Beslut om brådskande förfarande
Westendorp y Cabeza
Herr talman! Vi i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi anser att detta är en brådskande angelägenhet av stor betydelse.
Vi är alla medvetna om orsakerna till den svåra situation som råder i Montenegro och vi bör av uppenbara skäl inte försena denna fråga ytterligare.
Därför har jag för avsikt att göra ett förenklat betänkande, så att vi kan rösta om ett brådskande förfarande.

Talmannen
Jag överlämnar ordet till Wynn, ordförande för budgetutskottet i egenskap av rådgivande utskott.

Wynn
Herr talman! Vi befinner oss i en underlig situation eftersom ett beslut fattades i grupperna innan budgetutskottet hade fattat beslut i denna fråga om Montenegro. Jag har inte heller fått någon chans att tala till min gode vän Westendorp. Jag har förstått att ordföranden i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik är positivt inställd till budgetutskottets ståndpunkt, som jag nu skall redogöra för. Då jag emellertid inte talat till honom direkt, så vill jag ber er att inte åberopa er på detta - det är bara andrahandsinformation.
För det första vill jag klargöra att budgetutskottet stöder allt bistånd till Montenegro. Det har gjort det förut och kommer att fortsätta göra det. I detta läge finns det inget trängande behov av att detta går igenom nu. Medlen kommer inte att finnas tillgängliga förrän i augusti för den första delen och den andra delen kommer att betalas ut vid årets slut.
Vi är av den uppfattningen att de berörda utskotten behöver studera detaljerna i detta förslag. Vilket än det ledande utskottet må vara - utrikesfrågor eller industri - så vill vi bara göra ett uttalande, men dessa utskott och parlamentet behöver utvärdera dessa förslag. Vi får inte tvingas fatta ett beslut bara för att rådet anser det vara nödvändigt.
Vad budgetarna beträffar så är vårt största bekymmer var pengarna skall komma ifrån. Det är bra att lägga fram förslag, men vi tycker inte att vi skall enas om detta brådskande förfarande förrän vi vet var pengarna skall komma ifrån. Vi borde lämna det till nästa månad. Utskotten kan debattera frågan, och vi kan ha en omröstning om det under juni månads sammanträdesperiod.

Talmannen
Tack herr Wynn. Det är en mycket förnuftig åsikt.
Jag överlämnar ordet till Newton Dunn, vice ordförande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik som skall framföra utskottets åsikt.

Newton Dunn
Herr talman! Vi har inte diskuterat detta i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, men min personliga uppfattning är att vi inte bör godta ett brådskande förfarande nu.

Oostlander
Herr talman! Jag tror att det begåtts procedurfel vid inlämnandet av det här förslaget. I egenskap av talare för PPE-gruppen anser jag emellertid att det brådskande i ärendet är av ett sådant slag att vi måste ta mycket allvarligt på det. Trots felen i förfarandet måste jag dock, för min partigrupps räkning, säga att vi gärna stöder det här förslaget om brådskande förfarande. Jag har också intrycket att andra partigrupper här i kammaren och i utskottet för utrikesfrågor tycker på samma sätt. Det kanske vore bra att ta reda på det.

Pack
Herr talman! Jag är för detta, även om jag anser att det inte är så brådskande som rådet säger. Men det vore oanständigt gentemot montenegrinerna om vi i dag avvisar denna brådskande behandling. Montenegro befinner sig i stor fara, som utgår just från Belgrad, och jag tror att vi bör ge denna signal. Men vi bör ändå förvänta oss att kommissionen äntligen skall tala om för oss varifrån den skall ta pengarna. Den kan inte ta dem från Bosnien. Den kan inte ta dem från Kosovo. Kommissionen bör tala om för oss varifrån den skall ta dessa pengar, och om vi i dag beslutar om detta måste vi efter halva tiden göra en utvärdering och säga vad som hänt med pengarna och varifrån den andra delen skall komma.

Dührkop Dührkop
Herr talman! För det första är jag emot ett brådskande förfarande på grund av de skäl som budgetutskottets ordförande angav. Faktum är att det inte föreligger någon brådska, eftersom medlen kommer att frigöras i augusti.
För det andra kan man vid en närmare granskning se att det på den budgetpost som hittills har tillämpats fortfarande finns 20 miljoner som inte har använts. Därför råder det ingen brist och det föreligger ingen brådska utan vi kan i lugn och ro diskutera denna fråga längre fram.
(Parlamentet biföll begäran om brådskande förfarande.)

Budget 2001: Europaparlamentets budgetberäkning
Talmannen
Enligt föredragningslistan skulle kommissionen nu presentera det preliminära förslaget till allmän budget för år 2001. Kommissionären har tyvärr inte kommit än, men hon är på väg. Därför föreslår jag att vi övergår till nästa punkt på föredragningslistan.
Vi övergår till debatten om betänkande (A5-0121/2000) av Ferber för budgetutskottet om parlamentets beräknade inkomster och utgifter för budgetåret 2001.

Ferber
Herr talman, kära kolleger! Egentligen skulle jag ha haft den stora äran att tala direkt i anslutning till kommissionärens presentation av kommissionens budget för 2001. Nu har jag äran att först få presentera parlamentets budget innan vi sedan får kommissionärens presentation av den större budgeten.
Jag kan som föredragande av parlamentets budget lägga fram ett förslag för er, som enligt min övertygelse utmärks av tre egenskaper: för det första - och det fäster jag stor vikt vid - lägger vi fram en ytterst stram budget för er. För det andra drar vi konsekvenserna av revisionsrättens och budgetkontrollutskottets berättigade anmärkningar, och även detta är vi skyldiga alla. För det tredje - och också detta är jag särskilt angelägen om - stärker vi Europaparlamentet som företrädare för medborgarnas intressen i Europa.
Vilka är tyngdpunkterna i parlamentets budget för 2001? Det vill jag kort skissera med hjälp av fem punkter. För det första: När det gäller politiken som rör byggnaderna - och det är en mycket viktig punkt - måste vi dra de riktiga konsekvenserna av revisionsrättens anmärkningar. Det betyder för det första - och det skapar vi förutsättningar för - att vi i Bryssel så snart som möjligt gör de utbetalningar som krävs - för att därigenom - och det är särskilt viktigt för skattebetalaren - uppnå en fördelaktig lösning. För det andra betyder det också att vi måste finna en lösning för Strasbourg, för denna byggnad här, som inte kan anmärkas på, och båda sakerna har reglerats med belopp i budgetförslaget.
För det andra: Vi måste när det gäller personalpolitiken vara synnerligen återhållsamma nästa år. Vi får inte låta antalet anställda inom parlamentet öka oerhört, bara därför att det finns ett visst ekonomiskt spelrum. Men också i fråga om befordringar måste vi i höst finna en lösning som är godtagbar för alla institutioner.
För det tredje: Vi måste förbereda oss för utvidgningen av Europeiska unionen, vi som parlament säkert mer än de andra institutionerna. Men detta får inte betyda - och detta är en särskilt viktig punkt - att vi redan nästa år via frågan om vilka nya språk vår tolktjänst skall kunna erbjuda beslutar om vilka länder som i en första runda skall bli medlemmar av Europeiska unionen och vilka som inte skall bli det. Det är fel väg för ett beslut. Det är inte en uppgift för budgetmyndigheten att fatta sådana principiella politiska beslut. Dessa måste fattas på annat håll, dvs. vi måste naturligtvis diskutera språkskolor i kandidatländerna, och utveckla och bygga upp program, men vi måste givetvis också helt klart inse att vi inte kan bestämma i förväg om sådant som först måste beslutas politiskt.
Det gläder mig att kommissionären har kommit hit. Jag har nu tagit på mig hennes roll på det viset att vi först diskuterar parlamentets budget och sedan går över till kommissionens budget. Nej, jag vill inte ta på mig ert jobb, det skall ni göra själv, alltså så långt går rollbytet verkligen inte!
För det fjärde: Vi måste ta hänsyn till att Europaparlamentets ansvar ökat sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft. De nuvarande ledamöterna i Europaparlamentet har i jämförelse med alla sina föregångare mer ansvar och även mer arbete än någonsin tidigare, och det blir naturligtvis också märkbart vid förberedelserna och i fråga om den tekniska utrustningen. Jag vill tacka alla som har stött mig i denna fråga.
För det femte: Även när det gäller Europaparlamentets grupper måste detta ökade ansvar göra sig gällande. Jag önskar mig ett politiskt parlament, som strider för den rätta vägen, och till detta behöver vi bredda basen för gruppernas arbete och göra en inskränkning - det säger jag också helt öppet - av Europaparlamentets officiella tjänster. Bara på så vis får vi varaktigt ett parlament som gör sig märkbart bland allmänheten. Jag har med glädje noterat att man i Europaparlamentets presidium tänker på liknande sätt, och att också ett motsvarande betänkande förbereds av en vice ordförande från min grupp. Det är den rätta vägen för oss att fortsätta på.
Jag har med stort intresse tagit del av kollegernas ändringsförslag till mitt betänkande. Jag ber om förståelse för att jag bara kan stödja ett fåtal av dem, eftersom de inte går på den linje som jag har lagt fram för budgetutskottet och som där också beslutades med majoritet, utan avviker från den. Vi måste förbereda oss inför utvidgningen, men vi behöver inte redan nästa år anställa tolkar från kandidatländerna.
Även politiken som rör byggnaderna måste övervägas med tanke på utvidgningen. Men jag ser inte heller något behov av att genomföra detta redan i budgeten för 2001. Vi bör nog ta itu med denna viktiga utvidgningsfråga med litet mer realism. Vi har nu under tre år haft en ny byggnad i Bryssel, och en ny byggnad här i - Strasbourg, och om vi nu än en gång går ut till skattebetalarna och säger att vi behöver ännu fler byggnader, ännu fler kontorsutrymmen, kommer acceptansen att bli ganska måttlig. Det bör vi också ta hänsyn till vid våra överläggningar. En budget om 987 miljoner euro är i förhållande till de mer än 90 miljarderna euro, som kommissionären härefter kommer att föreslå, inte så mycket, men det handlar om skattebetalarnas pengar, som vi som förvaltare måste besluta om. Skattebetalaren förväntar sig av oss att vi är försiktiga inte bara när vi gör upp en budget, utan också när vi verkställer den och gör utbetalningarna. Det kommer vi i september att få diskutera än en gång i första behandlingen av denna budget, när allt underlag finns till hands om ansvarsfrihetsförfarandet beträffande budgeten.
Jag vill i dag tacka presidiet i Europaparlamentet, i synnerhet vice ordföranden Gerhard Schmid, som är ansvarig för budgetfrågorna, för det konstruktiva samarbetet, framför allt i förlikningsförfarandet mellan presidiet och budgetutskottet. Mitt tack går till motsvarande avdelningar i parlamentets förvaltning för de snabba och samvetsgranna förberedelserna, utan vilka en sådan siffersammanställning inte hade varit möjlig. Men jag vill också särskilt tacka mina kolleger i budgetutskottet för det goda samarbetet. Att i ett budgetförfarande smida samman olika satsningar till en gemensam helhet, dessutom oftast under tidspress, är inte alltid så enkelt. Därför vill jag ge en komplimang till alla mina medkämpar, och naturligtvis också till slut uttala ett hjärtligt tack till medarbetarna i budgetutskottets sekretariat, som i dessa svåra tider har förberett allting snabbt och tillförlitligt. Jag tror att jag kan lägga fram en budget, som förtjänar parlamentets förtroende.
(Applåder)

Elles
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera den föredragande för det utmärkta arbete han gör för vår kammare när det gäller att få mer valuta för pengarna i vår budget. Det är inte rätt av oss att förvänta oss att kommissionen skall göra en rad av saker för att se om sitt hus och få ordning på sin budget, om inte vi själva vidtar liknande rigorösa åtgärder. Den inställning som antagits är absolut riktig, inte bara då den ser till att vi inte helt enkelt ger bort pengar om vi har några små reserver i budgeten, utan också då vi bett parlamentets generalsekreterare att lägga fram en rad rapporter: till exempel i punkt 6 i resolutionen där vi uppmanar generalsekreteraren att identifiera arbetsbehoven på samma sätt som kommissionen, så att vi kan avpassa arbetsbehoven mot den personal vi har tillgänglig på längre sikt. Detta är helt klart det slags långsiktiga planering som är mycket vettig i detta skede av parlamentets liv.
Det finns tre saker som jag skulle vilja understryka särskilt i denna parlamentsbudget för år 2001. Det första är en vädjan från en enskild parlamentariker att vi ser till att vi sätter ett fast datum för den andra nätansluta datorn på våra kontor. Det är ett frustrationsmoment för många av oss att vår personal har tillgång till nätet med sina datorer, vilket förstås är parlamentets datorer, medan vi som parlamentariker inte har någon plats för våra bärbara datorer att koppla upp oss och arbeta effektivt när vi tar med våra egna datorer. Det är viktigt att få ett datum när detta hjälpmedel kommer att finnas tillgängligt.
För det andra, beträffande en kommunikationsfråga i punkt 21 i denna resolution, så skulle jag vilja fästa kammarens uppmärksamhet på det faktum att vi vid många tillfällen i dessa debatter har begärt att alla kommissionens och parlamentets kontor i medlemsstaterna senast den 1 januari 2000 skall arbeta under samma tak i inom ramen för ett europeiskt hus. Nu har vi passerat det datumet och det finns fortfarande en eller två medlemsstater, i synnerhet min egen, där parlamentet och kommissionen har skilda kontor och där 70 procent av utgifterna för att finansiera parlamentets kontor går till lokaler och löner, medan det inte finns mycket över till kommunikationer. Ju förr vi kan se till att Europeiska unionens image avspeglas av ett europeiskt hus desto bättre.
Den sista saken berör frågan om konsekvenserna för utvidgningen. Jag skulle vilja ge mitt stöd till det den föredragande sade, att vi kan inte plötsligt sätta igång med att godkänna tjänster för att förbereda utvidgningen, om ett politiskt beslut inte ännu fattats. Detta är ännu mer angeläget, eftersom i parlamentets beräkningar, som jag har förstått dem, så står vi inför antagandet att vi kommer att få ännu fler språk som ett resultat av utvidgningen. Och ändå har vi inte haft någon debatt i denna kammare om hur vi skall hantera inte en begränsad utvidgning, utan en omfattande utvidgning efter toppmötet i Helsingfors sent förra året, med möjligen 12 eller 13 nya länder, detta innebär 27 till 28 länder med över 20 olika språk. Hur, generalsekreterare, skall vi hantera detta om inte administrationen funderar på hur vi skall översätta dem allihop? Skall vi ha lokaler där vi måste anpassa oss till över 20 språk, så att i varje rum där en diskussion äger rum i detta parlament så har varje person rätt att använda sitt eget språk?
Vi känner till att i det förra parlamentet lade vice talman Cot ned en hel del arbete på detta. Hans rapport offentliggjordes aldrig för ledamöterna. Vi såg det aldrig som en rapport om hur "hub and spoke"systemet skall fungera - reläsystemet för tolkning - inte heller har vi egentligen funderat på frilansmöjligheterna med moderna kommunikationer, genom vilka vi kan sända en stor mängd översättningsmaterial till människor som befinner sig i medlemsstaterna, snarare än att värva en rad av människor som kommer och arbetar i Luxemburg som parlamentets fasta och permanenta personal.
Jag stöder därför absolut den kompromiss som vår föredragande har lagt fram, som i första behandlingen ber generalsekreteraren att lägga fram en strategi för hur man skall ta itu med hela språkfrågan i parlamentet och utvidgningen. Jag misstänker att kommissionen skulle vilja göra det med, då det är ett problem som detta ändringsförslag helt riktigt hänför till de interinstitutionella frågorna. Jag hoppas verkligen att den socialdemokratiska gruppen kommer att ändra sig, dra ut sina huvuden ur sanden och inse att detta är det problem vi måste ta itu med och att det är bättre att göra det nu än senare.

