Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 30. januar 2003, for genoptaget.

Formanden.
Sidste lørdag blev Joseba Pagazaurtundua, politichef i en landsby i Baskerlandet i Spanien, dræbt af terrorister. Jeg har på egne vegne og på vegne af Parlamentet allerede givet udtryk for vores dybeste deltagelse over for hans familie.
Hr. Pagazaurtundua var et aktivt medlem af det socialistiske parti. Han var også et aktivt medlem af den baskiske folkebevægelse ¡Basta Ya! - "Nu er det nok". ¡Basta Ya! vandt Sakharov-prisen i 2000, og hr. Pagazaurtundua besøgte Parlamentet for at deltage i ceremonien til overrækkelse af Sakharov-prisen. Med dette mord har terroristerne endnu en gang vist deres manglende respekt for menneskeliv og retten til politisk ytringsfrihed.
Efter denne seneste hån mod al anstændighed ønsker Europa-Parlamentet i dag at vise, at vi står skulder ved skulder med ofrene, deres familier og alle, der forsøger at bekæmpe terrorismen i Spanien. Jeg vil bede Dem om at iagttage et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Formanden.
Protokollen fra mødet den 30. januar er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, jeg tager ordet for at gøre Dem opmærksom på et problem med overholdelse af forretningsordenen i forbindelse med det fuldstændige forhandlingsreferat af 30. januar 2003 vedrørende forhandlingen om sultproblemet i verden og udryddelse af handelshindringerne for de fattigste lande i verden.
Således finder man på side 15 i forhandlingsreferatet en skriftlig erklæring fra Johan Van Hecke fra Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, der blev fremsat i overensstemmelse med artikel 120, stk. 7. Denne erklæring er på 357 ord, selv om forretningsordenen fastsætter, og jeg citerer, at "medlemmer, der ikke har haft ordet under en forhandling, kan højst en gang under hver mødeperiode indgive en skriftlig erklæring på højst 200 ord, der vedføjes det fuldstændige forhandlingsreferat fra forhandlingen".
Da jeg selv gjorde en indsats for at overholde forretningsordenen på dette punkt i forbindelse med min skriftlige erklæring i den samme forhandling, og eftersom en af mine foregående skriftlige erklæringer blev afkortet netop i medfør af denne artikel, undrer det mig, at reglerne kan gælde forskelligt her i Parlamentet. Må jeg anmode om, at forretningsordenen anvendes også i dette tilfælde?
Formanden.
Der udvises sædvanligvis en vis smidighed. Det er dog vigtigt, at bestemmelserne i forretningsordenen nøje overholdes. Hvis der er behov for et ændringsforslag, må vi se på det. Under iagttagelse heraf betragter jeg protokollen som godkendt.

Formanden.
Det endelige forslag til dagsorden som opstillet af Formandskonferencen på mødet den 6. februar 2003 i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 110 og 110a er omdelt. Der er foreslået følgende ændringer:
Vedrørende onsdag
Jeg har modtaget en anmodning fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance og Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om at inkludere redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Irak i dagsordenen for onsdag uden indgivelse af beslutningsforslag . 
Hvis denne anmodning accepteres, vil forhandlingen om Irak indgå på onsdag fra kl. 15.00-17.00. De øvrige forhandlinger samme eftermiddag vil fortsætte fra kl. 17.00-19.00, og spørgetiden til Rådet vil derfor blive aflyst.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, min gruppe har formuleret denne anmodning, ikke blot på grund af begivenhedernes udvikling, men især på grund af det ekstraordinære topmøde, som rådsformanden, hr. Simitis, har indkaldt til, formentlig næste mandag. Vi mener også, at det på nuværende tidspunkt er meget vigtigt - og det er den holdning, som min gruppe har haft gennem hele denne forhandling, og som vi mener er den eneste rigtige - at forsøge at opnå en fælles og bestemt europæisk holdning for helt grundlæggende at undgå krig og iværksætte en nedrustningsproces - til fjernelse af masseødelæggelsesvåben i forbindelse med Irak - gennem internationalt pres og ved at følge FN-sporet.
Det er vores mål, og vi mener, at det er vigtigt, at Parlamentet gennemfører en forhandling, så De kan tale for os på topmødet næste mandag.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil ikke tale mod en Irak-debat, men Deres forslag betyder jo også, at spørgetiden til gengæld annulleres, og det er jeg kraftig modstander af, for jeg er af den opfattelse, at næst efter stemmeretten ved lovgivningsmæssige tekster er hvert enkelt parlamentsmedlems spørgeret - som endda er sikret i traktaterne - en af de vigtigste parlamentariske rettigheder. Vi vænner os til, at spørgetiden på grund af utvivlsomt vigtige ting - det drejer sig hver gang om vigtige ting - oftere og oftere forkortes eller udsættes. Jeg beder Dem om at stoppe denne praksis. Tidligere lå spørgetiden til Rådet om aftenen kl. 21 eller fra kl. 20 til kl. 22, det fungerede perfekt i 10-15 år, så blev Rådet træt om aftenen og måtte rejse, hvorfor spørgetiden blev henlagt til om eftermiddagen, og siden er spørgetiden hver gang enten blevet forkortet eller udsat til fordel for andre punkter.
Jeg anmoder om, at der tages fat på dette problem på lang sigt, og at det løses!

Formanden.
Hr. Posselt, Deres observation var mere en bemærkning til forretningsordenen vedrørende spørgetiden. Jeg har specifikt oplyst Parlamentet om, at den anmodede medtagelse af forhandlingen om Irak vil have den konsekvens, som De nævnte.
(Parlamentet imødekom anmodningen)

Formanden.
Vi går nu over til indlæg af et minuts varighed om politisk vigtige sager.

Wynn (PSE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg sendte Dem en skrivelse vedrørende Sandbæk-betænkningen og en eventuel fornyet behandling, men efter den sidste times hændelser har jeg ikke behov for at rejse spørgsmålet her.

Formanden.
Herligt! Dette er et storartet eksempel på indlæg af et minuts varighed.

Ludford (ELDR).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil anmode Dem om at sende en protestskrivelse til præsident Bush og guvernøren i Texas vedrørende henrettelsen af den britiske statsborger, Jackie Elliott, i sidste uge trods yderligere beviser på, at han ikke havde begået den forbrydelse, som han var dømt for, og som var årsagen til, at han havde siddet på dødsgangen i 16 år. Der var mange protester fra Det Forenede Kongerige og personer i fremtrædende stillinger, nye beviser fra politirapporter, som pegede på andre mere sandsynlige mistænkte for det mord i 1986, som han blev dømt for, samt indtrængende opfordringer om udførelse af afgørende DNA-prøver.
Myndighederne i Texas pressede på for at eksekvere den planlagte henrettelse, selv om en række vigtige appeller stadig ikke var blevet hørt af appelretten i Texas. Den dømtes lokale parlamentsmedlem - en minister - stod i spidsen for protesterne. Dette sender et signal til verden om, at det amerikanske retssystem har en tvivlsom holdning til retsstatsprincippet og menneskerettighederne. Vi må i det mindste sikre, at et sådant eksempel på uretfærdighed ikke går upåagtet hen.

Blak (GUE/NGL).
Hr. formand, De lovede at undersøge sagen omkring den "dress-code", som et italiensk medlem prøvede at indføre under en høring i Bruxelles. Samtidig anbefalede De mig en god skrædder, og jeg håber, at De er tilfreds med resultatet, for regningen vil blive sendt til Dem!
Formanden.
Hr. Blak, det er for tidligt på en mandag morgen at skulle reagere på en sådan udfordring.

Leinen (PSE).
Hr. formand, i slutningen af sidste møde her i Strasbourg var der en sjælden begivenhed: For første gang i flere år fik en skriftlig erklæring igen absolut flertal her i Parlamentet. 320 kolleger underskrev kravet om, at formanden for Kommissionen fremover skal vælges af Parlamentet og ikke længere af Det Europæiske Råd. Gennembruddet kom med underskrifterne 313 og 314. Det var hr. Barón Crespo og hr. Poettering. Et stort tillykke med dette mod i sidste sekund! Jeg tror, at det styrker vores delegation i konventet til også at gennemføre dette krav.
Jeg vil gerne bede Dem om at overgive hr. Giscard d'Estaing Parlamentets nu officielle holdning. Der er så stadig håb om, at også formanden for konventet vil forstå, at chefen for den udøvende myndighed i Europa ikke skal vælges bag lukkede døre i Rådet, men her foran et åbent forum for folket.
Formanden.
Det kan godt lade sig gøre, hr. Leinen.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, jeg kender hr. Leinen som en oprigtig kollega. Men det kunne jo være, at han undtagelsesvis havde en bagtanke med sine formuleringer og ville skabe vanskeligheder for mig. Derfor erklærer jeg her på ny, hvad jeg allerede har sagt til hr. Leinen, der på en måde har taget mig ved hånden, for at jeg kunne skrive under dér. Jeg sagde: "Hvis jeg skriver under, skriver jeg ikke under som gruppeformand, men kun i mit eget, helt personlige, beskedne navn."
Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på den fælles erklæring fra de kommunistiske partier og arbejder- og venstrepartierne i protest mod angrebskrigen imod Irak. I erklæringen, der indtil videre er underskrevet af 60 partier fra fem kontinenter, fastsættes det bl.a., at aggressionen imod Irak, der er baseret på den nye amerikanske doktrin om forebyggende angreb, truer med at destabilisere hele regionen med svære konsekvenser for hele civilisationen. Det er en stor trussel mod den internationale fred og det internationale retssystem og danner præcedens for andre vilkårlige aggressive handlinger.
I erklæringen konkluderes det, at angrebskrigen imod Irak skal stoppes, og at vi skal advare imod stormagternes forsøg på at presse FN. Endvidere konkluderes det, at vi skal tage afstand fra enhver europæisk støtte til eller deltagelse i krigen og kræve, at vores lande ikke forsyner USA med militære eller lignende faciliteter til opnåelse af disse aggressive mål.
Spørgsmålet er, hvad Europa-Parlamentet vil gøre for at undgå en krig, som størstedelen af Europas borgere er imod. Hvad vil Europa-Parlamentet gøre for at sikre, at der ikke er nogen medlemsstater, som yder USA assistance i tilfælde af krig? Jeg vil forelægge Sekretariatet en kopi af den fulde tekst i den fælles erklæring.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne tilslutte mig anmodningen om at indføje en forhandling om situationen i Irak i denne uge. Det ser ikke ud til, at en fredelig løsning på den nuværende krise er mulig. Hans Blix og Kofi Annan har gjort det helt klart, at krigen kan undgås, hvis de får tilstrækkelig tid, og hvis de kan opnå et fuldt og aktivt samarbejde med de irakiske myndigheder. Vi har også et stort ansvar for at sikre, at alle lever op til kravene i international lov, ikke kun Irak. Vi skal også sikre FN's fulde berettigelse i denne situation.
Jeg vil gerne appellere til formanden for Parlamentet og gruppeformændene om i denne uge at udarbejde en fælles erklæring til de irakiske myndigheder og medlemsstaterne med en indtrængende opfordring til Irak om at samarbejde fuldt ud via FN og dermed sikre overholdelse af international lov.

Dupuis (NI).
Hr. formand, jeg vil gerne tage et meget alvorligt spørgsmål og en meget alvorlig situation op, nemlig situationen i Cambodja. På trods af de alvorlige antithailandske optøjer, der har fundet sted i Cambodja, og hr. Hun Sens ansvar for disse begivenheder, eller i hvert fald forløbet af dem, er der ingen, der ved, om de politiske grupper har besluttet at behandle dette spørgsmål på det næste møde.
Imidlertid mener jeg, at Parlamentet burde intervenere tidligere, for det er demokratiet og konsolideringen af demokratiet i landet, der står på spil. Derfor anmoder jeg Dem, hr. formand, om at sende et brev til formanden for Cambodjas parlament og oplyse ham om, at Europa-Parlamentet ser med stor alvor på denne situation. Jeg har også bedt formanden for Delegationen for Forbindelserne med Medlemslandene af ASEAN, hr. Nassauer, om at invitere Cambodjas ambassadør til Strasbourg i denne uge.
Jeg håber, at han kommer. Jeg mener, at vi må støtte dette land, hvis ikke vi vil risikere en kontrarevolution.

Sørensen (ELDR).
Hr. formand, jeg har netop været i Uganda og er i den forbindelse blevet gjort opmærksom på den forfærdelige tragedie, der udspiller sig i den nordlige del af landet, og som totalt forbigås i den internationale presse. Konflikten udspiller sig mellem den ugandiske hær og oprørsbevægelsen "Lord's Resistance Army". Oprørsbevægelsen bortfører dagligt et stort antal børn. Omkring 800.000 internt fordrevne personer lever under kummerlige forhold i flygtningelejre. Situationen i flygtningelejrene er nu så desperat, at mange forsøger at vende tilbage til deres landsbyer for blot at konstatere, at oprørerne har brændt og ødelagt deres huse og marker. Ligeledes rapporteres der dagligt om et stigende antal overgreb på civilbefolkningen fra hærens side. Hr. formand, jeg vil gerne opfordre Dem til at tage kontakt til formandskabet med henblik på iværksættelse af et EU-initiativ, der kan bidrage til løsningen af denne konflikt.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg tager ordet, fordi jeg gerne vil advare Dem om, at Deres gode navn bliver misbrugt i danske medier. Det fremgår således af danske medier, at De på Formandskonferencen, hvor vi havde en videohøring med Hans Blix, skulle have sagt, at Hans Blix advarede mod, at vi sendte en delegation til Irak. Nu ved vi jo begge to, fordi vi var til stede på den pågældende Formandskonference og begge deltog i videohøringen, at det ikke er sandt. Jeg synes, at De skulle have en chance for at sige, at det ikke var tilfældet, fordi læser man de danske aviser, så tror man noget andet. Deres navn bliver altså brugt i den anledning, og det synes jeg måske, at De skulle gøre noget ved.

Formanden.
Jeg kan gøre noget ved det nu ved at understrege, at jeg ikke har udtalt mig om Hans Blix' holdning eller om, hvorvidt man skulle sende en delegation af sted.

Maaten (ELDR).
Den 5. februar afgav Den Internationale Domstol i Haag en kendelse i en sag, som den mexicanske regering havde anlagt mod USA. Det var en sag om tre mexicanske - egentlig 54 - men især tre mexicanske statsborgere, nemlig Cesar Fierro, Roberto Ramos og Osvaldo Torres, som er dømt til døden og sidder i dødsceller i Oklahoma og Texas. Nu er vi naturligvis imod dødsstraf i et hvilket som helst land, men i denne sag gælder det mere, fordi de tre mexicanske statsborgere har været afskåret fra at modtage hjælp, som de har juridisk ret til, nemlig støtte fra deres egen regerings konsul. Myndighederne i staten Texas reagerede endnu værre ved at hævde, at Domstolen ikke kunne lægge hindringer i vejen for disse henrettelser. Europa-Parlamentet har naturligvis en tradition at leve op til, og jeg vil, i overensstemmelse med den anmodning, som baronesse Ludford tidligere har fremsat, bede Dem overveje muligheden af at skrive til guvernøren i Texas herom.
Lad mig desuden benytte lejligheden til at støtte det, som hr. Dupuis for lidt siden sagde om situationen i Cambodja. Den demokratiske oppositionsleder Sam Rainsy er nu gået under jorden, idet han beskyldes for at ville vælte regeringen. Det er naturligvis slet ikke sandt, og jeg synes, at vi også bør gøre noget ved dette.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne udtrykke min deltagelse over for de pårørende til Joseba Pagazaurtundua, som jeg kendte personligt. Skaden er uoprettelig. Det er umuligt at gøre menneskers lidelser op. Vil det seneste offer for den nuværende konflikt i Baskerlandet være med til at bane vejen for en løsning? I EU's egen historie er der nylige eksempler på nationer, der har overvundet meget alvorlige konflikter. Vi må gøre alt, hvad vi kan, for at skabe opmærksomhed.
Jeg støtter alle, der ønsker et konstruktivt samarbejde for at opnå reel fred i mit hjemland. Dette kan dog ikke opnås uden det internationale samfunds stærke engagement. Vores manglende succes på dette punkt har medført yderligere sammenstød. Jeg er sikker på, at en indsats til opnåelse af politisk dialog vil give positive resultater. Det er nødvendigt med en retningsændring i EU's strategi, og det haster.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gentage hr. Leinens ord ved at understrege, at størstedelen af Parlamentets medlemmer på nuværende tidspunkt går ind for, at kommissionsformanden skal vælges af Parlamentet, og da størstedelen af medlemmerne for to år siden stemte imod dette initiativ, er det et væsentligt fremskridt og et bevis på de fremskridt, som den europæiske politiske union har opnået.
Det er vigtigt at huske på et tidspunkt, hvor der er risiko for en humanitær katastrofe i Irak, og når USA af denne grund sammen med allierede inden for EU og fra stater, der ønsker at tiltræde EU, angriber hele idéen med en politisk union i verden.
Og da det er her i Parlamentet, at EU's politiske mål skal gennemføres, vil jeg også gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på dem, der angriber os ved hjælp af interne allierede.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, vi har netop hørt hr. Gorostiaga forsvare mord som en metode til løsning af politiske konflikter, og det er efter min opfattelse helt uacceptabelt.
Jeg vil gerne komme med en tilføjelse. En af hr. Gorostiagas kolleger, borgmesteren i Andoain, har nægtet at fordømme dette mord over for sine borgere. Jeg kan derfor ikke acceptere et sådant argument. Og jeg vil gerne sige, at problemet i Baskerlandet på nuværende tidspunkt ikke er, at der er en politisk konflikt, men at der er mennesker, som mener, at mord er en legitim metode. Og da det drejer sig om EU, vil jeg gerne henlede opmærksomheden på det forhold, at der i Baskerlandet, som er det mest autonome område af EU's autonome områder, arrangeres kommunalvalg, som mange borgere ikke kan deltage i, fordi de risikerer at blive myrdet som Joseba Pagazaurtundua.
Vidal-Quadras Roca (PPE-DE).
Hr. formand, vi har netop til vores store forfærdelse hørt et medlem af en organisation, som støtter, huser, føder, beskytter og finansierer terrorister, der lige har myrdet den person, som vi iagttog et minuts stilhed for, opfordre til dialog og fred.
Hr. formand, der er tidspunkter hvor kynisme når så langt ud rent moralsk, at det er helt ekstremt. Hr. formand, jeg vil over for Parlamentet gøre opmærksom på, at hr. Gorostiaga Atxalandabasos tilstedeværelse bringer skam over EU, og ord kan i denne situation, hvor en æret embedsmand netop er myrdet, ikke beskrive den afsky, som jeg føler ved tilstedeværelsen af denne person i et fællesskab, der står for demokrati og frihed.
McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil på egne vegne og på vegne af min gruppe, der var en del af den delegation, som besøgte Irak i sidste uge, gøre opmærksom på vores uro over rapporter i medierne om, at De skulle have udtalt, at det irakiske regime har ført os bag lyset og manipuleret med os.
Vi blev ledsaget af mange mediefolk, der helt sikkert ikke blev ført bag lyset og manipuleret med. Deres dækning viste med al tydelighed, at vi protesterede imod regimet, at vi insisterede på Iraks samarbejde med våbeninspektørerne, og at vi rejste tidligere spørgsmål om f.eks. gasforgiftningen af kurderne. Der sættes efter min opfattelse spørgsmålstegn ved troværdigheden hos de af Parlamentets medlemmer, der mente, at det var nødvendigt og vigtigt at tage til Irak, når Parlamentet ikke selv ville sende en officiel delegation.
Jeg er helt enig med hr. Barón Crespo i, at mord ikke er løsningen på politiske konflikter. Det var derfor, at mange af os tog til Irak. Vi mener ikke, at mord er løsningen på politiske konflikter, og vi må gøre alt, hvad vi kan, for at opnå en politisk aftale. Det er meget bekymrende at høre formanden for Parlamentet kritisere os i medierne og sætte spørgsmålstegn ved vores troværdighed.

Formanden.
De hørte ikke, hvad jeg sagde, fru McKenna, men De kan have læst noget i en irsk avis. Da der ikke var tale om et citat, og hvis De har et problem med det, foreslår jeg, at De tager det op med den pågældende redaktør og ikke med mig.

Lage (PSE).
Hr. formand, dette punkt går normalt ud på at opregne den lange række af rædselsgerninger, der begås verden over: massakrer, krænkelser af menneskerettighederne og krænkelser i det hele taget af de mest elementære principper for et civiliseret liv.
Jeg vil i dag gerne komme med en modsat meddelelse og udtrykke min glæde over det, der for nylig er sket i Mozambique. I Mozambique, blev en journalist, Carlos Cardoso, myrdet, fordi han havde skrevet om en gruppe korrupte personer tæt på magten. Man mente, at det nok ikke ville lykkes for retsvæsenet at retsforfølge Carlos Cardosos mordere, men retsvæsenet har virket, og disse mordere er blevet idømt strenge straffe. Det betyder, at Mozambique, hvor der for ikke så længe siden var borgerkrig, som lagde landet øde og fordømte folket til elendighed, i dag har demokrati og retsstatsforhold. Derfor må vi støtte og opmuntre Mozambiques myndigheder og retsvæsen. Jeg tillader mig også, hr. formand, at nævne noget, der har fundet sted her, nemlig terrorisme. Jeg erindrer om det, som Fernando Savater sagde, da vi her overrakte ham en pris. Med ord hentet fra Chateaubriand sagde Savater: "Jeg kender ikke noget mere kujonagtigt, mere servilt og mere foragteligt end en terrorist" - eller dem, der dækker over terrorister, tilføjer jeg.

Seppänen (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne henlede opmærksomheden på medlemsstaternes ulige status her i Parlamentet. Besøgstjenesten er Parlamentets visitkort til offentligheden. Hver medlemsstat bør have sin egen faste tjenestemand ansat i tjenesten, der taler sproget i den pågældende medlemsstat, og som kan forklare besøgende, hvordan Parlamentet arbejder.
Parlamentet har nu truffet en beslutning om ikke at have en fast tjenestemand, der taler finsk. Finsk vil være det eneste sprog, der ikke anvendes af en fast tjenestemand til at forklare Parlamentets forretningsgang for de besøgende. Jeg mener, at det er diskriminerende over for én medlemsstat og ét sprog. Det er ikke i Parlamentets interesse, at sprogene ikke har samme status, og at ét sprog skal overtages af midlertidige assistenter eller tjenestemænd i stedet for erfarne tjenestemænd, der kan fortælle de besøgende om, hvad der foregår i Parlamentet.
Jeg håber, at De kan gøre noget ved denne situation, og at det finske sprog vil få samme status som de øvrige sprog.

Formanden.
Jeg vil undersøge det nærmere og vende tilbage med resultaterne af mine forespørgsler.

Andrews (UEN).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Mange tusind mennesker fra Europa og i hele den frie verden, herunder USA, vil på næste lørdag demonstrere imod krigen i Irak. Det er vigtigt, at vi i dag anerkender det initiativ, som Tyskland, Frankrig og Belgien har taget for at få FN til at gribe ind over for Irak og intensivere eftersøgningen efter masseødelæggelsesvåben i landet.
Europas borgere protesterer ikke imod USA, men imod præsident Bush og imod krig. Det er meget vigtigt, at vi anerkender dette initiativ.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, USA og Storbritannien bevæger sig i retning af et angreb på Irak, desværre med accept fra mange - om ikke alle - regeringer i NATO og EU. Et angreb vil få uoverskuelige konsekvenser for Iraks befolkning og resten af verden. For at retfærdiggøre angrebet har de over for FN fremlagt udokumenterede og forældede beviser fra CIA, doktorafhandlinger eller aflyttede telefonsamtaler fra 1990'erne, som den amerikanske ambassadør i Grækenland indrømmede over for pressen forleden. Det er deres dårlige argument for at begå en frygtelig forbrydelse over for den hårdt prøvede irakiske befolkning, der, som jeg havde lejlighed til selv at se i sidste uge, har betalt en stor pris for bombningerne under Irak-krigen i 1991, embargoen og Saddam Husseins tyranniske regime.
Vi taler for størstedelen af vores borgere, der demonstrerer dag efter dag, når vi siger nej til krigen og embargoen mod Irak! Vi skal respektere den irakiske befolknings ret til at bestemme deres egen fremtid! Vi skal holde op med at bruge FN til at legalisere tvang!
Forbrydelserne kan undgås. Spørgsmålet er, om Europa-Parlamentet vil droppe sin svage og eftergivende Pontius Pilatus-holdning og klart og tydeligt tage afstand fra denne forbryderiske krig.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Hr. formand, i forbindelse med den uofficielle delegation i Irak fik jeg sammen med tre kolleger mulighed for at tage til Makhmour i den nordlige del af Irak, der er under irakisk herredømme, i nærheden af den kurdiske autonomizone. Makhmour er en kurdisk flygtningelejr for tyrkiske kurdere med ca. 10.000 beboere. På grund af deres støtte til PKK kunne de ikke søge tilflugt i den kurdiske zone, og de risikerer i tilfælde af krig at blive de første ofre. Derfor ønsker de at vende hjem til deres bjerge i Tyrkiet.
Jeg anmoder Parlamentet og Dem, hr. formand, om personligt at skrive til de tyrkiske myndigheder og bede dem tillade disse landsbyboere, hvis landsbyer blev ødelagt for mere end 10 år siden, at vende hjem. Disse mennesker vil gerne hjem, og de vil blive de første ofre, hvis de ikke kan. Derfor mener jeg, at dette krav er helt velbegrundet.

Formanden.
Jeg vil gerne anmode Dem om at aflevere alle oplysninger om emnet til mit kontor.

