kun en to et halvt års udnævnelse med meget få, veldefinerede beføjelser. Så nogen skulle tage og fortælle Tony Blair, at han ikke behøver blive alt for ked af det, hvis han ikke får den!
Efter Lissabon er det 21. århundredes virkelige romerske kejser - vor tids Karl den Store - hvis magt rækker længere end kejserens nogensinde gjorde, naturligvis formanden for Kommissionen, vores egen hr. Barroso. Og det siger jeg på trods af hr. Barrosos udtalelser om partnerskab.
Situationen er til gengæld en helt anden for den nye høje repræsentant. Der er et stort budget til at åbne nye diplomatiske repræsentationer, og jeg må gøre opmærksom på, at eksistensen af posten som EU's høje repræsentant også truer Det Forenede Kongeriges og Frankrigs permanente pladser i FN's Sikkerhedsråd, hr. Daul.
Det store problem, som Europas nationalstater står over for, er imidlertid ikke for få diplomatiske repræsentationer, men for mange arbejdsløse. Medlemmerne her har fejret 20-års-jubilæet for Berlinmurens fald, og det er helt på sin plads. Men nu har vi en ny Berlinmur, ikke på grænsen mellem nationer, men internt i nationer. Denne mur findes mellem det politiske etablissements professionelle politikere og folket.
Det er lidt for sent at bede om gennemsigtighed nu, hr. Verhofstadt. Vi er nogle her, der fortsat vil tale på folkets vegne og tale imod disse institutioner, som mangler demokratisk legitimitet, hvilket EFD-Gruppen har sagt ved adskillige tidligere lejligheder og vil sige igen.
Hans-Peter Martin
(DE) Hr. formand! Demokratiet behøver en revolution, og det er aldrig forkert at tale for gennemsigtighed, hr. Dartmouth og hr. Verhofstadt. Det kunne især De i det svenske formandskab være et lysende eksempel på ved faktisk at fortælle os, hvad der foregår i forbindelse med de studehandler om topposterne, der er fuldstændig uværdige for det europæiske projekt og i forhold til udnævnelsen af kommissærerne - og her kunne hr. Barroso gå forrest. Tyskland og Østrig er dårlige eksempler her, men det er de desværre ikke ene om.
Der sidder kvalificerede personer her i Parlamentet, men de har ingen chance for at blive godkendt. Nu, hvor Lissabontraktaten er vedtaget, vil De da ikke være så modige og ærlige at indrømme, at vi har brug for meget mere klare og gennemsigtige beslutningsstrukturer for Kommissionen og for topposterne? Med så megen ekspertise må det være muligt at finde gode mennesker i Parlamentet i stedet for at hente dem fra en eller anden delstat.
Fredrik Reinfeldt
Hr. formand! Jeg vil gerne takke medlemmerne af Parlamentet mange gange for deres værdifulde bemærkninger og spørgsmål.
Som det blev sagt, har det taget et godt stykke tid at få 27 medlemsstater til at ratificere. Vi har diskuteret traktaten i mange år, og det overrasker mig altid at blive spurgt om, hvor hurtigt vi kan holde op med at efterleve forfatningen, for jeg må basere mit arbejde på traktaterne. De fastslår, at de beslutningsdygtige organer vedrørende formanden for Rådet er Europas stats- og regeringschefer. Det står der faktisk i traktaterne.
Dertil kommer et problem, der er tydelig for mig, nemlig at de fleste af de personer, der bliver nævnt, er nuværende statsministre i forskellige europæiske lande. Det er faktisk vanskeligt at melde sig som kandidat til et job, man måske ikke får, og sende et signal til befolkningen om, at man forlader landet, og så komme hjem igen og sige: "Jeg er her altså stadig!" Det synes jeg, vi skal tage i betragtning i denne forbindelse.
Vedrørende den høje repræsentant vil De få meget større gennemsigtighed og diskussion, fordi det bliver en del af Kommissionen, en del af en beslutning truffet efter høringer i Parlamentet. Men som svar til hr. Swoboda må jeg dog sige, at det er tydeligt i traktaten, der træder i kraft den 1. december, at den høje repræsentant tiltræder sit nye job umiddelbart, men skal indgå i Kommissionen, som Parlamentet skal godkende.
Det er naturligvis kompliceret, men det er klart, som jeg sagde sidst, at det aldrig var meningen, at det skulle være sådan, som det nu er blevet. Det skulle have været på plads inden det svenske formandskab. Det er blevet en meget mere langtrukken proces, end nogen kunne have forudset.