Gill
Herr talman! Låt mig också börja med att gratulera Ferber för en uttömmande uppskattning av parlamentets inkomster och utgifter. Jag stöder huvuddelen av hans betänkande, vilket ligger i linje med den stränga budgetpolitiken, eftersom de viktigare utmaningar som denna kammare behöver ta itu med är större ansvarsskyldighet och öppenhet vilket kommer att medföra institutionella reformer med full styrka; för det andra den kommande utvidgningen av unionen och för det tredje en framstöt för att förbättra effektiviteten genom effektiv budgetkontroll och bättre resursanvändning.
Vår huvudprioritet måste vara att förklara för de europeiska medborgarna vad vi håller på med, varför vi gör det vi gör och hur vi gör det. Vi måste vinna de europeiska skattebetalarnas förtroende och vi kan bara göra det genom att förbättra ansvarsskyldigheten genom att förenkla - inte krångla till - parlamentets arbete, genom att minska på jargongen och förbättra processen med att anta lagar och förbättra det lagstiftande maskineriet och genom att skapa en tydlig koppling mellan det vi gör här och hur det gynnar den enskilde. Vi går en bra bit på vägen att uppnå denna öppenhet genom att införa en verksamhetsbaserad budgetering och det förslag vi har i detta betänkande att placera anslagen till de politiska partierna på en separat budgetpost kommer att starkt medverka till att uppnå detta.
Dessa dygder blir desto viktigare i takt med att vi närmar oss den utmaning EU står inför när utvidgningen skall ske. Vi i den socialdemokratiska gruppen är fast övertygade att Europaparlamentet borde ge allt stöd till kandidatländerna i deras förberedelser att gå med i EU. Jag har intrycket att det finns de i denna kammare som verkar vilja motverka denna utvidgningsprocess genom att skapa onödiga hinder på vägen och ofta använda tvivelaktiga argument för att begränsa förberedelserna för en utvidgning: till exempel förkastandet av förslaget att fylla de 35 lediga tjänsterna i språkreserven mellan 2001 och 2002. Skälet som angivits, vilket min kollega Elles också redogjorde för, är att vi anser att detta skulle föregripa diskussionerna med ansökarländerna. Tror vi verkligen att detta lilla steg kommer att påverka alla institutioner om vilka länder som befinner sig i första gruppen och i andra gruppen? Tror vi verkligen att genom att anslå mindre än en halv procent av parlamentets språkbudget, så kommer det politiska beslutet att fattas och detta utanför vår kontroll? Jag är en smula förbryllad, och om jag inte missminner mig så gick föredraganden med på och argumenterade energiskt för att skapa ett interinstitutionellt rekryteringsorgan i sitt förra betänkande.
Vad är poängen med att godkänna en gemensam aktion samtidigt som vi förhindrar all nyrekrytering av folk? Jag är helt positivt inställd till att planera ordentligt inför utvidgningen eftersom erfarenheterna visat att det behövs en lång inledningsperiod för utbildningen av tolkar och översättare. Det är nödvändigt om insläppandet av nya medlemsstater i institutionen skall gå friktionsfritt ur språksynpunkt.
Jag håller självfallet med om att vi inte i något skede får föregripa politiska beslut som skall fattas senare. Å andra sidan måste vi undvika att ge avskräckande signaler till ansökarländerna som för närvarande gör stora ansträngningar för att komma i form för att gå med i EU. Jag upprepar att vi får inte föregripa några politiska beslut som skall fattas om utvidgningen. Vi behöver planera och vara uppfinningsrika och kreativa om hur vi skall förbereda utvidgningen eftersom inget skulle skada EU mera än en ett dåligt utvidgningsarbete.
Vad vi också behöver är ett energiskt genomförande av reformer för att förbereda utvidgningen. För inte så länge sedan varnade ordföranden i EG-domstolen att den inte skulle klara av en utvidgning av EU. Genomsnittstiden för att ett fall skall komma upp till prövning har stigit från 17 månader 1988 till 23 månader förra året. Det är en mycket lång väntetid. Vad vi behöver göra är att genomföra reformer, inte bara på personal- och förfarandeområdet, utan vi behöver också inta en ny hållning med avseende på vår fastighetspolitik. Det är absolut nödvändigt att förberedelser görs under det kommande budgetåret för att garantera att parlamentets byggnader kan ta emot nya medlemmar i ett utvidgat EU. Det är också viktigt att vidta åtgärder för att skapa informationskontor i de länder som ansökt om inträde i EU.
Det är allmänt erkänt att de system vi har för närvarande inrättades för EU när vi bara hade 6 medlemmar och de knakar nu i fogarna i en union med 15 medlemmar. Hur skall de över huvud taget kunna fungera med 25 medlemmar? Det är viktigt att vi planerar och förbereder oss.
Jag är en relativt ny ledamot i parlamentet och även om jag ser att det pågår en hel del bra arbete i utskotten, så är jag akut medveten om att som ett resultat av de nya åtagandena i Amsterdamfördraget så finns det ett behov av inte bara individuellt stöd till ledamöterna, utan också vetenskapligt stöd till utskotten. Sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft har parlamentets arbetsbörda ökat avsevärt och det är viktigt att detta tas med i beräkningen i denna budget.
Kommissionens arbetsprogram innefattar ett mycket stort antal medbeslutandeförfaranden och dessa förfaranden har ökat vår arbetsbörda betydligt. Om vi skall kunna övertyga EU:s folk om vikten av Europaparlamentets arbete och övertyga dem att ta det mer på allvar, så behöver vi förbättra våra arbetssystem. Det är därför som jag välkomnar betänkandets betoning av en gemensam stadga för ledamöterna och assistenterna och jag hoppas att vi kan anta detta så snart som möjligt.
Några aspekter av betänkandets inriktning har också gjort mig besviken. Det inriktar sig för mycket på smådetaljer genom att ibland förhindra administrativa förändringar i bemanningen och motverka strategiska visioner. Jag tvivlar på det kloka i att binda 30 procent av anslagen till reserven för säkerhetstjänster vilket den föredragande föreslår. Det finns en motsättning i föredragandens argument. Han har alltid koncentrerat sig på att lägga ut parlamentets tjänster på entreprenad. Här har vi ett exempel på när utläggande på entreprenad inte fungerar. Snarare än att reducera budgeten borde vi undersöka hur vi kan förbättra säkerhetstjänsterna och frågan vi borde ställa är: skall vi ha vår egen säkerhetstjänst eller skall vi lägga ut det på upphandling igen, snarare än att bara minska budgeten?
Jag är också besviken på att betänkandet inte tar någon hänsyn till en av de största bristerna på effektivitet som vi har. Ledamöterna i Europaparlamentet är de enda parlamentariker som inte har något att säga till om vad gäller sin placering. En plats på tre olika ställen är ett alldeles otroligt slöseri med tid, pengar, resor och transport. När vi tittar på budgetär stränghet så har vi alldeles säkert rätt att ta upp denna fråga, eftersom innan vi gör det, så kommer den stora allmänheten att vara förvirrad över vad vi gör på så många olika platser. Man blandar också ihop rollerna i organisationen.

Virrankoski
Herr talman! Markus Ferber har förberett ett förträffligt betänkande och jag gratulerar honom till det. Parlamentets budget är först och främst en administrativ budget, eftersom de största utgiftsposterna utgörs av löneutgifter. Då det gäller administrationen befinner vi oss för tillfället i en viktig förändringsperiod, eftersom vi strävar efter att gå över till en verksamhetsbaserad budget, betona ett ökat individuellt ansvar och förbättra omallokeringen av resurser. Av denna anledning godkände parlamentet redan i fjol ett anslag på 300 000 euro till årets budget, för att utreda effektiviteten och behovet av förbättringar i parlamentets administration.
Herr talman, därför är det något förvånande att man redan i detta skede, innan denna undersökning ens inletts, fattar viktiga beslut om administrationens utveckling. Budgeten utökas med löneanslag om hela 12,2 procent. Denna ökning är så omfattande att inget annat organ ens skulle kunna tänka sig en så stor ökning av de administrativa utgifterna. Redan i detta skede är det meningen att man med ökningen skall skapa 33 nya tjänster och därtill uppenbarligen ytterligare 12 i och med ordförandenas ändringsförslag. Som en jämförelse kan nämnas att parlamentet under åren 1995 - 1999 endast skapade 11 nya tjänster inalles. Som ett kuriosium kan nämnas att man i och med detta förslag till och med skapar en ny tjänst vid avdelningen för budgetkontroll trots att man har för avsikt att helt upphöra med förhandskontrollen. Dessutom innehåller budgeten ett betydande antal nya tjänstebefordringar. Därför kan jag inte instämma med dem som påstår att budgeten är uppgjord under stram budgetdisciplin, utan budgeten är tvärtom ovanligt diffus och av den orsaken är det svårt att vinna folkets godkännande av budgeten.
Herr talman, i detta sammanhang måste man ingripa i Europaparlamentets arbetsgivarpolitik. En förnyelse av administrationen, en verksamhetsbaserad budgetering och ökat resultatansvar nedåt kräver förhandlingar med personalen. Man kräver en omallokering av resurserna och därmed också en förnyelse av tjänsteföreskrifterna. Följaktligen hade det varit på sin plats att för framtiden spara de förhandlingsmöjligheter och redskap med vilka dessa reformer skall föras framåt och inte dela ut nya förmåner innan man ens har hunnit förhandla med personalen om motsvarande administrativa reformer.

Buitenweg
Herr talman! Även jag vill gratulera föredraganden till hans betänkande och den öppenhjärtiga kommunikation som han gjort möjlig. Betänkandet av Ferber omfattar inte endast politiska utan främst även administrativa aspekter. Jag skall först ta upp några politiska uttalanden och kommentera dem.
Min partigrupp ställer sig verkligen bakom att rådet och parlamentet i betänkandet uppmanas skynda sig och samarbeta i utarbetandet av en stadga. Både en stadga för ledamöterna och oberoende av den en stadga för assistenterna. Det stöder vi och vi hoppas också att det skall kunna avrundas redan i år.
Det står också en politisk anmärkning angående den åtskillnad som måste göras mellan pengarna för de politiska grupperna i parlamentet å ena sidan och de för de europeiska politiska partierna å den andra. Det får inte bli fråga om ett förtäckt stöd till europeiska politiska partier. Vi vet alla att det ännu kommer att dröja innan det kommer en stadga för de europeiska politiska partierna också och jag är glad att generalsekreteraren uppmanas att fram till dess se till att upprätthålla insyn i pengarna mellan parlamentets politiska grupper och de politiska partierna.
Utöver det innehåller betänkandet även många administrativa sidor. Vi måste till exempel uttala oss om det faktum att utskottet för utskott, kommittéer och parlamentariska delegationer skall innehålla fem A-tjänster, två B-tjänster och en C-tjänst, att generaldirektoratet för personalfrågor skall få en extra A-tjänst och två extra B-tjänster. Jag tror inte att det är för att jag är ny här som jag har svårt att göra en bedömning av det här. jag tycker att det i första hand är en uppgift för en chef att ta ansvar för den exakta omsättningen av personalpolitiken i praktiken. Jag tycker också att det är mycket svårt för partigrupperna när det i plenum bestäms hur många extra tjänster som skall inrättas vid de politiska grupperna. Det har dock mycket att göra med gruppens inriktning och kanske vill inte varje grupp arbeta på precis samma sätt. Jag tror att vi verkligen måste hitta ett annat system för det ändamålet. Jag har förstått de politiska gruppernas eget ansvar också skall ingå i reformen av parlamentet och det stöder jag verkligen.
Sedan några ord om det stöd som begärs för parlamentsledamöterna. Det kommer en undersökning, det har vi kommit överens om, en undersökning som också skall kopplas samman med Rothleys undersökning om det exakta stöd som parlamentsledamöterna behöver för sitt arbete. Jag har litet svårt med att vi föregriper slutsatserna från den rapporten eftersom vi i det här betänkandet inte uttalar oss om presidiets slutsats. Presidiets slutsats är att höja ersättningen för assistenterna med tjugo procent. Genom att inte uttala oss verkar det som om vi godtar detta. Jag är inte principiellt motståndare till en höjning, men jag är däremot motståndare till att vi föregriper rapporten och jag är också mot det eftersom det i september kommer att visa sig att vi måste prioritera vissa saker. Räntan för byggnaderna kan till exempel höjas. Vi måste välja om vi inte vill ge mer pengar till andra institutioner också, som förberedelse inför utvidgningen. Dessa kritiska punkter kommer vi säkerligen att återkomma till i september när de exakta siffrorna skall räknas in. Det är alltså ingen principiell kritik utan ett föregripande av ett beslut.