Meijer (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg havde ikke til hensigt at bede om ordet i dag. Til de politiske frihedsrettigheder hører også, at meninger, som vi ikke synes om, kan udtrykkes. Jeg hører i dag talere, som ikke vil høre et af medlemmerne af Parlamentet sige det, som hans vælgere forventer af ham. Jeg tror, at hr. Gorostiaga er valgt for at vise, at der er en anden side af sagen, hvad angår det, som andre siger om Baskerlandet. Det er det, han gør, hvad enten vi er enige med ham eller ej. For øvrigt har jeg ikke hørt ham opfordre til mord, for det ville være en grænse, som ingen må overskride, men jeg beder om tolerance over for afvigende opfattelser, som vi ikke er enige i. Kun på det grundlag kan Parlamentet fungere.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. To medlemmer har rejst spørgsmålet om kommentarer, som De angiveligt er kommet med i både irske og danske aviser. De siger, at disse kommentarer ikke er korrekte. De foreslår, at vi kontakter redaktøren for den pågældende irske avis. Det er min erfaring, at Independent Newspaper Group, hvori kommentarerne stod, ikke accepterer forklaringer eller rettelser fra personer, der ikke er enig i avisens politiske linje.
Vil De, hr. formand, derfor kontakte de pågældende redaktører for Independent Newspaper Group og anmode dem om at bringe en rettelse af de bemærkninger, som De kom med?
Formanden.
Nej, det vil jeg ikke gøre. Citaterne var korrekte. De øvrige holdninger i teksten var ikke mine. Jeg kan forsikre Dem om, at de direkte citater var korrekte, men den formulering, der blev anvendt her af et medlem om at være "ført bag lyset" har jeg ikke brugt. Jeg ønsker ikke at drøfte emnet under disse forhold.
(Hr. De Rossa: "Det er et spørgsmål om klarlæggelse.")
Nej, det er ikke et spørgsmål, der skal behandles i mødesalen. De kan tage det op med mig privat. Jeg er ikke ansvarlig for andet end citaterne.
(Hr. De Rossa: "Det er deres ansvar ...")
Jeg vil ikke tage ansvar for noget, som jeg ikke er direkte citeret for at have sagt. Og så er sagen slut for mit vedkommende.
(Hr. De Rossa: "Jeg vil forfølge sagen.")
De er velkommen til at forfølge sagen, men jeg vil ikke spilde mere tid på den.
Jeg undskylder endnu en gang over for de af mine kolleger, der er på listen over talere, men vi har overskredet den fastsatte tid. Hermed er forhandlingen afsluttet.

Formanden.
På vegne af Parlamentet ønsker jeg delegationen fra det danske folketings energipolitiske udvalg under ledelse af formanden, fru Madsen, velkommen i den officielle loge.
Vi glæder os over Deres tilstedeværelse. Jeg håber, at Deres møder og ophold i Strasbourg vil være udbytterigt. Tak, fordi De kom.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om Økonomisk og Socialt Verdensforum (Davos, Porto Alegre).

Lamy
Hr. formand, den forhandling, som er opført på dagsordenen for i dag om Det Økonomiske og Sociale Verdensforum, giver mig mulighed for at indvie Dem i nogle af Kommissionens overvejelser om disse to begivenheder, der blev afholdt for nylig i henholdsvis Davos og Porto Alegre. Jeg siger overvejelser snarere end observationer, for jeg har ikke personligt deltaget i hverken det ene eller det andet møde på grund af en rejse til et andet sted i Brasilien for at møde den nye brasilianske præsident og regering.
På møderne var det kendetegnende, at der var to modsatrettede opfattelser af globaliseringen. Ikke desto mindre var der flere fælles elementer på de to møder. For det første er de begge oprettet som tænketank og et sted, hvor indflydelsen er samlet. Dernæst er de begge nedsat med henblik på at lægge pres på de økonomiske og politiske udviklinger i verden. Endelig har de til fælles at være et produkt af en globalisering, som de giver næring til, selv om idéerne om, hvad denne globalisering er og burde være, er forskellige. Desuden eksisterer disse forskelle ikke kun mellem de to møder, men også internt på hvert enkelt møde.
I Kommissionen mener vi altså, at det ville være en fejltagelse at analysere disse to begivenheder udelukkende ud fra deres forskelligheder, deres modsætninger og deres sammenstød. Det er i øvrigt interessant at bemærke, at de vigtigste temaer fra hver af disse begivenheder også har noget til fælles. På Det Sociale Verdensforum drejede debatterne sig f.eks. om den demokratiske verdensorden, antimilitarisme og styrkelse af freden. I Davos diskuterede man temaerne sikkerhed og geopolitik. Den debat, der føres i Porto Alegre om det, der her kaldes principper, værdier, menneskerettigheder, forskelle og ligheder, er ikke fuldstændig forskellig fra det, man i Davos kalder en debat om tillid og værdier. Der findes altså, selv om der anvendes forskellige ord, en vis overensstemmelse i opfattelsen af den type problemer, vores verden står over for. Jeg vil tilføje, at i år er visse personer endda blevet varmt modtaget på begge møder. Jeg tænker navnlig på Brasiliens nye præsident hr. Lula da Silva.
Det er klart, at Det Økonomiske Verdensforum i Davos fortsat vil tiltrække en international elite, der hovedsageligt stammer fra forretningslivet, men også fra politik, medier, ngo'er, universiteter og religiøse grupper. Der deltager 2.000 personer, og det er klart, at det i omfang ikke kan sammenlignes med de 100.000 personer, der var repræsenteret i Porto Alegre, der i øvrigt var fem gange flere end ved det første møde i 2001. Som politisk ansvarlige må vi ikke undlade at tage et folkeligt udtryk af dette omfang alvorligt. Dette er efter min mening et udtryk for en dyb følelse af mistillid, som et stort antal borgere i alle lande føler over for globaliseringsprocessen. Der er en klar besked bag alle disse bevægelser: Borgerne siger til os, at de ikke vil acceptere globaliseringen. De vil have, at den er reguleret, at den er afgrænset, at den er kontrolleret. De ønsker, at globaliseringen bliver et projekt, der ikke deler, men derimod samler hele planeten.
Hvad er denne globalisering, der er blevet talt så meget om i år i Porto Alegre og i Davos? Som udgangspunkt er globaliseringen ikke et projekt, det er en bevægelse, det er produktet af et sammenløb af teknologiske, økonomiske eller politiske processer, hvis omfang fremstår mere og mere tydeligt for os. Jeg tror ikke, at der er et komplot bag globaliseringen. Derimod er der den logik, som dominerer vores verden, nemlig markedskapitalismen. Den ustabilitet og uretfærdighed, som man beklager - såvel i Davos som i Porto Alegre - er en af konsekvenserne af markedskapitalismens effektivitet. Eftersom der ikke findes en global regulering og anvendelige interne politikker, ser man i dag disse uretfærdigheder og den manglende stabilitet. Uretfærdighederne og forskellen mellem Nord og Syd øges, samtidig med at miljøet fortsat er truet.
I denne henseende er Kommissionens standpunkt klart. Til de personer - på den ene eller anden side i øvrigt - der vil have, at vi skal vælge mellem vækst eller retfærdig, må vi svare, at vi nægter at vælge mellem vækst og retfærdighed eller retfærdighed og vækst. Vi har behov for begge dele. Vi må gennemføre globaliseringen på markederne, for det vil medføre et enormt udviklingspotentiale. Men vi må i den forbindelse udarbejde en global reguleringsramme for at garantere, at udviklingen bliver mere retfærdig og mere bæredygtig, end den er i øjeblikket. Ud fra dette synspunkt skal den multilaterale forhandling, der blev indledt i Doha i november 2001 inden for WTO, ses i dette dobbelte perspektiv med åbning af markederne på den ene side og regler og integration af de sydlige lande på den anden side, idet man sikrer disse en større adgang til de nordlige lande alt efter graden af præferencebehandling.
Denne globale regulering er på en måde den syntese, som vi prøver at opnå med Porto Alegre og Davos. Det er en vanskelig og ømfindtlig syntese. Den er længe om at komme på plads af mindst to årsager. For det første støder den imod magtfulde interesser, som det igangværende slagsmål i Genève illustrerer i forbindelse med udviklingslandenes adgang til livsvigtig medicin, som vi lige straks skal forhandle om igen. For det andet medfører reguleringen, hvis man mener det alvorligt, en koncentration af kollektive præferencer på områder som miljø, sundhed, arbejdstagernes rettigheder, de offentlige tjenester eller kulturelle forskelle. Vi ved, at selv inden for Parlamentet er diskussionerne om disse emner til tider ophedede. Det siger altså sig selv, at en forhandling om disse emner med henblik på at blive enig på internationalt niveau nødvendigvis må være en langsommelig affære. Det er en opgave for organisationer som Den Internationale Arbejderorganisation, FAO, WTO og de forskellige standardiseringsorganisationer inden for miljø, sundhed og kulturelle forskelle at forene den frie handel og overholdelsen af minimumsstandarder.
Vi skal altså sørge for, at det multilaterale system udvikles, styrkes og konstrueres mere solidt med henblik på at tillade forskellige akklimatiseringer i markedskapitalismen. Således vil udviklingslandene kunne følge effektive og uortodokse indhentningsstrategier i en række sager, eftersom at vi, der har mere avancerede økonomier, vil kunne gå hurtigere frem inden for det sociale område og inden for retfærdighed og miljøbeskyttelse. Det er, tror jeg, den besked, der er givet os europæere i år både i Porto Alegre og i Davos.
Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Det Økonomiske Verdensforum blev afholdt i Schweiz, Det Sociale Verdensforum i Brasilien. Jeg spørger mig selv, hvorfor de ikke kunne afholdes sammen, men derimod parallelt med hinanden, tusindvis af kilometer fra hinanden! Europa-Parlamentet giver med dagens debat et godt eksempel, idet det fører en fælles diskussion, fordi begge emner ikke nødvendigvis står i modsætning til hinanden. Hvis vi ønsker at udnytte mulighederne for globalisering og bekæmpe risiciene, har vi brug for en parathed til helhedstænkning og ikke til et spil mod hinanden.
Dette fællesskab opfylder vores ordenspolitiske model for den økosociale markedsøkonomi. Vi er for markedet, men markedet har grænser. De ligger i det sociale ansvar og i den økologiske bæredygtighed. Denne fælles debat er i overensstemmelse med vores Lissabon- og Barcelona-strategi og vores princip om, at økonomien skaber arbejde, og at alt, hvad der skaber arbejde, er socialt.
I sit slutreferat opfordrede FN's generalsekretær Kofi Annan til kamp mod fattigdom. Vi mener også, at globalisering skal ledsages af store bestræbelser på at bekæmpe fattigdom. Derfor styrker vi i vores beslutning vores støtte til disse mål i FN's år 2000-erklæring om kamp mod fattigdom og opfordrer Kommissionen til at fremlægge en beretning for os én gang om året om, hvilke fremskridt der er opnået i fattigdomsbekæmpelsen globalt og ved hjælp af vores bidrag.
Vi rykker tættere sammen. Statsgrænser, tidszoner, afstande, kvantitativ størrelse spiller en mindre og mindre rolle. Vi bliver mere og mere afhængige af hinanden. Vi har globalt et større og større ansvar for hinanden. Vi er ramte og berørte. Globaliseringen finder sted, og det handler om at udnytte mulighederne og at bekæmpe risiciene på begge sider af jordkloden. Vi har i denne sammenhæng brug for et stærkere Europa i verden. Vi har brug for en mere retfærdig og fair økonomisk og social verdensorden. Som europapolitikken er national indenrigspolitik, er den økonomiske og sociale verdensorden europæisk indenrigspolitik. Vi har brug for større europæisk enighed og styrke!
Europa er vores kontinents svar på globaliseringen i verden. Vi skal også lave vores lektier. Lissabon-strategien er den rigtige vej derhen. Men fra de stolte mål skal vi nå frem til klare definitioner på enkeltmål og fastlægge tidsplaner og ansvarsområder. Vores fælles mål skal også være indeholdt i alle regerings- og arbejdsprogrammer på vores kontinent. Derfor gør vi eftertrykkeligt opmærksom på, at det indre markeds potentiale endnu ikke er udtømt, at arbejdsløshedsraterne er for høje, og at vi må satse alt på også at reducere dem hos os. Vi opfordrer Rådet til at sørge for, at hver enkelt medlemsstat opfylder henstillingerne fra Økofin-Rådet i forbindelse med budgetreformen og den økonomiske reform. Lissabon og det indre marked er de instrumenter, vi har brug for, for at give vores svar på globaliseringen i verden og for at kunne varetage vores ansvar i verden.
Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand, vi bør til Porto Alegres leit motif eller motto om, at en anden verden er mulig, tilføje spørgsmålet om, hvorvidt verden med de tendenser, der er i øjeblikket, kan udvikle sig fredeligt uden ændringer eller reformer med henblik på globalisering. De seneste måneders begivenheder giver ikke megen grund til optimisme.
Den strategiske plan med den kolde krig var afskrækkelse, frygten for gensidig udslettelse, og det ser nu ud, som om den dominerende plan - på et pluralistisk og modstridende grundlag - skal være forebyggelse i en verden, der er uhyggelig, farlig og tiltagende usikker.
Vi oplever ikke desto mindre en voksende og stadig mere synlig konflikt i forhold til udformningen af en effektiv forebyggelsespolitik.
Vi oplever på den ene side reaktionen i form af globalisering på grund af den deregulerede markedskapitalisme, det unilaterale lederskab af de stærkeste og den nye doktrin af forebyggende, afværgende militæraktioner og ad hoc-koalitioner.
Vi oplever på den anden side voksende sektorer med meget modsætningsfyldte ideologiske holdninger, men som på grund af globaliseringen i verden er enige om, at reaktionen skal være i form af en multilateral politik med demokratiske regler, globale reformer og fred, især i lyset af truslen fra terrorismen, og at man grundlæggende skal fjerne alle kilder til had og ydmygelse i verden.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, at vi på grund af verdens nye offentlige opfordring til globaliseringsreformer skal være realistiske, opnå bred enighed og udarbejde konkrete og bæredygtige initiativer.
Europa har en stor interesse i dette spørgsmål. Europa skal gøre sig gældende globalt og være bevidst om sine globale ansvarsområder. Europas oprindelige raison d'être var fred efter de frygtelige krige i det 20. århundrede. I de sidste 50 år har Europa formentlig været den første effektive supranationale reaktion på udfordringerne i forbindelse med globalisering. For at følge denne udvikling må vi gøre os gældende som global spiller med en mere forenet og stærk udenrigspolitik på trods af de nuværende vanskeligheder, da disse bevægelser, dette globale civile samfund i stigende grad kræver et Europa, et forenet Europa, og det skal vi leve op til.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, allerførst vil jeg udtrykke min glæde over, at disse to verdensfora er forløbet uden vold. Det har vi også oplevet anderledes. Som liberal vil jeg gerne tage et par punkter op.
For det første hersker der stadig stor fattigdom i udviklingslandene til trods for alle industrilandenes løfter om at nedbringe fattigdommen til det halve hen imod 2015. Vi er allerede kommet et stykke vej. Efter min opfattelse kan den private sektor også spille en vigtig rolle. Det drejer sig ikke om, at de store internationale selskaber for at formindske deres produktionsudgifter altid flytter produktionen til de lande, hvor lønningerne er lavest. Det drejer sig om, at de bevidst søger partnerskab med lokale virksomheder og organisationer. Ved at investere i det lokale erhvervsliv, ved at sørge for, at deres arbejdstagere får gode velfærdsforanstaltninger, og at der betales rimelige lønninger til mænd og kvinder, kan de yde et stort bidrag til bekæmpelsen af fattigdommen. Corporate Social Responsibility, som det så flot hedder på engelsk, er af fundamental betydning. Selvfølgelig skal det ske frivilligt, helt nede fra bunden. Jeg opfordrer derfor erhvervslivet til at være så socialt ansvarligt som muligt, når der investeres. Det ville være ideelt, hvis det nationale erhvervsliv ville gennemføre dette på alle politiske områder.
Et andet punkt, jeg vil pege på, er betydningen af undervisning for bekæmpelsen af fattigdom. Også her kan den private sektor yde et bidrag. Ved bevidst at bruge deres egen knowhow til at støtte de lokale erhvervsuddannelser kan denne sektor give befolkningen en bedre uddannelse. På lang sigt vil dette også være til gavn for dens egen personalepolitik. Naturligvis vil jeg ikke i forbindelse med alt dette bagatellisere udviklingslandenes nationale myndigheders og det internationale samfunds rolle. Menneskerettigheder skal til enhver tid håndhæves og fremmes. Disse omfatter gode arbejdsvilkår, men også demokrati og god forvaltning. Det er udviklingslandenes nationale myndigheder selv ansvarlige for. Industrilandene kan støtte dem deri, men udviklingslandene må selv gøre det. Gennem en god politik i deres eget land, hvor også miljøet og fri adgang for enhver til alle grundlæggende velfærdsforanstaltninger såsom vand og land spiller en stor rolle, kan også de bidrage til en ærlig fordeling af velfærden.
Forhåbentlig vil resultatet af de to fora være, at disse punkter optages. Så har vi måske en bedre chance for at nedbringe fattigdommen, måske ikke med 50 % i 2015, men i nærheden af denne målsætning.

Miranda (GUE/NGL).
Hr. formand, vi var til stede i Porto Alegre, og vi kan så afgjort bekræfte, at det store antal deltagere, den vidt forskellige baggrund, som de og deres organisationer havde, samt den store mangfoldighed, der karakteriserede både debatterne og de forslag og konklusioner, som man fik vedtaget i løbet af møderne om vores tids vigtigste spørgsmål, gør Det Sociale Verdensforum til et helt enestående udtryk for de sociale bevægelser og for det civile samfund i verden.
Sådan som FN's generalsekretær for øvrigt så rigtigt har sagt det. Og de bekræftede, at Det Sociale Verdensforum har været en afgørende, historisk milepæl i vores søgen efter løsninger på de kolossale udfordringer og konflikter, som menneskeheden i dag står over for på alle niveauer, men også for opbygningen af et reelt alternativ til den neoliberale model.
Det Sociale Verdensforum blev også denne gang afholdt i Brasilien, og dét samtidig med det brasilianske præsidentvalg og med indsættelsen af den nye præsident, Lula da Silva, der også var en af de store katalysatorer for, at dette verdensforum kom til at bære præg af disse begivenheder og det, som de i dag står for i form af nye og mere lovende perspektiver, ikke mindst på grund af den nye opbakning til borgernes utvetydige brud med den status quo, der har været fremherskende i de senere år.
At skabe en ny verdensorden med fremskridt og fred, som præsident Lula da Silva sagde det ikke blot i Porto Alegre, men også i Davos, var selvfølgelig det dominerende tema i Porto Alegre, og det er da utvivlsomt også tidens største udfordring. Hvis det skal lykkes, er det - som det blev fremhævet derovre - uomgængeligt at give FN nyt indhold og nye former, ligesom der uomgængeligt må ske en dybtgående ændring, reform og omformulering af ikke mindst de grundlæggende metoder og retningslinjer for nogle af den nuværende verdensordens afgørende instrumenter som f.eks. Den Internationale Valutafond, Verdensbanken og Verdenshandelsorganisationen.
Da Det Sociale Verdensforum også foregik samtidig med, at USA's absurde intervention i Irak rykker nærmere og nærmere, måtte det utvetydigt og i samklang med verdensopinionens store flertal tage klar afstand til en sådan krig. Porto Alegre var dog ikke på nogen måde blot en kritisk modpol til Davos. Det har i løbet af sine tre samlinger udviklet sig til en væsentlig bestanddel i opbygningen af et reelt alternativ til den neoliberale model, som Davos i vid udstrækning repræsenterer, en model, der er utvetydigt forbundet med den sociale uretfærdighed, ulighed, opsplitning og krise, som vi i dag oplever. Mens Porto Alegre således vokser og vinder tilslutning, svækkes det hyperelitistiske Davos og vikles ind i de modsigelser, der ligger iboende i den model, som man forsvarer, og i de negative konsekvenser, som den fører til.
I Davos har man forsøgt at finde løsninger på kriserne, men uden held, for man har ikke taget hensyn til krisernes dybereliggende årsager, som man ikke engang har villet analysere. Man har koncentreret sig om økonomisk vækst, men har glemt, hvor vigtigt det er at fordele den velstand ligeligt, som væksten bør føre til, og man har især set bort fra de negative konsekvenser, som markedets fortrinsstilling har medført, ikke mindst for kløften mellem Nord og Syd, den øgede fattigdom i verden og ødelæggelsen af miljøet. Det kan derfor ikke undre, at præsident Lula da Silvas tale i Davos virkelig kom til at vække røre i andedammen. Vi håber, at den bliver væsentlig mere end dét i fremtiden. Og her vil jeg så gerne sige, at EU kan og bør yde sit til, at det kommer til at gå sådan.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, det var sidste gang, at Det Sociale Forum i Porto Alegre og Det Økonomiske Verdensforum fandt sted på samme dato. På Det Sociale Forum i Porto Alegre protesterede og demonstrerede man imod en eventuel konflikt i Irak, og på Det Økonomiske Verdensforum i Davos drøftede man verdens fremtid på en måde, som en meget anset kommentator kaldte for "mere trist end nogensinde." Ud fra dette synspunkt var det efter min mening af stor betydning, at den brasilianske præsident Lula da Silva med sin tilstedeværelse sørgede for den dialog, der hidtil har manglet mellem disse to begivenheder. Han gjorde i begge tilfælde opmærksom på, at det er nødvendigt med nogle omfattende strukturreformer af verdensøkonomien - nemlig de strukturrreformer, som han har lovet at foretage i sit eget land - og han afviste uden tøven princippet om frihandel for enhver pris. Frihandel gælder jo i virkeligheden kun for de fattige lande, eftersom de rige lande kan tillade sig at være protektionistiske, når de ønsker det, og ligesom de ønsker det.
Alle de, som er af den faste overbevisning, at EU's rolle på den internationale scene ikke er at være nogens tjener, men derimod at arbejde for en demokratisk globalisering, er også klar over, at valget af præsident Lula da Silva og hans regering vækker et håb og nogle meget store forventninger, som De bestemt ikke har kunnet undgå at lægge mærke til, kommissær Lamy, eftersom De var i Brasilien umiddelbart efter dagene i Porto Alegre.
I Porto Alegre bekræftede bevægelserne, at det er deres opgave at være en slags repræsentation for en opmærksom og aktiv befolkning i hele verden, og dette stod også meget klart for de 700 parlamentsmedlemmer, som var til stede, og som fastlagde en dagsorden, jeg gerne vil minde om her. For det første var der protesten mod krigen. Fire brasilianske parlamentsmedlemmer deltog i den stærkt kritiserede delegation i Irak, og der var meget bred tilslutning til initiativerne til afholdelsen af parlamentsforhandlinger i hele verden og til de demonstrationer, der finder sted den 15. februar.
Den udfordring, som efter vores mening er særligt vigtig for Europa-Parlamentet og EU, er dog konferencen i Cancun og reformen af de internationale finansielle institutioner. Til forskel fra Irak-spørgsmålet er EU-landene enige på dette punkt, og De repræsenterer EU på en meget dygtig måde, kommissær Lamy. EU kan gøre en forskel. Det, som vi beder Dem om, er enkelt og vigtigt, nemlig gennemsigtighed - også over for Parlamentet - i de forhandlinger, De skal føre, og her skal De ikke mindst sørge for, at der bliver mulighed for en åben debat, i det mindste når det gælder de grundlæggende beslutninger om investeringer, landbrug og liberalisering af tjenesteydelserne. Det mener jeg ikke, at vi behøver at være bange for. Vi skal være modige nok til at have holdninger, som måske ikke altid er lige populære, men som tydeligt viser, at EU ikke automatisk gør det samme som USA, men tager sit globale ansvar alvorligt. De må f.eks. ikke skifte mening, hr. kommissær, når det gælder de aftaler, De indgik i Doha om medicinspørgsmålet og de handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder.

Della Vedova (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil ikke gentage de ting, som jeg allerede har sagt om globaliseringen og den såkaldte neoliberalistiske model. Jeg vil forsøge at gå lige til sagen, og sagen er, at det, som vi og EU kan gøre for at give svar på de mange legitime spørgsmål, er at kæmpe på den åbne front, der hedder protektionisme, og som er vanskeligere, når det gælder forbindelserne mellem Nord og Syd, men som skaber betingelserne for at redde flere hundrede millioner mennesker fra sult og elendighed. Her skal vi se bort fra de slogans og de mange ting, som også er blevet sagt i dag. Når man f.eks. siger, at de rige under alle omstændigheder har mulighed for at benytte sig af protektionisme, siger man noget, som naturligvis er rigtigt, men vi kunne se i Doha, at de rige landes protektionisme er ensbetydende med at tale om sociale bestemmelser, miljøbestemmelser og fødevaresikkerhed og at bruge disse instrumenter - sådan som Indonesien, Brasilien og Indien bebrejdede os i Doha - til at skabe protektionisme.
"Lad være med at give os mælk. Lad venligst være med at give os jeres landbrugsprodukter, fordi jeres mælk og hvede giver Perus landmænd uretfærdig konkurrence. Gør det, I beder os om: Åbn jeres markeder. Åbn jeres markeder, for handel betyder arbejde. Hvis ikke vi kan markedsføre vores produkter, vil vi få flere arbejdsløse mænd og kvinder." Det var, hvad Perus præsident Toledo bad os om for et par måneder siden under et højtideligt møde her i Parlamentet. Og det mener jeg, at vi er nødt til at reagere på. Jeg vil i den forbindelse benytte mig af kommissær Lamys tilstedeværelse til at sige, at de modaliteter for forhandlingsrunden om landbrug efter Doha, som EU har foreslået, er alt for forsigtige. Vi er nødt til at være mere modige. Vi skal ikke - sådan som vi gør nu - lade USA indtage førstepladsen, når det gælder om at foretage en sand liberalisering af landbrugshandelen. Med den landbrugslovgivning, der blev vedtaget sidste forår, sendte USA indadtil et forfærdeligt signal om protektionisme og landbrugsstøtte - sådan som det også var tilfældet med handelen - men udadtil stillede USA et forslag, som går meget længere end det europæiske forslag. Her mener jeg til gengæld, at EU burde være modigere, hvis vi mener alt det, vi siger, og hvis tredjelandene virkelig ligger os - og ikke de andre - så meget på sinde.
Det er et konkret politisk valg, som vi er nødt til at træffe, selv om vi ved, at det har sin pris at gå imod protektionismen. Der er ikke tale om smukke ord, som alle kan tilslutte sig, for det bliver nødvendigt at udfordre tekstillobbyen og landbrugslobbyen. Er vi modige nok til at gøre dette eller ej?

