Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från i går har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! I protokollet, sidan 12. I går frågade jag sammanträdesordföranden om tillämpningen av bilaga V i arbetsordningen, eftersom alla är måna om detta när det gäller ansvarsfriheten för 1996. I enlighet med artikel 3 i denna bilaga begärde jag att de ingivna ändringsförslagen skulle överlämnas till budgetkontrollutskottet, så att utskottet skall kunna avge det yttrande som krävs enligt bestämmelserna i denna artikel.
Budgetkontrollutskottet samlades i går, men det fick inga ändringsförslag, eftersom de då inte hade översatts, samtidigt som jag hade fått garantier om att det skulle ha gjorts och att budgetkontrollutskottet därmed skulle kunna avge ett yttrande. Vilka åtgärder avser ni att vidta för att se till att man inte intar en annan attityd när det gäller de olika punkterna i den här bilagan, och för att arbetsordningen till fullo respekteras i samband med denna viktiga omröstning om ansvarsfrihet eller icke ansvarsfrihet för 1996?

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, vilka artiklar var det ni nämnde?

Fabre-Aubrespy
Artikel 3 i bilaga V till arbetsordningen, som är tillämplig i det här fallet, eftersom vi har fått ett förslag om att bevilja ansvarsfrihet, och, enligt min mening, punkt 2, eller 3, där det anges att budgetkontrollutskottet skall yttra sig över ändringsförslagen innan de går till omröstning i plenum i kammaren.

Ordföranden
Mycket bra, jag skall kontrollera vad som sker i det här fallet. Så snart vi har fått fullständiga upplysningar skall de meddelas er.

Theato
Herr ordförande! Den frågan diskuterades på budgetkontrollutskottets sammanträde i går. Eftersom denna begäran, precis som Fabre-Aubrespy påpekar, inte fanns tillgänglig, beslutade budgetkontrollutskottet att föredraganden här i kammaren vid omröstningen skulle tillkännage budgetkontrollutskottets uppfattning. Det har inte funnits någon motsättning i det. Men om ni kommer att pröva det igen, ber jag att ni omgående informerar mig, om det skulle vara så att det är andra villkor som gäller på den punkten.

Ordföranden
Fru Theato! Ni har själv sagt att om budgetkontrollutskottet har valt det här sättet för att lägga fram sitt betänkande, så strider det inte mot förordningen. Fabre-Aubrespys invändning har därmed besvarats. Föredraganden kommer att kommentera varje ändringsförslag i plenum, precis som hans utskott har fastställt. Tack så mycket för informationen.

Puerta
Herr ordförande! Jag var också här i går, men jag finns inte med på närvarolistan. Samtidigt vill jag tillägga något viktigt. Vi oroar oss för det som hände med Hebé de Bonafini, som inte kan närvara i dag tack vare polisens agerande på Eceiza, den internationella flygplatsen i Buenos Aires. Vi vet att ni har kontaktat den argentinska regeringen, men hon är inte här och därmed har ännu en person som belönats med Sacharovpriset fängslats.
Jag skulle å min grupps vägnar, och säkert å många andra ledamöters vägnar, vilja att vi formellt framförde en protest mot de argentinska myndigheterna.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, herr Puerta. Jag skall här ge er de senaste nyheterna. Hebé de Bonafini kommer att vara här i dag. De kontakter som togs i går med de argentinska myndigheterna visade sig vara tillräckliga för att få en av tjänstemännen att agera, och i går lyfte ett plan som borde ankomma Frankfurt till klockan 10.30, där blir Hebé de Bonafini hämtad av parlamentets bil så att hon kan infinna sig här. Jag vill offentligt tacka EU: s representant i Buenos Aires som helhjärtat hjälpte till med en flygbiljett. Jag vill också tacka de argentinska myndigheterna för ett snabbt agerande.

Eriksson
Herr ordförande, kolleger! Vi firar ju nu förklaringen av de mänskliga rättigheterna och delar ut Sacharovpriset i samma anda. Här i denna kammare brukar vi fördöma alla terror- och våldshandlingar som kommer från grupper och enskilda. Jag vill därför fråga hur det kan komma sig att Pro-Life -rörelsen har gett oss en inbjudan till en utställning i eftermiddag i just dessa lokaler. Pro-Life -rörelsens medlemmar har ju gjort sig kända för att bland annat förespråka dödsstraff, att inte ta hänsyn till människor, utan till och med skjuta ihjäl läkare som skall utföra sitt arbete.
Herr ordförande! Jag undrar om det är möjligt att på något sätt få denna utställning flyttad till kommersiella lokaler och alltså inte ha den i dessa lokaler för Europaparlamentet och Europarådet.
(Applåder)

Ordföranden
Eriksson, vi vidarebefordrar er begäran till utskottet för kvestorskollegiet, men när parlamentet ger någon av ledamöterna sitt tillstånd görs ingen partipolitisk åtskillnad, utan kvestorskollegiet bedömer varje fall för sig och ger därefter sitt tillstånd utan att beakta den politiska ideologin.

Graenitz
Herr ordförande! Jag vill uppmana samtliga kolleger att underteckna den skriftliga förklaring som vice ordförande David Martin har lämnat in, och som handlar om de konsekvenser Världshandelsorganisationen får för djurskyddet. Vi i parlamentet har alltid förespråkat djurskyddet och konsumentskyddet. Jag tror att denna förklaring kommer att få tillräckligt många underskrifter...
(Ordföranden tar ifrån talaren ordet.)

Ordföranden
Fru Graenitz! Detta är inte en ordningsfråga och kammaren kan inte förvandlas till en reklampelare. Låt oss följa arbetsordningen.

McKenna
Herr ordförande! Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet vid någonting oerhört skandalöst och okänsligt som jag fick i min brevlåda i morse. Jag fick en inbjudan att provsmaka foie gras . Med hänsyn till att julen närmar sig är detta elaka och inhumana sätt att tillverka s.k. mat oacceptabelt. Vi borde inte bli föremål för inbjudningar till att provsmaka något som tillverkats...

Ordföranden
Fru McKenna! Jag säger samma sak till er. Detta är inte rätta tillfället att debattera er politiska hållning.

Lulling
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga till McKenna att det är bara att inte åka dit, om hon inte vill det. Gåslever, det är en nationalprodukt i många länder. Om man inte vill smaka den, då åker man inte dit!
(Livliga applåder) Herr ordförande! Det är emellertid apropå protokollet som jag tar ordet, eftersom jag i går kväll, under kvällssammanträdet, lade fram en rekommendation från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, i egenskap av föredragande vid den andra behandlingen, angående en förordning om statistik över varuhandel medlemsstater emellan. Efter kommissionär de Silguys anförande ville jag klargöra mina synpunkter. Men sammanträdets ordförande kopplade bort mig med motiveringen att jag endast hade rätt att ställa frågor till de Silguy, samtidigt som det var min sak att klargöra mina synpunkter om kommissionens ståndpunkt om våra ändringsförslag.
Herr ordförande! Jag protesterade, och jag vill än en gång protestera. Kanske vore det bra att anordna fortbildningskurser för vissa vice ordföranden, så att de förstår vilka seder och bruk som gäller i parlamenten. Jag har under 25 år varit ledamot av ett nationellt parlament, och jag kan inte förstå varför man inte kan diskutera på ett normalt sätt här; framför allt när det gäller en andra behandling som ger oss svårigheter med rådet angående den gemensamma ståndpunkten.
Så, herr ordförande, får jag föreslå er att låta ordföranden i fråga gå en kurs?

Ordföranden
Jag har tagit del av detta och kommer att tala med den aktuelle sammanträdesordföranden för att kontrollera vilket problem det rör sig om. Ni kommer att få en förklaring efter det.
Ett ögonblick, herr Casini. Debatten om Pro Life-rörelsen skall inte återupptas. Tänker ni ta upp det igen så får ni inte behålla ordet. Den här frågan skall inte debatteras.

Casini C.
Herr ordförande! Jag begärde ordet bara för att säga att påståendet att Pro Life-rörelsen skulle vara för dödsstraff är falskt. Vi som tillhör " Movimento per la vita " i Italien är mot dödsstraff och det visar vi ständigt genom att vi deltar i alla kampanjer mot dödsstraff. Vi var de första i Italien som skrev under för att Paula Cooper skulle friges, vilket senare uppnåddes. I Italien är det således vi som har startat kampen mot dödsstraff.

Alavanos
Herr ordförande! Jag skulle vilja fråga, med anledning av detta firande av femtioårsminnet av förklaringen om de mänskliga rättigheterna, om det har gått ut någon inbjudan till Leila Zana, belönad med Sacharovpriset, om man har tagit någon kontakt med den turkiska regeringen angående hennes närvaro här, och vilket svar man i så fall fått.

Ordföranden
Inbjudan har skickats iväg, men jag skall kontrollera det. Jag har för mig att man i går informerade mig om att problem hade uppstått, vilket dock senare avhjälptes. Anledningen var att hon var tvungen att ta hand om en familjemedlem och därför inte kunde ge sig ut på någon resa. Jag skall kontrollera om detta stämmer. Jag meddelar er omedelbart, och om inte, så ger Alavanos er den rätta informationen.

Alavanos
Herr ordförande! Även om jag önskar att alla medlemmar av hennes familj skall vara friska, så hoppas jag att det verkligen rör sig om hälsoskäl. Så vitt vi vet, sitter emellertid Leila Zana fortfarande fängslad i Ankara, hon har fått en ny fängelsedom - två år, tror jag. Ert svar innebär att de turkiska myndigheterna ger henne möjlighet att närvara, men är det av familjeskäl Leila Zana inte har kommit hit, eller sitter hon fortfarande fängslad?

Ordföranden
Jag vet inte. Vad jag sagt är att jag just nu inte kan ge er några exakta uppgifter, men att jag så snart jag får veta något kommer att informera er. Det är det enda jag kan säga. Jag vill inte bekräfta något som sedan visar sig vara fel. Jag kommer att ge er samma information som den vi får.
(Arbetsplanen fastställdes.)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från det slovenska parlamentet, ledd av Darja Lavtizar-Bebler.
(Applåder)

Europeiska rådets möte i Wien - Det österrikiska ordförandeskapet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
rapport från Europeiska rådet och uttalande av kommissionen - Europeiska rådets möte den 11-12 december 1998 i Wienoch
uttalande av det tjänstgörande ordförandeskapet i rådet - Österrikiska ordförandeskapets verksamhetsperiod.Å Europeiska rådets vägnar välkomnar jag kansler Klima. Jag tackar honom för den uppmärksamhet han i egenskap av rådets ordförande ägnade parlamentets företrädare den 11 december i Wien.

Klima
Ärade herr ordförande, herr kommissionsordförande, ärade ledamöter! Jag är glad över att jag för andra gången på bara några veckor får tillfälle att diskutera unionens utveckling med er här i Europaparlamentet. Jag vill börja med att tacka för det goda samarbetet mellan det österrikiska ordförandeskapet och Europaparlamentet som har gjort det möjligt att lösa många frågor, som till exempel det femte ramprogrammet för forskning och utveckling, den rättsliga grunden för icke-statliga organisationers särskilda program, liksom de gemensamma insatserna för budgeten 1999.
När jag för bara några veckor sedan stod här framför er, strax innan stats- och regeringschefernas möte i Pörtschach, kunde jag i flera debattinlägg från Europaparlamentets ledamöter spåra en viss oro, en oro över en möjlig stagnering av integreringsprocessen, en oro över vissa anföranden som innehåller antydningar om en renationalisering och annat liknande. Jag är glad över att kunna tala om för er att situationen under det österrikiska ordförandeskapet har varit den motsatta, att motsatsen bevisades på toppmötet i Wien.
Vi passade under stats- och regeringschefernas informella sammanträde i Pörtschach på att diskutera Europas framtid, och vi var eniga om att det bästa sättet att stödja den europeiska tanken är att fokusera den framtida politiken på det europeiska mervärdet inom de politiska områden som är viktigast för människorna, frågor som arbete, sysselsättning, den inre säkerheten och livskvalitet.
Jag tror att det som var speciellt med toppmötet i Wien var att det ägde rum strax innan en händelse som kommer att betraktas som historisk, nämligen införandet av den gemensamma valutan. Euron har redan innan den faktiskt införs visat sig hålla måttet. Europa har under det senaste halvårets kriser på den internationella finansmarknaden visat sig vara stabilitetens centrum, och ett sådant framsteg ger anledning att känna optimism, optimism om att det är möjligt att bevara den stabilitet som uppnåtts med så stor möda, samtidigt som man ger nya impulser som visar att stabiliteten och tillväxten kan stärkas och därigenom även sysselsättningen.
Euron för även med sig ett behov av ett förbättrat samarbete inom hela den ekonomiska politiken, men även på andra politiska områden. Innehållet i vår politik, men även det sätt på vilket vi tillsammans löser problemen, kommer inte bara att bli föremål för politiska analyser och kritiska kommentarer i framtiden, utan kommer även att beaktas av finansmarknaderna. Därför betraktades en konflikt, en splittring, en euroskleros eller liknande som något obehagligt för fem år sedan. Från och med den 1 januari 1999 kan det få mycket negativa konsekvenser för vår gemensamma valuta, för stabiliteten, för ekonomin och sysselsättningen i Europa. Desto mer nödvändigt är det att vi löser problemen på ett sätt som visar finansmarknaderna, börsanalytikerna i världen, att vi i Europa väljer att kämpa tillsammans i stället för mot varandra.
På toppmötet fastslog vi i många viktiga avseenden en planering, anser jag. Vi utformade en strategi för Europa som anger arbetsuppgifter, tidsplaner och hur de politiska områdena skall vidareutvecklas inom Europeiska unionen. Det var svaret på den skeptiska attityden till ytterligare integreringsåtgärder.
Denna strategi i Wien, som ett resultat av Pörtschach, visar tydligt vad det är som prioriteras: sysselsättning, tillväxt och stabilitet, en förbättring av den inre säkerheten och livskvaliteten, ett säkerställande av stabiliteten och välståndet och ett stärkande av Europas politiska roll i världen och naturligtvis även de nödvändiga reformerna av politiken och institutionerna.
Jag vill kort ta upp några detaljfrågor, till exempel frågan om Agenda 2000 som engagerar oss alla. Det har varit ett viktigt arbetsområde för det österrikiska ordförandeskapet. Det är, som vi alla vet, inte bara en fråga om pengar och finanser, utan det är i synnerhet även en fråga om den framtida politiska utformningen av de viktigaste spörsmålen inom politiken, jordbrukspolitiken, strukturpolitiken, och därför handlar det även om reformer av den europeiska politikens kärna, reformer som utan tvivel kommer att genomföras i sparsamhetens tecken - för på nationell nivå har vi vidtagit alla åtgärder för att konsolidera budgeten, men i en anda av solidaritet, grundpelaren i den europeiska integreringen.
Vi lyckades i Wien åstadkomma det man i Cardiff krävde av det österrikiska ordförandeskapet, nämligen i ett särskilt dokument sammanställa de huvudsakliga elementen, the key elements , för en slutgiltig enhet och presentera alternativa åtgärder för en sådan. Alla som har engagerat sig i detaljerna har säkert klart för sig att den tekniska delen av granskningen av de juridiska texterna är avslutad.
Man har med ett enda förbehåll lyckats uppnå enighet beträffande anslutningsinstrumenten. Enighet råder även beträffande förordningen om de transeuropeiska nätverken och garantifondsförordningen. Jag tror att man - och där måste man naturligtvis ta hänsyn till vissa speciella situationer - kan urskilja en samstämmighet i de viktigaste nyckelfrågorna för strukturpolitiken och strukturfonderna.
Angående reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken var det i synnerhet för utvecklingen av landsbygden och delar av marknadsordningen, som man kunde skönja en lösning, även om det fortfarande - och detta måste tydligt påpekas - är många frågor som måste diskuteras på området, där det råder delade uppfattningar. Det finns grundläggande åsiktsskillnader i två viktiga avseenden. Det gäller i synnerhet utgifternas totala volym och deras uppdelning på enstaka rubriker, liksom frågan om ansvarsfördelningen mellan de enstaka medlemsstaterna som tagits upp av vissa medlemsländer och även behandlas i kommissionens rapport om de egna medlen.
Jag tror att det mot bakgrund av detta dokument om de politiska nyckelfrågorna, och det faktum att alla nu håller med om att det finns färdiga förslag på lösningar, kommer att vara möjligt för oss att genom intensiva och konstruktiva förhandlingar de kommande tre månaderna under det tyska ordförandeskapet, precis som vi åter konstaterade i Wien, fullfölja reformpaketet Agenda 2000 före mars nästa år.
Den andra frågan är utvidgningen. Jag är övertygad om att det österrikiska ordförandeskapet har lyckats föra utvidgningsprocessen framåt. Kommissionen har lagt fram en utmärkt rapport, där man i tydliga ordalag framhäver och välkomnar de framsteg som skett i de enstaka medlemsstaterna, men även öppet visar på fall där reformprocessen i de enstaka staterna har släpat efter. Tack vare kommissionens utmärkta rapport var det enkelt att säga på toppmötet i Wien: Vi välkomnar det faktum att förhandlingarna med sex länder redan har inletts. Vi välkomnar reformernas framåtskridande i de andra staterna, men påpekar att det kommer att krävas ytterligare reformer, och som en ny faktor kan vi under första kvartalet nästa år erbjuda inledandet av den bilaterala fasen av acquis -prövningen för de övriga fem central- och östeuropeiska staterna.
Därför följde Europeiska rådet samma linje som i Cardiff genom att stärka förbindelserna med Turkiet. Man framhöll det politiska behovet av Turkiets europeiska orientering, Turkiets europeiska perspektiv. Men samtidigt påpekade man att det kommer att krävas ytterligare insatser, och vi enades om att stärka Turkiets europeiska strategi.
Den tredje frågan är Ekonomiska och monetära unionen. Jag är mycket glad över att man lyckats komma överens om att vi skall föra vår gemensamma talan för vår gemensamma valuta på de internationella finansmarknaderna, och att man har lyckats reglera eurons externa företrädare - visserligen inte helt perfekt ännu, för det kan säkerligen göras bättre, i synnerhet vad stödet till kommissionens arbete beträffar och liknande - men som ett första steg, så att vi kunde ingå denna överenskommelse om eurons externa företrädare Jag kommer om två dagar på toppmötet USA-EU att få tillfälle att ta upp frågan om eurons företrädare i G7.
Men det jag finner minst lika viktigt är att de första ansatserna görs till ett europeiskt ställningstagande inför reformen av det internationella finanssystemet, inför reformen av Internationella valutafonden. Det är uppenbart att vi behöver en större granskningsbarhet, en ökad insyn, ett tidigt varningssystem inom det internationella finanssystemet, som förhindrar att till synes överraskande dramatiska händelser i vissa stater förstör hela nationalekonomier och bringar oreda i världsekonomin. Här håller man på att ta fram ett europeiskt ställningstagande i syfte att stärka Europa, som kommer att tillföras de internationella diskussionerna om finansmarknadsreformen.
Den fjärde frågan är Europas politiska roll i världen, frågan om utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi beklagar verkligen att det inte, på grund av det faktum att inte alla stater har ratificerat Amsterdamfördraget ännu, i Wien var möjligt att besluta om Mrs eller Mr CFSP eller herr och fru GUSP. Det skulle jag annars ha sett som ett gott tecken. Bara på grund av det faktum, att ratificeringen inte är genomförd ännu, lyckades vi inte göra detta i Wien, även om vi naturligtvis gärna hade velat det, men vi måste inse att vissa medlemsstater ännu inte var beredda till det. Men något mycket positivt var det faktum att det i Wien fattades beslut om de första gemensamma strategierna för Europeiska unionens utrikespolitik, alltså en större överensstämmelse, en strategi för Ryssland t.ex., som inbegriper samtliga frågor beträffande de ekonomipolitiska, de rent utrikespolitiska, de säkerhetspolitiska förbindelserna mellan Europa och Ryssland som är en viktig partner med tanke på stabiliteten i Europa. Strategierna för Ryssland, Ukraina, Medelhavsområdet inklusive Mellanöstern och Västbalkan bedömdes i Wien vara frågor för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Det jag också anser vara mycket viktigt- och detta säger jag medvetet i egenskap av förbundskansler för ett neutralt land - är att vi, med Pörtschach som utgångspunkt och ett - i mitt tycke - väl genomtänkt bidrag från Tony Blair, med åtföljande debatter i Frankrike och Tyskland och i många andra stater, har inlett en debatt om stärkandet av den europeiska säkerhetsstrukturen i ett partnerskap med våra atlantiska partner. Därtill kommer insikten om att ett politiskt starkt Europa måste vara i stånd att själv lösa regionala kriser i Petersberg-uppgifternas anda, och det på ett sätt som gör det möjligt för de 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen att i ett närmare partnerskap med de atlantiska partnerna bidra till denna lösning.
En debatt som jag aldrig hade vågat hoppas på att den skulle ge ett sådant gensvar. En debatt som jag anser vara mycket viktig för ett starkt politiskt Europa under nästa århundrade.
En annan prioritering var området inre säkerhet. Det kommer utan tvekan att leda till ett europeiskt mervärde om vi gemensamt på europeisk nivå kan bekämpa den internationella organiserade brottsligheten. Europol har trätt i kraft, det har aktiverats under det österrikiska ordförandeskapet. Vi har en gemensam handlingsplan för det gemensamma området för frihet, säkerhet och rättigheter. Vi är övertygade om att vi även måste ta fram gemensamma strategier för migrationspolitiken, och har för detta ändamål tillsatt och beslutat om en egen task force i Wien. Jag tror att det var möjligt att vidta konkreta åtgärder och ge en politisk orientering, samt uppmana att denna fråga prioriteras nästa år och att man planerar ett särskilt toppmöte i Tampere under det finska ordförandeskapet.
Om miljöpolitiken: I Wien fattade vi klara beslut utifrån övertygelsen att miljöpolitiken är en horisontell uppgift, en mainstreaming-uppgift och att miljöpolitiken inte endast skall bedrivas av miljöutskottet utan även måste komma till uttryck på alla andra politiska områden. Därför krävde vi, som ett komplement till det transportministrarna, energiministrarna och jordbruksministrarna lade fram, att även områdena industri, den inre marknaden etc. skall inbegripas.
Ett centralt ämne var och är frågan om sysselsättningen. Jag kan säga helt öppet till er: När jag första gången fick tillfälle att delta i Europeiska rådet, var sysselsättningspolitik ett skällsord. För många var en europeisk dimension av sysselsättningspolitiken otänkbar. Om vi ser på de resultat som har uppnåtts under det österrikiska ordförandeskapet och som bygger på det goda arbetet i Luxemburg som bedrevs av våra brittiska vänner, så har vi klart och tydligt visat, att vi behöver en nationell sysselsättningspolitik och att vi i denna multilaterala övervakningsprocess även vill och kan lära oss av varandra, och att vi genom de nya prövningsbara mål som antogs i Wien gör ett ömsesidigt åtagande att visa framsteg, men att vi dessutom högt kan erkänna att det ligger ett europeiskt mervärde i sysselsättningen. Det finns ingen populistisk magisk knapp, ingen magisk idé, utan endast ett nära samarbete mellan skattepolitiken, forskningspolitiken, den externa ekonomiska politiken, politiken för strukturreformerna, politiken för arbetstagarnas beredskap och kompetens, men även en tillväxtpolitik som inte hotar stabiliteten.
Det var viktiga signaler som sändes ut från toppmötet i Wien, och jag är mycket glad över att man lyckats stärka sysselsättningspolitikens riktlinjer i frågan om de äldre arbetstagarna, i frågan om lika möjligheter för kvinnor på arbetsmarknaden och i frågan om företagarandan. I synnerhet var det, för inte så länge sedan, fullständigt otänkbart för mig att vi en dag skulle säga, att vi förutom en stabilitetspakt även vill ha en sysselsättningspakt i Europeiska unionen. Det kommer man att fatta beslut om i Köln i mars.
Vi har också haft en fint evenemang med ordförande Santer, ett slags minitoppmöte i frågan om den civila dialogen. Nu finns det en överenskommelse, för det första om att de små och medelstora företagen skall arbeta tillsammans med Unice och för det andra - och detta är av stor betydelse för mig - en överenskommelse mellan arbetsmarknadsparterna på europeisk nivå, där de förbinder sig att utarbeta en konkret ämneskatalog, att tala om vilka ämnen de vill behandla inom sitt ansvarsområde på europeisk nivå, vilka lösningar de vill ta fram, eftersom det är viktigt att det inte alltid är politiken som avgör när det är lämpligast att man uppnår en lösning i en diskussion mellan arbetsgivare och arbetstagare på europeisk nivå.
Jag tror att det österrikiska ordförandeskapet har lyckats bibehålla andan från Pörtschach i Wien med ett tydligt erkännande av en ytterligare fördjupning av de politiska områdena inom Europeiska unionen. Jag vill tacka för att ledamöterna har lagt fram ett i mitt tycke mycket konstruktivt och fint förslag på en ledamotstadga. Vi bad i Wien att denna fråga skulle behandlas snabbt av de berörda institutionerna.
Jag tror att den främsta målsättningen för det första ordförandeskapet i ett nytt medlemsland var att tydligt visa människorna i Europa att det är meningsfullt att samarbeta i Europa, att det finns ett europeiskt mervärde, om vi gemensamt gör den europeiska sysselsättningspolitiken till vår främsta målsättning, att det är meningsfullt att förbättra den europeiska säkerheten, att göra den inre säkerheten till en viktigare samarbetsfråga, och att det är viktigt för Europas politiska roll att samarbeta med den övriga världen. Därför var det det europeiska ordförandeskapets främsta målsättning att föra kraften av denna vision, denna europeiska idé ett stycke närmare människorna i Europa. Jag hoppas att det kommer att leda till ett stort valdeltagande i junivalen till Europaparlamentet. Därmed vill jag tacka hjärtligt för det goda samarbetet med kommissionen, med rådet och i synnerhet, herr ordförande, med Europaparlamentet under detta första österrikiska ordförandeskap.
(Applåder)

Santer
Herr ordförande i Europaparlamentet, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Europeiska rådet i Wien avslutade det första ordförandeskapet i unionen för ett av de länder som blev medlem 1995, och jag vill hedra det arbete som har genomförts av det österrikiska ordförandeskapet.
I gemenskapens historia kommer detta halvår säkerligen att minnas under namnet Pörtschach, och det anser jag är berättigat. Tvärtemot vad alla patenterade analytiker förutsåg, hölls en uppriktig och konstruktiv diskussion om unionens framtid vid stats- och regeringschefernas möte i Pörtschach. Och det fanns ändå inga garantier om att detta nya slags möte skulle bli en framgång. Man nådde i stort sett det uppsatta målet. Och vi skördar redan frukterna av det, i vårt sätt att gripa oss an viktiga frågor för gemenskapen vid detta sekelskifte, och det resultatet skall tillskrivas det österrikiska ordförandeskapet. Kommissionen gläder sig åt att ha arbetat tillsammans med ordförandeskapet i förberedelsen av detta möte.
Men mötet i Pörtschach får inte skymma de framsteg som har konstaterats på andra viktiga fronter för gemenskapsbygget. Jag skall inte upprätta en förteckning över dem, det överlåter jag till ordförandeskapet att göra. Jag skall bara nämna några framgångar som kan ge en uppfattning om i vilka riktningar unionen utvecklas: avtalet med Schweiz, det femte ramprogrammet för forskning och utveckling och budgeten för 1999, som ni skall rösta om i morgon.
Europeiska rådet i Wien ledde till att Pörtschach-andan konkretiserades i form av en ny strategi: Wiens Europastrategi. Denna strategi bör göra det möjligt att bemöta " Europas behov" , som tydligt identifierades vid det informella mötet i Pörtschach. Medborgarna vill se mindre av ett Europa och mer av ett annat: ett mer demokratiskt, mindre styrt och mer effektivt Europa med verkliga uttalade ambitioner.
Vilka är då Wiens allmänna riktlinjer? Jag skall för egen del uppehålla mig vid tre av dem, som för övrigt är desamma som den tyske kanslern gjorde gällande: först sysselsättning, tillväxt och ekonomisk stabilitet, sedan Agenda 2000 och till sist utvidgningen.
Vid Europeiska rådets möte diskuterade man ingående sysselsättningen, tillväxten och den ekonomiska stabiliteten. Det finns nu ett brett samförstånd mellan stats- och regeringscheferna om vilka alternativ som skall väljas för att kämpa för sysselsättningen, och om hur nödvändigt det är med en gemensam europeisk ram. Jag säger detta med desto större tillfredsställelse, eftersom jag inför er, mina damer och herrar, har försvarat flertalet av de här alternativen under fyra år nu, och eftersom sysselsättningen alltsedan toppmötet i Luxemburg är ett ämne för gemenskapens debatter. I Wien fick den europeiska sysselsättningsstrategin en ny ambitiös drivkraft. Stats- och regeringscheferna beslutade att närma sig varandra mer när det gäller sysselsättningspolitiken, och riktlinjerna för sysselsättningen kommer nu att stå i centrum för de nationella strategierna. För det ändamålet kommer de att preciseras och justeras allteftersom sakkunskapen på europeisk nivå blir större, bland annat genom att fastställa sektorsinriktade mål. Dessa mål gör det möjligt att kontrollera om staterna uppfyller sina åtaganden.
Kravet på att stödja tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft har också föranlett Europeiska rådet att granska frågan om investeringar. Ni vet att kommissionen har lagt fram ett meddelande om " offentliga investeringar inom ramen för den ekonomiska strategin" . I överensstämmelse med kommissionens ständiga ansträngningar, har man kunnat dra ett antal slutsatser i den här frågan. Bland dessa vill jag framhålla Europeiska investeringsbankens roll, vikten av att en alleuropeisk riskkapitalmarknad utvecklas, betydelsen av investeringar i mänskligt kapital samt fullföljandet av vår strategi för att fullborda och fördjupa den inre marknaden.
Att ståndpunkterna om tillväxt och sysselsättning sammanfaller hänger självklart samman med eurons ankomst. Nu är faktiskt allting på plats för eurons ankomst. Den träder i kraft den 1 januari. Jag skall inte återkomma till de fördelar som vi förväntar oss på det interna planet. Europeiska rådet har tagit del av rapporten om samordningen av medlemsländernas ekonomiska politik. Det handlar om en avgörande utmaning för Ekonomiska och monetära unionen, och jag tror att alla medlemmar i rådet är medvetna om det. Vi har för övrigt också haft en konstruktiv diskussion om skattepolitiken, med utgångspunkt i en rapport från rådet.
På det externa planet skulle jag vilja framhålla vilka möjligheter eurons ankomst ger oss för att hävda europeiska intressen. I det avseendet utgör de nyligen fattade besluten om gemenskapens externa företrädare ett första, men icke desto mindre ett viktigt steg framåt. Dessa beslut visar att det i unionen finns en medvetenhet om det internationella ansvar som åläggs den med införandet av en gemensam valuta. Vi har haft en inledande debatt om en förstärkning av det internationella ekonomiska och finansiella systemet. Rådet har nu fått ett mandat för att titta närmare på en reform av det systemet. Den rapport som rådet skall lägga fram bör också analysera globaliseringens mer omfattande återverkningar, vilket kommissionen har börjat göra i ett dokument som har överlämnats till Europeiska rådet. Även här tror jag att Europeiska rådet är medvetet om att Europeiska unionen har ett ansvar att åta sig.
Herr ordförande! Den andra fråga som rådets diskussioner har koncentrerats kring är självklart Agenda 2000. I går upprepade jag att antagandet av Agenda 2000 kommer att vara en av mina främsta prioriteringar under 1999.
I vilket läge befinner vi oss efter Europeiska rådet i Wien? Det stämmer att rådets slutsatser om Agenda 2000 är blygsamma. Men jag vill direkt säga, att det vore felaktigt att av detta sluta sig till att ingenting har rört på sig, eller att vi inte har gjort några framsteg. Det framsteg som har gjorts i Wien står inte att söka i en början till ett avtal, jag har sagt och upprepat vad som gäller i den här frågan: så länge det inte finns ett avtal om helheten, blir det inte något avtal alls. Det är alltså fruktlöst att sträva efter delavtal där det krävs heltäckande avtal. Alla vet att det krävs ett avtal. Alla vet att samtliga parter måste göra eftergifter. Man skulle lika väl kunna inleda diskussionen genom att i en första vända rikta sig mer till de egna trupperna än till förhandlarna. Men det var viktigt att en inledande diskussion påbörjades, att alla faktorer lades på bordet och att alla förklarade sig beredda att anstränga sig för att nå fram till ett övergripande avtal. Detta är precis vad jag har konstaterat: alla stats- och regeringschefer har insett att tiden är förbi för rent taktiska ställningstaganden.
Jag vill tillägga ytterligare ett intryck jag fick av mötet i Wien. Jag lyssnade till alla stats- och regeringschefer, och min övertygelse är att kommissionens förslag kommer att stå i centrum för det slutliga avtalet. Alla vet att vi måste hitta ett avtal och detta avtal kommer att hittas. Det kommer att bli svårt, men det kommer att bli ett avtal, för det ligger i stats- och regeringschefernas egna intressen.
Herr ordförande! Utvidgningen - låt oss inte dölja detta - utgör bakgrunden till den här förhandlingen. Processen är igång. Rådet har förnyat sitt stöd. Förhandlingens framsteg har välkomnats av rådet, processen är på plats. Det är en bra process, en omfattande process. Kommissionen spelar fullt ut sin dubbla roll. Den bidrar till att förbereda de förhandlingar som leds av medlemsstaterna och den uppmuntrar aktivt reformerna i kandidatländerna, genom att utveckla sammanhängande strategier för en förberedelse av anslutningen.
I dag - det har Europeiska rådet medgivit - har processens avgörande faktorer accepterats av alla partner, Europeiska unionen och kandidatländerna. Det viktiga är att respektera vars och ens åtaganden. Årliga sammankomster har planlagts för att göra exakta utvärderingar av konstaterade framsteg. Wien var den första. Den andra kommer att äga rum i Helsingfors i slutet av 1999. Detta tålmodiga arbete bör inte ständigt avbrytas av spekulationer kring tidpunkterna för utvidgningarna.
Herr ordförande! Jag skulle vilja avsluta denna presentation av resultaten från Europeiska rådet i Wien genom att betona hur heltäckande Wiens Europastrategi är. I Europeiska rådet kände man ett behov av att för medborgarna förklara de allmänna riktlinjerna för rådets verksamhet. Det var en av det österrikiska ordförandeskapets prioriteringar. De allmänna riktlinjerna förefaller mig vara fyra till antalet. För det första: att främja sysselsättningen, den ekonomiska tillväxten och stabiliteten - det har jag redan tagit upp. För det andra: att öka säkerheten och livskvaliteten. För det tredje: att reformera unionens politikområden och institutioner. Och för det fjärde till sist: att främja stabilitet och välstånd överallt i Europa och i världen.
För var och en av dessa riktlinjer har Europeiska rådet fastställt mål och ställt upp tidsfrister. Detta sätt att staka ut framtiden är det bästa sättet för att koncentrera insatserna på konkreta mål. Därmed ger man en drivkraft åt viktiga sammankomster, i Köln, Tampere och Helsingfors. Genom att samtidigt göra framsteg på alla fyra huvudpunkter kommer vi att teckna Europeiska unionens framtid och det ansikte den kommer att ha i början av nästa årtusende. Detta kommer att bli ett resultat av det här arbetet, som leds med tålamod och beslutsamhet. Det österrikiska ordförandeskapet har bidragit till det under de här sex månaderna. Jag vill återigen gratulera ordförandeskapet till det.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr ordförande i kommissionen.
Ordet går till Haarder för en ordningsfråga.

Haarder
Herr ordförande! Vi känner alla genom media till att en av huvudfrågorna var taxfreeförsäljningen, åt vilken man ägnade mycket tid. Varför har jag inte hört något om detta? Jag hoppas det är på grund av att ni är generade över vad ni förspillde så mycket tid på, men parlamentet bör ha kännedom om vad ni ägnade er tid åt i Wien.

Ordföranden
Detta är inte riktigt en ordningsfråga, men rådets tjänstgörande ordförande är fortfarande här och kan besvara den fråga som kansler Klima inte har tagit itu med.

Schüssel
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag får uttala mig i egenskap av ordförande i rådet (allmänna frågor). Jag vill precis som Viktor Klima börja med att tacka för det utmärkta samarbetet med Europeiska kommissionen och parlamentet. Den som känner till fördraget och sambandens komplexitet, vet hur svårt det är att samordna de olika institutionerna. Kanske är det många som ler åt oss, för att vi håller så välorganiserade möten i en klanderfri atmosfär. Jag anser att detta är en förutsättning för att uppnå förstklassiga resultat. Jag riktar ett stort tack till parlamentet och kommissionen. Vissa framsteg har skett, menar jag.
I fråga om budgeten för 1999 har forsknings- och vetenskapsprogrammet redan nämnts. Vi har slutat gräla om de gemensamma rättsakterna, som annars varit så omtvistade under flera årtionden. I går lyckades vi i de ständiga representanternas kommitté uppnå enighet om Socrates och Leonardo, om ungdomsutbytesprogrammet, och nu är det parlamentet som skall ta ställning till detta. I det stora hela tror jag att det har skett vissa framsteg.
Vi har alltid vetat att det österrikiska ordförandeskapet skulle bli ett slitgöra. Vi har få historiska ögonblick att fira, men vi har fått ta itu med många konkreta och komplicerade arbetsuppgifter. Ingen visste att finanskriserna, inte bara i Asien utan även i Ryssland och Latinamerika, skulle få så svåra följder för Europa. Ingen kunde förutse den dramatiska politiska krisen på Balkan. Vi har efter bästa förmåga försökt hantera dessa situationer.
Kanske också ett par ord om euron, för någon gång kommer man säkert att göra en tillbakablick och dela in Europeiska unionen i perioden före och perioden efter den 1 januari 1999. Det kommer att bli en historisk vändpunkt. Jag är inte så säker på att vi alla är medvetna om i vilken utsträckning den gemensamma valutan kommer att förändra vår tillvaro. Jag hoppas verkligen att det blir en positiv förändring. Euron har blivit en pålitlig världsvaluta vid sidan av dollarn. Den samordnade tullsänkningen för två veckor sedan bevisade att förtroende finns för denna valuta, och den bevisade att det inte finns någon motsättning mellan en hård valuta, ett stabilt prisläge i de enstaka länderna och ett sysselsättningsengagemang. Vi har under det brittiska och det österrikiska ordförandeskapet i år, med hjälp av den europeiska modellen med en social marknadsekonomi, lyckats skapa fler arbetstillfällen än amerikanarna. I dag har vi, tack vare våra insatser, drygt 1, 5 miljoner fler jobb än vi hade för ett år sedan, i slutet av 1997.
Men euron tvingar oss även att göra Europas röst i världen hörd på ett mer konkret och effektivt sätt. Därför var de gemensamma externa företrädarna för euroområdet så viktiga. Och därför måste vi också vad innehållet beträffar börja samverka på det skattepolitiska området, något som planerades i Wien. Det tvingar oss att effektivt täcka in de politiska områdena ur en utrikes- och säkerhetspolitisk aspekt.
Därmed över till den utrikespolitiska delen. Vi har haft för avsikt att göra unionen synligare och effektivare i världen i dag. Jag tycker att vi har lyckats någorlunda med det. Jag som rådsordförande har själv avverkat bortåt 90 000 flygkilometer, jag hoppas att det inte syns på mig. Jag har personligen besökt mellan 35 och 40 länder. Vi ledde en trojkadelegation till Ryssland i en mycket komplicerad och spännande tid. Jag återkommer till det senare.
Vi har förstärkt och förbättrat vår position på Balkan. EU har nu för första gången en envoyé spécial , Wolfgang Petritsch, som företräder Europa i regionen, och tillsammans med kommissionen och medlemsländerna har vi bidragit med stor humanitär hjälp till flyktingarna. Vi har enbart för denna vinter ställt 50 miljoner euro till förfogande, för att flyktingarna skall få tak över huvudet. Det är långt ifrån idealiskt, många av dem lever under fruktansvärda omständigheter, för vintern i Kosovo är hård, men vi har ändå gjort vad vi har kunnat.
Jag har personligen bjudit in alla albanska förhandlingsgrupper till Bryssel, för att få dem att enas om en förhandlingsposition - vi har ännu inte nått dit vi vill. Jag har personligen inbjudit den serbiska oppositionen till Wien, samtliga politiska grupper, så att vi kan skapa en plattform som möjligen kommer att utgöra ett nationellt alternativ till Milosevic. Men jag måste ärligt talat säga, att tiden rinner iväg och att risken finns för en upptrappning.
Därför är det viktigt att Europeiska unionen ställer två tredjedelar av alla observatörer i Kosovo Verification Mission till förfogande och praktiskt taget alla soldater i NATO Extraction Mission i Makedonien. På det sättet visar Europa sin profil.
För det andra: I Mellanöstern har vi, dels genom att bjuda in president Arafat till Pörtschach - det var redan planerat i förväg, men råkade också passa in rent tidsmässigt, så att han kunde tala inför alla stats- och regeringschefer, - dels genom min resa till Mellanöstern och Europeiska unionens närvaro vid bidragsgivarekonferensen i Washington visat, att vi utan tvekan är den främsta och största givaren i världen. Vi har stärkt unionens roll, även gentemot amerikanarna och israelerna. Resultatet är att follow-up -konferensen kommer att äga rum i Europa och att det i framtiden även kommer att äga rum politiska ministermöten mellan amerikanare, palestinier, européer och israeler.
Vad Ryssland beträffar har jag redan påpekat att jag ledde trojkadelegationen till Moskva. Vi hade utarbetat en väl underbyggd helhetsstrategi för Ryssland, och rekommenderade i princip den europeiska modellen med en social marknadsekonomi som ett exempel värt att följa. Vi kommer, tillsammans med kommissionen, att anpassa Tacis-programmen till krisen i Ryssland, och vi enades i går på jordbruksministerrådet om programmet för livsmedelsstöd till Ryssland. Det är ett mäktigt program: 400 miljoner euro, vilket motsvarar flera miljarder österrikiska schilling, ett enormt stöd som naturligtvis också innebär att Europeiska unionens lagerförråd kan ställas till förfogande för den nödlidande ryska befolkningen.
Men - och det vill jag tydligt påpeka - vi behöver kontroll. Det är ett absolut måste! Därför finns ett nytt Memorandum Of Understanding enligt vilket Europeiska revisionsrätten när som helst kan utföra kontroller, och om oegentligheter dyker upp har kommissionen när som helst möjlighet att stoppa hjälpsändningarna.
Vi har på området förbindelser med tredje land haft en mycket framgångsrik konferens med SADC, södra Afrikas utvecklingsgemenskap. Vi har öppnat post-Loméförhandlingarna med ett nytt politiskt innehåll - mänskliga rättigheter, en politisk dialog - och dessa kommer att avslutas mellan Europeiska unionen och AVS-staterna. Vi har sett till att man på de mänskliga rättigheternas område, i år då man firar 50-årsdagen av förklaringen om de mänskliga rättigheterna, inte bara tänker på det förflutna utan även formulerar innehållet för Europeiska unionens framtid.
Vi har föreslagit - och här ber jag om Europaparlamentets stöd, och frågan kommer att prövas av rådet, men jag ber om parlamentets samtycke och inflytande - att vi från Europeiska unionens sida offentliggör en årlig rapport om de mänskliga rättigheterna, att vi upprättar en agentur för människorättspolitik inom Europeiska unionen, så att ett kontinuerligt och professionellt arbete kan bedrivas för de mänskliga rättigheterna i världen.
Tillsammans med tredje land, så som Algeriet, Gulfstaterna eller Kina, har vi insisterat på frågan om en dialog om de mänskliga rättigheterna. I dag ser man definitivt uppmuntrande framsteg på området. Jag hoppas verkligen att man fortsätter i samma riktning och bidrar till att Europeiska unionen äntligen blir den starka röst för de mänskliga rättigheterna i världen, som den också anser sig vara.
Ordförande Jacques Santer har redan tagit upp frågan om Schweiz. Här har det äntligen skett ett genombrott efter fyra års förhandlingar. Vi har kunnat avsluta samtliga sju ärenden, från arbetskraftens rörlighet, över forskning och vidare till landtransporter i ett mycket omfattande påskyndat förfarande. Jag hoppas att den schweiziska befolkningen uppfattar detta viktiga avtal för vad det är. Det är för båda parter ett strategiskt viktigt dokument. Schweiz är vår främsta handelspartner och ekonomiska partner näst efter amerikanarna, till och med före japanerna.
Vi har under det österrikiska ordförandeskapet inlett förhandlingar på utvidgningsområdet. Det har inte varit så lätt. Ni minns det säkert: När jag meddelade att vi planerade att göra detta, ledde det till massiva protester och kritik från vissa medlemsländer. Nu har vi inlett dessa förhandlingar. Vi har i själva verket redan förhandlat om mer än en fjärdedel av acquis communautaire , och något som är viktigt, i Wien har man redan fastställt innehållet i nästa fas.
I slutsatserna finner ni stöd för kommissionens förslag om att uppta förhandlingar med länder som Lettland och Litauen och även Slovakien nästa år, när reformerna väl är genomförda. Dokumentet från Wien innehåller stöd för Maltas ansökan om medlemsskap. Det innehåller även ett tydligt och uppmuntrande uttalande för Rumänien och Bulgarien. Men i synnerhet har kommissionen lovat, och det stöder vi, att man redan i början av andra kvartalet eller i slutet av första kvartalet 1999 börjar med en acquis-screening för dessa fem pre-ins , vilket innebär att ingen tid kommer att gå förlorad.
Därför är kapitlet om utvidgningen ett av de strategiskt viktigaste kapitlen för vårt ordförandeskap. Vi har bevisat att de 11, med Malta 12, kandidatländerna ingår i den europeiska familjen. Jag har alltid föredragit bilden av familjen Europa framför huset Europa, för när man bygger ett hus sker det alltid på en byggnadsplats där det är dragigt, fullt av bråte och inte särskilt trevligt. Bilden av familjen har däremot ett samband med människor. Det tycker jag är av stor betydelse.
Vi har, precis som Viktor Klima redan sagt, i viss mån givit oss in på okänd mark på säkerhets- och försvarsområdet. Vi har för första gången på regeringschefsnivå tagit upp denna diskussion som är så viktig och oumbärlig. Vi har arrangerat det första försvarsministermötet utanför rådets ramar, där de 15 försvarsministrarna samlades i Wien, ett historiskt första möte. Vi har som första ordförandeskap fört en politisk dialog mellan EU och Västeuropeiska unionen. För första gången har rådets ordförande med godkännande från de 15 träffat Nato: s generalsekreterare. Innan dess fanns det ett stor avstånd mellan oss, men det avståndet har vi lyckats överbrygga. Vi har fört en gemensam diskussion om viktiga frågor. Vi har fört en första inledande debatt om denna säkerhets-och försvarsdiskussion i rådet för allmänna frågor och förankrat vissa frågor i slutsatserna från Wien. Jag är säker på att den diskussionen kommer att fortsätta i Köln.
Om effektiviteten: Jag tror att vi även måste bli bättre internt sett, mer obehindrade, påpeka saker på ett mer direkt sätt. Det förutsätter givetvis en institutionsreform. Det vet vi. Så snart Agendan är avslutad, måste den frågan tas upp. Men vi har redan börjat förbereda rådet (allmänna frågor) inför de nya utmaningarna. Det finns beslut i frågan, inte längre bara diskussioner. Vi vill minska antalet specialiserade ministerråd och har av den anledningen redan röstat om gemensamma förslag.
Nästa år kommer kommissionen att lägga fram sina förslag för de olika institutionerna. I den bemärkelsen tror jag att vi har gjort något för att stärka unionen från insidan.
Sista punkten: Frågan om taxfreebutiker diskuterades som hastigast på Europeiska rådet, även som hastigast på rådet (allmänna frågor) en vecka tidigare. Ni vet att det från och med 1999 kommer att krävas enhällighet för att ändra ett beslut. Man har bett att Ekofinrådet skall ta upp denna fråga på nytt. Men jag kan tala om för er, att diskussionerna, såväl i rådet (allmänna frågor) som bland regeringscheferna, för närvarande inte tyder på någon enhällighet för en ändring av beslutet. Vi ställde frågan, om man inte i det här fallet kunde sträva efter ett större accepterande genom en förändrad phasing out , genom en förlängning av övergångsperioden. Men även denna fråga står öppen. Man håller fortfarande på att diskutera den i Ekofinrådet.
(Applåder)

Green
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka både rådets ordförande och den tjänstgörande ordföranden för deras betänkanden här i morse. Jag skulle vilja lyckönska herr Klima. Han kom med en uppfriskande verklighetstrogen utvärdering till parlamentet, som uppmärksammar både framgångarna för det österrikiska ordförandeskapet men också, de punkter där det råder oenighet inom unionen och i avseende på vilka jag är säker på att han har upplevt den besvikelse som vi i parlamentet känner som en konsekvens av denna oenighet. Det är inte ofta vi får höra detta slags ärliga utvärdering i parlamentet, och jag hoppas det är ett tecken på vad som komma skall.
Jag skulle alltså vilja tacka både Klima och Schussel väldigt mycket för detta och även för den effektivitet, uthållighet och det hårda arbete den österrikiska regeringen har uträttat under sitt första ordförandeskap. Herr ordförande! I ert tal till Europeiska rådet i i fredags och även i morse, gav ni uttryck för er tacksamhet, å parlamentets vägnar, för det sätt på vilket ordförandeskapet har samarbetat med parlamentet. Å min grupps vägnar skulle även jag vilja uttrycka min tacksamhet till de många ministrar som har varit närvarande här och som har hjälp till att stödja parlamentets arbete. Ett speciellt tack till fru Ferrero-Waldner som har varit en stadig samarbetspartner under de senaste sex månaderna. Vi framför vårt tack.
(Applåder) Det österrikiska ordförandeskapet inleddes vid en särskilt obekväm tidpunkt, nämligen inklämt mellan de brittiska och tyska ordförandeskapen. Under det förra ordförandeskapet påbörjades förhandlingar för att utvidga unionen - en mycket viktig händelse - samtidigt med ett beslut om vilka länder som skall gå med i eurosamarbetet, etablerandet av en centralbank, kanske en ännu viktigare händelse. Det kommande ordförandeskapet får som uppgift att slutgiltigt genomföra Agenda 2000-paketet som är av oerhörd vikt för de nuvarande medlemsstaterna i unionen och för en utvidgning.
Ordförandeskapet tvangs alltså att försöka hitta en väg mellan två viktiga händelser utan att själva behöva ta itu med någon punkt på schemat som fastställts för dessa. Det österrikiska ordförandeskapet måste lyckönskas för att det har sett till att vägen framåt på ett tydligt sätt är schemalagd för Köln och Helsingfors, att de beslut som är nödvändiga blir klargjorda, och att breda riktlinjer gjorts upp för ett flertal initiativ. Det var aldrig meningen att större beslut som har varit i fokus för den europeiska pressen under den senaste tiden skulle avgöras i Wien. Framför allt var det inte meningen att beslut skulle fattas med avseende på den framtida finansieringen av unionen. Låt oss vara uppriktiga och tydliga i detta avseende.
Men det har varit möjligt att fortsätta debatten i avseende på några av de huvudfrågor unionen står inför: nästa steg i vår sysselsättningsstrategi och en europeisk sysselsättningspakt. Min grupp hoppas innerligt att det initiativ som rådet angav huvuddragen för i Wien kommer att göra det möjligt för oss att etablera en motvikt till den tillväxts- och stabilitetspakt som kommer att säkerställa den framtida monetära säkerheten inom euroområdet. Fastän den gemensamma valutan kommer att ha stort inflytande på våra medborgares liv, är sysselsättning mer omedelbart avgörande för varje familj inom Europeiska unionen. I detta hänseende välkomnar min grupp den uttryckliga inbjudan från rådet att låta de medlemsstater som vill införa reducerade momsavgifter på arbetsintensiva tjänster som inte är föremål för gränsöverskridande konkurrens.
Detta var ett förslag som lades fram inför det speciella toppmötet i Luxemburg i ett betänkande från detta parlament av min kollega Jim van Welzen, och som rådet vid denna tidpunkt ansåg var i behov av vidare analys och utvärdering. Ert erkännande om att en sådan idé skulle kunna vara en viktig drivkraft för sysselsättning ger oss stor tillfredställelse, och vi kommer sannerligen i parlamentet att göra vad vi kan för att underlätta framsteg på denna punkt.
Herr ordförande! Jag märker att rådet i sina slutsatser fäster speciell uppmärksamhet vid det faktum att detta tillfälle sammanfaller med den 50: e årsdagen för den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Schüssel nämnde det faktiskt själv alldeles nyligen. Rådet ber kommissionen att utarbeta förslag för att bekämpa rasism i ansökarländerna och uppmanar medlemsstaterna att överväga liknande åtgärder inom unionen. Jag skulle vilja lovorda rådet för att det krävt handling på detta känsliga och viktiga område. Vi kanske borde be er att ta med en vädjan från oss, om att det skall ge en bestämd förklaring om att det skall säkerställa att man kommer att kämpa för europeiska val fria från manifest eller ideologiska plattformar som förkunnar rasistiskt eller främlingsfientligt hat eller rädsla. En sådan förklaring, som kommer från det speciella toppmötet i mars kvällen före den europeiska valkampanjen, skulle vara en viktig indikation på rådets allvarliga avsikt att bekämpa den politik som grundar sig på hat varhelst denna tar sig uttryck i nästa årtusendes Europa.
En särskilt betydelsefull fråga som redan har tagits upp i detta parlament och som har upptagit en alltför stor del av vår tid är frågan om ledamotstadgan. Jag skulle särskilt vilja tacka Klima för hans vilja att motta det förslag till stadga som med en sådan noggrannhet utarbetats av vår kollega Rothley. Jag inser, som vi alla gör, att stadgan innehåller beståndsdelar som kommer att kräva detaljerade förhandlingar, men jag kan inte nog påpeka hur viktigt det är att dessa snabba framsteg görs, om vi skall lyckas få den på plats inför valet i juni. Vi välkomnar det faktum att rådet anser att förslaget är lämpligt som underlag för att påbörja en diskussion.
Vi har redan ett förhandlingslag. Vi skulle vilja be er att kräva att rådets sekretariat kommer igång med detta. Det är den politiska viljan som är avgörande. Var snäll och se till att era efterträdare sätter igång. Det finns vissa här i parlamentet och många utanför som alltid har intagit den cyniska inställningen, att vi aldrig skulle få rådets samtycke om att lägga fram behovet av en stadga i fördraget. I Amsterdam gjorde man detta. Sedan hävdade de att vi aldrig skulle lyckas nå en överenskommelse sinsemellan om ett förslag till stadga. Rothley gjorde detta. De hävdade att rådet aldrig skulle ta upp detta i Wien, vilket ni gjorde. Nu hävdar de att vi lurar oss själva om vi tror att vi skall kunna uppnå ett slutgiltigt resultat vid tiden för de europeiska valen. Tillsammans kan vi lyckas med detta. Jag uppmuntrar rådet att hjälpa oss att visa att vi nu kan slutföra denna fråga på ett snabbt och rättvist sätt.
Jag skulle bara vilja nämna några frågor som berör tredje land. Avtalet med Schweiz är en speciell framgång. Det är speciellt värt att uppmärksamma att det har varit det österrikiska ordförandeskapet som löste detta problem och visar värdet av att använda speciella medlemsstaters expertis och gemensamma erfarenheter av tredje land. Min grupp blir emellertid allt mer irriterad och störd av den väldiga tid det tar att hitta en lösning i förhandlingarna med Sydafrika om handel och samarbetsavtal. Jag vet att ni är överens med mig, men vi uppmärksammar att rådet förväntar sig att man skall komma till en slutsats i detta inom de närmaste sex månaderna. Vi måste helt enkelt lyckas.
Den dag då Europaparlamentet delar ut Sacharovpriset för åsiktsfrihet till Ibrahim Rugova som så tappert kämpade för fred i Kosovo, skulle det vara fel att inte uppmärksamma Europeiska unionens ansträngningar i sitt arbete för en politisk dialog, en fredlig lösning och humanitärt bistånd i denna orosdrabbade del av vår kontinent under de senaste sex månaderna. Denna debatt skall inte enbart handla om rådets sammanträde i Wien. Vi känner alla till att inte varje rådssammanträde kan medverka till dramatiska, världsomskakande förändringar. Vi är här alltid alltför snabba med att kräva sådana resultat, enligt min åsikt på ett ganska naivt sätt. Därför skulle jag vilja ge mitt erkännande till rådets pågående arbete för vilket det österrikiska ordförandeskapet kan ta åt sig speciell ära.
Jag har redan nämnt det kraftigt försenade avtalet med Schweiz. En annan stor framgång var det femte åtgärdsprogrammet om forskning. Under ett års tid har detta legat på bordet utan att lösas: ett program som inbegriper det fjärde största området för utgifter i gemenskapens budget. Det är till ära för era ministrar att detta avtal äntligen nåddes i avseende på detta program liksom många andra program under de senaste sex månaderna - sex månader som Österrike kan vara stolt över.