Dell'Alba
Herr talman, kära kolleger! Det handlar i dag här om ett betänkande om Europaparlamentet och jag är till att börja med förvånad över att dokumentet inte innehåller något brev från Stauner, som handhar en stor del av våra ärenden som ni vet, inom ramen för sin verksamhet, som ändå gäller något helt annat. Kanske beror det på att föredraganden är ledamot av hennes grupp och att hon för en gångs skull därför begränsar sig till att observera och avstår från att skicka ett brev. Det verkar underligt. Men hon kanske inte har sagt sitt sista ord. Det får tiden utvisa.
Jag vill bara säga att situationen ändå är lite förvånande: å ena sidan har vi inlett en åtstramningspolitik som leder till att alla våra budgetar och all ansvarsfrihet blockeras av ett stramt parlament så till den grad att ansvarsfriheten för kommissionen blockeras, till och med ansvarsfriheten för Europaparlamentet självt blockeras, av rädsla för problem, vägran att utfärda intyg samt slöseri med pengar som beror på att tjänstemän måste pendla mellan Luxemburg och Bryssel, vilket kostar en förmögenhet för skattebetalarna.
Och i Ferbers betänkande skaffar sig parlamentsledamöterna dessutom förmögenheter. Vi unnar oss en ny dator, under förevändning att en enda inte räcker. Vi unnar oss en höjning med 20 procent trots en budget med nolltillväxt. Vi unnar oss en höjning med 20 procent av en budgetpost som finansierar våra assistenter, eftersom vi ovanpå allt detta fruktar att regeln skall bli att avtalet skall förses med en stadga, som bl.a. innebär sociala kostnader. För att försäkra oss mot det värsta ökar vi denna post med 20 procent.
Enligt mina kontroller finns det inte en enda budgetpost inom gemenskapen, vare sig det gäller humanitärt stöd, forskning eller jordbruksutgifter där en ökning planeras. Målsättningen är för övrigt i allmänhet att minska budgeten. Men nej! I Europaparlamentet unnar man sig en andra dator och 20 procent extra utgifter och eftersom revisionsrätten varit särskilt hård mot de politiska grupperna föreslår man en punkt där man betonar - och med kraft citerar - den ökade arbetsbördan och det särskilda ansvaret i dessa grupper.
Det är en punkt som inte hedrar parlamentet. Om vi intar denna attityd kan vi inte bli indignerade över slöseriet och samtidigt föreslå en sådan budget. För de radikala ledamöternas räkning i detta parlament meddelar jag att jag kommer att rösta emot Ferbers betänkande.

Garriga Polledo
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag beklagar att min gode vän Dell'Alba inte håller med om Ferbers budgetförslag. Det gör vi däremot och vi är mycket nöjda med det.
Jag anser att föredraganden i och med detta budgetförslag för budgetåret 2001 har gjort en budget med stringens och ett optimerat utnyttjande av resurserna och samtidigt med fantasi och framtidsvisioner. Vi gratulerar honom å det varmaste.
Vi talar ju om Europaparlamentet under det 21:a århundradet, där vi vad jag kan förstå står inför tre grundläggande utmaningar: ta itu ledamöternas nya åligganden som grundar sig på Amsterdamfördraget, införa den nya tekniken i vårt arbete och omedelbart svara på det enorma administrativa, organisatoriska och politiska åtagande som en utvidgning av Europeiska unionen kommer att innebära. De tre utmaningar som Europaparlamentet står inför ingår i ett sammanhang med en kraftig budgetstringens och en total insyn i användningen av de offentliga medlen.
Vi måste fundera över - och det har föredraganden gjort - vilken typ av parlament vi vill ha i framtiden: om vi vill ha ett mer administrativt och byråkratiskt parlament eller om vi vill ha ett mer politiskt parlament: om vi vill ha ett centraliserat parlament eller om vi vill ha ett parlament som är förenligt med en europeisk union som blir allt mer federalistisk samtidigt som den blir mer decentraliserad och subsidiär.
Jag tror att föredraganden - och den uppfattningen delar jag - vill ha ett parlament där ledamöternas politiska arbete prioriteras, både i Strasbourg och i Bryssel och i de enskilda politiska förvaltningsområdena. I en sådan modell är det, som han säger, nödvändigt med nya informationskällor, nya resurser inom datatekniken och - om det behövs - ny personal under ledamotens ledning som sköter de byråkratiska uppgifterna. Jag hoppas att vi i september kan räkna med nya anslag till dessa budgetposter.
Ferber gör rätt i att reagera mot rapporten från Europeiska revisionsrätten om de politiska gruppernas finansiering. En oberoende budgetpost gör det möjligt för oss att ha en offentlig framtoning som är tydligare och mer genomblickbar till dess att stadgan för de europeiska politiska grupperna slutligen kommer. De är hörnstenen, det får vi inte glömma, för den europeiska demokratin och det får inte råda några tvivel om det riktiga i finansieringen av dem.
Vi är helt eniga i föredragandens krav om språkliga anslag till utvidgningen. Det är nödvändigt att inleda de förberedande åtgärderna av administrativt slag. Sex nya länder - men minst fem nya språk - år 2004 innebär stora anpassningsåtgärder. För att fylla de lediga platserna krävs tydliga anvisningar om i vilken ordning kandidatländerna skall upptas i unionen, men det är inget som skall ske just nu och i den här budgeten.
Vi stöder därför alla Ferbers ändringsförslag.

Walter
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag uttryckligen välkomna Ferbers betänkande i alla dess aspekter. Under de senaste veckorna och månaderna har vi haft ett mycket positivt samarbete, som präglades av att vi mycket tydligt sade vår mening på de ställen där våra åsikter gick starkt isär, men om man kan komma fram till gemensamma linjer, bör man också göra på det viset.
Den utmaning vi står inför har beskrivits. Man kan egentligen bara upprepa den. På grund av Amsterdam - det säger jag nu och föregriper det som kommer att hända med tanke på detta parlament - måste vi få parlamentets ansvar och dess möjligheter att stämma överens, ty för närvarande har vi där inget balanserat förhållande. Vi måste se till att vi både när det gäller vetenskaplig tjänst och vetenskapliga förberedelser skall kunna åstadkomma jämlikhet med den andra parten i lagstiftningen, nämligen med rådet. Det får inte vara så att detta demokratiskt direktvalda parlaments möjligheter får stå tillbaka för det som rådet kan göra. Om vi tar vårt arbete på allvar, om vi tar oss själva på allvar, måste vi ha samma förutsättningar för att faktiskt kunna bjuda det motstånd. Det tjänar ingenting till att vår parlamentsordförande till slut sätter sin underskrift på det. Det räcker inte, det är arbetet innan som är avgörande, och det måste göras seriöst och bra. Därför är det rätt och riktigt - och här motsäger jag uttryckligen Dell'Alba - att vi förbereder oss väl.
Det får inte heller vara tal om att vi nu utökar kostnaderna enormt. Dell'Alba vet mycket väl, att vi under de gångna åren kunnat frigöra avsevärda medel tack vare en klok politik när det gäller byggnaderna.
Om vi själva alltså redan har fått fram dessa medel, då bör vi också använda dem målinriktat. Målinriktat betyder att förbättra möjligheterna och förmågan för detta parlament. Vi ligger fortfarande under de 20 procent, som vi satt som marginal. Vi innehåller dem. Inte till någon del går vi utöver den 20-procentiga marginalen som är parlamentets andel av förvaltningsutgifterna. Jag tror att det visar att vi här hanterar detta mycket seriöst och inte vill bygga några luftslott.
En ytterligare utmaning för oss är att vi också - jag medger att vi fått impulser till det genom den offentliga diskussionen i olika sammanhang - måste få in öppenhet i detta parlament. Vi tar på oss detta ansvar, detta uppdrag. Inte därför att vi skulle vara rädda för att bli tvingade till det. Nej, vi vill att allmänheten skall veta att vi här inte har någonting att dölja! Vi anstränger oss för att få en seriös grundval för det som vi gör här, nämligen att finansiera grupperna och även reglera det så att de europeiska politiska partierna och partiorganisationerna skall få pengar. Man kan inte säga att det skall ske en motsvarande utveckling på europeisk nivå, men grundvalen skall inte finansieras på motsvarande sätt, vilket naturligtvis är riktigt. Detta måste vara fullt synligt, så att medborgaren också vet vart hans pengar går. Vi skall göra allt för att lyckas med denna sak och åstadkomma mer öppenhet i förfarandet, så att alla kan se vilka medel som går vart, så att man kan bedöma om det är rimligt eller inte, så att det sedan kan utövas kritik om så krävs. Ty då måste det utövas kritik! Vi måste dock undvika att bli kritiserade på grund av sådant som har med det tekniska förfarandet att göra eller med inordnandet i de olika budgetposterna. Här måste det skapas öppenhet, och här måste vi, som vi också sade redan förra året inom ramen för budgetsamråden, göra framsteg.
Låt mig också säga något om utvidgningen, ty det är den enda punkt där det finns någon meningsskiljaktighet med kollegan Ferber och i första hand med kollegerna i PPE-gruppen. Här är jag rädd jag att Stoibers besök hos er grupp förra veckan hade mer inflytande än vad vi alla befarat. Jag vänder mig nu till min kollega Pöttering: Vid en konferens med Europeiska unionen var ni den ende som sade fortsätt, utvidgningen måste gå fortare, av politiska orsaker, eftersom vi inte kan tillåta oss att dra det i långbänk! Men när vi helt konkret uppmanas att gå framåt, får vi inte heller tvivla. Jag vet att man kan ha en underbar politisk diskussion om när och hur en utvidgning skall ske. Den skulle kunna förstöra hela processen. Jag ber om att man principiellt verkligen är försiktig.
Vad beträffar de konkreta förberedelserna innebär det att vi exempelvis måste förbereda byggnaderna. Den som börjar söka byggnader, exempelvis i kandidatländerna, först när det verkligen är dags, han kommer att konfronteras med priser som ger honom gråa hår. Man måste alltså i god tid anstränga sig för att också här göra förberedelser för en solid budgethantering. Vad beträffar att förbereda sig för mängden språk: Den som läser Cots rapport, som ju krävts in av er kollega Elles, vet att vi i framtiden kommer att ha 460 ytterligare språkvarianter. Det har gjorts en uppskattning enligt vilken detta kommer att kräva ytterligare 500 tolkar och översättare. Vill ni påstå att ni på en gång likt Jack in the box kan hoppa ut och sedan få tag på dessa människor, som är verkligt kompetenta när det gäller estniska, lettiska, tjeckiska, alla dessa språk som skall komma till? Nej, det måste förberedas nu. För att vi inte faktiskt skall gå i den fällan som Ferber med all rätt har beskrivit, dvs. att vi på grund av ett administrativt beslut går politiska saker i förväg, måste vi naturligtvis se till att vi under loppet av detta år mycket noggrant diskuterar fördelningen av dessa poster på de olika språken. Vi kommer att stödja att Cots rapport - det är ju en del av Elles förslag - delas ut. Vi är positiva till att diskutera det under årets lopp, men vi är uttryckligen emot att vi redan nu vägrar att tillsätta de 35 tjänsterna. Det vore oseriöst och skulle ge en helt felaktig signal till medlemsstaterna och de människor som hoppas på att de skall kunna bli en integrerad beståndsdel av denna union.

Stenmarck
Herr talman! Låt mig få inleda med att rikta ett tack till föredraganden Ferber för ett väl utfört arbete. Det finns mycket i detta betänkande som är väl genomtänkt och som det är väldigt lätt att ställa sig bakom. Jag vill tala om en fråga som långsiktigt kommer att få mycket stor betydelse för parlamentet och för hela EU. Det handlar om något som många redan har nämnt här i dag, nämligen språkfrågan.
Få gånger upplever man väl den språkliga mångfaldens Europa så oerhört tydligt som just i en debatt i detta hus, där vi ständigt tolkas mellan elva olika språk. Självfallet är detta kostsamt och tungrott. Ändå har det i hela EU:s historia varit en självklarhet att den som är med, så långt som detta överhuvudtaget är möjligt, skall kunna tala sitt eget språk.
Mycket i det betänkande som vi nu behandlar basar sig på förutsättningen att EU kommer att utvidgas med sex nya medlemsländer till 2004. Detta kan dessutom vara lågt räknat. För några dagar sedan uttryckte kommissionen som sin målsättning att kunna ta emot tio nya medlemsländer till år 2005. Jag tillhör dem som ser EU:s största utmaning i en utvidgning som har som slutmål i en återförening av det Europa som alltid har varit delat av konstlade gränser. Jag tror ändå att det är mer realistiskt att räkna med den något lägre siffra som finns omnämnd i budgetutskottets betänkande. Även detta är väldigt mycket när man ser till antalet nya språk som tillkommer.
Om man utgår från att det rör sig om "5+1-länderna " i den första förhandlingsrundan - mycket kan givetvis hända under de närmaste åren, men dessa sex länder har ändå två års förhandlingsmässigt försprång - så innebär det att fem nya officiella språk läggs till de elva som vi redan har i dag. Det finns ingen möjlighet att behandla dessa nytillkommande länder och deras språk annorlunda än vad vi behandlar oss själva. Det måste vara lika självklart att ungerska, polska eller estniska ledamöter av detta parlament skall få tala sina språk, precis som vi andra har rätt att tala våra. Vi kan inte heller försätta oss i en situation, som innebär att ett land med tillgång till utbildade tolkar och översättare kan bli EU-medlem, medan ett annat land där dessa yrkeskategorier saknas inte kan bli det. Just därför är det så utomordentligt viktigt att frågan lyfts fram nu, vilket föredraganden gör, och det tycker jag är väldigt bra. Vi får inte om några år befinna oss i en situation, där frågan fortfarande är olöst.
Vi skall också ha klart för oss att det just nu går väldigt snabbt. Vi har att göra med länder som utvecklas med en mycket hög hastighet, vilket gör att också vi måste agera snabbt för att klara språkfrågan den dag då dessa länder tillkommer.

Wynn
Herr talman! Jag gratulerar Ferber till hans betänkande. Detta slags betänkanden är aldrig lätta och han har gjort ett bra arbete. Min enda kritik är att ändringsförslag 4 och 5 skulle lagts fram i någon annans namn för PPE-DE-gruppen. Genom att säga så är jag konsekvent: jag sade samma sak till Müller från Gruppen De gröna när hon gjorde så. Jag skall förklara varför alldeles strax.
Parlamentet kräver att kommissionen och de andra institutionerna skall vara försiktiga med skattebetalarnas pengar och vi anser att samma sak borde gälla för Europaparlamentet. Som ordförande för detta utskott har jag upptäckt att våra lojaliteter är mycket utspridda. Jag känner lojalitet med utskottet och när utskottet fattar ett beslut så anser jag att det är min plikt att försvara det beslutet. Jag känner lojalitet med föredraganden och det är därför som jag har gjort mina uttalanden tidigare, så att föredraganden skall kunna avspegla utskottets åsikter. Jag känner också lojalitet med min politiska grupp som har gett mig denna talartid. Detta gör att jag ibland går miste om lojaliteten med mig själv och det jag tänker säga. Jag var ganska positivt inställd till det Dell'Alba sade, eftersom vi måste akta oss för att kritisera alla andra om vi samtidigt ger intryck av att inte själva ta någon hänsyn till denna försiktighet och bara gör det vi vill göra. Jag påstår inte att vi gjort så. Men om det är intrycket vi kommer att ge så måste vi vara mycket försiktiga och inse konsekvenserna.
Jag måste ändå säga att man i Ferbers betänkande har försökt att balansera parlamentets behov när det inträder i ett nytt årtusende - nya behov, en utvidgning inom synhåll- och att få det att fungera effektivt. Inte alla beslut kommer att fattas när vi röstar igenom detta betänkande. Den första behandlingen kommer att vara den stund då slutgiltiga beslut fattas och detta har man tagit hänsyn till.
När de får se en budget på 965 miljoner euro så kommer tidningarna lätt kunna dra slutsatsen att det blir över 1,5 miljoner euro per ledamot. De brittiska tidningarna kommer att vara fulla av rubriker som "1 miljon pund per ledamot av Europaparlamentet - det är vad de kostar!"
Vi försöker emellertid att minska dessa kostnader, särskild kostnaderna för byggnader. Om folk kunde ta en titt på vad som har gjorts med byggnaderna: vi försöker att minska kostnaderna på kortast möjliga tid och på så sätt minska den totala bördan på parlamentets budget. Man behöver bara se på punkt 15 till 18 för att förstå hur mycket allvar vi menar med fastighetspolitiken. Hopsamlingspolitiken har varit en stor framgång för detta parlament. Det vi gjorde med Belliardbyggnaden var kanske inte idealiskt, men det är åtminstone ett steg i rätt riktning och nu har vi det bakom oss.
Slutligen så är ett av de stora problemen för vår institution att vi inte har några stadgar för ledamöterna, assistenterna eller de politiska partierna. Det som föreslagits är ett sätt att försöka komma vidare med att lösa dessa faktorer.