Wijkman (PPE-DE).
Hr. formand, tak, hr. kommissær Lamy, for en interessant indledning til denne drøftelse. Jeg tror først og fremmest, at det er svært at tale om disse to møder og globaliseringsdebatten som sådan, så længe Irak-krisen foregår. Hvis ikke krisen kan få en konstruktiv løsning og helst en løsning uden vold, tror jeg, at vores drøftelse om globaliseringen og forsøgene på at finde konstruktive løsninger på en del af problemerne, vil lide under det i lang tid fremover.
Drøftelsen har ikke varet i mere end ca. 10 år. Jeg morede mig i dag med at slå ordet globalisering op i et leksikon fra begyndelsen af 1990'erne. Det var der ikke, så det er en relativ ny debat. Alligevel kan vi se, at den foregår i forskellige faser. Jeg mener, at budskabet fra både Davos og Porto Alegre om det, som nu er nært forestående, er uhyre vigtigt og interessant, nemlig på en mere klar og tydelig måde at forsøge at fastlægge de bestemmelser og rammer, vi skal leve med inden for overskuelig tid. Det er næppe et spørgsmål om for eller imod markedsøkonomi, men et spørgsmål om, hvilke bestemmelser og rammer der skal gælde for den markedsøkonomi, som nu i vid udstrækning har bredt sig til hele verden.
Der er helt åbenlyst en række mangler og problemer i dag. Lad mig nævne et par af spørgsmålene. For det første gælder det fattigdommen og situationen for de fattigste lande. Det er svært at se, hvordan mange af de fattigste lande i dag skal kunne hævde sig i den stadig mere videnbaserede økonomi, som er under udvikling. Handelen er naturligvis vigtig. Jeg er enig i, at vi kan gøre meget for at lette situationen for de fattigste lande ikke mindst på landbrugs- og tekstilområdet. Det skal vi også gøre, men for lande, som næsten kun har råvarer at tilbyde markederne, er det svært at se, at de på lang sigt skal kunne skaffe sig et stabilt grundlag, hvis ikke vi på en helt anden måde hjælper dem med udvikling og opbygning af deres kapacitet. Det handler om alt fra forskning og forskningsinstitutioner til bistand til uddannelse, udvikling af erhvervslivet osv. Med den måde, som handelssystemet fungerer på i dag, og med en række lande, som er fuldstændig afhængige af råvarer, som desuden er råvarer, der er faldet i pris, bliver det som en boksekamp mellem en sværvægtsbokser og en letvægtsbokser. Jeg tror, at vi skal tage fat på dette område på en helt anden måde, og på en meget mere generøs måde vedrørende kapacitetsspørgsmålene.
For det andet er der hele miljøproblematikken. Allerede i forbindelse med Rio-konferencen blev det konstateret, at det nuværende produktions- og forbrugsmønster ikke er holdbart i en verden med 6, 7 eller måske 8 millioner mennesker, som skulle have næsten samme levestandard som os. Løsningen er naturligvis ikke at forhindre udviklingen i de fattige lande, men det må være at udvikle helt nye teknologier. Hr. kommissær, jeg er bange for, at vi gør alt for lidt for at forsøge at fremme de tekniske fremskridt i de fattige lande. Det er et område, hvor vi kan gøre meget mere. Der er overhovedet ingen grund til, at alle disse fattige lande, når det gælder energiproduktion, transport, kemiske stoffer, landbrug og affaldshåndtering, skal gennemgå nøjagtig de samme faser, som vi har gjort i vores udvikling. Det må være muligt at fremme den tekniske udvikling på en helt anden måde, men det kræver også mere direkte bistand på dette område.
Dette er blot et par forslag for at konkretisere denne debat om globalisering, rammerne, bestemmelserne og forudsætningerne. Afslutningsvis vil jeg fremhæve, at Europa og det EU, som nu frembringes i samarbejde med konventet, skal have en stærk og fremtrædende rolle på dette område, hvis vi skal sikre en god udvikling.
Désir (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, nogle af os var faktisk i Porto Alegre. Der så vi tusinder af borgere, fagforeningsfolk, repræsentanter for ngo'er og kvindebevægelser, der debatterede og fremsatte analyser og forslag for at ændre globaliseringen, dens regler og institutioner. Derfor er dette tredje møde i Porto Alegre ikke længere blot et modstykke til mødet i Davos, som det første møde i Porto Alegre var. Det er borgerne, der anfægter, forkaster og benægter globaliseringens fatalitet, der gør de rige rigere, og overlader de fattigste til sig selv og ødelægger miljøet. De forkaster globaliseringen og dens institutioner og regler, der er stærke og uforsonlige, når det drejer sig om at forsvare magthavernes økonomiske og kommercielle interesser, men svage når det drejer sig om at forsvare de sociale rettigheder, Kyoto-protokollen eller bekæmpe skatteparadiser. Der er altså tale om en meget legitim anfægtelse, når det kommer til de principper og værdier, som Unionen påberåber sig. Det drejer sig især om viljen til at prøve at gennemtvinge en solidaritetsglobalisering, en ansvarlig globalisering.
I denne forbindelse, hr. kommissær, mener jeg ikke, at man kan sige, at det handler om at vælge mellem vækst og retfærdighed, som De naturligvis siger, Kommissionen ikke vil vælge imellem. Jeg mener snarere, at det kun handler om at vælge mellem profitforøgelse og retfærdighed. På den ene side det stigende antal spekulative bobler - "Enron-økonomien" - og på den anden side en større grad af omfordeling, der tager hensyn til det sociale aspekt, en økonomi i menneskets tjeneste. Det er et valg mellem at gøre alt til en handelsvare, naturlige ressourcer, gener, og idéen om adgang for alle til de offentlige globale goder som vand, sundhed, medicin, energi og offentlige tjenester.
Disse bekymringer, der fremkom i Porto Alegre, og hvortil man bør tilføje eftergivelse af gæld, reformer af de internationale institutioner, en fredelig løsning af konflikter, er faktisk i princippet bekymringer, som EU ønsker at fremme på den internationale scene. Vi må altså anse denne bevægelse for et støttepunkt, for ligesom man ikke ændrer samfundet på nationalt niveau uden at støtte sig til samfundsbevægelserne, kan man ikke ændre globaliseringen uden at støtte sig til det civile verdenssamfund. Det udgør et stort håb, fordi det ikke taler for, at man har nok i sig selv, sin nation, sin etniske og religiøse gruppe, men tværtimod indfører nye regler på globalt plan. Det er et håb. Igen er det nødvendigt, at vi lever op til opfordringen fra denne bevægelse.
Jeg vil komme med tre eksempler. For det første bryster Europa sig ofte af at levere den største offentlige hjælp til udviklingen (55 % på verdensplan). Det er sandt, men på samme tid ruinerer vores landbrugsunderstøttelser landbruget i Syden og navnlig de små landbrug. Hvad vil vi gøre for at ændre denne tilstand, for at fremme sikkerheden og selvforsyningen af fødevarer? For det andet er hr. Lulas overtagelse af magten i Brasilien et stort håb, men FMI pålægger ham en årligt budgetoverskridelse på 3,75 %. Hvad skal vi gøre for at løsne FMI's greb om hr. Lula? FMI er også os. I øvrigt har vi mere at skulle have sagt her end amerikanerne. For det tredje med hensyn til de offentlige tjenester er der en meget stor modstand mod de privatiseringer, som FMI pålægger udviklingslandene. Og i dag er disse lande i WTO- og AGCS-regi oprørte over at se, at EU kræver liberalisering af vand, postvæsenet eller endda energien hos dem. Vil De, hr. kommissær, for at leve op til det civile verdenssamfunds og Sydens forhåbninger og ændre EU's krav, så vi i Cancun vil kunne sige, at Europa virkelig holder med dem, der ønsker en anden globalisering?
De Clercq (ELDR).
Det Økonomiske Verdensforum og Det Sociale Verdensforum fandt sted samtidig, hvilket afspejler splittelsen mellem de holdninger, de repræsenterer. Deres mødesteder var også symbolske. Det Økonomiske Verdensforum fandt sted på skisportsstedet Davos, Det Sociale Verdensforum i Porte Alegre, midt på et kontinent, der befinder sig i en stor økonomisk krise. Alligevel behøver meningerne efter min opfattelse ikke være så delte. Det er forkert simpelthen at tro, at globalisering er ensbetydende med en uhæmmet, grænseoverskridende kapitalisme, som kun er til fordel for multinationale selskaber. Det har de såkaldte antiglobalister selv forstået. De kalder sig nu alternative globalister. Jeg mener, at almindelig frihandel stadig giver den bedste garanti for økonomisk vækst i alle dele af verden, også i den fattigste del. EU er det bedste eksempel herpå. Den omfattende europæiske økonomiske integration gennem det indre marked og åbningen af vores indre grænser har sikret, at vi i øjeblikket bor i et af verdens rigeste områder. Det er en enestående model for virkelig globalisering, som vi må argumentere for i verden. Der er for øvrigt ingen vej tilbage. EU kan spille en vigtig rolle i denne debat. Vi må forsøge at få talerne fra Davos og Porte Alegre til at mødes og overbevise begge parter om, at liberalisering af verdenshandelen på en retfærdig måde kan øge levestandarden og velfærden over hele verden.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne først tale om det, der ligger os alle på sinde, nemlig spørgsmålet om krig eller fred, som var på dagsordenen i Davos og Porto Alegre. I Davos diskuterede man de følger for de økonomiske konjunkturer, som den af USA og dets allierede besluttede krig mod Irak vil få. I Porto Alegre drejede forslagene mod krig og for fred sig især om de alvorlige politiske og humanitære spørgsmål, som USA's aggression rejser, selv om man heller ikke dér kunne se bort fra de katastrofale følger, som George Bushs militaristiske beslutninger vil få for verdensøkonomien.
Vi befinder os i en situation, hvor den ultraliberale kapitalisme, forstået som globaliseringens herredømme gennem de mægtigste stater og de store transnationale selskaber, er ved at føre verden ud i en katastrofe. Allerede i dag står vi over for en humanitær katastrofe i Irak med tusinder eller hundredtusinder af døde, det irakiske samfunds fattigste og dårligst stillede, især børnene, hvor USA kan regne med medskyldige europæiske allieredes aktive støtte.
Hr. formand, vi er nødt til at indse, at USA's regering og visse lande i EU, i modstrid med det europæiske flertals ønsker og vilje, er i færd med at nedbryde den model for europæisk opbygning, som står for en anden form for globalisering, der er mere menneskelig, solidarisk og lighedspræget. USA ønsker ligefrem at ødelægge tanken om et politisk-konstitutionelt Europa med en uafhængig rolle i verden.
Det andet spørgsmål, som jeg gerne vil rejse, hr. formand, handler om den internationale skibsfart, sikkerheden på havene og for kystsamfundene. Det parlamentariske verdensforum behandlede dette problem som en af "de alternative globalisters" væsentligste bekymringer. EU bør løse dette problem, der for tiden er blandt de alvorligste for Galicien og andre europæiske lande, fra den spanske stat til Frankrig. Havet er livet. Det må ikke forurenes af en altædende, uansvarlig og mafiøs kapitalisme, der har gjort visse europæiske stater til sine medskyldige. Vi forventer, at de europæiske stater og Europa-Parlamentet træffer de nødvendige beslutninger for at undgå, at det hav, der giver os liv og dagligt brød, skal blive ødelagt.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, hvor findes sandheden? Ikke i Davos, hvor man ukritisk hylder globaliseringen, lægger ensidig vægt på økonomisk vækst, koncentrerer sig om at skabe velstand, forsvarer USA's politik og er virksomhedernes og staternes talerør. Men sandheden findes heller ikke i Porto Alegre, hvor man dæmoniserer globaliseringen, kun søger at forbedre social- og miljøpolitikken, koncentrerer sig om modeller for omfordeling af velstanden, indtager en klart antiamerikansk holdning og er ngo'ernes og fagforeningernes talerør.
Davos uden Porto Alegre duer ikke. Og det gør Porto Alegre uden Davos heller ikke. De to komplementerer hinanden, men de mangler en syntese. Syntesen findes i Rio de Janeiro, i Johannesburg, i Lissabon og i Göteborg. Hvad angår globaliseringen, der har bragt os uomtvistelige økonomiske og teknologiske fordele, men også har skærpet tendenserne til ubalance i verden, kan man ikke bare dekretere, at den skal holde op, alene af den grund, at den er uafvendelig. Udfordringen består i at regulere globaliseringen og opstille bæredygtig udvikling som den model, der bør stræbes hen imod.
Derfor mener jeg, at der for det første bør opstilles internationale indikatorer for bæredygtig udvikling til evaluering af indsatsen på det sociale, miljømæssige og økonomiske område på tilsvarende måde som den evaluering, som vi skal foretage på forårets topmøde. For det andet må der indføres greening i verdensøkonomien. I dag er det endnu ikke konkurrencedygtigt at producere grønt, og det er stadig en luksus at forbruge grønt. Der må sættes ind over for priserne ved at gøre miljøomkostningerne til en del af alle produkters pris. Det forudsætter, at miljømæssigt ubæredygtig støtte fjernes, at handelshindringer fjernes, at produkternes samlede livscyklus analyseres, og at forbrugs- og produktionsmønstre ændres, så vi kan bryde sammenhængen mellem økonomisk vækst og ødelæggelse af ressourcerne. For det tredje må international styring fremmes gennem en reform af institutioner som WTO, Verdensbanken og Bretton Woods-systemet, ligesom der må oprettes nye institutioner som f.eks. en verdensmiljøorganisation. En ny udformning af institutionerne er afgørende for, at vi kan benytte globaliseringens redskaber i den bæredygtige udviklings tjeneste.

Soares (PSE).
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil gerne først udtrykke min glæde over, at Europa-Parlamentet har sat denne forhandling på dagsordenen om de forskellige, hvis ikke ligefrem modsatrettede holdninger, som Det Økonomiske Verdensforum i Davos og Det Sociale Verdensforum i Porto Alegre repræsenterer. Jeg har deltaget i dem begge, og jeg ved, hvad jeg taler om: i Davos, for ca. 20 år siden, da jeg var Portugals premierminister og måtte gennem hårde forhandlinger om et lån fra Den Internationale Valutafond; i Porto Alegre de sidste to år, som medlem af Europa-Parlamentet.
Det seneste Sociale Verdensforum, der fandt sted i januar, var særlig betydningsfuldt - som det her er sagt - på grund af det store antal deltagere, ca. 100.000 fra hele verden, ved de ca. 1.500 ngo'er og andre græsrodsbevægelser, der var repræsenteret, og ikke mindst på grund af indlæggenes kvalitet. Det var i øvrigt ikke kun Det Sociale Verdensforum, der blev fandt sted i Porto Alegre, men også andre, f.eks. dommernes verdensforum, lokalmyndighedernes verdensforum, uddannelsernes verdensforum, et verdensforum for uafhængige massemedier og et parlamentarisk verdensforum.
Dette Sociale Verdensforum i Porto Alegre har skabt et nyt sociologisk fænomen: det globale medborgerskab, hvor folk slutter sig sammen i netværk, frit og uafhængigt af de politiske partier og religiøse eller verdslige tilhørsforhold, og kæmper fredeligt og roligt for deres rettigheder og for det, som de finder rigtigt. Det er en vigtig og bredt favnende folkelig bevægelse, der vil udstrække sig til alle kontinenter via forskellige regionale fora, og det næste Sociale Verdensforum er planlagt til at foregå i Indien.
På Det Sociale Verdensforum i år, i Porto Alegre, var der en stor personlighed til stede, nemlig Brasiliens nyvalgte præsident, Luís Inácio Lula da Silva. I sin særdeles meningsfulde tale forklarede over for hundredtusinder af tilhørere på dette forum, hvorfor han havde accepteret at tage videre fra Det Sociale Verdensforum i Porto Alegre til Det Økonomiske Forum i Davos, hvilket nogle af hans tilhængere havde undret sig over. Det var der ingen grund til, for Lula forklarede forsamlingen af politikere, erhvervsfolk og eksperter i Davos - og jeg citerer - at hans "krig er en anden, nemlig kamp mod sult, mod fattigdom, for adgang til bedre uddannelse, mod sygdom og epidemier som aids, ikke krig mod Irak eller for højere vækst på bekostning af arbejdsløshed og større fattigdom". Det er sjovt og paradoksalt at bemærke, at hans tale, der var den samme på de to fora, og som var kendetegnet ved oprigtighed og sandhed, måske netop derfor fik et stort bifald i Davos, væsentlig større end Colin Powell, da denne hævdede, at en krig mod Irak er uundgåelig. Heldigvis er det jo sådan, at mennesker ikke kun forsvarer deres interesser, men også har en samvittighed, og det er det, der bringer verden fremad, selv i tider så dystre som dem, vi nu gennemlever.

Auroi (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er glad for at se, at De giver Porto Alegre og Davos samme status. De Grønne - som hr. Désir og andre - der står bag det parlamentariske forum i Porto Alegre, er meget glade for, at idéen om en anden form for globalisering efterhånden vinder frem blandt Dem.
Jeg mener faktisk, at præsident Lula gjorde det rigtige, da han i Porto Alegre startede med at præsentere det, som han ville forsvare i Davos, det vil sige genoprettelsen af en mere retfærdig økonomisk orden. Det forekommer mig, at dette demokratiske, borgerlige og politiske skridt er et skridt i den rigtige retning. Debatten skal først og fremmest foregå i det civile samfund og dernæst blandt beslutningstagerne inden for den globaliserede økonomi. Markedskapitalisme kan ikke fortsat være den dominerende form for politik. Jeg minder om - selv om det måske er en sofisme - at demokrati og politik normalt har forrang over økonomi. Det er fundamentalt at bevise dette, hvilket i øvrigt også vil gøre det muligt at undgå en forebyggende krig, som den, Bush-regeringen foreslår os, der i høj grad er til fordel for de multinationale virksomheder, der har meget mere brug for olie end idéer.
Den sidste ting: De multinationale firmaer vil for enhver pris generhverve den bæredygtige udvikling og menneskehedens fælles goder som vand, luft og energi. Men det forekommer mig, hr. kommissær, at De i Cancun vil være nødt til at hjælpe os med at forsvare vores idéer om globalisering. Det er rigtigt, at vi bør være bekymrede for de nuværende GATS-forhandlinger, for de udgør en risiko, og det er rigtigt, at landene i Syden bør vide, at vi støtter dem, når det kommer til alles ret til mad, drikkevand og ren luft.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, Davos og Porto Alegre ligger på forskellige kontinenter, men de globale problemer blev behandlet på samme måde. Erhvervsressourcer og selvstændig erhvervsvirksomhed kombineret med viden, kvalifikationer og legitimitet fra resten af det civile samfund kan medvirke til løsning af problemerne med globalisering.
En almindelig ko i OECD-landene modtager 2 euro om dagen i statsstøtte, hvorimod over 2 milliarder mennesker lever for under 1 euro om dagen. Det er sådan et lille beløb, at det ikke engang opfylder de mest grundlæggende krav til internationale menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Retten til livet kan ikke adskilles fra retten til fødevarer, vand, sundhedstjenester eller arbejde, og retten til at have en mening kan ikke adskilles fra de grundlæggende frihedsrettigheder i et civiliseret samfund. Det er disse rettigheder, som økonomien er bygget på. Menneskerettigheder er ikke en luksus, som vi kun har råd til, når økonomien er i vækst, men en nødvendig forudsætning for virksomheders bæredygtighed og stabilitet.
I Rusland, f.eks., kan erhvervsforholdene ikke forbedres tilstrækkeligt uden nogle grundlæggende justeringer i overholdelsen af menneskerettigheder og i retssystemet. Det er i øjeblikket muligt i Rusland at løse problemer uformelt med henvisning til vilkårlige, uskrevne og fortsat skiftende love, som kun bidrager til korruption.
Det er derfor også i virksomhedernes interesse at være involveret i overholdelsen af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder. En måde er deltagelse i FN's global compact-initiativ. I denne ordning, som blev foreslået for fire år siden i Davos af generalsekretær Kofi Annan, forpligter en virksomhed sig til overholdelse af ni grundlæggende principper for menneskerettigheder, arbejdsstandarder og miljøstandarder.
Endvidere har man inden for EU arbejdet på at etablere en europæisk ramme for virksomheders sociale ansvar, men der er både behov for frivillige tiltag og bindende lovgivning. Vi bør kunne eksponere de virksomheder, der opererer i EU, og som enten her eller andre steder har bidraget direkte eller indirekte til overtrædelse af menneskerettighederne eller de grundlæggende frihedsrettigheder. Vi bør derudover pålægge de virksomheder, der har overtrådt eller bidraget til overtrædelse af menneskerettigheder og korruption uden for EU, passende sanktioner.
Virksomheder har i sidste instans meget stor indflydelse på det samfund, område eller stat, som de er beliggende i. Hvis virksomhederne beslutter sig for at bekæmpe korruption og overtrædelse af menneskerettigheder, vil globaliseringen betyde og bestå af noget helt andet end i øjeblikket.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, det blev i lang tid påstået, at den bevægelse, der startede i Seattle og fortsatte i både Porto Alegre og Firenze, var et udtryk for en antiglobalisering, der var ineffektiv over for den påståede effektive modernisme i den økonomiske liberale verden, som var repræsenteret på Det Økonomiske Forum i Davos. Her mødtes eliten, og i Porto Alegre mødtes offentligheden.
Teorien er nu tilbagevist af faktum. Mens deltagerne på mødet i Davos virker vaklende og i defensiven, tøver den globale sociale bevægelse - borgernes bevægelse - der samles på mødet i Porto Alegre, ikke med at indtræde i elitens autistiske verden i Davos, og styrken af borgernes forslag skal findes i den civile offentlige styrke.
Som svar på ødelæggelsen af miljøet foreslår de ngo'er, der deltager i mødet, en internationalisering af miljøbeskyttelse og universel bæredygtig udvikling. Som svar på udnyttelsen, der ofte er et resultat af markedsøkonomi uden restriktioner, foreslår fagbevægelserne globalisering af sociale rettigheder, navnlig gennem universel overholdelse af de syv arbejdsstandarder, der er fastsat af ILO. Som svar på unilateralisme og en tilbagevenden til politikken om forebyggende krigsførelse foreslår Det Sociale Verdensforum global, politisk og social mobilisering til fordel for fred.
Med hensyn til handelsrunder inden for WTO og GATS opridser Det Sociale Forum de globale offentlige goder og erklærer dem for fælles verdensarv. Adgang til vand, sundhed, energi og kultur er således med på listen over ufravigelige rettigheder. Og endelig som svar på den iøjnefaldende manglende lighed med hensyn til sult blev det foreslået i Porto Alegre at implementere bedre global omfordeling af rigdom, navnlig gennem en sløjfning af gælden, men også ved at beskatte kapitaloverførelse til fordel for udviklingen.
I Porto Alegre diskuterede man også - som svar på det miskrediterede billede, som USA ønsker at give af Europa - et andet Europa. Et Europa, hvis mangler vi er fuldt ud klar over, men som mange misunder os, et Europa, der tjener som model for succesfuld integration.
Dette er de specifikke forslag fra Det Sociale Forum i Porto Alegre, hvor kun offentligheden mødtes, hr. kommissær. Desværre. Men det vigtigste spørgsmål er stadigvæk, hvordan vi i EU, i Kommissionen, vil modtage disse forslag. Kunne vi forestille os, at disse håb mere overordnet kunne medtages i vores europæiske politiske agenda for en anden form for globalisering - en europæisk globalisering?