Martens
Herr ordförande, herrar rådets och kommissionens ordförande! Totalt sett är vi besvikna över resultaten från Europeiska rådet i Wien. Ni hade ändå förberett det rådet väl och det magra resultatet är absolut inte ert fel. Kanske var det här konsolideringens och den nya harmonins europeiska toppmöte. Vi har emellertid intrycket av att viktiga beslut sköts upp för andra gången. Ännu värre, de anvisningar som skall ge det tyska ordförandeskapet en möjlighet att fatta beslut förblev vaga och otydliga.
Man har ännu inte uppnått några resultat med avseende på kommissionens förslag i Agenda 2000.
Reformen av struktur- och jordbrukspolitiken och finansieringen av Europeiska unionen kan inte genomföras om inte medlemsstaterna är beredda att acceptera en jämförelse. En sådan kompromissvilja är ett absolut villkor för att förlänga och förstärka det kontrakt som förenar länderna i Europeiska unionen och genom dem dess befolkning. Det är den verkliga orsaken till fördröjningen och uppskovet.
I vissa regeringars yrkande för den mycket tvivelaktiga principen om " nettobetalare" intar man egentligen en ganska oförskämd hållning. Jag är rädd för att om det inte sker en spektakulär vändning vid det europeiska toppmötet i Bryssel i mars 1999 så kommer det europeiska valet att grumlas på grund av en konfrontation mellan nationell egoism.
Europas gemensamma intressen måste få företräde före den alltför förenklade sammanslagningen av nationella bekymmer och före den otillbörliga principen om juste retour . Kommer det tyska ordförandeskapet att kunna övervinna det här hindret som i dag försvårar de centraleuropeiska ländernas anslutning till unionen? Vår politiska grupp kommer aldrig att acceptera att den här integrationen, som är ett historiskt projekt i vår världsdel, hindras på grund av regeringarnas oförmåga att lösa sina ekonomiska dispyter. Europa kan inte reduceras till endast ett uttryck för den underliggande budgeten.
Vi måste hitta tillbaka till grundarnas ideal och inspiration. De drevs av en vid syn på Europa. Därför är vår grupp särskilt glad åt beslutet att utropa Helmut Kohl till " europeisk hedersmedborgare" och tillskriva honom en lika historisk roll som Jean Monnet. Utan en återgång till de här idéerna, till gemenskapsmetoden, kan vi inte förvänta oss något gott och kommer de nuvarande svårigheterna i unionen inte att kunna lösas.
" Pakten för ökad sysselsättning" är utan tvivel något positivt. Regeringarna borde först omsätta de riktlinjer som antogs i Luxemburg i handling. Ni har förstärkt ambitionerna från Luxemburg och utvärderingen av de resultat som uppnåtts vill ni öka på. Den här " pakten för ökad sysselsättning" är ett oumbärligt komplement till stabilitetspakten.
Herr ordförande! I ett mer optimistiskt tonläge skulle jag vilja gratulera till de resultat i säkerhets- och försvarspolitiken som uppnåtts tack vare initiativen från rådets ordförande. Mötena mellan unionens försvarsministrar, mellan Nato: s generalsekreterare och rådets ordförande samt inriktningen efter det fransk-brittiska mötet i La Rochelle öppnar vägen till en europeisk försvarsidentitet. Det här stora projektet inleder en ny etapp i Europas närvaro i världen och i en verkligt politisk union.
De här perspektiven och de här nya ambitionerna måste bilda ett mönster för samtalen vid de kommande mötena i Europeiska rådet. Det är först då som allmänheten skall kunna bli övertygad om att Europeiska rådet förblir sitt grundläggande uppdrag troget och fastställer unionens strategi och inriktning i stället för att ägna tid och energi åt skattefria inköp.
Jag vill även tacka er, herr ordförande, för det som ni gjort för ledamöternas stadga. Green har redan tagit upp det. Jag tackar er verkligen. Det är ett stort bekymmer här, och ni har utan tvivel lett in det hela på rätt väg.
(Applåder)

Cox
Herr ordförande! Å ELDR-gruppens vägnar skulle jag vilja inleda med att lyckönska kansler Klima och herr Schüssel till att de fullgjort det första österrikiska ordförandeskapet genom tiderna. Vad beträffar organisation har detta ordförandeskap varit mycket framgångsrikt. Detta är något över vilket ni, era kolleger och ert offentliga tjänsteväsen verkligen med rätta kan känna er stolta. Politiskt sett, beklagar jag dock att rådet i Wien misslyckades med att fatta beslut i betydelsefulla frågor. Rådet har fortsatt och jag tror även bidragit till att öka en växande tendens, som kommit till uttryck också i Cardiff, att föra över ett oändligt antal nyckelfrågor till framtida ordförandeskap.
Det är oundvikligt att varje premiärminister sätter sin egen personliga prägel på vad som uppnås vid toppmötena. Den här gången betonar många av tidningarnas rubriksättare, i Storbritannien och på andra ställen, kampen för bevarande av den skattefria försäljningen. I Holland gav möjligheten till lägre momstaxor och arbetsintensiva tjänster upphov till rubriker om billigare hårklippning. Sett i samband med de utmanande frågor Europeiska unionen står inför lyckas sådana skiftande rubriker, sorgliga som de är, på ett mer livfullt sätt än jag skulle kunna, påvisa avsaknaden av strategiska framsteg.
Kommissionen lade fram förslaget om Agenda 2000 för ett och ett halvt år sedan. Det är oroväckande att märka hur få verkliga politiska framsteg som hittills har gjorts för att föra denna agenda framåt. Något beslut skall inte fattas nu, men man har inte gjort några framsteg att tala om i detta avseende. Det är särskilt sant med hänsyn till den formel som lyder: " ingenting är överenskommet förrän allt är överenskommet" och med en tidsfris i mars nästa år. Unionen löper risk att förlänga perioden av osäkerhet och kris, och är på väg att sända djupt negativa och nedslående signaler till ansökarländerna. Denna overksamhet vad beträffar riktlinjer för politiken måste man råda bot på. ELDR uppmärksammar att det huvudsakliga ansvaret för skapandet av arbetstillfällen vilar på medlemsstaterna. Fastän vi välkomnar upprättandet av normer och har den bästa gemensamma praxis på unionsnivå, ser vi sådana åtgärder som ett komplement till strukturell anpassning för arbete, tjänste- och produktmarknader och en anställningsvänlig skattepolitik på medlemsstatsnivå.
Att på ett storslaget sätt återanvända riktlinjerna från Luxemburg som en sysselsättningspakt, kommer inte att vara till någon nytta för Europas arbetslösa. Något mer grundläggande måste göras än att sätta ny etikett på gammalt vin i nya flaskor. Det är viktigt att betoningen på mervärde inom sysselsättningspolitik inte blir en tillflyktsklausul som upprättats för att maskera den ovilja som finns hos ett antal socialdemokratiskt styrda regeringar, vad gäller att ta sig an den inhemska ekonomiska reform som är nödvändig. Min grupp beklagar att rådet, 15 månader efter underskriften av Amsterdam, inte har integrerat Schengen i gemenskapsrätten. I likhet med många andra, uppmanar jag rådet att påskynda stadgan så att vi, i egenskap av ledamöter i Europaparlamentet, kan utkämpa nästa val i enlighet med en europeisk politik och inte en utgiftspolitik.

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Toppmötet i Wien markerar en övergång mellan en period som nu avslutas och som om några dagar stadfäster tillkomsten av den gemensamma valutan, vilken i grunden kommer att förändra de europeiska villkoren, det finns det ingen som tvivlar på - och en ny period som kommer att domineras av frågor kring utvidgningen av Europa mot öst och syd, vilket innebär den väntade tillkomsten av det " stora Europa" .
Detta toppmöte har gjort det möjligt att konstatera några punkter vi kan vara nöjda med, bland annat en förnyad bekräftelse av prioriteringen av sysselsättningen, som stämmer överens med de upprepade kraven från Europaparlamentet och allmänheten i de olika staterna. Nu återstår det att ge ett operativt innehåll åt detta voluntaristiska tillvägagångssätt, vilket kommer att bli de kommande tyska och finländska ordförandeskapens uppgift.
När det däremot handlar om den omedelbara framtiden, kan vi endast beklaga att inga framsteg har konstaterats vad gäller Agenda 2000, den framtida finansieringen och den institutionella reform som absolut måste komma till stånd före den första utvidgningen. Sanningen att säga har förhandlingarna om de här olika frågorna inte ens satts igång, och det österrikiska ordförandeskapet har endast kunna göra en uppskattning av läget. Men detta är inte en kritik, för vi vet att det politiska sammanhanget inte gjorde det möjligt att gå längre.
När det handlar om den framtida finansieringen, verkar det vara detsamma som att ge sig in på det omöjliga. Vissa stater vill minska sina bidrag till unionens budget, men ingen vill betala mer eller få mindre. Vi måste ändå snabbt hitta en dynamisk jämvikt mellan kravet på att unionen behåller strama tyglar för budgeten och viljan till att bevara insatserna för solidaritet och sammanhållning, som har präglat det senaste decenniet, samtidigt som vi måste bemöta de krav som utvidgningen medför. Det är svårt, det är till och med mycket svårt, men det är inte förbjudet att vara fantasifull.
Lösningen på de här svårigheterna skulle med säkerhet underlättas om unionen samtidigt lyckades med att ge en bättre definition på de gemensamma politikområden som den avser att utveckla, med respekt för subsidiaritetsprincipen.
Sammanfattningsvis vill jag gratulera det österrikiska ordförandeskapet, som inte har sparat på krafterna för att få Europabygget att göra framsteg i så pass viktiga framtidsfrågor som sysselsättningen, forskningspolitiken och flera andra frågor. På så sätt har det bidragit till att ordförandeklubban kan överlämnas till nästa ordförandeskap under goda förhållanden, och det måste vi tacka det österrikiska ordförandeskapet för.

Moreau
Herr kansler! Ursäkta mig för att jag inte ansluter mig till lovordskonserten. Jag anser att resultaten av toppmötet i Wien är ytterst begränsade. De inger en känsla av en oroande balansakt, eftersom man skjuter upp alla frågor som det råder oenighet om, vilket ordförandeskapet självklart inte är ansvarigt för.
Detta gäller särskilt frågan om den framtida finansieringen av Europeiska unionen. Apropå den vill jag uttrycka min grupps motstånd till teorin om ett rimligt återgäldande och till en medfinansiering av jordbruksutgifterna, såväl som vårt engagemang för en solidaritet mellan länderna, förutan vilken det inte existerar något Europa.
Rådet har ägnat en stor del av sitt arbete åt sysselsättningsfrågan, och har lanserat principen om en europeisk sysselsättningspakt. Detta är något som är bra. Men ett år efter Luxemburg borde det ha fattats beslut, och det är tyvärr inte fallet. Visst är det positivt att man inte längre upprepar de monetaristiska dogmerna som den enda sanningen. Men 10 procent av den aktiva befolkningen och 20 procent av ungdomarna, som väntar på ett arbete, behöver tydligare resultat i kampen mot arbetslösheten.
Jag har inte en känsla av att rådet helt har uppskattat riskerna för en långsammare tillväxt, och det redan 1999, samtidigt med införandet av euron. Enligt rådet bör sysselsättningspakten komplettera stabilitetspakten, men det är samma sak som att vilja förena eld och vatten. Vi behöver vända upp och ner på logiken. Stabilitetspakten, som utgör en verklig begränsning för de nationella ekonomierna, bör upplösas för att möjliggöra en stimulans av den inhemska efterfrågan och för att ge staterna möjlighet att ägna sina resurser åt tillväxten.
I samma anda bör centralbankens uppdrag och behörighet omdefinieras. En politisk motvikt och en demokratisk kontroll måste inrättas. En räntesänkning - som jag gläder mig åt - måste vara selektiv för att gynna sysselsättningen och inte spekulationen, som bör beskattas. Till sist skulle ett ianspråktagande av Europeiska invsteringsbanken (EIB) och en lansering av ett europeiskt lån kunna bidra till att främja investeringar som skapar arbetstillfällen.
Innehållet i en framtida europeisk sysselsättningspakt måste beakta lärdomar av tidigare erfarenheter. En sänkning av arbetskostnaderna tillsammans med flexibilitet och otrygghet är några av de huvudsakliga orsakerna till fattigdom. En arbetstidsförkortning, en stabil anställning, skäliga löner och en bra utbildning kan inte på tröskeln till år 2000 anses vara orealistiska utopier, utan i stället allas och envars rättigheter.
För att avsluta vill jag lyfta fram en stark mening ur slutsatserna från Wien: " sysselsättningen är Europeiska unionens främsta prioritering. Den utgör själva grunden för den europeiska samhällsmodellen" . Nåväl, enligt min mening måste den sociala rörelsen i Europa få större spridning för att den meningen skall kunna bli verklighet.

Voggenhuber
Herr ordförande! Det här ordförandeskapet bör avslutas med en fras som den tyske litteraturkritikern Reich-Ranicki använder för att avsluta ett känt TV-program: " Spelet är över upptäcker vi bestörta, ridån har gått ner och frågan står öppen." Och sannerligen, toppmötet i Wien var ett skådespel som hade iscensatts med pompa och ståt, och i dag gnuggar vi oss i ögon och undrar: Var det allt det blev av alla stora patetiska löften? Herr förbundskansler Klima, ni sade: " Vi diskuterade framtiden i Wien." Det stämmer, men det var inte det som var er uppgift. Er uppgift var att lösa de problem vi har i dag. Det är nämligen det enda politiken kan göra för framtiden. Vi vet alla mer än väl vilka problem det är som ni skall lösa, och de har snarare vuxit i stället för att minska efter toppmötet i Wien.
Den europeiska sysselsättningspolitiken börjar långsamt förvandlas till en fars. Låt oss tänka tillbaka: Toppmötet i Luxemburg gav toppmötet i Wien i uppdrag att sluta en sysselsättningspakt. Toppmötet i Cardiff gav toppmötet i Wien i uppdrag att sluta en sysselsättningspakt. Toppmötet i Pörtschach gav toppmötet i Wien i uppdrag att sluta en sysselsättningspakt. Och vad skedde på toppmötet i Wien? Där gav man toppmötet i Köln i uppdrag att sluta en sysselsättningspakt. Det är ett hån mot de miljontals arbetslösa i Europa!
Och reformen av institutionerna: det största hindret på vägen mot en utveckling av EU! Sex månader har gått, och man har inte ens kunnat enas om konkreta mål och konkreta datum. Den överhängande uppgiften att skapa en omfattande demokratisk reform av unionen och europeiska medborgerliga fri- och rättigheterna har uppenbarligen inte trängt in i rådets medvetande. Utvidgningen av EU, den historiska uppgiften att övervinna ett splittrat Europa, undanröja de förödande skadorna efter de kommunistiska regimerna och skapa ett gemensamt område för frihet och stabilitet, har gått förlorade i det småaktiga grälet om nettobetalarintressen.
Rådet har de senaste åren roffat åt sig allt större makt och förvandlat unionen till en nationalistisk intressebasar. Tillåt mig att ge ett råd till rådet: Överlämna uppgiften om det europeiska...
(Ordföranden avbryter talaren.) till parlamenten. Tro mig, de klarar det bättre!

Lalumière
Herr ordförande, herr kansler, herr kommissionsordförande! Vid slutet av det här året och det här ordförandeskapet är det svårt att dölja en viss besvikelse. Visst kommer den 1 januari att känneteckna en stor händelse, införandet av euron, men detta verkligt positiva framsteg kan inte sopa undan de bristfälliga resultaten från Europeiska rådet i Wien, vilka beror på skiljaktigheter mellan de 15 och deras brist på en gemensam politisk vilja. Samtliga frågor har praktiskt taget skjutits upp. Man skall träffas igen, senare.
Detta gäller reformen av institutionerna. Vi är väldigt många som är övertygade om att Amsterdamfördraget snabbt måste kompletteras av reformer av ministerrådet, bland annat när det gäller dess sammansättning och omröstningarna med kvalificerad majoritet, och även reformer av kommissionen. I Wien gjorde man inga som helst framsteg på det området.
För det andra har frågan om utvidgningen inte heller framskridit, eftersom Europeiska rådet begränsade sig till att bekräfta vad det redan har sagt. Man har inte ens klargjort ett ärende som just nu sköts dåligt, som t.ex. Turkietfrågan. Vad gäller den mycket viktiga frågan Agenda 2000, måste vi vänta på Europeiska rådets nästa möte för att få veta exakt var regeringarna vill placera jämviktspunkten mellan det som i ordförandeskapets slutsatser kallas solidaritetsanda och budgetär återhållsamhet. Nu är vi hänvisade till spekulationer och farhågor för att den nationella egoismen dyker upp på nytt. Som kommissionens ordförande sade, resultaten från Wien angående Agenda 2000 är blygsamma.
Jag skulle vilja avsluta med två optimistiska synpunkter. Vid rådets möte i Wien ville man för det första lägga en tonvikt vid sysselsättningen. Visst, allt är inte perfekt. Men som ni just sade, herr kansler, har regeringarna nu blivit medvetna om sysselsättningens europeiska dimension, att den inte bara är beroende av den nationella politiken. Precis som ni välkomnar jag 1999 års riktlinjer för sysselsättningen, som inom en europeisk ram syftar till att inverka positivt på den nationella politiken.
Jag välkomnar också viljan till att stärka Luxemburgprocessen och att framhålla rådets, kommissionens och Europaparlamentets roller, så att vi skall röra oss mot en övergripande strategi för sysselsättning, tillväxt och stabilitet. Apropå det blev jag glad när jag för en stund sedan hörde kommissionens ordförande betona kravet på att ha en politik, eller åtminstone på att medlemsländernas politik skall sammanfalla när det gäller investeringar, särskilt riskinvesteringar.
Den andra positiva punkt som jag skulle vilja betona rör mänskliga rättigheter. Herr rådsordföranden, herr ministern! Ni ber om vårt stöd till era förslag angående de mänskliga rättigheterna. Ni har mitt stöd, utan förbehåll och med övertygelse.

Bonde
Herr ordförande! Till tonerna av närhetshymnen planeras nu en ännu mer långtgående union, ett nytt ämne, gemensam skattepolitik är på väg, och på toppmötet i Köln sätts förslag om en fjärde pelare, gemensamt försvar, på dagordningen. På toppmötet i Helsingfors är tänkt att man skall utvidga den gemensamma politiken, och ta initiativ om en regeringskonferens om fler majoritetsbeslut och fler röster till de stora länderna. Utåt skall vi ha en stark politiker som skall företräda Europeiska unionen. De gemensamma strategierna skapas, larvfötterna letas fram och sätts på. Vi står inför skapandet av en ny supermakt, ett USA i Europa, men utan amerikansk demokrati. En militär supermakt utan demokrati är en farlig storhet, och det är i alla fall inte det majoriteten av de europeiska väljarna vill ha. Tiden är nu inne för att värja sig mot dessa planer, att hindra fäderneslandslösa eurokrater, tjänstemän och ministrar att skapa en EU-stat utan demokrati. Vi bör i stället rikta in oss på ett nationernas och ett demokratiernas Europa, där det också finns hjärterum och husrum till folken i Öst- och Centraleuropa. Jag skulle hellre se en mer konkret tidsplan för utvidgningen, framför den nu fastställda tidsplanen för valutor, militär och politik. En tidsplan för mer makt till unionen. Det är nationernas och demokratiernas Europa vi talar för.

Raschhofer
Herr ordförande, ärade ordförande! Toppmötet i Wien ledde till få konkreta resultat. Om det var ett toppmöte med spårväxling återstår att se i framtiden. Att rådets ordförandeskap inte lyckades med allt det hade föresatt sig, är inget jag klandrar det för. Det är förståeligt att det svåra och kontroversiella paketet Agenda 2000 inte har kunnat fullföljas. Agenda 2000 handlar ju också om intressen och inte om visioner. Det gör det hela mer komplicerat, och ett politiskt beslut kommer säkert att fattas vid det som många kommentatorer kallar ett " utrensningstillfälle" .
Besvikelsen från Wien tar sig uttryck på andra områden, framför allt i frågan om sysselsättningen. Visserligen har strategin från Wien inneburit att sysselsättningsfrågan har högsta prioritet, men samtidigt utmärker den sig genom bristen på konkreta förslag. Inga kvalitativa eller kvantitativa mål fastställdes. Det vill säga, inget konkret sedan Luxemburg. Helt utan hämningar enligt mottot " det vi inte hinner med den här gången skjuter vi upp till nästa gång" gav mötet i Wien till slut ett resultat: Man fastställde dagordningen för nästa möte. För de 17 miljoner arbetslösa är det ett torftigt resultat. De försiktiga kommentarerna från Europas socialdemokratiska familj är knappast någon tröst för dessa arbetslösa.

Medina Ortega
Herr ordförande! Vid det här laget tror jag varken rådets ordförande eller kommissionens ordförande är i stånd att lyssna.
För det första skulle jag vilja säga att jag känner litet nostalgi inför det österrikiska ordförandeskapets slut, ett vänligt ordförandeskap, ett engagerat ordförandeskap och ett ordförandeskap som borde ha, och har, ett enormt symboliskt värde. Det är en av Europas äldsta politiska institutioner samtidigt som den också är den yngsta.
Österrike har det särdraget att det förenar det gamla med det moderna, och ibland vet vi inte om vi talar om det tusenåriga Österrike eller om den unga republik som växt fram under det här århundradet. Ordförandeskapet har i varje fall under de här månaderna alltid visat på den österrikiska vänligheten och goda viljan. Jag tror att detta har varit en riktig inställning, eftersom vi står inför en period av förändring. Österrikarna har enligt min mening förmågan, å ena sidan tusenårig och å andra sidan en mera modern, att se att tiderna förändras och att vi just nu är inne i en tid av förändring.
Vi står inför övergången till ett nytt sekel, kanske inte så viktigt egentligen, men för oss som kommer att uppleva det har det ett stort symboliskt värde. För det andra står vi inför övergången till ett nytt Europa. Vi går från ett Europa med en inre marknad, ett mera merkantilistiskt och serviceinriktat Europa till ett Europa med ekonomisk och monetär union och ett Europa där man koncentrerar sig mera på individernas sociala välfärd: , det vill säga miljöfrågor och sociala frågor.
I ett sådant läge menar jag att det österrikiska ordförandeskapet har agerat på ett mycket intelligent sätt. Jag har för vana att alltid med stor noggrannhet läsa uttalandena från rådets ordförande, och jag måste tillstå att de är mycket skarpsinnigt formulerade. För det första ger de oss något som vi just nu saknar, en kalender, en resväg. Europa går med andra ord från en belägenhet till en annan, och just nu behöver vi en kalender och en resväg för att veta vad vi skall göra. Jag tycker att man uppnått detta på ett mycket bra sätt med den så kallade " Wienstrategin för Europa" .
Österrike har utarbetat en kalender, den är tung och fullspäckad men vi kan fortfarande omsätta den i praktiken. Den erfarenhet vi har i Europa är att allt löser sig i sista minuten och att om vi försöker påskynda det hela så uppnår vi inget. Österrike har enligt min mening förberett allt mycket väl, något som det tyska och finländska ordförandeskapen kan avsluta under nästkommande år.
Wienstrategin för Europa är en strategi som väldigt lätt kan förklaras. Jag vill rekommendera de kolleger som kritiserat ordförandeskapet för bristande effektivitet att beakta hur väl man under nästkommande möten, först i Bryssel, sedan i Köln, sedan i Tampere och till sist i Helsingfors kommer att lyckas nå alla dessa mål.
Det tyska ordförandeskapet får givetvis en mycket svår uppgift. Vi känner alla till de ekonomiska svårigheter vi nu står inför, och jag tror inte att det är någon mening med att jag föregriper den diskussionen, men vid varje session finns uppenbarligen ett program som ordförandeskapen måste utforma, något de kan utforma från och med nu för att bevara kontinuiteten mellan de två följande ordförandeskapen, det vill säga det tyska och det finländska.
Green, min grupps ordförande som höll sitt anförande före mig, har i stort sett uttömt allt som kan sägas som socialdemokrat. Med tanke på vad som nyligen kommenterats vill jag dock nämna för det österrikiska ordförandeskapet att vi i det socialdemokratiska partiets grupp anser att unionen just nu bara bör prioritera en enda sak och det är arbetslösheten, och att de regeringar som just nu är i majoritet inom unionen, och som antingen är socialdemokratiska eller koalitioner mellan socialdemokrater och kristdemokrater, verkligen känner stor oro för detta, eftersom det är en fråga som också oroar medborgarna.
Man kan inte säga till rådet att det inte är representativt. Regeringarna får ta emot klagomål på samma sätt som vi får göra det, och det som alla just nu säger är: " Vad händer med arbetslösheten?" " Vad skall vi göra med våra barn?" " Var skall de få arbete?" " Hur skall vi kunna garantera att de blir en del av samhället?" .
Här har vi uppenbarligen inte kommit långt, men det går åt rätt håll.
Jag tycker att det finns en avgörande fråga och det är Delors vitbok. Vi borde enligt min mening ha försvarat Delors vitbok betydligt bättre än vad vi gjorde.
Enligt min mening, och här måste man läsa slutsatserna från toppmötet i Essen, tog man i Essen bort alltför mycket av Delors vitbok, men nu tror jag att vi är i stånd att lansera den på nytt.
En hel hög med förslag ligger på bordet, och jag vill inte tråka ut ordförandeskapet och mina kolleger, men det är uppenbarligen så att idéerna från Delors vitbok måste lanseras på nytt, för utan investeringar finns det inget arbete, och för att det skall göras investeringar krävs lämpliga finansiella medel. En självklarhet kanske ni tycker, men så är det.
Till sist, herr ordförande, vill jag framhålla att de uttalanden som har gjorts om den tredje pelaren också har varit betydelsefulla, uttalanden om frihet och rättvisa som ordförandeskapet, med anledning av 50-års jubiléet för förklaringen om de mänskliga rättigheterna, menade kommer att få stor betydelse.
Europa kan ge skydd och frihet, men vad vi aldrig kan göra är att skydda brottslingar, terrorister, narkotikahajar, diktatorer och människor som misshandlar andra.
(Applåder)

Stenzel
Herr ordförande, herr rådsordförande, ärade kolleger! Den som hade för stora förväntningar på rådets ordförandeskap i Wien, kan givetvis ha blivit besviken. Den som i stället hade gjort en realistisk bedömning av situationen och det själsliga tillståndet i Europeiska unionen, kan med tillfredsställelse konstatera att rådets ordförandeskap i Wien var som en bergsväg mellan två olika toppar på en högplatå. Högplatån hade redan fastställts i förväg genom ett principbeslut, att Europeiska unionen i och med införandet av en gemensam europeisk valuta utför en kraftfull handling. Denna gemensamma europeiska valuta, som kommer att bli en realitet i slutet av vårt ordförandeskap, innebär enorma möjligheter för den europeiska integreringen, för en fördjupning av integreringen och kan nu kompletteras genom en starkare vilja att skapa sysselsättning och arbete.
Jag kan inte förneka att även jag kan märka en viss besvikelse i Europaparlamentet och att jag själv är besviken, för egentligen kan man inte komma på något bättre än riktlinjerna för sysselsättningen från toppmötet i Luxemburg. För det första måste man åter främja företagarandan i Europa och för det andra förmågan att finna arbete, och detta genom förbättrad utbildning och bättre kvalifikationer.
En tredje punkt är anpassningsförmågan. Här har omskolningen betydelse. Det gäller att förbättra arbetstagarnas anpassningsförmåga och slutligen, något som i synnerhet är viktigt för kvinnorna, att säkra kvinnors jämställdhet på arbetsmarknaden. Förutom detta kan man bara skapa fler nyanser och - något som är mycket viktigt på europeisk nivå - poängtera det sociala partnerskapet och den civila dialogen. Detta bör absolut poängteras. Men här vill jag varna för illusioner som bara kommer att leda till besvikelser.
Jag har ett personligt önskemål. Jag är starkt engagerad i utvidgningsprocessen och har med glädje konstaterat, herr förbundskansler Klima, att ni å arbetets vägnar har besökt Polen, och jag välkomnar ert initiativ, herr vice förbundskansler Schüssel, att besöka alla huvudstäder i utvidgningens kandidatländer. Det är ett positivt tecken. De var ni som omvandlade screening -processen till en substantiell förhandlingsfas. Jag skulle personligen vilja se en tydligare uppmuntran till den nya slovakiska regeringen, liksom ett påskyndande av processen med att föra fram nya kandidatländer i stället för ett uppskjutande av detta till det nästnästkommande toppmötet i Helsingfors. Det borde egentligen hända något redan under det tyska ordförandeskapet. Det skulle vara ett positivt tecken som överensstämmer med vår europeiska integrering och Europas konsolidering.
(Applåder)

Frischenschlager
Herr ordförande, mina herrar ordförande! Min bedömning av toppmötet i Wien kommer naturligtvis att visa sig vara mindre euforisk än den var i ert fall, herr förbundskansler, för mötet var i stort sett en upprepning av de tidigare fastställda målen, viljeförklaringarna, uppdragen, eller uttryckt i parlamentariska termer: ett toppmöte med anvisningar om de kommande punkterna på dagordningen, varken mer eller mindre! Men inte heller jag vill ge det österrikiska ordförandeskapet skulden för detta, utan snarare den allmänt minskade reformviljan inom Europeiska unionen. Herr förbundskansler, om ni inte kan märka några renationaliseringstendenser, då måste jag tydligt säga emot er just vad exemplet med finansieringsdebatten beträffar. För där framgick det tydligt, att i synnerhet de socialdemokratiska ledarna, som just nu har framhävt sig själva så starkt, framhäver helt motsatta och ofta rent nationella intressen. Om ni tänker efter: Schröder vill ha nedskärningar, för övrigt även ni för Subabonnement, och sedan Blair som säger att hos honom finns det något att hämta på jordbruksområdet, och Jospin som säger emot på just den punkten. Det är alltså anledningen till att det inte har hänt något med Agenda 2000, förutom att debatten har skjutits upp på nytt!
Jag vill även ta upp en andra punkt, nämligen sysselsättningspolitiken. Herr förbundskansler, jag tror att en avgörande faktor på detta viktiga område är att inte det hela förblir en idébank. Därför begriper jag inte varför man inte klart och tydligt har påvisat sysselsättningspaktens bindande verkan. För att nämna stabilitetspakten och sysselsättningspakten i förbigående, är endast meningsfullt och försvarbart, om man även förankrar pakternas bindande verkan!
Min sammanfattande bedömning, herr förbundskansler, är följande: På toppmötet lättade vi inte på reformblockaden i Europeiska unionen för Europeiska unionens utvidgning och beslutsförmåga eller problemlösning. De frågorna lämnade man därhän, det beklagar jag, och det är synd med tanke på behovet av en fortsatt europeisk integrering!

Collins, Gerard
Herr ordförande! Stats- och regeringscheferna har satt upp ett ambitiöst mål genom att försöka nå en överenskommelse i avseende på Agenda 2000-paketet på toppmötet i mars. Denna samling förslag innebär en mycket omfattande och grundläggande granskning av alla de viktigaste politiska frågor som behandlas på europeisk unionsnivå: budget och finanspolitik, gemensam politik, utvidgningsprocessen, och likaså möjligheterna till ekonomisk och social sammanhållning.
På toppmötet i Wien klargjordes det att åtminstone vissa medlemsstater föredrog att se detta paket såsom begränsat till enbart en räkneövning. Jag anser att diskussionen bör innefatta inte bara rent budgetmässiga frågor, utan även de många tilläggsfaktorer som också är relevanta för Agenda 2000 och utvidgningsprocessen.
Det förslag som lades fram av vissa medlemsstater om att EU: s utgifter bör ligga kvar på nuvarande nivåer till 2006 innebär i realiteten att de rikare medlemsstaterna skall gå de mindre utvecklade länderna till mötes i fråga om kostnader för utvidgning. Jag stöder åsikten att EU-utgifterna skall fortsätta vara en viss procent av bruttonationalprodukten och inte stabiliseras på de nuvarande utgiftsnivåerna. Detta skulle i ett längre perspektiv innebära en minskning av EU-budgeten. Att frysa budgetnivåerna innebär i praktiken att man istället för att rikta pengarna till den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) och till struktur- och sammanhållningsfonderna, riktar dem till Östeuropa. Förslag till åternationalisering av utgifterna inom den gemensamma jordbrukspolitiken skulle också bidra till att underminera GJP: s struktur, vilket skulle strida mot de europeiska jordbrukarnas och landsortsregionernas intressen. Jag tror att de länder som för närvarande är nettoförmånstagare för fonderna, kommer att ha mycket svårt att acceptera ett sådant förslag i mars. Det är värt att notera att de länder som för närvarande är nettoförmånstagare är belägna i den södra och västra delen av unionen och som resultat av detta, är det troligt att de kommer att dra mycket mindre fördelar av utvidgningen än de redan mer välbärgade länderna i Central-och Nordeuropa, som på ett bättre sätt kommer att kunna dra fördel av närheten till dessa nya medlemsstaters marknader.
Det är också viktigt att ta med i dessa beräkningar de enorma fördelarna i frågor som förbättrad säkerhet för länder som Tyskland och Österrike i och med att den yttre unionsgränsen tar ett avgörande steg österut.
Sammanfattningsvis bör inte hela frågan om utvidgning av unionen begränsas till en räkneövning utan hänsyn måste också tas till mindre påtagliga, men inte desto mindre viktiga faktorer såsom säkerhetsfrågor och troliga förändringar i handelsmönstren.

Alavanos
Herr ordförande! Innan jag börjar, skulle jag vilja att rådsordföranden och kommissionsordföranden tog på sig sina hörlurar, för så vitt de inte talar grekiska.
Herr ordförande, er ordförandeperiod inleddes i en anda av optimism och förhoppningar, men när den nu avslutas, väcker den allvarliga farhågor. Under denna ordförandeperiod har vi nämligen sett hur socialdemokratiska regeringar har förespråkat en Thatcher-inspirerad politik - vilket också framhållits av Europaparlamentets ordförande - vi har sett hur man har hanterat resurserna på ett själviskt sätt, och vi har sett ett försök att bygga mera Europa med mindre pengar. Vi hade väntat oss, och vi väntar oss, om ni så vill, också i framtiden större motståndskraft från Österrikes regering. Det är ju ett land med historia, med traditioner, utan något stormaktskomplex och utan något beroendekomplex i förhållande till någon stormakt inom Europeiska unionen. Vi har med beklagande tagit del av det österrikiska ordförandeskapets dokument om bidragen från Europeiska unionen.
Och jag skulle vilja rikta mig till herr Schüssel, rådets ordförande, och be att han tar till orda i en replik här i parlamentet och inte i hemliga regeringsöverläggningar, för att vända sig direkt till de grekiska jordbrukarna - jag tar upp denna speciella fråga - och försäkra dem om...
(Talaren avbröts av ordföranden.)

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! Rådets ordförande har gjort en imponerande uppräkning av allt man diskuterade på toppmötet i Wien. Jag vill också uttrycka min uppskattning över detta, men tyvärr har inget av det kommit ut offentligt. Det enda som kom ut var förhandlingarna om pengar. Möjligen beror det också på Tysklands nya inställning. Det vill jag inte förneka. Uppenbarligen har man tidigare agerat annorlunda. Då kom det ut mer information om själva innehållet, och pengar var något man köpslog om vid midnatt framför öppna spisen. Kanske var det bättre. De visioner som förbundskanslern Klima talade om, och som medborgarna borde få ta del av, blev det hur som helst inte så mycket av på toppmötet.
Man måste ändå medge att den österrikiska regeringen tack vare diskussioner med parlamentet har åstadkommit mycket på det jordbrukspolitiska området - åtminstone när Molterer satt i utskottet - det har dessutom lagt fram visioner och riktlinjer och skisserat på planer inför framtiden. Det vill jag inte ifrågasätta. Men på det här toppmötet nämnde man inte att sysselsättningen hänger samman med stabiliseringen av befintliga strukturer och uppbyggnadsstrukturer på landsbygden. Det framkom inte, men det ger ett bredare perspektiv, och jag beklagar stort att man på så hög nivå uppenbarligen inte tar hänsyn till befolkningen.

Blokland
Herr ordförande! Trots en gemensam valuta så kunde regeringscheferna inte komma överens på det ekonomiska området vid toppmötet. Finansieringen och fördelningen av bördan var för svåra frågor och därför sköts de upp. Rådet har i och med det tagit på sig en väldigt tung dagordning för 1999. Jag hoppas att det kommer ett beslut om avtalet om Agenda 2000 i mars 1999. Det får inte gå ut över kandidatländerna att utgifterna blir frysta. Europaparlamentet har jobbat hårt för att i tid utarbeta ett förslag till stadga för ledamöterna. Jag hoppas att de regeringschefer som betonat vikten av en sådan reglering fortsätter att utöva påtryckningar. Jag är glad åt det förslag till avtal som ordförandeskapet träffat med Schweiz om eurovignette och avgifterna för transittrafik. Jag är belåten med möjligheten att experimentera med arbetsintensiva tjänster. När det gäller anståndet och avskaffandet av tax free försäljning är jag besviken eftersom det fattades beslut om det redan år 1991. Europaparlamentets ordförande sade i sitt anförande i Wien att EU skapat 1, 7 miljoner extra arbetstillfällen. Jag undrar hur mycket EU har bidragit med till det vid sidan om konjunkturen. Om det försvinner arbetstillfällen under nästa lågkonjunktur, har EU då också avskaffat de jobben?
Slutligen vill jag uttrycka mina tvivel kring planerna på en europeisk försvarsmakt. På det området har vi Nato som kan fullgöra den här försvarsuppgiften på ett utmärkt sätt.

Muscardini
Herr ordförande! Det är av respekt för denna församling som jag inte upprepar ett av de anföranden som hållits vid de senaste tre mötena med rådet, men faktum är att resultaten av Wien-mötet inte avviker från vad som har framkommit vid de föregående mötena. Trots att den allvarliga frågan om arbetslösheten stod på föredragningslistan blev slutsatserna endast muntliga uttalanden, inte beslut som leder till att arbetstillfällen skapas.
Den österrikiske förbundskanslern hävdade att toppmötet har berett vägen för uppställandet av nya mål. Han sade vidare att den viktigaste frågan är sysselsättningen och samordningen av de mest brådskande delarna av den ekonomiska politiken. Allt detta är fraser vi har hört i åtminstone tjugo år. Trots de stora uppoffringar unionens medborgare gjort för att uppnå den gemensamma valutan har inte utvecklingsproblemen lösts, och därmed ligger arbetslösheten kvar på oacceptabla nivåer.
Sysselsättningspakten har ånyo skjutits fram till nästkommande juni. Efter det initiativ regeringen Jospin lanserade med buller och bång inför toppmötet i Amsterdam förväntade man sig att rådets möte i Luxemburg i december förra året skulle resultera i ett gällande avtal. Två ytterligare toppmöten har varit improduktiva sedan dess.
När vi nu snart skall gå in i eurosamarbetet och stora delar av den allmänna opinionen är oroade för framtiden lanseras i Wien förslaget att reducera jordbruksutgifterna, vilket sprider missnöje på landsbygden i oanad utsträckning. Irlands premiärminister Bertie Ahern sade till pressen att det blir en fruktansvärd strid, Chirac hävdade att det blir ett attentat mot gemenskapens regelverk och Nationella alliansen delar deras uppfattning. Till slut tillkännager förbundskansler Schröder, kanske för att lätta på den spänning sådan oro skapar, att Tyskland vill reducera sitt nettobidrag till gemenskapens budget. Alla dessa är oroande signaler. Medborgarna upplever alltmer detta Europa som något som står långt ifrån deras vardagliga problem, och även för mitt land är arbetslösheten problemet framför andra, framför allt för ungdomen.
Varför denna oförmåga att lösa de problem som ackumuleras och blir mer komplicerade? Kanske förklaringen är att 13 regeringar av 15, det vill säga de socialistiska regeringarna som inte instämde i de principer som Maastrichtfördraget bygger på, nu med svårighet och utan att lyckas på ett klumpigt sätt försöker gå runt dem, och därvid åter hemfaller åt de idealistiska misstag Maastricht ville eliminera för alltid.
Om Wien inte löste arbetslöshetsproblemet gav det heller inte konkreta resultat för förverkligandet av den tredje pelaren, som blir mer och mer viktig med tanke på de enorma problem den oreglerade invandringen och det politiska accepterandet av de ansvariga för terrorismen skapar. Detta borde inte bara väcka oro när attentat genomförs, utan även när man skall förebygga och avmytisera en politisk kultur som indirekt skyddar terrorismen själv och dess ledare. Parlamentsledamöterna fortsätter att ställa frågor, Rådet fortsätter att inte svara: låt oss hoppas på framtiden!

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade damer och herrar! Om man tänker tillbaka på hur det österrikiska ordförandeskapet inleddes, så var det en hel del som föll på ordförandeskapets lott, t.ex: Ordförandeskapet skulle se till att kommissionens allsmäktighet begränsades, att en renationalisering, en decentralisering ägde rum i Europa. Faktum är att om man betraktar dagens situation - och detta påpekade förbundskanslern - man inte bara har förhindrat en aveuropeisering, utan att Europa i dag är betydligt starkare än det var när det österrikiska ordförandeskapet tog vid.
Några exempel: sysselsättningspolitiken. Man har åstadkommit en hel del inom sysselsättningspolitiken. Naturligtvis hade vissa saker initierats redan innan - i Luxemburg, o.s.v. men det finns exempel på att något har gjorts, men tyvärr inte exemplet med den österrikiska liberala ledamoten Frischenschlager. När han först kom till parlamentet avvisade han bestämt tanken på en sysselsättningspolitik på europeisk nivå. I dag klagar han på att sysselsättningspakten inte är bindande. Det visar bara att det har hänt en del i vissa av ledamöternas föreställningsvärld, inte minst tack vare sådana österrikiska initiativ som påbörjades redan före ordförandeskapet.
Det sociala partnerskapet har även det ett samband med sysselsättningspolitiken. Vi vet att vi behöver dessa samhällskrafter; även detta bekräftades i Wien, och jag hoppas att arbetsmarknadsparterna i ökad omfattning kommer fram till motsvarande bestämmelser på europeisk nivå.
För det andra påpekar man ständigt att Europa ekonomiskt sett är en jätte men politiskt sett en dvärg, och faktum är att vi ofta har betett oss som om det vore så. Inte så att det är för sent ännu, för genom eurons externa företrädare - där vissa punkter kritiseras, även jag tycker att kommissionen borde ha större befogenheter - har det blivit uppenbart att vi inte får avstå från möjligheten att vara eller bli en global makt, låt säga en global faktor.
Därför måste vi göra oss hörda i diskussionerna om en reform av de internationella finansinstituten, och åtgärderna inom ramen för Världshandelsorganisationen, eftersom vi faktiskt har en del att tillföra. Det handlar ju inte om att vi vill medverka i någon form av maktspel genom att visa oss på styva linan. Vi har ju trots allt sedan 1945 i Europa motiverat, utarbetat och format en social marknadsekonomisk modell, visserligen med vissa brister som bör åtgärdas, men vi kan erbjuda en modell som inte enbart är en europeisk modell. Vi vill inte påtvinga någon denna, men den är ändå att betrakta som en föredömlig modell, och den sociala marknadsekonomins element borde även bli synliga i de internationella finans- och handelsbestämmelserna. Om det skulle ha skett tidigare, hade inte det som hände i Asien och i Ryssland kunnat hända, nämligen att liberaliseringen endast skedde på ytan utan ändamålsenliga institutioner som kunde stödja denna liberalisering. Därför anser jag att det är viktigt att vi i betydligt större utsträckning för vår gemensamma talan i externa ekonomiska och politiska sammanhang.
Utrikesministern nämnde en rad gemensamma strategier, i synnerhet sådana för Ryssland som vi är särskilt angelägna om, och där vi också bemödar oss extra om att göra något. Jag tar tillfället i akt och säger - eftersom även utrikesminister Schüssel talade om det - att vi måste fatta snabbare beslut. Vi förespråkar verkligen att man gör detta, parlamentet måste göra det, men även rådet. I går hade vi en förhandsdiskussion med kommissionär van den Broek om Tacis-regleringen. Vi vill gärna samråda och fatta beslut om den nya Tacis-regleringen här i parlamentet före sommaren, om vi bara erhåller den i tid från rådet, om den inte åter blir liggande i flera månader, för naturligtvis måste de enstaka länderna visa sitt inflytande på sina håll. Därför vill jag verkligen be er säga till era kolleger i Tyskland: Var snälla och meddela snarast vilka åtgärder vi i parlamentet skall vidta, så att vi snabbt kan fatta beslut på det utrikespolitiska området.
Den europeiska säkerheten har gjort Europa starkare. De förslag som har uppkommit, i synnerhet efter mötet mellan Frankrike och Storbritannien - där det kanske var Storbritannien som utgjorde den största överraskningen, att man så tydligt förespråkar en europeisk säkerhetspolitik som inbegriper ett partnerskap med amerikanarna - de måste vi ta fasta på. Det ger alla medlemsländer i Europeiska unionen en möjlighet att med den europeiska säkerhetspolitiken som grund skapa en gemensam säkerhetspolitik. Jag behöver inte särskilt gå in på frågan om Schweiz och transportåtgärderna i samband med det.
Man hör ibland sägas på ett falskt, överlägset och jag skulle nästan vilja säga arrogant sätt, att det här " bara" har varit ett övergångsordförandeskap. Kanske var det inget medialt ordförandeskap med mirakulösa höjdpunkter, kanske var det ett ordförandeskap som utgjorde ett antiklimax, men det var ett ordförandeskap som åstadkom framsteg på många områden som legat nere i åratal - jag tänker då på transportfrågan, och jag tänker även på ramprogrammet för forskning. Vi måste också visa medborgarna att det bortom de stora mediala händelserna finns ett Europa som lever, ett Europa som blir starkare, och det har det österrikiska ordförandeskapet bevisat!

Castagnetti
Herr minister Schüssel! Vi har uppskattat och vi uppskattar fortfarande er intelligens och er dynamism, men trots detta måste vi fråga oss hur det kan komma sig att vi har uppnått dessa resultat som har gjort så gott som alla bittra och besvikna.
Europeiska rådets möte i Wien var, enligt mig, viktigt eftersom det ledde till insikten att det finns nya problem som inte kan undvikas - arbete, utvidgning, skatteharmonisering - men som det inte är lätt att ta itu med. Ja, vi väntade oss någonting mer. Skulden ligger dock inte i hur det österrikiska ordförandeskapet skötts, utan problemet är politiskt och det är värt att understryka. Europeiska rådets möte i Wien var det första Europeiska rådsmöte efter det att gränserna för det så kallade " socialdemokratiska Europa " utvidgades. Nu måste man erkänna att det nya socialdemokratiska Europa säkert uppvisar en tydlig känslighet för viss problematik såsom sysselsättningen, vilket vi för övrigt instämmer i, men ändå har svårigheter och visar att det ännu inte har styrkan att ta itu med den. Detta är den nya politiken. Dessutom håller det nya socialdemokratiska Europa på att förändra geografin inom Europa, med resultat att det inte finns en homogen geografi. I Wien bildades axeln Paris-Bonn, mot vilken axeln Madrid-London ställts: vi kan notera att det är axlar som inte är politiskt homogena och att det därmed inte finns ett socialdemokratiskt Europa. Det är axlar som förebådar möjliga framtida delningslinjer mellan nord och syd i Europa, det är axlar som förebådar delningslinjen mellan dem som vill ta itu med problemens orsaker och dem som vill ta itu med deras symtom.
Själva frågan om finansieringen, där förbundskansler Schröder gick ut hårt, är ett verkligt problem som tidigare även tagits upp av förbundskansler Kohl. Vad beträffar den timing förbundskansler Schröder föreslår kan den medföra att den europeiska jämvikten rubbas, vilket är mycket oroväckande. Allt detta bekräftar, som jag redan har sagt, att det socialdemokratiska Europa visserligen är kapabelt att vinna val, men visar att det ännu inte klarar av att leda denna världsdel.

Van Bladel
Herr ordförande! Tyvärr dansades det inte på toppmötet i Wien utan däremot grälade man om pengar. Tre veckor före införandet av euron kännetecknas unionen av obeslutsamhet. Det är inget klander av det österrikiska ordförandeskapet. Tvärtom, ordförandeskapet har spelat en god medlarroll och agerat klokt på flera områden. I det avseendet gäller min uppskattning särskilt Ferrero och Schüssel.
Det ambitiösa reformprogrammet för det 21: a århundradet stöter på motstånd med avseende på vissa delar av det och från några medlemsstater. Några blankocheckar från medlemsstaterna till unionen är det inte längre tal om. Striden om en rättvis fördelning av den finansiella bördan kommer att göra ont och är enligt min åsikt värd en kris. Det kan just få medborgarna mer engagerade i Europa men, herr ordförande, jag tycker inte att det får gå ut över bönderna som spelar en viktig roll för vår livskvalitet. Den stora frågan är nu hur det tyska ordförandeskapet skall fullgöra den här uppgiften. Den föregående talaren, Castagnetti, sade också något om det. Min fråga är: kan, vill och kommer Schröder, som ännu inte håller i trådarna i sitt eget land, att spela den ledande roll i Europa som vi är vana vid från den viktiga medlemsstaten? Jag är inte så säker på det efter att ha läst Süddeutsche Zeitung i morse. Jag citerar på tyska: Nach Schröders Worten erhebt Bonn nicht den Anspruch unter Deutsche Präsidentschaft schon die Reform der EU-Institutionen herbei zu führen . När skall det då ske, herr ordförande? Det oroar mig.

Blot
Herr ordförande! Jag tror att den information vi har fått av det österrikiska ordförandeskapet förvånar någon, och Europa kommer att följa den kurs som har gällt under de senaste åren.
Nu kommer situationen att bli särskilt oroande. I utvecklingen av den finansiella bubblan kan man mycket väl se att det globala ekonomiska systemet håller på att bli ytterst instabilt. Det är i det sammanhanget som vi kommer att införa euron under nästa och nästkommande år. Med euron kommer medlemsstaterna inte längre att förfoga över det valutainstrument som gör det möjligt för dem att reglera konjunkturen. De måste bemöta asymmetriska chocker - som kan slå mot någon av ekonomierna eftersom medlemsstaternas ekonomiska strukturer är så pass olika - med hjälp av skattepolitiken och löne- och inkomstpolitiken. När då ett inflationstryck skall bekämpas i en medlemsstat, måste man antingen höja skatterna eller blockera lönerna, dvs. på något sätt praktisera en synnerligen hänsynslös social svångremspolitik, som bara kommer att till att det berörda landet blir socialt instabilt.
Följaktligen rör vi oss mot en situation som bara förvärras, och som på något sätt kompletteras av den nästan koloniala situation som Europeiska unionen i dag befinner sig i gentemot Förenta staterna. Men det finns ingen som på allvar vill inse det här problemet. Visst har det förekommit ett halvhjärtat motstånd vid förhandlingar om internationella handelsförbindelser, i samband med Amatolagen och andra frågor av samma slag, men icke desto mindre ökar beroendet för var dag som går. Den amerikanska ekonomin uppvisar otvetydiga hälsotecken, och vi beter oss verkligen ynkligt i förhållande till allt detta.
Följaktligen krävs det en djupgående reflektion för att ändra den europeiska politikens inriktning, både när det gäller förbindelserna med Förenta staterna och den interna ekonomiska politiken. Vi går inte rätt väg. Ur den synvinkeln fruktar jag att nästa år blir ett år då saker och ting bara förvärras för flertalet européer, åtminstone i ekonomiskt hänseende.

Görlach
Herr ordförande, kära kolleger! Det österrikiska ordförandeskapet har varit ett typiskt arbetsordförandeskap. Det är ju likadant i den nationella politiken, efter en period med mycket arbete och många förberedelser är det dags att fatta beslut. Så är det bara! Ett ordförandeskap kan vara aldrig så flitigt och listigt - och det har det österrikiska ordförandeskapet varit - men det kan inte åstadkomma mer än de övriga 14 är beredda att ge. Därför måste vi alltid ha i åtanke att 15 gånger nationell politik inte automatiskt innebär en europeisk politik. Det är allmänt känt, men vi måste ständigt påminna varandra om detta. Med detta som utgångspunkt har ordförandeskapet - och då syftar jag inte bara på Wien, rådsordföranden hade säkert velat highlight både det ena och det andra i Wien, utan jag syftar på hela ordförandeskapet - på en avgörande punkt - som har rönt stor uppskattning - lyckats uppnå ett genombrott, en helomvändning, nämligen att unionen inte längre diskuterar pengar och euro, utan människor och sysselsättningspolitik. Man har också utfört mer än bara ett arbetsuppdrag. Man har under det österrikiska ordförandeskapet fått till stånd ett uttalande med fasta löften om att ekonomi- och finanspolitiken skall stå till sysselsättningspolitikens förfogande. Det är en verklig helomvändning. Det har alla medverkat till, oavsett partifärg och land. Det betraktar jag som en enorm förtjänst från detta ordförandeskaps sida.
Mina funderingar gäller en fråga som nästan har glömts bort. Man talade i Wien och under ordförandeskapet om en reform och en nedbantning av institutionerna. Vad innebär då det? Om vi tar oss en titt på det enorma berg med arbetsuppgifter som vi tillsammans måste avverka de närmaste åren - då räcker det inte bara med det tyska ordförandeskapet. Vi bör inte förvänta oss några underverk från tyskarna, med detta vänder jag mig även till mitt eget ordförandeskap som snart kommer att inledas - då vet vi alla att det är de verkliga beslutsfattarna, institutionerna som måste reformeras. Det gäller kommissionen - det har också att göra med diskussionerna om beviljandet av ansvarsfriheten som vi måste avsluta den här veckan - det gäller oss i parlamentet och det gäller givetvis även rådet. Vad innebär det då att bedriva en effektivare politik? Jag tror inte att man i det fallet bara kan nöja sig med klichéer. Det handlar också om rådets arbetssätt i framtiden, inte bara om att parlamentet tillsammans med kommissionen planerar hur man på effektivaste sätt kan skapa en politik, det angår även rådet. När man ser alla dessa arbetsuppgifter och de positiva beslut som fattats av det österrikiska ordförandeskapet, kan man som tysk nästan bli orolig för de förväntningar som kommer att ställas på det tyska ordförandeskapet.
Det går att klara av, men jag säger det än en gång: Det går bara att klara av, om vi förutom de 15-faldiga nationella intressena har en stor gemensam nämnare för de europeiska frågorna. Det kommer alltid att finnas nationella intressen i Europa, precis som det finns olika intressen i de enskilda regionerna i varje medlemsland. Min landsmän i Mecklenburg-Vorpommern har givetvis andra intressen, även på jordbruksområdet, än dem som bor i Bayern. Men det finns ändå ett starkt gemensamt intresse inom nationen, vilket fortfarande kan stärkas i de europeiska frågorna. Jag vänder mig nu medvetet till det kommande tyska ordförandeskapet: Det är nödvändigt att formulera nationella intressen, man måste uppnå kompromisser, men vid sidan av det måste det alltid finnas ett gemensamt europeiskt intresse. Vi kallar oss inte längre en gemenskap utan en union, men ibland får jag nästan en känsla av att gemenskapsperspektivet har hamnat i bakgrunden i samband med att ordet gemenskap försvann. De kommande ordförandeskapen bör använda österrikarna som en förebild, och ta större hänsyn till det i sina förhandlingar.

Spencer
Herr ordförande! Jag ansluter mig till stödet till det österrikiska ordförandeskapet. Allt som kan åstadkommas med entusiasm, energi och charm har åstadkommits. I avseende på de områden jag följer - utrikespolitik och försvar - är jag av den åsikten att framsteg har gjorts. Men inget av detta kunde hindra att toppmötet i Wien oundvikligen blev ett väntans möte, ett pastoralt mellanspel innan vårstormen. Min förhoppning är bara den att det under all denna stämningsfullhet hos de politiska ledarna i Europa finns ett sinne för hur denna överenskommelse skall förverkligas i vår. Det kommer att kräva mod och koncentration, inte poserande på de nationella scenerna och inte filosofiska utläggningar om det ouppnåeliga såsom skatteharmonisering - ursäkta jag menar skattesamordning .
Vad vi står inför i vår är en första gradens kris, en intern kris inom unionen ställd mot en mycket besvärlig internationell bakgrund: reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, en ny överenskommelse om budgeten, huvuddiskussionen om tidpunkten för utvidgningen; ställt mot en bakgrund av ett Ryssland i kris, ett Mellanöstern som släpar sig fram mot 4 maj, en olöst tragedi i Kosovo och ett Nato-toppmöte i Washington.
Jag vädjar inte enbart till er herr kansler, utan till alla medlemmar i Europeiska rådet att koncentrera sig på det grundläggande: utvidgningen och försvars- och utrikespolitik. Jag tänker inte ytterligare bidra till kritikerkören i avseende på skattefria varor. Det finns redan tillräckligt med politik som består av korta inslag. Jag minns hur min egen premiärminister, på aftonen till ett genombrott på Irland, fördömde idén med korta inslag för att sedan säga att han kände historiens hand på sin axel. Jag måste säga att när rådet sammanträder i mars kommer historiens hand inte att vila på våra axlar; historiens hand är på våra strupar. Vi måste verkligen lösa denna stora kris före de europeiska valen, så att Europa kan återuppta sina framsteg mot slutet av detta sekel. Lycka till och tack.
(Applåder)
Donnelly, Alan
Herr ordförande! Det är ett stort nöje att tala efter Spencer, efter en så måttfull och fönuftig framställning.
Jag lyckönskar det österrikiska ordförandeskapet till det arbete som det har utfört. Jag syftar särskilt på det arbete som har utförts av ordförandeskapet i dess kamp mot arbetslöshet. En beklaglig sak vad beträffar pressmeddelandena i samband med det toppmöte som hölls i Wien var att de enorma framsteg som gjorts under det österrikiska ordförandeskapet vad beträffar att ta itu med arbetslösheten inte togs upp. Jag skulle vilja säga, å den socialdemokratiska gruppens vägnar och säkerligen också å parlamentets vägnar, att vi hoppas att den österrikiska regeringen kommer att fortsätta verka för genomförande av åtgärder som kommer att bidra till att ta itu med arbetslösheten. Det finns åtgärder som bör vidtas vad beträffar anställbarhet, vidareutbildning och utbildning för våra medborgare. Vi behöver dock även högre nivåer på investeringarna, både i den offentliga och den privata sektorn. Vad vi behöver i samband med den nya gemensamma valutan, sett ur det perspektivet, är ett samförstånd om att vi genom att aktivera stabilitets- och tillväxtpakten inte hämmar investeringar i den privata eller offentliga sektorn.
Ett av de problem vi har på toppmötena är frågor om ideologi och dogmer. Mitt eget land styrdes tidigare av ett parti som uppträdde som om varje toppmöte vore en stridsövning mot våra grannar i Europeiska unionen. Det som nu är berömvärt med Europeiska unionen är att vi försöker arbeta gemensamt för att förbättra samhället. Men vi inser också att det finns saker som enskilda regeringar måste åstadkomma. Därför skall vi inte betrakta varje toppmöte som om det vore en styrketävling mellan olika nationers regeringar. Vad vi måste göra är att dela suveräniteten på de punkter genom vilka vi kan förändra samhället, men vara överens om att vissa saker skall överlåtas, när det är lämpligt, till de enskilda regeringarna. Därför var den mest betydelsefulla punkten på toppmötet i Wien det sätt på vilket vi nu är på väg att släppa efter på dogmer och ideologi och uppmärksamma att det finns vissa större problemområden inom vilka Europeiska unionen måste vidta åtgärder.
I fråga om detta skulle jag särskilt vilja hänvisa till frågorna om relationerna till omvärlden, den internationella finanskrisen och förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. Det vi nu ser är en Förenta staternas kongress som blir allt mer protektionistisk. Europeiska unionen får inte vara protektionistisk. När toppmötet hålls mellan Europa och Förenta staterna inom de kommande veckorna hoppas jag att den då tjänstgörande ordföranden i rådet kommer att yrka på att vi med omedelbar verkan behöver ytterligare en vända med förhandlingar i fråga om världshandeln. Om vi vill få i gång världsekonomin med en rivstart efter de senaste 12 månadernas av kris, spelar den internationella handeln en oerhört viktig roll.
Men vi måste också klargöra för USA att vi behöver en sund handel. Det innebär att i samband med att vi utvecklar nationer också måste säkerställa att handelsförhållandena faktiskt blir till hjälp för dessa länders ekonomier. Bananregimen är, som ni vet, någonting som har orsakat väldiga problem i relationen mellan Europa och Förenta staterna. Men vi måste se till att de förstår att vi antingen hjälper samhällena i Karibien genom speciella handelslänkar med Europeiska unionen, eller så överlämnar vi dessa karibiska nationer till illegala droghandlare och personer som är inblandade i organiserad brottslighet.
Jag önskar er allt gott och lyckönskar er till ert ordförandeskap, men jag ber er också att särskilt betona dessa punkter för Förenta staterna. Vi kan inte ha en partner på andra sidan Atlanten som för en protektionistisk politik då vi är på väg att skrida in i 2000-talet.
(Applåder)

Ordföranden
Debatten kommer att fortsätta i eftermiddag, kl. 15.00.

Omröstning
Trakatellis
Fru ordförande! Som föredragande för åtgärdsprogrammet avseende förebyggande av personskador skulle jag vilja tala om av vilka två huvudsakliga skäl jag föreslagit att den gemensamma ståndpunkten skall godkännas genom ett förenklat förfarande: För det första: därför att den gemensamma ståndpunkten innehåller de flesta av Europaparlamentets ändringsförslag och, naturligtvis, även budgeten som uppgår till 14 miljoner ecu. För det andra: därför att programmet på detta sätt kan inledas omedelbart utan tidsspillan - och jag vill påminna parlamentet om att vi har 22 miljoner personskador om året och 130 000 dödsfall.
Jag skulle vilja ge både kommissionen och rådet en eloge för deras inställning till utformandet av detta program - man skulle kunna kalla det för ett gott exempel på parlamentets delaktighet genom medbeslutandeförfarandet - och jag är övertygad, fru ordförande, om att detta program är till god hjälp för oss i vår strävan att skydda den europeiske medborgarens hälsa.