Costa Neves
Herr talman! Förslagen i betänkandet ger uttryck för - eller skall ge uttryck för - Europaparlamentets vilja till förberedelse inför de utmaningar vi har framför oss. Det skulle inte kunna vara på annat sätt: vi går igenom en besvärlig situation med ständiga spänningar och tydliga motsägelser. Det tycks som om man vill allt, samtidigt som man inte vill någonting, vilket vi kan se i budgetens inriktning - eller bristande inriktning - för Europeiska unionens prioriteringar. Vår förmåga att utnyttja möjligheten att förändra spänningarna och minska motsägelserna är avgörande för skillnaderna mellan stagnation, och därmed en nedgång för förslaget, och den dynamik som ett genomförande kräver.
Ökade Europaparlamentets befogenheter på ett substantiellt sätt när Amsterdamfördraget trädde i kraft genom till exempel det utvidgade medbeslutandet till fler politiska områden? I så fall måste vi ge ledamöterna större befogenheter för att utöva sina mandat, mer och bättre information, fler svar från de politiska grupperna, större effektivitet hos Europaparlamentets tjänster. Innebär utvidgningen kännbara förändringar i sammansättningen och arbetet i denna institution? I så fall är det nödvändigt att förbereda dem, förutsätta utmaningarna och vårt sätt att ta itu med dem. Vi får inte hamna i en situation där vi väntar och ser, så att vi styrs av de händelser vi inte lyckades förutse eller förebygga.
Detta kan sägas om Europeiska unionen i allmänhet. Vi står inför en vändpunkt. När vi nu har kommit hit, kommer ingenting att bli som tidigare. Det kommer inte att förbli som det är nu. När Ekonomiska och monetära unionen är genomförd, är inte euron ett mål i sig utan en utgångspunkt som på samma gång ger upphov till och kräver nya förändringar. När utvidgningsprocessen satt i gång, innebär det djupa förändringar och motiverar förnyade ambitioner. Det blir allt påtagligare att vi måste få ett samband mellan de ekonomiska och politiska polerna. Fördjupning eller upplösning, solidaritet eller egoism, beslut eller fördröjning, sammanhang eller motsägelse, samordning eller splittring, vi balanserar mellan de ena och de andra. Genom att stärka inflytandet från de viktiga principerna, där jag framhäver subsidiaritetsprincipen och den ekonomiska och sociala sammanhållningen, kan vi slå in på nya vägar. Jag gratulerar Ferber till den omsorg han lagt ner på det arbete han håller på med.

Martin, David
Herr talman! Som andra kolleger sagt så är handhavandet av Amsterdam och förberedandet av utvidgningen viktiga utmaningar för denna institution.
Vad mig beträffar - och vi måste vara helt på det klara med detta - så kräver nya utmaningar nya resurser. Som föredraganden har antytt så börjar man med att undersöka de befintliga resurserna och om personal och resurser som inte utnyttjas fullt ut eller inte längre behövs kan placeras om.
När detta väl har gjorts och när Europaparlamentet befinner sig i den situation den gör, så finns det inga andra alternativ än att utvidga vår budget. Jag har hört vad Wynn, ordförande i utskottet, sade om försiktigheten. Försiktighet riskerar att förvandlas till en falsk gudinna: om vi betonar försiktighet för mycket kommer det att ske på bekostnad av effektiviteten och prestationsförmågan i denna institution. Det måste göras en fin avvägning och jag vet att föredraganden har försökt göra det i sitt betänkande.
Jag välkomnar Ferbers betänkande i det stora hela. Men det finns tre fronter som parlamentet behöver ägna mer uppmärksamhet åt från och med nu och fram till september. Det första, vilket andra kolleger har nämnt, är språkfrågan. Jag hade äran att tillhöra Cots arbetsgrupp om flerspråkighet. Ärligt talat, om denna institution önskar att fortsätta tillämpa flerspråkighet - och det är kanske den debatten vi borde ha - så finns det inget annat alternativ än att börja rekrytera nu. Om vi skjuter upp det mer så kommer vi inte att kunna fortsätta med flerspråkigheten. Beslutet kommer att fattas åt oss. Det var nästan det som hände med finskan vid den förra utvidgningen. Som ledamöterna har lagt märke till, så gör de finländska tolkarna ett bra jobb med att tala engelska och andra språk eftersom vi inte var i stånd att rekrytera finsktalande engelska tolkar. Vi kommer att hamna i samma läge igen vid nästa utvidgning om vi inte fattar svåra beslut nu. Så jag skulle vilja att parlamentet tänker om vad beträffar de 35 språktjänsterna.
Det andra område på vilket vi fortfarande har mycket kvar att göra som institution är informationstekniken. Vi har redan kommit en bra bit på väg, men det finns ytterligare fördelar som kan fås med informationsteknik. I synnerhet presidiets ordförande undersöker nu hur vi kan se till att varje ledamot får en bärbar dator med tillgång till Europaparlamentets datasystem, så att oavsett var det befinner sig i världen, så kan de få tag i sina utskotts betänkanden, dagordningar och så vidare. Det kräver inte några enorma ökningar av investeringarna, men det kräver nya medel - en ökning av parlamentets resurser.
Slutligen, igen, beträffande något som jag har hört er, herr talman, tala om: frågan om juridisk expertis. Den nya läget under Amsterdamfördraget innebär att när vi antar ändringsförslag och resolutioner i denna kammare så måste vi vara mer medvetna om de juridiska så väl som de politiska konsekvenserna av det vi beslutar om. Vi behöver förbättra den juridiska expertisen vi får som parlament för att bistå oss i förlikningar och andra förfaranden.
Jag skulle slutligen vilja klargöra att jag inte ber parlamentet spendera enorma summor nya medel. Men att spendera en eller två procent mer för att garantera att vi fortsätter att vara effektiva är värt pengarna och vi borde söka efter försiktighet inom sammanhanget för detta parlaments vidare behov.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar! Herr ledamot Ferber, jag vill uttryckligen gratulera er till ert betänkande. Naturligtvis anstår det inte kommissionen att göra en värdering av enskilda förslag. Jag är trots detta mycket positiv till att parlamentet gör ansträngningar för att i framtiden reducera belastningen på budgeten p.g.a. räntebetalningar i samband med politiken som rör byggnaderna. Naturligtvis välkomnar jag också, med tanke på de interinstitutionella förbindelserna, att ert förslag så att säga stannar kvar inom kategori 5 i avtalet. Här föreskriver ju avtalet att denna gemensamma ansats för personal- och förvaltningsutgifterna fördelas på institutionerna enligt en särskild nyckel, och ni har lagt denna uppdelning till grund för era förslag. Jag tror att det också än en gång visar att många aspekter i samband med budgetplanen även underlättar arbetet och planeringen, i synnerhet också när det görs fasta överenskommelser mellan institutionerna.
Men framför allt är det också viktigt att ni med ert betänkande mycket intensivt har hänvisat till frågan om utvidgningen och personalpolitiken när det gäller översättarna och tolkarna, och naturligtvis är det en mycket politisk fråga, vilka åtgärder som vidtas. Men det är givetvis absolut nödvändigt att det görs förberedelser, och ni påpekade - även om frågan alltid ser olika ut för de enskilda institutionerna - att det ändå borde vara en interinstitutionell angelägenhet att ta itu med frågan och komma fram till en lösning. Därför än en gång hjärtliga gratulationer till ert betänkande, särskilt därför att betänkandet för budgetår 2001 pekar längre än budgeten för år 2001.

Talmannen
Tack så mycket fru kommissionär.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Kommissionen presenterar det preliminära förslaget till allmän budget för år 2001
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens presentation av det preliminära förslaget till allmän budget för år 2001.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! I februari diskuterade kommissionen prioriteringarna i den europeiska budgeten för nästa år, och kommissionen hade också tillfälle att utförligt diskutera prioriteringarna med Europaparlamentet här i kammaren, men framför allt också i budgetutskottet och i diverse trepartssamtal, alltså mellan kommissionen, Europaparlamentet och rådet, som ägt rum under mellantiden. På grundval av denna debatt har kommissionen tagit fram det preliminära budgetförslaget för år 2001, och detta har beslutats av kommissionen och föreligger nu.
Eftersom det är det första preliminära budgetförslag som jag får lägga fram för er, får ni också tillåta mig ett påpekande om förfarandet och tidpunkten. Jag anser att det är ytterst klokt att det innan dess äger rum intensiva diskussioner om prioriteringarna, innan man börjar att konkret ta fram siffror; framför allt anser jag att det är till stor hjälp att det preliminära förslaget läggs fram så tidigt, att diskussionerna kan genomföras intensivt.
Beträffande budgetens struktur: Liksom för varje nationell budget är det också för den europeiska budgeten under ett år så att den största delen av budgetsiffrorna är fastlagda genom avtal, genom beslut som antagits under tidigare år, genom rättsliga grunder under de tidigare åren. Detta gäller i synnerhet för jordbruksutgifterna i fråga om organisationen av marknaden, den största utgiftsposten i budgeten, även i budgeten för år 2001, och för strukturfonderna, men också för fleråriga program, vare sig det handlar om forskning eller stöd till ungdomen eller om det handlar om den externa politiken. Men trots de belopp som fastslagits under tidigare år görs det i budgeten för år 2001 också entydiga politiska prioriteringar, och efter diskussionerna under de gångna månaderna tror jag mig också kunna säga att det i fråga om dessa prioriteringar, som återfinns i kommissionens preliminära budgetförslag, finns många överensstämmelser med parlamentets prioriteringar. Det gäller för det första prioriteringen i fråga om jordbrukspolitikens andra pelare; för stödet till landsbygdens utveckling redovisas enligt kommissionens preliminära förslag den högsta ökningstakten, och jag tror att det i själva verket understryker att kommissionen anser att stor vikt måste läggas vid denna andra pelare i jordbrukspolitiken.
För det andra är det prioriteringen i den ekonomiska politiken där det är nödvändigt att bygga ut och främja Europa som ett kunskapssamhälle. Därför finns det i kommissionens preliminära förslag ett mycket starkt plus för forskningsutgifterna och en ny version av programmet för att främja de små och medelstora företagen, och det föreligger framför allt också ett förslag som kombinerar detta med stödet till tekniken, vilket ju också var något som föredraganden Haug var angelägen om. Tillgången till ny teknik är inte särskilt utpräglad i små och medelstora företag. Naturligtvis är det i en önskvärd ekonomisk struktur, som är mycket starkt uppburen av små och medelstora företag, där man även skulle vilja ha en push för Europa och Europas utveckling i informations- och kommunikationstekniken, förnuftigt och nödvändigt att kombinera dessa båda aspekter.
I det preliminära budgetförslaget har man också fastslagit en ny tyngdpunkt i den externa politiken. Vi har redan haft tillfälle att diskutera detta mycket utförligt, nämligen beträffande hjälpen på Balkan. Som en ytterligare prioritering skulle jag också vilja nämna nödvändigheten att praktisera budgetdisciplin också för den europeiska budgeten, och denna målsättning iakttar kommissionen i sitt preliminära förslag. Därför vill jag här nämna några siffror som gäller den totala budgeten. Om man bortser från jordbruksutgifterna föreligger det i det preliminära budgetförslaget en ökning för åtagandebemyndigandena om 1 procent jämfört med förra året, alltså för de ekonomiska åtaganden man kan göra. Jag tror att denna siffra tydligt klargör att det preliminära budgetförslaget passar in i den totala politiska budgetdisciplinen, och att betalningarna totalt, bortsett från jordbruksutgifterna, visar på en ökning om 3 procent. Jag vill påpeka att den genomsnittliga tillväxt som förutspåtts för medlemsstaternas budgetar ligger på 3,1 procent. Detta betonar jag därför att detta säkerligen kommer att spela en stor roll i diskussionen med rådet. Men vi har för jordbruksutgifterna också förankrat en avsevärd ökning i det preliminära budgetförslaget, nämligen en höjning med 7,6 procent, eller, uttryckt i absoluta tal, totalt 3,12 miljarder euro. Detta är till stor del en följd av de beslut som fattades vid toppmötet i Berlin av stats- och regeringscheferna, och denna budgetplan som man kom överens om är en beståndsdel i det interinstitutionella avtalet mellan parlamentet, rådet och kommissionen som slöts förra året. Jag vill påpeka att dessa siffror för jordbrukspolitiken redan innebär att budgetförslaget för jordbrukspolitiken ligger kvar under den maximigräns som beslutades i Berlin, och alltså inkluderar kommissionens förslag att omfördela 300 miljoner från denna jordbruksbudget till den externa politiken; ändå får man som resultat denna höga tillväxt för jordbrukspolitiken.
Summa summarum betyder det att det preliminära förslaget för hela budgeten innebär en total ökning om 3,9 procent för åtagandebemyndigandena och 5 procent för betalningarna. Ökningen av betalningarna är högre; detta är ju en följd av att vi skjuter stora mängder av betalningsbemyndiganden framför oss och att kommissionen för närvarande anser att dessa inte får fortsätta att växa, utan snarare bör minskas, och att därför ökningen av betalningarna ju måste ligga högre.
Vad betyder det för Europastatskvoten? Med detta menar jag, vilken del av den totala bruttonationalprodukten i Europeiska gemenskapen absorberas av Europeiska unionens budget? Hur hög blir alltså Europastatskvoten på grund av den stora ökningen av bruttonationalprodukten, som vi också nästa år kan förvänta oss för länderna i Europeiska gemenskapen? Här är ju utsikterna till en tillväxt mycket positiva. Går denna andel av bruttonationalprodukten i budgeten tillbaka från 1,11 procent år 2000 till 1,07 procent år 2001? Detta betonar jag särskilt för att också klargöra - vi har ju även i medlemsstaterna mycket intensiva debatter om statskvoterna, dessa ligger ju mellan 40 och 50 procent - att den europeiska budgeten utgör 1,07 procent av den gemensamma bruttonationalprodukten. Detta visar mycket tydligt att Europeiska unionens budget - det vill jag säga - är väl värd sina pengar.
En ny uppgift för Europeiska unionen har uppstått i och med Kosovokriget och besluten om stabilitetspakten på Balkan. På nytt har rådet i Lissabon betonat vilken betydelse denna uppgift har. Det gäller nu att finansiellt säkra detta, och kommissionen har därför med tanke på betydelsen av denna uppgift i sitt preliminära budgetförslag lagt fram ett förslag. 815 miljoner euro har för år 2001 avsatts för hjälpen till staterna i västra Balkan, efter 540 miljoner detta år. Det är det bistånd som är avsett för återuppbyggnaden av det civila samhället; det omfattar alltså inte utgifterna, exempelvis från medlemsstaterna, för KFOR-trupperna. Är dessa utgifter om 815 miljoner för hela regionen för högt satta? Vi har också i trepartssamtalet med rådet redan diskuterat detta; kan dessa länder absorbera dessa belopp? Jag tror egentligen att denna diskussion delvis har en något cynisk karaktär, ty naturligtvis är behovet mycket stort; men det är givetvis ett politiskt beslut från budgetmyndighetens sida, hur mycket den vill ställa till förfogande ur den europeiska budgeten. Jag vill påpeka att förslaget för år 2001 för Serbien innebär ett fast belopp om 40 miljoner. Kommissionen har föreslagit att för den händelse det sker någon förändring av de politiska förhållandena i Serbien skall ytterligare medel ställas till förfogande ur flexibilitetsreserven. Men jag vill också än en gång betona att kommissionen i sitt förslag om att ändra budgetplanen för tidsperioden fram till 2006 har avsatt ett mycket högt belopp för Serbien, och jag tror att vi i själva verket bör ge en signal till Serbien, till den politiska oppositionen i Serbien, att Europeiska unionen är beredd att lämna ett stort ekonomiskt bistånd lokalt, när det där äntligen råder demokratiska politiska förhållanden.
Kommissionen har för första gången lagt fram en budget i form av activity based budgeting, dvs. alla utgifter i budgeten har fogats till politiska områden. Nu kan man alltså redan vid första anblicken se hur mycket som ges ut för respektive politikområde. Jag tror att det är ett väsentligt steg för att få mer öppenhet och säkerligen också en livligare politisk debatt bland allmänheten, när man alltså inte längre talar om kategorier; ty vem vet förutom oss här i kammaren och en handfull tjänstemän i medlemsstaterna och några invigda journalister vad exempelvis inre politik är? Jag tror att activity based budgeting, alltså detta förslag, denna nya struktur verkligen också underlättar den politiska diskussionen bland allmänheten. Vad ges Europeiska unionens pengar ut på? Detta är alltså ett mycket viktigt, absolut inte tekniskt, utan ett viktigt politiskt steg.
Jag vill helt kort påpeka att kommissionens förslag också åtföljs av ett förslag till en tilläggs- och ändringsskrivelse för budgeten 2000.
Särskilt ingår där också en mängd tekniska anpassningar, men framför allt även den konsekvens som är ett resultat av årsredovisningen 1999 för Europeiska unionens budget. Europeiska unionens resultat för 1999 blev ett stort plus om 3,2 miljarder euro. 3,2 miljarder euro betalas alltså tillbaka till medlemsstaterna. De kvittas mot avgifterna för detta år. Naturligtvis kommer inga medlemsstater att undantas, utan återbetalningen sker i proportion till medlemsstaternas finansiering av Europeiska unionens budget. I föredragningen förekom en viss förvirring beträffande Storbritannien.
Jag vill påpeka att det här också har skett en kvittning och att det har framkommit en annan siffra, också på grund av euro-pund-kursen. Storbritanniens avgift i euro blir då visserligen högre än som var fallet vid planeringen, men om man räknar det i pund ser det återigen annorlunda ut. När det gäller den europeiska budgeten måste vi också mycket intensivt ägna oss åt frågor om växelkursen.
Jag nämnde saldot än en gång för att göra det tydligt - och egentligen har det ju också framkommit i er diskussion om Europaparlamentets budget - att ordet budgetdisciplin i själva verket inte heller är något främmande begrepp för den europeiska budgeten, utan att man iakttar budgetdisciplin.
Nästa steg är nu att rådet skall granska kommissionens preliminära förslag och ställa upp ett budgetförslag för år 2001. Naturligtvis kommer vi då att ha ytterligare intensiva diskussioner. För det fortsatta förfarandet önskar jag mig att det handlar mindre om principrytteri än om gemensamma ansträngningar att använda medlen ur den europeiska budgeten på ett effektivt sätt och till gagn och stöd för Europeiska unionens mål.
(Applåder)