Vattimo (PSE).
Hr. formand, ikke bare fordi jeg var i Porto Alegre og ikke i Davos, men også af andre grunde er jeg af den opfattelse, at forummet i Porto Alegre så afgjort var det vigtigste af de to forummer, der fandt sted i slutningen af januar. På dette forum blev der stillet en række positive forslag om verdens miljøpolitikker, fredspolitikker og politikker for ytringsfrihed og bekæmpelse af sult og sygdomme. Det er navnlig vigtigt, at Europa-Parlamentet tager højde for det, der blev sagt på forummet om det kommende WTO-arbejde i Cancun. Vi ved, at man planlægger at indgå en aftale om tjenesteydelser, men vi ved endnu ikke, hvilke tjenesteydelser der bliver omfattet af aftalen og bliver underlagt reglerne for den frie internationale konkurrence. Det, som man var bekymret over på forummet - og som jeg også tror, at Parlamentet er bekymret over - er risikoen for, at nogle af de tjenesteydelser, der bliver liberaliseret, er fundamentale sociale tjenesteydelser såsom undervisning og sundhed eller visse nødvendige fælles goder såsom vand. At lade markedsreglerne gælde for sådanne tjenesteydelser ville være i strid med de grundlæggende rettigheder i Nice-chartret og i andre vigtige internationale traktater. Kommissionen skal i forvejen give Europa-Parlamentet kendskab til den liste, som den agter at foreslå og gøre sig til fortaler for i Cancun, så vi kan vurdere den, og så de europæiske borgere kan give deres holdning til disse yderst vanskelige spørgsmål til kende.
På forummet anerkendte og bifaldt man også muligheden for, at EU bliver et forbillede for andre demokratiske styringsorganer af overstatslig og regional karakter, ikke mindst som et redskab til at begrænse konflikter og skabe fred. Netop ud fra dette synspunkt er det ikke uvæsentligt, at forummet i Porto Alegre fandt sted i Brasilien, og at præsident Lula da Silva nu har grebet ind. Ikke alene kan EU blive et forbillede for et tilsvarende politisk initiativ i Latinamerika, også selve Latinamerikas eksistens og selvstændige internationale repræsentation kan få en afgørende saltvandsindsprøjtning i en verden, hvor man - også takket være præsident Lula da Silva og Latinamerika - fremmer den multipolaritet, som tilsyneladende bliver sat på en hård prøve i disse dage af USA's og nogle af deres mest trofaste allieredes planer om en unilateral krig mod Irak.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har været i Porto Alegre, det civile alternativ til Davos, der blev drøftet tidligere. Det ville være bedre, hvis vi ikke havde to modsætningsfyldte fora - et økonomisk forum og et socialt forum - der begge handler om helt nye politiske retninger i fremtiden. I Porto Alegre gav lokale myndigheder, parlamentsmedlemmer, fagforeninger, ngo'er, dommere og lærere - måske lidt idealistisk - udtryk for deres tro på, at en anden verden er mulig, ikke blot mulig, men nødvendig.
I Davos konkluderede direktører for multinationale selskaber og ministre, at de vigtigste punkter på dagsordenen for den nye verdensøkonomi er den reelle værdi af virksomheder i lyset af omskifteligheden af deres aktieværdier, handel som et grundlæggende instrument til bæredygtig udvikling og principperne til styring af de multinationale selskabers aktiviteter. Med andre ord øges afstanden mellem borgerne og de personer, der har den reelle magt. Jeg kan på disse to minutter give et par eksempler. I Davos blev der talt om aids, men der blev ikke talt om farmaceutiske laboratorier, hvis investeringer inden for reklame og markedsføring er dobbelt så store som investeringerne i forskning for at udnytte deres patenter i udviklingslandene. Et andet eksempel: Handel betragtes som en vigtig faktor inden for udviklingen, men der tales ikke om gensidigheden i forbindelse med åbningen af markederne. De rige landes protektionisme, herunder EU's landbrugspolitik, har en negativ virkning på udviklingen.
Jeg mener, hr. kommissær, at Europa bør være model for, hvordan afstanden mellem siderne mindskes. Den økonomiske orden, som blev drøftet i Davos, skal ledsages af en social og politisk orden som den, der blev anmodet om i Porto Alegre. Deltagelsen af europæiske parlamentsmedlemmer er et godt tegn, men EU's partnerskab med borgerbevægelser skal styrkes. Vi vil gerne opfordre Fællesskabets institutioner til at deltage med globale kampagner om adgang til vand, landbrug, fødevaresikkerhed og offentlige tjenester. Vi vil også gerne opfordre Kommissionen til at støtte oprettelsen af en verdensfond til bekæmpelse af sult og fattigdom.

Lamy
Hr. formand, jeg tror, at alle, der har deltaget i forhandlingen i aften, finder lighederne i synspunkterne hos de parlamentsmedlemmer, der har talt om både Davos og Porto Alegre, slående. Jeg vil begynde med hr. Karas og hr. Obiols i Germà, som på sin vis stillede det samme spørgsmål om, hvorvidt man på verdensplan kan efterstræbe en tæmning eller styring af kapitalismen, som jo har eksisteret i Europa i 200 år. Kan Europa tjene som model for hele verden i forbindelse med denne sociale markedsøkonomi, som De alle - mere eller mindre uden undtagelse - roser?
Jeg mener, at svaret kan være ja. Det kunne være vores svar på visse betingelser. Den første er at acceptere, at bæredygtighed i den økonomiske, sociale og miljømæssige betydning kan være et ægte fælles projekt, og at det er denne bæredygtighed, som er det ægte grundlag for stabilitet og sikkerhed. Hvis vi er enige om dette første punkt, er den næste betingelse uden tvivl at lave alliancer på dette område med andre i verden, og fra dette synspunkt mener jeg, at begrebet fælles globale goder, som fru Zrihen og hr. Désir har nævnt, er interessant. Og naturligvis er den tredje betingelse at kunne give vores planet den styring, som den har brug for. Der er i øvrigt ikke tvivl om, at denne styring bør være mere fuldstændig end den, vi råder over i dag, der er både ufuldstændig og ubalanceret. På dette punkt er jeg enig i det, som hr. Miranda og hr. Moreira Da Silva sagde.
Man kan godt fornemme på alle disse betingelser, at dette ikke kan lade sig gøre uden et mere solidt Europa, der er mere forenet og mere til stede, end det er i dag. Det er i hvert fald det, jeg har forstået ved at høre fru Frassonis udtalelser, og på dette punkt er Kommissionen enig. Der er et stort stykke arbejde foran os endnu, som hr. Désir sagde med hensyn til IMF, og jeg er enig med ham på dette punkt, selv om hans fortolkning af den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser fortsat volder os problemer her og der. Men det er en diskussion, som jeg også må have med fru Auroi og nogle andre. Det er tydeligvis meget arbejde tilbage, og jeg mener, at en overvejelse af den nuværende geopolitiske situation, hvad enten det drejer sig om Irak eller Mellemøsten, minder os om, hvis der er behov herfor, at målet om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - som er forbundet med de projekter, som De ønsker, at Europa implementerer med hensyn til globalisering - endnu er lagt væk.
Jeg vil nu udtale mig om mere præcise punkter. Jeg er enig med fru Sanders-ten Holte og fru Korhola i, at virksomhedernes sociale ansvar er vigtigt. Private initiativer til fordel for en bedre forvaltning af globaliseringen kan hidrøre fra virksomheder, ligesom der kan være initiativer fra borgerne til fordel for det, som hr. Soares kaldte de sociale og borgerlige bevægelser. Herom vidner navnlig en retfærdig handel og forbrugerbevægelser i forbindelse med mærkning til fordel for miljøet eller for bedre sociale betingelser i produktionen. Vi ved godt, at inden for disse områder sker der intet uden en mobilisering fra samfundet selv.
Med hensyn til parlamenternes rolle og intervention og den demokratiske kontrol, fru Frassoni, kender De Kommissionens holdning til, hvilken plads Europa-Parlamentet bør have i denne type forhandlinger om navnlig de multilaterale kommercielle spørgsmål. Vi henviser Dem til konventet, der endnu en gang skal træffe afgørelse på dette punkt. Lad os håbe på, at konventet på dette punkt - som på andre - vil være mere produktiv end den sidste regeringskonference.
Jeg vil ikke gå dybere ned i spørgsmålene om landbruget. Vi vender tilbage til det i den kommende forhandling.
Med hensyn til den teknologiske kløft, der skal overkommes, hr. Wijkman, har De ret, og jeg tror, at vi er enige med Kommissionen i, at den offentlige hjælp til udvikling i visse tilfælde skal ændres eller omlægges.
Med hensyn til handelen med tjenester er Kommissionens forslag nu på bordet. Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi kan fremskaffe det i henhold til de betingelser, der fremgår af vores interinstitutionelle aftale. De samme forslag er også fremlagt for Rådet. Derfor er den offentlige debat i fuld gang, og det er jeg for mit vedkommende lykkelig for.

Formanden.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget seks beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om tilladelse til anvendelse af generiske lægemidler inden for rammerne af WTO.
Kommissær Lamy har endnu en gang ordet.

Lamy
Hr. formand, denne debat er en lejlighed for os til sammen med Dem at diskutere det arbejde, der finder sted i WTO, og som vedrører udviklingslandenes adgang til medicin til rimelige priser.
Som De ved, er det ikke lykkedes medlemmerne af WTO at finde en løsning inden for den fastsatte frist - nemlig udgangen af 2002 - på de problemer, som udviklingslandene står over for, når de ikke selv har kapacitet til at fremstille medicin, eftersom debatten drejer sig om det præcise problem, der opstod i Doha.
EU har investeret meget i at finde en løsning. Vi går ind for, og det har altid været grundlæggende i vores holdning, en tilnærmelse, der gør det muligt på den ene side at få medicin til reducerede priser, bl.a. generisk medicin, og at nå ud til dem, der har behov, men på den anden side skal medicinalindustrien kunne fortsætte med at investere i forskning.
Vi ønsker at nå til et ligevægtigt resultat, fordi man for det første må løse det, der udgør et vigtigt socialt - nogle gange dramatisk - problem i mange udviklingslande og for det andet, fordi denne situation ødelægger den tillid, der nødvendigvis må være til stede ved forhandlingsbordet i WTO, for at komme videre med forhandlingerne fra Doha.
Vi har derfor arbejdet hårdt for at finde en løsning, der både er juridisk solid og bæredygtig. Vi forkastede et forslag om et moratorium for regulering af meningsforskellene som løsning på dette spørgsmål, og vi har fra starten forkastet enhver idé om undtagelser. Ingen af disse metoder lever efter vores mening op til de to betingelser om soliditet og bæredygtighed. Så vi kan ikke acceptere den nuværende situation, der er enten en fiasko eller halve løsninger - som moratoriet - selv om denne halve løsning er en midlertidig løsning.
Unionens holdning er fortsat den samme. Vi må finde en multilateral løsning snarest muligt. En bæredygtig og ligevægtig løsning, der tilbyder en tilstrækkelig høj juridisk sikkerhedsgrad, så alle aktører kan mobiliseres.
Det er derfor, at vi til fulde accepterede aftaleudkastet af 16. december, som var på bordet. Vi fandt, at det var acceptabelt, ligevægtigt og levede op til mandatet fra Doha, og det er derfor, at vi - i lighed det store flertal af medlemmerne af WTO - sluttede os til det.
Så er der problemet med anvendelsesområdet for de forskellige typer af helbredsproblemer. Vi ved, at kun amerikanerne er uenige på dette punkt. Denne situation, det siger jeg offentligt og gentager foran Dem, er dybt beklagelig, og det er en forhindring, som vi må overkomme.
Det står klart for Unionen, at mandatet fra Doha er bredt, dette er tilsigtet, og vi bør respektere dette. I tilfælde af alvorlige problemer med folkesundheden, og jeg bruger her ordene fra erklæringen fra Doha, må og skal WTO-mekanismen til import af generisk medicin aktiveres.
Vi bestræber os altså på at finde en aftale, der går endnu længere end det, man tilstræbte i Doha, herunder den anerkendte antagelse, at sygdomme som aids, malaria, tuberkulose og en række andre skal dækkes først, og det er derfor, vi har foreslået at medtage WTO, hvis erfaring med hensyn til folkesundhed er uanfægtelig.
Vi har på det grundlag udarbejdet en liste, og jeg vil gerne præcisere, at den hverken er udtømmende eller begrænsende. Efter vores mening skulle anvendelsen af systemet ikke være begrænset til de sygdomme, der fremgik af denne liste. Der må ikke være misforståelser på dette punkt.
I forbindelse med alle andre alvorlige problemer med folkesundheden, hvor der kan være tvivl om, hvorvidt foranstaltningen finder anvendelse, vil et medlem af WTO kunne kræve en medicinsk ekspertudtalelse fra WHO. Denne mulighed burde fjerne USA's modstand i forbindelse med udviklingslandenes anvendelse af systemet.
Der er her tale om en ikkebindende udtalelse. Endnu en gang må jeg præcisere, at der ikke på nogen måde er tale om et anslag mod staternes suverænitet med hensyn til folkesundhed. Vi ved alle, at WHO's rolle under alle omstændigheder i øjeblikket udelukkende er rådgivende.
Vores mål med at sætte dette forslag på bordet fra starten af januar er nået. Diskussionerne er blevet genoptaget. Vores forslag tjener som grundlag, og vi vil gøre alt, som vi har gjort gennem disse sidste måneder, for at overbevise medlemmerne af WTO om nødvendigheden af et kompromis, der lægger sig så tæt som muligt op ad kompromiset fra 16. december. Vi må ikke lade tingene vente. Alt for mange lande har behov for at importere medicin til lavpris. Vi ved, at den foreløbige foranstaltning, der tillader dem at gøre det i dag, kun er midlertidig, og vi vil og kan ikke skuffe disse lande.

Wijkman (PPE-DE).
Hr. formand, tak, hr. kommissær Lamy, for indledningen til dette vigtige og komplicerede emne. Det er kun lidt over en uge siden, at Europa-Parlamentet under førstebehandlingen med stort flertal stemte om den nye forordning om bekæmpelse af hiv, malaria og tuberkulose i de fattige lande. Vi har beskæftiget os med dette spørgsmål i næsten et år. I debatten er der blevet fokuseret meget på den ulige kamp, som findes i de fleste fattige lande mellem på den ene siden spredningen af alvorlige smitsomme sygdomme og på den anden side de ressourcer, der findes, både til forebyggelse af spredningen og for at hjælpe mennesker, der er blevet ramt og er blevet syge.
Et stort problem i denne sammenhæng er det faktum, at en så lille del af verdens sundhedsforskning er rettet direkte mod de sygdomme, som rammer en så stor del af verdens befolkning. Det skyldes naturligvis, at rigtig mange medicinalvirksomheder ikke kan se nogen egentlig lønsomhed i denne type forskning. Derfor må vi finde innovative løsninger. Markederne kan ikke løse dette problem alene, men det kræver et samarbejde mellem de offentlige bistandsinstanser og industrien.
Et andet problem, som drøftes i debatten, er det misforhold, som i dag råder i TRIPs og WTO, vedrørende mulighederne for i særlige tilfælde f.eks. at anvende tvangslicenser. Jeg er naturligvis vidende om de forhandlinger, som kommissæren har været involveret i. Jeg kan kun beklage, at der ikke er opnået noget resultat. Dette er et uhyre vigtigt spørgsmål. De lande, som er mest berørte af disse undtagelsesbestemmelser i TRIPs-aftalen, befinder sig i dag i en diskriminerende situation og position.
Jeg mener personligt, at det ideelle må være, at de lande i Syd, som mangler produktionskapacitet, behandles præcis på samme måde som landene i Europa eller Nordamerika. Det kompromis, som kommissær Lamy nu forsøger at fremtvinge, indeholder en liste. Jeg mener, at denne liste er god, men den ideelle situation ville naturligvis være, at det ikke var nødvendigt med nogen liste overhovedet. Hvis vi nu alligevel skal sigte mod et kompromis, mener jeg, at det, De har gjort hidtil, er prisværdigt. Jeg mener også, at forbindelsen til Verdenssundhedsorganisationen er et interessant forslag. Jeg tror, at jeg kan garantere, at De har Europa-Parlamentets uforbeholdne støtte i Deres bestræbelser på at opnå et resultat, så dette spørgsmål kan blive behandlet og frem for alt, at hele Doha-processen kan fortsætte.
Eftersom der forhåbentlig kommer en form for løsning eventuelt som et kompromis, mener jeg også, at det ville være rimeligt, hvis vi fastsatte et tidspunkt f.eks. om et par år, hvor dette kompromis skal være udarbejdet, så vi virkelig kan se, om det fungerer godt og i modsat fald kan udvikle og forbedre det. 
Afslutningsvis vil jeg sige, at det er meget beklageligt, at vi er havnet i denne situation. Det er for mig ubegribeligt, at der faktisk er modstand mod dette spørgsmål. Jeg kan forstå bekymringerne om svindel og parallelimport, men det er et generelt problem, som burde kunne løses, og som ikke i første omgang skal gå ud over sundhedssituationen i de fattige lande.
McNally (PSE).
Hr. formand, vi vil i aften identificere de vanskeligste spørgsmål på næste WTO-runde i Cancun - TRIPs og folkesundhed og landbrug. Udviklingslandenes opfattelse af vores gode vilje og ærlighed over for dem vil blive sat på en prøve med vores holdning til disse spørgsmål. Som vi ved, blev der indgået en bindende aftale i Doha-erklæringen. Afsnit 6 i erklæringen omhandler det vanskelige spørgsmål om de af WTO-medlemmerne, der har en utilstrækkelig eller ikke-eksisterende produtionskapacitet i den farmaceutiske sektor, og som har problemer i forbindelse med effektiv anvendelse af tvangslicens i henhold til TRIPs-aftalen. TRIPs-rådet blev anmodet om at finde en hurtig løsning på dette problem.
Hr. kommissær, vi hilser Deres indsats og den støtte, De har modtaget i forbindelse med gennemførelsen heraf, velkommen. De har med Deres innovative og velkomne forslag fået Verdenssundhedsorganisationens støtte. Hvis der ikke bakkes op om initiativet, vil de nye begrænsninger svække Doha-erklæringen og sætte os i et dårligt lys. Jeg er sikker på, at De har truffet det rette valg - og vi har drøftet dette - ved at forkaste forslag om fredningsperioder eller endog fravigelser vedrørende uoverensstemmelser. Det er ikke løsningen.
USA's holdning, ikke blot til dette spørgsmål, men også - og det er på mange måder langt mere alvorligt - til spørgsmålet om Irak, bliver stadig mere vanskelig at forstå. Den eneste mulige forklaring er, at politikerne lægger uforholdsmæssig stor vægt på de økonomiske interesser for de medicinalvirksomheder, der har betalt for deres valgkamp. De er kun kommet med forslag til en unilateral løsning og en begrænset liste. Det er utilstrækkeligt!
To tidsfrister er allerede overskredet, og der er en reel risiko for, at situationen fastlåses, hvis den indsats, som vi har kanaliseret gennem Dem, ikke bliver til noget. Der har været bekymring over f.eks. håndteringen af omlægningen af samhandelen inden for generiske lægemidler. Derfor er Ministerrådets forordning vigtig.
Vi hilser Deres forslag af 7. januar velkomment. Forslaget indeholder en multilateral løsning, der inddrager det anerkendte og pålidelige organ, Verdenssundhedsorganisationen. Som De sagde, skal det være en holdbar, retfærdig og juridisk bæredygtig løsning. Konflikten skal undersøges ud fra princippet om, at folkesundhed er vigtigere end patenter. Vi kan ikke understrege nok, hvor vigtigt det er at finde en løsning på dette problem Jeg ønsker Dem held og lykke, hr. kommissær.

Clegg (ELDR).
Hr. formand, i denne forhandling er det nok værd endnu en gang at minde om Doha-erklæringen. I henhold til erklæringen bør og skal TRIPs-aftalen ikke forhindre landene i at tage forholdsregler for at beskytte folkesundheden, og aftalen skal fortolkes og gennemføres med det formål at sikre WTO-medlemmernes rettigheder, beskyttelse af folkesundheden og især fremme af adgangen til medicin for alle. Det er værd at huske på disse ord og minde om dem, især over for de amerikanske observatører. Jeg tvivler på, at de lytter lige nu, men vi kan måske sende dem en kopi af dagsordenen for denne stimulerende forhandling senere.
Den amerikanske holdning er ikke blot uforenelig med ånden i Doha-erklæringen, den er direkte i strid med teksten i Doha-erklæringen. Det er derfor et slag i ansigtet på udviklingslandene, der havde så store forhåbninger til Doha-erklæringen og målsætningerne i Doha-udviklingsrunden. Det er et klassisk eksempel på prioritering af snæversynede og misvisende kommercielle interesser frem for det vigtigste, nemlig selve Doha-udviklingsrunden. Det er vigtigt at understrege, for hvis man ser på de kommercielle interesser, der er på spil, er det endnu mere uforståeligt, at USA alene blokerer for aftalen på dette område.
Jeg vil gerne referere fra en pressemeddelelse fra Den Europæiske Sammenslutning af Medicinalindustriforeninger. Ifølge pressemeddelelsen er over 95 % af al medicin på WHO's lægemiddelliste ikke patenteret, og undersøgelser viser, at der er relativt få patenter på aids-medicin i Afrika. Statistikken alene viser med andre ord, at der er meget lille kommerciel risiko for den europæiske lægemiddelindustri eller den amerikanske lægemiddelindustri. Det gør det endnu mere frustrerende at være vidne til denne overskridelse af tidsfristerne - også set i forhold til deres egne kommercielle interesser - når én bestemt sektor i USA blokerer for fremskridt på dette område.
Min gruppe støtter stærkt de initiativer, som kommissær Lamy og Kommissionen har taget. Vi støtter kommissærens holdning og kan ikke forstå, hvorfor den amerikanske lægemiddelindustri har kunnet få den amerikanske regering til at støtte industriens irrationelle reaktion på EU's forslag. En unilateral holdning med en begrundelse er næsten til at forstå. Men en unilateral holdning uden begrundelse er utilgivelig.

Marset Campos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på min gruppes støtte til det store arbejde, som kommissæren har gjort for at komme med en tilfredsstillende løsning på den konflikt, der er opstået i Doha i forbindelse med USA's holdning. Jeg vil gerne understrege flere uoverensstemmelser: Som doktor og lærer har jeg kendskab til mange af de rapporter, der hvert år fremlægges for Verdenssundhedsorganisationen, og som altid henviser til den berømte onde Horowitz-cirkel, i henhold til hvilken sygdom skaber fattigdom, og fattigdom skaber sygdom. Vi må derfor bryde den onde cirkel ved at hjælpe med at udrydde sygdomme - bl.a. fordi udryddelsen af sygdomme øger den økonomiske kapacitet, og det giver landene mulighed for at producere, opbygge deres egen industri og få adgang til medicin til de mennesker, der har brug for det. Vi taler derfor om en forpligtelse, som vi skal opfylde.
Det er også kedeligt - som mange andre talere har nævnt - at USA's unilaterale holdning i denne forbindelse har indvirkning på en af de mest negative sider af den neoliberale globaliseringsproces, som vi er udsat for, og som består af større ulighed og svækkelse af de lande, der har færrest ressourcer. Vi må derfor forstå, at det er EU, som netop er grundlagt for at opnå fred, udvikling og solidaritet, der skal foreslå tiltag til sikring af en balance inden for denne neoliberale globaliseringsproces, der er i gang, for at tilføje de elementer, der - som det blev sagt under den tidligere forhandling - opstod som resultat af Det Sociale Verdensforum i Porto Alegre.
Vi mener derfor, at EU's bestræbelser på at gøre Verdenssundhedsorganisationen til en organisation, der har bemyndigelse til at tilkendegive de nødvendige sundhedssituationer på ethvert givet tidspunkt, er positive, og vi støtter hr. Lamys holdning.

Rod (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er overrasket og trist over, at denne diskussion tages op igen. I november 2001 glædede udviklingslandene sig over Doha-erklæringen, der gav dem ret til at udstede obligatoriske licenser, når hensynet til den offentlige sundhed krævede det. Der er bare en ting, der skygger for det hele. De lande, der ikke har kapacitet til at fremstille medicin, er nødsaget til at få den medicin, de har brug for, fremstillet i et andet land, og et firma må kun fremstille medicin, hvis 51 % af produktionen er til det nationale marked.
Dette problem i stk. 6 skulle have været løst inden udgangen af 2002. Det er stadig ikke løst. I mellemtiden er de amerikanske medicinalvirksomheder, der er de største financielle støtter til Bushs kampagne, igen gået til angreb. De forslag, der er fremsat af USA eller EU, som er mere restriktive end de sidste, har vist sig at være en fiasko. I dag foreslår TRIPs-rådet at vende tilbage til den tidligere ordlyd, der tillader at udstede obligatoriske licenser i nødstilfælde. Denne løsning viste sig uanvendelig og førte til Doha-erklæringen.
Formålet med stk. 6 må være at sikre, at lande uden produktionskapacitet rent faktisk kan anvende obligatoriske licenser. Men nogle forslag skaber tværtimod en klasseforskel mellem lande med en produktionskapacitet og lande uden en produktionskapacitet, som faktisk er de fattigste lande. Førstnævnte vil være i stand til at udstede obligatoriske licenser og fremstille enhver medicin, der kan afhjælpe et offentligt sundhedsproblem, som de selv har identificeret, mens sidstnævnte må bevise, at de gennemlever en national krisesituation.
Selv om alle lande i teorien måske kan udstede obligatoriske licenser, vil de fattigste lande i praksis være nødt til at kæmpe for at få anerkendt nødsituationer, opnå deres licens og få fremstillet deres medicin. Dette forslag er uacceptabelt, og jeg vil gerne anmode Dem, hr. Lamy, om at foreslå en løsning, der virkelig er til fordel for udviklingslandene, så sundhed får forrang over profit, som De selv så glimrende udtrykte det.