Ordföranden
Jag tackar er, herr Trakatellis, för detta uttalande. Jag önskar att kommissionen hade hört det, men det kommer säkert att läsas med stor uppmärksamhet.
(Ordföranden förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)

Ordföranden
Mina kära kolleger, jag föreslår er att vi nu avbryter omröstningarna så att vi kan förbereda åhörarläktaren och publiken. Som ni vet har vi besök. Det planerade högtidliga mötet förtjänar att förberedas med all den omsorg som krävs.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.50. för det högtidliga mötet och återupptogs kl. 12.35.) Betänkande (A4-0506/98) av Colino Salamanca för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning om ett program för leverans av jordbruksprodukter till Ryska federationen (KOM(98)0725 - C4-0698/98-98/0343(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Lindqvist
Sverige har undantag för att behålla egna högre krav på märkning av vissa farliga ämnen, bland annat cancerframkallande ämnen. Undantagen förlängs från 1 januari 1999 till 31 december 2000. Om EU: s regler inte under denna tid överensstämmer med Sveriges, måste Sveriges undantag kunna förlängas. Inget land skall behöva sänka sina miljö- och säkerhetskrav som har bestämts av egna nationella institutioner.
Betänkande (A4-0449/98) av Eisma

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill understryka betydelsen av ytterligare regleringar för att förhindra illegal fiskeriverksamhet i Antarktis. Fiskeriverksamheten är av största betydelse för den globala livsmedelsförsörjningen och bör underkastas stränga bestämmelser för att förhindra utfiskning och fortsatta hot mot den biologiska mångfalden. Den nya ordning som föreslås är därför välkommen.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Eisma. Detta har gjorts utifrån den uppfattningen att vi menar att fartyg som fiskar olagligt i den ifrågavarande regionens farvatten skall underkastas inspektion.
Det är oförsvarligt att den antarktiska torsken håller på att utrotas på grund av detta olagliga fiske. Dessa fartyg använder dessutom ofta långrevsmetoden, där man kastar ut fiskavfall från fartyget för att dra till sig mer fisk. Denna metod är synnerligen olämplig när det rör djurens välfärd. Den är orsaken till att många albatrosser mister livet varje år, eftersom de dyker ned framför fartyget för att äta fiskavfallet och dör. Vi tar kraftfullt avstånd från denna metod som ofta används vid det olagliga fisket i farvattnen i ifrågavarande region, eftersom albatrossens överlevnad hotas.
Betänkande (A4-0486/98) av Lulling

Rovsing
Det är uppenbart att Europeiska unionens medlemsstater måste kunna samla in och ta fram statistik för alla relevanta ekonomiska sektorer i samhället. Men det är samtidigt viktigt att upplysningspliktiga i de statistiska systemen får en så liten administrativ börda som möjligt. Det är i samband med detta mycket viktigt att det tas lämplig hänsyn till små och medelstora företag. Detta har tyvärr rådet avvisat i sin gemensamma ståndpunkt. Det är därför helt riktigt att utskottet i sitt betänkande har lagt stor vikt vid att återigen ställa de viktiga kraven från den första behandlingen.
Betänkande (A4-0463/98) av Souchet

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill understryka betydelsen av kommissionens förslag för att i praktiken kunna genomföra en förändring som främjar en hållbar utveckling för fiskeriverksamheten i Atlanten och i Medelhavet. Vi menar att det är av största vikt att en omfattande omställning sker inom fisket i syfte att främja en hållbar utveckling, och i detta sammanhang har regleringar inom ramen för Europeiska unionen stor betydelse. Den gemensamma fiskeripolitiken får inte underskatta sin roll för fiskets betydelse för den globala livsmedelsförsörjningen och för ekologiskt hållbar utveckling.

Souchet
Alla har dåligt samvete - Europeiska unionens ministerråd, Europeiska kommissionen - för det dåliga beslutet att förbjuda drivgarn i Atlanten och Medelhavet endast för europeiska fiskare. För att få det att falla i glömska så snabbt som möjligt, är man beredd att vissa sig generös och slänga några påsar ecu till de stackars fiskare och skeppsredare som är dess främsta offer.
Men det fiskarna förväntar sig, det är inte att bli ersatta. Det är att kunna fortsätta att utöva sitt yrke som drivgarnfiskare av en av de sundaste resurserna i världen med hjälp en av de mest selektiva motorerna, och på så sätt bespara de känsligaste bestånden och därmed bidra till att garantera en bättre hållbar förvaltning av resurserna.
Det fiskarna inte kan gå med på, och inte heller en stor majoritet av den allmänna opinionen som stöder dem, det är den orättvisa behandling de utsätts för. Varken majoritetsomröstningar eller några hastigt inrättade ersättningar kan medverka till att en orättvisa upphör att vara en orättvisa. Även om majoriteten röstar för den, förblir en orättvisa en orättvisa.
Våra fiskare tillåter inte att kommissionen och rådet förnekar den gemensamma fiskeripolitikens grunder genom att fatta beslut uteslutande av politiskt opportunistiska skäl, för att tillmötesgå lobbyister och egoistiska intressen, och genom att inte bry sig om de vetenskapliga grunder varpå de hittills har grundat sina beslut.
Drivgarnfiskarna i Atlanten och Medelhavet tillåter inte den diskriminering de utsätts för; en diskriminering vars existens och upprätthållande kommissionär Monti bekräftade när han avslutade debatten här i går kväll, så tydligt det bara går. Under påtryckningar från ett antal ledamöter som krävde ett slut på denna diskriminering förklarade Monti, jag citerar: " kommissionen har inga planer på att utsträcka det här beslutet till att gälla andra hav" . Med andra ord är det för kommissionen och rådet avskyvärt att fiska i Atlanten med 2, 5 kilometer långa drivgarn, när vetenskapliga studier har bevisat att det inte förekommer större bifångster av marina däggdjur, men högst lovvärt att fiska med 21 kilometer långa drivgarn i Östersjön, där marina däggdjurspopulationer (tumlare...) är på väg att försvinna helt och hållet.
Jag gläder mig åt att kammaren enhälligt har antagit mitt betänkande och de ändringsförslag som jag har lagt fram. Jag vill också tacka de 52 ledamöter som stödde mitt förslag, antaget av fiskeriutskottet, om att invänta EG-domstolens avgörande innan några ersättningar betalas ut, så att fiskarna och skeppsredarna inte sedan måste betala tillbaka stöd som inte längre har någon rättslig grund.
Men jag beklagar att majoriteten i Europaparlamentet har ställt sig på Europeiska ministerrådets och Europeiska kommissionens sida, vid sidan av dem som vill få de berörda fiskarna att tro att de bara är en handfull åldringar i väntan på pensionen, och som förespråkar en politik som går ut på att ställa folk inför fullbordat faktum, i syfte att i förväg försöka göra ett rättsligt beslut odugligt, ett beslut som de fruktar stå i strid med deras önskan. Jag tror tvärtom att det är nödvändigt att inte föregripa utan i stället vänta på att rättvisa skipas, efter det att fyra överklaganden mot rådets beslut av den 8 juni har lämnats in.

Varela Suanzes-Carpegna
Med samma kraft som vi under de senaste fyra åren har ägnat bekämpningen av de så kallade " Dödsnäten" har vi, inom lagens och ekonomins ramar, förespråkat en generös kompensation för en logisk återanpassning av den sektor som använt sig av dessa nät.
Jag tackar Souchet för ett gediget arbete med att försöka finna lösningar som bevarar jämvikten mellan alla berörda fiskare i medlemsstaterna, även om jag måste nämna mitt tydliga motstånd mot en i parlamentet länge efterlängtad åtgärd, som en övervägande majoritet gav sitt stöd åt och som tog så lång tid att uppnå, som nu kan inställas till följd av ett rättsligt överklagande. I och med detta bryter man mot den allmänna principen om att inte ge uppskov om verkställigheten av överklagade handlingar vilket föreskrivs i artikel 185 i fördraget, och som krävs i punkt 4 i förslaget till lagstiftningsresolution. Därför kommer jag att rösta mot nämnda punkt och godkänns denna kommer jag att se mig nödd att rösta emot lagstiftningsresolutionen.
Betänkande (A4-0506/98) av Colino Salamanca

Hyland
Jag delar parlamentets oro i fråga om det tillstånd den ryska befolkningen befinner sig i efter den ryska ekonomins kollaps. Som vanligt är det så att kvinnor och barn, och speciellt de senare, är de som faller offer för politisk misskötsel. Jag hoppas att parlamentets beslut att sända livsmedelshjälp till Ryssland i någon mån kommer att bidra till att lindra den misär det ryska folket nu lider under.
Livsmedelshjälp är naturligtvis en kortsiktig nödåtgärd och inte ett substitut för de välbehövliga politiska och ekonomiska reformerna i banksektorn, det sociala skyddet och skatteindrivningssystemen i Ryssland. De ekonomiska problemen i Ryssland får allvarliga konsekvenser för EU, och speciellt för Irland med hänsyn till dess jordbruks- och köttexport till landet.
Det är fullständigt ironiskt att livsmedelshjälp till Ryssland sammanfaller med överskott av livsmedel i vissa medlemsstater, och detta för ånyo fram frågan om hur jordbruksproduktionen skall skötas under det nya årtusendets första år.
Låt mig, i samband med debatten om Agenda 2000-programmet, komma med några reservationer avseende den potential som förutsetts för världsmarknaderna. Trots att deras fulla potential måste undersökas och utvecklas, skulle det vara oerhört dumdristigt att enbart sätta vår tillit till denna marknad p.g.a. att den skulle vara ett sätt att på kort sikt trygga jordbruksrelaterade inkomster.
Enligt min åsikt måste förslagen i Agenda 2000 ändras radikalt om framtiden för Europas jordbruksfamiljer skall kunna säkras.
Gemensam resolution om årsprogrammet 1999

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Det är å min grupps vägnar, och särskilt å Georges Berthus vägnar som jag vill uttala mig, för att säga att kommissionens verksamhetsprogram för 1999 enligt vår mening verkar vara väldigt överlastat, och vi undrar hur kommissionen skall kunna åta sig allt detta när vi ser hur den avslutar år 1998.
För att kunna sätta igång ett sådant omfattande program, krävs det ett effektivt instrument. Kommissionen verkar i dag ha påverkats mycket negativt av dess organisatoriska bristfälligheter, för att inte tala om bedrägerierna, och de reformer som föreslås i verksamhetsprogrammet verkar inte kunna bemöta problemet. Visst är det hedervärt att vilja modernisera strukturerna och att tänka om när det gäller de interna förvaltningsmetoderna. Det gäller initiativet SEM 2000 och MAP 2000. Det vore också bra - det har vi uttalat oss positivt för - att inrätta ett oberoende finansiellt kontrollorgan, vilket kommissionens ordförande har lovat.
Men allt detta löser inte kommissionens stora problem. Detta är en förvaltning som drivs av maktbegär. Den accepterar inte nationernas kontroll, trots att det är de som betalar den. Den skulle vilja vara det första exemplet på en lyckad " allsmäktig" institution, som endast regleras av dess medlemmars dygdighet. Den senaste tidens händelser visar att det inte fungerar.
När man tittar på själva programmet, blir diagnostiken inte bättre. Den stora prioritering som gäller framför alla andra är att uppnå ett avtal om den finansiering som föreslås i programmet Agenda 2000 för perioden 2000-2006. Men detta avtal riskerar att dra ut på tiden, eftersom de europeiska institutionernas aptit på makt till slut stöter på ekonomiskt motstånd.
Ändå hoppas kommissionen på att avsluta ärendet före Europavalen, uppenbarligen eftersom de avser att ställa medlemsstaternas medborgare inför fullbordat faktum, enligt gamla goda federalistiska metoder. Gruppen Nationernas Europa hoppas tvärtom att det blir möjligt att ta upp den här frågan under valkampanjen; att medborgarna får säga sin mening, och att det kommer att vara en bra indikation för de institutionella reformer som vi en dag måste genomföra, för att återupprätta nationernas nödvändiga kontroll av Europa.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill med denna röstförklaring framhålla att vi inte kunde stödja ändringsförslagen 9 och 11 med anledning av att formuleringarna i dessa ger intryck av att Europeiska unionen skall inverka i lönepolitiken. Vi anser att detta område rör parternas förhandlingsrätt. Vi instämmer i grundtanken i ändringsförslagen om behovet av bättre samordning mellan ekonomisk politik och andra relevanta politiska områden samt om behovet av att öka inkomsterna för att bekämpa fattigdom. Formuleringar som man kan tolka som att gemenskapen skall inskränka parternas förhandlingsrätt om löner kan vi däremot alltså inte ställa upp på.
Vi instämmer inte heller i de förslag som framförs om försvarspolitik i resolutionens punkt 34. Vi noterar att resolutionens punkt 21 ånyo tar upp frågan om en oberoende bedrägeribekämpningsenhet (OLAF). Med anledning av behovet av att rikta väsentligt skarp kritik mot kommissionens hantering av gemenskapsmedel har vi valt att följa vår partigrupps ställningstagande i denna fråga.

Palm
Jag kan inte stödja denna resolution i dess helhet. Både resolutionen och de framlagda ändringsförslagen innehåller saker som är oacceptabla ur svensk socialdemokratisk synvinkel.
I resolutionens punkt 28 uppmuntrar parlamentet kommissionen att " påskynda sitt program gällande det nya gemensamma mervärdesskattesystemet" . Jag är av åsikten att momsen, liksom övriga skatter, är en nationell angelägenhet. Det måste vara möjligt för de enskilda medlemsstaterna att till exempel ta ut högre moms på alkohol, liksom att reglera matmomsen.-I punkt 34 ber parlamentet kommissionen att precisera sina förslag om " hur det skall gå att främja genomförandet av de fransk-brittiska förslagen till försvarspolitik i en anda av en gemensam EU-politik" . Jag menar att det inte finns någon som helst anledning för EU att ha en gemensam försvarspolitik. Även detta skall vara en nationell angelägenhet.-I ändringsförslagen 9 och 11 (punkt 14 respektive 15) vill man uppmana kommissionen att " säkerställa en bättre samordning mellan ekonomisk politik, socialpolitik och lönepolitik" , samt att " lägga fram förslag om minimilön" . Jag menar att löner och lönebildning inte är en fråga för EU, utan för arbetsmarknadens parter. Fattigdomen är ett problem för EU, men det bästa sättet att lösa detta problem är att skapa fler arbeten. För det krävs en mer efterfrågestyrd ekonomisk politik i medlemsländerna såväl som på EU-nivå, samt att länderna arbetar tillsammans i stället för att som nu konkurrera med varandra med ett nollsummespel som resultat, och som innebär att fördelar i ett land blir nackdelar i andra. Resultatet riskerar att bli en nedåtgående spiral där löner och sociala villkor gradvis försämras. Kommissionen kan emellertid arbeta för en jämförbar statistik vad gäller löner, arbetskraftskostnader och andra sociala kostnader; inte föra en rigid anti-inflationspolitik utan en politik som motverkar social dumpning.
Theorin och Wibe
Vi kan inte stödja vissa delar av resolutionen. Vi menar att löner och lönebildning inte är en fråga för EU, utan för parterna på arbetsmarknaden. Fattigdomen är ett problem för EU, men det bästa sättet att möta den är att skapa fler arbeten, vilket kräver en mer efterfrågestyrd ekonomisk politik, där länderna arbetar tillsammans och inte som nu konkurrerar med varandra med ett nollsummespel som resultat, och som innebär att fördelar i ett land blir nackdelar i andra. Resultatet riskerar att bli en spiral nedåt där löner och sociala villkor gradvis försämras. Kommissionen kan emellertid arbeta för en jämförbar statistik vad gäller löner, arbetskraftskostnader och andra sociala kostnader; den skall inte föra en rigid anti-inflationspolitik, utan en politik som motverkar social dumpning.
Vi delar inte heller punkt 28 med krav om påskyndande av gemensamma mervärdesskattesystem. Moms liksom övriga skatter är nationella angelägenheter. Självklart kan vi inte ställa upp på en gemensam försvarspolitik som föreslås i punkt 34. Sverige är militärt alliansfritt syftande till neutralitet i krig och kommer inte att ingå i ett gemensamt militärt försvar.
Betänkande (A4-0485/98) av Arroni

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi anser att det är av största betydelse att införandet av euron sker med så god information till medborgarna som möjligt. Vi menar att framför allt utsatta grupper är i behov av saklig information om euron för att hanterandet av en ny valuta inte skall bli ett alltför svårt steg i vardagen. En informationskampanj om eurons införande skall enligt vår mening ses i detta sammanhang och inte som en politisk kampanj riktad att politiskt övertyga medborgare om vissa länders medverkan i den gemensamma valutan.

Bébéar
Övergången till euron med början den 1 januari nästa år, berör oss alla, vare sig vi är aktiva eller pensionerade, vuxna eller barn. Men nu några dagar före den händelse som saknar tidigare motsvarigheter, är många européer dåligt informerade, likgiltiga eller direkt fientliga.
Europaparlamentet får inte nöja sig med denna faktiska situation, eftersom den riskerar att göra den gemensamma valutan till ett misslyckande, men också för att en " lyckad" euro är en mäktig faktor för den gemensamma europeiska identiteten.
Enligt min mening har våra fördelar för att informera om övergången till euron hittills inte använts på ett bra sätt. Informationen är alltför splittrad och inte tillräckligt inriktad på yrkesgrupper, affärsmän och små och medelstora företag och industrier. Den riktas inte tillräckligt mot mannen på gatan. De 370 miljoner européer, som deltar eller inte deltar i euron, ber inte om allmänna ordalag med återblickar på den monetära historien alltsedan medeltiden. De vill, beroende på hemland, ha konkreta upplysningar som ger dem förtroende.
Informationskampanjer är bra, framför allt när de inte är generella och när de riktar sig mot specifika behov hos äldre människor, handikappade och personer i ekonomiska och sociala svårigheter. Vi kommer alla att behöva göra om våra värdeskalor, i förhållande till våra löner och våra dagliga utgifter. För vissa kommer det att bli enklare. För andra kommer det att bli mer förvirrande. Det är för dem som vi måste koncentrera våra insatser om vi skall lyckas.
Regionala och lokala myndigheter är inte tillräckligt involverade i det här arbetet. Europeiska unionen måste använda sina befogenheter på ett bättre sätt, som på det här området nästan är outtömliga. De utgör också den bästa kopplingen till de föreningar som inte har engagerats tillräckligt mycket, trots deras erbjudanden.
Mot bakgrund av detta kan jag bara ge mitt godkännande till Arronibetänkandet. Vi är bara i början av eurons införande. Redan nu måste strategin planeras och ständigt utvärderas för ett stort antal deltagarländer och för en lång tidsperiod.

Caudron
Omröstningen om det här betänkandet ger mig tillfälle att framhålla hur viktigt det är att införandet av euron får en medborgerlig dimension. Vi måste informera medborgarna, men vi måste också göra dem delaktiga. Därför har klubbar som kallas " Eurodelaktiga medborgare" inrättats i norra Frankrike på mitt initiativ.
Klubbarna omfattar intresserade medborgare av alla uppfattningar och från alla håll, och de granskar informationskampanjer, föreslår nya inriktningar och ändringar. De föreslår nya åtgärder. De kommer att delta aktivt i kampanjerna.
Ett annat grundläggande mål för klubbarna: avslöja och fördriva alla " småbedrägerier" , som eurons ankomst med säkerhet kommer att ge upphov till.
Bland dem som kommer att försöka ta betalt för tjänster " på grund av euron" och bland dem som kommer att försöka lura utsatta människor... finns det utan tvivel mycket att göra.
I förbigående sagt, och för att avsluta, vill jag särskilt understryka betydelsen av den period som kommer att inledas i Europa om 16 dagar... och som hittills saknar motsvarighet.

Ewing
Storbritannien deltar i informationsstrategin för euron, vilket kommer att skapa förvirring eftersom Storbritannien inte ämnar gå med i EMU och inte heller kommer att fastställa ett datum för Storbritanniens inträde.

Gallagher
Jag stöder huvuddragen i detta betänkande, som kräver en ordentlig ökning av budgeten för vittomfattande informationskampanjer som härrör sig till de frågor som behöver tas itu med i samband med införandet i Europa av den gemensamma europeiska valutan. Den irländska regeringen har sannerligen tagit itu med sin uppgift att informera det irländska folket på ett strukturerat och sammanhängande sätt, och jag skulle vilja lovorda kommittén för övergång till euro som har satts upp för att se över denna informationsuppgift.
Eurovalutan kommer att beröra alla aspekter av affärslivet och kommer att leda till en rejäl omskakning av företagens politik och förfaranden. Upprättandet av en gemensam marknad med en gemensam valuta kommer att få vittgående konsekvenser för marknadsföring, produktion och inköpsstrategier för de irländska företagen. Det faktum att eurosedlar och mynt inte kommer att gå ut i cirkulation förrän 1 januari 2002 får inte dölja det faktum att eurovalutan i kontantlöst format kommer att bli verklighet den kommande 1 januari. Detta innebär att företagen kommer att bli tvungna att förändra sina förfaranden på ett ändamålsenligt sätt.
Informationstekniken kommer också att ha en nyckelroll i avseende på att hjälpa och omforma det sätt på vilket man gör affärer. Införandet av den gemensamma valutan kommer att få konsekvenser som sträcker sig mycket längre än till avdelningarna för informationstekniken. Utöver detta, kommer företagen också att tvingas fastlägga ett flertal åtgärder som kan tas både på kort och lång sikt, och under tiden, för att konstant skydda sin affärsverksamhet under den period då Irland deltar i den ekonomiska och monetära unionen medan Storbritannien håller sig utanför eurozonen. Den stora rädslan inför den gemensamma valutan att ett stort missöde skall ske i systemet, har gett vika allt eftersom dagen för lanseringen närmar sig. Nu är det en fråga om vem som kommer att vinna och vem som kommer att förlora på den nya marknadsplatsen och mycket kommer att bero på hur företagen handskas med övergångsperioden mellan januari 1999 och januari 2002.
Spridning av information till en befolkning på 291 miljoner i elva deltagande länder är inte ett billigt företag. Den europeiska budgeten måste återspegla detta faktum genom att säkerställa att en ansenlig ökning av informationskampanjer som rör den nya eurovalutan kommer till stånd. Utöver detta måste penningmedel bli tillgängliga för omfattande informationskampanjer i de fyra länder som inte deltar i det nya europeiska gemensamma valutasystemet från 1 januari 1999, nämligen Grekland, Storbritannien, Finland och Sverige.
Om den gemensamma europeiska valutan skall kunna helt och hållet utgöra ett komplement till det sätt på vilket den europeiska inre marknaden fungerar, måste den gemensamma valutan användas i alla 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen. Informationskampanjer måste spela sin roll i detta hänseende på så sätt att de säkerställer att Europeiska unionen inom den närmaste framtiden har en gemensam valuta som gäller inom alla dess medlemsstater.

Lindqvist (ELDR), Svensson (GUE/NGL), Gahrton (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN)
Informationsstrategin för euron påverkar både medlemsländer som är med och länder som står fria utanför euron. Vi instämmer också i konstaterandet att införandet av euron kommer att påverka EU: s invånare mer än någon annan enskild EU-åtgärd. Just därför är det viktigt att informationen är just information och inte övergår i propaganda. Insatser för att skapa " en europeisk identitet" ligger enligt vår uppfattning utanför vad som är information om euron.
Barnens roll som särskilda informationsspridare för euron och EU: s institutioner i allmänhet väcker också frågor, liksom målgruppen " hemmafruar" . Huvudregeln bör vara att all information skall vara just information, och att den skall vara generell och inte blandas ihop med propaganda för EU: s uppbyggnad och institutioner.

Palm
EMU är ett politiskt projekt som i mycket påverkar den vardag som medlemsstaternas medborgare lever i. EMU måste därför debatteras och diskuteras, men det är inte det som detta betänkande handlar om. Det handlar i stället om euron. Euron är en valuta, dvs. pengar - och pengar vet folk hur man använder. Jag anser därför att det inte behövs någon informationsstrategi.
Jag är dessutom kritisk till de delar i betänkandet som talar om att euron skall vara ett led i att bygga upp en gemensam europeisk identitet, samt till de delar som uppenbart förlöjligar medlemsstaternas medborgare och säger att en betydande del av befolkningen har svårt att ta till sig normal kommunikation, till exempel på grund av politisk eller filosofisk position!
Det finns, som sagt var, inget behov av en informationskampanj för euron. Det verkar emellertid som om man i betänkandet försöker smyga in saker som är rena politiska propagandainsatser. Punkt 19 är ett tydligt exempel på detta. Att bedriva det slags propagandaverksamhet som föreslås i betänkandet ankommer inte på ett civiliserat och demokratiskt samhällssystem. Denna metod att övertyga medborgarna om den förda politikens förträfflighet är något som Europa borde lämna bakom sig, på historiens skräphög.

Rovsing
Övergången till Europeiska unionens gemensamma valuta innebär världshistoriens största valutaskifte. En sådan omställning medför att det måste ställas stora krav på informationsstrategin. En bra och målinriktad informationspolitik är dessutom ett avgörande led i strävan efter att också införa euron i Danmark, där befolkningens skepsis till viss del beror på bristande information om fördelarna med den gemensamma valutan. Det är därför glädjande att kommissionen och Europaparlamentet gör en så omfattande finansiell och politisk insats på informationsområdet.

Trizza
Jag instämmer i ledamot Arronis betänkande om behovet av att vidta lämpliga åtgärder för bistånd och information till medborgarna och de offentliga och privata aktörerna, så att övergången till euro inte medför några besvär för dessa kategorier.
Jag tycker också att det är viktigt att understryka vikten av åtgärder från de enskilda medlemsstaterna vilka, i samklang med Europakommissionen, måste genomföra informationskampanjer riktade till vissa socialt sämre lottade grupper - handikappade, äldre, och så vidare - och jag insisterar på att det är nödvändigt att man för alla planerade åtgärder gör periodiska utvärderingar och kontrollerar uppnådda resultat.
Betänkande (A4-0422/98) av Metten

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill tacka föredraganden för ett viktigt betänkande. Införandet av en gemensam valuta kommer enligt vår uppfattning att ha betydelse för ökad sysselsättning, starkare hållbar tillväxt och bättre konkurrenskraft. Samtidigt är vi medvetna om de risker som en gemensam valuta kan medföra. Vi anser att de aspekter som betänkandet tar upp om de risker som föreligger med asymmetriska chocker bör hanteras med större uppmärksamhet och med tydliga överväganden om behovet av regleringsmekanismer. De faror som föreligger med asymmetriska chocker är en angelägenhet av betydelse för hela Europeiska unionen, inte blott för euro-11-området.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna röstade i dag för Alman Mettens betänkande rörande regleringsmekanismer i händelse av asymmetriska chocker, på grund av att de föreslagna regleringsmekanismerna kommer att bidra till att säkerställa den europeiska ekonomins stabilitet när EMU: s tredje etapp startar, vilket ligger i alla EU-länders intresse.
När de elva EMU-länderna låser fast sina inbördes valutakurser den 1 januari 1999 och under 2002 ersätter sina nationella valutor med euron, kommer länderna inte längre att kunna använda sig av en valutakurspolitik, det vill säga att de inte längre kommer att kunna de- eller revalvera sina valutor. Detta ställer dem teoretiskt sett i en sämre dager om de skulle drabbas av en så kallad ekonomisk asymmetrisk chock. Att chocken är asymmetrisk innebär att den bara drabbar ett enskilt land eller en enskild bransch. För att återvinna den förlorade konkurrensförmågan i samband med den ekonomiska chocken, kunde man tidigare bl.a. devalvera sin valuta.
Eftersom detta instrument inte längre finns tillgängligt, är utbudet av de kvarvarande ekonomiska strängar man kan spela på i stort sett reducerade till offentlig utgiftspolitik, men också här är euroländernas handlingsfrihet begränsad, genom att man skall uppfylla de krav som fastställs i tillväxt- och stabilitetspakten, och som bl.a. innebär att det offentliga underskottet maximalt får uppgå till 3 procent av bruttonationalprodukten (BNP), och den offentliga skulden som mest får uppgå till 60 procent av BNP. I betänkandet föreslås därför att det inrättas en stabiliseringsfond, som vid de fall ett land eller en bransch drabbas av en sådan asymmetrisk chock, kan låna pengar till det ifrågavarande landet eller branschen och därmed avvärja chocken. Utdelning av dessa lån sker endast vid enhällighet i rådet, som också fastställer villkoren för användningen av stödet.

Caudron
Den text som läggs fram till oss i dag är frukten av ett grundligt arbete i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och av dess föredragande, Alman Metten. Än en gång vittnar detta parlamentariska initiativ om kammarens kreativa anda, och det oberoende av vilket problem det handlar om.
Jag stöder det här betänkandet, för samtidigt som jag är övertygad om eurons " betryggande" karaktär, anser jag att vi redan i dag måste förekomma vissa risker, som visserligen inte är så stora, men som ändå finns där.
I det avseendet kan inrättandet av ett gemenskapsstöd för att hjälpa de länder i euroområdet som utsätts för asymmetriska chocker, bidra till att ge vår gemensamma valuta en solid förankring för framtiden, framför allt för de länder som har beslutat att anta den. Det är också en säkerhetsgaranti för euron gentemot starka valutor som yenen och dollarn.
Man kan förmoda att asymmetriska chocker inte kommer att bli så stora efter den 1 januari 1999 - en prognos som har bekräftats under de senaste månaderna då valutorna i euroland har varit mycket stabila - men vi måste ändå ta hänsyn till att lagstiftningen och politiken ser annorlunda ut från land till land. Ja, stora skillnader kan försvaga gemenskapskonstruktionen.
Jag ansluter mig också till dem som vädjar till en större samordning av medlemsländernas ekonomiska politik, och en tillnärmning av sociala avgifter, och mera särskilt de indirekta avgifterna.

Lis Jensen
Danmark skall som bekant inte delta i EMU: s tredje etapp som startar den 1 januari 1999. Den danske ekonomiministern argumenterar annars ivrigt för detta och för också en " stabilitetsorienterad" politik, som om vi skulle delta. Något av det som ekonomiministern inte säger i den danska debatten framgår klart av Mettens betänkande, nämligen att det vid genomförandet av EMU kan bli nödvändigt för deltagarländerna att ha ett instrument som gör det möjligt att övervinna ekonomiska kriser i eurosystemet. Det bör därför inrättas en stabiliseringsfond för att avhjälpa de värsta skadorna. Samtidigt vill man se en mer aktiv budget- och lönepolitik, och särskilt de små länderna, som Danmark, rekommenderas att hålla tillbaka kraven på höjda löner.
Nu är det ju så att vi i Danmark överlåter till arbetsmarknadens parter att förhandla om lönerna, och jag menar att det så skall förbli - ingen inblandning från EU på detta område! Det poängteras i betänkandet att det enskilda medlemslandet mister sitt inflytande över penningpolitiken och också över finanspolitiken. Detta märktes redan i och med nedskärningarna i den offentliga sektorn. I Danmark där i stort sett alla sociala tjänster finansieras från offentligt håll, får detta märkbara följder för de människor som är beroende av dessa tjänster.
Under senare tid har vi i samband med behandlingen av finanslagen sett att systemet för förtidspensionering gradvis privatiserats. Jag tänker här särskilt på den särskilda del av förtidspensionen som den enskilda medlemmen av en a-kassa skall betala framöver, om han/hon vid en senare tidpunkt vill ta ut förtidspension. Detta är ett första steg och säkert inte det sista vi ser, om denna utveckling fortsätter. Det kan inte vara överraskande att tidpunkten för detta nästan sammanfaller med ett kritiskt brev från kommissionen om det befintliga systemet. Det kan inte heller vara överraskande att ändringen av systemet för förtidspension stärker dess karaktär av individuell försäkring. Det enda uppenbara i detta sammanhang är att ändringen knappast har varit drastisk nog för att tillfredsställa Europeiska kommissionen!

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN)
Betänkandet av Alman Metten om en regleringsmekanism i händelse av asymmetriska chocker, innehåller en rad hänvisningar till behovet av en ökad samordning av de elva euroländernas ekonomiska strategier rörande deras budget- och lönepolitik som vi är emot. Det poängteras i betänkandet att risken för att enskilda länder drabbas av ekonomiska chocker efter eurons införande inte kommer att försvinna, och att det därför är nödvändigt att inrätta en stabiliseringsfond som euroländerna kan låna av om de drabbas av asymmetriska chocker. Vi är överens om att risken för att enskilda länder kan drabbas av ekonomiska chocker inte kommer att försvinna inom euroområdet. Trots de senaste årens betydande övergripande integration rörande samordningen av medlemsstaternas ekonomier, har det ändå funnits en rad exempel på chocker som drabbat enskilda länder.
Införandet av euron kommer att innebära en definitiv fastlåsning av de elva euroländernas penning- och valutapolitik. Därmed förlorar de elva medlemsstaterna ett avgörande ekonomiskt redskap om de drabbas av ekonomisk kris. Möjligheten att devalvera eller att låta kronan flyta fritt, som till exempel i Finland i början av 1990-talet rörande dess valuta, med stora efterföljande ekonomiska framsteg (exportökning och låg inflation) ges upp oåterkalleligen. Medlemsstaterna kan i stället försöka att förbättra konkurrensförmågan genom att låta den ekonomiska krisen avspegla sig ned genom lönestrukturen, med låga minimilöner och dåliga arbetsförhållanden som följd. Denna situation kommer att förstärkas genom att EU inte är ett optimalt valutaområde, bland annat därför att arbetskraften inte är särskilt rörlig över gränserna. Samtidigt kommer en stabiliseringsfond inte märkbart att ändra på de länderspecifika chockerna, eftersom man satt ett tak för EU: s budget på 1, 27 procent av den totala bruttonationalprodukten. Det kommer därför inte att kunna kanaliseras tillräckligt med likvida medel till regioner eller länder som drabbats av ekonomisk kris.
Danmark och Sverige har tillsammans med Förenade kungariket valt att stå utanför EMU: s tredje etapp. Denna politik kommer vi att hålla fast vid, eftersom vi tillmäter det en avgörande betydelse att det skall vara upp till medborgarna i de enskilda medlemsstaterna att bestämma de samhällsekonomiska målen och medlen. Denna regleringsmakt bör inte helt överlåtas till den europeiska makteliten och Europeiska centralbanken (ECB). Alman Mettens betänkande i vilket betonas att EU: s ekonomiska behörighet i samband med EMU skall stärkas, och att det är nödvändigt med en " samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik" , och att man skall verka för " samordning av akademisk utbildning och yrkesutbildning samt avlägsna hindren som försvårar överföring av sociala förmåner" , är därför ett steg i fel riktning.

Palm
Betänkandet tar upp ett av de problem som en gemensam valuta kommer att innebära. I första punkten visas det som är huvudproblemet med en hårt reglerad gemensam penningpolitik. Det finns i betänkandet flera goda tankar, men jag ställer mig mycket kritisk till stora delar av betänkandet och kan därför inte rösta för det.
EMU är ett politiskt projekt som innebär en gemensam valutapolitik. I betänkandets punkt 2 står att det också kommer bli " nödvändigt med en striktare samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik" . Ekonomisk politik är det styrmedel vi har för att säkra sysselsättningen och garantera välfärd. En ekonomisk politik som är uppbunden enligt de kriterier som finns i fördraget om EMU gynnar i första hand inte sysselsättning och välfärd. Dessutom finns medlemsstater som valt att inte delta i valutaunionens tredje etapp. I betänkandet skrivs också att en löneanpassning är nödvändig, något jag självklart tar ställning emot.

Ribeiro
Frågan om asymmetriska chocker fick prioriterad status när det förestående införandet av euron mötte den ekonomiska krisen som är avgörande för den internationella konjunkturen.
Säg inte, då det står implicit och explicit i betänkandet, att trots euron kan medlemsstaterna komma att konfronteras med asymmetriska chocker och utgå ifrån att den gemensamma valutan minskar möjligheten för dessa att uppstå.
De asymmetriska chockerna har sitt ursprung i de nationella ekonomiernas asymmetri, en verklighet som euron inte råder bot på, och sättet de kan reagera på situationer och chocker som påverkar dem asymmetriskt. Vad vissa länder förlorade med euron var möjligheten att använda ett instrument, den egna valutan i dessa ekonomier och dess växelkurs i förhållande till andra valutor. Chockerna kan då bli allvarligare genom att det där chockerna uppstår finns ett instrument som kan utvidga dem, och att å andra sidan försvaret hos den som drabbas av chockerna är uttunnat i en helhet som inte värderar, snarare ignorerar, asymmetrierna i den nationella verkligheten.
Trots de djupa reservationerna mot resolutionsförslaget stöder vi skapandet av en stabiliseringsfond. Emellertid kommer den som ett påtvingat godkännande av något som måste anses oundvikligt, den skulle vara förenlig med stabilitetspakten, grundstommen i strategin, och utgöra en garantimekanism för lån som kan återbetalas med räntor, vilket vi motsätter oss.
Med undantag för den positiva aspekten med skapandet av en stabiliseringsfond för att möta de asymmetriska chockerna, utgjorde hela filosofin i resolutionsförslaget och de oacceptabla egenskaperna i denna oumbärliga fond skälen för vår röst.

Theonas
Endast två veckor före EMU: s tredje etapp inleds och euron införs, diskuterar Europaparlamentet, om än bara delvis, vilka effekter detta kommer att få för gemenskapens olika medlemsstater och regioner men också för olika industribranscher och ekonomiska sektorer. Det är betecknande att kommissionen trots upprepade uppmaningar, även från parlamentet som har godkänt mina ändringsförslag i tidigare betänkanden i denna fråga, fortfarande tiger och avstår från att presentera studier om effekterna av EMU. Jag är övertygad om att kommissionen har tillgång till sådana studier om EMU: s effekter på medlemsstaternas ekonomi, för olika branscher och sektorer inom näringslivet, för sysselsättningen, för arbetsvillkoren, för den sociala tryggheten och för de breda folklagrens inkomster. I stället slösar kommissionen bort miljarder på propaganda för euron och försöker få den accepterad av arbetstagarna, som gör kraftfullt motstånd och markerar sitt avståndstagande genom sin omfattande kamp, i alla gemenskapens medlemsstater, för att försvara sina rättigheter.
I Mettens betänkande nämns kanske för första gången vissa effekter av EMU och euron som kommer att drabba medlemsstaterna, i synnerhet dem med de svagaste ekonomierna. Det rör sig om ett öppet accepterande av lagen om asymmetrisk utveckling, som ligger i det kapitalistiska systemets natur och som kan observeras också inom staterna. Även om staterna inte tillämpar den effektivt, så förfogar de över ett viktigt medel att bekämpa den, de nationella budgetarna som uppgår till nästan 50 procent av deras BNP.
Förutom en försiktig hänvisning till gemenskapens budget föreslår Mettens betänkande att man, som en metod att bemöta kommande kriser, skall inrätta en stabiliseringsfond, som de medlemsstater som drabbas av krisen kan vända sig till för att ta lån, mot ränta, i syfte att kunna bekämpa krisen. I betänkandet sägs det också rent ut att de olika staternas monetära politik kommer att upphöra inom euroområdet, vilket i praktiken också kommer att ske för medlemsstaterna utanför euroområdet, och att den monetära politiken i fortsättningen helt kommer att bestämmas av Europeiska centralbanken, som kommer att fastställa en gemensam räntenivå, vilken kommer att vara fullständigt olämplig för vissa stater och därigenom förorsaka kris. Samma sak kommer att inträffa i de fall då några medlemsstater inte klarar av att hålla sig till den angivna nivån på underskottet och därför, i enlighet med stabilitetspakten, tvingas betala böter, samtidigt som de ansöker om lån från den föreslagna stabiliseringsfonden.
För att bekämpa kriserna såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå och för att harmonisera ekonomierna föreslås även en harmonisering av skattepolitiken, vilken kommer att medföra nya pålagor för arbetstagarna, som under alla omständigheter tvingas betala priset för den ekonomiska och monetära unionen, för euron, för lågkonjunkturen och kriserna.
Den verkligt viktiga sanning som framförs och framhålls i det här betänkandet är att " när nationell monetär överhöghet upphör, blir en mer aktiv budgetpolitik och löneanpassning nödvändig" .
Efter kontrollen av staternas budgetutgifter, genom budgetdisciplinen och stabilitetspakten, efter minskningen av de offentliga utgifterna för utbildning, hälso- och sjukvård, socialförsäkringar och regional utveckling, tvingas medlemsstaterna nu också att underkasta sig kontroll av budgetintäkterna och att öka de intäkter som härrör från folkets breda lager, arbetstagarna, jordbrukarna, ensamföretagarna, och de tvingas att utöva ökade påtryckningar för att behålla låga löner och minska arbetsinkomsterna genom förändring av arbetsvillkoren.
Dessa planer kan inte accepteras av hela Europas arbetstagare, som genom sin kamp motsätter sig denna politik stick i stäv med deras intressen, en politik som tjänar monopolkapitalets intressen.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.05. och återupptogs kl. 15.00.)

Europeiska rådets möte i Wien - Det österrikiska ordförandeskapet (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om rapport från Europeiska rådet och uttalande av kommissionen efter Europeiska rådets session den 11 och 12 december 1998 i Wien och om rådets uttalande om det österrikiska ordförandeskapets verksamhetsperiod.

Schiedermeier
Herr ordförande! Det österrikiska ordförandeskapets arbete har onekligen försvårats av de yttre omständigheterna. Ändå kan jag i dag konstatera, att man har uppnått enighet om de sysselsättningspolitiska riktlinjerna för 1999. Även Europeiska investeringsbankens preliminära redovisning om genomförandet av det särskilda åtgärdsprogrammet för sysselsättning är positiv. Man kommer snart, hoppas jag, att uppnå enighet i rådet beträffande riktlinjerna för ett Europa-AB. Däremot kan man knappast se att det skett några framsteg med Agenda 2000. I det avseendet delar jag inte rådsordförandeskapets optimism.
Det förslag som har lagts fram av den närvarande österrikiska kommissionären som ansvarar för jordbrukspolitiken är inte godtagbart. Det skulle innebära en säker undergång för mina bönder, vilka i första hand producerar för mejeri- och köttsektorn. En nationell - i Tyskland en regional - samfinansiering för motsvarande kompensationsutbetalningar är en förnuftig lösning på det hela. Det kommande tyska rådsordförandeskapet kommer nu att få visa om de står på jordbrukarnas sida, eftersom Österrike inte har löst denna fråga. Det skulle samtidigt kunna innebära en skärpning av nettobetalarproblematiken. Förslagen om strukturpolitiken i mål 2 missgynnar utan tvekan landsbygden. Det gäller i synnerhet gränsområden i anslutning till tredje land. Inte heller här tycker jag mig kunna se några framsteg, trots att den frågan borde vara av stort intresse för just Österrike.
Nu måste de ansvariga på regional och lokal nivå, inom subsidiaritetens ramar, garanteras betydligt större befogenheter att sätta in nationellt stöd. Det avgörande europeiska mervärdet är närheten till medborgarna. Ju mer unionen avviker från det, desto större är den fara som unionen utsätter sig för. Det är utifrån den aspekten alla beslut måste fattas i fortsättningen. Det samma gäller utvidgningen. Den är välkommen. Kandidatländerna måste i första hand bidra till denna. Övergångsperioder för jordbruket och arbetstagarnas rörlighet ligger utan tvekan i de nuvarande och de framtida medlemsstaternas intresse. Detta har rådsordförandeskapet tyvärr inte uttalat sig om. Men man kommer inte vidare genom att ignorera problemen. Därför kommer CSU-Europagrupp under det tyska ordförandeskapet att uppmärksamt följa den fortsatta utvecklingen i dessa frågor.

Arias Cañete
Herr ordförande! För att bedöma ett ordförandeskap krävs, att man å ena sidan sakligt väger de framsteg som gjorts i det europeiska byggandet, och att man å andra sidan tittar på hur uppmärksamt och begåvat ordförandeskapet har utfört sina åligganden vad gäller uppslag och förlikning.
I det här fallet stod det österrikiska ordförandeskapet bland annat inför en mycket svår utmaning: att inom rimlig tid sammanställa slutsatserna för de pelare som ingår i Agenda 2000, och detta med svåra budgetproblem inom unionen. Ingen som kände till svårigheterna med ännu oavslutade sakfrågor skulle av det österrikiska ordförandeskapet ha krävt ett avslut av de viktigaste momenten i Agenda 2000. Den interna reflexionen inom rådet utifrån ett mera globalt perspektiv hade ännu inte mognat.
Däremot har man kunnat notera vissa tekniska framsteg i Agenda 2000, framsteg som effektivt kommer att möjliggöra en global överenskommelse om densamma under den här mandatperioden.
Herr ordförande, vad som är mera diskutabelt är att ordförandeskapet vid något tillfälle gav sitt stöd åt obalanserade initiativ inom finans- och budgetsektorerna, vilket inte underlättade samstämmigheten mellan medlemsstaterna, och att man öppet höll med en av de konfronterande ståndpunkterna i landet.
Vi är dock tacksamma för att Europeiska rådet i Wien har återvunnit jämvikten och att man på nytt beaktar kommissionens utgångsförslag som en bra förhandlingsgrund, ett förslag som bör finnas med i den slutliga överenskommelsen, som ordförande Santer påpekade i morse.
Till sist vill jag tacka det österrikiska ordförandeskapet för att man lade tonvikt vid den aktiva sysselsättningspolitiken genom att bjuda in de stater som i sina nationella åtgärdspaket har en väl definierad politik med mera vittgående mål och mera exakta tidsfrister. Detta kan vara början på en verklig social gemenskapspolitik, en motvikt till den gemensamma valutan och den gemensamma marknaden.
Det är möjligt att de framsteg som har gjorts inte är uppseendeväckande, men vad ingen i parlamentet kan förneka är att det österrikiska ordförandeskapet har ansträngt sig mycket och visat ett stort engagemang och yrkesmässighet.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Wienmötet blev mindre framgångsrikt genom att man i strid med det ursprungliga syftet med dessa toppmöten underlät att tackla de strategiska frågorna. Tid ägnades åt att riva i ett sedan länge fattat beslut om taxfree, i tanke att skattefrihet på sprit och tobak är bra för sysselsättningen. Något gott skulle kunna komma ur den diskussionen om högskatteregeringar drog slutsatsen att lägre skatter generellt sett, och inte bara i detta frivola hörn av ekonomin, är bra för sysselsättningen.
Det är beklagligt att östutvidgningen har bromsats vid Wienmötet. Mest påtagligt är att kommissionens ställningstagande vad beträffar Lettland och Litauen har fallit bort. Östutvidgningen är inget som vi gör bara för att glädja dessa tio länder i Öst- och Centraleuropa. Det är ingen gåva till fattiga grannar. Vi har redan innan dessa länder har blivit medlemmar stora fördelar av östutvidgningen. De har genomfört ekonomiska reformer som har givit oss nya marknader och ny sysselsättning. Politiska reformer har stärkt demokratin. Kandidatländerna vet vad som fordras av dem. Strävan efter att förbättra demokrati och mänskliga rättigheter har skapat ett fredligare Europa. Ställer man östutvidgningen på framtiden kan dessa vinster gå förlorade. Det är viktigt att det finns någorlunda näraliggande mål, och därmed tryck att bemästra motstridiga viljor i reformarbetet.
Det säkerhetspolitiska läget i Östersjöregionen är känsligt. Det är från min horisont särskilt att beklaga att den svenska regeringen nu till och med har accepterat toppmötets bantning av kommissionens ställningstagande vad gäller Lettland och Litauen.

Valverde López
Herr ordförande! Jag tycker att vi alla skall vara tacksamma för att rådet, i olika skepnader, alltmer deltar i våra debatter, i morse deltog till exempel Europeiska rådet. På det här sättet visualiseras verkligen gemenskapsinstitutionernas rätta natur. För att undvika oklarhet hos allmänheten bör dock varje institution visa sitt rätta ansikte, och när rådet håller presskonferenser och presenterar sina uttalanden vore det tacksamt om man kunde komma ihåg att Europeiska rådets roll inom Europeiska unionen är att dra upp huvudlinjerna för den politiska inriktningen, och att det därefter tillkommer unionens institutioner att verkställa och godkänna politiken i fråga. På det sättet undviker vi det kaos som vi sett de senaste veckorna, framför allt vad gäller finansieringen. Varje institution bör tillika påta sig sitt ansvar.
Beträffande finansieringen så är det mycket riktigt så att Europeiska rådet för flera månader sedan påpekade att man inte var beredd att utöka Europeiska unionens egna resurser. Det är ett politiskt ställningstagande. Därefter skulle emellertid kommissionen ha godkänt det, eller diskuterat det eller lagt fram ett tillräckligt ambitiöst förslag. Kommissionen höll i det här fallet inte måttet, man har inte visat vilken målsättning man har, och det har överraskat alla och givetvis också parlamentet att kommissionen talar om budgetplaner för nästa sjuårsperiod utan att ha uppnått det som var fastställt fram till slutet av nästa år. Detta är orsaken till de problem och spänningar som vi kommer att få se under nästkommande månader. Man glömmer också att mot de principer medlemsstaterna stöder sig på, när det gäller den europeiska uppbyggnaden, står principen om tillförlitlig utjämning. Det vill säga, varje institution måste ha tillräckliga medel för att kunna fullgöra de åtaganden man fått sig tilldelade. Har vi inte en tillräckligt stor budget kan vi inte fullgöra våra åtaganden.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Nu är vi tillbaka i vardagen. Åter igen har man på ett toppmöte förklarat att sysselsättningen har högsta prioritet. Åter igen blev det inget av de nya impulser som parlamentet hoppades på för samordningen av ekonomiska och monetära politiken. Rekommendationen att fastslå ytterligare kvantifierbara målförslag och tidsfrister på nationell nivå är verkligen lovvärd. Men några konkreta överenskommelser finns det inte. Ett undantag, herr kommissionär Fischler, var Europeiska kommissionen. Jacques Santer sade: De befintliga programmen kommer att buntas ihop. Vi kommer att rikta in dem på Europeiska socialafonden och sysselsättningen. Detta är i själva verket ett europeiskt mervärde, ett viktigt initiativ.
Däremot är det ytterst tveksamt om sysselsättningspakten i mars kommer att vara uppe på europeisk nivå, något som tyskarna förväntas åstadkomma. Den nya förbundsregeringen försöker att predika om denna pakt på nationell nivå, men resultatet är en bristvara. Förbundskansler Schröder, som saknar erfarenhet inom sin befattning, inte minst på europeisk nivå, förebygger det hela genom att säga att man inte får ha för höga förväntningar på det tyska ordförandeskapet. Den österrikiska utrikesministern har rätt i det han sade om utrikes- och säkerhetspolitiken - det samma gäller sysselsättningen - att det fortfarande är mycket som bör förbättras. På den punkten har vi inget att tillägga.

Menrad
Herr ordförande! Det senaste halvåret har man inte fattat några uppseendeväckande beslut i ministerrådet, men Österrikes aktiva diplomati har ändå fört gemenskapen framåt. Jag vill koncentrera mig på ett särskilt område: utbyggandet av den civila dialogen. På företagsnivå hänvisar jag till det österrikiska kompromissförslaget om ett europeiskt aktiebolag, efter alla de diskussioner som pågått under flera årtionden. Europaparlamentet klarlade år 1997 att det dels handlar om att undvika att vissa nationella modeller för medbestämmande går på export, dels om att medbestämmandet i länder med omfattande rättigheter inte skall minska. Den österrikiska kompromissen uppfyller i stor utsträckning dessa kriterier. Men nu har vi diskuterat tillräckligt. Vi förväntar oss att det kommande tyska ordförandeskapet, med det österrikiska förslaget som ett bra utgångsläge, slutligen skall uppnå politisk enighet.

Cunha
Herr ordförande! Europeiska rådet i Wien innebar ett betydande misslyckande, trots det österrikiska ordförandeskapet. Då allt har skjutits upp till det tyska ordförandeskapet, har vi ett negativt saldo som kännetecknas av ett polemiskt memorandum angående unionens finansiering, vilket skulle leda till en minskning på 10 procent av jordbruksutgifterna och 25 procent av strukturfonderna.
Vi får inte vara rädda för att möta de känsliga problem vi måste lösa, såsom finansieringen av utvidgningen eller korrigeringen av obalanser i bidragen till finansieringen av Europeiska unionen för några rikare medlemsstater. Men det skulle vara politiskt oförklarligt om dessa två problem löstes på bekostnad av fonder som är avsedda för de fattigaste länderna och regionerna i den nuvarande Europeiska unionen med femton medlemsstater, genom att göra artikel 2 i Maastrichtfördraget om den ekonomiska och sociala sammanhållningen till betydelselösa ord.
I denna mening är det memorandum om finansiering som ordförandeskapet presenterat ett dokument som inte hedrar den som har utarbetat det, och därmed politiskt ansvarslöst. Jag säger detta eftersom ordförandeskapet mycket väl visste när man presenterade det, att det inte kunde utgöra en grund för ett trovärdigt arbete då det är orättvist och kortsiktigt. Därför kan jag bara sluta mig till att man gjorde det av taktiska skäl, med syftet att tvinga sammanhållningsländerna att sänka sina förväntningar i förhållande till Agenda 2000. För då skulle, i valet mellan en olycka och en katastrof, den första naturligtvis vara det minst onda.
På grund av detta hyser jag fortfarande ångestfyllda tvivel om denna ståndpunkt var överenskommen eller ej med nästa ordförandeskap i rådet. Om det var det står vi inför en allvarlig kris i Europeiska unionens historia och märkligt nog i en period när elva av femton stats- och premiärministrar är socialister.
Vi är alla medvetna om komplexiteten i förhandlingarna om Agenda 2000 och svårigheterna för rådet att finna rättvisa och rimliga lösningar. Men det är till detta de olika regeringarna som utgör rådet har valts. Vi respekterar det österrikiska ordförandeskapets arbete, även om vi är oense med några av dess val, och vi önskar det tyska ordförandeskapet, som inleder sitt arbete inom två veckor, bättre framgång.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Vi kan tyvärr inte säga att toppmötet i Wien var en framgång. Det är egentligen värre än så. Det var faktiskt ett misslyckande. Det var ett fiasko. Det tycker jag för övrigt inte är det österrikiska ordförandeskapets fel. Jag tycker uppriktigt att Ferrero, Schüssel och även Klima har gjort sitt allra bästa. På ett eller annat sätt så var dock inte heller regin utifrån sådan att det kunde gå bättre.
Jag tycker det är obegripligt att regeringschefernas europeiska toppmöte sysselsätter sig med taxfree-butiker och moms på frisör- och skomakartjänster. Inte för att det inte är meningsfulla frågor, men de kan väl behandlas vid rådets möten med de ministrar som är behöriga för de här ämnena. Och det medan striderna blossar upp igen bortom våra gränser i Kosovo, medan läget i Mellanöstern är ytterst spänt, medan den finansiella och ekonomiska krisen i Asien och Sydamerika slår över till Ryssland, medan arbetslösheten fortfarande är stor. Då hetsar europeiska regeringschefer upp sig över taxfree-butiker och över moms för frisörer.
Ännu allvarligare är det att det vid toppmötet i Wien gavs en försmak på diskussionen om hur finansieringen skall se ut i framtiden. Det blev det ett jättelikt gräl om betalningarna. Det innebär egentligen att hela betalningsfrågan i allt högre grad kommer att blockera ett av Europeiska unionens viktigaste projekt, nämligen anslutningen av nya länder. Det tycker jag är dramatiskt. Jag tror att det skulle vara bra om till exempel kommissionen tillsätter framstående personer som försöker lösa hela finansieringsproblemet och som försöker lägga fram ett objektivt och rättvist förslag. Det skulle förhindra att det här ämnet tar upp dagordningen i flera månader.
Herr ordförande! Vi har för första gången varit med om ett toppmöte med elva socialdemokratiska regeringschefer, men om jag ser till resultaten så måste jag i ärlighetens namn säga att det inte utmärkt sig genom god regi och beslutsamhet. Vi får verkligen hoppas att det blir bättre i framtiden, och att Jacques Delors och Helmut Kohls anda även skall påverka de här regeringscheferna, annars går vi en ordentlig katastrof till mötes i framtiden.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Även om resultaten från toppmötet i Wien var magra stiger speciellt den nordliga dimensionen fram ur dem. Det i Wien officiellt presenterade dokumentet om unionens nordliga dimension är utmärkt. Det täcker flera av politikens delområden ända från kärn- och miljöframtiden till samarbetet med närområden. I dokumentet läggs det fram klara, operativa förslag på vilket sätt man kan gå vidare för att utveckla samarbetsformer.
Den nordliga dimensionens stabiliserande roll kan inte underskattas. Den ekonomiska och politiska krisen i Ryssland har framhävt behovet av att unionen skall agera aktivt för att dämpa krisens effekter. Om den ryska situationen skärps har det allvarliga följdverkningar bland annat på kärnsäkerhetsfrågor och unionens utvidgning, framför allt när det gäller Baltikum.
Det är nödvändigt att de operativa förslag som kommissionen har lagt fram också genomförs. Samarbetet mellan Östersjöstaterna måste utvecklas. Ätgärder för att stoppa nedsmutsning av sjöområdena måste påskyndas. Bättre utnyttjande av Nordvästra Rysslands och vidare Barentsregionens väldiga energiresurser måste lyftas fram som ett av den nordliga dimensionens mest centrala mål.
Jag har speciellt oroats av de ryska kärnsäkerhetsfrågornas utveckling i samhällskrisens turbulens. Man får hoppas att kommissionen så skyndsamt som möjligt genomför de i dokumentet presenterade forskningsprojekt som rör kärnsäkerhet, inklusive hanteringen av använt kärnbränsle, för att man skall få klarhet i sakernas verkliga tillstånd och att problemen så snart som möjligt skall lösas med hjälp av samarbete.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
I detta ärende har jag mottagit sju resolutionsförslag, i enlighet med artikel 37 andra stycket i arbetsordningen.
Omröstningen äger rum i morgon kl 09.30.

Mänskliga rättigheter i världen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om två betänkanden från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor:
av Roubatis (A4-0409/98) om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om Europeiska unionen och den externa dimensionen av mänskliga rättigheter: Från Rom till Maastricht och framöver [KOM(95)0567 - C4-0568/95] och-av Barros Moura (A4-0410/98) om de mänskliga rättigheterna i världen 1997-1998 och Europeiska unionens politik för mänskliga rättigheter, och om betänkande av Torres Couto (A4-0466/98) för utskottet för utveckling och samarbete om förslag till rådets förordning om fastställande av krav för genomförande av gemenskapsåtgärder för utvecklingssamarbete som bidrar till det allmänna målet att utveckla och befästa demokratin och rättsstaten samt till målet att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna [KOM(07)357-9581/98 - C4-0507/98-97/0191(SYN)].