Hvad angår det at finde en balance - for det er en ting, jeg også hører - har jeg netop i dag haft den første møderunde med mine 26 kolleger. Problemet er, at det er en større opgave at finde en balance med kun to personer. De nævnte geografi og køn, men den primære balancering, jeg kan høre, skal foregå mellem centrum-venstre og centrum-højre. Der er meget, der skal i balance, og jeg havde gerne set flere stillinger, så vi kunne tilfredsstille alle de kriterier, der er blevet nævnt. Det siger sig selv, at vi forsøger at finde den bedst mulige balance.
Som sagt vil det ske næste torsdag på vores topmøde med en tidlig middag for at opfylde alle Deres ønsker om den hurtigst mulige proces. Det er, hvad vi har forsøgt. Der var nogle bemærkninger om, hvem der træffer beslutningen. Alene det at drøfte sagen med alle tager tid. Vi er i EU27 nu. Det tager mig to dage at rådføre mig med alle mine kolleger - det er fantastisk, men det tager tid.
Hvad klimaet angår, er jeg enig med Rebecca Harms i, at Europa ikke gør nok. Jeg vil også minde Dem om, at vi har forudset en situation, hvor vi må styrke vores indsats i Europa inden for rammerne af juridisk bindende mål, men der er behov for betingelser. Det afspejler holdningen hos mange af mine kolleger. Det er deres klare opfattelse, at hvis vi skal gå endnu længere i Europa, må vi have tilsvarende tilsagn fra andre dele af verden.
Jeg glæder mig over beslutninger på nationalt plan om at gå længere. Det er der mange eksempler på. F.eks. har mit land, Sverige, fastsat et nationalt mål om en reduktion på 40 % inden 2020, og det samme gælder Tyskland.
Vi må gøre mere - og det er ikke os, der beder om at få udvandet de beslutninger, vi er nødt til at tage i København - men det vil kræve en stor indsats at få andre til at ændre holdning. Som sagt har jeg været i Indien og USA, og jeg tager til Kina senere på måneden, og hvis det her skal lykkes, skal der være enighed mellem beslutningstagerne. Det er det udfordrende i denne sag. Det er en global udfordring i en verden, hvor vi ikke har den form for globalt lederskab eller beslutningstagning, som vi har i EU. Derfor er det langt sværere at opnå, men det er nødvendigt.
Som De ved, står EU kun for 13 % af de globale udledninger. Vi kan ikke løse problemet alene. Det er nødvendigt, at andre også gør en indsats, især de lande, der har de største udledninger, men det er dem, der tilsyneladende er afvisende og siger, at de ikke vil være med i aftalen. Men så er det umuligt at opnå målet om 2 °C.
Sluttelig, under det svenske formandskab vil vi forsøge at presse det bedre tilsyn med finansmarkederne igennem, som er nødvendigt for at sikre bedre fungerende finansmarkeder i fremtiden.
Vi vil også indlede drøftelser, der vil fortsætte under det spanske formandskab, om konkurrenceevne, om, hvordan vi får mere effektive arbejdsmarkeder, og om, hvordan vi kommer ud af krisen, når der er klare tegn på genopretning. Det er en balance mellem at tage ved lære af problemerne og at skabe finansmarkeder, der fungerer bedre, men også de drøftelser og beslutninger, der er nødvendige for at opnå bedre konkurrenceevne og bedre fungerende arbejdsmarkeder her i Europa.
José Manuel Barroso
Hr. formand! Jeg vil gerne kort kommentere nogle af de sager, der blev berørt direkte under forhandlingen.
Lad os for det første sige helt klart vedrørende klimaforandringer, at EU har givet tilsagn om en bindende traktat. Vi gav tilsagn om Kyotoprotokollen og har ratificeret den. Alle vores medlemsstater har ratificeret Kyoto, og vi går ind for en bindende traktat for fremtiden. Hvis der er nogen, der ikke ønsker en bindende traktat, er det ikke EU.