Collins (UEN).
Hr. formand, det er et meget enkelt spørgsmål. 42 millioner mennesker i verden lider i dag af aids, selv om vi har både teknologi og behandling til rådighed til at bekæmpe sygdomme som denne. Men befolkningen i udviklingslandene har ikke råd til at betale ublu priser for medicin til behandling af aids og andre sygdomme som f.eks. malaria og tuberkulose. Hvis vi skal forsyne de mennesker med medicin, som har brug for det, må vi tilsidesætte de intellektuelle ejendomsrettigheder hos de virksomheder, der har patent på de teknologier, som kan bekæmpe disse sygdomme.
Vi kan opnå dette ved at indgå en aftale mellem parterne inden for rammerne af WTO. Kernen i drøftelserne er forholdet mellem intellektuel ejendomsret og spørgsmålet om folkesundhed. Hvis udviklingslandene kan få ret til at distribuere denne meget nødvendige medicin til deres befolkning på deres egne licensbetingelser, vil omkostningerne til medicinen blive reduceret betydeligt.
Vi husker alle den meget omtalte retssag imod den sydafrikanske regering vedrørende dette spørgsmål, som blev rejst af 40 lægemiddelvirksomheder. Vi har en moralsk forpligtelse til at støtte tiltag, der har til formål at gøre det muligt at give udviklingslandene den medicin, de har brug for.
Det er en sag for Verdenssundhedsorganisationen, men det går desværre alt for langsomt. EU fremlagde i november et kompromisforslag på Verdenssundhedsorganisationens ministerkonference i Australien for at finde en løsning på dette alvorlige problem. Det lader imidlertid til, at USA ikke er tilfreds med betingelserne i kompromiset. Den amerikanske regering mener, at EU's forslag medtager for mange sygdomme. De siger, at forslaget omfatter for mange sygdomme, men samtidig er der mennesker, som dør af aids, malaria og tuberkulose. Over 3 millioner mennesker vil dø af aids alene i år. Vi har teknologien til behandling af aids-ramte. Vi må tilsidesætte de intellektuelle ejendomsrettigheder, så vi kan mindske lidelserne hos de mange millioner mennesker, der vil dø uden grund, hvis vi ikke finder en løsning på dette problem.
Jeg har vedrørende et andet, men beslægtet emne igen og igen anmodet det internationale samfund om at øge deres budgetter for at bekæmpe aids-epidemien. Det er endog nødvendigt med gældssaneringsprogrammer til de udviklingslande, der har mange aids-ramte.

Grossetête (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, denne forhandling minder os om begreberne fred og solidaritet, som EU blev grundlagt på. Princippet om solidaritet gælder ikke kun inden for Unionen, men også for folk fra mindre udviklede lande.
EU stod fast på dette princip over for USA's blokering, da det tog initiativ til at tillade mindre privilegerede samfund at importere og anvende generisk lavprismedicin. Som ordfører i forbindelse med direktiver om medicin har jeg arbejdet med direktiver om tilladelse af markedsføring af medicin inden for EU. Jeg er derfor klar over alle involverede elementer. Jeg forstår, at det er vigtigt, at der findes en balance mellem forskning og generisk medicin, mellem databeskyttelse og prisen på medicin og mellem fornyelse og tilladt kopiering.
Men jeg ønsker ikke at genoptage disse spørgsmål i dag eller at dvæle ved den sag, der blev rejst af et antal lande, nemlig om retten til sundhed skulle have forrang over patentretten. Under nogle omstændigheder kan dette spørgsmål løses rimelig nemt. Har vi ret til at spilde folks liv? Har vi ret til at lade folk dø, når de kunne behandles? Svarer dette ikke til at undlade at yde hjælp til folk i fare? I overensstemmelse med princippet om lige adgang til medicin og dermed sundhed beder jeg indtrængende EU om at gøre brug af sin indflydelse og støtte disse tilladelser. På samme tid skal Unionen dog sikre, at der udføres et specifikt rammearbejde, og at processen er gennemsigtig. Jeg mener, at det vil være hensigtsmæssigt, hvis WHO optrådte som dommer i dette spørgsmål, og vil gerne opstille tre grunde hertil.
Først og fremmest skal der implementeres effektive foranstaltninger for at forhindre parallelimport til EU af generisk medicin, der er beregnet til udviklingslandene. Hvis der ikke indføres sådan en kontrol, vil de mennesker, vi ønsker at hjælpe, ikke modtage den medicin, der er beregnet til dem. Desuden vil sådanne parallelimporter underminere kvaliteten i det sundhedssystem, som vi ønsker at udvikle inden for EU. Den kompetente myndighed bør udarbejde et permanent register over generisk medicin, der er beregnet til udviklingslandene, for at sikre effektiviteten af en sådan kontrol. Jeg håber, at dette register vil udvikles efterhånden, som nye sygdomme dukker op, og at man således kan øge effektiviteten af distributionen og arbejdet med kvalitetskontrol. Hvad angår kvaliteten af denne medicin, ved vi, at det ikke er dårlige produkter. Tværtimod ved vi, at disse produkter er lige så effektive som anden medicin. At gøre sådanne produkter tilgængelige må dog kun være et aspekt af at helbrede sygdomme og bekæmpe epidemier.
Til sidst, hr. kommissær, er den lokale infrastruktur, kontrollaboratorier og uddannelse faktisk lige så vigtige faktorer som at gøre disse produkter tilgængelige. Af alle disse årsager mener jeg, at WHO burde påtage sig den vigtige opgave at være garant for processen med at gøre medicin tilgængelig for alle.
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, i den globale solidaritets multilaterale ånd og i forbindelse med den globale koalition mod den internationale terrorisme straks efter den 11. september har vi i Europa under kommissær Pascal Lamys inspirerende ledelse gjort alt for at bygge broer, få USA til at ændre mening og gøre Doha til en vellykket udviklingsrunde.
I sidste instans viste den afgørende faktor sig at være udviklingslandenes adgang til billig medicin, uden at betale patent, enten gennem egen produktion eller gennem import. Til sidst kom det politiske gennembrud. Alle udviklingslande kan nu selv fastslå, hvornår de har en alvorlig sundhedskrise eller et sundhedsproblem, og intet, heller ikke TRIPs-aftalen, kan afholde dem fra at anskaffe eller producere billig medicin. Det gælder for alle udviklingslande og for alle former for medicin. Der er ingen begrænsninger, og ekstern godkendelse på forhånd er ikke nødvendig.
Opgaven var at afslutte dette i en juridisk bindende tekst. Det skulle være sket i december 2002, men det mislykkedes, fordi USA efter min mening ikke længere indtog en multilateral holdning. Præsident Bush overtrådte efter min mening groft Doha-aftalen til gavn for sin egen lægemiddelindustri. Kommissær Lamy, De har altid fortalt os, at De forhandler på hele Europas vegne, og at De accepterer Europa-Parlamentets beføjelser til at kontrollere og være med til den fælles beslutningstagning.
Dette er et væsentligt punkt for PSE-Gruppen og, så vidt jeg kan forstå på mine kolleger, også for mange andre grupper. Vi vil gerne sige, at De får vores fulde støtte, men vi vil ikke bøje os yderligere for USA's pres. Altså, hertil og ikke længere. Vi vil hverken have en begrænsning, hvad angår lande og medicintyper, eller en ekstern myndigheds godkendelse på forhånd. Det er naturligvis noget anderledes end udtalelsen fra Verdenssundhedsorganisationen. Vi støtter dog kraftige foranstaltninger for at beskytte vores eget europæiske marked mod dumping.
Med mere end 90 % af aids-patienterne i udviklingslandene vil vi have, at Europa utvetydigt vælger side og begrænser sig strengt til en løsning i overensstemmelse med den politiske Doha-aftale.
Vi opfordrer indtrængende andre grupper her i Parlamentet til at stemme i overensstemmelse hermed. Aids-, tuberkulose- og malariapatienters interesser på verdensplan skal komme i første række. Ikke handelen. Nød bryder alle love. TRIPs-aftalerne må ikke være en begrænsende faktor. PSE-Gruppen er overbevist om, at Doha bliver umulig at gennemføre, og at Cancun på forhånd vil være en fiasko. I så tilfælde kommer der ingen udviklingsrunde! Og det er det sidste, verden kan tillade sig under den nuværende meget alvorlige krise.
Derfor indtager vi denne klare holdning. Efter at have lyttet til hr. Wijkman, hr. Clegg, fru McNally og mange andre, tror jeg, at Parlamentet er nødt til at fremsætte en klar udtalelse og give et stærkt mandat til kommissær Lamy, der, som han har forstået, får vores fulde støtte.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
De aftaler, som blev indgået i Doha, er afgørende for, at befolkningen i udviklingslandene får bedre adgang til medicin, især i forbindelse med fattigdomsrelaterede sygdomme. Min gruppe synes, at kommissær Lamy har taget fortræffelige initiativer til at gøre sundhedsvæsenet bedre tilgængeligt, også i de fattigste lande og især i de lande, som ikke har deres egen produktionskapacitet.
Men jeg vil også fremsætte kritik, selv om jeg er enig i alt det, der er sagt her. Adgang til medicin er ikke blot et spørgsmål om penge. Der er to andre ting, som jeg gerne vil komme ind på.
For det første infrastrukturen i de pågældende lande, og her taler jeg om distribution og om, hvilke mennesker der i disse lande skal have adgang til denne medicin. Distribution betyder, at der skal være infrastruktur, og i mange fattige lande mangler denne fuldstændigt. Det er dog meget værre, at denne ikke udgør nogen prioritet for de pågældende regimer. Hvis en person f.eks. får aids-medicin, skal vedkommende have den hver dag og sommetider tre gange om dagen. Det betyder, at man nøje skal følge behandlingen, og at man derfor også må have distributionskanaler for at sikre, at de pågældende patienter altid kan få deres medicin. Hvis det ikke sker, er virkningen af medicinen værre end sygdommen, for så bliver folk modstandsdygtige over for disse sygdomme, og det påvirker også de vestlige lande. Så skal der udvikles ny medicin. Det var min første bemærkning.
Min anden bemærkning er, at regimerne ofte er korrupte. I sådanne tilfælde viser det sig, at kun den medicin, som vi eksporterer til lave priser til disse lande, eller som må fremstilles der uden patenter, stilles til rådighed, og selv da er de kun tilgængelige for de bedrestillede og ikke til de fattigste befolkningslag, som det var vores hensigt. Desuden bliver de sommetider også eksporteret videre eller simpelthen eksporteret til vestlige lande.

Maes (Verts/ALE).
Hr. kommissær, fru Plooij-van Gorsel giver et temmelig negativt billede af udviklingslandene. Heldigvis skrider tingene i øjeblikket frem, blot skrider sygdommene endnu hurtigere frem. Det er netop dette kapløb med aids, tuberkulose og malaria, vi må forsøge at vinde. Der var en tid, hvor der faktisk ikke var nogen grundlæggende sundhedspleje, men i mange lande forsøger man virkelig at indføre en sådan, og EU må ikke fortsat være fraværende på dette område. Det er rigtigt, at det på et vist tidspunkt var et uopnåeligt ideal at behandle mennesker, der blev syge til trods for forebyggelsen, som stadig ikke er perfekt, lad os være ærlige. Men for første gang er der håb om, at mennesker, selv de, der er smittet med hiv, virkelig kan forbedre deres liv og deres livskvalitet, hvis de har adgang til medicin. Derfor er det af allerstørste betydning, hr. kommissær, at Deres opgave lykkes. Alle her i Parlamentet bakker Dem op i Deres bestræbelser på at sørge for, at sygdom kan overvindes, også i lande, som ikke selv har midlerne til det. Men vi er pessimistiske på grund af fiaskoen i Doha. Jeg håber, at De kan meddele os, at vi kan vende tilbage til vores egne forslag, men jeg er stadig rede til at give Deres kompromis en chance, fordi jeg synes, det er rimeligt, selv om jeg finder det for paternalistisk, men jeg synes, det er et minimum, og jeg håber, at det i det mindste lykkes Dem.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil ikke lægge hele skylden på USA, fordi reglerne om international handel med medicin er noget rod. Men da lægemiddelvirksomhederne - selv med de bedste intentioner om at mindske lidelser - accepterede, at deres produkter og intellektuelle ejendomsrettigheder blev halvvejs konfiskeret under dække af at være til rådighed for udviklingslandene på rimelige vilkår, var det klart, at der ville opstå alle mulige problemer.
Problemerne omfatter forskellige definitioner af, hvad der udgør foranstaltninger til beskyttelse af folkesundheden, og de er derfor underlagt de obligatoriske licenskrav i henhold til TRIPs-aftalen. Sygdomme som hiv/aids, malaria og tuberkulose, der alle kan overføres, blev indledningsvis inkluderet, men nu er der planer om at udvide listen, hvis WTO finder det relevant. I takt med at disse lande bliver mere udviklede, vil flere vestlige sygdomme blive endemiske, og så vil kategorierne udvides endnu mere.
Og i takt med at der kommer flere og flere indvandrere til Europa, vil sygdomme som de tre ovennævnte bliver mere og mere almindelige. Det vil skabe markeder for de pågældende lægemidler og føre til et enormt markedspres på parallelimport af skruppelløse mellemled fra udviklingslandene, der fremstiller medicin billigt som generiske lægemidler. Det vil underminere de legitime lægemiddelindustriers indtægter.
Tilsyneladende er undtagelserne også diskriminerende over for mindre lande, der ikke har et produktionsgrundlag til at producere livsvigtige lægemidler under tvangslicenser. Hvor ville det være enkelt, hvis vi havde været bedre til at forsvare virksomheders patentrettigheder over hele verden, og hvis vi samtidig havde insisteret på, at byrden fra lægemiddeludgifterne skulle betales via hjælpepakker og ikke ved at udpine aktiekapitalen hos de store lægemiddelvirksomheder. Hvis lægemiddelvirksomhederne har faldende indtægter, vil det få uforholdsmæssigt store konsekvenser for mit eget land, Det Forenede Kongerige, da der er mange ansatte og stor eksport i lægemiddelbranchen, og da mange af vores pensionskasser har investeret voldsomt i denne sektor. Mange udviklingslande ville trods alt - selv om lægemidlerne var gratis - ikke have den påkrævede infrastruktur til at give behandlingerne. Desuden er indtægterne vigtige til finansiering af yderligere innovativ forskning og udvikling i fremtiden, også i forbindelse med nye lægemidler til behandling af sjældne tropesygdomme, der ikke er så interessante i den vestlige verden i øjeblikket. Jeg vil som et minimum anmode om en gennemgang hvert tredje år for at se, hvordan TRIPs-aftalen fungerer i praksis.

Kinnock, Glenys (PSE).
Hr. formand, som kommissæren nævnte, er det tragisk, at vi stadig står i vejen for ændringer, der kan hjælpe os med at nå de mål, som vi identificerede i Doha og - som andre har sagt - som ville give landene mulighed for at få produktionskapacitet til at eksportere billigere generiske lægemidler til lande i nød.
Faktum er, at udviklingslandene ikke vil acceptere USA's begrænsning af eksporten til dem, der kun behandler en lille del af de smitsomme sygdomme. Jeg er også bange for, at reformerne vil være bureaukratiske og underlagt TRIPs-lignende regler, selv om USA ændrer holdning.
Vi skal starte forfra for at opnå en bæredygtig løsning, selv om jeg desværre har indset, at det er usandsynligt. Der er fare for, at hele spørgsmålet kan trække ud indtil mødet i Cancun. Hvis det sker, vil TRIPs-spørgsmålene endnu en gang kunne bruges som forhandlingsgrundlag i forhandlingerne om landbrug, forsyningspligtydelser og de nye spørgsmål. Mener De, at der er sandsynlighed for det, hr. kommissær? Det ville da være en katastrofe, hvis udviklingslandene skulle forhandle på det eneste område, hvor de fik en stor sejr i Doha.
Der kan sættes spørgsmålstegn ved hele idéen med udviklingsrunden, hvis udviklingslandene har den klare opfattelse - og det har de i øjeblikket, som fru McNally sagde - at kommercielle interesser er vigtigere end folkesundheden. Det var ikke hensigten i Doha.
De må forstå, hr. kommissær, at det drejer sig om retfærdighed og lighed, og at udviklingsrunden vil være det rene hykleri, hvis den industrialiserede verden ses eller opfattes som svigtende sit løfte om at overholde de aftaler, der blev indgået i Doha.

Désir (PSE).
Hr. formand, da USA for nylig stod over for truslen om et angreb med miltbrand, havde myndighederne brug for tilstrækkelige og billige medicinforsyninger til at behandle de syge. De så det derfor som deres opgave at pålægge medicinalindustrien at fremstille billigere medicin. Hvis laboratorierne havde nægtet dette, havde de amerikanske myndigheder udstedt obligatoriske licenser. Jeg minder Dem om, at på det tidspunkt var der ingen, der krævede, at USA først rådførte sig med WHO for at tjekke, om miltbrand var på listen over sygdomme, der faldt ind under disse regler. Det blev ikke krævet af USA at forhandle betingelserne for den potentielle produktion af sådan generisk medicin. Så hvorfor kræves det nu af visse udviklingslande?
Dernæst vil jeg gå videre til mit næste punkt. Jeg mener, at hr. Clegg havde ret, da han citerede Doha-erklæringen. Jeg mener, at mine kolleger har ret, når de minder os om, at man indgik forpligtelser, og at disse forpligtelser bør respekteres. Ifølge dem er der intet i fortolkningen af aftalerne om intellektuelle rettigheder, der skulle forhindre udviklingslandene og medlemslandene i WTO i at opfylde deres behov i forbindelse med offentlig sundhed, hvad enten de har kapacitet til at fremstille medicin eller ej. Det burde derfor være tilladt for disse lande at træffe deres egne beslutninger på dette punkt. Lande med kapacitet til at fremstille medicin bør kunne beslutte, under hvilke vilkår de vil bruge deres ret til at udstede obligatoriske licenser. Lande uden en kapacitet til at producere medicin burde kunne beslutte, under hvilke omstændigheder de behøver at ty til parallelimport. Denne import ville være lovlig, fordi den er besluttet af staten. Hr. Rod og hr. Wijkman har derfor ret, ligesom andre som hr. van den Berg, når de siger, at vi påtvinger de fattigste lande betingelser, som ikke gælder for de industrialiserede lande eller udviklingslande, der har kapacitet til at fremstille medicin.
Jeg mener, at vi nu står over for den vanskeligste opgave, nemlig at finde en enkel og effektiv løsning på problemet. Ingen løsning må medføre langvarige og dyre forhandlinger og procedurer. For det vil kunne betyde, at millioner af syge mennesker mister livet, fordi de ikke har adgang til behandling.
Vi hørte, at vores kollega, hr. Tannock, er mere bekymret for det mulige fald i visse industriers indtjening end for de syges skæbne. Hr. Lamy, De er sikkert under pres fra mange sider - herunder den europæiske industri - men jeg beder Dem indtrængende om ikke at give efter for dette pres! Vær den europæiske befolknings talerør. Befolkningen ønsker, at vi hjælper de syge i udviklingslandene.

Cushnahan (PPE-DE).
Hr. formand, jeg hilser EU's initiativ i januar til at åbne op for den fastlåste situation i Verdenssundhedsorganisationen vedrørende udviklingslandenes adgang til medicin til overkommelige priser, især de lande der ikke har produktionskapacitet til at fremstille generiske lægemidler lokalt.
Så sent som i sidste måned foreslog kommissær Lamy en pragmatisk løsning, som efter hans opfattelse er gennemførlig, bæredygtig og juridisk korrekt, da den opfylder både bestemmelserne i Doha-erklæringen og kompromisteksten fra den 16. december 2002, som blev drøftet i Verdenssundhedsorganisationen. EU's initiativ omfatter en liste over så mange udbredte smitsomme sygdomme som muligt, men er ikke restriktiv, og det var det store problem under forhandlingerne i 2002.
Kommissær Lamys liste omfatter gul feber, pest, kolera, meningitis, dengue-feber, influenza, hepatitis, polio, tyfoid feber, tyfus og mæslinger. Disse er alle frygtelige sygdomme, der stort set er udryddet i den vestlige verden, men i den tredje verden er der millioner, der hvert år helt unødvendigt dør. Lamys strategi vil redde liv, og lægemiddelvirksomhederne vil ikke miste indtægter, da befolkningen i disse lande er for fattige til at købe medicin overhovedet, som situationen er nu. Virkningerne af disse sygdomme påvirker familier, samfund og økonomien i hele den tredje verden.
EU-initiativet har til formål at forbedre levestandarden og folkesundheden i nogle, hvis ikke alle, dele af den tredje verden. Det er dog afgørende, at der udvikles en mekanisme til behandling af andre folkesundhedsspørgsmål og potentielle sygdomsudbrud, og ikke blot de sygdomme, der er angivet på listen i kompromisforslaget.
Den liste, som kommissær Lamy har foreslået, er ikke restriktiv - WTO-medlemmer kan bede om vejledning fra Verdenssundhedsorganisationen til alle andre alvorlige sundhedsproblemer, der kan opstå i fremtiden, eller som ikke er dækket af listen på nuværende tidspunkt. Det giver EU-forslaget nogen fleksibilitet til at reagere på uforudsete udbrud. Reaktionen vil blive baseret på Verdenssundhedsorganisationens ekspertise på det pågældende område.
Kompromisforslaget, der er mere humant end den amerikanske fremgangsmåde, burde kunne fjerne alle USA's bekymringer om, at patentlovene kan overtrædes og svækkes. Samtidig giver forslaget tilstrækkelig fleksibilitet til at håndtere eventuelle specifikke sygdomsrelaterede kriser.
Denne forhandling vil forhåbentlig sende et stærkt budskab om støtte til hr. Lamys forslag, da WTO's Almindelige Råd samtidig drøfter spørgsmålet. Det er vigtigt at hjælpe udviklingslandene med at udrydde disse sygdomme uden at tage de midler fra lægemiddelindustrien, som den har brug for til yderligere forskning på dette område.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg er meget glad for, at vi har denne debat om WTO og om visse igangværende forhandlinger dagen før et nyt ministermøde, der meget nemt kunne forsegle visse politiske retninger.
Imidlertid er jeg bekymret over erklæringen fra TRIPs-rådet i dag, som markerer en klar tilbagegang i forhold til de forpligtelser, vi indgik i Doha. Udviklingslandenes adgang til generisk medicin er ikke kun et kommercielt spørgsmål, det er af afgørende betydning for hele verdens udvikling. Hvis vi ikke gør fremskridt på dette område, vil alle vores andre skridt fortsat være vage og ufrugtbare.
I november 2001 markerede Doha-erklæringerne om folkesundhed, der blev opnået under vanskelige vilkår, det første vigtige skridt til fordel for befolkningerne i udviklingslandene og kampen for deres interesser. Vi glædede os over at kunne sende et signal om håb til befolkningerne. Men i 2002 viste modstanden mod aftalen klart, og det var udelukkende USA, der stod for denne modstand, at medicinalindustriens interesser vejede tungere end millioner af menneskers helbred.
Dette standpunkt er ikke bare beklageligt, det er også uacceptabelt og utilstedeligt, især fordi, som vores kollega hr. Désir mindede om, at USA i oktober 2001 var tæt på at ophæve Bayer-patentet, fordi de oplevede et biologisk angreb med miltbrand, hvilket naturligvis ramte dem hårdt.
Kommissionens indsats for at opnå en aftale om adgang til medicin hilses velkommen. Men de retmæssige krav fra de fattige lande tages stadig ikke i tilstrækkelig grad i betragtning. Samtidig er vi i færd med at lave en opdeling af lande i første og anden klasse, som om døde i nogle regioner var mindre vigtige end døde i andre regioner.
En hurtig genoptagelse af forhandlinger med henblik på at nå en aftale er afgørende for millioner af menneskers overlevelse i udviklingslandene. Jeg er overbevist om, at en sådan aftale er mulig på grundlag af Doha-erklæringen og artikel 30 i TRIPs-aftalen - og udelukkende på dette grundlag. Enhver aftale på et andet grundlag, der ikke tager artikel 30 i betragtning, vil være at slukke håbet for befolkningerne i udviklingslandene, der ønsker at finde en vej ud af elendighed og livsvilkår, der forværres og bliver mere og mere utilstedelige. En sådan aftale ville ligeledes være et klart politisk signal til vores borgere. Det ville være et godt eksempel på det grundlag, EU bygger på, og på vores omsorg for andre.
Hr. kommissær, vores samvittighed ligger i Deres hænder.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg mener, at man altid først skal afklare, om der overhovedet findes en patentlovgivning. Patentet skal eksistere i det pågældende land, hvor det sælges, det vil sige være anmeldt og meddelt. Man kan naturligvis altid producere i et land, hvor der ikke er nogen patentlovgivning. Der er tvivl om, hvorvidt den nyttige medicin virkelig er patenteret i alle lande i verden. Det kan jeg virkelig ikke forestille mig. Skulle det alligevel være tilfældet, er en obligatorisk licens naturligvis et ideelt initiativ for at hjælpe hurtigt og konsekvent. Men vi må spørge os selv, hvad der sker, hvis den obligatoriske licens rent faktisk gives. Vil det løse alle vores problemer? Hvordan ser det så ud med forebyggelsen og den fuldstændige helbredelse?
Jeg mener, at medicinen naturligvis skal udvikles endnu mere, og at vi ikke bare kan reducere spørgsmålet til patentlovgivningen og licenserne, men at vi også skal koncentere os om først og fremmest at skabe forskningstiltag. Og hvis der ikke længere er en patentlovgivning, og hvis der gives obligatoriske licenser, har vi, politikerne, også et ansvar for, at der er forskningstiltag på universiteter og i industrien.
Et andet vigtigt initiativ ville være at arrangere offentlige licitationer flere gange om året for at nå den virkelig mest moderne og mest effektive medicin til de berørte. Det ville være et væsentligt princip. For hvis det ikke længere kan betale sig økonomisk i fremtiden at forske i dette medicinområde og at sælge denne medicin, står vi foran det problem, at vi ganske vist kan tilbyde billig, men ikke optimalt effektiv medicin. Men hvad så?