Roubatis
Herr ordförande! Genom detta betänkande vill jag hedra mina många vänner som fått sätta livet till och blivit offer för den brutalitet som präglat en stor del av vår tids historia. Målaren Felipe, hans hustru Elpida och deras son Ernesto, två år gammal, som alla tre försvann i Chile under Pinochets tid vid makten. Mustafa och Akim från Van och Diyarbakir som mördades av De grå vargarna i Adana. Thodoros, min skolkamrat, som mördades under den turkiska invasionen av Cypern. Sasha, domaren från Nice, som dog någonstans i närheten av Split efter fasansfull tortyr, som vi fick veta senare. Mate, läkaren från Zagreb, som hittades med en kula i nacken utanför Tuzla, där han arbetade frivilligt, därför att, som han brukade säga, blodet är rött vem man än är, och läkarna får inte låta det gjutas. Och de andra från Östtimor, från Nigeria, från Tibet, som jag inte hann lära känna, innan de blev mördade.
Ni vet att det bara är genom att ge brutaliteten konkretion som vi kan förstå vad förlusten av ett människoliv innebär. Bara om vi kan se verkliga människors öden efter de politiska beslut vi fattar, bara då kan vi förstå följderna av våra proklameringar. Bara då kan vi se att vi inte kan mildra vår skuld genom pompösa och välformulerade uttalanden, när vi inte låter våra tillkännagivanden omsättas i handling.
Det är tyvärr fortfarande långt mellan proklameringar och handlingar. I fråga om de mänskliga rättigheterna förekommer det en mängd olika reaktioner inom Europeiska unionen. På samma sätt råder det splittring bland dem som sysslar med frågor om mänskliga rättigheter, och denna splittring gäller också gemenskapens anslag till verksamhet för att främja de mänskliga rättigheterna. Därför är det nödvändigt att Europeiska unionen organiserar de administrativa strukturerna och beslutsordningen på ett enhetligt sätt; man måste åter ta upp frågan om att inrätta ett särskilt organ som skall syssla med frågor om mänskliga rättigheter och demokrati; kommissionens vice ordförande måste få i uppdrag att samordna relationerna med länder utanför EU, och en kommissionsledamot måste ges befogenhet i frågor som gäller de mänskliga rättigheterna. För att övervinna en av de allvarligaste bristerna i den nuvarande institutionella strukturen anser jag att man måste skapa ett enhetligt system för utvärdering och kontroll av situationen för de mänskliga rättigheterna. Detta måste ske innan man fattar något beslut eller träffar någon överenskommelse som gäller tredje land.
En sådan utvärdering, som är konsekvent och väl sammanhållen, kommer att ligga till grund för den fortsatta granskningen av situationen för de mänskliga rättigheterna. Detta enhetliga utvärderings- och kontrollsystem för de mänskliga rättigheterna kommer att vägledas av de grundläggande principer som har godkänts av Europeiska unionen. Det är principer som inte får frångås och som gäller oinskränkt utan hänsyn till olika ekonomiska, strategiska eller politiska intressen från unionens eller från någon medlemsstats sida. Ni vet att det är mycket lättare att visa stränghet mot länder med begränsade resurser. Men om vi verkligen tror på de principer vi proklamerar, när vi talar om de mänskliga rättigheterna, då måste vi frigöra oss från en mängd olika intressen på olika nivåer och inte ta hänsyn till olika politiska och strategiska önskemål som motverkar vårt syfte. För om vi tar sådana hänsyn, kan våra proklameringar inte omsättas i handling utan blir i stället skadliga.
Jag anser att vi inte kan fortsätta på samma sätt som hittills, dvs. med vårt pompösa tal om principer och värden, men utan att uträtta något. Vi kan inte heller fortsätta på detta sätt för att mildra den skuld vi känner över denna brist på handling. Vi måste konsekvent och tydligt klargöra att det ingenstans finns asyl för någon tyrann, att det ingenstans finns asyl för någon diktator, att det ingenstans finns asyl för någon av dessa ledare som vi försöker inbilla oss har valts på demokratiskt sätt i helt odemokratiska situationer.
Detta är hårda sanningar, men det är bäst att vi tar itu med situationen sådan som den verkligen är. Våra proklameringar måste omsättas i handling. Parametern mänskliga rättigheter är en väsentlig faktor i Europeiska unionens utrikespolitik. Det räcker inte att bara proklamera sina goda avsikter. De mänskliga rättigheterna måste utgöra hjärtpunkten i Europeiska unionens utrikespolitik. Jag vädjar, både till rådet och till kommissionen, att inrikta sig helhjärtat på de mänskliga rättigheterna, att betrakta dem som en särskild uppgift och att handla därefter.

Barros Moura
Herr ordförande, kära kolleger! När jag nu skall presentera detta betänkande skulle jag vilja börja med att tacka alla som har samarbetat i utarbetandet av det, främst kollegerna i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och i första hand medarbetarna på sekretariatet, vars höga tekniska och professionella kompetens så högt värderar det demokratiska kulturarvet och de mänskliga rättigheterna som Europaparlamentet hedrar.
Detta betänkande debatteras i ett särskilt betydelsefullt ögonblick för de mänskliga rättigheterna: vi firar 50-årsjubiléet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och 10-årsjubiléet av utdelningen av Sacharovpriset. Vi kan, genom besluten i fallet Pinochet, fira ett jättesteg bort från strafflösheten vilket sätter punkt för det som skulle kunna kallas " den fria rörligheten för diktatorer" . Suharto och de andra må ta sig i akt.
Vi konstaterar på detta sätt att styrkan i de demokratiska krafterna kan stå över kraven på realpolitik och få beståndsdelarna - som dock fortfarande är spirande - i en internationell ordning för de mänskliga rättigheterna som är skisserade i Europeiska unionen att fungera, med de överstatliga institutioner som grundar sig på rättsstatsprinciperna om frihet, säkerhet och rättvisa.
Betänkandet varken döljer eller förskönar verkligheten. Vad gäller de mest grundläggande mänskliga rättigheterna, som rätten till liv, frihet och värdighet, fortsätter den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna att i långa stycken bara vara vackra ord. Jag tyckte dock att det var viktigt och pedagogiskt, trots en del pessimistiska tal de senaste dagarna, att framhålla positiva aspekter: ratificeringar av internationella pakter som har skett, skapandet eller godkännandet av en stadga för en internationell brottmålsdomstol som trots sina begränsningar öppnar för skapandet av en internationell rättsordning, och slutligen och ovanpå allt, de demokratiska krafterna som överskrider de nationella gränserna och ofta kan driva igenom och införa de grundläggande principer vi slåss för här. Det är denna rörelse som vi alla borde ställa våra förhoppningar till, det är denna rörelse som nu är mycket levande, när vi håller 50-årsjubiléet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna.
Nu när det kalla kriget upphört är det dags att frikoppla kampen för mänskliga rättigheter från ideologiska motsättningar för att på ett effektivt sätt främja de mänskliga rättigheterna och dess universella, ömsesidiga och odelbara värden. Det finns inga ideologiska eller geopolitiska fördomar som kan legitimera olika grader av krav i fråga om mänskliga rättigheter, med två olika vågar och måttstockar, som under det kalla kriget då man ursäktade Salazar, Franco, Mobutu eller Suharto för att hålla ihop det antisovjetiska blocket.
Å andra sidan är inte motsättningarna mellan de individuella rättigheterna och befolkningens rättigheter godtagbar, och inte heller motsättningarna mellan å ena sidan civila och politiska rättigheter och å andra sidan ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, liksom det inte finns någon substantiell, ekonomisk och social demokrati som saknar den så kallade " formella demokratin" . Åtminstone vi har sedan länge sagt som Gorbatjov att de mänskliga rättigheterna är ett mål i sig.
Det betänkande som jag presenterar för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor tar upp några av de klassiska frågorna beträffande de mänskliga rättigheterna: dödsstraffet, barnens rättigheter, kvinnohandeln, flyktingarna. Men jag har strävat efter, och utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor med mig, att betänkandet skulle gå en liten bit längre och att vi, bortom regeringarnas och staternas ansvar, skulle bedöma den globaliserade ekonomins och de globaliserade finansernas konsekvenser för demokratins effektivitet för de mänskliga rättigheterna.
Trots att jag anser att globaliseringen i sig är en positiv faktor innebär situationen risker. Den kräver att man skapar övernationella mekanismer för att få politiska regleringar till skydd för demokratin och i som sin grundsten hävdar de mänskliga rättigheterna. Betänkandet innehåller förslag om att den europeiska politiken skall bli ett rättesnöre för de mänskliga rättigheterna. Men vi föreslår inte en export av en eurocentrerad politisk ordning. Vi föreslår att Europeiska unionen betraktas som en civil makt som på internationell nivå främjar de solidariska och rättvisa värdena, och inte för att införa ännu en ordning för att skydda sin egen europeiska modell för demokrati och mänskliga rättigheter mot inriktningar på en lägre nivå och genom det införa protektionism. Men detta kräver, kära kolleger, detta kräver - vilket betänkandet säger - att Europeiska unionen lyckas bedriva en sammanhållen utrikespolitik vad gäller de mänskliga rättigheterna och de krav som bör gälla internt angående rättigheterna för människor från tredje land som tas emot här.
Herr ordförande! Jag menar att Europeiska unionen har medlen, instrumenten och kan agera. Det kommer att bli nödvändigt att göra det, eftersom det finns en politisk vilja för detta. Jag ber kommissionen att svara positivt på de konkreta förslag som detta betänkande uppvisar. Jag vill också meddela att jag kommer att inge ett muntligt ändringsförslag och föreslå ett godkännande av den internationella ansträngning som vår ordförande har föreslagit för den så kallade " Millenieamnestin" , vilken på detta sätt skulle högtidlighålla de värden vi slåss för, och främja de mänskliga rättigheterna.

Torres Couto
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vi diskuterar i dag de framtida reglerna för genomförande av gemenskapsåtgärder för utvecklingssamarbete som bidrar till det allmänna målet att utveckla och befästa demokratin och rättsstaten, samt till målet att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och en god förvaltning av den offentliga verksamheten.
Genom godkännandet av denna förordning kommer kommissionen att slå fast villkoren för tilldelning, tillhandahållande och genomförande av stödet liksom villkoren för åtgärdernas hållbarhet och för insyn i hur åtgärderna påverkar demokratin och de mänskliga rättigheterna. Hädanefter kommer Europaparlamentets ständigt manifesterade vikt vid att Europeiska unionen bör lägga större tyngd på mänskliga rättigheter och demokratiska värderingar i allt sitt samarbete med utvecklingsländerna att vara fullkomligt fastslagen.
Jag skulle också vilja säga att främjandet av de mänskliga rättigheterna, de demokratiska värdena, rättsstaten, en god förvaltning och kampen mot korruption måste vara viktiga beståndsdelar i alla framtida avtal. När vi ser ut över den afrikanska kontinenten och konstaterar att det råder 16 öppna konflikter som dagligen leder till tusentals offer och som slösar bort de resurser som behövs till hälso- och sjukvård, utbildning och vattenförsörjning till befolkningen på krigsmateriel, och när vi vet att 1, 3 miljarder människor i utvecklingsländerna har en köpkraft som är lägre än en dollar om dagen, kan vi inte tillåta att man fortsätter att upprätthålla vissa misstag som hindrar att samarbetshjälpen strävar efter ädla mål och syften som princip och som påtagliga resultat att mildra den extrema fattigdomen bland befolkningen.
I länder som under decennier varit underordnade grymma diktaturer, vilka många gånger har stötts och till och med underblåsts av europeiska stater, och i andra länder som varit utsatta för långa och blodiga väpnade konflikter, räcker det inte att Europeiska unionen nöjer sig med förverkligandet av fria val som ett tillräckligt och varaktigt medel för övergång till demokrati. Genomförandet av valen bör åtföljas av nödvändiga konstitutionella och rättsliga reformer, som främjar och förstärker rättsstaten, särskilt genom att upprätthålla och förstärka den dömande maktens oberoende, stödja ett straffrättsligt system som respekterar den enskilda individen och främjar pluralismen, på såväl politisk nivå som på den civilsamhälleliga, genom att stärka de institutioner som är nödvändiga för att garantera samhällets pluralistiska karaktär, inklusive icke-statliga organisationer; det bör också åtföljas av ett främjande av oberoende, pluralism och ansvar hos massmedia och ett stöd för tryckfrihet och respekt för föreningsrätt och mötesrätt, samt ett främjade av lika möjligheter och en icke-diskriminerande politik, inklusive åtgärder för att bekämpa rasism, främlingsfientlighet och sexism, liksom stöd till initiativ för att avskaffa dödsstraffet.
Om dessa förändringar inte garanteras begränsar sig diktatorerna, och de som håller sig kvar vid makten i länder med enpartisystem, till ett demokratiskt dop utan att politiken förändras i grunden och i sin praxis, utan att regler för en demokratisk förändring är garanterade, vilket kräver stöd och bekräftelse av de demokratiska politiska partierna. Utan parlament med effektiva kontrollbefogenheter, utan domstolar och ett oberoende rättssystem, utan tryck- och yttrandefrihet kommer man aldrig att lyckas befästa demokratin, rättsstaten, respekten för de grundläggande friheterna, medborgerliga fri-och rättigheter, och en god förvaltning av offentlig verksamhet, vilka är förutsättningar sine qua non för ekonomisk tillväxt och bekämpning av fattigdomen.
I all denna problematik lägger jag särskild tonvikt vid kampen mot korruption och för en god förvaltning som viktiga beståndsdelar i alla samarbets- och utvecklingsavtal med tredje land. Den senaste rapporten från världsbanken " Assessing Aid" är tydlig på den punkten: stödet kan vara extremt positivt och effektivt i främjandet av tillväxten och minskning av fattigdomen om det genomförs i ett sunt ekonomiskt klimat. En stram ekonomisk förvaltning är viktigare för utvecklingsländerna än det internationella ekonomiska biståndet, vilket bara har en positiv effekt i de länder som har genomfört nödvändiga politiska och institutionella reformer.
Vi kan ta det paradigmatiska fallet Moçambique som ett exempel att hålla i minnet, främja och belöna. Biståndet är till nytta när det går till dem som vet hur man skall använda det. Om det däremot hamnar i händerna på de många Mobutu och Mugabe som finns i världen så kommer endast de ekonomiska paradisen där den stora penningtvätten äger rum att tjäna på det, liksom vissa politiska och ekonomiska ledare i väst som stöder dem; för det är lämpligt att inte glömma bort att det inte bara är i utvecklingsländerna det finns en passiv korruption, eftersom vi i de rika länderna har en aktiv korruption.
Det existerar, eller har existerat folkmord i Rwanda och i kriget i Angola bara på grund av vissa europeiska länder och ledare. Just nu, herr ordförande, dör försvarslösa barn och befolkningar på den angolanska centrala högslätten, för att det i Antwerpen finns de som helt ostraffat fortsätter att köpa diamanter, i förakt för Europeiska unionens och världssamfundets sanktioner.
Tyvärr är fallen otaliga där intressena sätter sig över skyldigheterna och bidrar till att den katastrofsituation som miljontals människor lever i förvärras. Nyheter om diktatorer med personliga förmögenheter lika stora som eller större än deras länders utlandsskuld kommer ständigt. Exempel på länder som Tanzania som fick två miljarder dollar till vägar, utan att kommunikationsnäten fungerar på grund av bristande underhåll, är också vanliga.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Givarna bör i framtiden sälja goda idéer och inte dåliga projekt. Vi får inte fortsätta att gynna brottslingar. Tvärtom, länder som med enorma uppoffringar har kommit att införa stabila makroekonomiska ramar: öppning mot handeln, prioritering av lag och rätt, bekämpandet av korruption, måste belönas med ett förstärkt samarbete och en total avskrivning av utlandsskulden. Som ett budskap, för att parafrasera Martin Wolf, bör vi först och främst hjälpa dem som vill hjälpa sig själva.

Galeote Quecedo
Herr ordförande! Det som har hänt visar att parlamentets försök att ge samarbetet för demokrati och mänskliga rättigheter en solid juridisk grund inte var ogrundat. Under den parlamentariska debatten har vi försökt förbättra Europeiska kommissionens textförslag.
I första hand har grunden lagts för fastställandet av ändamålsenliga förfaranden för genomförandet av en gemensam planering av det europeiska samarbetet, så att de åtgärder som planläggs ges kontinuitet och så att strategier och prioriteringar fastställs och dimensioner på uppföljning och val av konkreta åtgärder anges, allt för att maximera förekomsten, upprätthållandet och visibiliteten för de resurser som är avsedda att verkställas.
Ett annat grundläggande mål är att generalisera instrumenten för samordning på alla nivåer, särskilt vad gäller samarbetet med unionens medlemsstater.
Vi bör särskilt uppmärksamma de förslag som lagts fram om kommissionens ansvar och de förfaranden som måste följas för projektens godkännande och uppföljning, men också inblandningen av den rådgivande kommittéen och framför allt Europaparlamentets roll i utvecklingen av de här programmen. Stora förändringar för systemen för uppföljning och utvärdering och den efterföljande informationen och kontrollen har föreslagits, såväl politiskt som åtgärdsmässigt, vilket utan tvekan kommer att förstärka effekten av åtgärderna, rätta till alla felaktigheter och förbättra det framtida verkställandet.
Den roll Europaparlamentet måste spela, och som uppenbarligen inte togs upp tillräckligt noggrant i förslaget, förknippas i allra högsta grad med detta. Jag syftar enbart på den årliga rapporten, där frågor tas upp angående genomförandet av program från föregående budgetår och om planering och val av program för nuvarande budgetår, och som kommissionen borde vidarebefordra till Europaparlamentet med tillräcklig framförhållning för att en årlig debatt skall kunna hållas i plenum under årets första sex månader, innan man granskar motsvarande budgetdelpost vid den allmänna debatten om den årliga budgeten.
Avslutningsvis vill jag säga att det verkar vara så att godkännandet av stadgan oundvikligen kommer att åtföljas av samtidiga åtgärder för att effektivisera innehållet. Två saker är enligt min mening viktiga. Kommissionens organisationsplan måste revideras för en bättre samordning mellan de enheter som har hand om samordningsfrågorna, i enlighet med förslaget om en horisontellt samordnad struktur, något som parlamentet i ett flertal resolutioner redan har tagit upp. Personalresurserna måste utökas, vilka för närvarande är påtagligt otillräckliga för att möta det ambitiösa projekt som vid förordningens tillämpning skall bedrivas med hänsyn på samarbetet för demokrati och mänskliga rättigheter.

Virrankoski
Herr ordförande! Att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och befästa rättsstaten tillhör EU: s centrala principer. Torres Coutos betänkande handlar om en förordning som fastställer den rättsliga grunden för dessa insatser i utvecklingsländer. Jag vill tacka föredraganden för ett bra betänkande.
Budgetutskottet avgav i ärendet ett yttrande där man i första hand koncentrerade sig på finansieringen. För det första föreslog utskottet att programmets varaktighet inte skulle begränsas. Detta har godkänts i betänkandet. Likaså har man godkänt utskottets ståndpunkt att anslagen skall bestämmas årligen i samband med budgetbehandlingen i parlamentet.
Budgetutskottet oroade sig också för en klar differentiering av det tekniska biståndet. Därför ville utskottet ha ett tillägg till artikel 3 i det stycke där det föreskrivs att dessa anslag skall differentieras i budgeten. Likaså förutsätter budgetutskottet att kommissionen lägger fram ett förslag om huruvida man skall använda budgetens del A eller B.
Ett av budgetutskottets kanske viktigaste organisatoriska ändringsförslag handlar om prioritering av den interinstitutionella arbetsgruppen. Rådet och parlamentet har för nästa år fastställt en i samband med årets budget inrättad rådgivande arbetsgrupp som skall koncentrera sig på de mänskliga rättigheterna. Dess syfte är att samordna de årliga åtgärderna. Bestämmelserna för detta har inkluderats i betänkandet. Man har goda erfarenheter av sådana här arbetsgrupper bland annat inom ramen för Medaprogrammet, och den här arbetsgruppen skulle behandlas på samma sätt som den av medlemsländerna bildade kommittén.
Det är mycket viktigt att anta detta betänkande för att man skulle få en rättslig grund för det aktuella anslaget. Därför måste man kraftigt vädja till rådet för att denna förordning skulle träda i kraft så snart som möjligt, senast i mars, då anslagen skulle kunna tas i bruk.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag instämmer helt i betänkandena av Roubatis, Barros Moura och Torres Cuoto. Jag skall inte gå in i detalj på det, kommissionären vet väl vad han skall göra åt den saken. Det är goda råd. Jag ville bara kortfattat uttrycka min uppskattning för det arbete som min kollega Lenz har utfört i parlamentet de senaste åren. Kanske får vi ytterligare en chans före mandatets slut, men hennes förtjänster får inte gå oförmärkta förbi. Tack också till de tjänstemän som har hjälpt er på ett så bra sätt.
Jag ville bara säga ett par saker. Herr ordförande! Vem skulle för femtio år sedan ha kunnat tro att en rekommendation till FN: s generalförsamling skulle spela en så stor roll? Det är en rekommendation med utopiska föreställningar, med paradoxer. Fortfarande en ömtålig planta men man lyssnar till den. Ändå har ett " aldrig mer" med avseende på folkmord inte kunnat förverkligas. Tänk på Bosnien, Rwanda, Kosovo och det som Torres Cuoto nyss sade, det som utspelar sig i Angola utan att det tas upp i media. Förverkligandet av att de mänskliga rättigheterna skall efterlevas sker via två vägar: den juridiska och den politiska.
Jag har ett par anmärkningar med avseende på den juridiska. Unionen har givit mycket stöd för att förverkliga det här utanför unionen. Jag tycker dock, herr ordförande, att de framstegen hotas en aning, nämligen på grund av att det finns för många mänskliga rättigheter. Det finns just nu en mänsklig rättighet för varje skavank. Rätt till semester, rätt till sömn, det tycker jag är litet för mycket. Med litet vilja så kommer väl rätten till odödlighet också, och vi vet på förhand att vi inte kan uppfylla den rättigheten. Jag skulle alltså vilja tala för en begränsning för att förhindra att de klassiska rättigheter som har med den enskilda personen att göra inte urvattnas. Det är nämligen ett hot och det är farligt. Det vill jag vaka över.
Sedan den politiska vägen. Det finns en högkommissarie, det finns ett säkerhetsråd som fattar beslut efter noga övervägande, nej inte efter noga övervägande utan för sent när det gällde Rwanda. Man visste att det skedde ett folkmord men man ville inte kalla det för det. Tragiskt. EU: s utrikespolitik är ombytlig. Öcalan döms inte, Pinochet dömdes men inte Castro och inte Kabila heller. Jag vet inte längre. Kinesiska dissidenter sade: fortsätt med påtryckningar underifrån, då blir det ordning på rättsstaten och den politiska vägen. Det håller jag helt med om, herr ordförande. Det måste vi fortsätta med. Ändå så vill medborgarna se något konkret. Den 10 december såg jag i tidningen den här kartan med de länder i världen som fortfarande verkställer dödsstraff. Ni kan kanske inte se det helt och hållet, herr kommissionär, men de färglagda delarna, det är inte så värst många. Ni ser det, den ljusblåa färgen. Medborgarna vill att det förverkligas och vill inte ha några barnsoldater mer i krigen. Ändå finns det positiva saker att tillkännage om de multinationella företagen. Nederländerna har givit ut en bok om de mänskliga rättigheterna och det är viktigt. Herr ordförande! Jag instämmer i det Gil-Robles sade den 10 december i Wien: amnesti för vapenvägrarna. Det skulle vara något bra och konkret.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Det finns inget område där Europeiska unionen är så synlig och inflytelserik på internationell nivå som inom utrikeshandeln. Därför finns det knappast något annat område där det är så viktigt och löftesrikt att främja de mänskliga rättigheterna. Det är inte enbart genom att stödja fria val, bygga upp rättssystem eller förebygga kriser som vi utövar inflytande på situationen för de mänskliga rättigheterna i tredje land. Vi gör det lika ofta och i mycket större utsträckning genom våra handelsförbindelser, import och export, investeringar, exportkreditförsäkringar och last but not least genom vår jordbrukspolitik. Här kan och bör vi regelbundet ingripa genom att vända oss till våra partner i tredje land, men även till aktörerna inom Europeiska unionen, såsom de europeiska transnationella koncernerna.
Men det räcker inte att vi i inledningen till de bi- och multilaterala avtalen åberopar de båda konventionerna om de mänskliga rättigheterna och ILO-konventionen - som i det senaste avtalet med Mexiko till exempel. I stället kräver vi en årlig rapport från kommissionen om situationen för de mänskliga rättigheterna och, när det är nödvändigt, även konkreta sanktioner. Men å andra sidan handlar det för vår del även om att aktivt stödja en positiv utveckling. Det nya APS med sin positiva främjande klausul, enligt vilken iakttagandet av de mänskliga rättigheterna skall belönas med en tullsänkning, är ett viktigt framsteg. Länder som Colombia, som redan åtnjuter tullfrihet, borde emellertid förlora denna förmån, när de konstant kränker de olika generationernas mänskliga rättigheter. När man vägrar fackföreningsfrihet, riskerar arbetstagarnas hälsa eller begränsar ursprungsbefolkningars livsrum, är emellertid också ofta europeiska koncerner medskyldiga. Därför behöver vi snarast, som ett första steg, en bindande uppförandekod för de transnationella koncerner som har sitt säte inom Europeiska unionen.
Alla de föreslagna åtgärderna måste dock tillämpas i samstämmighet och tillåta insyn. Men det innebär en utökad medbestämmanderätt för Europaparlamentet, för vägen leder inte bara från Rom över Maastricht och vidare till Amsterdam, utan sträcker sig längre än så.
Jag vill avsluta med ett påpekande: En icke-inblandning är många gånger det samma som en brutal inblandning.

Lenz
Herr ordförande! Även jag vill lovorda det fina samarbetet mellan kollegerna från samtliga grupper i dessa betänkanden, även från de olika utskotten. Däremot kan jag inte lovorda presidiets ledning som fått oss att sitta här, medan Sacharovpristagarna debatterar där nere. Det var verkligen skickligt planerat!
Herr ordförande! Två minuters talartid - vi har större kunskap än så om de mänskliga rättigheterna, därför kan vi inte föra en uttömmande diskussion här. FN: s förklaring, som vi firar här i dag, var konsekvensen av ett fruktansvärt krig. Sacharovpriset var en utmärkelse för kampen mot fruktansvärda förtryckarsystem. De mänskliga rättigheterna innebar till att börja med enbart ett motstånd mot den nationella politiken, det fanns ingen rätt till inblandning. I dag är de oskiljaktiga från en rättstat och demokrati, de icke-statliga organisationernas verksamhet, det civila samhället i sitt mångfald och EU: s utrikespolitik. De mänskliga rättigheterna kan endast träda in i en avgörande genomförandefas om de sträcker sig bortom den konkreta kampen mot kränkningar av den enskilda människans värdighet och blir ett instrument för de fria staternas politik som inte bara är inriktat på de egna intressena. Vi måste därför erkänna och betrakta dem som en konkret beståndsdel av all inrikes- och utrikespolitik inom EU.
Dagens debatt handlar inte bara om de senaste årens situation för de mänskliga rättigheterna, utan om något som sträcker sig längre än så, i synnerhet det vi förväntar oss efter Amsterdam. Dessa måste och kommer att utgöra en viktig del av Europeiska unionens utrikespolitik, just eftersom de i dag kan omvandlas till instrument för den nationella politiken, måste de uppmärksammas av vårt parlament. Då handlar det inte om pengar, utan det handlar om riktlinjer från våra utskott.
Från det institutionella utskottets sida vill jag säga att vi håller med om de grundläggande dragen i Roubatis betänkande, samtidigt som vi uttryckligen stöder de krav som där ställs på en förstärkning och koncentration av den i kommissionen befintliga logistiska personella potentialen i form av en vice ordförande och en enda ansvarig kommissionär, liksom kraven på en omfattande analys och föredragning inför Europeiska parlamentet och eventuella saktionsmekanismer. Men jag är tveksam till ett center för de mänskliga rättigheterna, det vill jag tydligt påpeka, för det skulle innebära att dessa frågor flyttades över dit, och att vi i Europaparlamentet inte skulle ha den kontroll som vi behöver ha.
Det händer att vi är motsägelsefulla, men i politiken för de mänskliga rättigheterna får det inte ske en stagnation, inte heller införas en för begränsad talartid tack, utan vi måste skapa perspektiv för framtiden!

Ordföranden
Fru Lenz! Presidiet tillämpar debattreglerna men beslutar inte om dem. De fastställs av ordförandekonferensen. Jag får alltså be er att framföra er protest dit.

Glase
Herr ordförande! De mänskliga rättigheterna är en fråga som ligger Europaparlamentet varmt om hjärtat. I Maastrichtfördraget från år 1993 omnämns för första gången respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i artikel 2 i fördraget, i stället för enbart i inledningen. Respekten för de mänskliga rättigheterna är en viktig förutsättning för demokrati, utveckling och fred. Det är lätt att skriva ner detta, och alla är överens. Men hur ser det ut i verkligheten? Att kvinnors rättigheter är oskiljbara från de mänskliga rättigheterna är en självklarhet, men det krävs en rejäl insats för att få folk att inse det. Nu måste vi satsa på att få dem att begripa vad det innebär också.
I vissa länder finns det fundamentalistiska tendenser som allt tydligare vänder sig mot kvinnor. Fortfarande är det kvinnor som är hårdast drabbade av fattigdom, och det gäller inte bara den så kallade tredje världen. Kvinnor har bara hälften så stora möjligheter att skaffa utbildning och ett sätt att försörja sig, och de förekommer ytterst sällan i de beslutsfattande organen. Vi blir chockade över att det över huvud taget förekommer rapporter om kvinnomisshandel och utnyttjande av och våld mot kvinnor. Men allt detta sker i dag. Det är ingen uppräkning från förra århundradet. Utskottet för kvinnors rättigheter kräver i sitt yttrande att respekten för kvinnors rättigheter skall utgöra en del av de mänskliga rättigheterna, som ett kriterium för de externa förbindelserna med tredje land, även i handels- och samarbetsavtalen.
Vi har visserligen fastslagit att vi skall värna om de mänskliga rättigheterna. Men ytterligare åtgärder krävs från Europeiska unionens sida för att främja och skydda kvinnornas värde och mänskliga rättigheter här och över hela världen.

Swoboda
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera de tre föredragandena till deras utmärkta betänkanden, och får lov att medge att jag är bäst insatt i Roubatis och Barros Mouras betänkanden och därför kan bedöma dem bättre. Kollegan Roubatis betänkande har en mycket poetisk inledning där han tackar alla de kvinnor och män som har kämpat för de mänskliga rättigheterna i sina länder och tillägnar dem sitt betänkande. Det är två portugiser och en grek som har talat, och även jag som österrikare vet att det i den mörka delen av vår historia, då vi var förtryckta, gjorde oss gott att andra länder i världen visade tecken på solidaritet. I Österrikes fall kom solidariteten ända från Mexiko, alltså långt bortifrån. Det är en viktig uppgift för Europaparlamentet och för hela Europeiska unionen att visa liknande tecken på solidaritet.
Det omnämnande av alla kämpande kvinnor och män, som vi har fått ta del av under dagens högtidsstund, är också viktigt eftersom det är en sak vi vill klargöra: Det handlar inte om att Europa skall vidta åtgärder mot Algeriet, Turkiet, Indonesien eller mot något annat land. Nej, vi ser i själva verket till de långfristiga intressena i dessa länder. Vi kan vara emot regeringar, militären eller makthavare, men vi är för människorna som i dessa länder själva kämpar för frihet och mänskliga rättigheter. Det måste vi alltid klargöra. Det är dem vi vill hjälpa, men inte med en fientlig hållning, inte med en bemästrande attityd som världsförbättrare i negativ bemärkelse.
Ibland måste vi tillgripa sanktioner, men vi bör ändå vara realistiska. Det vi kan göra och måste göra - och det finns bra förslag på sådant i betänkandena - är att hjälpa dem som för en svår kamp på plats under hot om fängelsestraff, sanktioner och kanske även under dödshot. Därför - det vet kommissionen och det vet även vi - är det av största vikt att vi ställer tillräckliga budgetmedel till förfogande, så att vi kan hjälpa dem som kämpar på plats, och att vi offentligt påvisar människors nöd och lidande, att vi erbjuder dem politiskt och moraliskt stöd i deras kamp. Här kan vi inte föra kampen genom resolutioner eller anföranden. Vi kan bara rikta uppmärksamheten mot platser där de drabbade människorna själva för sin kamp. Vi kan ge dem moraliskt och politiskt stöd liksom även finansiellt stöd på plats, så att deras kamp leder till framgång. För den framgångsrika kampen för de mänskliga rättigheterna är ett bidrag till freden, och alla har vi rätt till fred.

Soulier
Herr ordförande, kära kolleger! Några ord vid slutet av ett sekel som på den europeiska kontinenten har fått se så många massakrer och försök till utplåning av olika folk. Vi har utan tvivel ett antal saker att tala om för resten av världen, och som vår kollega Swoboda sade för en stund sedan: utan att undervisa någon.
Varför skulle vi förhäva oss, vi som är världens främsta handelsmakt, om det i samma stund som vi talar finns en man som lider inne på ett fängelse, en kvinna som kanske dödas. Vad tjänar det till att uttala ord här, om vi med den samlade doktrin vi har försett oss med under de senaste femtio åren, och särskilt under de tio senaste, inte har förmågan att säga - vi, en industrimakt, vilket land vi än kommer ifrån: " Vi accepterar inte att arbeta med er om ni inte sätter stopp för massakrerna, om ni inte upphör med tortyren. För då har ni inte en chans att samarbeta med minsta företag i Europa" . Om vi inte har förmågan att säga detta, som varken är en styrning eller en moralisk diktatur, då kommer vi inte att vara det vi trots allt är i världens ögon, demokratins kärntrupp. Hur många demokratier finns det i dag i världen? I vilket fall som helst inte många fler än dubbelt så många som vi är, femton länder. Och det är just det som stakar ut våra skyldigheter.
Jag tror att det är stärkande att vi i dag har välkomnat - och de pratar just nu i ett annat rum - ett antal män och kvinnor som har slagits för friheten. Låt oss helt enkelt tänka på, nu när jag slutar prata, att denna frihet är skör, och att den kan smälla igen dörren och gå sin väg.

Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! 50-årsjubileet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna är en viktig händelse. Naturligtvis pratar vi här om långsiktiga saker. Vi har alla ansträngt oss för det, varje grupp, varje ledamot av Europaparlamentet, det vet vi. De långsiktiga meddelandena får dock naturligtvis inte få oss att blunda för de kortsiktiga frågorna. Den resolution som antogs för tio dagar sedan får vi inte glömma här och kommissionären vet naturligtvis också att vi är vaksamma.
Vidare måste unionen göra sin människorättspolitik operativ. När kränks egentligen de mänskliga rättigheterna på ett sådant sätt att det finns anledning att upphäva ett samarbetsavtal eller ett normalt avtal? Försök skall göras att fastställa det i en ny Lomékonvention.
Något sådant måste också ske för länder utanför Lomékonventionen. Allmänna mänskliga rättigheter innebär också allmänna normer och potentiell kritik. Unionen måste vid det transatlantiska toppmötet med Förenta staterna tydliggöra att den även är den stora förkämpen för mänskliga rättigheter, Förenta staterna, förväntar sig att den inte undergräver den allmängiltigheten. Av Förenta staterna kan man till exempel förvänta sig att de deltar i den internationella brottmålsdomstolen och av unionen kan man förvänta sig att den tar upp det med de amerikanska myndigheterna.

Caccavale
Herr ordförande, ärade kollegor! Även jag vill gratulera ledamöterna Roubatis, Barros Moura och Torres Couto till ett utmärkt arbete, men inte heller jag tycker att det finns mycket att glädjas åt vid det tillfälle då femtioårsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna firas. Det finns inte mycket att glädjas åt av vissa skäl, vilka redan har redovisats men som jag gärna vill upprepa.
Framför allt attackeras principen om allmängiltighet. Just i dessa tider försöker idén göra sig gällande att eftersom det finns olika traditioner kan inte reglerna betraktas som allmängiltiga eftersom det finns andra värden än de västerländska, till exempel asiatiska värden, muslimska värden. Detta är naturligtvis ett koncept som måste tillbakavisas, men där Europa självfallet måste göra en kraftansträngning för att inte alltid och allenast framstå som den som slår andra på fingrarna, som läraren gentemot eleven. Likaså attackeras själva konceptet om odelbarheten: en uppfattning om de mänskliga rättigheterna som ett smörgåsbord håller faktiskt på att breda ut sig, enligt vilken var och en väljer de mänskliga rättigheter han vill och däremot inte respekterar de civila och politiska rättigheterna som helhet, liksom även de ekonomiska och sociala rättigheterna, sedda i sitt sammanhang. Dessutom verkar det som att inte heller konceptet om ömsesidigt beroende tränger igenom, det vill säga det faktum att det lönar sig även på det ekonomiska planet att med kraft proklamera och på alla sätt arbeta för demokratisering, för respekt för rättsstaten och för mänskliga rättigheter, eftersom man endast genom ett öppet och fritt samhälle kan få en verklig, även ekonomisk, utveckling.
Å andra sidan verkar det som att allt inte går alltför bra på hemmaplan heller, om Europa inte lyckas spela huvudrollen i allt detta. Om det är sant, vilket det är, att vi fortfarande har en tredelad struktur för den Europeiska unionens utåtriktade aktiviteter, var och en med sina egna administrativa rutiner och med skilda rutiner för genomförande. Om det är sant, vilket det är, att det finns många fall av falsk demokratisering. Om det är sant, vilket det är, att pensionerade diktatorer ställs inför rätta medan diktatorer som fortfarande står på toppen av sina karriärer stannar på sina poster.

Carnero González
Herr ordförande! På sextio sekunder vill jag poängtera några frågor som är väldigt viktiga för mig: de mänskliga rättigheternas universalitet och beroendeställning samt värnandet och främjandet av desamma.
För att värna om de mänskliga rättigheterna måste man ha tillgång till ett instrument som kan sätta stopp för straffriheten. Genom att anhålla diktatorn Augusto Pinochet har vi kastat en stor sten mot det bepansrade glas folkmördare, diktatorer och envåldshärskare länge har gömt sig i bakom. Med hänsyn till beroendeställningen och främjandet av de mänskliga rättigheterna får vi dock inte förglömma utvecklingen. Den politiska friheten är lika viktig som den ekonomiska friheten, och detta gäller framför allt rätten till ett värdigt liv.
Europeiska unionen bör agera i samklang med detta. Vi bör dessutom tillämpa den demokratiska klausulen och vidta konstruktiva åtgärder för främjandet av de mänskliga rättigheterna, något som vi själva alltid har tagit för givet.
Europeiska unionen måste vara i nivå med de diplomatiska krav medborgarna ställer. En medborgarnas diplomati som exempelvis har medfört ett undertecknande av ett fördrag om förbud av trampminor och som menar att den internationella brottmålsdomstolen, trots att den är domför, är otillräcklig.

Schroedter
Herr ordförande, kära kolleger! Var och en är skyldig att erkänna den andres rättigheter. Denna fras skrev de unga demokratiska partierna i Brandenburg in i sin första demokratiska författning. Varför då? Denna fras visar tydligt att politiken för mänskliga rättigheter inte bara har att göra med moralisk vädjan, det är en praktisk politik. Även diktatoriska regeringar lovordar politiken för mänskliga rättigheter, men en trovärdig sådan är en aktiv politik i människornas verklighet. Därför bedömer man i Europeiska unionen världen över utifrån dess handlingar i den politiska vardagen, hur man där tillvaratar de mänskliga rättigheterna. Då gäller det att handels- och ekonomipolitiken är underordnad politiken för de mänskliga rättigheterna som ett primat. Då gäller det att världens diktatorer aldrig mer kan förlita sig på att de inte kommer att ställas till svars för sina handlingar.
Även Europeiska unionen kommer att bedömas utifrån om den genom ratificeringen och det finansiella stödet till projektet " Internationella brottmålsdomstolen" har lyckats göra denna till en effektiv inrättning, och det gäller att Europeiska unionens medlemsstater har mod att stoppa vapenexporten, så som exporten till Indonesien och Turkiet, till sådana regeringar som kränker de mänskliga rättigheterna.
Det är vår internationella plikt att inte tiga still inför något fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Nu gäller det att kommissionen ser till att blåsa liv i klausulen om de mänskliga rättigheterna i fördragen i stället för att ständigt tala om för oss varför de ekonomiska intressena är så viktiga. De mänskliga rättigheterna är universella och oantastliga!

Maes
Herr ordförande! Mänskliga rättigheter skall inte förverkligas på månen utan på den här ganska mörka jorden. Det sker bäst i en triangel av fred, utveckling och demokrati. Tre grundpelare som är olösligt förenade med varandra och som är avgörande för möjligheten att garantera de mänskliga rättigheterna.
Av utskottens betänkanden framgår det att kollegerna här i parlamentet är medvetna om det, men i den politik som förs är den verkligheten ofta svår att finna. Även utskottet för utveckling och samarbete anklagar unionen med rätta för tvetydighet. Kommersiella och strategiska intressen väger när det verkligen gäller ofta tyngre än de mänskliga rättigheterna. Det skulle vara ett stort steg i rätt riktning om handelspolitiken kopplades mer till unionens strategi för de mänskliga rättigheterna. Den politiken måste gå att tvinga fram och den står och faller med kontrollen av avtalen om mänskliga rättigheter.
Vi instämmer naturligtvis med prioriteterna med avseende på mänskliga rättigheter. Vi borde emellertid inte alltid sticka ut ett anklagande finger mot andra. Även i Europa sker det många överträdelser och det bär vi själva ansvaret för. De mänskliga rättigheterna för flyktingar kommer i kläm. Trycket att skärpa politiken antar sådana proportioner att det sätt på vilket vi behandlar vissa asylsökande och så kallade illegala invandrare, eller personer utan identitetshandlingar ibland överskrider gränsen för det som är acceptabelt för människor.
Minoriteternas rättigheter kränks fortfarande även i Europa. Inte bara till exempel i Turkiet utan även i den makedoniska delen av Grekland. Barnens rättigheter kan vi fortfarande inte garantera på ett anständigt sätt och människohandeln fortsätter inför våra ögon medan vi talar om bekämpande av våld mot kvinnor. Det finns en uppförandekod om vapenhandel, men ni vet också att den överträds. Jag skulle kunna fortsätta men jag hoppas, avslutningsvis, herr ordförande, att vi när det gäller, när vi i morgon behandlar Agenda 2000, att vi då även tänker på de mänskliga rättigheterna.

Lukas
Herr ordförande! Den internationella ekonomi- och finanskrisen har orsakat en dramatisk ökning av barnarbetet och den sexturism som riktas mot barn. Jag syftar på punkt 26 i Roubatis betänkande och anser att kravet på att införa standardklausuler för de mänskliga rättigheterna är mycket viktigt och nödvändigt. Framför allt får inte Europeiska unionen indirekt och stillatigande acceptera det sociala och sexuella utnyttjandet av barn. Respekten för de mänskliga rättigheterna och i synnerhet skyddet av barn mot varje form av misshandel måste därför vara en förutsättning för att ett företag skall komma i fråga för offentligt stöd och deltagande i offentliga anbudsförfaranden. Vi får inte acceptera att vi på de europeiska marknaderna drunknar i tredjelandprodukter, som framställts av barn som arbetar som slavar, inte heller att europeiska turister obehindrat kan utnyttja barn i stater som erhåller EU-stöd.

Vecchi
Herr ordförande! Jag tycker att det är betecknande att Europaparlamentet har beslutat fira femtioårsminnet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna på ett informellt sätt, genom att dels i förmiddags utdela Sacharovpriset till Ibrahim Rugova, dels i denna debatt i ämnet koncentrera en bestämd inställning, som ett försök att utstaka en stark politisk linje vad beträffar frågor som hänger samman med de mänskliga rättigheterna.
Jag tycker att de tre betänkanden vi diskuterar är situationen vuxna och, framför allt, är tecken på en utveckling av kompetensen och den politiska viljan inom den Europeiska unionen att ingripa konkret och aktivt till gagn för de mänskliga rättigheterna.
Jag tänker speciellt på Torres Coutos utmärkta betänkande - vilket jag tackar honom för - beträffande förslaget till förordning om genomförande av åtgärder för utvecklingssamarbete som bidrar till att utveckla demokratin och de mänskliga rättigheterna och att befästa rättsstaten. Det tycks mig att man i detta understryker ett koncept jag anser vara grundläggande, det vill säga att det finns ett obestridligt samband mellan utveckling av de mänskliga rättigheterna och demokratin och utvecklingen som sådan. Om utvecklingen, såsom vi alltid har hävdat, skall vara mänsklig, deltagande och hållbar, kan den inte förverkligas genom brott mot de mänskliga rättigheterna eller genom att förneka de demokratiska rättigheterna.
Följaktligen tror jag man måste bli medveten om att arbetet för mänskliga rättigheter visst innebär att hävda varje individs och varje social, etnisk och annan grupp i samhällets oavytterliga rätt, men inte bara detta: det är också faktiskt ett villkor för varje folks, varje kollektivs och hela mänsklighetens utveckling. Arbetet för de mänskliga rättigheterna, liksom även arbetet för demokratin, rättsstaten och good governance är alltså logiskt och intimt förbundna med varandra och att hävda dessa värden innebär vare sig inblandning i andras angelägenheter eller eurocentrism.
Det är nu viktigt att bygga upp ett sammanhängande agerande från den Europeiska unionens och dess medlemsstaters sida, ett agerande som utvecklas längs olika axlar, vilka huvudsakligen är: utvecklingen av den internationella rätten, speciellt dess konkreta och tillämpliga instrument, fullt införande av de mänskliga rättigheterna som målsättning för alla organ för internationellt samarbete, utveckling av specifika och direkta åtgärder, vilket förslaget till förordning hänför sig till.
Det är uppenbart att man måste ha en bred vision av de mänskliga rättigheterna, vilken även innefattar ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter förutom de civila och politiska rättigheterna, och att man måste arbeta för att utveckla konkreta övergångsprocesser och processer för att konstruera mänskliga och institutionella villkor som gör att dessa principer kan förverkligas.
Jag vill avsluta med att säga att investeringen i mänskliga rättigheter förmodligen är den mest lönsamma i dag, både för att de i dag kränks på de mest påfallande sätt, och för att det även finns de som vill ha en värld där den mänskliga varelsen står i centrum. Det är även vår bästa livförsäkring.

Fernández Martín
) Herr ordförande! Precis som föredragande Torres Couto gör gällande i ingressen till sitt betänkande, vill jag också framhålla att man såväl i parlamentet som i utskottet för utveckling och samarbete alltid har tillmätt främjandet av de mänskliga rättigheterna och de demokratiska värdena stor betydelse, och att man alltid har betraktat det som en viktig faktor för att stimulera förbindelserna med utvecklingsländerna.
Det finns en lång rad prejudikat som jag inte skall gå in på här. Rocard och Martens nyligen offentliggjorda betänkanden bör dock nämnas med anledning av den nya ramen för våra förbindelser med AVS-länderna. Jag kan också nämna betänkandet om demokratisering, mänskliga rättigheter och en väl fungerande statsstyrelse inom ramen för de nya relationerna med AVS-länderna, där jag själv är föredragande och som vi kommer att debattera under mötet i nästa månad.
Tyvärr så kommer ofta institutionerna och lagstiftarna på efterkälken. Samhället har sin egen dynamik, där genereras förväntningar, illusioner och problem som vi sedan måste bemöta. Det här är ett typiskt fall. Efter drygt tjugo års samarbetspolitisk erfarenhet riktar vi nu uppmärksamheten på nya frågor, vi har andra visioner och nya impulser i våra förbindelser med utvecklingsländerna.
Styrkan i ett mognare samhälle, väl fungerande demokratiska institutioner, övervakning och kontroll av den offentliga verksamheten och kampen mot all slags korruption är inte bara mål som är värda att slåss för utan som inspirerar det dagliga arbetet i vårt utskott.
Torres Couto lägger i sitt betänkande fram en rad intressanta förslag som kan bidra till inrättandet av en normgivande juridisk kår så att vi kan lämna de stora principförklaringarna bakom oss och i stället vidta konkreta åtgärder.
På 50-årsdagen den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, så ringaktade världen över, tror jag att det här är det bästa vi kan göra för att värna om dem.

André-Léonard
Herr ordförande! Den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, som har blivit grunden för de demokratiska värdena, har firat sin femtioårsdag. Det blev ett tillfälle till många hyllningar över hela världen, tillfällen till vackra ord och fromma önskningar om respekten för mänskliga rättigheter, och om byggandet av en mer rättvis värld.
Läget för de mänskliga rättigheterna är trots detta inte helt entydigt. För när allt kommer omkring: efter femtio år respekteras förklaringen egentligen bara i ett trettiotal demokratiska länder, som har mindre än en miljard invånare. Däremot hånas den av auktoritära regimer i trettio andra länder, där det bor nästan två miljarder personer. Amnesty Internationals rapport finns där för att bekräfta denna graverande bild i fråga om tortyr, utomrättsliga avrättningar och åsiktsfångar som hålls fängslade i ett stort antal länder.
Självklart och lyckligtvis har det gjorts framsteg, men bitterheten är fortfarande stor. Man har mångfaldigat de rättsliga instrumenten, men varför har Förenta staterna, världens främsta supermakt, fortfarande inte ratificerat pakten från 1996 om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter? Varför bevaras dödsstraffet? Varför har fördraget som undertecknades i juli i Rom, som inrättar en internationell brottmålsdomstol, hittills bara undertecknats av ett sextiotal länder? Varför har en miljard trehundra miljoner människor mindre än en dollar om dagen att leva för? Varför dör varje dag 35 000 barn i sjukdomar som hade kunnat förebyggas? Varför tvingas 150 miljoner barn att arbeta för att överleva? Varför så mycket våld mot kvinnor? Listan över " varför" skulle kunna göras mycket längre.
Är 50 år redan för mycket, så att vi nu sluter våra hjärtan och blottar likgiltighet och egoism, och accepterar världens grymhet och avsaknaden av lika möjligheter? Jag fruktar att politiska och rättsliga instrument inte tjänar någonting till om det kvarstår så mycket orättvisa mellan de varelser som befolkar vår värld.

Daskalaki
Herr ordförande! Femtio år efter förklaringen om de mänskliga rättigheterna borde den här debatten inte ens behövas. Detta framhölls också av fru André - Leonard för två minuter sedan. Tyvärr finns dock problemet fortfarande, och det är ett akut problem i större delen av världen, och de två viktiga betänkanden som vi behandlar i dag är alltjämt aktuella.
Europaparlamentet har alltid, åtminstone i debatterna, visat lyhördhet i fråga om de mänskliga rättigheterna. Först och främst skulle jag vilja understryka att vår grupp stöder båda betänkandena och delar åsikten att respekten för de mänskliga rättigheterna är beroende av många faktorer, som inte bara är politiska, sociala, ekonomiska eller kultuella. Därför måste man instämma i Roubatis åsikt att det behöver inrättas ett omfattande system med årliga program för de mänskliga rättigheterna, ett system som skall ingå i utrikespolitiken.
Detta enhetliga system kommer att bättre kunna slå vakt om de mänskliga rättigheterna och på så sätt bidra till att intressepolitiken inte får företräde framför moralen - och detta har vi fört en utförlig debatt om här i parlamentet - och att de goda föresatserna inom utrikespolitiken inte blir en ersättning för konkreta insatser.
Såsom han så riktigt framhåller, är de mänskliga rättigheterna en oförytterlig del av denna unions politik, och medvetenheten om detta måste finnas i alla unionens organ och på alla nivåer.
Barros Moura framhåller i sitt betänkande med rätta att globaliseringen sätter gränser för ett reellt utövande av demokrati och mänskliga rättigheter. Vi måste vara särskilt observanta på denna punkt. Här i parlamentet förefaller det nämligen vara så att bedömningen av en kränkning av de mänskliga rättigheterna tyvärr ofta är beroende av hur stora internationella, politiska och ekonomiska intressen som står på spel.
Avslutningsvis skulle jag vilja ge de båda föredragandena en eloge för deras mycket välformulerade påpekanden och för de förslag de har lagt fram, förslag som kan hjälpa oss att hantera en så allvarlig fråga på ett effektivt sätt.

Theonas
Herr ordförande! Det råder inget tvivel om att de betänkanden som vi debatterar innehåller mycket viktiga och intressanta idéer om de mänskliga rättigheterna.
Detsamma kan sägas om innehållet i meddelandena från kommissionen och Europeiska unionens övriga organ. Man måste emellertid ställa frågan om hur trovärdiga dessa proklameringar är. Ett exempel kan enligt min mening tjäna som bevis för det omfattande hyckleriet. Med anledning av femtioårsminnet av förklaringen om de mänskliga rättigheterna berättar den turkiska pressen om det tragiska tillståndet i Turkiet. Enligt den turkiska pressen finns det inga rättigheter, det finns bara kränkningar, och myndigheterna ägnar sig åt omfattande tortyr. I år har 150 människor mördats av okända gärningsmän, 86 människor har gripits och avrättats utan rättegång, 118 organisationer har förbjudits, 275 publikationer har beslagtagits, 3 000 medlemmar i det lagliga partiet HADEP har gripits, sedan Öcalan-fallet blev bekant. Samtidigt som allt detta pågår, söker Europeiska rådet, kommissionen, rådet och vissa av unionens mäktigaste länder finna en metod för att genomföra förhandlingar med Turkiet som det tolfte bland kandidatländerna. Det är uppenbart att när ekonomiska och geopolitiska intressen står på spel, då får de mänskliga rättigheterna vänta.

McKenna
Herr ordförande! När vi talar om kränkningar av mänskliga rättigheter runt om i världen måste vi se på oss själva och utröna vad vi är ansvariga för. Vi måste uppmärksamma hur Europeiska unionens medlemsstater ger näring åt konflikter runt om i världen och kränkningar av mänskliga rättigheter. Vi behöver t.ex. en uppförandekod i fråga om vapenexport. Jag skulle vilja nämna följande: fransk utbildning av säkerhetsstyrkor och dödsskvadroner i Rwanda; belgisk försäljning av vapen till Rwanda; utbildning av indonesiska trupper i Storbritannien; tyska kpistar som användes vid en fängelsemassaker i Brasilien; de jetplan av typen Hawk som sändes till indonesierna, så att de skulle kunna bedriva förföljelser på folket i Östtimor; försäljning av brittiska vapen till sådana länder som Turkiet och Saudiarabien; tortyrredskap som sålts till olika länder, så att de kan utsätta människor världen över för kränkningar av mänskliga rättigheter.
Vi måste betrakta detta och fråga oss själva om det är moraliskt rätt. Kan vi inta en hög moralisk ståndpunkt, när Europeiska unionen, i vinstsyfte - och enbart i vinstsyfte - säljer vapen och redskap världen över med vilka de bidrar till att straffa och döda människor. Vi måste först se på oss själva och se vad vi gör som ger näring åt kränkningar av mänskliga rättigheter världen över.

Amadeo
Herr ordförande! Vi har i dessa dagar firat femtioårsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. I dag betonar vi dem med denna debatt, och det gör vi därför att de fortfarande i dag är allas vår dröm, därför att hela folk på vår trötta planet inte känner till deras principer som samtidigt är politiskt engagemang och andlig strävan.
Många av oss lyssnar till detta firande utan att känna av någon rörelse, framför allt därför att de mänskliga rättigheterna är en del av de principer som lärs ut i skolorna och i hemmen, principer som har blivit inte enbart politisk moral utan rentav skolhistoria, och även därför att människorna vid detta sekelslut inte litar mycket på ord och löften. Varför inte påminna oss att efter 1789 kom tyvärr 1793 med terrorn? Kan vi fortfarande tro på ordens innebörd? Till slut: varför visar televisionen oss varje kväll bilder av terror, ansikten och människor som släpper lös terrorn i Ruanda, Bosnien, Kosovo, Algeriet, i hela den kommunistiska världen?
Vem brydde sig om mänskliga rättigheter i Ryssland på Stalins tid, i Kina på Maos tid och även i nutid i Pol Pots Kambodja, i Sydamerika, på Haiti, i Honeckers Östtyskland? I det tjugonde seklets gryning upplever de mänskliga rättigheterna fortfarande en dyster höst. Tyvärr kvarstår behovet att upprätta internationella domstolar som kan döma krigsförbrytarna. Kvarstår gör även hoppet om en värld där demokratin kan breda ut sig alltmer och medvetenheten om att, förr eller senare, tack vare den långsamma men obevekliga högre rättvisan, respekten för de mänskliga rättigheterna faktiskt gör sig gällande.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! För det första vill jag tacka föredraganden för deras betänkanden. Jag tror nämligen att man i dessa ger vissa mycket användbara förslag, och att man i stort sett tar upp allt vad vi borde göra och säga, och jag säger här i stort sett allt, för att inte säga allt, som alltid kan vara för mycket sagt.
Jag vill dock kommentera ett par saker. Vi måste vara mera noggranna, vilket jag vill poängtera, med allt det som vi kan göra inom och utifrån Europeiska unionen.
Jag vill inte föregå den debatt som senare kommer att äga rum, men det finns vissa frågor som till exempel kvinnornas rättigheter och sexturismen, och som någon talare erinrade sig om, som har mycket att göra med vår europeiska attityd och det sätt vi behandlar tredje lands medborgare, vilket vi borde hålla ett vaksamt öga på, eftersom särskilt det sistnämnda i hög grad påverkar vår yttre trovärdighet. I mitt land till exempel underlättas inte situationen av de immigranter som skockar sig i Ceuta och Melilla, när vi med kraft och entusiasm vill värna om de mänskliga rättigheterna.
Vi måste ge demokratiseringsprocessen och respekten för de mänskliga rättigheterna vårt stöd. Vi måste ge vårt politiska stöd, vilket parlamentet också gör, men vi måste också ge kommissionen vårt stöd, så att man därifrån kan agera så effektivt som möjligt. Vi måste också vara medvetna om vad detta kostar, såväl ekonomiskt som administrativt, vilket vi ibland inte är, och är vi det så agerar vi inte i överensstämmelse härmed.
För det tredje vill jag än en gång insistera på inrättandet av en internationell brottmålsdomstol med internationell legitimitet, vilket är det enda sättet för oss att effektivt agera och nå ut till hela världen utan att detta resulterar i nya problem, ny ideologi eller nya anspråk på de mänskliga rättigheterna. Jag menar att fallet Pinochet tydligt visar att vi enbart med en sådan internationell legitimitet, och som vi genom samstämmighet måste frambringa, kan göra framsteg.

Lambrias
Herr ordförande! Under den ytterst begränsade talartid som jag har fått, i en så omfattande och allvarlig fråga, får jag begränsa mig till att framhålla en enda punkt i Roubatis välunderbyggda och sakliga betänkande.
Artikel 31, som inskärper att de allmänt erkända principerna om grundläggande rättigheter inte får offras till förmån för ekonomiska, strategiska eller politiska intressen, vare sig från unionens eller från någon medlemsstats sida. Det är just detta hänsynstagande till olika intressen som är orsaken till att vi, samtidigt som vi firar femtioårsminnet av den historiska internationella förklaringen och överenskommelsen, medvetet blundar för de flagranta, upprepade brotten mot denna förklaring t.o.m. i vår närmaste omvärld. Men den tolerans vi fortfarande visar kan inte skapa någon respekt för de mänskliga rättigheterna i länder som saknar demokratisk tradition. Tvärtom får vår tolerans till följd att dessa länder kan anklaga oss för hyckleri och politisk särbehandling.
Europeiska unionen bör - och kan - spela en ledande roll, när det gäller att förmå alla världens länder att respektera dessa existentiella värden. En förutsättning är dock att unionen inte förvanskar dessa värden utifrån kortsiktiga och egoistiska kriterier.