Men sagen er den, at nogle af vores vigtigste partnere ganske enkelt ikke er indstillet på det, og det giver os to muligheder. Den ene er at insistere på noget, vi ved, ikke vil fungere. Den anden er at forsøge at opnå det mest avancerede og ambitiøse resultat, der er muligt i København. Jeg tror stadig, der kan lade sig gøre, og vi vil kæmpe for det. For at kunne opnå den mest ambitiøse aftale, der kan lade sig gøre i København - det gælder i hvert fald Kommissionen, men jeg er sikker på, at stats- og regeringscheferne er enige - vil vi opretholde vores tilsagn om en bindende traktat, der udstikker klare mål for i-landene og klare tiltag for u-landene, herunder de hurtigt voksende, store vækstøkonomier, der også må tage del i ansvaret. Vi må også afsætte midler til u-landene - især de fattigste og mindst udviklede lande - for vi er udmærket klar over, at uden den støtte vil de ikke kunne gennemføre den modvirknings- og tilpasningsindsats, der er behov for.
- (FR) Lad os være helt ærlige over for os selv med hensyn til det institutionelle spørgsmål. Vi står foran et nyt systems ikrafttræden, der er yderst krævende.
De fleste af os har kæmpet hårdt for denne traktat i mange år, mindst ni år! Efter Nice ønskede vi en mere ambitiøs traktat, og nu skal vi gennemføre den. Den er indviklet, fordi EU er indviklet - det er en union af medlemsstater, en union af borgere.
Men det vigtigste er netop respekt for traktaterne. Vi er et Fællesskab baseret på retsstatsprincippet, og den dag, hvor vi svigter vores forpligtelse til at vise traktaten betingelsesløs respekt, vil med sikkerhed være den dag, vi svigter vores ansvar.
Derfor er det så afgørende i denne overgangsperiode - og når den nye traktat er gennemført - at der vises respekt for traktaterne og for hver institutions beføjelser. Det gælder naturligvis Parlamentets beføjelser, Rådets beføjelser og Kommissionens beføjelser.
Jeg er en af dem, der mener, at Europa står stille, når én institution bruger sin magt og kompetence mod de andre. Jeg mener, at det er forkert at handle på den måde. Jeg mener, at institutionel jalousi er et karaktertræk, man finder hos middelmådige personer. Tværtimod mener jeg, at vi bliver stærkere, hvis vi styrker hinanden. Jeg mener, at det er fuldt ud i vores egen interesse at have et stærkt Parlament - og Lissabontraktaten giver det større beføjelser - men også at have et Råd med konsekvent og sammenhængende ledelse over tid og en stærk Kommission.
Desuden, i henhold til traktaterne, og jeg citerer Lissabontraktaten - for vi taler om den hele tiden, men nogle gange skal vi også læse den - traktatens artikel 17, hvor der står, at det er Kommissionen, der "fremmer Unionens almene interesser og tager passende initiativer med henblik herpå. Den drager omsorg for gennemførelsen af traktaterne og af de foranstaltninger, der vedtages af institutionerne på grundlag heraf." Med andre ord er det Kommissionens opgave at bekræfte, om traktaterne er blevet gennemført, herunder i denne overgangsperiode. Det er en beføjelse, som traktaten giver Kommissionen, og som Kommissionen naturligvis vil udøve inden for rammerne af sit ansvarsområde.
Når det er sagt, er det vigtigt at arbejde på partnerskabsbasis på at styrke de europæiske institutioner. Hvad sker der, hvis institutionerne ikke fungerer? Medlemsstaterne - især visse medlemsstater - vil være tilbøjelige til at træffe deres egne beslutninger uden om institutionerne. Er det, hvad vi ønsker? Det tror jeg ikke. Vi ønsker, at beslutningerne træffes inden for de institutionelle rammer, inden for rammerne af et Fællesskab baseret på retsstatsprincippet, og jeg vil gerne sige meget oprigtigt og ligeud til Dem: Lad os i fællesskab styrke vores institutioner.
Vi har hørt Václav Havels usædvanlige opfordring i dag. Den er usædvanlig, men som Jean Monnet sagde, intet er muligt uden mennesker, intet varer ved uden institutioner. Vi er nødt til at etablere stærke institutioner, og det kan kun ske i partnerskabets ånd. Det er en af grundene til, at jeg gerne vil takke Dem for Deres forslag vedrørende Kommissionens organisering og struktur. Som Dem er jeg stærkt knyttet til det fællesskabsretlige samarbejde og til traktaten, som fastlægger en klar opdeling af ansvarsområderne. I henhold til traktaten hører ansvaret for organiseringen af Kommissionen under dens formand, og det har jeg ikke til hensigt at give afkald på.