Lamy
Hr. formand, jeg vil gerne i forbindelse med dette svære og til tider dramatiske spørgsmål først takke alle repræsentanter for de grupper, der har udtrykt deres støtte til Kommissionens holdninger. Jeg har noteret det, som blandt andre hr. Wijkman, fru McNally, hr. Clegg, hr. Marset Campos og fru Maes sagde. Det er meget vigtigt for os i Kommissionen, og det er i øvrigt meget vigtigt for mig, og det er vigtigt for omverden, at der på dette punkt er en stærk enighed i Parlamentet.
Jeg minder om, at spørgsmålet om anvendelse af obligatoriske licenser med det formål at opnå differentierede priser, lavere priser, er blevet løst for de lande, der har en medicinalindustri. Derimod løste vi ikke sagen om lande, der er nødt til at importere, hvilket faktisk forudsætter, at reglen om obligatoriske licenser kan anvendes eksterritorialt, og det rejser komplicerede juridiske problemer.
I dag har man fundet en foreløbig løsning på dette problem. Således kan alle udviklingslande uden undtagelse i tilfælde af aids, malaria, tuberkulose og et vist antal andre sygdomme benytte sig af deres ret til at udstede obligatoriske licenser for at opnå differentierede priser. Det er muligt på grund af den midlertidige ordning, som USA og vi har indført fra december måned. Men denne midlertidige ordning er bare ikke nok for os. Vi mener ikke, at den giver mulighed for en egentlig mobilisering af alle aktører, som er de berørte regeringer og deres sundhedssystemer eller endda medicinalindustrien. Derfor ønsker vi at nå til en bæredygtig løsning. Diskussionerne i Genève i øjeblikket har på grund af den amerikanske holdning ikke båret frugt. Det har vi endnu en gang konstateret her til morgen i TRIPs-rådet.
Jeg kan berolige fru Kinnock på et punkt. Adgang til medicin er ikke en del af forhandlingsprogrammet, der blev vedtaget i Doha, og som udløber i slutningen af 2004. Det er ikke i den forhandlingstaske, hvor vi har lagt ca. 15 emner. Emnet er uden for denne forhandling, og det er derfor ikke en del af en trade off på et eller andet plan i en eller anden forbindelse. Det står isoleret og udgør i sig selv et emne på WTO's bord. Forbindelsen med resten af forhandlingen er altså ikke, at det er en del af forhandlingsprogrammet, men at det er et tegn på WTO's evne til at give medlemmerne tillid til, at når man rejser spørgsmålet om, hvorvidt den obligatoriske licensmekanisme kan anvendes - og jeg tager dette eksempel, fordi jeg har set det i pressen - i forbindelse med viagra eller tandpine, vil det ikke udarte sig til et juridisk slagsmål. Det er et alvorligt problem for WTO.
Hvorfor har den amerikanske medicinalindustri indtaget den holdning, som den har, og som resulterer i USA's forkastelse af den kompromisløsning, der blev fremlagt i december? Jeg må indrømme, at jeg er fuldstændig forvirret. Jeg forstår ikke den amerikanske medicinalindustris holdning, ligesom jeg i øvrigt ikke forstod den i forbindelse med Sydafrika eller i den sag, der næsten førte til en krise mellem USA og Brasilien, inden den amerikanske regering så lyset. Jeg forstår ikke denne holdning, for i virkeligheden gør den ikke andet end at styrke modstanden mod princippet om den intellektuelle ejendomsret i adskillige sektorer, hvor det ganske rigtigt er bekvemt at fremstille dette dilemma mellem sundhed og profit på en sådan måde, at der lidt efter lidt, hvis den amerikanske medicinalindustri fortsætter, som den gør, måske kunne være gode politiske grunde - denne gang for alvor - til at rokke ved aftalen om den intellektuelle ejendomsret.
Til dem, der mener at have en vis indflydelse på dette område, vil jeg sige, at det er det vigtigste argument, hvis vi vil forsøge at overbevise amerikanerne om, at deres attitude ikke bringer dem derhen, hvor de gerne vil, men i den modsatte retning. Hvis amerikanerne ønsker et eksempel på, hvordan man når til en konsensus, når det er absolut nødvendigt, kan de bare iagttage, hvordan EU netop gjorde i et mindre synligt eksempel, der ikke desto mindre er væsentligt for et antal udviklingslande, nemlig den holdning, vi vedtog for nylig vedrørende Kimberley-processen med hensyn til bloddiamanter. Vi, europæerne, var i det tilfælde de eneste i WTO, der havde forbehold mod at anmode WTO om en undtagelse for iværksættelsen af Kimberley-aftalerne. Vi var de eneste, og vi tilsluttede os til sidst de andre, fordi vi ikke ville være dem, der hindrede denne løsning. Vi gør det ved at fortolke WTO's artikler på vores måde. Amerikanerne kunne sagtens indtage samme holdning i denne sag.
Med hensyn til spørgsmålet om parallelimport, der blev rejst af flere blandt Dem, ved De uden tvivl, at Kommissionen har stillet forslag med hensyn til EU. Det er i øjeblikket til behandling i Rådet, og hvis De er interesseret, kan De tilslutte Dem min opfordring til Rådet om at udtale sig lidt hurtigere om dette spørgsmål, end det er tilfældet.
Og så til det sidste punkt. Jeg er enig med dem, der har påpeget, at prisproblematikken og problematikken med at tage patentlovgivningen i betragtning i denne pris ganske rigtig er et vigtigt spørgsmål, men at det kun er et af flere spørgsmål, der vil muliggøre, hvis vi løser dem, en bedre adgang til medicin for befolkningerne i den tredje verden. Der er mange andre betingelser, der skal opfyldes: Kvaliteten af sundhedssystemerne, iværksættelse af en offentlig forskning i de sygdomme, der ikke længere findes i industrilandene, og som derfor er uinteressante for medicinalindustrien, en løsning på distributionsproblemet og problemet med sygdomskultur. Den dag, som jeg håber er nær, hvor vi har fundet løsninger på problemerne om patentrettigheder, vil der stadig være et stort arbejde foran os, men det er ikke en grund til at stoppe kampen - og Kommissionen gør det ikke i betragtning af det, som De har sagt i denne debat - for, at dette første vigtige og meget symbolske skridt tages med EU's hjælp.
Formanden.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget seks beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om WTO-forhandlinger om handelen med landbrugsprodukter.

Lamy
Hr. formand, som fru McNally sagde i den foregående forhandling, er landbruget bestemt et af de store forhandlingsemner i Doha, som vi netop har talt om i forbindelse med en anden sag. I slutningen af ugen vil både hr. Fischler og jeg være repræsenteret på den uformelle ministerkonference i WTO i Tokyo, hvor et af emnerne vil være landbruget. Set ud fra dette perspektiv glæder vi os over, at Unionens forhandlingsforslag for nylig er blevet godkendt af Rådet, selv om dette giver anledning til nogle debatter og desværre også forsinkelser. Det faktum, at Rådet har vedtaget denne holdning, vil styrke vores egen holdning i disse diskussioner.
Hvad er de overordnede linjer af det, der med forhandlernes jargon kaldes de politiske midler til landbrugsforhandlingen, som det vil dreje sig om fra nu af og til udgangen af marts måned? Jeg vil begynde med at komme med en forklaring på denne term "politiske midler". Den virker neutral, selv om der i virkeligheden er tale om en vigtig del af forhandlingen, eftersom det, man kalder en aftale om de politiske midler, er en aftale om regler og tal. Disse regler vedrører f.eks. støtte - hvilke støtteformer godkendes, og hvilke former godkendes ikke - eller importprocedurer. Med hensyn til tallene består de for størstedelens vedkommende af mål for tarif- og støttereduktion. Det er det, det drejer sig om i denne fase, der afsluttes den 31. marts. Hvis det ikke handler om hele landbrugsforhandlingen, handler det om en vigtig del af landbrugsforhandlingen.
Ud fra dette synspunkt har hr. Fischler og jeg altid sagt, at vi vil prøve at sørge for, at Union er til stede ved landbrugsforhandlingerne. De forslag, vi har stillet, er et bevis herpå. De viser, at på den ene side kan EU forhandle om landbruget takket være de vedtagne reformer i landbrugspolitikken, og på den anden side vil vi forhandle for på effektiv vis at præge de bilaterale forhandlinger i retning af en forhandling til fordel for udviklingen. De forslag, som vi har sat på bordet, respekterer både vores forpligtelser, vores mandat og vores ambition. For det første overholder de vores forpligtelse, som vi indgik i Doha, til at forhandle om hele landbrugskapitlet, nemlig åbning af markederne, reduktion af eksportstøtten og interne støtter, fremme af de ikke-kommercielle betragtninger og en stærk forpligtelse til fordel for udviklingen. For det andet overholdes vores mandat ved ikke at foregribe reformer af den fælles landbrugspolitik, som endnu ikke er besluttet, og ved således strengt at holde os inden for rammerne af foregående reformer og navnlig den seneste, der stammer fra agenda 2000. Endelig skal man understrege, at vores forslag afspejler vores ambition om at indtræde på lige fod i denne forhandling, idet vi navnlig tænker på de mest sårbare landes interesser. Vi ønsker at placere os i midten af denne forhandling. I modsætning til det, nogle personer giver udtryk for, er vores indgangsvinkel gennemsnitlig i forhold til de ekstremistiske holdninger, der er i begge lejre, med henblik på at medtage de nødvendige elementer til at fremme en aftale om alle dele af landbrugsforhandlingen.
Hvad er indholdet af vores forslag? Jeg vil komme med nogle detaljer. For det første foreslår vi i forbindelse med adgangen til markederne en samlet reduktion af toldrettigheder på 36 % med en mindstereduktion pr. beholdning på 15 %. Dette forslag baseres på den metode, der blev anvendt under den foregående runde. Den har vist sig anvendelig. Den er den eneste, efter vores mening, der kan realiseres inden for de frister, vi arbejder under. I modsætning til den såkaldte schweiziske formular, der er foreslået af andre lande - et misvisende navn i øvrigt, fordi Schweiz benægter ethvert kendskab til denne formular - opretholder vores formular større margener for udviklingslandene, hvilket tydeligvis er det vigtigste i denne forhandling. Vi har foreslået specifikke og ret ambitiøse foranstaltninger for udviklingslandene, som f.eks. momsfrihed for mindst 50 % af udviklingslandenes eksport af landbrugsprodukter til industrilandene. Et andet forslag omhandler en skatte- og kvotefri adgang til alle produkter fra udviklingslandene, der er beregnet til industrilandene. Dette svarer til en udvidelse af vores eget Alt undtagen våben-initiativ. Sagen om den tarifmæssige progressivitet for produkter, der har særlig interesse for udviklingslandene, vil således blive rejst for første gang.
Det samme gælder med hensyn til eksportstøtten. Vi foreslår først en reducering på gennemsnitlig 45 % af budgetbevillingen til eksportstøtten, og vi erklærer os klar til gradvist at udrydde, og jeg mener udrydde, eksportstøtten til visse produkter, der er af særlig interesse for udviklingslandene.
Det er naturligvis vigtigt at præcisere, at dette dobbeltsidede forslag kun kan føres ud i livet, hvis alle former for eksportstøtte følger samme regler. Jeg tænker her på visse eksportkreditter, og på det, som man i visse tilfælde må kalde misbrug af fødevarehjælp, og på de ofte illoyale praksisser fra statslige virksomheder i stater, der i øvrigt ofte har et ret liberalt rygte. Kommissionens holdning på dette punkt er klar. Vi vil ikke være det eneste medlem af WTO, der gør en indsats på landbrugssiden. De indsatser, som vi er klar til at gøre, skal deles mellem alle dem, der anvender eksportstøtte. Desuden må vi stole på, at alle industrialiserede lande vil tage del i åbningen af vores markeder.
Dernæst vi har foreslået at bevare den nuværende opbygning af de interne støtteanordninger, det vil sige for det gule, blå og grønne æskesystem. Hvorfor ændre et system, der viser sig at leve op til både fornuft og behov? Vi foreslår en reduktion på op til 55 % af vores interne støtte, der skaber de fleste handelsmæssige skævheder, det vil sige den støtte, som man placerer i det orange eller gule æskesystem. Imidlertid vil vi også introducere nye foranstaltninger. Der er i det aktuelle system med loft for hver æske mangler, som visse lande har udnyttet til en grad, hvor der er tale om misbrug. Jeg tænker navnlig på de variable støtter af typen deficiency payments og på vores krav om at ophæve de minimis-klausulen for de industrilande, der efter vores mening har været for dovne.
Vi har ligeledes foreslået at medtage udviklingslandenes forventninger og navnlig de mest sårbare blandt dem. Vores forslag om adgang til markederne går i denne retning. Et andet vigtigt forslag, som vi har trukket frem fra bunken af idéer fra en gruppe ngo'er, handler om den såkaldte fødevaresikkerhedsæske, der navnlig består i at iværksætte en mekanisme til bevarelse af de mest følsomme produktioner i visse udviklingslande.
Endelig vil jeg gerne sige et ord om den ikke rent kommercielle del af denne forhandling. Vores tilnærmelse ligger mest i kravet om en bedre belysning eller en ajourføring af reglerne inden for områder som miljøbeskyttelse, landbrugsudvikling, dyrevelfærd, forbrugeroplysninger, forsigtighedsprincippet og beskyttelse af geografiske oprindelsesbetegnelser. Disse temaer viser, at den ikke-kommercielle del også er en del af den europæiske dagsorden.
Jeg vil afslutte, hr. formand, med at sige, at disse forslag sigter mod at tilfredsstille tre store grupper i offentligheden. Vores handelspartnere, selvfølgelig, og navnlig udviklingslandene, som vi denne gang foreslår en ægte differentieret særbehandling. Og vores landmænd, som vi fortsat vil kæmpe for med henblik på at opnå støttemidler til de tjenester, de yder for samfundet. Desuden ønsker vi at beskytte vores kvalitetsprodukter ved at forsvare vores geografiske oprindelsesbetegnelser. Endelig er der alle forbrugere, fordi vi europæere ønsker, at sundhedsreglerne og regler om information skal kunne anvendes uden store forhindringer fra WTO's side. Kort sagt er dette forslag om landbrug en næsten præcis afspejling af de bekymringer, som vi har diskuteret gennem hele denne periode, nemlig udvikling, en åbning af markederne - navnlig til fordel for udviklingslandene - men inden for rammerne af reglerne og til fordel for vores samfund og det samlede internationale samfund.
Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den redegørelse, som Kommissionen har givet Parlamentet om WTO-forhandlingerne om handelen med landbrugsprodukter, blev enstemmigt vedtaget den 27. januar af Rådet (almindelige anliggender).
Jeg synes, at det er et afbalanceret forslag, der følger ånden i Marrakesh-aftalens artikel 20 og Doha-erklæringen, og som er et oprigtigt og generøst tilbud til dem, der hidtil ikke har fået særlig meget ud af næsten 50 års handelsmultilateralisme, nemlig de fattigste lande i verden. Et bevis herpå er forslaget om fri adgang for disse fattige landes landbrugsprodukter til de rigeste landes markeder ligesom kompromisforslaget om, at mindst 50 % af de rige landes import af landbrugs- og fødevareprodukter skal komme fra de fattigste lande.
Det er jo i øvrigt et forslag, der er i samklang med den politik, som allerede nu praktiseres af EU, der - som Kommissionen påpeger det i et nyligt dokument - importerer flere fødevarer fra disse lande end USA, Japan, Australien, Canada og New Zealand tilsammen.
Det er derfor, at vi har moralsk autoritet til at sige, at denne WTO-runde må handle om udvikling. Det er også derfor, at vi har foreslået en fødevaresikkerhedsfond, så de fattigste lande kan gennemføre foranstaltninger til beskyttelse af deres marked mod de rige landes subsidierede eksport og derved udvikle deres lokale produktion og bekæmpe sult og fattigdom.
Der er dog et vigtigt aspekt, som vi også må være opmærksomme på, og det er, at en for kraftig sænkning af toldsatserne kan få følger for den præferenceadgang til EU's marked, som nogle af de lande, som vi har handelsaftaler med, nyder godt af. Det gælder f.eks. AVS-landene, under Cotonou-aftalerne, og landene på Middelhavets sydside. Der må tages højde for dette forhold, for hvis vi sænker tarifferne for kraftigt og ikke sikrer disse landes præferencestilling på vores marked, kan de risikere at miste markedsandele til andre, rigere lande, der er mere konkurrencedygtige.
Denne åbenhed og støtte til de fattigste lande giver imidlertid ligeledes EU moralsk autoritet til at sige, at vi også har ret til at beskytte vores landmænd og bevare vores samfundsmodel. EU's forhandlere kan derfor kun acceptere en endelig WTO-aftale, der, for det første, bevarer den europæiske landbrugsmodel, hvor landbruget bidrager til den fysiske planlægning i landdistrikterne, den regionale balance og levedygtigheden i landdistrikterne, der omfatter næsten 80 % af vores areal. Dette betyder mere præcist, at EU fortsat skal kunne støtte sine landmænd og sikre en rimelig - men kun rimelig - fællesskabspræference i landbrugsproduktionen.
For det andet må vi sikre en rigtig balance mellem større liberalisering af handelen og større krav på områder, der ikke direkte angår handel, men har direkte relevans for handelen med fødevarer. Det gælder navnlig fødevarekvalitet og -sikkerhed, respekt for elementære miljøregler og respekt for vores produkters mærker, oprindelsesbetegnelser og geografiske oplysninger, der som bekendt i øjeblikket udsættes for efterligning i de mest forskellige lande i verden, uden at WTO's regler kan forhindre det.
Hvis ikke det bliver tilfældet, vil vi gøre noget, som vores samfund ikke forstår, og vi vil gå imod vores egne interesser og - endnu værre - heller ikke støtte de fattigste landes interesser. Jeg mener, EU har vist et godt eksempel på gode og fornuftige forslag for de lande, der hidtil har været de mest marginalt placerede spillere, de mest marginalt begunstigede af WTO - de fattigste lande. Vi har fremlagt gode og positive forslag i forbindelse med Alt undtagen våben-initiativet, vores forhandlingsforslag styrker disse forslag, og jeg mener derfor, at vi må kræve, at andre rige lande i verden, der er endnu mere udviklede end os, følger EU's eksempel.

McNally (PSE).
Hr. formand, det glæder mig meget, at kommissær Lamy og kommissær Fischler vil tage til Tokyo til det lille ministermøde med en godkendt holdning. Jeg er enig med Dem, kommissær Lamy, i, at landbrugsforhandlingerne vil være meget vigtige for, hvor vellykkede møderne i Cancun bliver. Det glæder mig også, at De har defineret "modaliteter" for os, det er et ukendt ord i det engelske sprog, men når det drejer sig om regler og tal, er det så detaljeret og tydeligt, at der opstår bekymring om visse interesser, og derfor bliver disse forhandlinger vanskelige.
EU har helt sikkert et ansvar over for verden i forhandlinger om landbrug. Som hr. Cunha netop har sagt, er vi betydningsfulde alene på grund af omfanget af handelen. Vi har dog ikke alene ansvaret, og lande som USA skal også mindes om deres ansvar. Jeg er sikker på, at De i Deres drøftelser med Bob Zurlik vil minde ham om hans ansvar. De sagde dog ret klart, at EU kan og vil forhandle, så lad os se på, hvad det betyder.
Der er naturligvis de europæiske producenters og forbrugeres interesse i højere fødevarekvalitet, landbrugsudvikling, miljøbeskyttelse og dyrs velfærd. Nogle af disse spørgsmål skal dog klarlægges, og samtidig er vores raison d'être for udviklingsrunden behovet for landbrug i udviklingslandene, hvor det i forhold til EU er af langt større betydning. Det er udviklingslandenes vigtigste kilde til indkomst og beskæftigelse og et vigtigt værktøj til bekæmpelse af fattigdom og forbedring af fødevaresikkerheden. Vores mål er derfor mangesidet, vi ønsker bedre landbrugsforhold i udviklingslandene, men vi ønsker også mere målrettet støtte til bestemte dele af europæisk landbrug. Vi har en vis manøvrefrihed til at opnå dette.
Den Socialdemokratiske Gruppe har den opfattelse, at forslaget ikke er ambitiøst nok. Vi forventer at kunne tilbyde udviklingslandene en større og hurtigere reduktion af alle landbrugstariffer og ophævelse af alle begrænsninger af import fra den tredje verden. Vi ønsker, at der lægges mere vægt på vigtigheden af den såkaldte green box, og at der fokuseres mere på særbehandling og forskelsbehandling. De skal overveje, om den nuværende reform af den fælles landbrugspolitik er vidtrækkende nok. Vi vil lade det være op til Dem at komme så langt med vores dagsorden som muligt.

Mulder (ELDR).
Også min gruppe mener, at det mandat, som Kommissionen har fået, er et godt mandat, og at den kan være tilfreds med det. Det er begyndelsen til forhandlingerne, og vi er sikre på, at hvis Kommissionen, Europa, tager et bestemt skridt, må også andre handelsblokke følge. For os er det vigtigste, at vi synes, at den europæiske befolkning i øjeblikket ikke støtter den europæiske landbrugspolitik tilstrækkeligt. Det må klart ændres, og derfor må vi ændre den europæiske landbrugspolitik. Vi går ind for, at handelsforstyrrende handelssubsidier nedskæres mest muligt, og det gælder især for eksportsubsidier og andre lignende subsidier fra andre handelsblokke. Vi går altså generelt ind for mere liberalisering af handelen med landbrugsprodukter. Men her kommer der noget andet ind i billedet. Vi har i Europa alle mulige regler, som ikke har ret meget at gøre med produktets sundhed, men snarere beror på etiske principper såsom dyrevelfærd, fugle- og habitatdirektivet osv.
Landmænd andre steder i verden har meget mindre at gøre med den slags regler. Jeg synes altid, det er meget svært at forklare europæiske landmænd, hvorfor de skal overholde disse regler og samtidig skal konkurrere med landmænd andre steder i verden, som ikke behøver gøre det. Det forekommer mig at være opskriften på urimelig konkurrence, og jeg synes, at Kommissionen især skal fremhæve dette under forhandlingerne i Verdenshandelsorganisationen. Dertil kommer, at landmænd i forskellige dele af Europa ikke altid har en lige god indkomst.
Vi kan ikke ændre alt fra den ene dag til den anden, og jeg synes derfor, at vi er nødt til at prioritere den europæiske landbrugsmodel. Det kan vi absolut forsvare i international sammenhæng. Vi må kunne belønne landmændene for deres præstationer på et andet grundlag end deres fremstilling af landbrugsprodukter. Jeg kan derfor kun understrege nødvendigheden af, at Kommissionen forsvarer en global anerkendelse af regionale produkter, der dyrkes i Europa, og et forbud mod, at de dyrkes andre steder under det samme navn. Kommissionen må også stærkt understrege, at vi går ind for et system med integreret landbrugsproduktion, med kontrol fra jord til bord, som man siger. Jeg vil også gerne fremhæve, at vi foruden en politik, der går ud på at forbedre prisen på produkterne, også har brug for en anden politik vedrørende anvendelse af landbrugsprodukter til industrielle formål. Endelig har min gruppe, hvad angår Alt undtagen våben-initiativet, med et overvældende flertal støttet det, og vi må også gøre noget for de fattigste udviklingslande. Det centrale spørgsmål fra vores gruppe er, hvordan Kommissionen håndterer oprindelsesprincippet. Hvordan ved vi med sikkerhed, at de produkter, som vi importerer, virkelig kommer fra de fattigste lande, således som vi har til hensigt?

Jové Peres (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg mener, at det ville have været bedre, hvis vi havde haft denne forhandling før og ikke efter, at Rådet (almindelige anliggender) havde accepteret Fællesskabets tilbud om forhandling af landbrugsaspekterne af WTO. Det er tydeligvis nødvendigt for at opnå institutionel balance og for hele beslutningsprocessen.
Der er dog ikke tale om en ny praksis, da der er fortilfælde i forbindelse med reformen af den fælles landbrugspolitik i 1992 og Agenda 2000. Jeg nævner det, fordi sådanne forhold, f.eks. begrænsningen af den interne støtte, kræver, at der vedtages meget kontroversielle tiltag i de foreslåede forskrifter om umiddelbar reform.
Vi taler om forhold, som f.eks. total afkobling, der ud over at være forkastet af mange parlamentsmedlemmer, herunder undertegnede, også forkastes af mange erhvervsgrupper og medlemsstater. Med hensyn til indholdet vil jeg gentage: Vi accepterer en politik, der mangler tilstrækkelige midler, og som derfor kan have meget negative konsekvenser for landbruget i Europa og især de mindst begunstigede områder.
Med hensyn til de mere specifikke forslag mener jeg, at der er nogle ret positive punkter vedrørende de mindst udviklede lande. Det antages dog, at større liberalisering af handelen vil føre til større økonomisk udvikling, og det er ikke altid tilfældet. Jeg vil i denne sammenhæng understrege, at de to mest liberaliserede markeder - kaffe og kakao - er de landbrugsmarkeder, som er omgivet af den største fattigdom, og hvori de producerende lande anmoder om mindre liberalisering og mere regulering.
Forhandlingerne skal heller ikke være baseret på verdensmarkedspriser, der, selv om det er rigtigt, at de er forbundet med de mængder, der er markedsført, ligger meget langt fra produktions- og forbrugerpriserne. Jeg mener under alle omstændigheder, at det er vigtigt at få fjernet eksportrestitutionerne for landbrugsprodukter, der har negative konsekvenser for den lokale landbrugsproduktion i de mindst udviklede lande. Vi skal anerkende de mindst udviklede landes ret til at beskytte sig selv mod denne subsidierede eksport for at sikre deres grundlæggende ret til fødevaresikkerhed, fødesuverænitet og overlevelse af deres små landbrug og familielandbrug.
Jeg mener, at forslaget om at skabe en fødevaresikkerhedsboks er interessant, fordi det vil være meget nyttigt for EU af strategiske årsager og af hensyn til fødevaresikkerheden. Men Kommissionen glemmer i denne forbindelse vores afhængighed af vegetabilske proteinstoffer udefra og især fra lande, der i dette tilfælde ikke er underudviklede eller under udvikling, men er meget udviklede lande. Og vores afhængighed kan måles til 75 %, og der er derfor efter min opfattelse tale om en stor forglemmelse.
Endelig støtter jeg i lyset af USA's og andre landes konkurrenceforvridende udnyttelse af reglerne forslagene om at eliminere de minimis-reglen, fastsætte strammere regler for eksportkredit og fødevarehjælp og beskytte geografiske betegnelser.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, fra mange lande i den tredje verden og fra mange ngo'er, som er aktive på verdensplan, men også på Det Sociale Verdensforum i Porto Alegre blev der rejst krav om ikke at henlægge landbrugsforhandlingerne til WTO. Det er der gode grunde til: Man kan se, at handelen med landbrugsprodukter tidligere ganske vist kun berørte en lille del af produktionen af landbrugsprodukter på verdensplan, men at den med sine mekanismer greb dybt ind i landene, ikke kun i Europa, men også i den tredje verden på grund af ødelæggelsen af priser. Med dumpingen af eksportsubsidierne har handelen ødelagt landbruget både her og der eller trængt det i baggrunden. Den har forværret sulten, gjort landene afhængige og drevet gælden i vejret.
Det er helt tydeligt: Handel gør ikke mæt, og handel gør heller ikke rig, i hvert fald ikke altid begge sider. Derfor er det forståeligt, at der i disse kredse spørges meget skeptisk om, hvad der egentlig skal forhandles i WTO. Hvis WTO-forhandlingerne skal være vellykkede, skal disse mekanismer stoppes. Der skal tages hensyn til, at retten til produktion af basisfødevarer, retten til at stille sin egen befolknings sult, retten til at bebygge land og at behandle miljøet ordentligt samt retten til at videregive gårdene til den næste generation og således bevare landbruget, sættes i centrum, og at mekanismerne i forbindelse med den ødelæggende handel, den såkaldte verdenshandel, som ikke var andet end eksportdumping, skal stoppes, således at vi når frem til en solidarisk udvikling med folk i den tredje verden, men også med landbruget i Europa.