Ordföranden
Herr Lambrias! Jag vill ta tillfället i akt och upprepa en rekommendation som jag ständigt brukar rikta till de politiska grupperna, och det är att de inte bör ge synnerligen viktiga talare mindre än två minuter för att framföra sin åsikt här i parlamentet. Det är omöjligt, och jag anser att det strider mot parlamentsledamöternas värdighet, att ge dem kortare tid än två minuter. Jag har personligen framfört att jag inte är benägen att avbryta talarna efter en minut, därför att jag anser, inte bara att det är omänskligt, utan även att det strider mot deras värdighet.

Cars
Herr ordförande! En mycket bred majoritet i denna kammare betraktar det som ett allvarligt brott mot de mänskliga rättigheterna när en stat avrättar en medborgare. Vi hälsar därför med glädje att Bulgarien nyligen avskaffade dödsstraffet. Bland de länder som söker medlemskap i EU är det nu endast Lettland, Litauen och Turkiet som har detta djupt orättfärdiga straff kvar i sin lagstiftning.
Som vår ordförande Gil-Robles sade i kammaren tidigare i dag, måste respekten för mänskliga rättigheter särskilt prägla de länder som önskar komma med i Europeiska unionen. Låt oss därför gemensamt understryka betydelsen av att de kandidatländer som verkligen är angelägna om att bli medlemmar snarast medverkar till att förvandla dödsstraffet i Europa till ett hemskt, men för varje år som går alltmer avlägset och allt blekare, minne.

Theorin
Herr ordförande! När vi i dag diskuterar de mänskliga rättigheterna är det några fakta som måste upp på bordet. De tre rikaste människorna i världen har en förmögenhet som överstiger de 48 fattigaste ländernas samlade BNP. Orättvisorna i världen ökade kraftigt under de två decennierna av nyliberalism. I över 70 av världens länder ligger medelinkomsten i dag lägre än för 20 år sedan. Av de 4, 5 miljarder människor som lever i utvecklingsländerna saknar en tredjedel tillgång till drickbart vatten. Är denna situation ödesbestämd? Absolut inte! Enligt beräkningar från FN skulle det räcka med att lägga en förmögenhetsskatt på 4 procent på de 225 största förmögenheterna för att alla jordens människor skulle få sina basbehov av mat, vatten och hälsa tillgodosedda. Att ge alla de nödställda den mat och hälsovård de behöver skulle kosta 13 miljarder dollar, vilket motsvarar vad vi lägger ned på parfym i USA och Europa per år.
30 miljoner människor dör av svält och 800 miljoner lider av konstant undernäring - inte som följd av oundvikliga katastrofer, utan snarare för att svälten har blivit ett politiskt vapen som används för att få medial uppmärksamhet. Somalia, Liberia, Sudan, Nordkorea, Burma och Afghanistan är länder där de ansvariga regeringarna eller krigsherrarna har tagit oskyldiga som krigsgisslan. Klimat och naturkatastrofer är bara marginella orsaker till de stora svältkatastroferna. I stället är det människor som svälter ut människor.
Dagens kränkningar av mänskliga rättigheter är orsaken till morgondagens konflikter. Denna onda cirkel av kränkningar och konflikter kan och måste stoppas, säger FN: s generalsekreterare Kofi Annan. Nu har mänskliga rättigheter efter femtio år fast förankrats, och det är hög tid att ta nästa steg. Nästa århundrade måste nämligen bli förbyggandets århundrade. Vi kan inte längre påstå att brist på resurser hindrar oss från att handla. Denna onda cirkel av kränkningar och konflikter som leder till nya konflikter kan och måste stoppas. Mänskliga rättigheter är djupt integrerade i fred och säkerhet, ekonomisk utveckling och social jämlikhet - och EU har stora möjligheter att ta ledningen för detta nya steg för mänskliga rättigheter.

Maij-Weggen
Herr ordförande! I dag firar vi att den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna har funnits i 50 år. Vi firar också tioårsjubileet av Sacharovpriset. Jag skall omedelbart tillägga att fira är ett felaktigt ord eftersom de mänskliga rättigheterna kränkts allvarligt otaliga gånger sedan 1948. Det är också bra att Sacharovpriset i dag går till Rugova, eftersom det fäster uppmärksamheten på den orättfärdiga situationen som Kosovo befinner sig i och även på människor som har modet att fördöma det. Att Sacharovpriset inte alltid innebär att situationen verkligen blir bättre visar sig av situationen för Aung San Suu Kyi som fortfarande hålls som gisslan i Burma. Det visar sig också av situationen för Taslima Nasreen som fortfarande blir hotad i Bangladesh, Leyla Zana som fortfarande sitter fängslad i Turkiet och Salima Ghezali som fortfarande inte kan återvända till Algeriet i samband med massakrerna där. Herr ordförande! Världsläget är fortfarande mycket allvarligt. Ett av skälen till att vi från Europeiska unionen kan göra så litet åt det är egentligen att beslut i frågor om mänskliga rättigheter fortfarande måste fattas enhälligt i Europeiska unionen. Åtminstone om åtgärder med avseende på mänskliga rättigheter. Herr ordförande! Jag har med avseende på det lagt fram ytterligare ett ändringsförslag till de aktuella betänkandena om att uppmana Europeiska ministerrådet att ändå avskaffa den enhälligheten. Jag tror att det kanske skulle vara en av de bästa gåvor man kan ge jubilarerna Förenta nationerna och Sacharovpriset.

Imbeni
Herr ordförande! Efter femtio år tror jag nog man kan göra en kritisk utvärdering. Om man ser tillbaka kan man säga att världen har gjort framsteg: kommunismen i öst finns inte mer, apartheid i Sydafrika finns inte mer, tyrannregimerna i Sydamerika finns inte mer. Om man däremot ser sig omkring är besvikelsen stor, eftersom man varje dag inser att man i många länder fortsätter att bryta mot de mänskliga rättigheterna.
Det är alltså fortfarande långt kvar, vilket med stor tydlighet framgår av våra betänkanden och dokument. Ändå tror jag att vi kan hämta något hopp även ur det nyliga extraordinära fallet med arresteringen av Pinochet, som beslöts på basis av ett initiativ av en spansk domare och utfördes av brittiska myndigheter, i denna vår europeiska vrå av frihet. Detta kan betyda att tyrannerna och diktatorerna i framtiden inte längre kan tro att de kan klara sig genom att stanna hemma! Kanske kan vi hädanefter säga att rättvisan kan passera gränserna utan att stoppas, såsom hittills har varit fallet.
Naturligtvis betyder inte detta att det mesta är gjort. Mycket återstår de fakto att göra. Jag anser att det centrala för att verkligen lyckas övervinna det enorma avstånd som finns mellan uttalandena och verkligheten är att de mänskliga rättigheterna övergår från att vara en storslagen allmän förklaring till att bli ett politiskt program. De nationella regeringarna, vår Europeiska union och världens regeringar borde införa hävdandet av de mänskliga rättigheterna på sin politiska dagordning. På så sätt kunde kanske optimismen verkligen även bli en välgrundad tillit till vår framtid.

Baldi
Herr ordförande, ärade ledamöter! Varje mänsklig varelses liv är unikt och oersättligt. Alla människor föds fria, med samma värde och rättigheter. Otvivelaktigt måste respekten för de mänskliga rättigheterna och skyldigheten att utföra humanitära handlingar vara de grundläggande värderingarna i ett samhälle som betraktar sig som fritt, civiliserat, demokratiskt och rättvist.
Varje individ åtnjuter så kallade grundläggande rättigheter, som garanterar livets och den personliga utvecklingens grundläggande beståndsdelar. Dessa rättigheter betraktas och definieras förutom som grundläggande även som okränkbara, i den meningen att inget och ingen får bryta mot dem eller ifrågasätta dem, det vill säga skymfa dem, begränsa dem eller upphäva dem.
Europeiska unionen strävar mot målet att sätta försvaret för rättigheterna i centrum för sin politik, men det är fortfarande mycket lång väg kvar att gå. Det är ytterst viktigt att de förebyggande och kontrollerande ingreppen och åtgärderna samordnas, vilket förverkligas genom en gemensam och effektiv utrikespolitik som, även via förebyggande diplomatiska åtgärder, gör det möjligt att förhindra de konflikter som orsakas av allvarliga politiska kriser som leder till instabilitet, till främlingsfientlighet, till folkmord, till etisk rensning, till handelsblockader, till tortyr, till övergrepp, till spänningar i samhället och till brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna.
Man måste etablera lämpliga institutionella strukturer och förse dem med tillräcklig makt och finansiella resurser för att garantera respekten för de mänskliga rättigheterna, kvinnans och barnens rättigheter, med speciellt avseende på barnens mänskliga rättigheter, skyddet av minderåriga och av människovärdet i audiovisuella och informationsmedia, inklusive Internet, kampen mot barnsexturismen, skapandet av en internationell permanent brottsdomstol, tillämpningen av socialklausulen. Det är emellertid framför allt viktigt att respekten för de mänskliga rättigheterna tillämpas i våra egna länder.

Newens
Herr ordförande! Jag skulle vilja uttrycka mina lyckönskningar till de tre föredragandena vars betänkanden vi har framför oss idag och säga att vi inte borde vara alltför pessimistiska över att så mycket återstår att göra femtio år efter den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Trots det faktum att väldiga kränkningar av de mänskliga rättigheterna fortsätter att ske, finns det nu en godtagen världsnorm för mänskliga rättigheter, av vilken brott internationellt fördöms.
Fastän det är tragiskt att diskriminering, tagande av fångar, misshandel, tortyr, tillfogande av skada och mord fortfarande sker i öppet trots mot de grundläggande mänskliga rättigheterna, är sådana dåd nu allmänt ansedda som kriminella och många tyrraniska regimer har i realiteten fallit. Rättegångsförfarandena mot vissa personer för deras handlingar i det forna Jugoslavien och mot Chiles general Pinochet visar att ansvarighet för brott mot mänskliga rättigheter nu tycks vara ärenden som överskrider nationella gränser.
I FN-förklaringen fastslås att rätten till en tillfredställande levnadsstandard, bostad, hälsovård, socialförsäkring, utbildning och sysselsättning också är mänskliga rättigheter. I en nyutkommen rapport från Förenta nationerna redogjordes för utbredningen av fattigdomen i världen och fastställde att 358 miljardärer ägde kapital som motsvarar årsinkomsten för närmare hälften av jordens befolkning. Detta påvisar storleken av den utmaning vi fortfarande står inför, om vi skall uppnå grundläggande mänskliga rättigheter för de fattiga och underpriviligierade i världen.
Trots alla ofullkomligheter, har Europeiska unionen och parlamentet kommit med ett mycket värdefullt bidrag avseende införandet av mänskliga rättigheter. Beaktande av dessa, som frambringas genom klausuler om mänskliga rättigheter i avtal, rapporter, brådskande förslag och på andra sätt i länder världen över är av mycket stor vikt och, som jag väl känner till, välkomnas detta av demokrater i dessa länder. Genom att stödja de betänkanden vi nu har framför oss, hoppas jag att vi alla själva skall svära att fortsätta och ytterligare förbättra vårt arbete i avseende på mänskliga rättigheter, som är av intresse för hela mänskligheten.

Van den Broek
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Får jag börja med att ansluta mig till de många uppskattande ord som sagts till de tre föredragandena för deras ingående betänkanden. Jag tror att vi alla är överens om att utarbetandet av ett sådant betänkande är en mycket komplicerad uppgift, eftersom det handlar om ett ämne som praktiskt taget inte har några begränsningar. Det är något kännetecknande för problematiken runt de mänskliga rättigheterna. Den problematiken har väldigt många sidor och har ett väldigt vitt diskussionsområde, där det handlar om att försöka hitta en politik som är och kan förbli resultatinriktad.
Kommissionen tycker också att den här dialogen, som egentligen är en fortsättning på det åsiktsutbyte som vi hade med parlamentet under den förra sammanträdesperioden i Strasbourg, ligger ovanligt väl i tiden. Särskilt på en dag som infaller så kort efter firandet av 50- årsminnet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och på en dag då Sacharovpriset vid en ceremoni i morse delades ut till Ibrahim Rugova, en man som måste försöka leda sitt folk mot en fredlig politisk lösning och en bättre framtid. Ingen liten uppgift och kommissionen är mycket glad åt att parlamentet ville dela ut priset till denna person.
Förra veckan i Österrike, i Wien, höll även er ordförande Gil-Robles ett imponerande tal och innehållet i det känner ni till. Får jag i alla fall ta tillfället i akt att även på kommissionens vägnar stödja den uppmaning om att frige vapenvägrarna, de politiska fångarna, före millenieskiftet, som han då gjorde. Jag tycker att det var en ovanligt sakligt riktad uppmaning som är väldigt lämplig i dessa dagar då vi är på väg mot ett nytt årtusende, och därmed egentligen avslutar en period varvid även parlamentets insatser för att åstadkomma en frigivning av de här personerna berättigar en sådan uppmaning från parlamentet.
Mot denna något vidare bakgrund vill jag även betrakta de förslag som de fyra betänkandena från Europaparlamentet innehåller och av vilka vi nu skall behandla Roubatis, Barros Mouras och Torres Cuotos och direkt därefter även betänkandet av Schaffner. Vi betraktar dock de här betänkandena som en helhet, varvid de olika sidorna av människorättspolitiken blir belyst.
Först vill jag gärna göra några kommentarer angående de två betänkandena om de strategiska aspekterna av människorättspolitiken och sedan ta upp Torres Cuotos betänkande om instrumenten för den strategin och Schaffners betänkande följer, som jag sade, först därefter. Kommissionen kan mycket väl ställa sig bakom de flesta av de rekommendationer och tankar som lagts fram i de båda första betänkandena. I första hand håller jag med Barros Moura om att Europeiska unionen gjort de största framstegen med avseende på mänskliga rättigheter när det rådde samförstånd mellan parlamentet och de övriga institutionerna. Tack vare det samspelet mellan parlamentet, rådet, kommissionen och även domstolen så gick det att utforma och utarbeta en proaktiv politik för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Jag vill i det sammanhanget gärna betona och erkänna att parlamentet därvid spelar en banbrytande roll genom att ständigt fördöma grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Det går egentligen inte ett enda sammanträde i parlamentet utan att ämnet mänskliga rättigheter finns med på en eller annan föredragningslista, antingen i plenarsammanträdet eller också i ett av de olika utskotten.
Tack vare institutionernas initiativ har unionens människorättspolitik under årens lopp verkligen blivit fördjupad. I dag är de mänskliga rättigheterna ett prioritetsmål vid våra externa förbindelser och vid utvecklingssamarbetet. Vilket absolut är så viktigt, och även ett viktigt villkor för medlemsskap i unionen, att de mänskliga rättigheterna spelar sin egen roll i utvidgningsprocessen. För övrigt har jag hört några ledamöter anmärka att det skulle vara av intresse att införa en klausul avseende de mänskliga rättigheterna i alla våra avtal med tredje land. Ni känner säkert till att det redan i flera år är så att varje nytt avtal med tredje land verkligen innehåller en sådan klausul.
Unionens partner vid genomförandet av alla de initiativen är naturligtvis i första hand medlemsstaterna själva som har det första ansvaret för att respektera de mänskliga rättigheterna. Andra partner är också internationella organisationer. Jag tänker på Europarådet som vi har ett allt tätare samarbete med i de här frågorna. Jag tänker på OSSE och Förenta nationerna. Unionen stöder i det sammanhanget även den internationella brottmålsdomstolen och de särskilda tribunalerna, tribunalen för f.d. Jugoslavien och Rwanda-tribunalen. Unionen har särskilt bidragit till att utvecklingsländer och icke-statliga organisationer deltog i den diplomatiska konferens som ledde till att den internationella brottmålsdomstolen inrättades.
En mycket viktig del av unionens verksamhet inom området mänskliga rättigheter är stödet till icke-statliga organisationer som försvarar mänskliga rättigheter i tredje land och som även ger konkret hjälp till offren för sådana kränkningar. Offren är naturligtvis också i huvudsak minoriteter, barn, kvinnor. En kränkning av deras rättigheter leder i många fall till våldsamma konflikter, ett exempel på det är de tragiska händelser som vi på nytt upplever i Kosovo.
Jag vill säga följande om de förslag i betänkandena av Barros Moura och Roubatis som specifikt är riktade till kommissionen. I enlighet med föredragandens förslag har kommissionen i sitt program för 1999 lovat rådet och parlamentet att lägga fram ett meddelande om en allmän strategi för mänskliga rättigheter och för demokratisering. Nu kommer den strategin naturligtvis att tätt ansluta till den taktik som lagts fram i förslagen till förordningar för våra program för mänskliga rättigheter, vilka som ni vet just nu är under behandling.
Kommissionen skall även ge rådet och parlamentet en översikt över anslagen från kapitel B 7, artikel 70 i budgeten. Bättre känd som det europeiska initiativet för demokrati och skydd av de mänskliga rättigheterna. En översikt över verksamheten under åren 1996-1998. Den översikten skall för övrigt ställas upp i enlighet med riktlinjerna i rapporten av vice-ordförande Imbeni.
Vidare har kommissionen ombetts utarbeta en allmän rapport om situationen med avseende på de mänskliga rättigheterna i hela världen. Möjligheten till en sådan rapport återfinns också i Wien-förklaringen och skall undersökas av kommissionen. Jag skulle vilja ta det här tillfället i akt, herr ordförande, att säga att man därvid måste tänka på att uppgifterna om situationen för de mänskliga rättigheterna naturligtvis varje gång genomgår en update . De måste alltså alltid bearbetas. På den punkten har vi alltid varit beredda att debattera med parlamentet, vilket land det än rör sig om. Det gör vi egentligen redan vid plenarsammanträdet och de brådskande debatterna och även i svaren på era skriftliga och muntliga frågor. Dessutom måste vi också tänka på att det finns andra informationskällor som redan innehåller den här sortens uppgifter. Vi vill alltså försöka vaka över, även med tanke på de begränsade mänskliga och ekonomiska resurser som vi har till vårt förfogande, att det inte uppstår några dubbleringar på den här punkten. Jag tänker också på allt det material som finns tillgängligt inom det här området tack vare rapporter från till exempel Amnesty International och The Human Rights Watch . Vi vet också att amerikanska myndigheter varje år ger ut en årsbok om hur de mänskliga rättigheterna efterlevs, och de täcker verkligen ungefär hela världen men de har också en jättelik apparat till sitt förfogande för att utarbeta den.
Vi har också ombetts att förbereda en översikt över åtgärder till stöd för demokratin. Det skall vi också göra. Förutom en allmän rapport om de redan nämnda åtgärderna för mänskliga rättigheter under perioden 1996-1998 skall dokumentet innehålla ett meddelande om unionens åtgärder med avseende på observationer vid val och självklart även andra aspekter av människorättspolitiken.
Sedan över till de förslag om logistik och förvaltning som gjorts i betänkandena. Jag talar då särskilt om betänkandet av Roubatis, och det har jag gjort en del kommentarer om redan under parlamentets sammanträdesperiod förra månaden. Då angav jag vilka åtgärder som vidtagits för att garantera en bra förvaltning eller för att åstadkomma en bättre förvaltning. I det sammanhanget tror jag att jag sade att kommissionens ordförande Santer har föresatt sig att nästa år lägga fram en beskrivning av hur man tänker sig att kommissionen skall vara organiserad från och med år 2000. Precis som här också redan förslagits om att tillsätta en vice-ordförande med ansvar för utrikespolitiken. Jag kan i det sammanhanget mycket väl föreställa mig, och det står även i Roubatis betänkande, att dessutom en särskild kommissionär för mänskliga rättigheter blir horisontellt ansvarig. Roubatis bör även veta att så egentligen också är fallet just nu, eftersom kommissionens ordförande är kommissionär för de mänskliga rättigheterna, och att jag själv dessutom förväntas följa det dagliga genomförandet. Jag medger dock att det inte alltid är lika lätt i vår nuvarande horisontella organisation. Det måste vi absolut försöka förbättra under nästa kommissionsmandat.
Förra månaden pekade jag även på nödvändigheten av att 1999 förse de aktuella budgetposterna med en budgetkommentar som skulle göra det möjligt för kommissionen att skaffa extern hjälp för genomförandet av programmen. Det förverkligas visserligen nu för 1999, men jag anser att det även måste regleras i den rättsliga grunden, det vill säga i de förslag till förordningar som är under behandling.
Det för mig till betänkandet av Torres Cuoto och de föreslagna ändringsförslagen till det förslag till förordning som grundar sig på artikel 130b. Först kanske den externa hjälp som behandlas i ändringsförslag 16 med avseende på artikel 3. Kommissionen anser att det föreslagna taket för utgifter som skall fastställas varje år endast borde gälla den verksamhet som nämns i artikel 3. 4, under förutsättning att det där införs en uttrycklig hänvisning till hjälp för kommissionen vid förvaltningen av programmen, gemensamt för kommissionen och de som erhåller stöd.
Kommissionen är beredd att godta ett stort antal av de övriga förslagen, men kan naturligtvis inte anta några ändringsförslag i vilka de olika institutionernas befogenheter ifrågasätts, och då menar jag naturligtvis befintliga befogenheter. Kommissionen går med på de ändringsförslag som överensstämmer med det ursprungliga förslaget, antingen det nu gäller inrättandet av en rådgivande kommitté, upphävande av den begränsade giltighetsperioden för förordningen, eller avskaffandet av det finansiella referensbeloppet.
Kommissionen noterar parlamentets önskemål att hållas informerat om kommitténs verksamhet, men skulle när det gäller att följa det här ändringsförslaget vilja hänvisa till den interinstitutionella praxis som hanteras även i andra fall. Det rör sig om givande av muntlig information till parlamentet, eftersom kommissionen intar en reserverad hållning när det handlar om offentliggörande av samtalen i den kommittén, eftersom den förtrolighet som är inbyggd i valet av projekt annars skulle kunna komma att överträdas.
Kommissionen är inte avvisande gentemot de ändringsförslag som avser programplaneringen eller den årliga utvärderingen av åtgärderna eller som avser en lättnad av erfarenhetskriteriet för dem som eventuellt kan erhålla stöd, men skulle gärna vilja ha ett förtydligande på ett antal punkter.
Hänvisningen till en interinstitutionell arbetsgrupp, ett ämne som vi redan tidigare utbytt tankar om, medför många problem. Ett efterlevande av de ställda förslagen skulle innebära en överträdelse av befogenheterna för förvaltning och genomförande och skulle möjligen kunna leda till att förordningen inte tillämpas eller att den överträds. Den här arbetsgruppen, som även nämndes i betänkandet av Barros Moura, kan inte vara en ny interinstitutionell struktur som i förväg eller i efterhand måste undersöka kommissionens agerande vid identifikationen av projekt. Jag är dock självklart gärna beredd att till exempel, och det erbjudandet har vi givit tidigare, utbyta allmänna åsikter om politiken för mänskliga rättigheter, olika teman, metoder och situationen i de respektive länderna, med parlamentet eller med olika utskott.
Jag har också tidigare talat med Europaparlamentets ordförande för utskottet för utrikesfrågor om en informell struktur. Jag tror att det var Lenz som jag också talade med om det och det erbjudande som precis har gett, gav jag även då.
Slutligen vill jag i samband med de tre betänkandena också meddela att samarbetet och dialogen mellan institutionerna verkligen har givit kommissionen en möjlighet att vidareutveckla sin politik avseende främjande och skydd av de mänskliga rättigheterna. Det är ett långsiktigt arbete som för övrigt kräver en stabil grund på det juridiska, administrativa och även budgetära området. I det sammanhanget har förklaringen från Wien - tycker jag - givit oss ett antal riktlinjer men även era förslag är ett viktigt bidrag till det. Vi måste därför ta hänsyn till de förväntningar som väckts hos de europeiska medborgarna. Dialog och samarbete mellan institutionerna är nödvändigt om vi verkligen vill uppnå några resultat. Kommissionen hoppas därvid på Europaparlamentets stöd vid utarbetandet av en gemensam politik för mänskliga rättigheter. Vi anser, och det vill vi också engagera oss för, att de mänskliga rättigheterna måste befinna sig i centrum av både unionens inrikespolitik och dess utrikespolitik. I det avseendet ser vi förväntansfullt fram emot en fortsatt intensiv dialog med Europaparlamentet när det gäller en politik till skydd för de mänskliga rättigheterna.

Ordföranden
Herr Van den Broek har verkligen gjort sitt bästa, både för att besvara en rad påpekanden från många kolleger och för att kommentera de tre betänkandena, och detta måste vi notera. Jag kan, uppriktigt sagt, inte protestera mot att han talade ganska länge.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl 09.30.

Mänskliga rättigheter i unionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Schaffner (A4-0468/98) för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om iakttagandet av de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen (1998).

Schaffner
Herr ordförande! Med pompa och ståt firar den fria världen femtioårsdagen för undertecknandet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna.
I nästan alla världens stater ingår begreppet om mänskliga rättigheter i konstitutioner, internationella fördrag eller i det politiska talet, men vardagen av i dag är beviset för att det är långt mellan dygdiga uttalanden och faktiska omständigheter.
Kammaren missar inga tillfällen till att påpeka dessa tendenser, med en viss klumpighet och upprepning, men också med en viss oroande kortsynthet. Skall man däri se en brist på objektivitet i det politiskt korrektas namn? Vår trovärdighet står på spel.
Om kammaren vill undvika blindskäret som består i att framstå som den som undervisar andra, måste unionens medlemsstater vara oklanderliga, och vi kan inte blunda för de brister vi ser hos oss själva.
Men det är också vår skyldighet att i det här betänkandet redovisa de framsteg som har gjorts i vissa stater. Vi har haft förmågan att döma dem. Låt oss också erkänna deras ansträngningar. Är vi här av ett särskilt skäl? Det kan jag inte säga något om. Jag gläder mig bara åt resultatet. Man kan bara glädja sig åt att Amsterdamfördraget stärker betydelsen av de mänskliga rättigheterna, både som en etisk och som en politisk grund för hela unionens inre och yttre verksamhet.
Detta europeiska sätt att förhålla sig till de mänskliga rättigheterna bör leda till framsteg inom ett antal områden. Den första av dessa rättigheter är rätten till liv. Alla medlemsstater i unionen har avskaffat dödsstraffet, och det kan vi bara glädjas åt. Men denna rättighet innebär också rätten till att inte behandlas på ett omänskligt sätt, rätten till vård och rätten till en värdig ålderdom. Problemet med dödshjälp är mer än en samhällsdebatt. Man kan inte föreställa sig att aktiv dödshjälp är tillåtet utan att tänka på alla eventuella avarter. I stället bör man göra det möjligt för människor att leva sin sista tid i värdighet och ro, tack vare inrättandet av enheter för smärtstillande behandling, med hjälp av de mest moderna metoderna för att förhindra smärta och utan ett övermått av mediciner.
Rätten till liv innebär också rätt till säkerhet, och därmed till ett fördömande av terrorismen. I det sammanhanget bör medlemsstaterna ha ett nära samarbete, men denna obevekliga kamp måste föras med respekt för rättsstaten. Vare sig det handlar om terrorism eller om kriminalitet i allmänhet, innebär en respekt för rättsstaten att en person skall betraktas som oskyldig tills motsatsen bevisas, en korrekt och rättrådig process samt en respekt för den åtalades rättigheter, och i det fall en fängelsedom avkunnas, den fängslades rättigheter.
Men i den här frågan finns det ett stort antal stater som långt ifrån har en oklanderlig attityd, vare sig det handlar om häktning, processernas längd, förfarandet för att väcka åtal på nytt och villkoren på de överbefolkade fängelserna. Denna sista punkt kommer för övrigt att strax behandlas av min kollega Pradier.
Respekt för privatlivet, yttrandefrihet, religions- och trosfrihet måste respekteras och försvaras samvetsgrant, för det är värden som är ömtåliga, eftersom de ofta är ett resultat av en subtil balans mellan dem. Även om det fortfarande finns svårigheter, kan man bara glädja sig åt att Grekland har antagit en lagstiftning som erkänner rätten till vapenvägran.
Inom området för ekonomiska och sociala rättigheter: en framgång och ett orosmoln. Framgången: Förenade kungarikets undertecknande av Europeiska sociala stadgan 1989. Ett orosmoln: att rådet inte antog programmet för kampen mot fattigdomen.
Trots att medlemsstaterna har accepterat att låta Amsterdamfördraget omfatta bestämmelser som gör det möjligt att bekämpa alla former av diskriminering, kan man i realiteten fortfarande konstatera många avvikelser mellan principer och faktiska förhållanden: inom området för kvinnors rättigheter, barns rättigheter, skydd av familjen, men också när det gäller kampen mot rasism och främlingsfientlighet.
Brott mot dessa grundläggande rättigheter blir än mer oacceptabla när det är statens eller lokala myndigheters aktörer som ligger bakom dem: administratörer, lärare eller företrädare för polismakten, personal inom domstolar och inom fångvården, och ibland t.o.m. socialarbetare - därav kravet på utbildningsprogram.
I det här betänkandet och i vissa ändringsförslag finns några svårhanterliga punkter om asyl- och invandringsproblemen. För min del önskar jag att alla undviker ytterligheter, för att inte tala om provokationer. Jag tycker särskilt att förslaget om att ge invandrare rätt att rösta vid lokalval, även om deras situation är laglig och även om de bor i en medlemsstat sedan mer än fem år tillbaka, är för tidigt väckt. Även om beslutet skulle bli en integrationsfaktor, kan man inte vara omedveten om risken för att det kring dessa utlänningar utkristalliseras rasistiska och främlingsfientliga manifestationer.
I dag är jag övertygad om att detta är ett ämne som varje stat måste ta tag i, i sin egen takt, i förhållande till den politiska situationen och extremistiska partiers inflytande.
Kammaren kommer att kunna berömma sig av att i år ha antagit vårt årliga betänkande med en stor majoritet, genom att både undvika de risker som har funnits i tidigare betänkanden och en överdrivet försiktig vision om de mänskliga rättigheternas universalitet.

Lindeperg
Herr ordförande! Det betänkande vi diskuterar i dag har en exceptionell symbolisk betydelse. Fördelen med det särskilda sammanhanget kring 50-årsdagen för den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, är att den friskar upp medborgarnas och politikernas minne när det gäller förklaringens innehåll, som våra stater har förpliktat sig till att respektera. Mot bakgrund av dess trettio artiklar kan man värdera den lägesbedömning som i dag upprättas av Schaffner, jämvikten mellan å ena sidan civila och politiska rättigheter, och å andra sidan ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Precis som den allmänna förklaringen ägnar Schaffnerbetänkandet ett stort utrymme åt de senare, eftersom fattigdomen och utslagningen enligt betänkandet inte är värdiga demokratiska och välmående demokratiska samhällen, och därför uppmanar man här de europeiska institutionerna att råda bot på detta.
Men när det gäller respekten för de s.k. grundläggande rättigheterna menar man i betänkandet att allt inte är för det bästa. En inte särskilt bra formulering förresten, eftersom det inte finns någon hierarkisk ordning i den frågan. I brist på tid skall jag begränsa mig till ett enda exempel, ett i högsta grad betecknande exempel och som för övrigt finns med i Amnesty Internationals rapport, nämligen polisvåld samt grov misshandel och förnedrande behandling som utförs av statsmaktens företrädare, vid förhör eller vid övervakning, oftast mot utlänningar eller mörkhyade personer. En reservation trots allt: man skall varken generalisera eller göra sammanblandningar. En liten minoritets övertramp får inte kasta misstankar över ordningsmakten i sin helhet, vars uppgift blir allt svårare. I Frankrike finns det flera fackföreningsmedlemmar inom polisen som också de oroar sig över dessa fall med ett brutalt, antidemokratiskt beteende, som är en kränkning av förklaringen om de mänskliga rättigheterna, som trots allt finns uppsatta på alla franska polisstationer. Det är alltså ytterst viktigt att alla stater otvetydigt tar avstånd från all grym, omänsklig och förnedrande behandling. Om bara de som ännu inte har gjort det ratificerar FN: s konvention mot tortyr, erkänner befogenheterna för kommittén mot tortyr, och ser till att den här typen av missbruk faktiskt bestraffas, vilket just nu sällan händer.
Man måste också säga att de här handlingarna, som är ovärdiga demokratiska länders polismakter, uppmuntras, stöds och frikänns av den totalitära och rasistiska ideologin, som sprids av rörelser på yttersta högerkanten. Det är inte en slump att vissa franska polisstationer hellre sätter upp en bild på Le Pen än förklaringen om de mänskliga rättigheterna. I en intervju som gjordes nyligen, vägrade Le Pen envist att erkänna några som helst skyldigheter gentemot förklaringen om mänskliga rättigheter från 1789, som ändå ingår i företalet till den franska konstitutionen, något som ger en liten antydan om vilken regim han drömmer om att införa. Extremhögerns tal, som pressen i stor utsträckning ger spridning åt, förespråkar diskriminering, utestängning, intolerans och en traditionalistisk moralisk ordning som uppmuntrar rasism och antisemitism. Det kan självklart bara leda till våld och en upprättelse av den brutala makten. Men de demokratiska samhällena har i yttrandefrihetens namn svårt för att motsätta sig detta, och man kan med intresse följa det belgiska samhällets försök i den riktningen. Åh, yttrandefriheten! Här har vi åtminstone en mänsklig rättighet som i högsta grad försvaras av partier på yttersta högerkanten. I våra principers namn kräver de att få åtnjuta det de skulle vägra oss enligt deras egna principer, och de föredrar att nonchalera de begränsningar som finns inskrivna i de olika förklaringarna, begränsningar som utgörs av lagar, den andres rättigheter och allmänintresset.
För att avsluta skulle jag vilja framföra den socialistiska gruppens ståndpunkt om de ändringsförslag som har lagts fram under plenarsammanträdet. För mig är det ytterst viktigt att det här betänkandet röstas igenom. Det vore beklagligt om vi inte kunde komma överens, bara några dagar efter den 10 december. Den nuvarande versionen av betänkandet av Schaffner verkar enligt min mening vara bra och balanserat. Vi skulle förmodligen inte ha kommit med samma text. Men vad gör det! En text av det här slaget skall inte bara komma från en grupp och innehålla en viss uppfattning, den skall i stället vara ett starkt budskap som riktas till medlemsstaterna, så att de blir medvetna om en föga tillfredsställande situation och så att de blir mer benägna att konkretisera de allmänna principer de har antagit. Detta budskap kommer att bli desto mer verkningsfullt eftersom det kommer att röstas igenom med stor majoritet, och därmed kommer alla politiska grupper att behöva ta hänsyn till andras betänksamheter. För vår del kommer vi att avslå många ändringsförslag som vi i grunden samtycker till, men som kommer att försvåra det slutliga antagandet. Jag hoppas kunna räkna med att andra grupper gör en liknande insats, så att vi i morgon kan sända en stark signal till rådet, kommissionen och medlemsstaterna, en signal som är värdig den symboliska årsdag vi firade för en vecka sedan.

Hernández Mollar
herr ordförande! Jag talar här å min kollegas vägnar, Laura de Esteban, som tyvärr inte kan närvara idag.
För det första vill jag tacka föredragande Schaffner för betänkandet. Vi ställs än en gång inför en årsrapport om de mänskliga rättigheterna inom unionen, som i sin första version är mycket väl utformad med en genomtänkt ingress och tillförlitliga uppgifter hämtade från de europeiska institutionerna, och där man helt koncentrerar sig på de juridiska och reella aspekterna beträffande respekten för de mänskliga rättigheterna inom unionen.
Resolutionsförslaget överensstämmer också med ingressen och består av 62 punkter vars rättsliga grund vilar på den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, en grundläggande ledstjärna för de mänskliga rättigheterna i unionen och som fastställts i vårt fördrag.
Slutresultatet har emellertid efter utskottets omröstning förvanskats något beträffande utformning och överensstämmelse genom att såsom under tidigare år ha påverkats av ändringsförslag som inkluderar aspekter som inte kan relateras till den klassiska uppfattningen om grundläggande rättigheter, och som förmodligen styrs av politiska motiv som inte överensstämmer med dokumentets intentioner.
Vår plikt som medlemmar i kammaren är att tillföra Europaparlamentets resolutioner en rigorös respekt för ideologisk objektivitet och för rättsordningen i en mera vidsträckt bemärkelse. Särskilt i år då godkännandet av betänkandet sammanfaller med 50-årsdagen av förklaringen om de mänskliga rättigheterna.
Vi från kristdemokratiska gruppen vidhåller vår tradition som ledare för värnandet om de mänskliga rättigheterna. Vi upprepar än en gång vår absoluta respekt för människors värdighet och lika rättigheter för män och kvinnor, och vi säger än en gång att de mänskliga rättigheterna är universella, obestridliga och oavhängiga.
I det här betänkandet lägger vi därför vår röst på de punkter som verkligen uppmärksammar de problem som berör de mänskliga rättigheterna, som till exempel den personliga friheten, den åtalades rättigheter och människors rätt till värdigt liv samt rätten till familj, bostad och korrespondens, skydd för uppgifter av privat karaktär, yttrandefrihet och skydd för olika laginskränkningnar, tanke- och föreningsfrihet, där sekter och andra farliga rörelser exkluderas till skydd för alla de som fallit offer för dem.
Vi vill främja och skydda barnens rättigheter och se till att de som är särskilt utsatta för misshandel eller vanvård får ett garanterat skydd.
Vi är för en absolut respekt för den anhållnes rättigheter och vi betonar vikten av vidareutbildning och återanpassning.
Vi fördömer än en gång rasism och främlingsfientlighet och all annan form av diskriminering.
Vi vill också ge de medborgare som fallit offer för rättssystemet tillbaka sina rättigheter. Detta gäller särskilt rättssystemens processuella långsamhet som många medlemsstater uppvisar. Vi värnar också om de allmänna principerna om rättsordningen, grundläggande för medlemsstaternas lagbestämmelser, som till exempel principen om non bis in idem eller principen om att man så länge man inte är dömd är oskyldig.
Vi motsätter oss emellertid de punkter i betänkandet som inte respekterar de mänskliga rättigheterna, eller som ligger utanför vår behörighet eller som bryter mot gemenskapsrätten. Jag syftar på de punkter där man i medlemsstaternas förordningar försöker inkludera civilrättsliga befogenheter som ligger utanför unionens befogenhetsområde eller som åsyftar nationaliteten. Min grupp lägger därför fram ett ändringsförslag där vi påminner om en så självklar princip som att erkännande och lagstiftning om nationalitet tillfaller medlemsstaterna och att utövandet av civilrättsliga rättigheter förknippas med förvärv av medborgarskap.
Jag hoppas att vi här i parlamentet, genom att rösta på ett lämpligt sätt, slutligen kan godkänna en resolution värdig denna institution, när vi nu firar 50-årsdagen av förklaringen om de mänskliga rättigheterna.

Goerens
Herr ordförande! Jag vill å min grupps vägnar gratulera Schaffner till hennes betänkande, där hon har ägnat sig åt ett mycket känsligt arbete.
Detta betänkande är en del av våra årliga övningar, om vilket sätt som är det bästa för att få de mänskliga rättigheterna att respekteras inom Europeiska unionen. Föredraganden lägger fram ett mycket detaljerat arbete. I mitt korta anförande kan jag bara hålla mig till allmänna ordalag, och först och främst erinra om att de mänskliga rättigheterna är ett ändamål och inte ett medel. Om vi är överens om det konstaterandet blir det alltså viktigt att göra allt för att förhindra, inte bara de mest uttryckliga och direkta kränkningarna, men också mer lömska hot som riskerar att undergräva de mänskliga rättigheterna.
Det skulle vara bedrägligt att tro att demokratin i sig skulle vara en garant för en respekt av de mänskliga rättigheterna. Demokratin är ett medel, ur vilken det bästa kan frigöras, men också det sämsta. Som ett exempel skulle jag vilja påminna om att Hitler kom till makten efter en valprocess, alltså på demokratisk väg.
Och eftersom de mänskliga rättigheterna är ett ändamål, så bör tillämpningen av dem så långt det är möjligt hållas borta från Realpolitik , som i det här fallet är ett område med kompromisser, pragmatism, eftergifter, styrkeförhållanden, lika för lika, knep, tvång, ja till och med medbrottslighet.
Därför bör politiken ställa frågor om vilka medel som skall användas för att garantera respekten för mänskliga rättigheter, och förutom den låda med allehanda verktyg som den redan förfogar över, så bör den ställa frågan om vilken förmåga våra samhällen, som är måna om att bevara de mänskliga rättigheterna, har för att stå emot ekonomiska chocker, social söndring och ett ideologiskt fördärv som förespråkar utestängning, rashat och antisemitism.
Det är den grundläggande frågan som bör ställas till alla politiska aktörer, som inte får förbli likgiltiga eller passiva inför miljoner medborgare som känner sig övergivna eller förråda av företaget, den sociala miljön, partiet eller fackföreningen, kort sagt de som känner sig utestängda, och som följaktligen är mycket mottagliga för falska profeter, vilka alltid står beredda att uppmana ett samhälle som står på randen till avgrunden att ta ett avgörande steg tillbaka.
Visserligen är vi ännu inte där, men det förgångna och historien finns där för att erinra oss om att börser som går upp och ner och miljoner människor som inte längre kan fylla sina liv med en mening, inte nödvändigtvis är det bästa medlet för att få mänskliga rättigheter att triumfera och för att göra dem till den främsta av alla prioriteringar.

Caccavale
Herr ordförande! Först och främst måste vi ge vår erkänsla till ledamot Schaffner för den stora ansträngning och det utmärkta arbete hon har gjort, vilket vi tackar henne för. Men även i år tvingas vi tyvärr än en gång inse att vi inte har lyckats undslippa den vanliga stora frågan om de mänskliga rättigheterna, och hur stor del de är av alla de allvarliga problem som plågar våra europeiska länder. Vi har inte heller i år lyckats undslippa den vanliga politiseringen av problemet med de mänskliga rättigheterna, baserad på de ideologiska skiljelinjerna, och på det faktum att reaktionen på brott mot dessa rättigheter på något sätt kan variera beroende på politisk ståndpunkt. Detta skall definitivt tillbakavisas. Jag hetsar inte upp mig av denna debatt, men jag anser att frågan om de mänskliga rättigheternas odelbarhet, om den allmänna förklaringen, såsom den gäller för länderna utanför den Europeiska unionen, också skall gälla inom denna, och därmed måste också frågorna som sammanhänger med sociala, ekonomiska och kulturella rättigheter gälla. Men det är klart att vi måste vara överens om vad allt detta innebär. Vi får inte tro att kampen mot fattigdom eller rent av arbetslöshet skall kunna vara orsak till sanktioner, för en rätt existerar om en sanktion existerar. Jag frågar mig då vad man skall göra med de stater som i dag har 12, 13, 14 procent arbetslösa. Vad skall vi göra? Skall vi dra dem inför den internationella domstolen för mänskliga rättigheter? Det tycks mig vettlöst att fortsätta denna diskussion.
Enligt min mening existerar reella problem med brott mot de mänskliga rättigheterna i våra länder: där finns frågan om rättvisa, där finns den rättsstat vi gör anspråk på att lära ut till länder utanför Europa, och därmed frågorna om förtryck av rätten till försvar, individuella garantier, förhållanden i fängelserna, det faktum att det inte existerar någon återanpassningsverksamhet av de intagna, vilket naturligtvis medför en samhällsbörda för våra unionsstater. Det är detta vi måste koncentrera oss på och göra de övergrepp som existerar - och som är många - i våra länder straffbara.

Pailler
Herr ordförande! Om jag bara kunde bära med mig en enda bild av högtidlighållandet av femtioårsdagen för den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, skulle det vara place du Trocadéro i Paris, torsdagen den 10 december. En tom plats, tom på all mänsklig närvaro, omringad av metallstängsel och kravallpolis för att förhindra personer utan identitetshandlingar, arbetslösa, hemlösa, tillsammans med advokater och förtroendevalda, att närma sig Palace de Chaillot, platsen för högtidlighållandet, där tal avlöstes av vackra resolutioner.
Jag är rädd att denna dystra bild är det enda som blir kvar av femtioårsdagen. Några skimrande ord, och mycket cynism från regeringarnas sida.
Lionel Jospin hade kunnat dra nytta av högtidlighållandet för att inleda en legalisering av dem som saknar identitetshandlingar. Han gjorde inte den gest som förväntades för att bryta det nuvarande dödläget. Jag håller med om det Robert Badinter sade i en intervju i tidningen l'Humanité: " söndagens tal och måndagens realpolitik, nu får det vara nog!"
Den synpunkten rör alla våra regeringar, vilket betänkandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor än en gång visar, genom att påtala alltför många kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen. Att fira minnet av något är inte bara att tala högtravande, det är också att göra en sammanfattning av läget. Det räcker med att läsa några artiklar ut förklaringen från 1948 och att jämföra dessa med verkligheten i våra länder, för att konstatera att det ser bedrövligt ut. Artikel 1: " Alla människor äro födda fria och lika i värde och rättigheter" . Personer utan identitetshandlingar, arbetslösa och hemlösa har inga rättigheter. Men med deras kamp ger dem oss lektioner i värdighet. Artikel 13: " Envar har rätt att lämna varje land, inbegripet sitt eget, och att återvända till sitt eget land" . Krig och fattigdom driver en del människor att lämna sitt land. Mottagarländerna blir alltför ofta blindskär. Man tvingar dem att återvända utan att ha rätt till det, och förser dem med munkavle på flygplanen så att de nästan kvävs eller dör. Artikel 22: " ...envar har rätt till social trygghet..." Förutom de som lever illegalt och de som saknar identitetshandlingar, som är utestängda från denna. Artikel 23: " Envar har rätt till arbete, till fritt val av sysselsättning..." Det finns 17 miljoner arbetslösa i Europeiska unionen. Artikel 25: " Envar har rätt till en levnadsstandard..." Det finns 57 miljoner fattiga människor i Europeiska unionen. (Artiklar icke officiell översättning)
Jag skall självklart inte räkna upp alla artiklar. Det finns mycket att säga, men det finns framför allt ett behov av en starkare politisk vilja från våra regeringars sida till att sopa rent framför egen dörr och till att eliminera allt omänskligt slagg som får så många medborgare att vända sig från politiken. Och detta, det är en verklig fara för våra demokratier.
Det är av alla dessa skäl som jag förblir upprorisk, och som jag för kampen för de mänskliga rättigheterna, kampen för en legalisering av personer utan identitetshandlingar, för kvinnors rättigheter, men också för utökade sociala rättigheter och för en 35-timmars arbetsvecka, om det inte, givetvis, kommer att bli synonymt med flexibilitet. Hur mycket delar jag inte och försöker få andra att dela, och göra Albert Camus vackra formulering till min egen: " Jag revolterar, alltså finns vi till" .

Van den Broek
Herr ordförande! Mitt hjärtliga tack till Schaffner och min uppskattning för grundligheten i hennes betänkande. Jag tror säkert att de årliga rapporter med avseende på de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen, som sedan 1992 läggs fram för parlamentet, även bidrar till en bättre samstämmighet i gemenskapens agerande. Vi vet alla att Amsterdamfördraget i hög grad ytterligare betonar unionens grundtanke vilar på principerna om frihet, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och människans grundläggande friheter. Noblesse oblige och självklart kan det tänkas att de instrument som vi har till vårt förfogande kan förbättras. Gentemot det står att vi har att göra med den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter som vi alla är bundna till, Europeiska sociala stadgan och även den europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling.
Jag vill också ytterligare en gång peka på den nya permanenta domstol som nyligen inrättades. Den invigdes för några dagar sedan och den skall säkerligen inom ramen för Europarådet bidra till ett mer effektivt verkställande av bestämmelserna om mänskliga rättigheter inom Europa.
Aktuella problem som intolerans, rasism och främlingshat. Det kändes bra att kunna konstatera att våra regeringschefer i Wien ännu en gång underströk hur viktig kampen mot det här verkligen är och på nytt har bett kommissionen att utarbeta mer detaljerade förslag med avseende på bekämpandet av den sortens missförhållanden.
Det försiggår just nu en aktiv diskussion med avseende på flyktingar och asylsökande. Helt nyligen fattade ministerrådet också ett beslut om att inrätta en " task force" för asyl och invandring som med både gemenskapspolitik, utrikes- och säkerhetspolitik och den tredje pelaren som grund skall försöka utarbeta en integrerad politik, även riktad till den här asylproblematiken men då främst inriktad på ursprungsländerna.
De nationella minoriteternas rättigheter. Varje dag blir vi påminda om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i det här sammanhanget. Det gäller naturligtvis också att föregå med gott exempel inom unionen för att optimera dessa rättigheter.
Andra problem som till exempel sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn. Det utvecklas massor av initiativ och jag skall därför inskränka mig till att hänvisa till kommissionens meddelande till rådet om det här i maj i år.
Herr ordförande! Under vår förra debatt om de tre betänkandena fick jag chansen att förklara en ståndpunkt med avseende på de förfrågningar som gjordes i betänkandena av Barros Moura, Roubatis och Torres Couto. Många av dessa teman återkommer även i betänkandet av Schaffner. Och, mutatis mutandis , därför vill jag även när det gäller de förslag som hon lagt fram angående de här sakerna hänvisa till mina svar tidigare i debatten. Det enda jag till sist vill upprepa är att Europeiska unionen och dess medlemsstater är skyldiga sig själva att föregå med gott exempel, om de på ett trovärdigt sätt vill fortsätta uttala sig om situationen för de mänskliga rättigheterna, var i världen det än må gälla.

Ordföranden
Vi avbryter debatten om Schaffners betänkande (A4-0468/98) för att övergå till frågestunden. Debatten fortsätter kl 21.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B4-0713/98).
Vi inleder frågestunden med sju minuters försening, för vilket jag ber om ursäkt. Jag ber särskilt Ferrero-Waldner om ursäkt för detta.
Ärade kolleger! Jag vill göra er uppmärksamma på att vi i dag kommer att ställa olika typer av frågor till rådet. Jag uppmärksammar er på detta nu för att underlätta vårt arbete, och så att vi inte debatterar frågorna alltför länge. När vi inleder frågestunden kommer jag i vederbörlig ordning först att ge ordet till rådets ordförande och därefter, om kompletterande frågor ställs, till frågeställarna eller deras reglementsenliga ställföreträdare. Ärade kolleger, jag påpekar detta nu, en fråga kan annars ta hela vår tid i anspråk.

Ordföranden
Fråga nr 1 från Felipe Camisón Asensio (H-1051/98):
Angående: Möjlig ersättning av isoleringsmaterial i passagerarflygplan
Planerar rådet att med anledning av de senaste olyckorna vidta någon särskild åtgärd för att ersätta metalliserade isoleringsmaterial av typen " mylar" eller " tedlar" i passagerarflygplanen? Fru Ferrero-Waldner, ni har ordet för att besvara Camisóns fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade ledamöter! Till den första frågan. Rådet tillmäter säkerheten i luftfarten stor betydelse och kan vad luftfartssektorn beträffar särskilt hänvisa till ett av gemenskapens senaste förslag om säkerhetsgranskning av flygplan från tredje land, initiativet för att skapa en ny europeisk myndighet för säkerheten inom den civila flygtrafiken, liksom de pågående insatserna för att minska de av flygplanen förorsakade utsläppen och bullerstörningarna.
Men jag vill påpeka att luftfartssäkerheten i gemenskapen är beroende av ett samarbete mellan de enskilda staternas myndigheter, de internationella organisationerna och industrin. Vidare är det självklart att såväl luftfartsindustrin som de nationella myndigheterna måste vidta noggranna undersökningar av alla olyckor och incidenter, för att genom egna kontroller och förpliktande myndighetsåtgärder åter höja säkerheten inom luftfarten. Om ämnet " isoleringsmaterial i flygplan" som frågan gäller, kan jag säga följande: Det framgår av den information som finns tillgänglig att man har undersökt ett metalliserat isoleringsmaterial av typen mylar, som en av många tänkbara orsaker till de senaste tidens flygplansolyckor. Bland annat håller luftfartsmyndigheterna i Kanada och i Förenta staterna, men även flygplansproducenterna själva, på att undersöka saken. Om det skulle visa sig att materialet utgör en risk, är det i första hand de ansvariga luftfartsmyndigheterna i de enskilda staterna som omedelbart skall utfärda de direktiv och anvisningar som krävs för att åtgärda situationen.
Men för närvarande finns det, trots att man har kommit långt i undersökningarna, inga fakta som visar att den använda isoleringen skulle vara en olycksorsak eller en katalysator. Längre fram kommer man att ha ännu större kunskap om detta. Först då kan och bör man vidta lämpliga åtgärder.

Camisón Asensio
) Rådet vet att det finns cirka 12 000 passagerarflygplan i trafik, varav de flesta är utrustade med detta metalliserade isoleringsmaterial av typen " mylar" eller " tedlar" som vi nu vet antänder betydligt lättare än man tidigare hade trott. Detta verkar än tydligare i ljuset av det som hände vid den nyss inträffade olyckan med Suisse Air i Kanada, något som man redan tidigare hade fattat misstankar om.
Som rådet vet har detta föranlett skarpa reaktioner världen över och man rekommenderar att detta isoleringsmaterial som så lätt fattar eld vid höga temperaturer omedelbart ersätts.
Jag förstår att rådet är väl insatt i ämnet, men här spelar också FAA, Förenta staternas luftfartsverk, en ledande roll, och min fråga är om man från europeiskt håll följer de undersökningar som görs om detta i Förenta staterna.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade ledamot Camisón Asensio! Det är inte riktigt så enkelt som ni framställer det. Låt mig ge ett mer utförligt svar. Med tanke på den betydelse som rådet tillmäter passagerarnas säkerhet i den civila luftfarten, är det underförstått att behandlingen av alla eventuella förslag som kommissionen lägger fram på området prioriteras. Som ni säkert känner till är det, enligt de fördragsbestämmelser som Europeiska unionen grundar sitt agerande på, generellt sett kommissionens sak att utforma de förslag som den anser behövliga för att de skall kunna uppfylla sina uppgifter.
Rådet har ännu inte fått något förslag eller meddelande på området från kommissionen. Men låt mig få tillägga följande: Den konkreta anledningen - som ni också sade och som jag naturligtvis har utgått från - är det störtade Swiss Air-planet i Kanada. Men orsaken bakom denna olycka är, som jag tidigare nämnde, fortfarande inte utredd. Undersökningarna koncentreras nu inte enbart på materialen mylar och tedlar, utan snarare på följande tre områden:
I första hand isoleringen av kablarna i cockpit-området med materialet kapton, sedan isoleringsmaterial av mylar och tedlar, och till sist planets interaktiva audio-video-system. De hittills dolda delarna av de nämnda isoleringsmaterialen ger ingen anledning att tro att det är värmereaktioner som har utlöst olyckan. Materialens värmebeständighet hade prövats och certifierats av Federal Aviation Authority i Förenta staterna innan de godkändes för användning i civila flygplan. Dessa testprogram kommer nu att skärpas, och isoleringsmaterialet måste hur som helst uppmärksammas, för att kunna uteslutas det som en riskfaktor.
Men jag upprepar: Det är för tidigt att redan nu utesluta ett visst material som olycksorsak, och det får man inte heller göra, därför att man måste fortsätta att pröva alla tänkbara orsaker, för att undvika förhastade slutsatser som skulle kunna innebära att någon tänkbar riskfaktor utelämnades.

von Habsburg
Herr ordförande! Fru rådsordförande, ni har just överlämnat högintressant information till oss. Därför tar jag mig friheten att i sammanhanget nämna en av mina urgamla käpphästar, nämligen riskerna vid flygning på grund av allt handbagage som befinner sig på planen. Jag vet att ni håller på att förbereda något för att införa säkerhet under flygningar på europeisk nivå. Man har ständigt upprepat att besluten måste fattas på nationell nivå eller av flygbolagen. Men man nämner inte i sammanhanget, att den alltför stora mängden handbagage utgör en den största risken för passagerarna i en kritisk situation. Därför är det viktigt att man äntligen genomför de bestämmelser som man en gång diskuterade i IATA, nämligen begränsningen av antalet handbagage till ett kolli.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot von Habsburg! Låt mig få kommentera det på följande sätt: Naturligtvis vet alla vi som flyger så ofta, att ni har alldeles rätt, för mycket packning kan givetvis utgöra en stor fara. Men jag måste ändå få lov att säga, att såväl flygbolagen själva som de olika internationella organisationer som ägnar sig åt flygsäkerhet ständigt brukar uppmärksamma denna fråga, så det kommer säkert att ske en närmare granskning av denna, och i framtiden kommer det nog att gå åt det håll som ni önskar, något som dock är förenat med vissa negativa konsekvenser för oss som flyger ofta.

Ordföranden
Fråga nr 2 från Alexandros Alavanos (H-1053/98)
Angående: Kränkning av de mänskliga rättigheterna i den ockuperade delen av Cypern
De turkcypriotiska " myndigheterna" har planer på att stänga en av de sammanlagt två grekcypriotiska skolor som fortfarande existerar i den ockuperade delen av Cypern. Skolan ifråga har i dag 30 elever.
Mot bakgrund av -beslut i fallet Loizidou av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna.-Europaparlamentets resolution B4-0286/97 som " fördömer på nytt och med eftertryck de allvarliga och fortsatta kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som den olagliga ockupationsregimen begår mot befolkningsenklaven samt den omedgörlighet som ockupationsregimen visar prov på" .-rådets svar på fråga Å-0233/97 (av den 4 juli 1997) om att rådet i vederbörlig ordning har tagit del av Europaparlamentets resolution B4-0286/97 och fäster särskild uppmärksamhet vid uppföljningen av FN: s försök att förbättra levnadsvillkoren och återupprätta de grundläggande rättigheterna för personer som lever isolerade i befolkningsenklaver.
Med andra ord - vilka åtgärder ämnar rådet vidta för att förhindra ett fortsatt kränkande av de mänskliga rättigheterna i den ockuperade delen av Cypern?Fru Ferrero-Waldner, vänligen besvara Alavanos fråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Jag besvarar den frågan på följande sätt: I rådet är man bekymrad över det fall som ledamoten anför. Men rådet har, vilket redan har påpekats i svaret på ledamotens skriftliga fråga, inget ansvar för bevakningen av domar utfärdade av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna.
Rådet är av den uppfattningen att det bästa vore, även för att förhindra ytterligare kränkningar av de mänskliga rättigheterna, att söka en tänkbar lösning under Förenta nationernas beskydd. Här är rådets målsättning fortfarande en federation bestående av två folkgrupper och två områden, baserad på omfattande politiska bestämmelser i samklang med resolutionerna från FN: s säkerhetsråd. Unionen är också av den uppfattningen att framstegen på vägen mot ett EU-medlemsskap och framstegen med avseende på en rättvis och varaktig lösning på Cypernfrågan naturligt nog kommer att stärka varandra. Vi beklagar verkligen att det inte gick att finna en politisk lösning innan förhandlingarna inleddes, men vi anser att Cyperns anslutning till EU är till fördel för samtliga folkgrupper och förmodligen även kommer att bidra till fred och försoning på ön.
Dessutom uppmanar Europeiska unionen båda sidorna att i fortsättningen inom ramen för en helhetslösning vidta förtroendeskapande åtgärder och påbörja en successiv nedrustning. Rådet påminner vidare om, att det fjärde finansprotokollet i stort sett uppfyller målet att stödja försöken till en politisk lösning på Cypernfrågan. Men hittills har finansieringen inte alltid i praktiken varit möjlig på grund av misslyckandet med att återuppta samtalen mellan de båda folkgrupperna.
Vad Turkiets roll beträffar, så finns det i rådet, till följd av slutsatserna från Europeiska rådet i Luxemburg, ett allmänt samförstånd om att en intensifiering av Turkiets förbindelser med Europeiska unionen förutsätter en positiv insats från Turkiets sida och ett aktivt samarbete i Cypernfrågan.