Så når jeg præsenterer Kommissionen, vil jeg gøre, hvad alle beskedne forfattere gør, nemlig takke alle dem, der har givet mig gode råd, og samtidig påtage mig det fulde ansvar for det endelige produkt. I dag har jeg hørt nogle gode og interessante forslag, men det, der er så vigtigt at forstå, er, at vi hver især må udøve vores ansvar i sammenhæng med de andre institutioner samtidig med, at vi naturligvis udviser størst mulig omtanke for Europas almene interesser.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Hr. formand! Kommissionsformanden sagde, at han gratulerede hr. Reinfeldt med at have ført skibet sikkert i havn, hvor skibet er Lissabontraktaten.
For to år siden sagde jeg her i Parlamentet, at jeg var bange for, at Lissabontraktaten kunne ende som fisken i Hemingways roman "Den gamle mand og havet", som efter en lang kamp ankom til havnen nærmest som en dynge ben. Jeg kan jo godt se, at Lissabontraktaten ikke er kommet i havn som en dynge ben, men at det essentielle i den stadig er intakt. Tak, hr. Reinfeldt og fru Malmström.
Men jeg må sige, at De efter min mening har gjort det rette ved at forsøge at nå til enighed med Tjekkiets præsident. Mange af os her i Parlamentet har været bekymret over Tjekkiets præsidents opførsel, men en spansk digter har sagt, at efter alting har alting været intet, altså til syvende og sidst er det vigtigste, at traktaten er i kraft, og at vi nu kan koncentrere os om at gennemføre den.
Jeg har ikke til hensigt at give hr. Barroso gode råd om, hvordan han skal sammensætte sin Kommission, til dels fordi jeg respekterer kommissionsformandens autonomi og uafhængighed, og han er blevet valgt med mange stemmer og bedt om at gøre det. Når De præsenterer Deres kollegium af kommissærer og fordelingen af ansvarsområder, vil vi fortælle Dem, om vi er for eller imod, men i dag har De vores fulde støtte.
Jeg har naturligvis heller ikke tænkt mig at give rådsformanden nogen råd, men jeg vil gerne have lov at påpege noget, der skete under arbejdet på forfatningstraktaten. I det første udkast, hvor posten som formand for Rådet opstod, blev det foreslået, at denne rådsformand skulle være en statsminister, der har siddet i mindst to et halvt år. Det kaldte vi for sjov for Bruton-klausulen efter John Bruton, fordi han fortalte os, at han havde været premierminister i to år og syv måneder og derfor ville være valgbar til posten. Men senere fjernede vi denne bestemmelse - det husker hr. Duff - fordi vi her i Parlamentet blev spurgt, hvad en statsministers dna indeholder, som almindelige dødeliges dna ikke gør. Hvorfor skulle formanden for Rådet være statsminister?
De skulle hellere finde den person, der bedst kan repræsentere moralsk autoritet, som kan være mægler for aftaler i Europa, hr. Reinfeldt. Vi har givet Dem et værktøj til at gøre det med, og det er, at valget af formanden for Rådet ikke behøver være enstemmig, men kan ske ved kvalificeret flertal.
Enighed er ønskværdigt, hvis det er muligt, men ellers brug det kvalificerede flertal til at udvælge den bedste formand for Rådet.
Marita Ulvskog
(SV) Hr. formand! Det glæder mig, at det svenske formandskab har opgivet at presse på for hurtigt at gå over til exitstrategier, hvilket kunne risikere at gøre den store arbejdsløshed i Europa til et permanent problem. Men jeg er bekymret over, at flere og flere mennesker advarer om, at klimatopmødet i København ikke bliver den succes, som mange havde håbet på, og det har skinnet igennem i mange af indlæggene i denne forhandling og i spørgsmålene til hr. Reinfeldt.
Denne pessimisme er også tydelig i konklusionerne fra sidste rådsmøde. Rådet bekræfter ganske vist, at i-landene skal reducere sine udledninger med 80-95 % inden 2050, men hvis det skal lykkes, er der brug for ambitiøse tilsagn meget snart, og for at opnå det må vi få afklaret spørgsmålet om finansiering af foranstaltningerne i u-landene. Det er de lande, der har bidraget mindst til klimaforandringerne, der bliver mest påvirket af dem, og hvis vi ikke får afklaret spørgsmålet om finansiering, får vi heller ingen klimaaftale.