Haug
. (DE) Herr talman, fru kommissionär! Tack så mycket för introduktionen, och era sista ord vill jag genast ta fasta på. Jag tror inte att vi, när vi diskuterar budgeten för 2001, bör bedriva något principrytteri. Men jag tror också att det snarare kan betraktas som en uppmaning till rådet än till oss, trots allt som vi parlamentariker hittills har fått oss förelagt. Då kan man nog säga följande: I första hand har kommissionen tagit hänsyn till rådets önskemål att lägga fram en så stram budget som möjligt. Ni sade det just själv, budgeten för år 2001 ökar i förhållande till budgeten för år 2000 bara med 1 procent, om man bortser från jordbruksutgifterna, och vi känner alla till att jordbruksutgifterna utgör en fruktansvärt stor post i vår budget. Att då tala om sparsam budgethantering bara i riktning mot oss, är naturligtvis fullkomligt galet; likväl är vi som parlament positiva till en sparsam budgethantering. Det har diskussionen och våra godkända budgetar i det förgångna även visat på, och så skall det också förbli.
För att också än en gång påminna kollegerna om det: Jordbruksutgifterna för organisationen av marknaden skall stiga med 7,6 procent. Utgifterna för landsbygdens utveckling - och det har ni noga betonat, naturligtvis ligger landsbygdsutvecklingen oss varmt om hjärtat - skall stiga med 10,1 procent. Om man bara tar dessa relativa siffror, alltså procenttalen, då kan vi vara helt tillfreds. Men vi vet alla också att i den löpande budgeten är utgifterna för marknaden mer än åtta gånger så stora som utgifterna för landsbygdsutvecklingen, och att utgifterna för marknaden i den kommande budgeten skall bli mer än nio gånger så stora som utgifterna för landsbygdsutvecklingen. Där har man alltså tagit hänsyn till rådets önskemål och beslut, och inte i någon högre utsträckning till parlamentets önskemål.
I kategori 3, som innehåller alla prioriteringar - inte bara kategori 3, naturligtvis också kategori 4 - men där, framför allt i den inre politiken, blir Europeiska unionen gripbar för samtliga medborgare. Om man tittar på att budgeten skall utgöra ca 6,13 miljarder euro och sätter det i relation till utgifterna för marknaden, då vet man att utgifterna för marknaden är sex gånger så stora som hela kategori 3. När man också vet att 4/5 av alla utgifter är fastlagda genom fleråriga program, varvid naturligtvis 80 procent av alla dessa fleråriga program avgjorts i medbeslutandeförfarande, då inser man att den av kommissionen föreslagna höjningen om 1,4 procent enbart har orsakats av ökningen av forskningsutgifterna. Men dessa vill ni höja med 8 procent, och forskningsutgifterna utgör ändå mer än 60 procent av kategori 3.
Jag vet att kommissionen därigenom vill ta hänsyn till de prioriteringar man godkänt, nämligen att skapa ett kunskapsbaserat samhälle och förbättra medborgarnas levnadsvillkor. Så långt är allt väl. Det kan vi också stödja, Men hur ligger det då egentligen till med parlamentets prioriteringar? Vi diskuterade våra prioriteringar i god tid hos oss och även med kommissionen, och vi godkände också i god tid våra riktlinjer, även för kategori 3. Ni har just tagit upp några punkter, men när vi då ser att utbildning och ungdomspolitik skall öka med 1,2 procent, då måste man - när man ser hela rubriken - säga att det i själva verket är så därför att vi nästa år har det europeiska språkåret, och för detta kommer utgifterna att stiga med 275 procent. Det är helt normalt, och det har vi också stött.
När man tittar på rubriken Kultur och audiovisuella medier, kan man notera en ökning med 2,7 procent. Jag skulle kunna föreställa mig mer här. Information och kommunikation ökas med 4 procent. Men vad har hänt med den sociala dialogen och sysselsättningen? - Minus 4,7 procent. Vad har hänt med energipolitiken, som vi alla har slagits allra mest och oftast om? Den reducerar ni med 8,2 procent och miljöpolitiken rent av med 28,2 procent. Jag anser att i det preliminära budgetförslaget, som det nu ser ut, har man inte tagit hänsyn till parlamentets prioriteringar. Fru Schreyer, när det gäller det som vi allra mest har diskuterat, och som också ligger mig själv särskilt varmt om hjärtat, nämligen innovation och stöd till små och medelstora företag, har ni visserligen satt in budgetsiffror, men jämfört med förra budgeten har ni reducerat dem med nästan 70 procent. Det här måste vi snarast diskutera med varandra än en gång och då klargöra våra prioriteringar också i budgeten.
Beträffande kategori 4 bara detta: Jag anser att det är mycket problematiskt att vi år 2001 enbart bistår Serbien med ett så litet belopp och samtidigt säger: När en demokratiseringsprocess har ägt rum, då kan vi åter använda vårt flexibilitetsinstrument.
Ett sista påpekande beträffande kategorierna 3 och 4: Vad har hänt med den av er och kommissionär Kinnock utlovade tidtabellen för en rättslig ram för kontoren för tekniskt och administrativt bistånd respektive omvandlingen? I december skrev ni till oss att det i mitten av april skulle föreligga ett förslag om det. Vi väntar alla med spänning på det. Nu är det mitten av maj, och vi hoppas att det nu snart kommer att hända något, eftersom det också är viktigt för genomförandet av vårt budgetförfarande.

Talmannen
Tack fru Haug. Kom ihåg att ni har flera månader på er att diskutera och lägga ut texten i den här frågan. Det här är dessutom endast kommissionens förhoppningar. Diskussionen börjar på allvar i juli i och med rådets förslag.

Wynn
Herr talman! Haug har gått i Detlev Samlands skola att tala på tid och fortsatte bara rakt på, som Detlev alltid brukade göra.
Även om vi diskuterar ett preliminärt budgetförslag för år 2001 så är det svårt att inte koppla det till revideringen av budgetplanen. Jag vet att vi inte borde göra så, men den där kopplingen mellan de två finns, vilket gör att jag vill kommentera båda.
För att kommissionens förslag skall lyckas kommer tre faktorer att vara avgörande. Det första är uppskattningen av behoven på västra Balkan. Om några veckor kommer parlamentet att sända en ad hoc-delegation till Kosovo för att försöka göra en uppskattning. Vi kommer att bli tvungna att välja kommissionens förslag på 5,5 miljoner euro totalt eller närma oss rådet som föreslår en något lägre siffra.
Den andra faktorn är parlamentets attityd till omflyttningar, särskilt i kategori 4, inte bara för 2001, utan för hela budgetplanen. Det är därför som jag säger att de måste kopplas ihop. Jag skall ge er ett exempel. Ett område som är av stort intresse för mig - det gör jag ingen hemlighet av - är Sydafrika. Förslaget att ta bort 2 miljoner euro från Sydafrika i sex år verkar inte vara så mycket. Men 12 miljoner euro är mycket pengar för projekten i Sydafrika. Jag skulle inte bli så glad över det och jag är säker på att andra människor på andra intresseområden i kategori 4 skulle inta en liknande hållning. Sedan har vi parlamentets inställning till omflyttning i kategori 1. Här måste vi på samma sätt överväga vår hållning till användandet av mekanismen för flexibilitet om den skulle användas för Serbien, vilket ni föreslår. Vi måste komma ihåg vad det interinstitutionella avtalet säger om att en bestämmelse inte skall användas för samma sak i varandra följande år. Detta skulle också bli en utmaning för parlamentet.
Den tredje faktorn, och antagligen den viktigaste, är rådets inställning. Om de förkastar det som ni föreslår, särskilt med avseende på revideringen, så återstår frågan: vad kommer ni göra härnäst? Jag vet att vi har en trepartsdialog och förlikning före deras första behandling, men det är ett problem som måste lösas före rådets första behandling. Vad händer om rådet är orubbligt och förkastar kommissionens förslag?
Fru Schreyer! Med de förslag som lagts fram, framstår ni som något av en jonglör och trollkonstnär på samma gång. Ni måste hålla flera bollar i luften och samtidigt, på grund av det som föreslås efter år 2003, måste ni trolla fram fler. En av de stora gåtorna i era förslag om revideringen är var pengarna skall komma ifrån efter år 2003. Men det gäller inte nästa år. Det gäller framtiden. Under tiden måste vi invänta utvecklingen beträffande dessa tre faktorer. Förhoppningsvis så kommer vi att vid slutet av denna process att uppnå ett tillfredsställande resultat.

Skydd av gemenskapens finansiella intressen och kamp mot bedrägerier
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0116/2000) av Bösch för budgetkontrollutskottet om kommissionens årsrapport 1998 om skydd av gemenskapens finansiella intressen och kampen mot bedrägerier.
Herr Dell'Alba har ordet beträffande arbetsordningen.

Dell'Alba
Herr talman! Jag skulle i enlighet med artikel 143 vilja ställa en otillåtlig fråga. Jag anser att det finns gränser för toleransen och att det inte längre är godtagbart att ett utskott i vårt parlament upphöjs till välfärdskommitté och i varje betänkande gör allt, och motsatsen till allt, och kommer med beaktanden som inte har ett dugg med den aktuella frågan att göra.
Föreliggande betänkande som har namnet: Rapport om kommissionens årsrapport 1998 om skydd av gemenskapens finansiella intressen och som rättslig grund har artikel 47 i arbetsordningen, hänvisar till 80 procent till OLAF; vitboken, reformen, till alla slags frågor som faller under andra betänkanden eller andra utskott, som inte har något att göra med det som Bösch var tänkt att ta hand om.
Eftersom arbetsordningen gör det möjligt skulle jag vilja att min otillåtliga fråga, som är en principfråga, går till omröstning. Budgetkontrollutskottet måste sluta upp med att jämt och ständigt ta hand om de övriga utskottens frågor, vilket hände nyligen. Vi har sett föredragande, bl.a. Theato, under flera veckor blockera dokument som inte föll under deras befogenhet. Vissa av oss kommer till slut att bli irriterade. I detta specifika fall kräver jag att betänkandet återförvisas och att vi går vidare till nästa betänkande på föredragningslistan. Jag kräver att vi går till omröstning.