Alavanos
Herr ordförande! Jag tackar rådsordföranden. Hennes svar var mycket utförligt och täckte alla frågorna, och detta kanske försvårar min andra fråga. Trots det skall jag ta upp den politiska frågan. Kan rådet tala om för oss om det instämmer i kommissionsledamoten Van den Broeks och hela kommissionens konstaterande att den grekcypriotiska regeringen framfört alla konstruktiva förslag den kunnat för att få den turkcypriotiska befolkningsgruppen att medverka i förhandlingarna om anslutning, att ansvaret tyvärr vilar på den turkcypriotiska befolkningsgruppen och på Turkiet, och att Republiken Cyperns medlemskapsförhandlingar inte får förhindras genom Turkiets oförsonliga hållning.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Till herr ledamot Alavanos kan jag säga: Vi gläds i princip över att den grekcypriotiska regeringen lade fram konstruktiva förslag om den nordcypriotiska delegationens deltagande i anslutningsförhandlingarna. Det är beklagansvärt att detta inte lyckades. Vårt mål - jag upprepar det än en gång - är ett medlemsskap för en odelad ö. Vi vill som medlem i EU ha ett Cypern som har uppnått en varaktig politisk lösning. Alla andra alternativ skulle vara mindre lyckade.

Ordföranden
Fråga nr 3 från Anne McIntosh (H-1060/98)
Angående: Cyperns anslutning till Europeiska unionen
Kan rådets ordförande redogöra för den föreslagna tidsplanen för Cyperns anslutning till Europeiska unionen? Fru Ferrero-Waldner, ordet är ert.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Som fru ledamoten vet, beslutade Europeiska rådet på sitt möte i december 1997 i Luxemburg att inleda anslutningsförhandlingar med Cypern. Det utgör en del av anslutningsprocessen, som har en global och evolutionistisk inriktning som berör alla kandidatländer och därför även omfattar Cypern och de 10 central- och östeuropeiska länderna. Kandidatländerna kommer alla att bedömas utifrån samma kriterier. I vilken takt processen fortskrider avgörs naturligtvis av varje kandidatland, beroende på hur långt de har kommit i sina förberedelser.
Anslutningsförhandlingarna med Cypern och de övriga kandidatländerna öppnades den 31 mars 1998. På det andra mötet under anslutningskonferensen på ministernivå, som ägde rum den 10 november 1998, inledde man precis som med de andra fem sökandena, substantiella förhandlingar om de första sju kapitlen i Europeiska unionens regelverk, vars prövning nu är avslutad. Det var vetenskap och forskning, telekommunikation och informationsteknik, bildning och utbildning, kultur och en audiovisuell politik, industripolitik, små och medelstora företag liksom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Beträffande fem av dessa kapitel - det konstaterades under konferensen - krävs det på det här stadiet inga ytterligare förhandlingar med Cypern, men i ett senare skede kommer man att ta upp dem på nytt. Men två kapitel, telekommunikationer och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, är fortfarande aktuella och måste diskuteras på en lämplig tidpunkt inom ramen för konferensen. Eftersom prövningen av regelverket med 31 förhandlingskapitel kommer att dröja och man därför inte kan fastställa en gemensam ståndpunkt för Europeiska unionen angående förhandlingarna ännu, är det inte på det här stadiet möjligt att fastställa en tidsplan för förhandlingarnas avslutande eller för anslutningen. Det gäller såväl för Cypern som för alla andra kandidatländer.

McIntosh
Jag välkomnar den tjänstgörande ordförandens svar. I sin anmärkning beträffande den föregående ledamotens svar, sade hon emellertid själv att rådet hoppades att kunna få till stånd ett medlemskap för en odelad ö. Om detta inte är möjligt medger då den tjänstgörande ordföranden i dag att, p.g.a. detta kan Cyperns inträde komma att skjutas upp? Skulle detta förhindra att Cypern kommer med i den första vågen av nya medlemmar? Detta är av avgörande betydelse för Cyperns medborgare och även för dem av våra medborgare som önskar bedriva affärsverksamhet eller möjligtvis bo på Cypern.
Jag undrar om hon kan intyga att denna brist på lösning av den interna konflikten inte kommer att utgöra ett hinder för Cyperns medlemskap i nästa våg, och att man kommer att hålla sig till det ursprungliga tidsschemat?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot McIntosh! Jag håller fast vid min positiva modell. Vårt mål är medlemsskap för en odelad ö. Samtidigt bör det stå klart att inget tredje land kan lägga in sitt veto mot EU: s utvidgningsprocess. Om en politisk lösning uteblir kommer man också få ställa sig frågan, vem som bär det främsta ansvaret för detta. För närvarande kan jag inte svara något annat på er fråga om en eventuell fördröjning. Men för närvarande finns det hopp - och vi uppmuntrar båda sidor - om att inom ramen för Förenta nationernas process kunna uppnå en lösning med politisk enighet.

Alavanos
Herr ordförande! Jag vill faktiskt komma tillbaka till McIntoshs kompletterande fråga. Rådsordföranden svarade - det hon nämnde är intressant och jag skulle kanske vilja att hon upprepade det - att man kommer att ställa frågan om vem som bär ansvaret, om den turkcypriotiska befolkningsgruppen inte kommer att medverka i anslutningsförhandlingarna. Detta är betydelsefullt, anser jag, och jag skulle vilja fråga rådsordföranden: Om den politiska lösningen uppställs som villkor för anslutningen, skullle detta inte då kunna innebära att Turkiet - som ju inte vill ha någon anslutning av Cypern till EU - förmås att avstå från åtgärder för en politisk lösning av Cypernfrågan, åtgärder som Turkiet troligen skulle vidta under andra omständigheter?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot Alavanos! Jag kan inte annat än upprepa, det jag just sade, att inget tredje land - alltså inte heller Turkiet - kan lägga in sitt veto mot EU: s utvidgningsprocess. Vi har alltid beklagat att det inte var möjligt innan anslutningsförhandlingarna inleddes att uppnå en positiv politisk lösning beträffande Cyperns delning. Rådet (allmänna frågor) påminde den 5 oktober 1998 åter igen om att Europeiska unionens målsättning liksom tidigare bör vara upprättandet av en bikommunal federation bestående av två områden, baserad på en bred politisk lösning i samklang med Förenta nationernas resolutioner. En politisk lösning skulle göra det möjligt att tillämpa anslutningsavtalets bestämmelser på hela ön.
Framstegen - det sade jag redan i mitt första svar - på väg mot ett medlemsskap samt en rättvis och varaktig lösning på Cypernproblemet skulle givetvis komplettera varandra. Samtidigt har vi gång på gång bekräftat att Europeiska unionen ger sitt oinskränkta stöd åt försöken med en lösning under Förenta Nationernas beskydd. Europeiska rådet bekräftade också sitt stöd åt FN: s generalsekreterares försök att utverka omfattande bestämmelser på Cypern, i synnerhet beträffande den process, som numera även kommer att bedrivas av dess särskilda sändebud för att lösa upp de spänningar som råder på ön och fortsätta vidare mot en rättvis, hållbar lösning.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Patricia McKenna (H-1066/98)
Angående: Elektronisk och elektromagnetisk säkerhet för EU: s institutioner
Får rådet någon fortlöpande information om utvecklingen av elektromagnetiska vapen, som till exempel användes mot USA: s ambassad i Moskva under Sovjetperioden och i dag är en ännu mer utvecklad teknik med stor spridning? Gör rådet några kontroller eller har det någon permanent övervakning för att se till att sådana vapen inte används mot någon av EU: s institutioner eller mot ledamöterna i parlamentet, kommissionen, rådet, EG-domstolen eller revisionsrätten - eller mot högre tjänstemän i deras privatliv?
Kommer rådet, om sådana anordningar ännu inte finns, att ordna ett allmänt samrådsförfarande om säkerhet med rådet, Europaparlamentet, EG-domstolen och andra institutioner i frågan där även de elektroniska övervakningsproblem som nyligen blev kända genom avslöjanden om Echelonsystemet skulle ingå? Förfarandet skulle syfta till att informera institutionerna om nivån på sådana säkerhetsrisker, arrangera olika former av permanent övervakning och överväga om nyckelpersoner, däribland de som arbetar med sådana frågor, skulle få någon form av personlig övervakning för att deras säkerhet mot elektromagnetisk strålning från sådana vapensystem skulle garanteras, även om det kan tänkas osannolikt att de skulle användas. Fru Ferrero-Waldner, jag ber er vänligen att besvara frågan.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Låt mig som svar på denna intressanta fråga få påpeka, att rådet givetvis är medvetet om att det krävs en stor vaksamhet och löpande kontroller för att garantera en hög grad av säkerhet för personer, egendom och byggnader som hör till de europeiska institutionerna. Rådet känner också till att det finns en avsevärd mängd elektromagnetisk och annan högteknologisk utrustning, som antingen målmedvetet eller som en bieffekt kan förorsaka fysiska och psykiska skador på människor.
Men man får inte tro att sådana system kan införas obemärkt i någon större omfattning. De är tekniskt avancerade och mycket dyra, och den effekt som ett införande av sådana kunde leda till, skulle kunna uppnås flera gånger om på ett enklare och billigare sätt. Man har inte hört talas om ett massivt insättande av sådana system mot administrativa strukturer. Inte heller inom de europeiska institutionerna har sådana system, vad jag känner till, gett upphov till några störningar, men de bör för den skull inte underskattas.
Rådet satsar naturligtvis rejält på att höja säkerheten inom kommunikationsnäten och för de anställda vid rådet. Det beaktar alla förslag på området i sina överläggningar. Men jag vill även be om förståelse för att det här rör sig om ett område, där effektiva motåtgärder förutsätter en viss diskretion.

McKenna
Jag skulle vilja tacka den tjänstgörande ordföranden i rådet för hennes svar. Det är mycket intressant att ni uppmärksammar att en sådan potential faktiskt finns. När ni talar om sådana saker är det svårt att tro att de kan inträffa men utan översyn eller kontroller kan man inte vara helt säker på det. Det hände för så länge sedan som 1976. Detta intygas av Henry Kissinger själv i hans korrespondens med USA: s ambassad i Moskva, i vilken han bekräftade de bestående skador dessa vapen tillfogar personalen på ambassaden.
Jag anser det vara en möjlighet. Jag anser att det är svårt att säga att det inte är någon fara för hot där, utan något slags översyn och bedömning av situationen.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru McKenna! Jag har redan antytt att det rör sig om tekniskt avancerade och mycket dyra system. Det skiljer sig, anser jag, helt från det som hade inträffat den gången Kissinger påtalade problemet. Då rörde det sig nämligen om en byggnad i Sovjetunionen som låg omgiven av många andra byggnader, och där det säkert var betydligt lättare att installera sådana anläggningar. Här talar vi om europeiska byggnader i europeiska länder under helt andra förhållanden. Man måste därför ta dessa förhållanden med i beräkningen, och jag skulle på det hela taget vilja dämpa sådan farhågor rejält.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer fråga nr 5 till nr 14 att tas upp tillsammans.
Ärade kollegor, som jag redan har sagt kommer enbart de som har formulerat de kompletterande frågorna och som är närvarande att få besvara dessa.
Fråga nr 5 från Magda Aelvoet (H-1073/98)
Angående: EU-observatörer vid folkomröstningen om självstyre i Västsahara
Enligt planen för biläggande av konflikten i Västsahara samt Houston-avtalen utgör närvaron av oberoende observatörer vid folkomröstningen om självstyre en grundläggande garanti för att ge trovärdighet åt denna process som skall äga rum under fria, öppna och demokratiska former.
Det är tradition att sända observatörer från Europaparlamentet och kommissionen vid liknande tillfällen (Namibia och Sydafrika). Vilka åtgärder kommer rådet mot bakgrund av detta att vidta för att garantera en ständig närvaro av observatörer i samband med denna sista avkolonialiseringsprocess på den afrikanska kontinenten? Fråga nr 6 från Pierre Pradier (H-1074/98)
Angående: Europeiska unionens stöd till hemvändande flyktingar i samband med folkomröstningen om självstyre i Västsahara
Känner rådet till att tusentals flyktingar från Västsahara kommer att återvända hem med anledning av den kommande folkomröstningen om självstyre?
Vilket materiellt och humanitärt bistånd kommer Europeiska unionen att ge i samband med denna omfattande förflyttning av hela familjer?Fråga nr 7 från Francisca Sauquillo Pérez del Arco (H-1075/98)
Angående: Samarbete med Västsahara
Planerar rådet att i enlighet med Europaparlamentets rekommendation från mars 1998 utarbeta ett framtida program om permanent samarbete för utveckling i Västsahara så snart som folkomröstningen om självstyre har genomförts?
Om så är fallet, kan rådet informera parlamentet om huvudpunkterna i detta program?Fråga nr 8 från José Mendiluce Pereiro (H-1076/98)
Angående: Rådets svar på Europaparlamentets rekommendation om folkomröstningen om självstyre i Västsahara
Vilka åtgärder har rådet vidtagit som följd av den resolution om folkomröstningen om självstyre i Västsahara som godkändes av utrikesutskottet och vid Europaparlamentets plenarsammanträde i mars?
Vilka åtgärder på det politiska och materiella området ämnar rådet vidta för att säkerställa att folkomröstningen om självstyre blir fri, demokratisk och öppen för insyn?Fråga nr 9 från Carlos Carnero González (H-1077/98)
Angående: Rådets stöd till en fredlig lösning i Västsahara
Händelseutvecklingen i samband med den kommande folkomröstningen om självstyre i Västsahara har på senare tid varit mycket hoppingivande, vilket besöket av FN: s generalsekreterare och de framgångsrika förhandlingarna under ledning av James Baker III visar. Vilka åtgärder ämnar rådet vidta för att i linje med den rekommendation som godkänts av Europaparlamentet och de internationella resolutionerna bidra till en fredlig och hållbar lösning av konflikten i Västsahara?Fråga nr 10 från Ludivina García Arias (H-1078/98)
Angående: Behovet av ett europeiskt utrikespolitiskt initiativ för Västsahara
FN agerar för närvarande aktivt i samarbete med Afrikanska enhetsorganisationen för att få till stånd en folkomröstning om självstyre i Västsahara. Som effektiv medlare fungerar USA: s f.d. utrikesminister James Baker III. Hittills har emellertid inte Europeiska unionen öppet uttalat sitt stöd för den sista avkolonialiseringsprocessen i Afrika.
Anser inte rådet att orsaken till att andra länder och internationella institutioner än en gång får ta ledningen när det gäller att lösa problem som geografiskt ligger långt ifrån Europa och europeiska intressen beror på att det saknas ett europeiskt utrikespolitiskt initiativ för Västsahara till förmån för utveckling, fred, rättvisa och stabilitet i detta område?Fråga nr 11 från Angela Sierra González (H-1082/98)
Angående: Europeiska unionens stöd till fredsplanen och folkomröstningen i Västsahara
Europaparlamentet utfärdade i mars en rekommendation till rådet om det nödvändiga i att Europeiska unionen aktivt bidrar till att organisera en fri folkomröstning i Västsahara.
Har rådet börjat utarbeta någon plan som innehåller de mänskliga och materiella resurser som krävs för att denna folkomröstning garanterat skall kunna hållas under ordnade former?Fråga nr 12 från Laura González Álvarez (H-1083/98)
Angående: Stöd från Europeiska unionen till fredsplanen och folkomröstningen i Västsahara
Med beaktande av att det är nödvändigt att EU spelar en aktiv roll i utvecklingen av fredsplanen för Västsahara och med hänsyn till Europaparlamentets rekommendation till rådet (A4-0066/98) i mars 1997:
Har rådet börjat utarbeta en plan för Europeiska unionens deltagande i denna fråga i syfte att tillhandahålla nödvändigt stöd för organiseringen av folkomröstningen och nödvändigt stöd för de flyktingar som skall återvända till sina ursprungsområden?Fråga nr 13 från Arthur Newens (H-1088/98)
Angående: Västra Sahara
Skulle rådets nuvarande ordförandeskap kunna göra ett uttalande om vilka åtgärder som nu vidtas av Europeiska unionen när det gäller att tillhandahålla hjälp och bistånd åt befolkningen i Sahara i samband med folkomröstningen om Västra Saharas framtid, samt angående vilka planer som föreligger när det gäller att tillhandahålla bistånd under de därpå följande perioden?Fråga nr 14 från Wilfried Telkämper (H-1092/98)
Angående: Folkomröstningen i västra Sahara
Är trojkan beredd att ge aktivt stöd åt FN: s initiativ angående genomförandet av en folkomröstningen i västra Sahara?
Om svaret på denna fråga är ja, vilka konkreta åtgärder när det gäller genomförandet har hittills vidtagits, och vilka åtgärder avser man att vidta inom en nära framtid?White och Smith begär ordet för en ordningsfråga.
Herr White, fatta er kort, var så god ordet är ert.

White
Jag skulle vilja förtydliga det ni just sade med avseende på det sätt på vilket ni tänker ta itu med detta. Ni sade att ni skulle godkänna tillägg från frågeställare som är närvarande. Jag förstår det emellertid som att regeln gör det möjligt för dem av oss som inte är frågeställare att ändå ställa tilläggsfrågor. I annat fall hade vi inte kommit hit idag. Syftet med att komma hit är att göra tillägg till de frågor som har bordlagts. Jag antar därför att ni tillåter detta.

Ordföranden
Ni var inte här när frågestunden inleddes, men jag har redan uppmärksammat alla på att när det gäller de kompletterande frågorna kommer ordet, på grund av tidsbrist, bara att ges till de frågeställare som är närvarande. Om vi för var tionde fråga tillåter 20 kompletterande frågor blir vi aldrig färdiga. De speciella omständigheter som råder fick ordförandeskapet att ta detta beslut. Som ansvarig och behörig att tolka arbetsordningen kommer jag därför inte att ge ordet till frågeställarna. Är de närvarande får de begära ordet.
Ordet går till herr Smith för en ordningsfråga.

Smith
Herr ordförande! Ni har sagt att ni fattat ett beslut genom att använda ert eget omdöme istället för att tillämpa reglerna ordagrant.
Samtidigt som jag inser att det är förnuftigt att slå ihop dessa frågor för effektivitetens skull, och eftersom ett stort antal av frågeställarna inte är här, ser jag ingen anledning till att utesluta tilläggsfrågor från intresserade ledamöter. Tänk på det prejudikat ni sätter. I stället för att 14 frågor bordläggs i kväll, skulle ni ha 24 eftersom vi vet att vi inte kommer att få något tillägg såvida vi inte ställer en fråga. Är det verkligen ett effektivt prejudikat att sätta upp?
Jag ber er ånyo tänka över, med ert eget omdöme, rätten att ställa tilläggsfrågor för dem av oss som inte låtit bordlägga frågor, men som har ett intresse i frågan och vill komma med tilläggsfrågor som grundar sig på de svar vi får från rådet.

Ordföranden
Herr Smith! Jag tänker inte tillåta fler ordningsfrågor. De som inte är nöjda med det beslut ordförandeskapet har tagit är i sin fulla rätt att hänvända sig till utskottet för arbetsordningen. Jag förlänger dock inte debatten. Nu skall vi lyssna till de åtta frågeställare som är närvarande och därför är i sin fulla rätt att ställa ytterligare en fråga. Om ni gör en enkel matematisk uträkning, så förstår ni varför vi inte kan förlänga den här frågestunden. Det är den sista som Ferrero-Waldner kommer att närvara och vi vill gärna höra henne besvara andra frågor.
Fru Ferrero-Waldner, ordet är ert. Ansvaret är helt och hållet mitt. Jag har stor förståelse för era synpunkter och det är möjligt att utskottet för arbetsordningen kommer att ge er rätt, men just nu vilar ansvaret på mig. Jag ber därför Ferrero-Waldner att gemensamt besvara de åtta frågor som de närvarande ledamöterna ställt.

Ferrero-Waldner
Det stora antalet frågor om Västsahara visar att Europaparlamentets ledamöter fäster stor vikt vid ämnet, samtidigt som det visar att ämnet är enormt komplicerat och rymmer ett mångfald av historiska, politiska och humanitära aspekter. Jag besvarar gärna dessa frågor i all korthet så som sig bör. Givetvis följer även rådet uppmärksamt händelseutvecklingen i området och är angeläget om att bidra till en bred och fredlig lösning på detta långvariga problem. Rådet stöder helt och fullt den av båda parterna antagna och av FN: s säkerhetsråd godkända planen med bestämmelser om genomförandet av en fri, rättvis och opartisk folkomröstning om självbestämmande för befolkningen i Västsahara.
Europeiska unionen fick, för en kort tid sedan på Förenta nationernas generalförsamlings 53: e sammanträde den 13 oktober 1998, tillfälle att åter uttala sitt fulla stöd till Förenta nationernas plan. Man fick ta del av de framsteg som skett, t.ex. identifieringen av mer än 147 000 sökande inom ramen för identifieringsprocessen för deltagande i folkomröstningen, men samtidigt gav man uttryck för sin oro över att frågan med grupper bestående av tre olika stammar fortfarande inte är löst. Rådet delar den oro som Förenta nationernas generalförsamling uttalade angående förseningarna för planens genomförande, något som i synnerhet beror på det bristande samarbetet mellan parterna och FN: s flyktingkommissarie - UNHCR - och även angående förseningarna på grund av att överenskommelsen om den rättsliga ställningen för trupperna, de så kallade SOFA, inte har undertecknats ännu.
Europeiska unionen rekommenderade vidare parterna att i stor utsträckning samarbeta med FN: s flyktingkommissarie och i synnerhet möjliggöra det förarbete som krävs för återförandet av de sahariska flyktingarna.
Unionen uttryckte dessutom sin uppskattning över insatserna från Förenta nationernas mission för folkomröstningen i Västsahara Minurso, som även i fortsättningen kommer att ha en avgörande roll för fredsprocessen. Det kan påpekas att unionens medlemsstaters bidrag har varit att upprepade gånger under identifieringsprocessen besöka området, som ett sätt att visa det internationella stödet för planen med bestämmelser. Unionen värdesätter Minurso, som även medlemsstaterna är en del av, och dess roll i sammanhanget. Denna mission, vars mandat snart kommer att förlängas, fortsätter att bidra konstruktivt till fredsprocessen. Under tiden håller rådets ordförande tät kontakt med FN: s generalsekreterare Kofi Annan, i synnerhet med tanke på eventuella stödåtgärder från unionens sida som - åtminstone inte hittills - har fastlagts.

Izquierdo Collado
) Jag tror att det svar ordförandeskapet gav, vilket jag tackar för, var inriktad på den tidpunkt folkomröstningen skall hållas. Men den fråga min kollega Sauquillo ställde syftar på något helt annat. När väl folkomröstningen genomförts, och oavsett dess resultat, måste en ordentlig plan utarbetas för utveckling och samarbete med Sahara.
Jag tycker ordförandeskapet har varit föga bestämd och jag skulle vilja veta om man verkligen planerar ett samarbete och följaktligen kommer att komplettera den globala plan byrån för humanitärt bistånd håller på att utforma. Vilka framtidsplaner, utöver redan existerande, finns efter folkomröstningen?

Ferrero-Waldner
Herr ledamot, låt mig få säga följande: Det är alldeles för tidigt att börja diskutera framtida åtgärder, när vi alla vet hur svårt det är att över huvud taget genomföra folkomröstningen, och när vi alla för tillfället kämpar för att det över huvud taget skall bli en folkomröstning. Det är klart att folkomröstningen kommer att följas av en rad stödprojekt och stödåtgärder, eftersom det redan finns en rad stödprojekt - jag kan påpeka att jag själv är minister för utvecklingssamarbetet inom vilket det, bortsett från Europeiska unionens officiella program, även finns bilaterala program inom ECHO. Men det skulle verkligen vara förhastat att redan nu spekulera om vad som kommer att hända sedan. Låt oss först avvakta resultaten från folkomröstningen, och vi måste därför göra allt vi kan för att stödja Förenta nationerna, så att folkomröstningen över huvud taget kan äga rum. Alla vet vi att det fortfarande finns vissa hinder kvar på vägen, och när vi har övervunnit dessa, då kan vi gärna diskutera detta och då kommer vi även att kunna utforma konkreta planer.

Mendiluce Pereiro
Mycket kort, och utan att ta parti för någon annan än Förenta nationernas resolutioner, skulle jag vilja fråga rådet om man där är medveten om att det i den internationella politiken finns glömska, försumlighet och frånvaro, något som ibland kan dölja icke tillkännagivna politiska ståndpunkter, och att Europeiska unionens frånvaro vid upphävningen av blockaden och vid de förhandlingar som förts för att lösa konflikten verkar vara just en sådan frånvaro.
Är man i rådet medveten om att ett bibehållande av status quo främjar en av parterna och att ett bristande inflytande för att reda ut situationen leder till att en befolkning tvingas fortsätta leva i exil berövade sina rättigheter och att detta, av alla de som finns upptagna i röstlängden, enbart berör de som är för självständighet.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Låt mig få säga följande: Det är absolut inte så att Europeiska unionen är frånvarande. Jag har medvetet hållit på detta, för att ha något att säga i debatten. Jag tog själv på den senaste generalförsamlingen upp frågan med FN: s generalsekreterare, som jag känner väl från min tidigare befattning inom Förenta nationerna, och jag talade även för möjligheten med en gemensam åtgärd från Förenta nationernas, generalsekreterarens och möjligen även den särskilde utsände Bakers sida. Jag måste säga, att tiden ännu inte har varit mogen för något sådant. Men ni vet att generalsekreteraren själv besökte området för bara en tid sedan - han bedömde det då som det mest förnuftiga, och vi backade upp den åsikten, för vi vill ju att situationen skall förändras till det bättre - och då samtalade han med konfliktparterna.
Nu finns hans rapport tillgänglig och den diskuterades i säkerhetsrådet i går den 15 december. Det var ett väntat förlopp, eftersom det är Förenta nationerna som ansvarar för den planerade folkomröstningen, och Europeiska unionen kommer nu att kontakta Kofi Annan för att i detalj rådgöra med honom i frågan. I samband med detta kommer man även att diskutera nyttan med exempelvis en EU-förklaring om Västsahara-problemet och den lämpligaste tidpunkten för en sådan.
Låt mig också få säga att FN: s generalsekreterare, sedan identifieringsprocessen på grund av den marockanska-sahariska oenigheten om identifieringen av stammarna H41, H61 och J51 och J52 - det rör sig om cirka 65 000 personer - för länge sedan avstannat, har lagt fram ett kompromissförslag, ett så kallat paket. Detta paket accepterades såväl av Polisario som av Algeriet och Mauretanien, men Marocko har ställt sig tveksam till detta. I en skrivelse riktad till FN: s generalsekreterare och ett memorandum den 20 november i år, ställde Marocko en rad frågor och bad om ett klargörande av dessa. I ytterligare en skrivelse av den 15 december i år, gav Marocko uttryck för sin negativa inställning till tanken på att 65 000 kandidater skall betraktas som kandidater i en andra kategori. Men det formella marockanska svaret på FN: s generalsekreterares kompromissförslag har ännu inte kommit.
Den av generalsekreteraren föreslagna förlängningen av Minursos mandat till slutet av januari 1999 skall nu bli föremål för FN: s samråd med Marocko. Utsikterna för framgång verkar ändå ganska små, och jag kan citera följande ur en rapport som vi precis har fått från Förenta nationerna: " ...unless Morocco gets what it wants " . Det finns ingen rimlig anledning att vänta till slutet av januari med generalsekreterarens och James Bakers förnyade personal envoy . Jag anser att det är uppenbart att James Baker åter igen måste blanda sig i frågan. Det är mitt svar på frågan, herr ordförande!

Carnero González
I det österrikiska ordförandeskapets svar saknas en hänvisning till den av parlamentet godkända rekommendationen. Om man betänker att rekommendationen är så pass gammal, så är det än mer uppseendeväckande att det varken vid Europarådets senaste möte i Wien eller i de åtgärdsstrategiska aktioner som där godkändes görs en enda hänsyftning till situationen i västra Sahara.
Jag skulle vilja att ordföranden besvarade tre frågor.
För det första: Kommer det österrikiska ordförandeskapet att överföra den oro vi i Europaparlamentet känner inför konflikten i Sahara till nästa ordförandeskap, det vill säga det tyska ordförandeskapet?
För det andra: Tycker inte rådets ordförande att Europeiska unionen borde träffa parterna, det vill säga Konungariket Marocko och Frente Polisario?
För det tredje: Kan ordförandeskapet säga om det land som tidigare var kolonialmakt, Spanien, vid något tillfälle har tagit upp Saharafrågan med rådet?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Första frågan: Det är uppenbart att inte bara det österrikiska ordförandeskapet har diskuterat den här viktiga frågan, och allting måste inte, som jag sade, ske offentligt. Därför har vi under diskreta former varit i ständig kontakt med Förenta nationerna för att konstatera var vi skulle kunna ingripa med stödinsatser. Jag vågar nog säga att det samma gäller det tyska ordförandeskapet, för det är ju en fråga som engagerar oss alla och där det är på tiden att vi kommer vidare. Vad de andra frågorna beträffar kan jag bara upprepa följande: Att inte frågan nämndes i slutsatserna från Wien beror helt enkelt på att man medvetet undvek att upprepa alla politiska frågor som rymmer en konflikt eller ett problem. Vi försökte fullfölja frågan om effektiviteten i Wien, och det försökte naturligtvis även den spanska rådsmedlemmen göra. Härmed, herr ordförande, anser jag frågan vara besvarad. Tack!

García Arias
Fru ordförande i rådet! Ni ger en mycket detaljerad förklaring vilket visar att både ni och ert land har ett personligt intresse av detta. Måtte ni lyckas överföra det till det tyska ordförandeskapet - vilket vi är övertygade om att ni kan - men när vi nu firar Förenta nationernas 50-årsdag och inför den afrikanska kontinentens sista avkolonisering kan man inte låta bli att tänka på denna förlorade generation, det vill säga de från Sahara som lever i exil och de som lever i de av de marockanska myndigheterna ockuperade områdena. Jag vill också säga att jag är oroad över att det nu är de nordamerikanska medlarna som agerar: i Bosnien, i Mellanöstern, i Kosovo och senast i Sahara.
Vi talar om 15 länder, ni bör alla ta ert ansvar och mera seriöst delta i den här frågan.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Låt mig få säga att vi verkligen är oroade över denna konflikt. Jag vill nämna några av de belopp som redan utgått i humanitärt stöd åt de sahariska flyktingarna, för även detta bör påpekas här: ECHO släppte 7, 2 miljoner ecu den 1 mars 1998 och 10 miljoner den 2 oktober i år. De beloppen skall i första hand gå till livsmedelsstöd, hälso- och sjukvård liksom en förbättrad vattenförsörjning i flyktinglägren i området Tindof i Algeriet. Sammanlagt finns där 150 000 flyktingar som är helt beroende av internationellt stöd. På grund av förseningen av den planerade folkomröstningen har ECHO fortfarande inte fattat några beslut om stöd till satsningarna för att återföra flyktingarna, trots att sådana planer givetvis förbereddes för länge sedan och ECHO i det avseendet, även genom sin företrädare på plats, har tagit kontakt med UNHCR för att stämma av hur man skall gå vidare. Jag har också redan berättat att vi själva driver en del bilaterala projekt där sedan flera år tillbaka.
Vad den andra frågan beträffar kan jag tala om att det just i mitt land, ordförandelandet, sedan snart ett år tillbaka finns en trupp på 260 soldater som ligger i beredskap och som bör resa till detta område, till regionen Tindof, före folkomröstningen för att förbereda denna och avsluta övergångsskedet. Vi har alltså denna trupp som väntar - det kostar givetvis en förmögenhet - och vi måste fortsätta att hålla den i beredskap. Men - och nu kommer jag till den tredje punkten ni tog upp - vi har redan en amerikansk medlare på begäran av Förenta nationerna, och jag får lov att säga att James Baker ändå har lyckats åstadkomma en del, nämligen genom att skapa förutsättningar så att marockanerna godkände denna folkomröstning. Därför anser jag, och det är något jag själv stöder, att vi européer skall inta en global politisk roll - det vill vi alltid göra - för det är ju inte meningsfullt att åter träda in i ett sammanhang där det redan finns duktiga medlare, för även om vi fördubblar insatserna har vi ju olika personligheter. Jag tror inte att det skulle vara ett bra sätt att lösa sakfrågan.
Det var det jag ville säga och till sist en allmän kommentar: Just jag - jag är ju också ansvarig för utvecklingssamarbetet - ställde i mitt utvecklingssamarbete på det senaste ministerrådsmöte om utvecklingssamarbete för första gången frågan om konfliktförebyggande som en rent generell utvecklingsfråga - och vi kunde då för första gången anta slutsatser - eftersom jag tror att det vi först ger i utvecklingsstöd, det arbetet som pågått i åratals kan snabbt tillintetgöras i samma ögonblick som en konflikt bryter ut. I den bemärkelsen är jag i princip av samma åsikt som ni, men där det redan finns konstruktiva medlare - och jag anser att James Baker är en duktig sådan som redan har åstadkommit mycket och som dessutom är erkänd av konfliktparterna - bör vi snarare agera på ett stödjande sätt, vilket också är det vi gör!

Sierra González
Jag är ledsen att ni måste resa er upp så många gånger, men jag vill bara be er att i all korthet precisera vilka konkreta åtgärder, politiska och humanitära, som rådet vidtar för att folkomröstningen för Saharas självbestämmanderätt skall vara fritt, öppet och demokratiskt och inte flyttas fram sine die , vilket enbart gagnar en av parterna i konflikten.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade fru ledamot! Jag hänvisade just till de humanitära medel som ställs till förfogande genom ECHO samt av många stater på bilateral nivå. Men jag vill än en gång påminna om att hela processen för fredsskapande i Sahara utspelar sig under Förenta nationernas beskydd, och att medlemsstaterna för närvarande inom ramen för detta bidrar såväl materiellt som politiskt till att övervinna dessa svåra problem. Hur som helst kan jag försäkra er om, att Europeiska unionen även i fortsättningen kommer att finnas närvarande i denna del av den afrikanska kontinenten, som sedan flera århundranden tillbaka upprätthåller priviligerade förbindelser med Europa och har en mycket stor strategisk betydelse för vår kontinent. Det är det svar jag kan ge.

González Álvarez
) Fru ordförande i rådet! Ni skall veta att många av oss som fortsätter att ställa frågor vid en sådan här frågeanstormning känner oss illa till mods, men med dessa frågor försöker vi faktiskt skapa en debatt om Sahara.
Det är en debatt som inte förs inom Europeiska unionen och därför insisterar vi. Eftersom ni redan har besvarat flera frågor, till och med dem som försöker tala om " efter" , vill jag istället påpeka att jag är mer oroad för " före" folkomröstningen. Vi som sedan 1992, då folkomröstningen skulle ha hållits, har följt Saharabefolkningens öde och besökt flyktinglägren och sett de svårigheter man där ställs inför för att överleva, för att utbilda sina barn - och de undervisar dem verkligen, här ser vi sextonåringar som är välutbildade, allt för att de skall ha en möjlighet att studera vidare - för att skaffa föda och för att överleva, frågar oss om vi i Europeiska unionen kan fortsätta att vara medvetna om de missförhållanden som råder i Marocko.
Marocko har alltid motsatt sig en folkomröstning, eftersom Marocko vill införliva Sahara. Låt oss ha detta klart för oss.
Avslutningsvis vill jag säga att vad vi vill uppnå är en energisk, gemensam ståndpunkt från Europeiska unionens sida. Vi skall säga till Marocko, vilket vi kan göra: " Hör här, det är inte mer än rätt att folkomröstningen hålls nu, detta kräver inte bara Förenta nationerna utan också vi inom Europeiska unionen som historiskt sett har starka band med Sahara" .
(Applåder)

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, fru ledamot! Låt mig få säga att även jag anser att denna fråga är minst lika viktig före folkomröstningen som efter denna. Det sade jag ju förut, för problemen finns där så länge ingen folkomröstning har ägt rum. Vi är väl medvetna om, något som jag just har försökt förklara, att Marocko försöker förhala det hela genom att ständigt komma med nya frågor. Men jag tror ändå att vi måste följa den här linjen.
Om man utgår från de redan befintliga identifieringslistorna är det högst troligt att resultatet av folkomröstningen i dag skulle utfalla till Polisarios fördel. Nu finns det givetvis en risk att Marocko inte kommer att acceptera detta. Det vill säga, om inte processen fortskrider innan slutet av januari 1999, föreslår FN: s generalsekreterare i sin senaste rapport: " Should the prospects for completing the identification process remain uncertain by that time, it would be my intention to revert to the Security Council and to ask my personal envoy - James Baker - to reassess the situation and the viability of the mandate of MINURSO " . Om det inte har skett några framsteg innan januari månads utgång, kommer man alltså att ifrågasätta den internationella statsgemenskapens intresse av en fortsättning på Minurso.
Även i amerikanska kongressen kommer man att ifrågasätta hur länge det är meningsfullt att bedriva detta företag. Därför kanske man också kommer att få diskutera andra politiska lösningar, men det är för tidigt att göra detta i dag.

Newens
Jag tackar den tjänstgörande ordföranden i rådet för de många och detaljerade svaren och uppskattar både den nära kontakt som hålls med Förenta nationerna och den avgörande roll James Baker har. Upprätthåller rådet emellertid, i det att det inser behovet av att undvika fördubblade ansträngningar, en nära och fortlöpande kontakt med både de marockanska myndigheterna och Polisario för att kunna utöva påtryckningar till förmån för resolutionen om några svårigheter skulle uppstå? Eftersom vi har ett speciellt intresse kan det hända att vi, genom att upprätthålla kontakten kan stödja processen på ett mycket konstruktivt sätt. Skulle den tjänstgörande ordföranden vilja ge en kommentar beträffande våra kontakter med de båda parterna?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Naturligtvis håller ordförandeskapet kontakt med konfliktparterna, men - som jag sade - under högst diskreta former. Jag har personligen - det anförde jag i början - meddelat FN: s generalsekreterare att vi är redo att när som helst bedriva en gemensam mission, antingen tillsammans med honom eller med James Baker. Jag trodde nog i början av vårt ordförandeskap att vi skulle komma till den punkten, men på grund av svårigheterna med identifieringen har det inte varit möjligt ännu.
Men låt mig få säga, att Förenta nationernas säkerhetsråd medvetet beviljar en kortfristig förlängning av Minurso-operationen, i regel med bara 6 till 8 veckor, även för att regelbundet kunna granska framstegen i fredsprocessen och därigenom utöva vissa påtryckningar på Marocko och ställa Marocko under tidspress. På det sättet hålls konfliktparterna aktiva och uppmanas att fortsätta sin strävan mot en lösning på fredsprocessen. Därför ber jag att ni låter oss fullfölja den här linjen, och om det, precis som FN: s generalsekreterare själv anför, i slutet av januari skulle visa sig att det inte är gångbart, då måste vi förmodligen komma fram till andra politiska lösningar, som vi då får diskutera på nytt och som givetvis även kommer att diskuteras i rådet.

Telkämper
Herr ordförande! Ärade fru rådsordförande, jag är besviken över ert svar på min fråga. Ni säger att rådets ordförandeskap kommer att stödja Kofi Annans och FN: s åtgärder och initiativ. Min fråga var i vilken utsträckning trojkan är beredd att aktivt stödja FN vid genomförandet av folkomröstningen? Ni säger att man ännu inte har vidtagit några åtgärder, inte heller inför framtiden. Jag anser att man för genomförandet av folkomröstningen - ett år är en kort tid - redan nu måste lägga upp en strategi, och jag hade hoppats att ni skulle säga att ni har ställt fredsobservatörer med en EU-kontingent på 2 000 eller 3 000 personer eller en infrastruktur till förfogande. Jag tycker att människorna där förtjänar detta. De har under flera årtionden levt i flyktingläger. Området blev ockuperat! När spanjorerna försvann, kom EU - herr ordförande, det är först nu ni måste titta på klockan, för hittills har det gällt min fråga som inte blev besvarad. Min tilläggsfråga lyder: Nästa år måste fiskeriavtalet med Marocko förnyas. Är rådets ordförandeskapet redo att skapa ett samband här, d.v.s. att om Marocko inte tillåter att folkomröstningen genomförs blir det inte heller något nytt fiskeriavtal? Var går gränsen, vilken del av kustområdet hör till Marocko och vilken hör till Västsahara? Det var min tilläggsfråga.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Jag befarar att ni inte var här förut, när jag förklarade att till exempel Österrike, som fortfarande innehar ordförandeskapet, sedan ett år tillbaka har en stand-by-truppkontingent på 260 soldater - för övrigt redan godkänd av parlamentet - som finns på plats för att så snabbt som möjligt - för övrigt sex månader före folkomröstningen - kunna rycka in och förbereda folkomröstningen på bästa sätt. Tyvärr har det inte varit möjligt på grund av de ringa framsteg som skett, inte minst i samband med identifieringsprocessen. Även det har jag redan förklarat.
Varför har vi inte tillsatt en trojkadelegation? Jag förklarade också i mitt första anförande, att jag själv, vad denna fråga beträffar, har varit i ständig kontakt med FN: s generalsekreterare sedan den senaste generalförsamlingen. FN är trots allt en internationellt erkänd institution som dessutom har uträttat mycket gott i en särskild fråga - om vi tänker på deras special envoyé James Baker, som jag förresten också nämnde tidigare. Vi har diskuterat om vi inte borde driva en gemensam mission med Förenta nationerna och James Baker. Det bedömde FN vara förhastat just nu. Jag sade att vi inte vill fördubbla insatserna, för att det inte leder någon vart, utan det enda vi vill är att bidra till en lösning på problemet.
Vad fiskeriavtalet beträffar måste jag säga att det förmodligen blir nästa ordförandeskap som får ta ställning till det. Det vore förhastat att besvara den frågan nu.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Ferrero-Waldner.
Ärade kollegor, jag förklarar härmed tiden för dessa tio frågor som har tagit upp 40 minuter av vår frågestund för avslutad.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 15.

Ordföranden
Fråga nr 16 från José Valverde López (H-1090/98)
Angående: Rådets åtgärder till förmån för utnyttjande av arkivbeständigt papper och skydd av konsumenträttigheter
I rådets resolution från maj 1989 om främjande av böcker och läsande hänvisas det till behovet av att använda arkivbeständigt papper för att undvika att man fortsätter att ge ut miljontals böcker som innehåller så skadliga ämnen att böckerna blir självförstörande.
Rådet och kulturministrarna studerade i november 1991 en rapport om lagring av böcker tryckta på syrahaltigt papper och användning av arkivbeständigt papper.
Vilka åtgärder har rådet vidtagit för att akrivbeständigt papper skall börja användas inom rådets behörighetsområden samt inom medlemsstaterna och för att skydda konsumenträttigheterna? Rådets ordförande, jag ber er vänligen att besvara frågan.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Låt mig få svara följande: Gemenskapsåtgärderna på kulturområdet är underkastade artikel 128 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Det innebär att kulturområdet inte utgör något undantag från regeln om att rådet endast kan agera på grundval av förslag från kommissionen. Men hittills har inte rådet fått ta del av några förslag på det område som herr ledamoten tar upp i sin fråga.

Valverde López
Jag tackar för rådets svar, men frågan om akrivbeständigt papper och frågan om att skapa en europeisk norm för tillverkning av arkivbeständigt papper och dess användning för tryckning av böcker samt skyddet för konsumenträttigheter är inte en kulturfråga. Det är en fråga som berör inrikeshandeln, råvarorna och kommersialiseringen av böcker, därefter berörs kulturprogrammen. Jag har i tolv års tid försökt uppmärksamma rådet och kommissionen på detta. Jag lyckades få det nämnt vid 1989 års kulturråd, och sedan 1991, men det är en fråga för inrikeshandeln. Rådet skulle också kunna vidta åtgärder och använda det till exempel i sina register. För att undvika att böckerna blir självförstörande bör dessa åtgärder vidtas, vilket vi i parlamentet också borde göra.
Kan jag göra något för att vidarebefordra denna oro till era efterträdare för att se om vi kan åstadkomma något inom tio år?

Ordföranden
Tack så mycket, herr Valverde. Vi får hoppas att nästkommande val för med sig att ni i ytterligare fem år kan fortsätta att insistera i denna fråga, eller åtminstone se till att den uppfylls.
Fru Ferrero-Waldner, ordet är ert.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot Valverde! Rådet är givetvis medvetet om betydelsen av att lagra böcker, som hittills varit det medium som man föredragit för att förmedla och sprida kulturella värden. Det gäller inte minst då dagens böcker naturligtvis kommer att utgöra morgondagens kollektiva minne för de kommande generationerna.
Med tanke på det låter ni mig säkert hänvisa till en av grundprinciperna för Europeiska unionens agerande. I själva verket är det på grund av uppdelningen av de ansvarsområden som fastslås i fördraget på de olika organen, kommissionens sak att utforma förslag som den bedömer vara relevanta. Vi, det vill säga rådet, anser att det bör överlåtas till varje organ att uppfylla sina förpliktelser på det sätt som det bedömer vara lämpligast, för att uppnå de mål som uppställts inom ramen för en viss uppgift. Trots detta, herr ledamot, kommer jag att ta fasta på er fråga och vidarebefordra den till kommissionen, för när jag hör att den första gången togs upp år 1989, förstår jag att ni är bekymrad.

Ordföranden
Fråga nr 17 från Karl Habsburg-Lothringen (H-1094/98)
Angående: Genomförandet av Daytonavtalet
Hur bedömer rådet Daytonavtalets genomförande fram till nuvarande tidspunkt? Jag ber vänligen rådets ordförande att besvara frågan.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! Bosnien-Hercegovina har gjort stora framsteg de senaste åren. De viktigaste politiska och ekonomiska institutionerna börjar nu ta form. Man har utfärdat viktiga lagar om privatiseringar och utländska investeringar. Rörelsefriheten inom landet har ökat avsevärt. Det pågår en grundläggande reform av massmedia, vilket bidrar till att bygga upp ett demokratiskt samhälle. Vid den senaste valen i september kunde man märka en trend med en tilltagande pluralitet och tolerans. Hela det internationella samfundet och Europeiska unionen i synnerhet måste ändå fortsätta sina försök att uppnå en riktigt varaktig fred.
Mycket återstår att göra. Freden i Bosnien-Hercegovina vilar fortfarande på svaga fötter och skulle tyvärr inte hålla i sig utan det nuvarande internationella stödet. Det finns i synnerhet tre riskfaktorer som bör uppmärksammas: den bristande integreringen befolkningsgrupperna emellan, behovet av en fullständig och exakt uppdelning av statens och områdesenheternas ansvarsområden liksom förekomsten av partimonopol över produktionsmedlen.
De år som följer efter konsolideringsfasen kommer att bli avgörande för demokratins stärkande. Bosnien- Hercegovina är för närvarande ett av de länder som erhåller mest stöd i världen. Det internationella stödet, där det fortfarande är EU som står för lejonparten, har nått sin kulmen och måste nödvändigtvis reduceras framöver.Bosnien-Hercegovina måste därför utnyttja den återstående tiden till att förbereda sig inför en tillvaro utan hjälp utifrån och anta utmaningen med en omvandling av ekonomin i syfte att skapa arbetstillfällen och en högre levnadsstandard. Samtidigt måste de lokala myndigheterna överta en större del av ansvaret. Rådet för fredens förverkligande kommer att äga rum den 15: e och den 16: e i Madrid, där man kommer att pröva de framsteg som skett med genomförandet av fredsavtalet.
Man kommer då att skapa klarhet i vad mer som behöver göras för att freden skall hålla i sig utan stöd utifrån. Rådet för fredens förverkligande, den så kallade PIC-konferensen, kommer säkert att utnyttja den nästa tidsplan som antas till att främja flyktingarna återvändande, stärka Bosnien-Hercegovinas inre och yttre struktur och skapa en varaktig kommunikation mellan de bosniska-hercegovinska och de europeiska institutionerna.
James Baker har för övrigt bidragit till att åtskilliga framsteg har skett inom Daytons fredsprocess. Hans positiva roll som den främsta auktoriteten vid framläggandet av de civila aspekterna i avtalet och som samordnare av de civila genomförandeinstanserna bör än en gång framhävas. Utan hans insatser och auktoritet hade det inte skett så stora framsteg de senaste 12 månaderna.

Habsburg-Lothringen
Fru rådsordförande! Tack så mycket för er framställning av situationen i Bosnien-Hercegovina. Jag skulle vilja ställa ytterligare två korta frågor. Den ena handlar om det flyktingproblem som ni kort nämnde på slutet. Flyktingproblemet beror ju i stor utsträckning på gällande lagstiftning, inte bara i Bosnien-Hercegovina utan även i de kringliggande länderna. Jag vet till exempel att Kroatien redan har upphävt vissa lagar som gällde sådana hus som tilldelats flyktingar för en längre period, men som andra flyktingar nu vill återvända till, och jag hoppas verkligen att det rättsliga läget i Bosnien-Hercegovina snart kommer att möjliggöra det samma. Vet ni om det finns något som antyder att det håller på att ske en motsvarande stabilisering av det rättsliga läget?
Om vi talar om de länder som var med och undertecknade Daytonavtalet - dit hör till exempel Kroatien - är min andra fråga till er, hur ni uppfattar den aktuella situationen i Kroatien och vad Kroatien måste göra för att Phare-programmet skall tillämpas där fullt ut igen och för att Kroatien skall kunna följa en fastslagen europeisk väg?

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot! På frågan om det rättsliga läget i Bosnien-Hercegovina måste jag svara att allting tyvärr inte har gått till som det borde. Därför framförde rådsordförande Schüssel på Peace Implementation Conference kritik mot det dåliga samarbetet inom de bosniska myndigheterna, och bland annat då i denna fråga, men även i frågan om flyktingarnas återvändande. Han sade att man fortfarande hindrar den bosniska befolkningen från att återvända hem, framför allt de som tillhör minoriteter, genom bristande samarbetsvilja på alla förvaltningsnivåer och i synnerhet genom ett allmänt dåligt säkerhetsläge. Han uttryckte även sin besvikelse över de bristande framstegen på detta område och hoppas på ett betydligt bättre resultat år 1999. Vi måste få till stånd ett återvändande av en avsevärd mängd minoritetsflyktingar, så att processen blir bestående. Det var det viktigaste uttalandet.
I frågan om Kroatien och Phare-programmet kan jag tala om för er, att Kroatien måste uppfylla de villkor som fastställts inom ramen för det regionala konceptet för att få utnyttja Phare-programmet fullt ut och för att få vara med i förhandlingarna om ett handels- och samarbetsavtal som förstadium till ett Europaavtal. Som ni säkert känner till antog rådet redan i april 1997 en helhetsstrategi, det så kallade regionala konceptet, för förbindelserna med länderna på Västbalkan, nämligen Kroatien, Bosnien-Hercegovina, förbundsrepubliken Jugoslavien, den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien och Albanien. Man beslutade då i syfte att stärka freden och stabiliteten i området, bidra till den ekonomiska återuppbyggnaden och i synnerhet för att främja de europeiska strävandena, att EU gradvis skulle utöka sina förbindelser till dessa länder.
I det syftet har Europeiska unionen, som ni vet, ställt upp politiska och ekonomiska villkor som måste uppfyllas, så att först autonoma handelspreferenser, sedan en anslutning till Phare-programmet och slutligen fördragsmässiga förbindelser kan komma till stånd. Rådet bevakar kontinuerligt de framsteg som sker vad uppfyllandet av dessa villkor beträffar och senast den 9 november antog man slutsatser i denna fråga.

Posselt
Herr ordförande! Fru rådsordförande, tack för den sakkunskap med vilken ni har besvarat inte bara denna fråga, utan över huvud taget de frågor vi ställt det senaste halvåret. Jag vill ändå rikta en kritisk kommentar, inte till er personligen utan till rådet. Jag anser att begreppet Västbalkan är ett mycket olyckligt begrepp. Det är ett påhittat begrepp, som egentligen aldrig har existerat. Kroatien tillhör inte Balkan, men det gör Makedonien. Västbalkan har aldrig existerat, det är definitivt ett påhittat begrepp.
Jag anser att vi borde utveckla något i stil med en demokratisk positiv dominoteori och skapa stabilitet i det ena landet efter det andra. Om vi vill skapa stabilitet i Bosnien-Hercegovina, då måste vi först göra det i Kroatien och kan inte, vad Phare-programmet och handels- och samarbetsavtalet beträffar, göra det sämre än Albanien till exempel. Det finns det ingen anledning att tro. Jag anser att man i rådet borde tänka igenom de här kriterierna en extra gång och försöka bryta Kroatiens isolering, för med en isolering kan man inte komma vidare.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, herr ledamot Posselt! Låt mig få säga följande: Jag tror att namnet Västbalkan grundar sig på idén om att det bör finnas ett regionalt koncept. Det kan man möjligen tolka så som ni gör, och säga att det historiskt sett aldrig har existerat. Men man kan säkert också tolka det positivt genom att säga att man bör skapa ett perspektiv för hela regionen, och i den bemärkelsen är det en positiv början. Hur som helst kan jag tala om för er att Europeiska unionen är fast besluten att uppnå ett genomförande av Daytonavtalet, och att den också kommer att se till att man satsar alla krafter på att göra det. Detta har naturligtvis ett starkt samband med frågan om vad som framöver kommer att vara möjligt i Kroatien.
Låt mig också få säga, att i synnerhet Peace Implementation Conference ständigt ålägger Kroatien att skapa förutsättningar som framför allt gynnar ett säkert återvändande för flyktingarna. Ni vet att det tyvärr sedan upphörandet av mandatet för FN: s övergångsförvaltning i Östslovenien - det vill säga Donau och Tisza - har skett handgripliga övergrepp och byråkratiska trakasserier mot serbier som orsakat en ihållande emigrationsström i första hand till Bosnien, förbundsrepubliken Jugoslavien, men även till Västeuropa. Man måste tyvärr säga att det endast är på grund av ihärdiga internationella påtryckningar som Kroatien äntligen har accepterat en godtagbar och omfattande plan för flyktingarnas återvändande. Nu återstår dock att se hur den planen kommer att förverkligas.
Jag citerade tidigare utrikesminister Schüssel som deltog i gårdagens PIC-konferens i Madrid, och jag måste tyvärr konstatera att ett land som alltid varit vänligt inställt till Kroatien, alltså mitt land Österrike, ändå blev tvunget att rikta kritik mot det, eftersom det inte händer tillräckligt mycket i frågan. Det bör man uppmärksamma. Tyvärr har även president Tudjmans tal på Kroatiska demokratiska unionens partikongress den 21 februari mötts av stark kritik från statsgemenskapen, dels på grund av sin ton, dels på grund av sitt innehåll, som tydligt stred mot förpliktelserna i Dayton. Därför är jag inte av den uppfattningen att vissa kretsar inom EU systematiskt bedriver en fientlig politik gentemot Kroatien, utan jag anser att det återstår mycket för Kroatien att göra för att de skall uppfylla alla de objektiva kriterier som anges, och i det avseendet vet man att vissa regeringsmedlemmar har en mer öppen inställning än andra.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Ferrero-Waldner.
Eftersom tiden är ute för frågor till rådet, kommer fråga nr 18 till 45 att besvaras skriftligen.
Ärade kollegor, det här är sista gången fru Ferrero-Waldner är närvarande för att besvara de frågor som ställs till rådet. Låt mig få tacka för den uppmärksamhet och noggrannhet som ni har visat under de här fem sessionerna, vi klarade ju inte av alla sex. Å ordförandeskapets vägnar tackar jag er för detta och för er goda vilja att kommunicera och debattera och för en god interinstitutionell relation mellan rådet och parlamentet som denna frågestund medför.
Fru Ferrero-Waldner, tack så mycket. Jag tar också tillfället i akt och önskar er och er familj en riktigt god jul och ett gott nytt år vid Medelhavet. Jag vet ju att ni älskar Medelhavet, vilket bara är en av många saker vi har gemensamt.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.)

Mänskliga rättigheter i unionen (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt debatt om mänskliga rättigheter i den Europeiska unionen.

Lindholm
Herr ordförande! Jag vill gratulera Schaffner till ett mycket bra betänkande som V-gruppen stöder. Jag vill också fästa kollegernas uppmärksamhet på ändringsförslag 58 om offentlighetsprincipen. Ett verksamt vapen i kampen mot fusk och bedrägerier är en fungerande offentlighetsprincip inklusive meddelarskydd, vilket ger såväl allmänhet som politiker och media rätt till insyn, information och demokratisk kontroll. Hade en sådan funnits, skulle förmodligen exempelvis bristerna i kommissionen ha upptäckts mycket tidigare eller kanske aldrig ha uppstått.
Det är glädjande att erkännandet av homosexuellt partnerskap har fått stöd i utskottet. Jag hoppas att det bidrar till att diskrimineringen av homosexuella par i vissa medlemsländer och i EU: s institutioner äntligen upphör.
I den marknadsliberala tid som vi lever i är värnandet av fackliga rättigheter inklusive strejkrätt oerhört viktigt ur både mänsklig och demokratisk synvinkel, vilket betänkandet också understryker.
Vi är oroade över mängden register och datasystem som ständigt ökar, speciellt över Echelonsystemet som vi anser vara helt oacceptabelt.
De ändringsförslag som förespråkar liberalisering av narkotika röstar vi svenskar i V-gruppen definitivt nej till, liksom ändringsförslag som kritiserar rätten till fri abort.

Buffetaut
Herr ordförande, fru kommissionär! Varje år återkommer en välorganiserad ritual i kammaren: betänkandet om respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen. Eftersom 1998 är året för den allmänna förklaringens 50-årsdag, var det viktigt att detta betänkande präglades av allvar och trovärdighet. Och det var för övrigt det vår kollega Anne-Marie Schaffner avsåg att göra, och precis som varje år ingavs en stor mängd ändringsförslag, varav en del verkar ligga utanför ämnet och vara djupt ideologiska, utan något egentligt samband med frågan om de mänskliga rättigheterna. Vår ståndpunkt om det här betänkandet kommer alltså att bero på om dessa godtas eller avslås av kammaren. Däremot vill jag framhålla de utmärkta ändringsförslagen 35, 36 och 37, som har ingivits av våra kolleger Colombo Svevo och Stefan Martin å PPE-gruppens vägnar. På ett allmänt plan godkänner vi den gruppens ändringsförslag, liksom de som har ingivits av föredraganden.
Sanningen att säga är det uppenbart att de mänskliga rättigheterna, som borde vara en fråga som förenar och skapar enhet, uppfattas på olika sätt alltefter vars och ens politiska val. Jag tycker för övrigt att det är ganska lustigt, ja till och med underhållande, att samma personer som anklagar general Pinochet hyllar Castro, som har tio gånger fler döda på sitt samvete. De som påstår sig bekämpa den extremism som sägs komma från höger, intresserar sig aldrig för vänsterextremismen. Carlos, som man vet betalades av Ceaucescu, var trots det inte en godtrogen typ, inte mer än Bader och hans gäng. Men det är sant att vissa i den här församlingen har haft brottsliga vänskapsförhållanden med den här typen av terrorister. De beundrade Mao mitt under kulturrevolutionen, som endast kostade det kinesiska folket bagatellen som bestod i tio miljoner döda. Och läsarna av en stor fransk kvällstidning svimmade då de såg förstasidan: " Phnom Penh frigiven" , när kommunisten Pol Pot intog huvudstaden Khmer. Det vore önskvärt om vissa försvarare av de mänskliga rättigheterna satte sitt uttalade engagemang för de mänskliga rättigheterna i samband med sitt eget beteende.