Hvilke løfter giver Rådet så? Som hr. Reinfeldt sagde her i dag, har EU lovet at yde et rimeligt bidrag. Det er efter min mening et antiklimaks. Kunne man have forestillet sig, at EU havde besluttet ikke at yde et rimeligt bidrag? Som jeg ser det, svarer det til at begynde at strikke en vante og ikke nå længere end til tommelfingeren. Kommissionen har foreslået hjælp i omegnen af 5-7 mia. EUR de første tre år. Det vælger Rådet at tage til efterretning, og jeg har meget svært ved at se det som et tilsagn af nogen som helst værdi.
Jeg synes, det er bekymrende. Der er bestemt problemer med USA og Kina og med andre landes ambitioner, men der er endnu større problemer med EU's holdning og vores egne ambitioner. Det burde være muligt at rette op på det, og hvis hr. Reinfeldt havde fundet det passende at blive her, ville jeg gerne have spurgt ham, hvordan det svenske formandskab har tænkt sig at sikre sig et stærkere mandat forud for topmødet i København, for det må ikke løbe ud i sandet.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Hr. formand! Lissabontraktaten, som heldigvis er trådt i kraft, vil give os mere demokrati og en høringsprocedure for den høje repræsentant. Alle kommissærerne kommer her, først for at vi kan lytte til, hvad de har at sige, og dernæst så vi kan se dem grundigt efter i sømmene, og med rette. Men formanden for Rådet skal hverken igennem en høring her eller ses efter af os eller af noget nationalt parlament.
Hans stilling er dårligt konstrueret ud fra et demokratisk synspunkt. Han kan ikke være politisk præsident for Europa, han må nøjes med at være en ærlig mægler mellem medlemsstaternes forskellige interesser i Rådet, og minimumkravet for udnævnelsen af ham er, at der er enighed i Rådet. Som hr. Verhofstadt netop sagde, når man vælger en pave, vælger man en katolik, og når man vælger en formand for Rådet, vælger man en europæer, med andre ord en, der tror på det europæiske ideal. Det er helt rigtigt. Vi har brug for en, der kan genskabe det europæiske element i Det Europæiske Råd.
Hvis denne forhandling, som Gruppen Alliancen af Liberale og Demokrater for Europa har anmodet om, ikke havde fundet sted i Parlamentet, ville vi kun have diskuteret sagen i pressen eller i korridorerne. Jeg mener, at gennemsigtighed er nødvendig i de kommende udnævnelser.
Til hr. Reinfeldt vil jeg gerne sige:
(EN) Det handler ikke kun om at skabe balance mellem centrum-venstre og centrum-højre, men om at skabe balance mellem centrum, venstre og højre.
Yannick Jadot
(FR) Hr. formand! Klimaforandringerne har allerede været årsag til 300 000 dødsfald, og for os er manglende handling en forbrydelse mod menneskeheden.
Vi ved, at vi befinder os i en nødsituation, vi ved, at der ikke er nogen plan B, og på trods heraf står forhandlingerne i stampe. Det er nemt at sige, at det er USA's skyld, men vi mener, at Europa også har et enormt ansvar.
I modsætning til hvad statsministeren påstår, er Europa desværre ikke længere førende i klimaforhandlingerne. Hvis Europas nuværende tilsagn blev udbredt til hele planeten, ville der ske en global opvarmning på 4 grader frem til udgangen af århundredet, fire graders global opvarmning! Det er uacceptabelt, og det vil ikke længere være nok, som kommissionsformand Barroso hævder, alene at gemme sig bag tilsagnets lovgivningsmæssige karakter.
Uafhængige undersøgelser viser, at Japan, Norge og Schweiz er indstillet på at gøre en større indsats end Europa. Hvad angår udviklingslandene - Kina, Sydafrika, Brasilien og Indonesien - afgiver de også hjemlige tilsagn, der går længere, end det videnskabelige samfund beder dem om.
Hvis vi kan lære én ting af hr. Havels tale, er det at være beskeden og realistisk. Lad os holde op med at lade, som om alting står stille uden for Europa, verden ikke har forandret sig siden Kyoto, og Europa altid er langt foran det internationale samfund. Ved at nægte at tage hensyn til anmodningerne fra Parlamentet og især fra Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed har Rådet påtaget sig ansvaret for noget meget alvorligt, nemlig sammenbrud på topmødet i København.