Talmannen
Herr Dell'Alba, jag tackar för ert påpekande. För kollegernas information skall jag snabbt läsa upp artikel 143.1: "När en debatt om en bestämd punkt på föredragningslistan inleds kan förslag väckas om att avvisa denna punkt som otillåtlig. Ett sådant förslag skall omedelbart gå till omröstning." Enligt arbetsordningen kan en talare tala för och en emot, och sedan röstas det direkt i ärendet utan vidare debatt. Fru Theato, ni vill uttala er mot Dell'Albas förslag?

Theato
Herr talman! Jag är något förvånad, ty detta betänkande har vederbörligen antagits i budgetkontrollutskottet, nämligen enhälligt. Jag skulle ha förväntat mig att vi klarar upp dessa saker i utskottet, i stället för att göra det nu i kammaren. Betänkandet har ju förelegat en lång tid. Därför ser jag ingen anledning till att man inte kan diskutera och rösta om detta betänkande.
För det andra skulle jag gärna vilja vet av Dell'Alba vad han avser när han säger att jag skall ha blockerat det i veckor. Denna formulering och även detta påstående från Dell'Alba kan jag inte förstå. Jag ber om att man klarar ut detta.

Talmannen
Eftersom ingen vill tala för förslaget, låter jag nu företa en omröstning.
(Parlamentet avvisade begäran.)

Bösch
. (DE) Herr talman! Låt mig börja med några påpekanden om beslutet från förstainstansrätten av den 2 maj om de rättigheter och skyldigheter som ledamöterna i denna kammare har gentemot OLAF. Jag välkomnar detta beslut. Det klarlägger att vi som valda folkrepresentanter med all rätt kan göra anspråk på en särskild status och att skyddet av vårt oberoende vid tvivel äger företräde. Det var för övrigt också min ståndpunkt redan från början. Därför har i förhandlingen med kommissionen och rådet alla känsliga passager i OLAF-förordningen underordnats protokollet om immunitet och privilegier. Av den anledningen föreslog vi förra hösten i budgetkontrollutskottet att bestämmelserna för ledamöterna skall åtskiljas från dem som gäller för tjänstemännen. Utskottet för konstitutionella frågor har tyvärr inte gått på den linjen. Jag sade redan från början att ledamöternas kontor är tabu för OLAF!
(Applåder)
Kommissionens rättstjänst har uppenbarligen sett det på annat sätt. Nu har den fått bakläxa av förstainstansrätten. Enligt rättens beslut är vi visserligen nu i en ojämlik situation, eftersom bara kärande kan åberopa detta beslut. Detta tillstånd kan omöjligen fortgå tills det kanske först om två år kommer ett beslut i huvudärendet. Jag har därför använt mig av artikel 181 i arbetsordningen och föreslagit en ändring av arbetsordningen
Den text jag föreslagit följer budgetkontrollutskottets ursprungliga rekommendation. Den håller sig strikt till det interinstitutionella avtalet med kommissionen och rådet, och tar i full utsträckning hänsyn till förstainstansrättens fastställanden. Jag ber er att stödja detta initiativ att ändra arbetsordningen. På så sätt skulle man snarast möjligt kunna klargöra detta, och jag tror att man därigenom skulle skapa förutsättningar för att de kolleger som har gått till domstol skall dra tillbaka sina besvär. Om den föreslagna ändringen av arbetsordningen genomförs, skulle detta besvär i ärendet hur som helst vara ogrundat. Ty även det står väl klart efter att man ha läst förstainstansrättens beslut: Parlamentets interna beslut var inte i sin ordning, men parlamentets och rådets förordning av den 25 maj 1999 om OLAF:s arbete äger bestånd och ifrågasätts inte.
Därför kan jag inte förstå varför det i vissa ändringsförslag till mitt betänkande påstås att rättens beslut har stärkt Europeiska investeringsbankens och Europeiska centralbankens ställning när de opponerar sig mot förordningen. De båda bankerna påstår ju att parlamentets och rådets förordning överhuvud taget inte kan tillämpas på dem, eftersom det skulle rubba deras oberoende. Detta är fullkomligt oförståeligt för mig - det handlar ju ändå inte om att lägga sig i bankernas arbete! Det som det gäller är att också hos dem säkerställa ett minimum av skydd mot bedrägerier, eller vill man till slut rent av låta privata detektivbyråer göra detta arbete?
EG-domstolen och revisionsrätten har vederbörligen genomfört OLAF-förordningens bestämmelser genom motsvarande interna beslut. De skulle säkert inte ha gjort detta om de hade ansett att deras oberoende var hotat. De båda bankerna har helt enkelt inte någon trovärdig förklaring till varför de inte accepterar det som de oberoende domarna vid EG-domstolen har accepterat.
Tre punkter beträffande innehållet i mitt betänkande. Det första är OLAF som en undersökningsenhet, som gör snabba och effektiva undersökningar och utforskar misstänkta fall. De rättsliga förutsättningarna för detta har skapats. Vi har gemensamt med rådet gjort det som står i vår makt. Uppbyggnaden av OLAF pågår för fullt.
Det andra är den europeiska åklagarmyndigheten för finansbrott som i ett första steg har rätt att stödja de nationella domstolarna vid rättsliga åtgärder mot brott som begåtts av tjänstemän eller anställda inom unionen.
Det tredje är verkligt effektiva disciplinära åtgärder. Tjänsteföreskrifterna och budgetförordningen har länge föreskrivit att i händelse av grov vårdslöshet eller grovt uppsåt skall de beslutsansvariga ersätta de uppkomna skadorna ur egen ficka. Denna föreskrift har aldrig tillämpats. Kommissionen planerar nu till och med att stryka den ur budgetförordningen. Men detta skulle vara exakt fel signal. Vi uppmanar kommissionen eftertryckligen att än en gång tänka över ett sådant steg.
Det som dessa disciplinära förfaranden för närvarande lider av är att man här nödvändigtvis råkar ut för massiva intressekonflikter. När det gäller höga tjänstemän, beslutar kommissionärskollegiet om att inleda sådana förfaranden, och det är också kommissionen som till slut fäller domen, nämligen på förslag från en disciplinnämnd, där höga tjänstemän överlägger om höga tjänstemäns öde, dvs. kolleger sitter till doms över kolleger. Det kan inte fungera, och det fungerar heller inte! Så länge detta system bibehålls, kommer alltid, med rätt eller orätt, anklagelsen framföras att förfaranden skulle ha manipulerats. Det låter sig inte heller ändras genom att disciplinnämnderna i framtiden tillsätts interinstitutionellt, alltså med tjänstemän från olika institutioner. Det kan bara ändras om kommissionen följer förslaget om att verkligen förlägga detta externt, vilket redan beslutades i samband med kollegan van Hultens betänkande den 19 januari i denna kammare. Där krävde parlamentet att disciplinära förfaranden - när det handlar om överträdelser av budgetförordningen - skall anförtros åt en extern avdelning vid domstolen eller vid revisionsrätten, så att objektivitet och rättvisa är höjda över alla tvivel.
Vi har preciserat detta ännu mer i betänkandet och säger: Låt oss inrätta avdelningen vid revisionsrätten, med domstolen som överklagandeinstans. I betänkandet tar vi i samband med OLAF också upp några punkter ur vitboken om reformeringen av kommissionen. Jag får nu återigen höra från den ena eller andra personen att vi bör skjuta upp beslutet om dessa punkter till senare och inte ta ställning till dem nu. Men - alla de punkter som här har berörts vill kommissionen genomföra redan före sommaruppehållet. Om vi inte tar ställning till dem nu, då kan vi lika gärna bara ta emot ett yttrande i present!
Ett sista ord till kommissionär Schreyer: Från samtal under den sista veckan med ledamöterna i OLAF:s övervakningskommitté vet jag att rekryterings- och utnämningsförfarandena för OLAF går alltför långsamt. Det beror väl också på att kommissionen uppenbarligen visar sig alltför oflexibel, trots att den på papperet i ett ordinarie beslut har gett direktören för OLAF alla fullmakter. Jag kan bara enträget be er: Respektera era egna beslut och skapa inga svårigheter där de inte behövs!
(Applåder)

Hautala
Herr talman! Jag talar å utskottets för rättsliga frågor och den inre marknaden vägnar och ersätter min kollega MacCormick som är föredragande för utskottets yttrande men som inte kan delta idag. I vår gemenskap finns det väl inget annat som gnager lika allvarligt på folkets förtroende för unionens verksamhet som bedrägeri. Av det skälet måste föredragandens åsikter få fullt stöd. Bedrägerierna berör förstås endast en liten bråkdel av hela unionens budget, en dryg procent, men de utgör ett mycket allvarligt problem och verkar utsträcka sig till varje politiskt område.
Europeiska unionens budget omsätts dock till stor del i medlemsländerna, och där finns det en enorm potential för bedrägerier. Man måste också komma ihåg att kandidatländerna, länderna i Mellan- och Östeuropa, också måste tas med i processen då det gäller att bekämpa bedrägerier, just av den orsaken att en så stor del av gemenskapens budget tillämpas i medlemsländerna. Endast hälften av medlemsländerna har hittills ratificerat protokollet om skydd av unionens ekonomiska intressen och denna process borde påskyndas avsevärt. Dessutom finns det medlemsländer som är alldeles särskilt ovilliga att sinsemellan utbyta information om bedrägerier, och det är också viktigt att medlemsstaterna blir direkt skyldiga att rapportera till kommissionen om exempelvis momsbedrägerier.
Det är på sin plats att undersöka möjligheten att tillsätta en allmän åklagare för gemenskapen, i synnerhet för bekämpning av bedrägerier, och så kommer också att ske, men detta är heller inte tillräckligt om medlemsstaterna saknar politisk vilja att skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Beträffande OLAF:s ställning, är det viktigt att slå vakt om dess obundenhet och det är viktigt att Europaparlamentet gör upp ett avtal med OLAF om sådana villkor som ger parlamentet rätt till information om OLAF:s verksamhet.

Evans, Jonathan
. (EN) Herr talman! På den tid som finns tillgänglig skulle jag, för utskottets för ekonomi räkning, vilja betona tre frågor som vi ansåg vara av väsentlig betydelse när vi granskade årsrapporten om skydd av gemenskapens finansiella intressen och kampen mot bedrägerier.
Det första var frågan om definitioner. Saken är den att kommissionen har utsatts för en betydande uppmärksamhet de senaste åren, både från parlamentet och den europeiska allmänheten i stort, som vill att kommissionen tar itu med anklagelser om bedrägerier, men det är också viktigt att vi vet vad vi talar om när vi definierar bedrägeri. I själva årsrapporten antyds att det för första gången har gjorts ett försök att avgöra vad bedrägeri innebär och vad som är allmänna oegentligheter, och jag anser att det inte är till någon hjälp för de europeiska institutionernas anseende att vi är slappa i definitionerna. Det är viktigt att det arbete som kommissionen åtagit sig utökas, eftersom i ett läge där 20 procent av oegentligheterna innebär bedrägerier, är saken den att genom att hänvisa till det som bedrägerier och oegentligheter, så ges de europeiska medborgarna ofta intrycket att alla påståenden är falska.
Det andra jag vill säga handlar om medlemsstaternas engagemang att ta itu med bedrägerierna. Saken är den att medlemsstaterna har ett stort ansvar här. De ansvarar för att handha omkring 80 procent av EU:s budget och de måste inse att de är åtminstone partners, om inte drivande krafter, i att ta itu med denna viktiga fråga och i betänkandet antyds att medlemsstaternas prestationer varit blandade, för att säga det minsta.
Det sista jag vill säga handlar om kandidatländerna. Vi måste kräva att kandidatländerna också strävar efter att arbeta tillsammans med Europeiska unionen och efter de högsta normer.

Langenhagen
Herr talman, fru kommissionär! När vi beviljar eller inte beviljar kommissionen ansvarsfrihet, granskar vi riktigheten i förvaltningens utgifter. I det förflutna har oriktigheter förekommit inom kommissionen - det vet vi nu alla. I alla revisionsrättens rapporter påpekas dessutom medlemsstaternas avgörande roll vid fördelningen av gemenskapens ekonomiska medel. Vid fördelningen uppstår det en felkvot, som staterna får ta på sitt ansvar, som gör en betänklig, framför allt som en avsevärd procentsats av denna kan härledas till bedrägerier. Konsekvensen är att man inte bara inom kommissionen skall hota med ett instrument som vi kallar OLAF för att bekämpa bedrägerier. OLAF är en följd av medlemsstaternas och kommissionens arbetssätt, och skall ha en objektiv roll för att just dessa felkällor skall undvikas.
Genom europeiska åtgärder, t.ex. införandet av euron, måste EU också utåt bevisa sitt europeiska ansvar, ty exempelvis den åtföljande brottsligheten med falska pengar är en angelägenhet som drabbar oss utifrån. Men djupare orsaker för felkvoterna ligger entydigt i de olika systemen för hantering i de enskilda medlemsstaterna. Redan i ansatsen är lagtexterna ofta olika utformade och medger helt legalt olika definitioner av bedrägeri. Detta skapar en inkörsport för bedrägerier. Tänk bara på exemplet med indrivning av mervärdesskatt. OLAF får inte på något sätt enbart bli till en s.k. help desk. OLAF är inte någon hobbyförsändelse enligt mottot "Hur bygger jag en modelljärnväg?"
Man får inte ta lätt på frågan. Skyddet av unionens ekonomiska intressen och en därmed följande bedrägeribekämpning är en ren nödvändighet. Detta kräver ett homogent instrument, som verkar oberoende, förebyggande, avskräckande och effektivt. Det förutsätter öppna bestämmelser både inåt och utåt, så att alla vet vad de har att rätta sig efter.
Det finansiella instrumentet vill jag gärna ge ytterligare ett namn, exempelvis prosecutor, dvs. en kraftig, europeisk åklagarmyndighet för finansbrott. Denne åklagare måste ta på sig en aktiv roll som accepteras av medlemsstaterna, och samtidigt vara integrerad i systemet med medlemsstaternas nationella jurisdiktion. Här vill jag också erinra om att vi redan i resolutionen av den 19 januari i parlamentet krävde en extern kammare för budgetdisciplin. I mina ögon är detta en bra idé, inte bara värd att betänka, utan också nödvändig för att skapa en omfattande rättslig ram. En neutral och objektiv bedömning är till nytta för saken och för människorna, men det är inte ett fördömande kolleger emellan. OLAF är inte heller någon Big Brother, fritt efter Orson Welles, utan dess uppgifter begränsas av rättsprinciperna. Ledamöternas immunitetsrättigheter, exempelvis, förblir naturligtvis skyddade.
Jag vädjar till regeringskonferensen att ta upp detta ärende. Vi strider här om tekniska åtgärder, och förhoppningsvis blir det inte någon långkörare. Vi måste åter koncentrera oss på de europeiska värdena, så att exempelvis inte våra pengar missbrukas för att utveckla krigiska åtgärder. Jag vet att det är svårt att förmedla ett ideellt värde och dygder till en annan människa. Men vi bör koncentrera våra ansträngningar på det. Ty att vara värdelös kan snabbt utvecklas till att vara värnlös.