Hyland (UEN).
Hr. formand, WTO-forhandlingerne om landbrug kombineret med Kommissionens forslag om reform af den fælles landbrugspolitik repræsenterer en grundlæggende ændring af europæisk landbrug og landbrugsfamiliers velfærd. Jeg har ved mange lejligheder i Parlamentet sagt, at usikkerheden om fremtiden har ødelæggende konsekvenser for landbrugsfamilierne.
Jeg sætter spørgsmålstegn ved graden af forenelighed mellem Kommissionens forpligtelse over for EU's landbrugsmodel, der er baseret på familielandbrug, og forslagene i forhandlingerne om verdenshandelen. Liberalisering af handelen kombineret med en progressiv reduktion af EU's landbrugsstøtte - især når denne reduktion vil ramme landbrug, der allerede er presset - rejser alvorlige spørgsmål om vores reelle hensigter.
Med hensyn til WTO-forslaget i detaljer ser vi endnu et eksempel på Kommissionens ønske om at overstige det mandat, som medlemsstaterne har givet den. De foreslåede nedskæringer i eksportstøtte, importtariffer og landbrugsstøtte i Europa er både for omfattende og unødvendige. De er langt mere vidtrækkende end forpligtelserne i henhold til Uruguay- eller Doha-runderne. Når vi ser, hvordan vores konkurrenter opfører sig - især i forbindelse med USA's landbrugslovforslag - må man spørge sig selv om, hvorfor vi i Europa altid skal acceptere alt. Nu, hvor det europæiske forslag er forelagt WTO, opfordrer jeg indtrængende Kommissionen til at forsvare Europas meget vigtige interesser og især landbruget i Irland. Forbedret markedsadgang vil intensivere konkurrencen på det europæiske marked. Jeg vil gerne anmode Kommissionen om at være særlig målrettet under forhandlingerne om de produkter, der er mere følsomme over for denne aggressive konkurrence, især oksekød og smør. Jeg ønsker, at Kommissionen sikrer, at der kun indføres minimale nedskæringer i tarifferne på disse følsomme områder.
Det er umuligt at drøfte de kommende landbrugsforhandlinger inden for rammerne af WTO uden samtidig at se på Kommissionens midtvejsevaluering i sidste måned. Resultaterne af de seks konsekvensundersøgelser, som Kommissionen har foretaget, viste alle, at der ikke ville være nogen ændringer inden for de multilaterale handelsrammer. Men det har jo helt tydeligt ikke været tilfældet.
Selv om det er svært at forudsige resultatet af den nuværende runde, kan vi være sikre på, at en reduktion i tarifbeskyttelsen vil være en del af aftalen. På grund af omfanget af okse- og fårekød, der kommer ind i EU med den nuværende beskyttelse, er det ligeledes sikkert, at det meste - om ikke det hele - af hullet på det europæiske marked, som er skabt af nedgangen i europæisk udbud, vil blive fyldt af produkter fra tredjelande. Hvor skal de prisstigninger, som blev forudsagt i undersøgelserne, komme fra? Afkobling i sammenhæng med WTO's forslag vil medføre en reduktion i EU's produktion af okse- og fårekød.
Kommissionen ved allerede, at jeg mener, at det vil have uforholdsmæssigt store konsekvenser for Irland. Selv om kommissær Fischler ikke ville anerkende det, da han præsenterede sine forslag for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter i sidste måned, har jeg stadig denne opfattelse. Jeg er ikke bange for at blive betragtet som en dommedagsprofet, da min opfattelse er baseret på et dokumenteret videnskabeligt grundlag i form af en uafhængig undersøgelse foretaget for den irske regering. I Kommissionens undersøgelse er der f.eks. angivet et fald på 3 % i produktionen af oksekød i EU, men et fald på 12 % i produktionen af oksekød i Irland. Vi skal acceptere det værste fra begge verdener - en reduktion i produktionen med de efterfølgende konsekvenser for økonomien, herunder arbejdsløshed inden for vores vigtige sektor for fødevarer og industriprodukter, og det forventede hul på markedet, der vil blive fyldt af import fra tredjelande.
Jeg vil konkludere med at gentage det, jeg sagde til Kommissionen i juli, da forslagene til midtvejsevalueringen blev udarbejdet, og endnu en gang da lovforslagene blev udarbejdet i sidste måned: De kombinerede virkninger af udsigten til et voldsomt liberaliseret landbrugsmarked inden for rammerne af WTO og Kommissionens forslag til en større reform af den fælles landbrugspolitik vil være en potentiel katastrofe for landbruget i Europa.

Van Dam (EDD).
Mindre end 10 % af verdens landbrugsproduktion ender i den internationale handel. Langt størstedelen handles der med lokalt eller nationalt. Det indebærer, at forslag, som skal regulere handelen med 10 % af produktionen, som det er tilfældet med Verdenshandelsorganisationen, ikke må se bort fra virkningerne af disse foranstaltninger på handelen med de øvrige 90 %. Jeg har ikke tid til at komme ind på alle aspekter af det europæiske forslag til WTO, men nøjes med udviklingslandene og den europæiske model for det multifunktionelle landbrug.
For en del af verdensbefolkningen er fødevarer ikke en selvfølge. Disse befolkningsgruppers interesser må vi nøje holde øje med under WTO-drøftelserne. Disse interesser omfatter mere end en simpel nedbrydning af toldmure og præferenceadgang til det europæiske marked. Præferenceadgang fører nemlig ikke automatisk til en stigning i udviklingslandenes og deres befolknings indkomster. Af en nylig undersøgelse fremgår det, at fuldstændig handelsliberalisering kun skaffer de fattige lande en meget lille indkomststigning. Med rette anmoder lande som Indien og Nigeria om en fleksibel anvendelse af WTO-aftalerne. De vil støtte og beskytte deres landbrugssektor og udviklingen af landdistrikterne for at give deres landbefolkning nogen eksistenssikkerhed. Disse lande har brug for subsidier for at garantere fødevaresikkerhed og støtte mindre landbrug.
Jeg er derfor positivt overrasket over Kommissionens forslag om en såkaldt food security box og over de muligheder, som Europa vil tilbyde disse lande for at støtte deres eget landbrug gennem subsidier. Eksportsubsidier forstyrrer verdensmarkedet. Med rette foreslår Kommissionen, at disse nedsættes yderligere. Hvis andre lande går med til det, kan det føre til en stigning i priserne på verdensmarkedet. Jeg vil dog gøre Kommissionen opmærksom på, at ikke alle har gavn af dette. Hele 43 afrikanske lande er nettoimportører af fødevarer. De er derfor dårligere stillet, hvis fødevarepriserne på verdensmarkedet stiger. Derfor er foruden antidumpingforanstaltninger også teknisk bistand til disse lande af væsentlig betydning. Landmændenes indkomster i EU er under pres. Handelsliberalisering er især vigtig for handelen og forarbejdningsindustrien.
Hvis Europa vil opretholde familiebrug, er det nødt til at træffe foranstaltninger, som strider mod principperne om fri handel. Det er også nødt til at optræde mere effektivt, end det er tilfældet nu. Af en undersøgelse foretaget af OECD fremgår det nemlig, at kun en fjerdedel af hver euro til landbrugsstøtte ender hos landmændene. Yderligere liberalisering uden tilstrækkelig beskyttelse af den europæiske landbrugsmodel fører til en formindskelse af antallet af landmænd. Heldigvis anbefaler Kommissionen i sit WTO-forslag stærkt modellen for det multifunktionelle landbrug. Der bør stadig være mulighed for subsidier til aspekter, der ikke forstyrrer handelen, såsom miljø, dyrevelfærd og udvikling af landdistrikter, men jeg håber, at Kommissionen også er klar over, at et levedygtigt europæisk landbrug har brug for tilstrækkeligt spillerum til at regulere sit marked. Da landbruget stadig ikke fungerer som en cykelfabrik, er en effektiv beskyttelse ved grænserne nødvendig. Denne beskyttelse bør være gennemsigtig. Fødevarehjælp som en skjult form for dumping er forkastelig. Det fremhæver Kommissionen med rette i sit forslag ligesom andre former for landbrugsstøtte såsom eksportkreditter, eksportgarantier og statshandelsforetagender.
Endelig mangler der i Kommissionens forslag et væsentligt politisk instrument, som påvirker markedet og priserne positivt. Jeg sigter her til produktionsstyring. Både ved sukker og ved mejeriprodukter fungerer dette instrument behørigt. De eneste mislyde i systemet er dumpingen på verdensmarkedet af overskuddene forårsaget af for høje kvoter. Derfor må vi ikke afskaffe kvoterne, men disse skal være realistiske. For mejeriprodukter er kvoten 105 % af forbruget. Ved at nedskære denne til 100 % sikrer vi verdensmarkedet mod dumpet sukker og mælkepulver, og samtidig tilbyder vi vores landmænd en bedre pris.

Souchet (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne komme med tre standpunkter om landbrugsforhandlingerne inden for rammerne af WTO. Men jeg gør med det samme klart, at jeg ikke ønsker at foregribe forhandlingens udfald.
Først og fremmest finder disse forhandlinger sted på baggrund af vidt forskellige opfattelser af landbruget i USA og i EU. USA, der er klar over, hvilke negative konsekvenser fair act-aftalen har for landbruget, har erstattet den med en ambitiøs farm bill, der indfører en 70 % stigning i den finansielle støtte til sektoren. I modsætning hertil har EU sat loft for landbrugsudgifterne. Desuden implementerer Unionen en afkoblingspolitik, netop som USA opgiver deres. Unionen er altså tilbageholdende med at anvende fællesskabspræferencer, som det skete i sagen om korn fra Sortehavet. Det er klart, at disse kontraster afspejler forskellige grader af politisk vilje. USA ønsker, at dets landbrug forbliver stærkt. For USA er bevarelse af kontrol med det, de kalder fødevarevåbenet, en strategisk prioritet, og de anvender alle midler, der er til deres rådighed, til dette formål. Hvad angår Europa, er det delt i denne sag, som det er i mange andre. Europa er endda delt i spørgsmålet om, hvor hensigtsmæssig en offentlig landbrugspolitik er. Det er også delt med hensyn til de ressourcer, som en sådan politik skal stille til rådighed. I landbrugsforslaget, der blev fremsat af USA i forbindelse med Doha, opretholdes betydelig offentlig støtte til landbruget. Det er derfor både paradoksalt og uacceptabelt for europæisk landbrug, hvis det ved slutningen af processen er det eneste, der er ladt i stikken.
For det andet med hensyn til Cairns-gruppen er det afgørende at sætte en stopper for de lande, der ikke er udviklingslande, og som har opretholdt et stadigt pres siden starten af Uruguay-runden for med alle midler at ødelægge enhver form for europæisk landbrugspolitik. Vi må stå fast. Udviklingslandene må ikke blive et skjold, der skjuler dette mål. Når alt kommer til alt, er EU den største importør af landbrugsprodukter fra udviklingslandene i verden. Unionen aftager to tredjedele af Afrikas landbrugseksport. Desuden er Unionen den eneste part, der har skabt et system af ikke-gensidige præferencer inden for rammerne af Lomé-konventionen og dermed Cotonou-konventionen.
Mit tredje og sidste punkt er, at det er vigtigt, at der i alle aftaler medtages en egentlig betragtning - og ikke kun formel - af de ikke-kommercielle bekymringer, som for os er afgørende for samfundet. Jeg tænker på kravet om sporbarhed, forkastelsen af social dumping, omsorg for miljøet og godkendt beskyttelse af oprindelsesbetegnelser. Hr. formand, disse sager må være centrale for forhandlingerne. De kan ikke tilsidesættes
Jeg stoler på, at De vil tage Dem af dette, hr. kommissær.
Doyle (PPE-DE).
Hr. formand, Kommissionens forslag til WTO-forhandlingen om regler for landbruget blev enstemmigt støttet af medlemsstaterne på Rådets (almindelige anliggender) nylige møde efter drøftelser med forskellige handelspolitiske grupper og landbrugsfora. Disse er nu sendt til Genève til overvejelse sammen med forslagene fra de andre deltagere i drøftelserne om verdenshandelen, herunder USA, Cairns-gruppen og udviklingslandene.
De regler, der skal indgå i den nye aftale, forventes fastsat i slutningen af marts i år, og en aftale om den nye runde vil blive indgået i starten af 2005. Men det er ingen hemmelighed, at de vigtigste forhandlingsparter har meget forskellige holdninger, og der vil være pres på alle, herunder EU, for at opnå et kompromis.
EU deltager i forhandlingerne om verdenshandelen på grundlag af et mandat, der blev godkendt af Ministerrådet i september 1999. Det blev efterfølgende undertegnet af Rådet (almindelige anliggender). Mandatet er baseret på Agenda 2000, som bl.a. havde til formål at forberede EU til WTO-forhandlingerne.
Kommissionen præsenterede i december et udkast, som den hævdede var i overensstemmelse med EU's forhandlingsmandat inden for rammerne af WTO, og som blev godkendt af Rådet i 1999. Det er derfor i overensstemmelse med Agenda 2000 og vil ikke medføre ændringer til den fælles landbrugspolitik. EU's eksportstøtte og støtte i den såkaldte yellow box ligger allerede under de foreslåede niveauer for nedskæringer. Forslagene til markedsadgang kan også tilpasses uden at påvirke EU-markederne, og EU har allerede forpligtet sig til at reducere tariffer og kvoter for import fra alle udviklingslandene som foreslået i udkastet.
De fleste medlemsstater sætter spørgsmålstegn ved Kommissionens fremgangsmåde med at forpligte sig til betragtelige reduktioner på dette tidspunkt, da der vil blive lagt mere og mere pres på for at opnå yderligere indrømmelser, efterhånden som forhandlingerne skrider frem. Irland og Frankrig havde problemer med en række specifikke spørgsmål, og der blev stillet nogle få ændringsforslag til afhjælpning af disse problemer.
De vigtigste spørgsmål for Irland omhandler forbedret adgang til markedet eller reduktion af importtarifferne. Efter pres fra Irland og Frankrig udarbejdede Kommissionen en erklæring til indførelse i dagsordenen for Rådets (almindelige anliggender) møde om, at den ville fremlægge forslag om markedsadgang til Rådet, ville stå fast under forhandlingerne om produkter, der er udsat for international konkurrence og tage særlig højde for følsomme produkter.
Vi fik også indført en erklæring om, at vores accept af Kommissionens forslag er under forudsætning af, at reduktionerne af tarifferne for følsomme produkter, især oksekød og smør, var minimale. Irland havde også andre betænkeligheder i forbindelse med den nationale støtte, indfrielse af den såkaldte blue box og fritagelse fra forpligtelserne til gennemførelse af nedskæringer i den direkte støttebetaling, der er af afgørende betydning for vores landmænd.
I 2002 var 60 % af Irlands landbrugsindtægter i form af direkte støttebetaling til producenter, der kvalificerer sig til fritagelse i forbindelse med den såkaldte blue box. Tilbageholdelse af eksportstøtten er også et spørgsmål af stor betydning for os som stor eksportør af landbrugs- og fødevareprodukter til tredjelande. Vi er især afhængige af opretholdelsen af et EU-system med eksportstøtte for fortsat at kunne være konkurrencedygtige på eksportmarkederne.
Kommissær Fischler hævder, at hans afkoblingsforslag vil mindske produktionen og dermed øge priserne, men det hænger ikke sammen med Kommissionens forslag vedrørende verdenshandelen om en nedskæring på op til 36 % i importtariffer blandt andre multilaterale spørgsmål. Vi mangler stadig svar fra kommissær Fischler på, hvordan han vil løse dette problem. Forslag om 36 %, 45 % og 55 % under forhandlingerne om verdenshandelen sammen med midtvejsevalueringen af den fælles landbrugspolitik - der omfatter forslag om afkobling og modulation - og de usikre konsekvenser af udvidelsen har skabt et klima med alvorlig mistillid til en kommissær, der ønsker at forkaste en eksisterende syvårig aftale indgået af EU's regeringsledere efter kun to et halvt år.
Ja, vi har en forpligtelse til at hjælpe udviklingslandene, men det skal kunne forenes med vores forpligtelse til at hjælpe vores egne landmænd. Trods generøsiteten i den fælles landbrugspolitik og en kombination af faldende priser, lavere produktion og højere omkostninger, som er vanskeliggjort yderligere af ekstremt dårligt vejr, står landmændene over for en alvorlig situation med faldende indtægter og en usikker fremtid.

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, det er tydeligt, at der her i Parlamentet stadig findes store meningsforskelle. I hvert fald når jeg hører den traditionelle landmandsfronts opfattelser, er det tydeligt, at vi stadig har temmelig meget at gøre her i Parlamentet. Fra et socialdemokratisk synspunkt drejer verdenshandelen sig om fairplay for alle. Et gennembrud i forhandlingerne om landbruget er af største betydning. Vi vil i den forbindelse gerne sikre to ting.
For det første vil vi have, at dumpingen af produkter fra Europa og USA på udviklingslandenes markeder ophører. Samtidig skal vi åbne vores markeder for udviklingslandene, hvor befolkninger for deres indkomster sommetider for mere end 80 %'s vedkommende er afhængige af en landbrugsaktivitet, og afskaffe kvoter og toldbegrænsninger for de udviklingslande, som eksporterer til os.
For det andet vil vi gerne have produktionssubsidier inden for den europæiske landbrugspolitik omsat til offentlige tilskud til naturbeskyttelse og nye økonomiske aktiviteter i landdistrikterne (fritidsaktiviteter, ICT og dyrevelfærd). Altså mere ekstensivt og mindre kvantitet, mindre støtte til de store landbrug, mere støtte til kvalitet og en rimelig tilværelse for landmænd.
Sidstnævnte er væsentligt, for liberalisering er en ting, men vi vil ikke have, at markedet gør alt. Offentligt tilsyn og offentlig regulering er nu engang påkrævet. Vi taler om en social model for Europa. Vi er jo klar over, at vi i den forbindelse må undgå, at denne støtte fra offentlige tilskud alligevel indirekte bruges som skjulte subsidier og derefter på ny skaber protektionisme og på ny resulterer i for billige produkter på verdensmarkedet.
Det er tydeligt, at de forslag, som nu foreligger, efter vores opfattelse er et godt udgangspunkt. Samtidig vil vi gerne anmode kommissærerne Lamy og Fischler om at gøre mere end 50 % af landbrugsprodukterne fra udviklingslandene afgiftsfrie. Vi mener, at der inden 2011 gradvis skal ske en forandring, og at tolden på 30 % mindre tid skal nedsættes med over 30 %.
Tanken om den såkaldte food box støtter vi kraftigt. Vi er dog også klar over, at AVS-landene skal gøre deres hjemmearbejde bedre og hurtigere skal fremlægge forslag. Der er naturligvis også USA. Det er tydeligt, at USA i øjeblikket med deres farm bill er gået fuldstændig imod ånden og kendsgerningerne fra Doha. Det stiller os nu over for et enormt dilemma. Vi synes, at Europa og udviklingslandene sammen skal udøve pres på USA, for at USA opgiver denne holdning. For vi er overbevist om, at den nuværende politik er uheldig for os selv, vores natur, vores dyrevelfærd og også for udviklingslandene. Lad os nu udvise mod, således som PSE-Gruppen allerede har gjort i den forløbne periode, til drastisk at lægge kursen om til trods for alle forbehold.
Fiebiger (GUE/NGL).
Hr. formand, Kommissionen erklærede den 27. januar, at EU-forslaget om WTO-forhandlingerne er i harmoni med den eksisterende støtte til en substantiel og trinvis liberalisering på et retfærdigt og afbalanceret grundlag. Desuden formuleredes det klart: "De konkrete foranstaltninger indeholder en retfærdig fordeling af byrderne for landbruget, og også udviklingslandene skal have større muligheder". Det er konsekvent, for siden reformen af den fælles landbrugspolitik i 1992 er det konstant skredet fremad med liberaliseringen også i EU, hvad angår gennemførelsen af GATT-beslutningerne.
Damperen WTO er i fuld fart. Bedrifterne i landbruget og virksomhederne i fødevareindustrien svømmer af og til bedre, af og til dårligere ved siden af, for af hver euro, som forbrugerne betaler for fødevarer, modtager landmændene i gennemsnit kun 25 cent. Liberaliseringen af handelen med landbrugsprodukter har fortalere og modstandere. Der er enighed om at lette adgangen til det indre marked for udviklingslandene. Men på trods af eller netop på grund af liberaliseringen er sulten i verden ikke blevet lindret afgørende, men den er blevet forøget. I beslutningsforslagene gøres der opmærksom på denne situation.
Der er uklarhed om, hvordan afstanden mellem bevarelsen og udbygningen af det europæiske landbrugs konkurrenceposition på verdensmarkederne og beskyttelsen af det ikke tilstrækkeligt konkurrencedygtige landbrug ved udbygningen af dets multinationalitet for samfundet kan sikres som et vedvarende regelværk i de ikke-handelsrelaterede anliggender på europæisk plan. Det står efter min mening fuldstændigt åbent, om det lykkes at gennemføre den europæiske multifunktionelle landbrugsmodel med subventionspolitikken på en internationalt lovlig måde. Der er allerede stor risiko for, at dette beskyttelsesskjold ikke holder længe, og at et farvel til den europæiske landbrugssubventionspolitik dermed er fuldkommen påbegyndt, fordi der på den ene side ikke er nogen politiske flertal, og skulle det være tilfældet, er det kompromiser. På den anden side tæller spørgsmålene om udvikling af landdistrikter, miljø- og dyrebeskyttelse heller ikke til de centrale kategorier for WTO. Hvad der gælder for udvidelsen, skal også gælde for WTO-forhandlingerne. Princippet lyder: Det skal ikke gå nogen dårligere. Fra den synsvinkel vil før forhandlingerne også være efter forhandlingerne. Man kan kun være spændt på resultatet!

Auroi (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, landbruget vil virkelig være et af de følsomme temaer i Cancun. Når alt kommer til alt, udgør landbruget en økonomisk og social markedslogik, som landene på den sydlige halvkugle kun kan drømme om. I medfør af vores mandat har EU på dette område et stort ansvar. Jeg mener, at landene i Syden skal kunne opfatte EU som deres bedste allierede. Hvis det skal ske, må man sørge for, at den grundlæggende ret til mad ikke bliver definitivt ofret på handelens og de finansielle transaktioners alter.
Når alt kommer til alt, er landbruget en indikator for folkesundheden i verden, som det blev sagt for lidt siden. For landene i Syden omfatter det fødevaresikkerheden, fødevarekvaliteten, kvaliteten af vand og jord og anerkendelse af de regionale produkter, vedligeholdelsen af landskaber, den bæredygtige udvikling af landområderne. Dette gælder i både Syd og Nord. Desuden, som De netop har mindet om, skal Deres mandat vise, at der ikke er egoisme fra vores side, og at vi må sætte en stopper for et antal eksportstøtter, der i øvrigt også ruinerer de små landmænd i EU.
Menneskers og landes ret til lokale og sunde fødevarer skal gøre det muligt at træffe protektionistiske foranstaltninger, når det er nødvendigt. Hvis Deres bevaringsklausul afspejler denne rettighed, vil den gå hånd i hånd med retfærdig handel, og set fra dette synspunkt vil den udgøre et godt supplement til Alt undtagen våben-initiativet.
Martinez (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, der er i den nye forhandlingsrunde i WTO to ændringer, der giver anledning til bekymring. De to ændringer drejer sig om stemningen ved forhandlingen på den ene side og emnet på den anden side. Ændringen af stemningen skyldes først og fremmest det stærke pres, som de amerikanske repræsentanter udøver over for Europa. Lige bortset fra Dem, hr. kommissær, der nærmest er blevet beæret med en doktortitel fra Bush-regeringen, er europæiske partnere som Frankrig og Irland af Robert Zoellick blevet kaldt alt fra kolonister, der er 200 år for sent på den, og andre hentydninger til "det gamle Europa" lige til osteædende aber. Og vi ved, at vores partner, Robert Zoellick, i januar 1998 var medunderskriver af et åbent brev fra hr. Wolfowitz, hvori det blev anbefalet at føre krig mod Irak. Det vil sige, at De forhandler med en høg, hr. kommissær! Men De kender ham bedre end jeg, så De ved måske, om han virkelig er en høg.
Forhandlingsemnet er også ændret. Hidtil har vi forhandlet om emner uden sjæl. I forbindelse med landbruget forhandler vi om kvalitet, miljø, velfærd og dyr - kort sagt vores kultur! Den nuværende runde drejer sig ikke længere om varer, men om viden, ånd og eksistens. Derfra stammer angsten for intetheden, som de studerende fra Louvain sagde. Landbruget udgør undtagelsen fra reglen. Der er den unikke struktur, oprindelsesbetegnelserne og landskaberne. Derfra stammer bekymringen om, at De måske ikke vil forsvare denne landbrugsundtagelse, som går tilbage til Mesopotamien. Det er ikke noget nyt.
Men der er alvorlige bekymringer for fremtiden, og de er først og fremmest af politisk art. Vi frygter, at Cancun bliver et tropisk München. Og det er faktisk sket før, nemlig i 2001 med den mystiske aftale om bananer. Chiquita kollapsede ligesom Enron. Der er den manglende behandling af sagen om de olieholdige produkter selv efter åbningen mod øst og kogalskaben. Og der er navnlig hr. Fischlers forslag i juli 2002, der blev vedtaget i januar 2003, om store nedskæringer i støtten. Samtidig fremsatte USA forslag om fra maj 2002 at bruge 190 milliarder på 10 år. Men ikke desto mindre ville de minimis-reglen holde alt dette inden for det grønne æskesystem.
Vores frygt stammer også fra en gådefuld selvmodsigelse. Det kan da ikke være rimeligt at ødelægge vores landbrugsapparat og vores viden, hvis der frem til 2020 bliver 2 milliarder flere munde at mætte? Dette er grunden til min største frygt. Vi er gået om bord, hr. kommissær, på rumfærgen Jorden, som er lige så gennemhullet som rumfærgen Columbia. Vi diskuterer handel og frihandelszone, selv om vi ved, at drikkevand er en mangelvare, og 2 milliarder mennesker på jorden mangler elektricitet eller medicin! Jeg må stille spørgsmålet, om ikke WTO - ligesom EU - er forældet og hører til på et museum.