Angelilli
Herr ordförande! Schaffners betänkande målar upp en klar bild av respekten för de mänskliga rättigheterna i den Europeiska unionen, rättigheter som inte får förstås som enkla principuttalanden utan som skall inlemmas i den konkreta verkligheten eftersom, vilket även betänkandet visar, de mänskliga rättigheterna visst skall åkallas i extrema och mycket allvarliga situationer, men även sjunka in i vardagslivet för att bli en del av den gemensamma mentaliteten. Jag skall ta några få exempel: kvinnornas rättigheter måste försvaras genom kampen mot övergrepp och sexuellt våld, men även genom att äntligen bejaka jämställdheten vad gäller tillträde till arbetsmarknaden och rätten till rättvisa löner. Barnens rättigheter riktas mot sexuellt utnyttjande, men även mot barnarbete och för rätten till utbildning. Detsamma gäller för handikappade, vilka inte bara behöver rätt social och hälsovårdande hjälp för att känna sig likvärdiga och fullt integrerade i samhället, utan även rätten till arbete.
Jag anar dock en viss brist när man talar om rätten till livet. Vad det anbelangar hänvisas det till den rättfärdiga kampen mot dödsstraffet, terrorismen och dödshjälp, men man glömmer problemet med avbrutna graviditeter. Jag vill verkligen inte vid detta tillfälle föra ett korståg mot abort, men det tycks mig uppriktigt sagt överdrivet att Europaparlamentet till och med går så långt att det beklagar det faktum att somliga medlemsstater förbjuder eller bara begränsar informationen till förmån för frivilliga avbrott av graviditeter, såsom framgår av punkt 56 i betänkandet.
Rätten till livet och rätten till abort kan inte jämställas. I ett betänkande som rättmätigt fäster stor vikt vid försvaret av alla mänskliga varelsers rättigheter, framför allt de mest försvarslösa och minst lyckligt lottade, borde några ord ödas till försvar av de mest försvarslösa av de mänskliga varelserna, det vill säga fostren. Jag avslutar med att säga att många avbrutna graviditeter inte skulle ha ägt rum om medlemsstaterna och Europeiska unionen som helhet hade erbjudit kvinnorna alternativ till abort, alltså adekvat ekonomiskt och socialt stöd och en seriös politik för information och förebyggande åtgärder.

Pradier
Herr ordförande! Det tillhör stilövningarna att gratulera föredraganden. Men jag anser att den balansövning Schaffner har ägnat sig åt inte bara förtjänar vår respekt, utan också vår uppslutning. Jag tror för övrigt att det här betänkandet kommer att röstas igenom med entusiasm, för dess syfte är att uppmärksamma rättigheterna för de som i allmänhet inte försvaras, särskilt utlänningar. Det är sant att skyldigheten av respektera Genèvekonventionerna och dess tilläggsprotokoll är en faktor som har en stor betydelse. Asylrätten, och det tillfälliga skydd som är nödvändigt till följd av de olyckor som under några år har ägt rum på vår egen kontinent, är faktorer som betonas och som förtjänar vår fulla uppslutning.
Denna övning, betänkandet om de mänskliga rättigheterna, som ger oss tillfälle att sopa framför vår egen dörr innan vi undervisar andra nationer i världen, det är en hälsosam övning. Nackdelen är att den i viss mån gör oss till slavar under ett visst samförstånd. Jag har lagt fram ett ändringsförslag, den radikala gruppen har lagt fram ett ändringsförslag. De har inte särskilt stora möjligheter att gå igenom. Prostitutionen, den kvinnliga eller den manliga - nuförtiden ökar antalet manliga prostituerade lika snabbt som den kvinnliga - förtjänar att en lagstiftning antas, bestämmelser för ett skydd av deras friheter och värdighet. Sådana finns inte i alla stater och vi borde åtminstone fundera allvarligt över detta.
En andra faktor är konfessionsfriheten och en respekt för religionen. När det gäller nya religioner verkar det som om det i dag finns en beklaglig förväxling mellan strafflagen och de uttryckliga angreppen mot lagen, och den häxjakt som just nu organiseras mot dessa. Ursäkta mig, de homosexuella och narkomanerna som fortfarande lever olagligt, är också människor vars rättigheter vi måste försvara. Jag har inte tid att prata om det, jag beklagar det.

dʼAncona
Herr ordförande! Jag skall försöka göra några kommentarer inför det stora sällskap som fortfarande är närvarande. Det är tradition att vi varje år utarbetar ett betänkande om de mänskliga rättigheterna där vi ser efter hur situationen ser ut på andra håll i världen, och ett betänkande där vi tar en titt på oss själva och säger: hur står det egentligen till med de mänskliga rättigheterna inom unionen? Det är också tradition, herr ordförande, att det alltid är lättare att komma överens om rapporten om världen utanför unionen än när vi betraktar oss själva. Jag hoppas att det i morgon skall vara annorlunda och att vi enhälligt kan ställa oss bakom Schaffners betänkande. Jag tycker nämligen att vi inte tas på allvar förrän vi även vågar vara kritiska med avseende på situationen inom unionen. Det skulle vara ett framsteg jämfört med ett antal andra erfarenheter på den punkten.
När jag tänker efter tycker jag emellertid att det känns litet konstgjort att göra en åtskillnad mellan de mänskliga rättigheterna på andra håll och de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen. Det är inte helt rätt längre. Jag har en känsla av att vi väldigt ofta stöter på konfrontationen mellan den välbärgade delen av världen där vi befinner oss och den övriga världen och att kränkningen av de mänskliga rättigheterna allt oftare börjar utspela sig kring den konfrontationen.
Kollegan Pradier har redan sagt det, han talade om asyl och invandring. Det är naturligtvis logiskt att människor kommer till dig när du bor i en så ovanligt välmående del av världen i jämförelse med resten. Det är visserligen problematiskt i sig men inte underligt. När vi inte kan tillmötesgå dessa ansökningar, så återvänder inte alla människor utan de blir illegala invandrare. Personer som egentligen inte existerar längre. När vi nu talar om åtskillnaden av mänskliga rättigheter, så borde vi ta en titt på den gruppen av människor. Dessa människor utnyttjas till följd av sin rättslöshet och det är fel. Det händer också, och vi har tagit upp det här ibland, att människor verkligen måste återvända och måste tvingas tillbaka till sitt ursprungsland. Även då sker det ofta olyckor. Det finns dock även andra konsekvenser av den där skillnaden mellan fattig och rik. Jag behöver bara tänka på människohandel, kvinnohandel, en särskild form av den handeln. Som tur är har vi kommissionären här i kväll som med kraft tagit upp den punkten, nu i kväll igen, det vill jag gratulera henne till, en mycket viktig punkt att uppmärksamma. Även nu i kväll då vi pratar om mänskliga rättigheter.
Slutligen, herr ordförande, skulle jag vilja uttrycka min uppskattning för alla de icke-statliga organisationer som är så aktiva på de här områdena, jag nämner inte bara Amnesty, jag vill även nämna UNHCR, jag vill nämna ECRE och så glömmer jag antagligen några. Det är bra att vi hela tiden skänker allt mer uppmärksamhet åt rapporter och meddelanden från de icke-statliga organisationerna. Det tycker jag är en positiv punkt och jag vill här och nu ytterligare en gång tacka alla de människor som ofta och utan egenintresse håller de här icke-statliga organisationerna i gång. Jag tror att politiken, att vi, fungerar bättre tack vare att de finns.

Pirker
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag vill börja med att tacka fru Schaffner, tacka henne för att hon verkligen har gjort ett seriöst försök att ta upp frågan om respekten för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen. Men jag vill varken tacka eller ge mitt erkännande åt dem, som liksom tidigare år har använt de mänskliga rättigheterna som täckmantel för att utforma alla möjliga politiska idéer, ideologiska önskemål och införa dessa i form av ändringsförslag. Därmed har de tyvärr förvanskat Schaffners betänkande.
Vi har ytterligare några ändringsförslag att vänta, som för mig är oacceptabla, inte minst vad resonemanget under rubriken mänskliga rättigheter beträffar. Jag har valt att ta upp några punkter, som kravet på en legalisering av användningen av droger - här råder helt olika uppfattningar - eller kravet på rösträtt och valbarhet för gästarbetare, eller homosexuella pars lika ställning med övriga familjer och därmed erkännandet av par av samma kön som en familj och vidare över till familjeåterförenande av par av samma kön, och det jag finner värst av allt, att man också kräver att skyddsbestämmelserna för ungdomar mot homosexuella övergrepp skall upphävas, att skyddsåldern skall sänkas. Jag är emot alla former av diskriminering, men det man här kräver finner jag fullkomligt oacceptabelt. Skyddet av ungdomar, skyddet av barn skall alltid gå före en önskan om att ge efter för och ge utlopp för sina individuella sexuella böjelser. Skyddet av ungdomarna, mina damer och herrar, är för mig en mänsklig rättighet! Jag anser de mänskliga rättigheterna vara för värdefulla för att vilken ideologi som helst skall få åka snålskjuts på dem och dra nytta av dem.
(Applåder)

Mohamed Ali
Herr ordförande! Vi tar än en gång upp till behandling Europaparlamentets årsrapport om de mänskliga rättigheterna inom unionen. Jag är tacksam för att man fortsätter att prioritera de sociala och ekonomiska rättigheterna, men även de kulturella, och att de utgör en väsentlig del av de grundläggande rättigheterna.
Med anledning av detta skulle jag vilja rikta uppmärksamheten på vår grupps bidrag till betänkandet, där vi begär att de regionala språken skall erkännas och främjas och att medlemsstaterna skall ratificera Europeiska stadgan för Regionala och Minoritetspråk.
Låt oss inte förglömma att vi debatterar detta årliga betänkande på 50-årsdagen för den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, en obestridlig ram inom vilken alla institutioner och nationella och internationella myndigheter bör hålla sig.
Låt oss inte heller förglömma det lovvärda arbete som olika icke regeringsanslutna organisationer har utfört i kampen för de mänskliga rättigheterna i våra samfund, och som min kollega syftade på i sitt anförande. Deras ihärdiga arbete med att anmäla och kräva upprättelse har i hög grad bidragit till en bättre tillämpning av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna.
Slutligen skulle jag vilja ta upp en punkt som tagits med i betänkandet på initiativ av vår grupp. Nödvändigheten av att inrätta en oberoende högre myndighet som skall vaka över säkerhetsstyrkornas arbetsetik och som medborgarna direkt kan vända sig till. Vid händelser som för några veckor sedan i Melilla där två polismän anhölls anklagade för förmodad kränkning av en marockan, eller som nu i veckan i Toulouse där en man från Maghreb dödades av ortens polis, skulle man med en sådan högre myndighet bättre kunna fastställa säkerhetsstyrkornas ansvar.

McKenna
Herr ordförande! När vi talar om mänskliga rättigheter måste vi tala om rätten till lika behandling för alla, både inför lagen och inför själva samhället. Detta är ett oerhört viktigt betänkande eftersom Europeiska unionen måste se över sina egna brister och problem innan vi verkligen kan peka finger åt andra delar av världen.
Varje år har vi betänkanden i parlamentet med avseende på denna fråga medan rättigheterna för vissa delar av samhället fortsätter att förbises. Till exempel så diskrimineras fortfarande homosexuella av båda könen i många europeiska länder p.g.a. sexuell läggning. Kvinnor diskrimineras fortfarande trots det faktum att de utgör mer än 50 procent av jordens befolkning. När man ser över många länders rättssystem, finner man att den ringa utsträckning i vilken lagen tillämpas är oacceptabel. I mitt hemland Irland har vi särskilda brottsmålsdomstolar som har fördömts av FN: s kommitté för mänskliga rättigheter. De används fortfarande, inte bara för det som föll under benämningen terroristiska brott men också för vanliga brott. Vi har i vissa medlemsstater i Europeiska unionen en situation som innebär att personer kan hållas kvar i häkte under väldigt långa perioder utan att åtalas. Detta strider mot Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. Vi måste undersöka dessa frågor och besluta att dessa länder inte skall tillåtas agera på detta sätt. Alla skall respektera internationella konventioner om mänskliga rättigheter och varje medlemsstat i Europeiska unionen måste besvara viktiga frågor angående tillämpning av lagen.

Casini C.
Herr ordförande! De mänskliga rättigheterna är verkligen vårt sekels prydnad, och för att inse det räcker det att gå tillbaka till vissa frågor som löper genom mänsklighetens historia, till den Sokrates ställde sig under natten som föregick hans avrättning: " Vad är rätt? Att följa lagen? " ; till Sankt Agustinus fråga " Vad skiljer staten från en välorganiserad förbrytarliga? " ; till den som föds ur Nürnbergrättegångarna vid seklets mitt, när de nazistiska förbrytarna försvarade sig genom att säga: " Vi har tillämpat lagen " . " Just för detta dömer vi er! " svarade domarna.
Så vad är då rätt? Förklaringen från 1948, mitt i vårt sekel, svarar inte så mycket med artiklarna som med företalet: " Grunden och friheten till rättvisa och fred på jorden består i erkännandet av det värde alla varelser som tillhör den mänskliga familjen besitter " . Den europeiska unionen är förknippad med de mänskliga rättigheterna: dess verkliga stolthet är varken euron eller marknaden, utan människovärdet. Men just när man läser om företalet till förklaringen från 1948 inser man att vi står vid ett vägskäl som kan få tragiska konsekvenser: hela teorin om de mänskliga rättigheterna kommer att rasa ihop som ett korthus om vi inte vet vem som innehar rättigheterna. Med andra ord, just här i unionens hjärta skall den slutgiltiga fråga ställas som är mer oroande än Sokrates, Sankt Augustinus eller Nürnbergs frågor, men som är den avgörande frågan: Vem är människan, vem är medlem i den mänskliga familjen, vari består värdigheten?
I mänsklighetens fattigaste stunder, tillfällena av marginalisering, handikapp, födelse, död, de stunder då man kallas embryo eller döende, är det kanske inte i dessa stunder man ställer sig den grundläggande frågan: vem är människan, vem innehar mänskliga rättigheter? Därför är det synd att betänkandet, som på andra sätt är lovvärt, talar om dödsstraffet men inte om dödsdomen över dem som inte kan betraktas som annat än oskyldiga, talar om barn men inte om dem som är mest barn av alla. Låt oss alltså försöka förbättra texten så att den kan bli en text som försvarar alla och som kan antas av största möjliga antal ledamöter.

Zimmermann
Herr ordförande, kära kolleger, kära fru Gradin! Europaparlamentets årliga betänkande om respekten för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen har i år fått en särskild betydelse. När allt kommer omkring firar vi i år 50-årsdagen av den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. För mig är det särskilt glädjande, att vi i dag med anledning av och i direkt samband med detta jubileum har lyckats behandla de mänskliga rättigheterna inom och utanför unionen.
Därmed får allmänheten klart för sig att Europaparlamentets medlemmar kräver respekt för de mänskliga rättigheterna i hela världen. Effekterna av en sådan signal bör inte underskattas. Alltför ofta anklagas medlemsstaterna för att själva kränka de mänskliga rättigheterna innanför sina gränser, samtidigt som de vill tvinga sina handelspartner att respektera dessa genom så kallade människorättsklausuler i handelsavtalen. Med vårt betänkande tydliggör vi dessutom att det särskilt är de svagas och de socialt utslagnas rättigheter som blir kränkta. Det motsvarar den anda som av tradition råder i Europa, att Europaparlamentet, trots alla angrepp även från de egna leden, hittills har envisats med att sätta fingret på den ömma punkten i våra demokratier.
För mig är det därför särskilt viktigt att betänkandet om de mänskliga rättigheterna tar upp situationen för flyktingar och utlänningar, barn och minoriteter. Dessa saknar i regel rösträtt och kan alltså inte delta i valet av de styrande. Om de blir offer för kränkningar av de mänskliga rättigheterna, förblir dessa gärningar ofta obestraffade. Det är deras eget fel, säger man, de provocerade fram det, de vill inte anpassa sig. Det är de ursäkter som alldeles för ofta framförs för obefogade övergrepp. Men att vara annorlunda, vara normal, vara icke normal innebär ändå att vara människa, ha rättigheter och därmed bli respekterad. Det är detta vi vill uppmärksamma Europas regeringar på med vårt betänkande.

Cederschiöld
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Rätten till liv, kan den jämställas med rätten till semester? Finns det en skillnad i dignitet mellan de politiska absoluta rättigheterna och de ekonomiska och kulturella? Mänskliga rättigheter är i dag en del av den diplomatiska dialogen, men då i form av de klassiska rättigheterna som rätt till rannsakan och dom, skydd till liv och lem, rösträtt och likhet inför lagen.
Ekonomiska rättigheter bygger på ändliga resurser och kan inte efterlevas som oeftergivliga krav för större delen av världens befolkning, utan mer som eftersträvansvärda önskemål.
Allas rätt till arbete är hyckleri, till och med i vissa av unionens länder. När FN-förklaringen skrevs, försökte Sovjetunionen blanda ihop rättigheterna för att dölja att man svek de grundläggande rättigheterna. Sådan taktik riskerar att leda till urholkning av rättsstatens fundament.
När ekonomiska rättigheter blir täckmantel för brist och luddighet i politiska rättigheter, då är vi illa ute. Politiska rättigheter som demokrati, yttrandefrihet, äganderätt och näringsfrihet är förutsättningar för att utveckla företagande, sysselsättning och välstånd som vi alla eftersträvar.
Mänskliga rättigheter har inget med betald semester att göra. Låt oss återvända till kärnan: John Locke och hans mänskliga rättigheter grundade på liv, frihet och ägande, som amerikanerna har utvecklat till life, liberty and the pursuit of happiness, och som FN kallar för liv, frihet och personlig säkerhet.Frågor som abort, sambolagstiftning för homosexuella och deras krav på att få adoptera barn är värderingsfrågor med bäring mot nationell familjelagstiftning. Vi kommer därför att rösta mot diskriminering, men avstå när omröstningen går in på de nationella familjefrågorna. Även om vi knappast kan stödja betänkandet, vill jag ge en varm eloge till Schaffner för ett kompetent arbete med en nästintill omöjlig uppgift.

Ojala
Herr ordförande! De mänskliga rättigheterna tillhör alla. Så säger vi ju alla. Tyvärr är detta mycket ofta bara prat. Även här har vi kunnat höra att vad till exempel beträffar homosexuella så delar inte alla nödvändigtvis den åsikten. Likaså skulle jag be att vi tittar på våra egna bakgårdar när det gäller behandlingen av Europas zigenare. Härvidlag finns det i vartenda land övrigt att önska. Deras mänskliga rättigheter förverkligas inte till fullo.
Artikel 13 i Amsterdamfördraget ger oss i framtiden möjlighet att handla aktivt för att åstadkomma ett ramdirektiv som förbjuder diskriminering och ett direktiv mot rasism. Dessa skulle vara sådana konkreta åtgärder som allmänheten förväntar sig av såväl kommissionen, parlamentet som rådet. Ett medborgarmöte som hölls i Wien och som behandlade artikel 13 ställde också i detta avseende stora förväntningar på Europaparlamentet.

Berger
Herr ordförande! När vi i dag debatterar det årliga betänkandet om de mänskliga rättigheterna i samband med 50-årsdagen för den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, är det inte utan anledning som frågan om ett förbättrat institutionellt och rättsligt säkerställande av de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen har en mer framskjutande ställning än någonsin på föredragningslistan. Denna fråga har åter aktualiserats, såväl av den högt uppsatta expertgruppen som av det österrikiska ordförandeskapet, och även här i parlamentet på initiativ av min politiska grupp.
Vad beträffar det rättsliga säkerställandet av de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen har visserligen Amsterdamfördraget - det har redan nämnts ett antal gånger här i dag - inneburit vissa framsteg. I synnerhet artikel 13 skulle, trots inbyggda förfaringsrättsliga hinder, kunna leda till vissa framsteg. På en konferens i Wien kallades den artikeln för ett sleeping child . Jag anser att det är vår uppgift att väcka det. Men fortfarande saknar till och med de klassiska mänskliga rättigheterna en bestämd förankring i Europeiska unionens rättsordning. Desto sorgligare och mer oroväckande är detta, eftersom unionen i allt större utsträckning övertar uppgifter som är ytterst känsliga vad de grundläggande rättigheterna beträffar, i synnerhet på den tredje pelarens område, till exempel utvecklingen av en gemensam asyl- och invandringspolitik, gemensamma åtgärder för bekämpandet av den organiserade brottsligheten, nya förfaranden för övervakning och det unionsomfattande polisiära och rättsliga samarbetet.
Dessa politiska områden måste åtföljas och begränsas av de grundläggande fri- och rättigheter och mänskliga rättigheter som direkt kan härledas ur EU-rätten. Som vi av egen erfarenhet vet kan en varaktig etablering av ett politiskt område endast ske, om det följs av ett ändamålsenligt institutionellt säkerställande. Vi föreslår därför i ett ändringsförslag att varje medlem av Europeiska kommissionen, som kommer att ansvara för området för frihet, säkerhet och rättigheter, i framtiden även skall betraktas som ansvarig för respekten för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen, och att det rasistobservatorium som ligger i Wien skall byggas ut till unionens allmänna observatorium för de mänskliga rättigheterna.

Ribeiro
Herr ordförande, fru kommissionär! Vi är helt överens vad gäller behovet av att medlemsstaterna stärker sin beredskap och praxis i respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen.
Vi kan inte heller acceptera att man kastar sten när man sitter i glashus. När det gäller de mänskliga rättigheterna får man inte glömma eller nedvärdera de sociala rättigheterna. Föredraganden tar upp dem, vilket vi framhåller, även om dessa omnämnanden som vanligt förefaller oss otillräckliga. Också för att vi i Europa måste överge den defensiva ståndpunkten om de sociala rättigheterna, som om de vore excessiva och globaliseringen och konkurrensen tvingade till så kallade realistiska granskningar.
Två anmärkningar på den positiva sidan, angående två förslag: det om 1999 som Europaåret mot kvinnovåld och det om en intensifierad kamp mot de internationella nätverken och flyktingsmugglare.
Slutligen, för att tala om ännu mer specifika glashus, så hoppas vi att Portugal upphör att vara en del av uppräkningen av fall av tortyr och omänsklig behandling av fångar eller häktade, utförda av poliser inom ordningsmakten.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Fängelseförhållanden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande av Pradier (A4-0369/98), för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om fängelseförhållandena i Europeiska unionen: förbättringar och alternativa straff.

Pradier
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag är mycket hedrad över att få tala inför er, eftersom jag anser att rådet såväl som kommissionen och Europaparlamentet måste fatta viktiga beslut om det ämne som angår oss. Det är i själva verket inget särskilt populärt ämne. Det är inte särskilt väljarmässigt. Men låt mig ändå säga er att i dag, vid den här tidpunkten, klockan nio på kvällen, sitter det 400 000 europeiska medborgare i fängelse. För såvitt en och annan av dem har oturen, eller kanske lyckan, att ha en partner, ett eller två barn, eller gamla föräldrar, är det mellan en och en halv och två miljoner européer som just nu direkt berörs av fängelseförhållandena. I dag är fängelset ett nödvändigt ont. Dess funktion, som å ena sidan är att beröva ett antal brottslingar friheten, dvs. en till viss del straffande funktion, måste uppenbarligen kopplas ihop med en förberedelse för friheten, en rehabilitering, en omskolning. Det behöver man knappast tala om för er, mina kära kolleger, att Europas fängelse inte fullgör det uppdraget eller gör det dåligt, förutom i ett mycket litet antal länder, och det är i förbigående vår sak att hedra dem.
Vem sitter i fängelse? Jag skall säga er vem som sitter i fängelse. Det handlar inte om en längtan efter befrielse från världsliga behov. De som sitter i fängelse är skyldiga, dömda. Och kanske är det något gott. Men vilka är de? De är fattiga, och flertalet av dem befinner sig under fattigdomsgränsen. De är analfabeter, eller folk vars utbildning är klart undermålig. De är människor som saknar referenser, etiska, inre eller familjereferenser, de är folk som dessutom är arbetslösa, som har fallit offer för brott innan de själva har blivit förövare. De är till sist människor vilkas kroppsliga eller psykologiska hälsa är allvarligt försämrad. 95 procent av dem som i dag sitter i fängelse uppfyller åtminstone tre av dessa kriterier.
Fängelserna är överbefolkade, det är sant. De är överbefolkade eftersom man dömer i allt högre utsträckning. Man har talat om nödvändigheten av att bygga fängelser. Kanske måste man bygga fängelser, ja det är till och med helt visst så. Säkerligen inte för att öka dess antal, utan för att ge bättre inhysningsvillkor till de folk som inackorderas där. Två eller tre saker tycker jag är viktiga. Den första är att man bereder litet större utrymme åt samhällstjänst i förhållande till fängelsestraff. Att sitta i fängelse i två år, det har ingen mening. En liten brottsling, en liten gangster, möter där grova brottslingar som vet hur de skall få in honom på den grova brottsligheten. Och här har ett antal länder - med hjälp av samhällstjänst, arbeten av allmänintresse, dagsböter - funnit möjligheter till en bättring som är av en högre kvalitet än fängelsestraffet.
En andra sak som jag tycker vara minst lika viktig är skadeståndet. När en brottsling har orsakat någon en skada, då skall inte skadeståndet gå till staten - alla gör sig lustiga över detta, på samma sätt som hela befolkningen gör sig lustiga över fångar. Däremot utgör upprättandet av ett noga preciserat band mellan brottslingen och dess offer ett direkt skadestånd, och det är förmodligen en av de vägar som vi borde utforska mer grundligt.
Jag skulle vilja uppmärksamma er på två element som kommer att bli föremål för ändringsförslag. Det första: än i dag räcker det i många stater med att inta ett olagligt ämne för att skickas i fängelse. Det är ett misstag. Och vi måste se över det misstaget. I det sammanhanget anser jag att mötet inom kommissionen, som var ett mycket intressant, mycket intensivt möte, möjliggjorde ett relativt samförstånd. Det andra: privatiseringen av inrättningarna. Det institutionella våld som berövandet av friheten utgör, är och bör förbli statens område. Det är statens kungliga rättighet som skall ombesörja disciplin, ordning och säkerhet inom inrättningarna. En del länder har trott att det är bra att kunna separera, att kunna delegera det ansvaret till privata företag. Gud vet att jag är för privata företag, men det här, det är ett område för staten som man inte får släppa. I vilket fall som helst skulle det vara ädelt från vår sida att bevara det i statens namn.

Van Lancker
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa kolleger! Om det är någon plats där risken för kränkning av de mänskliga rättigheterna är särskilt stor så är det väl i fängelset, eftersom kontrollen är mycket liten och eftersom det, som Pradier sade, inte är något populärt tema eftersom fängelserna är överfulla. Det är därför, tror jag, mycket bra att vi tar upp den här debatten samtidigt med debatter om mänskliga rättigheter. Trots att den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna funnits i femtio år, så kan länderna i Europa just nu visa upp allt annat än en anständig balans med avseende på de mänskliga rättigheterna i fängelserna. Därför vill jag tacka kollega Pradier så hjärtligt och även å min grupps vägnar framföra ett uppriktigt tack till honom för hans betänkande och även tacka honom för den villighet varmed han har tagit hänsyn till våra ändringsförslag. Jag vill förresten också meddela honom att hans betänkande just nu är föremål för en helsideskampanj som förs av den belgiska föreningen för de mänskliga rättigheterna. Det betyder väl något tror jag.
För min grupps räkning skulle jag vilja ta upp två kraftlinjer som är mycket viktiga för mig och för oss. För det första, och det har Pradier egentligen redan sagt, är fängelsestraff endast ett av de sätt som samhället kan reagera mot en brottsling på. Pradier sade: un mal nécessaire . Ur etisk och social synvinkel och med hänsyn till effekten är det dock inte ens det mest framgångsrika medlet. De som kräver fler och längre straff som svar på brottsligheten överskattar ordentligt fängelsestraffens avskräckande effekt på enskilda personer och på grupper av människor. De glömmer att det inte återställer skadan för inblandade parter, och de glömmer dessutom att samhället absolut inte tjänar på det, det samhälle dit brottslingen måste återvända, stigmatiserad genom fängelsestraffet. Det betyder alltså att man i möjligaste mån måste välja alternativa straff och ersättningsstraff som i mycket högre grad betonar återställande av skadan och på återanpassning till samhället.
Min grupp anser till exempel att personer som grips endast på grund av narkotikainnehav inte hör hemma i fängelset. Vi anser också att ungdomar inte hör hemma i fängelset. Vi är övertygade om att inlåsning i ett fängelse har motsatt effekt för ungdomarna trots att vi naturligtvis inte är blinda inför de stora problemen med ibland mycket unga brottslingar. Vi yrkar därför också för en konstruktiv och mänsklig ungdomsdomstol, som visserligen ställer ungdomarna till svars, men som också ger dem största möjliga chans att kunna återanpassas till samhället.
För det andra måste fängelsestraff verkställas på ett människovärdigt sätt, och det innebär för oss inte bara att medlemsstaterna endast måste rätta sig efter Europarådets rättsregler utan även efter rekommendationerna från den europeiska kommittén till förhindrande av tortyr som ger mycket konkreta rekommendationer. Det innebär också att länder som, liksom Belgien, ännu inte har utarbetat någon principlag med internernas rättigheter och skyldigheter och inte heller infört en oberoende kontroll av kränkningar av de mänskliga rättigheterna, omedelbart måste göra det. Om medlemsstaterna redan nu skulle följa rekommendationerna från den här kommittén och från Europarådet och även de från betänkandet av Pierre Pradier, så skulle Pierre Pradier inte ha behövt utarbeta det här betänkandet, och då hade vi inte suttit här tillsammans i dag. Jag vill alltså ännu en gång gratulera honom till hans betänkande och jag hoppas att det här initiativet från Europaparlamentet också efterlevs.

Colombo Svevo
Herr ordförande! Om vi i dag antar detta betänkande är det till stor del tack vare den politiska framsyntheten i det och möjligheten att fånga det väsentliga och släppa den ideologiska stelbentheten, för att framför allt ta fasta på möjligheten av ett betänkande som kan få en bred uppslutning.
Jag anser att vi först och främst måste begrunda ett faktum: Alla undersökningar som utförts i Europa, både nationella och europeiska, visar att problemet med den så kallade tryggheten intresserar medborgarna i extremt hög grad. Medborgarna begär en fredlig samlevnad. Det finns alltså en kontrast mellan denna legitima önskan och detta betänkande.
Först och främst vill jag säga att medborgarnas säkerhet är något alla, inte bara vissa av oss, bryr sig om. Medborgarna vet dock att även en god fängelseorganisation, med säkerhet om straffen, säkerhet i fängelserna, alternativa straff som är klara och igenkännliga även av den allmänna opinionen är en del av denna fredliga samlevnad. Att inte ifrågasätta villkoren för livet i fängelse, som ofta är hårda, främjar inte medborgarnas trygghet. Tvärtom döljer ofta straffens hårdhet en politisk oförmåga att garantera en fredlig samlevnad.
Därefter måste man minnas de målsättningar som vi har satt upp med detta betänkande. Med olikheterna i gott minne, men även de positiva förändringar som uppkommit i strafflagstiftningarna, och genom att visa oro för att vissa rättigheter fortfarande förnekas, till exempel ett felaktigt utnyttjande av häktningar och de överbefolkade fängelserna i vissa länder, ville vi med detta betänkande även välja vissa linjer som redan existerar i vissa länder och visa upp dem för de andra länderna. Det är ett förfarande som vi kan säga är en god praxis, som vare sig skadar eller minskar den nationella suveräniteten, men som visar ett klart mål för Europaparlamentet.
Vi tycker det är synd att den vexata quaestio som drogfrågan är har kommit in i detta betänkande och nästan äventyrat en enhällighet som jag hoppas vi kan återfinna. Jag tycker det är viktigt att precisera att alla de ändringar som jag har granskat, speciellt min och Ana Palacios, hade till syfte att fästa parlamentets uppmärksamhet på det faktum att den som konsumerar droger inte behöver fängelse utan alternativa straff och ersättningsstraff, till exempel återanpassning vid specialiserade kliniker eller vårdhem. Detta var innebörden i vår ändring.
Jag noterar att ett antal ändringar lagts fram och jag anser att dessa bidrar till att återfinna det goda förnuftets och balansens väg även inom grupperna. Om denna balans återvinns för en av ändringarna har vi tillsammans nått vårt mål, som är det att skapa största möjliga politisk samsyn om detta betänkande.

Caccavale
Herr ordförande, fru kommissionär! Tiden är så kort och Pradiers betänkande så välgjort, så intelligent och framsynt att jag begränsar mig till att bara göra två påpekanden. För det första: Det stämmer att detta inte är en valdebatt, men det finns en felsyn som vi måste vederlägga, det vill säga uppfattningen att man genom att kasta medborgare i fängelse kan lösa deras problem och, på sätt och vis, även våra. Inget kan vara mer felaktigt, eller att ta för givet det som inte är givet, käre Pierre: det finns också många medborgare i fängelse som inte är skyldiga, utan tvärtom oskyldiga, som är underkastade oacceptabelt långa häktningsperioder. Nå, det enda de som har denna otur - men även de som verkligen är skyldiga - lär sig i fängelset är att begå fler och bättre brott, för i dag har många av våra fängelser blivit scholae criminis , där man lär sig att bli brottslingar som är starkare, bättre, effektivare och farligare för samhället.
För det andra, käre Pierre, finns det inte två samhällen här: det finns inte de som är i fängelse och de som är utanför. Du har gett oss siffror, och det har du gjort rätt i, på alla de europeiska medborgare som på något sätt berörs av problemet eftersom de är släkt med människor som sitter i fängelse. Man måste en gång för alla förklara för den europeiska medborgaren problemet med att skapa en återanpassning av de intagna som i dag befinner sig i fängelse, och att se till att de åter kan inlemmas i det civila samhället. Detta är något vi alla tjänar på, som samhället tjänar på, som tjänar till att skapa ett rättvisare och mer jämlikt samhälle.

Mendes Bota
Herr ordförande! I den beskrivande delen har detta betänkande förtjänster. Det innehåller ett sökande efter spår, förklaringar, ursprung och anmälningar av problem. Men när man kommer in på de konkreta förslagen börjar det slira en del, då går man in på andra än de egna områdena. Här kan alla sociala, politiska och även ekonomiska argument dras upp för att försvara avkriminaliseringen av användningen av olagliga droger. Nu är argumentet om att denna avkriminalisering kommer att leda till att mildra överintagningen inte acceptabelt, eftersom det är en annan debatt än denna.
Massmedia reagerar bara då och då inför såren och svagheten i systemet vid någon spektakulär flykt, något blodigt uppror eller fängslandet av någon kändis. Men sällan går man ner till katakomberna och undersöker den oroande smittan av HIV, hepatit eller tuberkulos. Sällan märks hur dramatisk överintagningen i fängelserna är, de sanitära villkoren, det rådande våldet, de små medlen för återanpassning till samhället eller uppföljning av ungdomar, mödrar, mentalsjuka, alkoholister eller narkomaner.
I hela detta paket är till och med antalet självmord okänt, vilka sker bakom galler, förlorade människor i den desperata situationen med noll människovärde. Som portugis skäms jag över det faktum att Portugal kommer högst i topp på rankingen av de värsta fängelseförhållandena. Den 15 oktober i år hade Portugal 14 592 fångar bland dömda, förebyggande och skyldiga. Antalet platser i de 52 portugisiska fängelserna är bara 10 763. Om vi säger att 4 111 av dessa fångar är förebyggande är många av dem häktade i perioder som överstiger det önskvärda och vad lagen säger, måste vi hålla med föredraganden när han pekar på bristen på måtta i användandet av provisorisk häktning från rättssystemet som ett av de viktigaste skälen till överintagning på fängelserna, och där en åtgärd som borde vara undantag faktiskt har blivit regel.

Oostlander
Herr ordförande! Vår högt ärade kollega Pradier har lagt fram ett betänkande som naturligtvis måste läsas med största allvar, eftersom det är ett betydelsefullt ämne.
Jag vill gärna direkt ta upp en särskild punkt och det är punkt 35 i hans betänkande. Där står det i den ursprungliga texten ett skäl till att inte sätta någon i fängelse, nämligen överbefolkning. Nu måste jag säga att i mitt land åtminstone, och jag tror att det är så i de flesta länder, så måste du ha väldigt mycket på samvetet, ha gjort något mycket illa för att hamna i fängelse. Då skall du ha kränkt en hel del mänskliga rättigheter. Jag tror inte att man kan säga att skälet till att inte sätta en person i fängelse är överbefolkning.
Om man sedan säger att man inte måste sätta narkomaner i fängelse på grund av det enkla faktum att de brukat droger så är det ganska logiskt, men det är inte på grund av överbefolkningen utan av andra skäl. Jag skulle tycka att det var mycket konstigt om man använde fel medel för att dressera om någon. I ursprungstexten står det överbefolkning som skäl och det står även i diverse ändringsförslag. Det tycker jag är väldigt konstigt. Det är bara i ändringsförslaget från Colombo Svevo och hennes vänner som det inte står. Där står det bara att man inte behöver sätta en person i fängelse på grund av att han brukar droger. Det överensstämmer med den hållning vi sedan länge intar i Nederländerna: en drogbrukare är i första hand en patient och handlaren är en grov brottsling som måste behandlas strängt. Att man träffar på handlare i fängelserna tycker jag verkar logiskt, men en person som i övrigt inte gjort något brottsligt utan bara har rökt eller brukat droger skall man inte träffa på där. Ändå är fängelserna naturligtvis fulla av folk som brukat eller brukar droger. Det är på det viset eftersom andra brott lett till fängelsestraffet. Men det är en helt annan sak. Jag skulle gärna vilja att det också görs en tydlig åtskillnad i betänkandet.
Jag saknar egentligen också ett svar på frågan hur man håller ett fängelse eller en flygel av ett fängelse drogfritt. Det är saker som är viktiga. Vad jag verkligen saknar är en ingående beskrivning av vad som nu egentligen är och skall förbli nationella befogenheter och vad Europeiska unionen egentligen kan göra. Jag tror att det senare egentligen betyder utbyte av erfarenheter, men jag tror inte att vi skall utarbeta en gemensam kriminalvårdslagstiftning. Det tycker jag kulturellt sett inte är riktigt rätt.

Gradin
Herr ordförande! Kommissionen välkomnar herr Pradiers betänkande och hans förslag till förbättring av fängelseförhållandena inom unionen.
Vi är överens med föredraganden om att man borde rikta större uppmärksamhet åt de ca. 400 000 personer som sitter fängslade i olika medlemsstater. En stor ansträngning krävs för att åstadkomma en rehabilitering av fångar, och man bör fästa speciell uppmärksamhet vid respekten för mänskliga rättigheter. Åtlydande av standardreglerna för behandling av fångar som har antagits av Europarådet måste säkerställas. I 1997 års betänkande om respekt för mänskliga rättigheter inom Europeiska unionen finns också ett sammandrag av dessa.
I och med Amsterdamfördraget kommer Europeiska unionen att ha möjlighet att tillnärma regler i avseende på fängelseförhållanden. Detta inbegriper en möjlighet till stärkt samarbete i fråga om genomförande av beslut. Det skulle också kunna inbegripa tidiga eller villkorliga frisläppanden och integration av fångar. Detta är viktigt för att säkerställa lika behandling av fångar inom unionen.
Dessa möjligheter till starkare samarbete mellan medlemsstaterna inom området för fängelsevillkor är en viktig beståndsdel för att uppnå en hög nivå av säkerhet på områdena för frihet, säkerhet och rättvisa som vi alla - parlamentet, kommissionen och rådet nu måste införliva.
Kommissionen kommer att mycket noggrant överväga detta betänkande i samband med dess sedan Amsterdam nyvunna maktbefogenheter på detta område.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Försäljning av konsumentvaror samt garantier
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0469/98) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt om vissa aspekter på försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror (föredragande: Kuhn).

Kuhn
Herr ordförande, kära kolleger! Alla europeiska institutioner talar om medborgarnas Europa. Parlamentet har i denna omröstning om garantidirektivet möjlighet att visa hur pass medborgarvänligt det är. Den gemensamma ståndpunkten är glädjande och utgör ett bra underlag för den andra behandlingen. Rådet har antagit viktiga ändringar från parlamentet, tyvärr inte alla. Men rådet har även gjort en del nya fastställanden. Det positiva är att rådet har övertagit den tvååriga garantitiden. För begagnade bilar har man vidtagit en i mitt tycke försvarbar ändring. Sedan kan medlemsstaterna ändå bestämma att köpare och säljare får komma överens om en kortare tidsfrist, som däremot inte får understiga ett år.
Rådet har likaså bekräftat att bevisbördan de första sex månaderna efter köpet kommer att vara den omvända. Det innebär att man vid en icke avtalsenlig produkt utgår från att bristen förelåg redan vid köpet, om inte säljaren kan bevisa motsatsen. Man har också godtagit att säljaren skall ansvara för offentliga produktrelaterade uttalanden exempelvis i form av reklam, förutsatt att säljaren inte kan bevisa att han inte känner till dessa. Trots att rådet föreslår mindre stringenta bestämmelser för den kommersiella garanti som utfärdas av tillverkare eller säljare, kommer dessa att vara mer genomblickbara i framtiden. Det som sägs i garantiförklaringen måste också uppfyllas. Det är viktigt att det där bör påpekas att konsumenten har juridiska garantirättigheter, som inte får påverkas av garantin, något som innebär ett uppfyllande av vårt parlamentskrav.
Rådet har godtagit den av parlamentet krävda rangordningen för åtgärder för att avhjälpa en bristfällig vara, men enligt min uppfattning med en mer svårbegriplig formulering. Konsumenten kan antingen kräva en reparation av varan, om en sådan är möjlig och meningsfull, eller en ersättningsvara om sådan finns. Om ingetdera är möjligt, kan konsumenten kräva ett hävande av avtalet eller en prisnedsättning. Så långt är det hela godtagbart. Det parlamentet däremot inte bör acceptera är att köparen inte kan kräva ett hävande av avtalet vid smärre brister i avtalsenligheten. I praktiken innebär detta att köparen visserligen får en prisnedsättning, om en bristfällig vara inte kan repareras och en ersättningsvara saknas, men däremot får behålla den felaktiga varan. Det finner jag orimligt.
Dessutom uppkommer frågan om vem som definierar begreppet smärre brister i avtalsenlighet. Direktivet skall ju inte vara en arbetsanskaffningsåtgärd för advokater. Jag uppmanar därför parlamentet att stryka artikel 3.5. Ännu ett påpekande: den tyska och engelska versionen av artikel 3.4 innehåller ett översättningsfel. Det måste som i den franska versionen stå: " en lämplig frist eller" i stället för " en lämplig frist och" .
Kommissionen, parlamentet och rådet ville med hjälp av detta direktiv åstadkomma en harmonisering i form av en miniminivå för konsumentgarantin. Men det tycks rådet på en punkt ha glömt i sina överläggningar. I den gemensamma ståndpunkten vill man tillåta att medlemsstaterna bestämmer att köparen, för att kunna göra anspråk på sina rättigheter, måste underrätta säljaren inom två månader efter det att brister har konstaterats i avtalsenligheten. Detta strider mot en harmonisering i form av en miniminivå. De flesta medlemsstater vill inte införa en sådan informationsskyldighet. Den var i första hand tänkt som ett lockbete för att få en viss medlemsstat att anta den gemensamma ståndpunkten, vilket den ändå inte gjorde. En frist på två månader för informationsskyldigheten i vissa EU-stater strider mot de enhetliga bestämmelserna på den inre marknaden, uppmanar den upplyste konsumenten att ljuga - för säg den säljare som kan veta, när bristen konstaterades - och är vilseledande för konsumenten vid inköp i ett annat EU-land. En fransman som inte är bekant med informationsskyldigheten från sitt eget land, och köper en vara i Tyskland, men på grund av tid och avstånd inte kan informera om brister i varan i tid och därför av ren ovetskap säger sanningen, förverkar alla sina rättigheter. En köpare som skaffar en vara om hörnet och upptäcker ett fel, kommer omedelbart att meddela säljaren, eftersom han vill använda varan. Det kommer nog att bli det vanliga. Utskottet kräver därför att man stryker denna bestämmelse helt, och jag ber även här om parlamentets godkännande.
Rådet kräver 36 månader för att omsätta direktivet i den nationella lagstiftningen, vi 24. Införandet av euron kommer att innebära en större genomblickbarhet för priserna. Därför kommer konsumenterna att i större utsträckning utnyttja den inre marknaden, hoppas jag. Harmoniseringen i form av en miniminivå för konsumentgarantin måste därför införas senast i samband med införandet av euron i kontanter. Vi borde därför nöja oss med våra 24 månader. Utskottet har tillfört ytterligare förslag från den första behandlingen. Förslag 25 har vi redan antagit flera gånger i samband med andra direktiv. Jag vet att en av grupperna numera är emot detta. Det samma gäller förslag 27. Det antogs av parlamentet med övervägande majoritet i samband med resolutionen om kommissionens meddelande " Handlingsplan för utvidgning av konsumentens talesrätt och reglering av konsumenttvister inom den gemensamma marknaden" . Alla har ni, liksom jag, erhållit brev från kreditinstituten angående ändringsförslag 17. Men av detta förslag framgår tydligt, att det rör sig om delbetalningar som säljaren har medgivit och som kan inställas fram till dess att säljaren har avhjälpt bristen. Det handlar inte om en bankkredit. En sådan kan naturligtvis inte avbrytas på grund av brister i varan.
Tyvärr kan jag på grund av tidsbrist inte motivera alla förslag. Men en sak kan jag försäkra er om: Såväl utskottet som parlamentet har under hela den första behandlingen strävat efter att upprätthålla balansen mellan köpare, säljare och tillverkare. Jag avslutar med att rikta ett tack till kommissionen, det brittiska och det luxemburgiska ordförandeskapet och de stödjande kollegerna.

Whitehead
Herr ordförande! Jag skulle vilja lyckönska min kollega, Annmarie Kuhn, för vilken detta kan komma att bli hennes sista större betänkande i detta parlament. Hon har genomfört det i sin helhet ända från början, och vi har nu nått en punkt där vi ärligt kan säga att vi har varit uppmärksamma på principen " caveat emptor" . Vi har givit köparen/konsumenten skälig tillgång till möjligheter till avhjälpande, reklamation och information i ärendet.
Det har funnits en mycket ihärdig påtryckningsgrupp i parlamentet med folk som säger att den gemensamma ståndpunkten är bra som den är, att ingen förändring bör ske och att det skulle vara mycket tröttsamt i detta läge om vi skulle behöva genomgå någon slags medbestämmandefas. Naturligtvis är det helt logiskt att det, om det fanns en medbestämmandefas, skulle ta längre tid. Det skulle emellertid kanske också bidra till några smärre förbättringar av vad som redan nu är en i grunden bra lag, som har åstadkommit en ny balans i förhållandet mellan producent och konsument. Större delen av de ändringsförslag som föredraganden yrkat på bidrar, inom denna ram, till att förbättra detta direktiv. Jag rekommenderar speciellt de som innebär en annullering av de avsnitt som rör konsumentens skyldighet att rapportera fel inom två månader, eftersom det här finns ett uppenbart problem vad gäller genomförbarhet; förnyandet av garantier för varor som erbjuds som ersättning för felaktiga varor, eftersom samma villkor uppenbarligen skall tillämpas; borttagandet av artikel 3.5 i den gemensamma ståndpunkten, som förhindrar att konsumenten får köpekontraktet upphävt om felet är obetydligt, eftersom ett obetydligt fel kan komma att upprepas gång på gång under garantiperioden.
Jag ställer mig snarare mer tvivlande avseende situationen i Storbritannien, beträffande ett eller två av de övriga ändringsförslagen, särskilt de som gör det möjligt för konsumenten att ensidigt inställa avbetalningen under varje tänkbar omständighet, vilket i vissa fall kan resultera i svårigheter. Vi har också den liberala gruppens ändringsförslag som skulle fastställa ett gemensamt ansvar mellan producenten och en säljare som har upphört med sin handel eller som inte har kännedom om en påstådd bristande avtalsenlighet. Om detta antas kommer det att förse oss med en möjlighet till vidare funderingar och överväganden vid tidpunkten för det gemensamma beslutet.
Slutligen skulle jag vilja nämna det ändringsförslag jag har yrkat på tillsammans med Jackson och ett antal andra ledamöter över hela spektrat i parlamentet. Det har att göra med dispens för auktionshus som säljer genom auktioner där ett pris fastställs enbart i och med auktionen, och som vanligtvis fungerar som agenter för antikviteter och dyrbara konstverk. Vårt ändringsförslag 34 avses detta, vilket vi hoppas kommer att tillåtas, hänför sig specifikt till vissa åtgärder som redan finns i den gemensamma ståndpunkten. Jag rekommenderar detta inför parlamentet.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Får jag allra först börja med att tacka Kuhn så hjärtligt för det verkligt lojala sätt som man alltid kan samarbeta med henne på. Det menar jag med absolut uppriktighet, och vi kommer att sakna henne som kollega när hon inte längre är kvar i parlamentet och inte längre hetsar upp sig i konsumentfrågor.
För det andra, lobby. Jag tror att jag har haft mindre besvär med det än Whitehead. När jag betraktar lobbyn så konstaterar jag helt enkelt att det i dag till exempel skall behandlas ett ändringsförslag om garanti på konsumentvaror och att det ändringsförslaget lagts fram av Sotheby&#x02BC;s för att inte nämna en av de allra minsta. När det gäller lobbyn så tror jag att vi inte får säga att vi är bäst. Vår grupp skall för övrigt visserligen stödja det ändringsförslaget men jag anser fortfarande att det inte är nödvändigt.
Det vi försöker göra med det här direktivet är att skapa en bra position för konsumenten, som på den inre marknaden allt oftare köper lyxvaror över gränserna. Det innebär att när du köper sådana, så skall du kunna räkna med att du har en garanti och att du inte längre endast har fabriksgarantin att lita till utan att du har två års garanti, om det rör sig om nya produkter, och ett års garanti om det gäller andrahandsprodukter.
Det finns dock en restriktion och den anges i artikel 3.3, varigenom formen för gottgörelse regleras om det är något som inte är bra med en konsumtionsvara. Det innebär att om en billig andrahandsbil som får ett års garanti är en bil i femhundraguldenklassen, så blir gottgörelsen oproportionell om du begär ytterligare ett års garanti. Var och en som har bekymmer med det här har nog, tror jag, hittat flera saker i det här direktivet som visserligen reglerar konsumentens rättigheter på ett bra sätt, men som inte heller skall skapa några problem för detaljhandlaren, försäljaren.
Nytt i det här direktivet är den omvända bevisbördan. Jag är nöjd med det sätt som det formuleras på här.
Jag vill också ta upp en annan sak: de små och medelstora företagen. Vi har ordnat en del saker för de små och medelstora företagen genom rätten till gottgörelse för den förfördelade detaljhandlaren. Det är ett ändringsförslag från vår grupp. Vad vi inte vill för de små och medelstora företagen är att den ibland redan tungt belastade detaljhandlaren blir tvungen att lämna med listor över serviceställen i de olika länderna varje gång en kund köper något. Det tycker vi inte behövs. Om du köper en snygg Philips - en snygg Siemens - eller vilken apparat det än är så gör väl tillverkaren det själv, och då är den förteckningen naturligtvis bifogad. Men du behöver inte kräva det överallt. I det avseendet tycker jag att det ställs litet för stora krav.
Jag är bekymrad över en punkt och det är artikel 3, själva hjärtat i lagstiftningen, och artikel 5. Jag är bekymrad eftersom man har sagt mig att jag skulle urholka konsumenternas rättigheter. Det har jag gjort. Jag har för PPE-gruppen lagt fram ett ändringsförslag till artikel 3.3. Jag har lagt fram ett ändringsförslag om att artikel 3.5. skall strykas. Det handlar om skillnaden mellan a reasonable time och without any significant inconvenience och en appropriate period having regard to . Jag har fortfarande en känsla av att min appropriate är stramare än en rimlig period såsom den nu begärs i den mycket dåligt formulerade lagstiftningen. Jag ber också den socialdemokratiska gruppen att om de vill medverka med oss till att artikel 3.5. stryks, även ta det övriga för sin räkning.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! I den första behandlingen lyckades vi enligt min grupp inte uppnå en bra jämvikt mellan konsumenternas intressen å den ena sidan och försäljarnas och producenternas å den andra. Därför uppmanar vi ännu en gång till att fundera över de konsekvenser som både kommissionens, rådets och parlamentets ståndpunkter för med sig.
Vi har därför utarbetat ett par nya ändringsförslag. Först och främst med avseende på andrahandsvaror. Vi var förespråkare för ett fullständigt undantag, men eftersom det inte längre går i det här skedet av förfarandet så föreslår vi en obligatorisk begränsning under ett års tid med möjlighet till ytterligare kontraktsmässig dispens.
För det andra är rådets text avseende ersättningsmöjligheter otydlig. Ingen tjänar på en otydlig lagtext. Det ger bara mer jobb åt advokaterna. Vi anser att vår text har en tydlig hierarki och är uttryckt på ett klarare språk.
Slutligen föreslår vi i ett begränsat antal fall att tillverkaren blir ansvarsskyldig i stället för försäljaren. Den föreslagna lagstiftningen skyddar konsumenten utomordentligt, men ingen bryr sig tydligen om samma konsument som köper något i utlandet och inte längre kan vända sig till försäljaren eller butiksägaren.
Om det inte går att skapa en bättre jämvikt så kommer den liberala gruppen att rösta mot. Konsumenten har förresten ingen fördel av att vara överbeskyddad, något som konsumenten förr eller senare antagligen själv kommer att få betala för i form av ett högre pris.

Breyer
Herr ordförande, kära kolleger! Vi i Gruppen De gröna önskar att vi i den första behandlingen hade förankrat ett ännu bättre konsumentskydd. Vi förespråkade ju en femårig garantifrist, för att därigenom i ökad omfattning stimulera tillverkningen av hållbara produkter, för det bör sägas tydligt: Vi måste förankra hållbarhetsprincipen även inom konsumentskyddet. Därför beklagar vi att inte en majoritet den gången var för detta.
Nu tycker jag ändå att två år är bättre än sex månader, som är den garantifrist som gäller i Tyskland i dag, där vi tyvärr har varit de sista på området. Jag anser att det är mycket viktigt att vi stärker konsumentskyddet, och till detta hör att konsumenten har en sådan garanti. Men det får inte leda till att man i fall av oproportionerliga brister kränker hållbarhetsprincipen, låt säga, att en liten fläck på en matta skall leda till att hela mattan måste tas omhand, något som skulle innebära att man inte kunde garantera ett beaktande av miljöaspekten.
Vi anser även att det delade ansvaret mellan tillverkare och säljare är viktigt - även det måste absolut tas med i detta direktiv - och det är naturligtvis lika viktigt att inte fristen för informationsskyldigheten om brister sänks, för att inte köparnas och konsumenternas rättigheter skall begränsas.
Vi hade snarare velat se att dessa rättigheter utökades. På det hela taget, anser jag att vi är någorlunda nöjda med detta betänkande. Jag vill bara ta upp en sak till. Jag tycker att det skulle ha varit bättre, om vi hade haft en märkningsskyldighet för en varas sammanlagda livslängd, så att konsumenten verkligen kunde bedriva politik genom sina inköp och utöva påtryckningar som ledde till en tillverkning av hållbara produkter. Det är vårt önskemål, och det har visat sig att sambandet mellan miljöskyddet och konsumentskyddet gör att vi måste se till att denna målsättning säkerställs.

Sandbæk
Herr ordförande! Jag måste tyvärr konstatera att min inställning till detta förslag inte har ändrat sig mycket sedan parlamentet behandlade det i mars i år. Jag är fortfarande mycket tveksam till om en harmonisering är nödvändig, och tar kraftfullt avstånd från att det föreliggande direktivet försämrar konsumenternas rättsliga ställning i flera länder, bl.a. i Danmark, där det direkt underminerar bestämmelserna i den danska köp- och marknadsföringslagen. De europeiska konsumenternas rättsliga ställning borde vara i fokus, i stället för att man fokuserar på hur EU skall stimulera medborgarnas köplust när de besöker andra medlemsstater. För att skydda konsumenterna borde en rad av bestämmelserna i direktivet tas bort. Det rör sig om artikel 1.2 b, sista delen av artikel 2 b, artikel 2.4, första meningen och artikel 3.5. Det är en grundläggande brist i direktivet att det bara behandlar förhållandet mellan konsument och säljare, och inte tidigare leds ansvar för bristfälliga produkter.
Det är också problematiskt att det inte finns en lojal upplysningsplikt för säljaren, på samma sätt som det är orimligt att hänsynen till konsumenten bara ingår som en av många andra hänsyn. Hänsynen till konsumenten bör alltid ha högsta prioritet. Det finns dessutom många oklarheter i förslaget som jag inte kan gå inte på närmare på grund av tidsbrist. Jag stöder naturligtvis de ändringsförslag i betänkandet genom vilka man försöker att rätta till bristerna och oklarheterna, men detta är inte tillräckligt, och jag kan tyvärr inte stödja förslaget i sin helhet.