Casaca
Herr talman! I år har OLAF kommit i gång med sitt arbete helt och hållet. Det är här nödvändigt att komma ihåg att detta är ett avgörande steg i skyddet av unionens ekonomiska intressen, och det är parlamentet som har varit pådrivande i denna fråga, och särskilt budgetkontrollutskottet och föredraganden, vår kollega Herbert Bösch. Med en ny och förstärkt tjänsteförteckning, med ny organisk struktur och oberoende, har nu förutsättningarna skapats för att OLAF skall kunna ägna sig åt kampen mot bedrägerier inom det område där objektiva och påvisbara siffror pekar mot en allt allvarligare situation.
Bedrägerier och andra oegentligheter när det gäller medlemsstaternas inrapporterade traditionella egna medel uppgick 1998 till 538 miljoner euro, en summa som inte har någon like med någon av gemenskapens utgifter, varken i absoluta eller relativa termer. Revisionsrättens särskilda rapport nr 9 1998 om skydd av Europeiska unionens finansiella intressen i fråga om mervärdesskatt på handel inom gemenskapen, pekar på en ännu värre situation. Enligt revisionsrätten ligger skillnaderna mellan verkliga intäkter och dess teoretiska belopp på 70 miljoner euro. Tvärtemot de viktiga områdena för utgifter, där kommissionen sköter kontrollen och har ett sanktionssystem, finns det inget som är jämförbart med dessa två grundläggande områden för gemenskapens egna medel.
Kommissionen pekar, i sina senaste rapporter om det administrativa samarbetet och om uppbörds- och övervakningsförfarandena på en situation som kännetecknas av att systemet för uttag av moms - något som bara var tänkt som en tillfällig tillämpning, men som används som om den var definitiv - bibehållits av den växande komplexiteten av systemet och av de allmänt otillräckliga personella och materiella resurserna för kontroll av transaktionsvolymen. Trots att det finns en allmän enighet om behovet att övervinna svårigheterna i kampen mot bedrägerier, beroende på restriktioner i de nationella lagarna eller frånvaron av en rättslig grund i gemenskapens lagstiftning, har inte kommissionens förslag hittills fått något som helst gehör, och underkommittén för bekämpning av bedrägerier med indirekta skatter har, med kommissionens egna ord, funnit att "det är omöjligt att verkligen göra framsteg och vidta nödvändiga åtgärder för att stärka kampen mot bedrägerierna". Ännu allvarligare är att kommissionens rapporter om uttag av moms på ett skandalöst sätt har ignorerats av de övriga institutionerna, och har inte lett till några som helst åtgärder från medlemsstaternas sida. Uppfyllandet av artikel 280 i fördraget, när det gäller ett likvärdigt effektivt skydd för gemenskapens finansiella intressen, blir bara tomma ord om vi inte kommer förbi situationen med ett lagligt tomrum när det gäller traditionella egna medel och moms. Skyddet för gemenskapens gemensamma intressen, och särskilt för den laglydige skattebetalaren, kan inte fortsätta att ignoreras i den indirekta beskattningen.

Mulder
Herr talman! Även jag vill börja med att gratulera Bösch till hans ihärdiga insatser för att göra OLAF till en framgång. I den aktuella resolutionen finns det väldigt många punkter som den liberala gruppen kan instämma i.
För det första, och det kan inte upprepas tillräckligt ofta, anser vi att det vid nästa regeringskonferens måste beslutas att inrätta en europeisk åklagarmyndighet, vilken som oberoende organ skall försvara Europeiska unionens finansiella intressen. Vi uppmanar kommissionen att så snabbt som möjligt lägga fram förslag åt det hållet. Det datum som står i betänkandet tycker vi också är viktigt.
Förslaget om en extern avdelning för budgetdisciplin som främst skall undersöka tjänstemännens finansiella ansvar, stöder vi också. Vi anser att det är viktigt att det hamnar utanför kommissionen för att ta bort allt sken av kollegialitet och liknande.
OLAF:s första fullständiga arbetsår börjar i år. Vi måste alla vänta litet innan det börjar ge några resultat. Förväntningarna är verkligen högt ställda. En sak skulle dock kunna förbättras något och det är övervakningskommittén, som Bösch kallar den i sitt betänkande. Var och en har rätt till försvar, även de som måste undersökas genom OLAF. Det måste ses till att det sker så objektivt och så rättvist som möjligt. Jag skulle vilja uppmana kommissionen att lägga fram sådana förslag.
Den senaste tiden har det förekommit mycket skriverier kring möjligheten om Europeiska investeringsbanken skall kunna undersökas inom ramen för OLAF med avseende på användningen av EU-medel och samma sak för Europeiska centralbanken. Den liberala gruppen anser att det verkligen måste vara möjligt. De två är också EU-institutioner. De kan inte stå utanför de allmänna undersökningsmöjligheterna inom OLAF. Vi stöder kommissionen för att göra det möjligt.
Slutligen så har Europeiska revisionsrätten de senaste åren i ökande omfattning konstaterat att bedrägerierna och oegentligheterna inom strukturfonderna ökar medan de minskar inom jordbruksfonderna. Inom jordbruksfonderna är de dock fortfarande allt för stora. Det strider helt mot vad kommissionen anser. Den anser att det förekommer mycket mindre bedrägeri och oegentligheter inom strukturfonderna än inom jordbruksfonderna. Den orimligheten måste lösas så snabbt som möjligt. Strukturfonderna blir hela tiden viktigare och utgör ett stort undersökningsområde för OLAF och kommissionen.

Staes
Herr talman, ärade kolleger, fru kommissionär! Jag vill också i första hand gratulera herr Bösch till hans betänkande och i motsats till vad Dell'Alba anser så tycker jag att Bösch verkligen dragit de rätta slutsatserna av den årsrapport om OLAF som offentliggjordes i slutet av förra året. Vi måste medge, kolleger, att det inom Europeiska unionen finns många profithajar verksamma och den organiserade brottsligheten sysslar inte längre enbart med knarksmuggling, med vapenhandel, med människohandel, köttbedrägerier, alkohol- och cigarettsmuggling, momskaruseller, oljebedrägerier. Allt det är former av brottslighet som gör allvarlig skada på EU-budgeten, både med avseende på inkomster och på utgifter. Sedan 1993 finns det alltså en inre marknad med fri rörlighet för varor, tjänster, personer, kapital och den fria marknaden finns också för organiserade brottslingar. Den finns emellertid inte, och det är verkligen synd, för polis och domstolar.
I mitt eget namn vågar jag därför ge mitt stöd till alla punkter i Böschbetänkandet i vilka det yrkas för inrättande av en europeisk åklagarmyndighet. Jag vet, det är en kontroversiell fråga, även i min partigrupp. Ändå så anser jag att det måste komma en sådan europeisk åklagarmyndighet. Därför skulle jag vilja be Europeiska kommissionen att snabbt gå med på uppmaningen i Böschbetänkandet att före den 30 juni lägga fram kompletteringar till den befintliga OLAF-förordningen. De skulle då innehålla inrättandet av ett sorts provprojekt och utnämnandet av en europeisk allmän åklagare inom OLAF som endast kan agera för ledamöter och personal vid de europeiska institutionerna. Jag skulle vilja be kommissionären att ge helt konkreta svar på denna begäran och jag skulle vilja fråga om hon är beredd att ta något initiativ i den här frågan före den 30 juni.

Camre
Herr talman! Böschs betänkande behandlar klart och på ett relevant sätt de problem som gäller skyddet av EU:s finansiella intressen och kampen mot bedrägerier. Bedrägeri är ett gissel för EU. Jag vet inte hur stor procentuell andel av medlemsstaternas budgetar som försvinner genom bedrägerier och oegentligheter. I mitt land är det nära nog noll procent, och jag tycker att vad vi har kunnat konstatera i fråga om EU:s räkenskaper under senare år är ett uttryck för att man inte ägnar samma omsorg och uppmärksamhet åt de gemensamma medlen som när det gäller de medel som staterna betraktar som sina egna. Böschs betänkande uttrycker i stora stycken samma åsikter som min grupp, det gäller i särskilt hög grad påpekandena om Europeiska investeringsbanken och Europeiska centralbanken. Vi har ett problem när det gäller frågan om en europeisk allmän åklagare, något som vi betraktar som ett led i skapandet av ett federalt EU, som vi inte vill ha. Vi anser att de problem som har påpekats kan lösas på ett nationellt plan. Vi har klart för oss att dessa bestämmelser inte minst tar sikte på de nya medlemsstaterna, vilkas juridiska system skiljer sig från EU-ländernas, men vi anser att det borde ge incitament till att genom förhandlingar åstadkomma ett samarbete mellan de juridiska systemen. Men detta beslutar vi ju inte om i det här betänkandet, och mot den bakgrunden vill jag gärna tala om att min grupp röstar för Böschs betänkande, för vi tycker att parlamentet här uppställer tydliga krav, som kommissionen måste leva upp till.

Dell'Alba
Herr talman, kära kolleger! Jag betonar den punkt jag tog upp, nämligen att av de 19 skälen och de 30 punkterna som betänkandet från Bösch innehåller, gäller endast 11 skäl och 6 punkter de frågor som det var tänkt att Bösch skulle ta upp.
De övriga punkterna gäller helt andra saker. Viktiga saker, det förnekar jag inte, saker som redan behandlats i betänkandet från van Hulten, i betänkandet från Theato, saker som vi kommer att ta hand om när vi tar upp vitboken, när vi tar upp frågorna om reformen, när vi tar upp OLAF, med domen och beslutet från förstainstansrätten.
Det förvånar mig mycket att Bösch gläds åt det, eftersom han hörde till dem som ansåg att Europaparlamentets text var mycket bra och att OLAF kunde lägga sin näsa i blöt överallt, vilket inte är fallet. Europeiska centralbanken gjorde därför rätt i att säga att den inte var helt övertygad om OLAF:s befogenheter på detta område.
Jag är kritisk till Böschs betänkande av den mycket enkla anledningen att vi har andra instrument. Det är inte normalt att ett stort antal betänkanden från budgetkontrollutskottet upprepar samma sak. Låt oss ta förslaget med en oberoende åklagare. Theato försökte få det att se ut som ett lagstiftningsinitiativ. Hon lyckades inte. Budgetkontrollutskottet försökte, men parlamentet sade nej. Det är inte ett lagstiftningsinitiativ. Vad tjänar det då till att insistera varje gång på något som uppenbarligen ställer till problem? Medan problemet med bedrägerier framför allt finns på medlemsstatsnivå vill ni skapa en särskild domstol, specialdomstolar. Som ni vet, herr Bösch, har man i Italien och andra länder haft specialdomstolar förr i tiden. I ert land också sannolikt, och det var knappast någon förebild för demokratin.
Jag är därför mer försiktig. Jag anser att detta betänkande är ett stort pappersslöseri. Stauner skulle kunna skriva ett annat brev där hon frågar varför man har använt så mycket pengar för att upprepa saker som redan sagts, herr Bösch, men som det inte var nödvändigt att upprepa. Ett stort antal ändringsförslag syftar för övrigt till att avskaffa punkter i betänkandet. Vi röstar mycket gärna för dem, eftersom man måste begränsa sig till punkterna i betänkandet och det skulle verkligen vara på tiden att denna vana, som är gemensam för alla utskott, även tillämpas i budgetkontrollutskottet.

Bonde
Herr talman! Bösch har utarbetat ett bra betänkande om skydd mot bedrägerier. Vi instämmer i beskrivningen av problemen, men jag tror inte på att man kan bekämpa kriminalitet och svindel genom att inrätta en gemensam åklagarmyndighet och gemensamma straffbestämmelser och genom att anställa fler kontrollanter i EU. Jag tror att det effektivaste bekämpningsmedlet heter öppenhet. Fullständig offentlighet kring budgetprocessen, fullständig offentlighet i fråga om vem som har medverkat i beslut om bidrag, full öppenhet i fråga om vem som är mottagaren, fullständig insyn i samtliga handlingar för ombudsmannen, Europaparlamentets och de nationella parlamentens revisorer och kontrollutskott. Om man alltid kan se vem som har fått vad, kommer svindel att avslöjas av journalister och en kritisk allmänhet - helt gratis och med mycket större preventiv effekt. Jag vill därför få ett besked från kommissionsledamöterna om att parlamentet, revisionsrätten och ombudsmannen kommer att kunna se varje handling. Vad är det vi inte får se? Vad är det ombudsmannen inte får se? När får vi en fullständig översikt över alla kommittéer och arbetsgrupper och deras mötesdeltagare? Kan våra föredragande få tillstånd att kontrollera varje utbetalning från fonderna? Slutenheten är svindlarnas bästa vän. Slutenheten förhindrar att bedrägerier uppdagas, och det är genom slutenheten som också den nya kommissionen dessvärre kommer att skyla över svindel, i stället för att dra fram varje fall av svindel i ljuset för att avskräcka var och en som kanske skulle komma på samma idé.

Pomés Ruiz
Herr talman, fru kommissionär! Vi står inför den första rapport som Europeiska byrån för bedrägeribekämpning OLAF har översänt till oss och jag vill gratulera min kollega Bösch till det utmärkta arbete som han har lagt fram.
De delar av hans arbete som är mest intressanta är utan tvekan de som handlar om föremålet för rapporten, det vill säga år 1998, eller om instrumentet OLAF som lämnar sin första rapport.
Jag kan hålla med om att vissa aspekter kanske döms på förhand i betänkandet som bör bli föremål för senare debatter i budgetkontrollutskottet och här i parlamentet, men jag vill ändå framhålla de positiva sidorna av dessa bidrag.
När vi talar om år 1998 får vi lov att medge att det efter skärpningen av den kontroll som parlamentet måste utöva och som OLAF bedriver har skett en stabilisering av antalet bedrägerier och oegentligheter.
Utan att för den skull minska våra kraftiga försök att kontrollera - något vi redan tidigare har visat prov på - utgifterna, kan vi konstatera att en stabilisering har ägt rum när kontrollen har ökat. Det finns av den anledningen orsaker att glädjas och hoppas att arbetet kommer att fortsätta, inte för att antalet bedrägerier skall stabiliseras utan för att de skall minska.
Vi kan se att det råder vissa motsättningar vad det huvudsakliga bedrägeriet beträffar mellan det som sägs av Europeiska revisionsrätten och det som OLAF säger. Enligt OLAF tycks det vara så att det inte är i strukturfonderna som det förekommer bedrägerier och dålig förvaltning. Det är andra utgifter som är föremål för vår oro.
Hur som helst, för att återgå till frågan om OLAF, anser jag att vi i detta betänkande bör kräva att OLAF snarast får tillgång till alla de tjänstemän som byrån har tilldelats. Jag anser emellertid att det är mycket viktigt att vi i denna första fas - just för att vi är angelägna om kontrollen - inte utökar målen för byråns verksamhet när den bara har fungerat i några månader.
Jag förstår att det finns och kommer att finnas stora problem - men låt oss hoppas att det inte blir så - med en eventuell förfalskning av valutan, av märkningen eller av momsen. Men vi måste låta OLAF uppfylla sina mål allteftersom, och sedan kan vi utöka den roll byrån har.
Slutligen bör vi inte fördubbla åliggandena. Jag har förstått det som att en riktig användning av resurserna innebär att det finns någon ansvarig för varje fråga och inte att alla är ansvariga för allt. I det avseendet tror jag att man borde göra en klar åtskillnad mellan de olika målen och inte bidra till att de förväxlas. Slutligen är det så att den som gapar efter mycket ofta mister hela stycket, så om vi vill att kontrollen skall skärpas får vi inte göra målet för generellt.