Det er ikke for sent. Europa kan påtage sig lederrollen ved øjeblikkeligt at forøge sit reduktionsmål til 30 % og afsætte mindst 30 mia. EUR til hjælp til landene mod syd. Derved vil vi lede landene mod syd og tvinge amerikanerne til en aftale.
Konrad Szymański
(PL) Hr. formand! Udfaldet af rådsmødet i oktober er et godt grundlag for at lægge begrænsninger på de fuldstændig urealistiske foranstaltninger, Europa forventes at iværksætte i forhold til klimaforandringerne.
De initiativer, vi tager i forhold til klimaforandringer, bør betinges af Kinas, Amerikas, Indiens og Brasiliens indsats. Vores bidrag til rene teknologier i u-landene må ikke ødelægge vores egen økonomi. Vi må ikke glemme, at det faktisk er økonomisk vækst, der giver os mulighed for at finansiere de teknologiske ændringer, der er altafgørende for beskyttelsen af miljøet.
Fordelingen af bidragene internt i EU må ikke føre til en situation, hvor lande, der udleder store mængder CO2 i forbindelse med energiproduktion, betaler dobbelt for deres udledninger - en gang i henhold til emissionshandelssystemet og en gang til som led i støtten til rene teknologier rundt om i verden. Hvis vi ikke tager denne synsvinkel i betragtning, vil det svække Europas forhandlingsposition.
Mario Borghezio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! For et par dage siden afsagde Strasbourg-domstolen en meget krænkende kendelse - som Kommissionen har udtrykt sig alt for tilbageholdende om - ved at forbyde, at den italienske stat anbringer krucifikser synligt i klasseværelser. Det handler ikke så meget om et religiøst princip som om princippet om frihed, for der er tale om en alvorlig krænkelse af subsidiaritetsprincippet.
Hvis dette er tegn på, hvad vi kan vente fremover, er der grund til at frygte, hvordan dette spørgsmål vil udvikle sig efter vedtagelsen af Lissabontraktaten. Er vi sikre på, at man ikke vil slå ind på denne farlige kurs med en europæisk lov, der undertrykker og træder medlemsstaternes love under fode? Det er en fare, vi må beskytte os imod. Kommissionen burde have reageret skarpere, ikke mindst på grund af den enstemmige protest - i dag har der været et tværpolitisk møde mellem de italienske politiske partier, der er repræsenteret her - der repræsenterer stemningen og dybden af følelserne hos vores folk i forhold til dette tilhørsforhold, som er metapolitisk, metareligiøst og kulturelt, i den betydning, som den store filosof lærte os med de vigtige ord om, at vi ikke kan sige, at vi ikke er kristne.
Spørgsmålet om nomineringerne er meget vigtigt. I dag kan vi i pressen læse rygter om møder, og vi ved ikke engang, om der skal være et ekstraordinært møde i Bruxelles. Men der er noget, jeg undrer mig over. Hvis man ser på de navne, der cirkulerer - f.eks. Jan Peter Balkenende, David Miliband og Herman Van Rompuy for blot at nævne tre - er det så muligt, at ingen har bemærket, at alle tre regelmæssigt deltager i møder i både Bilderberggruppen og Den Trilaterale Kommission? Jeg mener, at vi må fastlægge nogle gennemsigtighedsprincipper, hvilket der så ofte tales om i vores institutioner, og vi må spørge disse mennesker ligeud, om de er kandidater, der repræsenterer deres lande og deres politiske partier, eller om de repræsenterer hemmelige grupper, der mødes bag lukkede døre og træffer beslutninger hen over hovederne på deres befolkninger.
Francisco Sosa Wagner
(ES) Hr. formand! Nu hvor bekymringerne affødt af vedtagelsen af Lissabontraktaten er overvundet, er tiden efter min mening inde til at tænke over, hvordan vi i fremtiden skal håndtere de nationalistiske holdninger, der udgør så stor en hindring for europæisk integration. Efter min mening kan disse hindringer ikke være gratis. Tiden er inde til køligt at overveje mulige foranstaltninger, der skal iværksættes i de kommende dage og år.
Dette simple medlem af Parlamentet ønsker en fremtidig formand for Rådet, som er en mand, eller endnu bedre en kvinde, der støtter europæisk føderalisme, bruger euroen, bor i Schengenområdet og kan identificere sig med og er enig i EU's charter om grundlæggende rettigheder.