Fiori (PPE-DE).
Hr. kommissær, der er ingen tvivl om, at det emne, som vi drøfter i aften, vedrører nogle af de vigtige spørgsmål i international og europæisk politik. F.eks. er det første spørgsmål uden tvivl, at verdenshandelen med landbrugsprodukter og de forhandlinger, hvor man opstiller og fastlægger aspekterne og modaliteterne, skaber en konflikt mellem markedernes liberalisering og regeringernes ønske om at føre protektionistiske landbrugspolitikker, som ikke bare omfatter produktionen, men også de såkaldte ikke-handelsmæssige aspekter som miljøbeskyttelse, fødevaresikkerhed, beskyttelse og fremme af kvaliteten og bevarelse af landdistrikterne.
Vi har lyttet opmærksomt til Dem her i aften, hr. kommissær, og det fremgår klart af Deres ord, at EU har givet udtryk for et stærkt ønske om at forhandle sig til en aftale om en yderligere liberalisering af handelen med landbrugsprodukter. Efter vores mening bør det dog være en velafbalanceret aftale, som alle drager fordel af. Jeg mener også, at det er den holdning, som kommissær Fischler flere gange har givet udtryk for, når det gælder EU's landbrugspolitik. Så sent som for en uge siden understregede han i Landbrugsudvalget, at de regler, som bliver vedtaget på de nye forhandlingsrunder til efteråret, skal være ligelige og retfærdige for alle. Derfor er det forslag, der er blevet stillet om at nedsætte eksportstøtten, utvivlsomt et meget interessant forslag, som jeg godt kan tilslutte mig, men så skal de andre former for støtte, som skaber markedsforvridninger i den internationale handel, også reguleres på samme måde.
Aftenens emne vedrører desuden et andet vigtigt politisk spørgsmål, nemlig at vi har brug for en samlet og systematisk indfaldsvinkel. Den nuværende økonomiske kontekst, som landbrugssektorens kommende scenarier er afhængige af og bliver en del af, må ikke være begrænset til den internationale handel, for den internationale handel hænger direkte sammen med forslaget om en revision af EU's landbrugspolitik. Det, der skulle have været en analyserende midtvejsrevision, har i virkeligheden givet europæisk landbrug en helt ny rolle. I EU's politiske retningslinjer på dette område betragter man ikke blot markedet som et redskab til økonomisk udvikling, for retningslinjerne tager også sigte på at beskytte forbrugerne i Europa - tænk blot på oprettelsen af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet for nylig. Dette fødevaresikkerhedsprincip er også blevet anerkendt og vedtaget på WTO-plan, men det er kun tanken bag det, som er blevet vedtaget, og der skal tages mange flere skridt, før der er sikkerhed for, at kvaliteten er lige så god som vores egne produkters. Den europæiske landbrugsøkonomis produktionsomkostninger er betydeligt højere end udviklingslandenes, eftersom der ikke er tale om de samme kvalitets-, sikkerheds-, sundheds- og hygiejnestandarder. Det ville være ønskeligt, at man i de kommende forhandlingsrunder nåede frem til nogle klare internationale regler om landbrugsfødevarernes beskyttelse, og det ville ligeledes være ønskeligt med en opprioritering og overholdelse af Codex Alimentarius for at beskytte de anerkendte europæiske specialiteter.
I forbindelse med globaliseringen skal europæisk landbrug investere i sine produkters kvalitet for at erobre de særlige markedsandele, som forbrugernes nye efterspørgsel giver. Produktionsstandarderne er efterhånden blevet udviklet, så produktionen kan spores fra jord til bord. I den henseende skal muligheden for at markedsføre den europæiske produktion af landbrugsfødevarer på verdensplan gå hånd i hånd med de fattigste landes økonomiske udvikling, og der skal være gensidig respekt for den lokale produktion af landbrugsfødevarer samt en global situation med harmonisk vækst, som både reguleres af økonomien og af veldefinerede regler, men som også og ikke mindst reguleres af det klare behov for en vækst, der gavner alle og ikke går ud over nogen.
Det grundlæggende spørgsmål, som vi beskæftiger os med nu, er således, at det forslag, som De har gjort rede for her i aften, hr. kommissær, indeholder et princip. Vi har brug for en fælles landbrugspolitik, der fortsætter i sin hidtidige form. I Deres ord og i de dokumenter, vi sidder med, er der et princip, som vi har svært ved at acceptere, nemlig at forslaget til en midtvejsrevision, som bl.a. tager sigte på en frakobling og på afskaffelsen af den blå boks, går forud for WTO's forhandlingsmodaliteter, hvor man tværtimod forsøger at bevare støtten fra den blå boks, som blev indført med McSharry-reformen. Det er således nødvendigt at ændre forhandlingsmodaliteterne og helt slette kapitlet med den blå boks, hvorved man definitivt giver afkald på muligheden for at bevare direkte betalinger i multilateral sammenhæng. Hvis dette sker, vil det efter vores mening være starten på en liberalisering af den europæiske landbrugssektor, som ikke kun er strategisk for sektoren som sådan, men også for hele den europæiske økonomi.

Rodríguez Ramos (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, vi støtter Kommissionens bestræbelser på at integrere udviklingslandene og de mindst udviklede lande i disse forhandlinger - adgang uden afgifter eller kvoter for disse lande og oprettelse af en fødevaresikkerhedsboks - men vi mener også, at nogle af forslagene kunne have været mere vidtrækkende, f.eks. forslaget om reduktion af eksportrestitutioner, som jeg tror, at vi kan opnå fremskidt med under forhandlingerne.
Jeg vil også gerne nævne, at forpligtelsen til større åbenhed skal ledsages af en retfærdig fordeling af ansvar blandt de udviklede lande. Vi må i denne sammenhæng fordømme USA's unilaterale landbrugspolitik.
Hr. kommissær, jeg er dog bekymret for, at modellen for landbrugets multifunktionalitet kan bringes i fare. Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at multifunktionalitet kun berøres én gang i forhandlingsoplægget, hvor Kommissionen henviser til de fattigste landes adgang til markedet.
Med hensyn til landbruget i Europa er det sandt, at vi nu henviser til sociale mål som f.eks. beskyttelse af miljøet, folkesundhed, obligatorisk mærkning og nødvendigheden af at kompensere for de yderligere udgifter til dyrs velfærd. Men Europas multifunktionelle landbrug spiller ikke længere en vigtig rolle i dette forhandlingsoplæg, og der er nu mere fokus på afkobling af støtte, det princip, som Kommissionen vil koncentrere forhandlingen om, i kapitlet om intern støtte.
Hr. kommissær, hvis hele vores forhandlingsstrategi hviler på princippet om afkobling, mener jeg, at vi kan risikere at stå uden mulighed for at garantere forhold, der er af afgørende betydning for landbruget i Europa, f.eks. markedernes stabilitet med opretholdelse af stabile og økonomisk bæredygtige priser, der gør det muligt for producenterne at opnå rimelige indkomster.

Patakis (GUE/NGL).
Hr. formand, det er helt tydeligt, at EU har tænkt sig at ofre de små og mellemstore landbrug og landbrugsstøtten i Europa på Verdenssundhedsorganisationens alter. Det ubrydelige princip bag alle EU-beslutninger er at tjene erhvervslivets og de multinationale selskabers interesser bedst muligt. Den kommende reform af den fælles landbrugspolitik - der er en katastrofal gennemgang og ikke en midtvejsevaluering - udføres i optakten til og på grund af presset fra WTO-forhandlingerne. I den foreslåede WTO-aftale fremskyndes liberaliseringen af den internationale handel med landbrugsvarer under påskud af, at den internationale handel styrkes til gavn for udviklingslandene. Man sagde det samme om GATT-aftalen, og se, hvad der skete med den. GATT-aftalen skulle styrke den internationale handel med landbrugsvarer og øge velstanden. Det var ikke til gavn for udviklingslandene og befolkningen, som blev endnu dårligere stillet uden mulighed for udvikling, selv i lande med et højt udbytte som f.eks. Argentina. Det eneste, der skete, var at de multinationale selskaber, der producerede og solgte landbrugsvarer, fik kolossale overskud.
Det samme vil ske med WTO-aftalen af tre grundlæggende årsager. For det første på grund af fremgangsmåden, der støtter monopoler som i GATT-aftalen. For det andet på grund af det internationale system for priser og subsidier for landbrugsvarer og det internationale system for priser for industrivarer. De rige lande køber billige landbrugsvarer og sælger kostbare industrivarer, herunder medicin. For det tredje på grund af dem, der producerer og sælger og ejer landbrugsvarerne i mange udviklingslande, hvor landbrugs- og industrivarer ejes af store multinationale selskaber, der betaler sulteløn.
Derfor er Grækenlands Kommunistiske Parti modstander af den foreslåede aftale og vil gøre alt for at koordinere landenes græsrodsbevægelser i kampen for opnåelse af international handel baseret på gensidige fordele for alle.

Wyn (Verts/ALE).
Hr. formand, EU har gjort sin holdning til reformen af landbrugshandelsordningen helt klar - på den ene side at sikre en fremtid for Europas landmænd og på anden side at anerkende behovet for særbehandling af udviklingslandene. Det er ikke nogen let opgave. Det er faktisk meget vanskeligt, da der er nogen, der mener at Kommissionen går for langt, og nogen, der mener at Kommissionen er for forsigtig. Hvis EU skal virke troværdig i Doha-forhandlingerne, må vi sætte en stopper for denne tøven. Med udvidelsen foran os skal vi handle straks.
Kommissionens forslag vil gavne europæiske landmænd på lang sigt og bane vejen for betydningsfulde forhandlinger om liberalisering. Jeg håber, at vi giver et klart indtryk af, at det er landmændene, der skal have en større andel af markedsprisen og ikke det stigende antal magtfulde monopoler, der med katastrofale konsekvenser kontrollerer vores landbrugsindustri på nuværende tidspunkt.
Den balance, som vi søger, er støtte til de små landbrug - 90 % af landbrugene i mit eget land, Wales, er små landbrug i mindre begunstigede områder - samt udvikling af landområder og anden søjle på den ene side og hensyntagen til landbrug i tredje verden på den anden side. Det er en svær balance. Vi kan ikke fortsat acceptere en situation, hvor den typiske europæiske malkeko nu har en større årlig indtægt takket være EU-støtte end halvdelen af befolkningen i verden.

Mann, Erika (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil egentlig bare komme ind på få punkter, for meget er allerede blevet nævnt af mine kolleger. Jeg tror, at den vanskelighed, vi har, som De som Kommission især har, består i, at De skal skabe overensstemmelse mellem to strategier. På den ene side gælder det om at gennemføre en reform i EU inden for landbrugsproduktionen og på den anden side at opnå større markedsadgang for udviklingslandene. Det er naturligvis meget, meget vanskeligt. Dertil kommer den meget ambitiøse tidsplan. De skal nemlig allerede i år fremvise succeser, og det i forbindelse med Cancun-forhandlingerne. De skal i det mindste sige, hvor vejen fører hen, og De skal i den forbindelse også være opmærksom på, at De i 2005 skal afslutte forhandlingerne med succes. Hertil kommer komplikationen med hensyn til Deres handelspartnere. Det er alt i alt et overordentligt vanskeligt spil.
Det, jeg har liggende foran mig - jeg har set på mange dokumenter og holdninger fra Tyskland, men også fra de andre lande - er en blanding: På den ene side hører man utroligt mange komplimenter. Man synes, at det er godt, at der endelig sker noget, at man går i den rigtige retning. På den anden side er der også utroligt mange forbehold og bekymringer. Man frygter, at man i EU med modellen - hvis jeg skal sige det sammenfattende og generelt - lander i en slags "fritidslandbrug", og at man taber den fleksibilitet, der handler om at være rigtig konkurrencedygtig for at kunne konkurrere internationalt, lidt af syne. Man kan ganske vist gøre meget på miljøområdet og på landbrugsområdet, men andre instrumenter truer med at gå tabt.
Jeg mener, at kommissær Fischler og også De, hr. kommissær, altid har sagt: Her er der nok spillerum. Vi har fleksibilitet. Vi skal endnu en gang se detaljeret på, f.eks. ved mælkepriserne eller på andre områder, om der ikke stadig er mulighed for at gøre noget.
Et meget kort spørgsmål til sidst: Fra udviklingslandenes side blev der på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes seminar i sidste uge igen og igen talt om development box, og der blev ytret ønske om at gøre mere her. Måske kan De komme nærmere ind på det.

Baltas (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, vores motto til WTO-forhandlingerne om vores landbrugspolitik skal være: "Flere tomme ord? Nej tak. Specifikke forslag? Ja tak". Og forslagene og tidsfristen for gennemførelse er meget specifikke. EU's samlede pakke til de kommende WTO-forhandlinger ligger inden for rammerne af Domstolen. Ud over gennemførelse af forslag skal der stilles begrundede krav om noget til gengæld. Vi skal f.eks. vide, hvad de andre udviklede lande har tænkt sig at gøre, og hvilke dele af systemet til beskyttelse af europæiske landmænd der skal sikres.
Selv om vi skal beskytte vores landmænd, og jeg mener landmændene i de 25 EU-medlemsstater, ikke blot de 15 stater, skal modellen for multifunktionelt europæisk landbrug for det første anerkendes og beskyttes. For det andet skal gennemgangen af den fælles landbrugspolitik - og Socialdemokraterne er enige i den generelle filosofi - ikke betale prisen for malplacerede forpligtelser indgået under forhandlingerne. For det tredje skal EU forsøge at opnå en fælles bestemmelse for alle lande baseret på standarderne, hvad angår den miljømæssige dimension af udviklingen af landdistrikter, den økologiske balance, fødevarestandarderne osv. Det er både formålsløst og uacceptabelt at gøre det lettere at importere landbrugsvarer fra udviklingslande, der ikke opfylder de europæiske standarder. Endelig gør vi ikke de fattige lande og deres landmænd en tjeneste, hvis det lykkes os at øge landmændenes indtægter i de fattige lande, blot for at de udviklede lande f.eks. kan sælge disse lande ekstremt dyr aids-medicin. Det, vi har brug for under forhandlingerne, er med andre ord ikke imponerende forslag med gode intentioner, men forslag med sociale fordele. Vi har brug for forhandlinger, der tjener bredere sociale interesser.

Lamy
Hr. formand, jeg tror, at en af konklusionerne fra debatten i aften må være, at der er flere diskussioner i denne forsamling, når man taler om landbrug, end når man taler om adgang til medicin eller Davos eller Porto Alegre. Jeg er ikke sikker på, at dette er en stor nyhed, men under alle omstændigheder er det et faktum.
Hvad er egentlig på spil i denne sag om multilaterale kommercielle landbrugsforhandlinger? Spørgsmålet er, om Unionen kan og skal anvende kontrol, lofte og regler, der i fremtiden vil begrænse den støtte eller beskyttelse, som vi giver vores landmænd, og som vi vil fortsætte med at give dem. Desuden vil jeg gerne - inden jeg kommer tilbage til nogle mere præcise punkter - minde om de grundsætninger, der har været ledende for hr. Fischlers og min holdning.
For det første indgik vi en række forhandlingsforpligtelser i Doha. Vi har forpligtet os til at gå endnu længere end sidste gang - det vil sige i Marrakech i 1995 - med hensyn til en forøgelse af markedsadgangen gennem en reduktion af vores interne støtte og en reduktion af vores eksportstøtte. Disse elementer er en del af vores forhandlingsmandat. Vi vil gå i denne retning, som det blev besluttet tidligere.
Den anden grundsætning omhandler vores arbejde med disse emner. Når der gives indrømmelser, bør vi prioritere udviklingslandene og sørge for en ligelig fordeling af indrømmelser og kontrol. Det kan ikke komme på tale, at Unionen som industriland skal acceptere kontroller, som andre lande ville forkaste.
Den tredje og sidste overordnede grundsætning er, at denne debat ikke er den samme som den, vi havde om reformen af den fælles landbrugspolitik. Der er en debat om vores holdninger i WTO, og der er en debat mellem os om reformen af den fælles landbrugspolitik. Man debatterer ikke reformen af den fælles landbrugspolitik i Genève, Tokyo, Washington, Sydney eller Cancun. Den debatterer vi mellem os inden for egne rækker. Jo, i Bruxelles og i Strasbourg debatterer vi de holdninger, som vi indtager i WTO, men det foregår, som jeg beskrev.
Det er sandt, at Kommissionen har stillet et forslag. Hvis det vedtages, medfører det supplerende reformer inden for forvaltningen af vores fælles landbrugspolitik. Vi må se, hvorvidt og hvornår disse beslutninger træffes. Desuden skal det også fastslås, hvilke af disse beslutninger der skal bruges som forhandlingsværktøj og hvornår. Dette er ikke sagen på nuværende tidspunkt. Jeg må gøre det klart over for fru Doyle, at de 36 %, 45 % og 55 %, som hr. Fischler og jeg havde lagt på bordet med godkendelse fra Rådet, stammer fra reformer, der allerede er vedtaget. De vil ikke ødelægge et eventuelt resultat fra andre reformer.
Men er det, vi har fremsat, så for ambitiøst eller ikke ambitiøst nok? Jeg mener, at De allerede har svaret på dette spørgsmål. Nogle blandt Dem mente, at vores forslag manglede ambitioner, og nogle mente det modsatte. Fru McNally har ladet forstå, at efter hendes mening kunne vi gå endnu længere. Til dette vil jeg svare, at det tror jeg ikke - ikke på dette stadie. Hvis alle de kontraherende partnere i WTO i dag indgik den type forpligtelser, som vi har lagt på bordet, ville vi alle kunne tage et stort skridt mod en bedre kontrol af landbrugsstøtten i hele verden.
Er vi gået for langt? Det forstod jeg på hr. Hyland. Men det mener jeg heller ikke. Jeg mener dog, at vi allerede er gået for langt med hensyn til reformen af den fælles landbrugspolitik i de seneste år. Måske er det essensen af det, hr. Hyland sagde. Det er, som De kan forestille Dem, ikke Kommissionens holdning.
Hr. van Dam, hr. Graefe zu Baringdorf og fru Erika Mann berørte med rette sagen om fødevaresikkerhed. De tager udgangspunkt i det faktum, at med hensyn til landbrugshandel handles kun 10 % af produktionen på det internationale marked. Dette står i modsætning til det, der sker i andre sektorer. De har ret, og det er derfor, vi har introduceret en ny foranstaltning, der har medført mange kommentarer. Vi medtager i begrebet fødevaresikkerhed en beskyttelsesklausul. Det er en separat del, der er helliget fødevaresikkerheden. Som jeg sagde i min indledning, er vi inspireret fra forskellige sider, navnlig fra de europæiske ngo'er.
Endelig vil jeg, inden jeg afslutter, svare hr. Mulder. Ja, hr. Mulder, reglerne i forbindelse med Alt undtagen våben-initiativet indeholder en meget streng oprindelseskontrol, således at kun produkter fra de mindst udviklede lande nyder godt af den told- og kvotefri markedsadgang, som vi har vedtaget til deres fordel. Disse regler er meget strenge, og i øvrigt mener flere af disse lande, at de er for strenge. Det er dog godt, at de er det.
Som konklusion vil jeg sige, at denne debat har lært os to ting. Den første er, at hr. Martinez har store eksistentielle bekymringer, hvilket i sig selv er en glimrende nyhed. Den anden er, at for en gangs skyld har han gode grunde til at gøre sig disse store bekymringer. For en gangs skyld deler jeg hans syn på, at landbruget ikke kun vedrører varer, men også vores alle sammens velfærd. Jeg er sikker på, at dette også er hr. Fischlers holdning. Hr. Martinez har ret på dette punkt. Landbrug handler om varer, der cirkulerer, som produceres, og som man finder på vores eller andres tallerkener. Men landbrug handler også om tjenester, og det tales der meget mindre om. Landbrugets varer finder man på markedet og i handelskredse. De kan købes og sælges. Landbrugets tjenester omfatter fødevaresikkerhed, miljø og velfærd. Dette kan ikke diskuteres.
Landbruget består altså af to uafhængige dele. Den ene kan sælges og kan underlægges samme regler, som gælder for produktionen af sokker, dæk og sko. Den anden del kan ikke sidestilles med handel inden for sokker, dæk og sko på nogen måde. Der er her tale om tjenestedelen. Det er den del, der gør, at vi har et særligt forhold til det, vi spiser, eller det, vi producerer på landet. Det er sameksistensen mellem varer og tjenester, der gør, at dette emne er vanskeligt. Det er sådan, vi opfatter landbrug i Europa, og det er derfor, Europa har vedtaget en afbalanceret holdning på flere punkter. Men vi er ikke parate til at ofre det, der efter vores mening er landbrugets fælles pris.
Vi vil bevare denne opfattelse af landbrugets to aspekter i vores diskussioner. Jeg har allerede gjort det klart for de medlemmer af Parlamentet, der er interesseret i eller endda passioneret af dette spørgsmål, at der er alt at vinde ved at genoptage hele denne diskussion inden mødet i Cancun. Om muligt vil vi debattere forhandlingsprogrammet i sin helhed snarere end bid for bid, som vi har gjort i aften. Under alle omstændigheder er jeg og hr. Fischler klar.

Formanden.
Jeg giver undtagelsesvis hr. De Rossa ordet.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg beklager, at jeg kommer for sent. Jeg ønskede taletid, fordi min holdning til landbruget ikke er i overensstemmelse med den holdning, der repræsenteres i Parlamentet af en række irske medlemmer. Jeg nævner det, fordi det er vigtigt at vise de forskellige holdninger til landbruget. Jeg hilser Kommissionens forslag vedrørende landbrug velkomment.
Et af de spørgsmål, der konstant ignoreres i Irland og andre lande, er uoverensstemmelsen mellem brugen af betydelige midler på udviklingsstøtte til udviklingslandene og opretholdelsen af den fælles landbrugspolitik, der samtidig underminerer de mennesker, som vi hævder at hjælpe med den pågældende støtte. Det er et spørgsmål, som vi endnu ikke har færdigbehandlet i Irland eller - i et vist omfang - på europæisk plan. Det er ikke ofte, at man oplever denne holdning hos et irsk medlem af Parlamentet, og derfor ønsker jeg, at det bliver ført til protokols.

Formanden.
Dette indlæg skaber ikke præcedens, for, som De ved, kan medlemmer indgive en skriftlig erklæring på højst 200 ord, én gang pr. delmøde, hvis de ikke har mulighed for at holde deres indlæg.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget seks beslutningsforslag

Boudjenah (GUE/NGL)
Det store flertal af de lande, der er hårdest ramt af aids, malaria og tuberkulose, kan ikke selv fremstille de nødvendige behandlingsmidler. 42 millioner mennesker i verden er smittet med aids. I Afrika behandles kun 36.000. Hver dag dør 40.000 mennesker af smitsomme sygdomme. Situationen er altså alvorlig og haster. Som svar på denne situation gav de rige lande den 20. december efter for USA, der for at beskytte deres medicinalindustri blokerede for aftalen om generisk medicin. EU var bekymret for sit image, men accepterede dette tilbageskridt i forhold til den aftale, der blev opnået i Doha, ved at fremsætte meget restriktive definitioner på de pågældende sygdomme og de berørte lande og ved at give WTO ret til bedømme landenes varetagelse af sagerne.
Flere hundredtusinde menneskeliv er på spil. Europa-Kommissionen har valgt at give forrang til medicinalindustrien på bekostning af menneskeliv. Min gruppe og jeg tilslutter os de talrige ngo'er, der kræver, at spørgsmålet om offentlig helbred falder uden for WTO's kompetencer.