Jackson
Herr ordförande! Jag anser att tanken bakom detta direktiv är god. Vi vet att fler och fler konsumenter i olika länder köper varor av varandra och detta kommer förmodligen att öka i samband med införandet av en gemensam valuta. Vi vet också att när detta görs, är konsumenterna ofta dåligt informerade och konfunderade i fråga om vilken typ av garanti som följer med de varor de köper.
Jag känner stor sympati för den synpunkt som lagts fram av Sandbaek. Det lättaste sättet att ta itu med detta problem hade varit att införa en enkel bestämmelse i vilken anges att konsumenterna måste informeras i fråga om sina rättigheter i fråga om garantier i det land där de köper varorna vid tidpunkten för köpet. Om de köper något i Danmark vet de att de befinner sig i Danmark. De kan titta ut genom fönstret och se danskar gå förbi och tala danska. De kommer inte att få en fransk garanti, utan en dansk garanti. Jag anser att denna enkla åtgärd skulle ha varit en stor förbättring vad beträffar den situation som råder i många medlemsstater.
Svårigheten med detta skulle vara att den skulle ha lett till att konsumentdirektoratet berövas sitt jobb inom Europeiska kommissionen. Lockelsen av ett harmoniseringsdirektiv har blivit för mycket för dem. I detta förslag till direktiv har kommissionen alltså försökt harmonisera den typ av garantier som erbjuds i alla medlemsstater och konsumenternas rättigheter under denna garanti.
Kommissionens anknytning till direktivet har inte varit framgångsrik. Originaltexten var mycket dåligt formulerad och i det grundläggande yttrandet angavs helt enkelt: " Kostnaden för att följa detta är obetydlig" . Detta motsades fullständigt av det grundläggande ekonomiska yttrande som följde och som framställts för kommissionen av den rådgivande Wilhelmgruppen som fann det troligt att ökade kostnader skulle uppkomma i vissa återförsäljningssektorer. Rådet har nu förbättrat texterna. Vi måste säga att den gemensamma ståndpunkten är att föredra framför originalet och det som jag skulle beskriva som föredragandens " klåfingrighet" med texten.
Kommissionen har också utvidgat direktivets räckvidd, så att det täcker alla varor som köps i andra hand. Hur realistiskt är detta? Skulle det tillämpas på varor som t.ex. säljs i välgörenhetsbutiker och på loppmarknader? Om försäljarna här var tvungna att erbjuda en garanti på minst ett år, som direktivet föreskriver, skulle då inte direktivet med all säkerhet hota deras framtida verksamhet? Varken kommissionen eller ministerrådet har tänkt över innebörden av att utvidga en ettårsgaranti till att omfatta varor som köpts i andra hand. I artikel 7 framgår det ganska tydligt att denna garanti skulle täcka alla andrahandsvaror i minst ett år. Känner de till detta på Oxfam? Är man glad över detta på loppmarknaden i ert kvarter?
Genom att välja att täcka andrahandsvaror har kommissionen av misstag i direktivets räckvidd inbegripit försäljning av konst, antikviteter och samlarobjekt. Tre av de fyra möjligheter till avhjälpande som erbjuds i förslaget till direktiv finns det ingen möjlighet att tillämpa på dessa. Hur ersätter man eller reparerar en Canaletto? Det skulle vara svårt att komma överens om ett avdrag på priset. Ändringsförslag 34, som jag verkar för tillsammans med herr Whitehead, erbjuder möjligheten att utesluta säljarens ansvar för alla brister på överensstämmelse i sådana fall. Jag hoppas att detta ändringsförslag som grundas på sunt förnuft kommer att stödjas.
Slutligen visar direktivet och föredraganden en rörande tro på den mänskliga naturen. Direktivet försöker och misslyckas med att klargöra de okunniga konsumenternas rättigheter, men genom det erbjuds faktiskt hjälp och bekvämlighet för den samvetslösa konsumenten som med stor glädje kommer att utnyttja de kryphål som finns i lagen och som har skapats för att kunna utkräva byte av varor eller ersättning av inköpspriset. Kuhn har bidragit till att göra saken mycket värre.
Sammanfattningsvis finns det en, och bara en grupp av människor som kommer att dra fördel av detta direktiv: Europas advokater. Om detta direktiv antas kan jag med säkerhet förutse att det kommer att uppmuntra till juridisk osäkerhet och ett ökat antal rättstvister. De europeiska konsumenterna kommer inte att tjäna särskilt mycket på det och Europas småföretagare kommer att få betala för det. Herr Santer utlovar färre men bättre lagar. Detta är fler lagar och sämre lagar.

Garosci
Herr ordförande! Vårt arbete innebär även att medla mellan marknadens krav och de därav följande nödvändiga lagar som reglerar den. Detta gäller framför allt i dag när en stor marknad på 370 miljoner medborgare och konsumenter startar. Vi arbetar för en konsument som i dag efterfrågar nya eller förnyade varor och tjänster, men som även ser till det förflutna, eftersom han vill ha bekräftelser för de produkter som han alltid har varit nöjd med, en konsument som samtidigt begär mer information om det han konsumerar, enklare och mindre farliga förpackningar, klarare anvisningar och ekologiska material som förorenar allt mindre. I grund och botten begär konsumenten i dag mer säkerhet och större garantier, vilket är just de ämnen som behandlas i det dokument vi i dag diskuterar.
Jag tror att kommissionens förslag helt säkert har förbättrats tack vare parlamentets bidrag, även om det fortfarande har kvar bestämmelser som delvis är diskutabla, såsom den om begagnade varor. Kanske är det inte nödvändigt att stödja alla ändringarna, eftersom de troligen skulle leda till obalans på marknaden genom att skapa större förvirring för konsumenter och handel och medföra extrakostnader för handeln och industrin utan att därför ge slutkonsumenten några praktiska fördelar.
Slutligen genom att rösta för ytterligare, svåra ändringar, eller hur som helst modifieringar, skulle lagstiftningsprocessen försenas. Det är däremot dags att sätta stopp för slutanvändarens osäkerhet och att undvika ett förlikningsförfarande som säkert skulle bli långvarigt och svårt. Jag anser alltså att den gemensamma ståndpunkten har tagit hänsyn till Europaparlamentets viktigaste krav vid den förstabehandlingen. Kanske är det bättre att genast anta den gemensamma ståndpunkten och se till att direktivet antas innan den nuvarande mandatperioden går ut. Detta blir vårt vederbörliga bidrag till konsumentskyddet.

Bjerregaard
Herr ordförande! Det förslag till direktiv som nu har lagts fram för en andra behandling har särskilt stor betydelse, eftersom den inre marknaden nu kan fungera och därför att konsumenterna blir skyddade. Jag vill gärna tacka föredraganden, Annemarie Kuhn, som på samma sätt som vid den första behandlingen har utfört ett mycket grundligt, förnuftigt och stort arbete. Jag vill i samband med detta gärna kort förklara den ståndpunkt som kommissionen intog på rådets sammanträde om konsumentfrågor i april i år mot bakgrund av rådets gemensamma ståndpunkt. Kommissionen godkände till sist det politiska avtal som var ett uttryck för en övergripande kompromiss bland en kvalificerad majoritet av medlemsstaterna. När kommissionen fastslog sin ståndpunkt hade den dessförinnan bedömt de positiva och negativa punkterna i det föreliggande förslaget. Bland de viktigaste positiva punkterna finns harmoniseringen av begreppet " bristande överensstämmelse med köpeavtalet" , ett användbart system för konsumenternas rättigheter som är anpassat till den rådande marknadssituationen, en garantiperiod på två år, en ändring av vem som har bevisbördan, samt de första bestämmelserna rörande handelsmässiga garantier, som säkerställer att konsumenterna får ett visst skydd i samband med frågor om öppenhet.
En negativ punkt är att medlemsstaterna får möjlighet att införa en anmälningsplikt för konsumenterna som ett villkor för att de aktuella rättigheterna skall gälla. Det är svårt att förena denna bestämmelse med idén om ett gemensamt minimiskydd för konsumenterna. Det framgår tydligt av det sagda, att det fanns fler positiva än negativa punkter i den gemensamma ståndpunkten, vilket var ett villkor för att kommissionen skulle godkänna den.
Som ett resultat av ståndpunkten kan kommissionen acceptera ändringsförslag 7, 8, 9, 19, 20, 24, 25 och 26, ändringsförslag 26 dock med en redaktionell ändring. Kommissionen kan också acceptera ändringsförslag 15, men med en mindre ändring som beaktar det problem som rådet påpekade. Kommissionen kan inte godkänna ändringsförslag 1 i dess nuvarande form, men förslår en ändring som speglar innehållet i den nya artikel 153, som ersätter artikel 129a i fördraget. Bland de ändringar som kommissionen kan godkänna, vill jag gärna understryka betydelsen av ändringsförslag 7, 8 och 20, som också har lyfts fram i debatten här i kväll. De avlägsnar medlemsstaternas möjligheter till att införa en anmälningsplikt för konsumenterna som ett villkor för att göra sina rättigheter gällande. Dessa ändringsförslag bidrar således till att göra direktivets innehåll förenligt med idéen om den inre marknaden och målsättningen att det genom direktivet skall fastställas ett gemensamt minimiskydd av konsumenterna.
Med hänsyn till vad som sedan kommer att hända med detta förslag till direktiv under den andrabehandlingen och eventuellt under förlikningsförfarandet, kan jag med stor tillfredsställelse konstatera att mot bakgrund av de ändringsförslag som föredraganden har lagt fram och grunden för dessa, är rådets och Europaparlamentets ståndpunkter inte så olika. Jag menar därför att det finns goda möjligheter för att detta förslag till direktiv mycket snart antas, så att de europeiska konsumenterna kan få en rad ändamålsenliga och nödvändiga rättigheter.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl 09.30.

Koldioxidutsläpp från nya personbilar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av González Álvarez (A4-0492/98) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets beslut om att inrätta ett system för att övervaka de genomsnittliga specifika koldioxidutsläppen från nya personbilar [KOM(98)0348 - C4-0425/98-98/0202(SYN)].

González Álvarez
Herr ordförande! Den största utmaning vår planet och Europeiska unionen står inför under nästkommande år är förmodligen att försöka reducera alla gasutsläpp som påverkar klimatet. Det här förslaget, som är partiellt och anspråkslöst, har att göra med mätningen av koldioxidutsläpp i nya personbilar.
Betänkandet påminner följaktligen om kompromissen från Rio de Janeiro konferensen - som redan är så gammal - om att stabilisera koldioxidutsläppen år 2000 till 1990 års nivåer. Låt oss också komma ihåg kompromissen i Kyoto: en reducering med 8 procent av de sex gaser som orsakar drivhuseffekten mellan 2008 och 2012. Även om det var ett blygsamt förslag, så var det enligt vår mening det bästa.
Om man beaktar att personbilarnas koldioxidutsläpp utgör 50 procent av transportföroreningarna och 12 procent av alla koldioxidutsläpp inom Europeiska unionen, bör man också komma ihåg att man i rådets ståndpunkt 1996 föreslog en minskning av koldioxidutsläppen till 120 gram per kilometer fram till år 2005, eller senast till år 2010.
I dokumentet som presenterats för kommissionen sägs att utsläppen just nu ligger på 170 gram per kilometer, medan de enligt Eurostat ligger på åtminstone 186 gram per kilometer.
I betänkandet påminner man också om behovet av skatteincitament, om bränslebesparing, märkning och konsumentinformation, något som för oss är väsentligt och som även tas upp i ett annat betänkande som samtidigt debatterades och vars föredragande är Fitzsimons.
I betänkandet välkomnas förslaget om ett uppföljningsprogram, även om jag inte förstår varför man insisterar på att man inte kommer att bringa de olika programmen i överensstämmelse, då en viss samordning verkar vara nödvändig.
I betänkandet tar man också upp Europaparlamentets förtegenhet beträffande de frivilliga avtalen -jag vet att kommissionären tar dem i försvar, även om jag tror att det beror på principen om två onda ting - men man är också positivt inställd till detta eftersom ett sådant uppföljningsprogram för koldioxidutsläpp hos nya personbilar, må vara genom frivillig överenskommelse eller genom lagstiftning, kommer att vara nödvändigt.
Vi tror, vilket vi också säger i ingressen, att mångfalden av förslag och direktiv försvårar medborgarnas förståelse och införlivandet i de olika ländernas rättsordningar. Det finns en mängd direktiv som anknyter till frågor som står i förbindelse med varandra.
I betänkandet konstaterar man att om inga åtgärder vidtas och om inga kontroller sker, så kommer utsläppen under nästkommande år att öka med cirka 40 procent.
Kom ihåg att det är viktigt med lagstiftning om avtalet med bilindustrin inte blir framgångsrikt.
Man uttalar sin oro då en utvärdering inte garanteras före år 2003, en framflyttning av detta datum föreslås istället.man föreslår därför en framflyttning av denna tidpunkt.
I betänkandet tar man också upp problem som vissa elbilar eller fordon som går på annat bränsle, som till exempel gas, kan ställas inför i framtiden. Vi kan se att man i kommissionens förslag räknar med den typen av framtida fordon. Vi tycker inte att de är ett bra förslag att utesluta de fordon som registreras utanför Europeiska unionen. Det är en sektor som är på frammarsch och som vi skulle förlora kontrollen över. Vi ställer oss därför bakom Langes ändringsförslag.
Fru kommissionär, avslutningsvis vill jag säga att några av de ändringsförslag som vi godkände och som lades fram av Lange innebär att lättare industrifordon också omfattas av detta uppföljningsprogram samt att tidfristen flyttas fram något. Kommissionens företrädare meddelade oss klart och tydligt vid mötet i utskottet för miljö att en framflyttning av tidfristen inte var möjlig, men eftersom det är vanligt med förseningar insisterar vi ändå på att tiden flyttas fram något. Vi lägger fram två ändringsförslag i sista minuten där vi påminner om behovet av att utvärdera uppgifternas kvalitet, är uppgifterna inte tillräckligt bra för att klara av en rigorös uppföljning måste vi säga till medlemsstaterna att de ändrar sina metoder och även inkluderar starkare fordon med större cylindervolym.
Fru kommissionär, vi förstår att rådet och kommissionen kan få det svårt med godkännandet av några av våra ändringsförslag, men som kommissionären vet så insisterar vi i parlamentet alltid på våra politiska förslag och på framflyttning av tidfrister, för som ni vet kan allt annars försenas.

Lange
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Jag tycker att det är trevligt, att vi kan diskutera lagstiftningen under sådana otvungna omständigheter som dessa. Kanske hade det varit ännu bättre om vi hade kunnat göra det utanför kammaren och samtidigt ta ett glas tillsammans, men det låter sig tyvärr inte göra. På sistone tycker jag att den europeiska bilindustrin har visat en mycket positivare attityd än den har gjort på många år. Det visade sig i samband med oljelagstiftningen, men också i frågan om koldioxidminskningen för bilar. Jag blev förvånad över deras erbjudande om en frivillig överenskommelse om 140 g före år 2008, även om det inte helt motsvarade våra föreställningar. Jag skall inte citera Lenin här och säga att " förtroende är bra, men kontroll är bättre" , men det är givetvis utifrån detta vi måste handla och se till att man håller denna frivilliga överenskommelse.
Vi behöver ett objektivt ändamålsenligt informationssystem för att kunna utöva denna kontroll. Av den anledningen stöder jag helt och hållet González betänkande, som innebär en avsevärd förbättring av kommissionens förslag. Vi behöver uppgifter om den genomsnittliga förbrukningen hos den enskilda tillverkaren och den enskilda individen, för att vid en eventuell granskning av den frivilliga överenskommelsen kunna säga, att så här får det inte gå till. Vi måste införa rättsliga bestämmelser. Här vill jag uppmana kommissionen att ange vilken inriktning sådana rättsliga bestämmelser skall ha. Detta får mig ibland att tänka på vägtrafiken. Man får inte köra fortare än 50 km/h, men somliga kör fortare, och då kommer polisen och säger, att så där fort får du inte köra, och nu får vi allt se vad vi kan göra åt det. Jag tror att man i förväg bör klargöra att man kommer att utfärda böter, körförbud eller liknande, för den som kör fortare än 50 km/h. Om vi har ett kontrollinstrument, måste vi också veta vad som händer när vi, utifrån de uppgifter vi får, måste framföra kritik.
Vi borde dessutom låta systemet omfatta lätta nyttofordon, eftersom även de naturligtvis bidrar till koldioxidutsläppen, framför allt i stadstrafiken. Men det finns ett litet kryphål. Det finns t.ex. i en stor medlemsstat, som jag är väl bekant med, en frivillig överenskommelse. Men vid något tillfälle upptäckte man att det inte riktigt fungerade, och tog då bort vissa fordon, och det var fordon som även kan registreras som lätta nyttofordon. Denna lilla bakdörr bör man åtminstone ha i åtanke. Därav vårt förslag om att även inbegripa de lätta nyttofordonen och vårt önskemål om en ändring av direktiv 70/156.

Flemming
Herr ordförande, fru kommissionär, mina ärade damer och herrar! Alla som intresserar sig för miljön och en positiv utveckling av denna känner till att man i samband med Kyotoprotokollet skapade viktiga ramvillkor för att hejda koldioxidutsläppen. Europeiska unionen kom med de övriga avtalsparterna överens om att ställa upp juridiskt bindande reduceringsmål för koldioxidutsläppen. Det faktum att utsläppen från personbilar utgör 12 procent av de sammanlagda koldioxidutsläppen inom Europeiska unionen, tvingar varje ansvarsmedveten miljöpolitiker att snabbt agera.
Gemenskapens mål är att före år 2000 reducera de specifika koldioxidutsläppen från nya personbilar till 120 g/km. Men tyvärr har det inte hittills funnits något system på EU-nivå för att på ett ändamålsenligt sätt kunna kontrollera att detta mål uppnås. För att kunna bedöma de olika åtgärdernas effektivitet och sätta in eventuella styråtgärder är ett relevant monitoring -system oumbärligt. Detta kan enligt förslaget i betänkandet bara uppnås genom en officiell registrering av specifika förbrukningsvärden, tjänstevikt, nettoeffekt och cylindervolym för nyregistrerade personbilar. Fördelen med en sådan registrering är inte bara att den gör det möjligt att utvärdera framgångarna med förbrukningsminskande åtgärder, utan därigenom kan man även göra en relevant framställning av de viktigaste trenderna inom transportpolitiken.
De åtgärder som föreslås i betänkandet utgör viktiga steg på vägen mot ett förverkligande av Kyotoprotokollet, för endast mål är inte nog för att förhindra negativa konsekvenser för jordens klimat. Det är betydligt viktigare att standarder för översynen fastställs och noggrannt kontrolleras. Bara på det viset kan Europeiska unionen ge sitt oumbärliga bidrag till att Kyotoprotokollet inte bara förblir vackra ord.

Dybkjær
Herr ordförande! Gruppens föredragande, Doeke Eisma, kan inte vara närvarande i dag, så jag skall därför tala på hans vägnar. Vad gäller Langes anmärkning hoppas jag att han - jag vet att han är tillsammans med bl.a. sin dotter - får den drink vi andra kanske saknar för ögonblicket här i kammaren.
Men jag skall också på hans vägnar börja med att berömma föredraganden, som på utskottets vägnar har föreslagit några viktiga ändringsförslag. Den liberala gruppen har alltid ställt sig tveksam till, för att inte säga direkt missnöjd med, att vi får ett frivilligt avtal mellan Europeiska kommissionen och bilindustrin, men när vi nu har fått det så är det minsta man kan göra att se till att det sker en ordentlig uppföljning. Det frivilliga avtalet innebär att utsläppen reduceras till 140 g koldioxid/km år 2008. Parlamentet har alltid menat att borde vara 90 g/km, för att man då följer målen enligt Kyotokonferensen. Här sker det alltså maximalt en reduktion på 25 procent, men det krävs mycket mera när vi samtidigt vet att det största miljöhotet framöver härrör från transportutvecklingen.
Vi håller därför med föredraganden om att det skulle vara önskvärt med en reservlagstiftning, om det faller sig så att avtalen inte följs. Herr ordförande! Jag skall avsluta med att säga att frivilliga avtal kan vara utmärkta, och vi vill också gärna berömma bilindustrin, men vi vet också att om dessa avtal skall bli en framgång, så är det också nödvändigt att vidta åtgärder om det skall lyckas i det långa loppet.

Hautala
Herr ordförande! Föredraganden gör alldeles rätt i att kräva att lätta nyttofordon skall inkluderas i detta avtal. Här finns det ett kryphål precis som kollegan Lange nyss sade. Man har utelämnat de lätta nyttofordonen, vars koldioxidutsläpp är anmärkningsvärt höga. Vi stöder verkligen föredragandens ändringsförslag. Jag vill också poängtera att målsättningsnivån i detta frivilliga avtal är synnerligen anspråkslös. Kan det verkligen vara möjligt att kommissionen, med tanke på att personbilarnas genomsnittliga bränsleförbrukning år 1986 var 7 liter per 100 kilometer, accepterar att bilindustrin kan sänka den till 6 liter per 100 kilometer inom loppet av 22 år, alltså fram till år 2008? Detta kan läsas ur statistiken: i Europa tillverkas alldeles för mycket stora bilar. Det borde man kunna göra någonting åt.

Bjerregaard
Herr ordförande! Låt mig först tacka miljöutskottet och särskilt dess föredragande, González Álvarez, för det utmärkta arbete som man har utfört i samband med detta förslag. Det stämmer, som sagts av både föredraganden och Lange, att det är ett led i vår klimatstrategi, och samtidigt är det ju en utveckling av fordons-och oljeprogrammet, och därmed en förbättring av luftkvaliteten i Europa rent allmänt. Kommissionen stöder flera av de konstruktiva ändringsförslag som utskottet har lagt fram. Kommissionen kan alltså godta ändringsförslag 1 och 2, 6 vad gäller den del som betonar behovet av övervakning, 7, 8 och 27 i princip, 29 med den redaktionella ändringen, 33 och 35, 42-45 vad gäller de delar som rör ökningen av antalet kategorier för större bilar, och till sist 46 i huvudsak.
Det finns också en grupp ändringsförslag som kommissionen tyvärr inte kan godta. Det är inte av politiska skäl, utan beror på tekniska begränsningar. Det rör de delar av ändringsförslag 9-26, samt 36-45, som handlar om att inkludera nyttofordon i övervakningsprogrammet. I princip har vi inget emot att inkludera sådan fordon i övervakningsprogrammet, och miljömässigt är det naturligtvis också en förnuftig tanke. Det förhåller sig emellertid på så sätt att en mätning av dessa fordons koldioxidutsläpp inte utgör en del av EU: s förfarande för typgodkännande, och därför kan vi helt enkelt inte inkludera dem vid nuvarande tidpunkt. Vi uppskattar att man i ändringsförslag 47 och 48 försöker att stärka kommissionens roll genom att säkerställa att medlemsstaterna levererar tillförlitliga uppgifter till oss. Trots detta kan vi inte godta ändringsförslagen, och detta beror på att den nuvarande formuleringen enligt vår uppfattning ger den rätta balansen mellan en effektiv roll för kommissionen och medlemsstaternas fortsatta rätt att använda egna system. Vi kan inte heller godta de delar av ändringsförslag 28-30, som syftar till att tidigarelägga tidpunkten för genomförandet. De datum som kommissionen har föreslagit, ger redan de mycket litet tid för medlemsstaterna att genomföra beslutet.
Så har vi ändringsförslag 31 som innebär ett tidigareläggande av tidpunkten för rapporten om programmets genomförande. Detta kan vi inte heller godta, eftersom vi gärna vill ha tillräcklig information till hjälp för att utarbeta en rapport av tillräckligt hög kvalitet. Vi kan inte heller godta ändringsförslag 34. Så har vi ändringsförslag 12, 14 och 38, som vi kan inte heller kan godta. Att inkludera bilar som registreras för andra gången, även om det sker inom sex månader efter den första registreringen, tycker vi inte är lämpligt. Det gör det bara svårare att använda informationen.
Så har vi det framtida angivandet av det exakta format enligt vilket informationen skall överlämnas. I detta fall kan kommissionen inte godta dessa delar av ändringsförslag 28 och 38, och skälet till detta är alltså att vi har den exakta formen i bilaga IV till förslaget. Ändringsförslag 32 rör fastställandet av år 2002 som referensår för övervakning av miljöavtalet med bilindustrin. Avtalet bygger dock på ett fast numeriskt mål, så det är inte nödvändigt med ett referensår. Om avtalet hade varit baserat på en procentuell minskning, skulle ett referensår varit av stor betydelse. Detta är skälet till att vi inte kan acceptera ändringsförslaget. Å andra sidan vill jag gärna försäkra parlamentet om att avtalets utveckling kommer att följas på ett lämpligt sätt varje år.
Det kommer nog knappast som en stor överraskning för parlamentet, att kommissionen inte kan godta ändringsförslag 3, 4 och 5, som kritiserar avtalet. Jag hade ju tillfälle att diskutera detta ganska livligt - vill jag säga - med miljöutskottet för inte så länge sedan. Och på samma sätt kan kommissionen inte heller godta den del av ändringsförslag 6 som kommer att föra med sig att kommissionen inleder det tekniska arbetet i syfte att lägga fram lagförslag. Även denna del hade vi möjlighet att diskutera ganska ingående på samma sammanträde.
Herr ordförande! Sammanfattningsvis kan jag säga att kommissionen kan stödja en rad av de framlagda ändringsförslagen, och vi är naturligtvis mycket nöjda med att våra förslag generellt sett fått ett positivt mottagande av föredraganden och miljöutskottet.

Lange
Fru kommissionär! Tillåt mig ställa en fråga angående de lätta nyttofordonen. Naturligtvis är vi medvetna om att det inom ramen för typgodkännandet i direktiv 70/156 hittills inte har funnits någon måttstock för registreringen av koldioxidutsläpp från lätta nyttofordon. Men man givetvis skapa en sådan. När vi säger att vi behöver en sådan, måste man därför ändra direktivet 70/156. För övrigt finns det ett övervägande i oljelagstiftningen, i direktiv 98/69, där man kräver just detta. Vad finns det då som talar emot att kommissionen lägger fram ett motsvarande ändringsförslag?

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag är säker på att Lange noterade att jag sade att vi inte kunde inkludera dessa fordon vid nuvarande tidpunkt, och det är självklart att jag delar Langes uppfattning, nämligen att det i allra högsta grad skulle vara lämpligt att inkludera dem. Vi kommer därför att inleda det tekniska arbete som krävs. Jag kan inte säga exakt hur lång tid detta arbete tar, men en viss tid måste det ju ta. Men vi kommer att göra vad vi kan, och vi är överens om att det skulle vara bra om vi kunde få dessa ändringar genomförda.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl 09.30.

Konsumentinformation om bränsleekonomi för nya personbilar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Kestelijn-Sierens (A4-0489/98) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om tillhandahållande av konsumentinformation om bränsleekonomi vid marknadsföring av nya personbilar [KOM(98)0489 - C4-0569/98-98/0272(SYN)].

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Den åtgärd som vi nu behandlar måste även den ses inom ramen för den förbindelse som unionen angick i Kyoto om att minska utsläppen av koldioxid och fem andra växthusgaser under perioden 2008-2012 med 8 procent jämfört med 1990. Som redan sades förra gången det var uppe till behandling så står personbilarna för cirka 12 procent av det totala koldioxidutsläppet i unionen.
Kommissionens tredelade strategi för att begränsa koldioxidutsläppen omfattar ett förslag att informera dem som köper en ny bil om bränsleförbrukningen. Vad omfattar nu det informationssystemet? Det finns fyra instrument. Först och främst måste varje bil som är till salu vara försedd med ett märke på framrutan som skall innehålla följande uppgifter: bränsleförbrukning, koldioxidutsläpp och en varning om sambandet mellan koldioxid och klimatförändringen i världen, å ena sidan och bränsleeffektivitet och körsätt, å den andra.
Det måste också ges ut en översikt över bilars bränsleekonomi som skall finnas gratis tillgänglig och i vilken ovannämnda uppgifter samlas för alla bilmodeller på marknaden. Den här översikten måste också innehålla en lista över de mest energieffektiva bilarna.
För det tredje vill kommissionen att en affisch i bilhallen skall ge en översikt över bränsleförbrukningen för alla de bilar som säljs i den bilhallen. Slutligen måste uppgifterna om bränsleförbrukning också finnas med i det tryckta reklammaterialet.
Miljöutskottet godkände den 8 december enhälligt mitt förslag till betänkande med några nyttiga kompletteringar från kolleger. Våra förslag skall göra konsumentinformationssystemet ännu tydligare, ännu bättre, effektivare. Jag skall motivera dem.
Vi föreslår att uppgiften om den beräknade bränslekostnaden stryks och det av följande skäl. I alla medlemsstater, förutom Förenade kungariket, finns det skattemässiga avgiftsskillnader som gynnar diesel. Det får till följd att bränslekostnaderna för dieselfordon i genomsnitt ligger märkbart lägre än kostnaderna för jämförbara bensindrivna fordon. Vi vet dock att dieselbilar absolut inte är miljövänligare eftersom diesel innehåller fasta partiklar och kväveoxider. Genom att ange bränslekostnaden kan konsumenten felaktigt uppmuntras att köpa en dieseldriven bil, och då skulle effekten på miljön och folkhälsan bli den motsatta. I Sverige, där ett informationssystem är obligatoriskt sedan flera år tillbaka, har man nyligen avskaffat uppgiften om bränslekostnader. Så länge det finns en prisskillnad mellan diesel och bensin så är uppgiften om bränslekostnader alltså meningslös.
Vidare kan uppgiften om de beräknade bränslekostnaderna variera beroende på körsätt, på stadskörning eller landsvägskörning eller på bilens underhåll. Slutligen har vi också de svåra svängningarna i bränslepriserna.
Med min andra serie förslag strävar jag mot en så enkel och tydlig märkning som möjligt. Bränsleförbrukningen får till exempel endast anges på ett enda sätt. Det måste också göras åtskillnad mellan förbrukningen i eller utanför tätbebyggt område. Vidare yrkar jag för en varning för koldioxidens följder som är mer tillgänglig för konsumenten.
Vi godkände också ett ändringsförslag i vilket det sägs att luftkonditionering och andra extra funktioner också kan påverka bränsleförbrukningen.
Ett annat viktigt förslag gäller översikten över de tio energieffektivaste bilarna. Jag yrkar för en översikt med en tio-i-topplista per kategori eftersom bränsleekonomin endast kommer att få konsumenten att välja en annan bil inom den kategori som fyller samma funktion, men den kommer aldrig att förmå köparen av en stor familjebil att i stället köpa till exempel en minicar eller en smartcar.
När det gäller reklamen så anser vi att inte bara bränsleförbrukningen utan även koldioxidutsläppet måste anges i den tryckta reklamen. Det är sant att konsumenten ännu inte är så förtrolig med begrepp som koldioxidutsläpp; det börjar alltså bli hög tid att det sker en förändring i den saken. Vi vill också att direktivet gäller reklam på Internet.
Ett femte förslag gäller slutligen utvärderingen. Jag vill att kommissionen om tre år undersöker om ytterligare harmonisering måste genomföras.
Jag hoppas att de här förslagen kan godtas av var och en, så att det här direktivet som planerat kan börja gälla den 1 januari 2000.

Lange
Herr ordförande, fru kommissionär! Det direktiv som vi tidigare diskuterade, handlar ju om en frivillig överenskommelse om att bilindustrin genom tekniska åtgärder skall minska koldioxidutsläppen. Det vi nu diskuterar handlar om en förändrad inställning hos konsumenterna, det vill säga ytterligare åtgärder. Jag tycker också att det är riktigt att man vill uppnå detta med hjälp av information och inte med hjälp av rättsliga föreskrifter, eftersom vi ju inte skall utöva en diktatur över behoven, utan informera så att medborgarna sedan kan fatta beslut. Det är intressant, tycker jag, när man på en biltillverkares försäljningsavdelning ser de stora skyltarna på bilarna, där det inte längre står hur många hästkrafter en bil har eller hur snabbt den åker eller andra finesser, utan att det på den ena bilen står 3 liter och på den andra, som är lika stor, 15 liter, möjligen på en färgstark bakgrund, om den nu är gul, svart, röd eller grön - det skall jag inte gå in på här, det är snarare en politisk fråga vilka färger man har i tankarna, men på en iögonenfallande bakgrund åtminstone, och då reagerar köparen säkert annorlunda.
Informationen bör naturligtvis kompletteras, anser jag, - och detta har föredraganden redan påpekat -, så att den blir rättvisande, eftersom testcykeln som ju tyvärr inte är tillgänglig för lätta nyttofordon ännu, inte beaktar extrautrustning som luftkonditionering eller kupévärmare, som kan leda till en ökad förbrukning på 20 procent. Det borde man, anser jag, även i ärlighetens namn upplysa konsumenterna om, inte i detalj men i form av ett påpekande om att när man bygger in en sådan grej, så ökar förbrukningen i motsvarande grad. Jag tror också att man - för att ytterligare öka insynen - borde tillåta och kräva ett större Internet-utbud på den punkten, så att en konsument som vill köpa en ny bil redan hemma framför datorn kan få veta att den här bilen med den extrautrustningen förbrukar så och så mycket, och då får jag det och det koldioxidutsläppet. Även på försäljningsavdelningen kan man sedan se att den här bilen förbrukar så här mycket, just den här typen. Det är inte helt oviktigt, eftersom ett skattemässigt stöd till bilar med låg förbrukning står för dörren som en tredje pelare i strategin. Därför bör konsumenten veta att den här bilen förbrukar exakt så och så mycket, och då kan jag eventuellt uppnå den och den skattemässiga fördelen. Därför välkomnar jag det tillägg som föredraganden har gjort, och som jag stöder fullt ut, i syfte att öka konsumentens insyn.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Det föreliggande förslaget om ett system för konsumentinformation om bränsleförbrukningen hos nya bilar innehåller många viktiga aspekter. Det utgör framför allt en viktig beståndsdel i gemenskapens strategi för att minska koldioxidutsläppen från personbilar. Detta är ingen ny tanke. I mitt land har det redan i flera år funnits frivilliga överenskommelser om att bränsleförbrukningen uttryckligen skall anges i reklamen. Denna tanke anammar tillverkarna mer än gärna och naturligtvis i första hand de som kan erbjuda ekonomiska motorfordon. Jag är övertygad om att en etikett, som inte bara klistras på i samband med försäljningen utan även sitter kvar på fordonen när de används i trafiken, i framtiden kommer att ha en stark inverkan på konsumenternas köpbeslut.
Men därför skulle jag också önska att man ville tillgripa uppmuntrande åtgärder i stället för bestraffning för en sådan strategi. Marknaden skulle i de här frågorna kunna vara självreglerande. Den skulle snabbare regleras, om man från offentligt håll starkare betonade det positiva i form av ett bonussystem eller skattemässigt stöd som främjar konsumentinformationen, samt om även ekonomin stimulerades till detta. En sådan konsumentetikett kommer dessutom att stödja fordonstillverkarnas strävan. Den främsta målsättningen är att minska utsläppen av skadliga ämnen och därigenom uppfylla åtagandena i Kyotoavtalet.
Här välkomnar jag särskilt den frivilliga överenskommelsen från bilindustriförbundet om att avverka en av etapperna i riktlinjerna för koldioxidutsläppen de närmaste åren. Detta löfte gagnar tillverkarna såväl som konsumenterna och i synnerhet miljön. En annan aspekt är att det bidrar till en förenklad lagstiftning. Det var när allt kommer omkring experterna som fastställde de bindande bestämmelserna, för övrigt en målsättning som påminner om den vi har i busstillverkningsdirektivet i Murphys betänkande. Det är av avgörande betydelse att konsumentskyddsorganisationerna, t.ex. den tyska varutestorganisationen Stiftung Warentest, och det tyska bilförbundet ADAC framställer detta benchmark , så att konsumenten får tillförlitlig information, inte bara från fordonstillverkaren, utan även från organisationer som specialiserat sig på frågan. Det har vi också redan sett i samband med grönboken för korrekta och effektiva priser på transportområdet.
De flesta problemen orsakas av trafikstockningar i städerna. Där är förbrukningen särskilt stor, och man måste i synnerhet i de tätbefolkade regionerna ta hänsyn till trafikstockningens effekter. Därför måste man på det området arbeta intensivt med att undanröja dessa problem, och jag anser dessutom att det, precis som man tog upp i grönboken " korrekta och effektiva priser på transportområdet" , inte borde finnas några korssubventioneringar, eftersom vi redan har tillräckligt stora problem med motorfordonen och därför i första hand borde kräva att dessa blir förenliga med miljön och med städerna.

Bjerregaard
Jag vill för det första gärna tacka miljöutskottet och i synnerhet föredraganden, Kestelijn-Sierens, inte bara för att ha gjort ett betänkande av hög kvalitet, utan också för att ha behandlat förslaget så snabbt. Kommissionen stöder flera av de konstruktiva ändringsförslag som utskottet har lagt fram, och vi kan alltså acceptera följande ändringsförslag fullständigt: 1, 2, 5, 7, första delen av 15, 18, 20, 22 och andra delen av 23. Ändringsförslag 9, 12, 14, första delen av 19 samt första delen av 23 kan i huvudsak godtas, och till sist kan ändringsförslag 17 godtas vad gäller effekten av extrautrustning.
Jag kommer nu att redovisa varför vi inte kan godta några av de andra ändringsförslagen. Eftersom ämnet för förslaget är konsumentinformation - jag håller med Lange som sade något i stil med att förslaget andades öppenhet, till nytta för konsumenterna - kan vi inte acceptera 10, 11, 16 och 21, eller de delar av ändringsförslag 19, 23 och 24 som går ut på att avlägsna information om beräkning av bränslekostnaderna i samband med en körsträcka på 10 000 km. Enligt kommissionen så är en sådan information en tydlig signal som kan få konsumenterna att ändra sina vanor. Kommissionen vet att i många medlemsstater är diesel lägre beskattad än bensin, men medlemsstaterna kan fritt ta med andra avgifter i omkostnaderna, och vi diskuterar just nu med rådet om en specificering av detta i själva direktivet. Eftersom kommissionen har för avsikt att behålla information om bränsleutgifter i förslaget, kan vi inte heller godta ändringsförslag 3. Kommissionen kan dessutom inte godta ändringsförslag 8. Vi är i stort sett eniga om att Internetreklam skall benämnas som " reklammaterial" , men det måste vara medlemsstaternas sak att avgöra om en Internetreklam omfattas av reklam på deras område. Vi har vidare ändringsförslag 4 och 6 som utvidgar direktivet till att omfatta nästan nya bilar. Detta kan vi inte godta. Direktivet skall nämligen för tillfället bara omfatta fabriksnya personbilar, men det är tänkbart att även begagnade bilar kan tas med vid en senare tidpunkt. Dessa ändringsförslag syftar dessutom till att bilar som bara registreras en enda dag skall omfattas. Direktivets definition av fabriksnya bilar täcker redan denna situation.
Vi har vidare de delar av ändringsförslag 15, 18, 24 och 28, som syftar till en förenkling av den form som bränsleförbrukningen skall anges i, nämligen att den alltid skall uppges i liter per 100 km, och inte i antingen liter per 100 km eller km per liter. Detta kan inte godtas, och det har att göra med att varje medlemsstat har sin egen tradition för hur man uppger bränsleförbrukningen, så det är viktigt att vara smidig om detta skall accepteras av konsumenterna i de olika medlemsstaterna. De redaktionella ändringarna i ändringsförslag 17 och 25 kan inte godtas. Vi menar att den föreliggande formuleringen om klimatförändringar och bilar är en passande kompromiss mellan att göra konsumenten uppmärksam på problemet och samtidigt förklara bilisternas roll i sammanhanget.
Sammanfattningsvis kan alltså kommissionen stödja en stor del av ändringsförslagen. Vi är glada för den snabba behandlingen och det positiva mottagandet som förslaget har fått i miljöutskottet och av dess föredragande.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl 09.30.

Ämnen som bryter ned ozonskiktet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande av Graenitz (A4-0465/98) om förslag till rådets förordning om ämnen som bryter ned ozonskiktet [KOM(98)0398 - C4-0580/98-98/0228(SYN)].

Graenitz
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Ozonskiktet som skyddar människorna, djuren och växterna på vår jord från de skadliga ultravioletta strålarna från världsrymden, har sedan mätningarna påbörjades i början av åttiotalet tunnats ut med 10 procent, och på det norra halvklotet över Skandinavien och Sibirien har det skett en uttunning på 45 procent.
Vi fann tack vare Montrealprotokollet för över tio år sedan ett sätt att vidta åtgärder för att under kontrollerade former minska de ämnen som bryter ned ozonskiktet. För bara några veckor sedan på avtalsparternas 12: e konferens, aktualiserades den del av protokollet där även utvecklingsländerna har förbundit sig att avveckla klorfluorkolvätena (HCFC). I Europeiska unionen påbörjades avvecklingen av helt halogenerade HCFC redan år 1995. Nu börjar vi avveckla de delvis halogenerade HCFC.
Jag anser att kommissionens förslag är ett mycket bra och förnuftigt förslag på hur denna avveckling kan påbörjas tidigare än Montrealprotokollet avser för EU: s del.
Jag har i mitt betänkande gjort en del ändringar i kommissionens förslag, eftersom jag anser att avvecklingen på många områden kan påskyndas ytterligare, att det finns ersättningsämnen att tillgå, att det är nödvändigt att det på många områden finns en viss överensstämmelse i avvecklingen, så att det inte förekommer flera olika tidsfrister för enskilda produkter. Dessutom behöver vi en nivåindelad avveckling av HCFC, så att industrin kan ställa in sig på en gradvis minskning av produktionen. Jag anser att det är ett sätt att tillmötesgå vår industri.
Jag har dessutom försökt att ta upp andra problem i mitt betänkande i form av ändringar. För det första frågan om smuggling som har blivit allt mer angelägen. På gamla anläggningar finns det visserligen slutna system, men det läcker ständigt ut ämnen från dessa. Redan små mängder HCFC, ungefär 20 l eller 50 l, räcker för att fortsätta driva dessa gamla anläggningar några år till, och därför smugglar man HFCF. Jag hoppas att denna begäran om strängare kontroller samt hjälp till företagen för en tidigare avveckling även kommer att utformas på ett ändamålsenligt sätt.
För det andra tror jag att vi även behöver bestämmelser för export av sådana ämnen som redan är förbjudna inom unionen. Jag har föreslagit en viss övergångsperiod, så att i synnerhet utvecklingsländerna som enligt Montrealprotokollet kan använda HFCF längre än Europeiska unionen kan, inte behöver bygga upp egna industrier eller avveckla samtidigt som vi, utan i stället har möjlighet att skaffa nya ämnen och bygga upp sina nya industrier med nya ersättningsämnen från början.
Jag vill ta upp två frågor till, som jag bedömer som svåra, och som jag inte har funnit någon lösning på. Den ena frågan gäller användningen av HFCF i brandsläckare. På den punkten fick jag tyvärr inte förrän i dag av kommissionen veta, att det enligt en dom som EG-domstolen utfärdade i somras är förbjudet att använda HFCF i brandsläckare. Det är verkligen beklagansvärt att utskottet inte hade tillgång till den informationen vid omröstningen. Jag tror inte heller att de sökande som rådfrågat sin gröna miljöminister, och vilkas begäran godkändes i utskottet, kände till detta. Jag är ledsen för att jag inte fick veta det förrän i kväll och därför inte har hunnit diskutera det med utskottets ordförande. Jag kommer att informera parlamentet om detta faktum i morgon före omröstningen i frågan, så att omröstningen kan ske utifrån det.
Den sista frågan gäller metylbromid. Här har man efter utskottsöverläggningar och omröstningar uppnått en kompromiss som skall möjliggöra en längre användningstid inom markbesprutningen i de södra medlemsstaterna. Jag vet att det är en svår kompromiss som egentligen borde förkastas av miljöpolitiska skäl, men jag ber att kommissionen, även med tanke på det man nu samråder om i rådet, försöka finna ett sätt att garantera en bra övergång.

Hulthén
Herr ordförande! I oktober i år uppmättes det största hålet någonsin i ozonskiktet över Antarktis. Det skyddande ozonskiktet är nu i dag så skadat att hålet är tre gånger så stort som hela Australiens yta. Vi står inför ett enormt stort hot mot människans överlevnad, en situation som vi måste hitta en gemensam lösning på. Ozonskiktet tunnas just nu ut så snabbt att vi inte ens kan ana konsekvenserna för framtiden. Vi vet också att det uttunnade ozonskiktet får stora konsekvenser redan i dag, inte minst i de områden där vi vet att ozonskiktet är tunt och där fallen av hudcancer blir fler och fler.
Vikten av att samarbeta över gränserna kan knappast bli tydligare än i denna fråga - och vi måste snabbt åstadkomma förändringar. Vi vet att en snabb uttunning av ozonskiktet är att vänta de närmaste åren, om vi inte kommer överens om att radikalt minska utsläppen av ozonnedbrytande ämnen.
Jag välkomnar därför det initiativ som kommissionen har tagit när man föreslår förbättringar och skärpningar i förordningen om ozonnedbrytande ämnen. Jag vill också tacka Graenitz för att hon på ett utmärkt och kunnigt sätt har tagit sig an detta mycket tekniska och svåra område, och för att hon på många områden har föreslagit förändringar som innebär en ytterligare skärpning av kommissionens förslag.
Det finns en fråga som jag speciellt vill belysa i detta sammanhang. Hela tiden upptäcks nya ozonnedbrytande ämnen. Det är ämnen vars användning ännu inte har tagits upp i Montrealprotokollet, och som heller inte regleras i unionens förordning om ozonnedbrytande ämnen. I dag känner vi exempelvis till ämnen som har en mycket mer nedbrytande effekt än vissa av de ämnen som redan omfattas av överenskommelser och lagstiftning.
För att kunna möta de mål som vi har kommit överens om i Montrealprotokollet, är det viktigt att vi löser problemen med nya ozonnedbrytande substanser. För att detta skall vara möjligt, måste vi hitta ett sätt att reglera frågorna runt ozonnedbrytande ämnen på ett snabbt och enkelt sätt, så att de kan omfattas av förordningen sedan de har upptäckts. Jag vill därför uppmana kammaren att stödja de förslag från utskottet som finns när det gäller att föreslå en lösning på hur nya ozonnedbrytande ämnen kan omfattas av förordningen.
Vi har redan sagt att vi vet att hålet i ozonskiktet är större än någonsin. Därför skulle jag vilja säga att vissa saker i tillvaron faktiskt kanske inte är kompromissbara. Hålet i ozonskiktet är en sådan sak som inte är kompromissbar. Det hjälper inte att det finns industrier som möjligtvis producerar dessa ämnen, och som är hotade av nedläggning om vi förbjuder dessa ämnen. Trots allt är det kanske viktigare att förbjuda industrierna, eftersom vi känner till verkningarna. Därför ställer jag mig också mycket tveksam till de kompromisser som vi har gjort, bland annat ur miljösynpunkt, men också ur konkurrensynpunkt.

Flemming
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka fru Graenitz för hennes betänkande. Hon har inte haft en enkel uppgift. Hon har inte heller gjort det enkelt för sig. Resultatet är trots detta inte föraktligt. Jag tror att det för Graenitz och mig som österrikare hade varit enkelt att lägga fram ett helt annat betänkande. Men vi som österrikare får i Europeiska unionen smärtsamt erfara att det inte alltid kan bli så som vi önskar. Vi har grannar i söder som helt enkelt inte klarar det ännu.
Det är onekligen att betrakta som en stor framgång för Montrealprotokollet att hastigheten för uttunningen av ozonskiktet - för att jag inte skall bli missförstådd - har minskat något de senaste åren. Locket har inte blivit mindre, men uttunningshastigheten har minskat något. I föreliggande betänkande inser man problemet med nedbrytningen av ozonskiktet och uttalar sig därför med stor tydlighet för en avveckling av produktionen och användningen av de ämnen som förorsakar detta. Vi känner alla till att dessa ämnen orsakar t.ex. hudcancer och synsvårigheter. Men de påverkar även alla naturliga ekosystem. Därför har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd bemödat sig om att i denna viktiga fråga uppnå en så stor enighet som möjligt under iakttagande av särskilda intressen.
Jag har försökt bidra med vad jag kan för att uppnå en kompromiss med mina kolleger från de södra medlemsstaterna i frågan om användningen av metylbromid i jordbruket. Det är för Guds skull inget österrikiskt önskemål. Vi har över huvud taget inget behov av detta, det finns över huvud taget inget behov för detta, men det finns stater med ett särskilt klimat, där man på grund av de speciella omständigheterna inte tror sig kunna gå tillväga på något annat sätt. Jag tror att Europaparlamentet bidrar till att de miljöbestämmelser som är absolut nödvändiga tillämpas så snabbt som möjligt. Alla vet vi, att urvattningstendenser hotar överallt och att vi måste försvara oss mot dessa.
Men jag vill ändå tacka mina sydliga kolleger för samarbetet, och det har varit intressant att se hur det kom förslag från våra italienska kolleger från flera partier, både från min grupp och från Graenitz parti. Här finns det ett problem. Som ledamöter för Europaparlamentet, som ansvariga för en god miljö, är det vår plikt och vårt ansvar att förhindra skador som förstör våra livsförutsättningar, och att åtminstone i framtiden begränsa och helst förhindra sådana misstag som vi med all säkerhet har begått i det förflutna.

Dybkjær
Herr ordförande! Även om man på det internationella planet under de senaste årtiondena har gjort mycket, som flera talare varit inne på, är det ännu lång väg kvar, och därför leder de ökade möjligheterna för tillgång till alternativa ämnen naturligtvis till att vi måste försöka göra något mer. Detta förslag är ett steg i rätt riktning. Man talar om begränsningar eller direkta förbud, och man talar om kontroll för godkännande av export. En av de saker som vi tyvärr inte ännu kan använda oss av i Europeiska unionen - jag tror kommissionären håller med mig när jag säger tyvärr - är beskattningsmöjligheterna, därför detta är ju ett ganska effektivt sätt att ändra beteendet på. I Danmark använde vi oss av detta medel, och vi hade nog trott att vi i början skulle få in pengar till statskassan, men så blev inte fallet, utan man gick i stället direkt över till de alternativa ämnena. Detta visar ju vad det handlar om. Det handlar i allra högsta grad också om ekonomi. Denna väg kan vi som sagt inte gå. Jag vill tacka föredraganden för det arbete som hon har lagt ned på betänkandet, och säga att vår grupp röstar för de ändringsförslag som tar upp strängare bestämmelser. Jag kan förstå föredragandens kompromissförslag med PPE-gruppen. Jag tycker också i egenskap av föredragande att det var en bra idé, men jag går nu i likhet med gruppen in för att se till att vi får strängare bestämmelser. Vi menar att metylbromid kan ersättas redan nu. Det har redan skett i t.ex. växthus i de nordliga länderna, och det har inte funnits några problem med att använda alternativen. Det måste alltså gå att genomföra även i de sydliga länderna.

Sjöstedt
Herr ordförande! Det finns ju flera bra delar i detta betänkande som innebär en starkare lagstiftning, som vi naturligtvis kommer att stödja, men det finns också en del besvikelser. Det gäller inte minst reglerna för metylbromid. Framför allt ställer jag mig frågande inför kompromissförslagen från PSE- och PPE-gruppen, 32 och 33, vilka innebär att man ger ett ganska stort undantag som är negativt med tanke på ozonlagret. Dessutom beviljar man undantag för ett ganska hälsofarligt ämne när det finns framtagna alternativ som kan användas. Jag beklagar att man inte har sökt en kompromiss med andra grupper, vilket ju antagligen hade varit möjligt i denna kammare. Jag skulle också vilja peka på de ändringsförslag som finns från V-gruppen och GUE/NGL-gruppen som enligt min åsikt är ett bättre alternativ.
Jag tycker också att det är intressant att denna typ av direktiv tas som ett artikel 130-direktiv, eftersom det gäller kemikalier. Det finns säkert möjlighet att tillämpa detta på fler direktiv som rör olika kemikalier, som inte gäller harmonisering, utan som ger möjligheter till en mer progressiv lagstiftning i olika länder. Den möjligheten borde användas.

Breyer
Herr ordförande, kära kolleger! Även jag är besviken över detta betänkande. När vi talar om skyddet av ozonskiktet, men samtidigt tillåter att den värsta ozondödaren, nämligen metylbromiden, finns kvar på marknaden, då är det så att man skäms! Europaparlamentet har blivit offer för kortsiktiga, nationella lobbyintressen, och det är högst beklagligt.
Alla vet vi att metylbromiden är ett av de värsta ämnena som förstör ozonskiktet. Men det hjälper inte att vi beklagar att ozonlocket har blivit större, så länge vi inte vidtar lämpliga åtgärder. Det är verkligen beklagansvärt, att inte Europeiska kommissionen har föreslagit ett införande av detta förbud från och med år 2001. De stora grupperna vill inte ha det förrän år 2004. Det strider mot det som görs i de enskilda medlemsstaterna, anser jag. Desto mer beklagansvärt är detta, eftersom det finns alternativ. Det har flera medlemsstater påvisat. Det är så att man skäms att vi accepterar bestående skador på ekosystemet, men även hälsoskador i form av hudcancer, bara för att vi ger efter för lobbyns tryck.

Weber
Herr ordförande! Kommissionens förslag avseende ämnen som bryter ned ozonskiktet innehåller ett allvarligt kryphål som vissa av oss har lagt märke till. Ett multinationellt företag som driver en fabrik i mitt hemland, Luxemburg, tillåts använda CFC-11 som lösningsmedel i industriprocesser, trots att ett substitut som inte bryter ned ozonskiktet finns tillgängligt och har varit i användning sedan 1995 inom en andra produktionslinje inom samma företag.
Under nästan 15 år har Du Pont de Nemours använt CFC-11 som lösningsmedel för att tillverka fleecetyger gjorda av polyuretan. De årliga utsläppen har legat på i genomsnitt 15 ton CFC-11 vilket är ganska avsevärt. En förlängning av tillståndet utfärdades alldeles nyligen. Du Pont de Nemours kallar nu sitt lösningsmedel för ett fabrikationsmedel men det är bara ett knep för att de skall få tillåtelse att fortsätta använda CFC-11.
Vi bör inte tillåta ytterligare en förlängning av detta tillstånd, särskilt med tanke på att det finns ett substitut, pentan, och detta har använts med goda resultat i en parallell produktionslinje. Min grupp har begärt en separat omröstning beträffande det sista stycket i bilaga VI i förslaget, som klart anger en lista över de processer vid vilka användandet av CFC-11 fortfarande får tillåtas som fabrikationsmedel. Jag föreslår att vi helt enkelt stryker detta avsnitt genom att rösta " nej" imorgon.
Avslutningsvis har HCFC fortfarande en mycket hög ODP och en mycket hög potential för global uppvärmning. Jag yrkar på att man inte skall tillåta användningen av HCFC som fabrikationsmedel.

Blokland
Herr ordförande! Bland annat tack vare Montrealprotokollet kan de ämnen som bryter ned ozonskiktet snabbt fördrivas. Först efter 100 år kommer det att ha avsedd effekt, nämligen att ozonhålet blir tätat. Vi hoppas att antalet fall av hudcancer kommer att ha sjunkit då.
Det är positivt att Europeiska unionen vill vidta åtgärder för att skynda på den här fördrivningsprocessen. Med tanke på den snabba ökningen av tillgängliga alternativ, så är det också möjligt. En extra stimulans i sammanhanget är att fördelarna är betydligt större än övergångskostnaderna. Produktion, användning och försäljning av metylbromid måste ha stoppats år 2001. Det får inte gälla några undantag på grund av klimatförhållanden. I nederländska och tyska växthus råder samma klimatförhållanden som i de södra medlemsstaterna medan det i Nederländerna sedan 1992 inte längre används någon metylbromid och nu inte heller i Tyskland. Om rätt teknik används, så ger det inte någon produktionsförlust, och det är dessutom hälsosammare för arbetstagarna.
Avseende användningen av delvis halongenererade klorflourkolväten som alternativ till haloner i brandsläckare så kan jag tala om att det redan är förbjudet, alltså även för Italien som trots det inte följer ett av EG-domstolens domslut. Nu finns det även alternativ för halongenererade klorflourkolväten som inte har en cancerframkallande verkan.
Det enda undantaget som kan tillåtas är för " kritiska eller väsentliga ändamål" , såsom klorflourkolväten i inhalatorer eller kemiska utgångsämnen för farmaceutiska produkter. Eftersom de här ämnena inte kan fås i en tillräckligt ren form utanför EU så måste all handel i ämnen som bryter ned ozonskikten förbjudas med länder utanför EU.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill först och främst gärna tacka miljöutskottet och i synnerhet föredraganden, Graenitz, för det betänkande som vi behandlar här i kväll. Ändringsförslagen har nästan alla som syfte att påskynda det gradvisa borttagandet ämnen som bryter ned ozonskiktet. Ett syfte som jag naturligtvis fullständigt kan stödja. Vi är emellertid mitt uppe i några tämligen komplicerade förhandlingar, där det också skall tas hänsyn till rådets ståndpunkter. Kommissionen kan därför inte vid nuvarande tidpunkt gå så långt som Europaparlamentet vill på vissa områden. Jag hoppas inte desto mindre att kunna återkomma till åtminstone vissa av förslagen vid en senare tidpunkt i förfarandet.
Mot bakgrund av detta kan jag meddela att kommissionen helt kan godta ändringsförslag 14, 21, 22, 23 och 28, samt i huvudsak 1, 2, 3, 4, 19, 24, 25, 26, 27 och 30. Jag skulle gärna kort vilja redovisa varför vi inte kan godta de övriga ändringsförslagen. Vissa av dem syftar till att skärpa förfarandena för övervakning, rapportering och inspektion. Vi kan godta de flesta, men ändringsförslag 20 kommer enligt vår mening att medföra en överlappning av redan befintliga förfaranden, och är därför olämpligt. Vad gäller det gradvisa avlägsnandet av metylbromid, så kan kommissionen inte godta ändringsförslag 5, eftersom förbudet mot dispens för kritisk användning i jordbruket efter 2006 strider mot Montrealprotokollet. Om kriterierna för att ge dispens för kritisk användning används korrekt, bör möjligheten för dispens fortsätta efter 2006. Till sist har vi ändringsförslag 32 och 33, som syftar till att det gradvisa avlägsnandet av metylbromid bestäms till 2005 i medlemsstater med särskilda klimatförhållanden. Detta har redan diskuterats här i kväll, och jag kan säga att jag håller fullständigt med om de anmärkningar som har kommit från Dybkjær, Sjöstedt, Breyer och Blokland, och alltså inte anmärkningarna som Flemming har gjort i kväll. En gemensam dispens för alla sydliga medlemsstater skulle kunna innebära att upp till 80 procent av EU: s konsumtion av metylbromid undantas, och i detta fall skulle vi inte längre kunna uppfylla våra åtaganden i enlighet med Montrealprotokollet. Protokollet kräver en fullständig avveckling av metylbromid, och ger inte möjlighet till en fortsatt användning efter avvecklingen, inte heller om man använder särskilda typer av plastfolie.
Övervakning av produktionen av kolväten ingår i gemenskapens ozonpolitik. Kommissionen har föreslagit att situationen tas upp till granskning före år 2002, för att se om utvecklingen i det globala konsumtionsmönstret tillåter att det vidtas ytterligare inskränkningar. Ändringsförslag 6, 7, 8 och 9 kommer att begränsa denna flexibilitet, eftersom de syftar till kompletterande nedskärningar redan nu, innan vi vet om det är lämpligt. Kommissionen kan därför inte nu godta dessa ändringsförslag. Vi har vidare ändringsförslag som syftar till att stärka övervakningen av användningen av klorväten. Vi kan inte godta ändringsförslag 11, 12, 13 och 31, eftersom dessa skulle öka problemen och kostnaderna för små och medelstora företag genom att tidigarelägga avvecklingstidpunkterna för användningen av klorväten i lösningsmedel till kylteknik och polyuretanskum. Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 16 om förbud mot försäljning av begagnad utrustning som innehåller kolväten, eftersom detta skulle öka sannolikheten för olagligt bortskaffande och utsläpp av kolväten i luften. Ändringsförslag 17 och 29 syftar till att förbjuda framställning av produkter som innehåller kolväten för export till länder där användningen fortfarande är tillåten. Vi har här uppmärksammat att en allt för sträng lagstiftning i gemenskapen kan resultera i att produktionsanläggningarna placeras på andra platser. Kommissionen förstår syftet med ändringsförslag 18, men detta strider mot undantaget för särskilda tillfällen i artikel 5.6.
Vi har vidare ändringsförslag 10 och 15, som rör halogener och kolväten i brandsäkringssystem. Avvecklingen av halogener står högt på dagordningen, och det är viktigt att se till att det inte sker onödiga utsläpp i atmosfären. Många av medlemsstaterna har tyvärr fortfarande inga anläggningar för att återvinna, lagra eller återanvända, eller för att destruera halogenerna på ett lämpligt sätt. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslag 10. Ändringsförslag 15 syftar till att införa ett nytt undantag, enligt vilket kolväten skulle kunna ersätta halogener i brandsäkringssyfte. Jag tror att det var detta förslag som Graenitz nämnde i sina anmärkningar.
Jag vill till sist igen gärna tacka Graenitz och också miljöutskottet för deras betänkande och den grundliga genomgång av kommissionens förslag som har skett. Jag ser fram emot ytterligare konstruktivt samarbete, som kan säkerställa att gemenskapen även i fortsättningen spelar en ledande roll för skyddet av ozonskiktet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl 21.30.
(Sammanträdet avslutades kl 23.45.)