Van Hulten
Herr talman! Jag gratulerar också kollega Bösch till hans betänkande. Som vanligt, det har också redan sagts, framgår det av årsrapporten att det även under 1998 var så att en stor del av EU-medlen inte gavs ut i enlighet med reglerna. De flesta oegentligheter gäller också som vanligt utgifter som gjorts i medlemsstaterna och de är av olika slag. En del är medvetet missbruk av bestämmelserna, en del är fel vid införandet av de europeiska reglerna och en del är naturligtvis också en dålig politik. Jag tar litet avstånd från det som Mulder har sagt på den punkten. Det faktum att det förekommer så mycket bedrägerier med jordbruksfonder är också ett tecken på att det är något fel på hur vi organiserar vårt stöd till jordbruket och det måste ändras. De steg som behövs tas för att göra något åt bedrägerierna har redan nämnts tillräckligt ofta, även i dag. Jag skall ta upp två av dem.
För det första finns det fortfarande medlemsstater som inte har undertecknat konventionen om skydd av unionens ekonomiska intressen. Min egen medlemsstat hör också dit och jag uppmanar härmed det nederländska parlamentet att ratificera den lag, godkänna den lag som ratificerar fördraget och som redan ligger och väntar i kammaren sedan oktober.
Dessutom är det också viktigt att det vidtas åtgärder i regeringskonferensen för att inrätta en europeisk åklagarmyndighet. Till min stora förvåning ser jag att man i ett av de ändringsförslag som lämnats in PPE-gruppen försöker begränsa den åklagarens mandat medan jag hade intrycket av att PPE-gruppen var en förespråkare för det här. PPE-gruppen vill begränsa den allmänna åklagarens mandat till att endast gälla de europeiska institutionerna medan vi just har sett att de flesta bedrägerierna äger rum i medlemsstaterna. Jag hoppas att PPE-gruppen har en bra förklaring för det.
En ny start har gjorts med det oberoende OLAF. För att OLAF skall fungera bra tror jag att det är mycket viktigt att OLAF arbetar på ett offentligt sätt, att det finns fasta regler med avseende på undersökningar som även parlamentet kan ta del av så att vi inte kommer sättandes i efterhand, som nu med ansvarsfriheten 1998.
En sista punkt, herr talman, gäller Europaparlamentet självt. Som ni vet så beslutade domstolen nyligen i ett första utlåtande att OLAF endast har begränsat tillträde till Europaparlamentet. Jag tycker det är synd att domstolen kommit fram till den slutsatsen. Jag hoppas att domstolen kommer fram till en annan bedömning i det andra utlåtandet men i avvaktan på en definitiv dom vill jag göra klart att immunitet för parlamentsledamöter inte innebär att vi står utanför lagen. Om det av domstolens definitiva utlåtande framgår att OLAF inte har tillträde till parlamentet, eftersom det enligt reglerna inte går, så måste vi anpassa våra regler och inte vrida tillbaka beslutet om att ge OLAF tillträde till parlamentet, inbegripet parlamentsledamöterna. Än en gång, vi står nämligen inte utanför lagen.

Mathieu
Kära kolleger! Detta betänkande är en utmärkt illustration av vad som måste göras och vad som inte behöver göras. Kampen mot bedrägerierna är mer än en prioritet för oss. Det är ett åtagande vi är skyldiga dem som valt oss. Denna sanning accentuerades ytterligare när bristerna vid gemenskapens institutioner bringades i dagen.
I det hänseendet måste vår vilja att i ett tidigt skede införa förfaranden för en sund förvaltning, som kan kontrolleras i ett senare skede, vara absolut osviklig. Vi måste därför koncentrera oss på effektiviteten i de förfaranden som inrättas, bl.a. inom ramen för OLAF. Kom för Guds skull inte med ideologiska motiv för att komplicera och sammanföra strukturer och förfaranden.
Det är anledningen till att vi inte är positiva till att ett europeiskt offentligt ministerium skall inrättas. Vi måste med fullt förtroende kunna stödja oss på de nationella strukturerna. Förslaget att inrätta ett europeiskt offentligt ministerium är oacceptabelt då denna fråga utan dröjsmål kräver att vi skall vara effektiva.
I samma anda kommer vi att stödja den socialistiska gruppens ändringsförslag 13, vilket kommer att hindra oss från att slå blå dunster i ögonen genom att inrätta en avdelning för budgetdisciplin. Dessa avsiktsförklaringar motiveras, är jag rädd för, framför allt av strävan efter att få se en europeisk suveränitet växa fram genom att ta skyddet av gemenskapsbudgeten som förevändning, vilken jag erinrar om består av bidrag från våra medlemsstater. Dessa inrättanden är nya källor till meningslösa konflikter när det gäller en effektiv kamp mot bedrägeriet.
Sammanfattningsvis anser jag att stramhet, disciplin och gott samarbete måste vara kommissionens lösenord. Jag tror uppriktigt att respekten för OLAF:s företrädesrätt, tillsammans med ett väl fungerande samarbete mellan nationella och europeiska revisionsrätter, kommer att möjliggöra resten.

Theato
Herr talman, kära kolleger! För några dagar sedan offentliggjorde Frankfurter Allgemeine Zeitung en enkät, där en överväldigande majoritet av mina landsmän med eftertryck förespråkade ökat gemensamt handlande när det gäller rättsliga angelägenheter. På inget annat område har det funnits lika stort samtycke till nya initiativ på europeisk nivå. Andra enkäter i det förgångna har alltid bekräftat att detta inte bara gäller för tyskarna, utan också för medborgarna i de flesta andra stater i unionen. Vi tillmötesgår alltså människornas förväntningar om vi kommer med förslag till hur man effektivt kan stärka Europeiska unionens skydd mot bedrägerier.
Det finns säkert trevligare saker att tala om än bedrägeri och korruption, det vill jag gärna medge, men vi klargör därmed att vi inte sopar denna känsliga fråga under mattan, utan möter denna utmaning också ifråga om fall som angår själva institutionerna i unionen. Därför förtjänar betänkandet från kollegan Bösch särskild uppmärksamhet och särskilt stöd. Det har inte utan grund enhälligt godkänts av budgetkontrollutskottet, som jag redan nämnt. Jag gratulerar er hjärtligt till detta betänkande. Det klargör nämligen att inrättandet av OLAF, byrån för bedrägeribekämpning, är ett viktigt steg på vägen, men bara ett steg på vägen mot en europeisk åklagarmyndighet, som jag personligen som föredragande också alltid har krävt.
Endast en sådan åklagarmyndighet för att skydda unionens intressen mot bedrägerier skulle kunna vara ett verkligt effektivt instrument för att motverka hotet från den organiserade brottsligheten. Denna organiserade brottslighet har identifierat institutionerna i Europeiska unionen som särskilt sårbara mål. Det gläder mig mycket att både kommissionen och parlamentet tar upp denna fråga i regeringskonferensen.
I föreliggande betänkande går vi som budgetkontrollutskott ett steg längre. För att ge förhållandena ytterligare dynamik, förväntar vi oss av kommissionen, på grundval av nuvarande artikel 280, förslag för den första fasen av en sådan europeisk åklagarmyndighet, och jag hoppas verkligen, kommissionär Schreyer, att ni kommer att revidera er hittills tyvärr snarast avvaktande hållning i denna fråga och kommer oss till mötes.
Herr talman, tillåt mig ta upp det som tidigare visserligen sagts, men inte kunde besvaras. Jag riktar än en gång uppmaningen till kollegan Dell'Alba att han skall förklara vad jag som ordförande i budgetkontrollutskottet påstås ha blockerat i flera veckor. Jag behöver ett svar på frågan, och jag ber om att det också tas till protokollet.

Dell'Alba
Fru Theato! Ni vet mycket väl vad jag talar om. Denna fråga har varit föremål för långa diskussioner inom talmanskonferensen. I er egenskap av ordförande i budgetkontrollutskottet, och inte som individuell ledamot, har ni haft i uppgift att hjälpa talmanskonferensen och talman Fontaine att utarbeta parlamentets ståndpunkt beträffande uppförandekoden för förbindelserna med kommissionen.
Jag påstår tillsammans med gruppernas ordförande, som för övrigt tog avstånd från er, att ni den 13 april förklarade för talmanskonferensen att på det stora hela var ni överens med andan i bilaga III beträffande utbyte av information med kommissionen. Jag påstår att ni, tjugo dagar senare, till stor skandal för er partner Napolitano, sände ett brev om att ni inte kunde godta denna bilaga. Ni tog upp punkter på tyska som ingen hade kontrollerat, vilket orsakade protestyttringar bland gruppernas ordförande som tackade och sade att de återtog ärendet, eftersom situationen blivit ohållbar. En av gruppernas ordförande lämnade till och med rummet när frågan en dag kom upp på föredragningslistan. Spela inte oskyldig, ni vet mycket väl vad som hände.
Kanske att mina andra kolleger inte vet, men jag säger det till kammaren så att det tas till protokollet: Theato blockerade under flera veckor ett avtal med kommissionen, och försatte på så sätt parlamentets talman och de politiska gruppernas ordförande i en svår situation. Det är sanningen.

Talmannen
Jag vill nu inte blanda mig i debatten, men frågan om OLAF och Napolitano var naturligtvis utomordentligt omstridd i hela kammaren. Vi känner alla till den problematik som hänger samman med den. Detta har nu klarlagts.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Vi diskuterar i dag ett betänkande som sträcker sig utöver siffrorna för det förmodade bedrägeriet eller misstaget i gemenskapens räkenskaper, och som manar politikerna i detta parlament till ansvar. Det handlar om att ta itu med byråkratins brist på moraliskt ansvar, något som Kafka så mästerligt kritiserade. Denna brist på moraliskt ansvar skulle ha en negativ förmåga att föra de enskilda individerna in i en plågsam labyrint i sökandet efter sin exakta ställning i förhållande till lagen, utsätta dem för skenrättegångar om okända brott; det vill säga situationer som man har uppnått en lyckad lösning på i Europa.
Inrättandet av en effektiv och genomblickbar byrå för kampen mot bedrägerier är en uppgift som alla vi ledamöter är överens om, och det borde alla institutioner vara. Inrättandet av ett allsmäktigt verk som har uppfunnits för att förfölja tjänstemännen mot bakgrund av hemliga anmälningar, angivelser och förteckningar över misstänkta, med ett kaparbrev vad beträffar de individuella garantier, stadgar och bestämmelser som kort sagt utgör den grundläggande rättssäkerheten för dem som arbetar på institutionerna, är tecken på en ansvarslöshet som jag anser att varken parlamentet eller någon annan gemenskapsinstitution bör medverka till, för ett sådant misstänksamt klimat gagnar endast dem som är euroskeptiker.
Den socialistiska gruppen, som är lika angelägen om kampen mot bedrägerier som om rättigheterna för samtliga medborgare, tjänstemännen inbegripna, och även i den europeiska uppbyggnaden på principer om ärlighet, demokrati, närhet till medborgarna, insyn, effektivitet och solidaritet, har lagt fram ett ändringsförslag till punkt 29 i betänkandet, för att man inte i kampen mot bedrägerierna skall bortse från tjänstemännens grundläggande rättigheter. Att kräva förteckningar över misstänkta på det sätt som föreslås i betänkandet, skulle innebära ett utövande av maccarthyism som eventuellt är olagligt och under parlamentets värdighet.
Jag vill minnas att det redan har förekommit överklaganden angående försvarslöshet mot denna typ av åtgärder och att övervakningskommittén för OLAF inom ramen för dessa överklaganden är medveten om att det finns vissa funktionsstörningar inom byrån. Även om vi medger att dynamiken i den europeiska uppbyggnaden, ökningen av budgeten och expanderingen av budgetförvaltningen kan leda till fler bedrägerier eller misstag får vi inte hamna i en polisiär paranoia, åtminstone inte från parlamentets sida.
Den immunitet som vi som parlamentsledamöter åtnjuter bör inte förväxlas med icke straffbarhet. Jag tycker att det är viktigt att detta betänkande inte bara leder till ett verk som är typiskt för Kafka utan även till en garanti för tjänstemännen.

McCartin
Herr talman! Jag måste avvika något från det jag tänkte säga. Jag känner stor sympati med den förre talaren: ibland blir budgetkontrollutskottet så engagerat i det viktiga arbete det gör så att det inte ser skogen för bara träd. Jag välkomnar också framställningen från utskottet för rättsliga frågor och utskottet för valutafrågor, vilken intog en balanserad hållning till de stora och i sanning legitima farhågor som budgetkontrollutskottet hyser beträffande bedrägerier.
Jag hörde van Hultens nämna att OLAF borde ha rätt att undersöka ledamöter i parlamentet. Han har en poäng och en minoritet i detta parlament håller med om det. Men innan vi ger oss in på ett så radikalt beslut, så borde vi ta en titt på historien, särskilt i Förenta staterna, för förhållandet mellan säkerhetstjänsten och offentliga personer och erkänna att vi kan gå till överdrift genom att ge OLAF sådana befogenheter. När allt kommer omkring kanske OLAF får politiskt inflytande och styrka att kräva så mycket pengar och personal som det vill ha.
Vi får inte slänga personal, medel och befogenheter till en organisation bara för att det finns problem. Dessa problem finns och vi har tagit itu med lösningen på problemet. Bösch har helt riktigt tagit itu med problemet att identifiera och beivra bedrägerier när dessa förekommer. Jag håller inte med om allt som står i hans betänkande. Det finns en rad punkter som jag har mina tvivel om, 14, 15 och 16 till exempel, beträffande de rättsliga grunderna och huruvida det är nödvändigt att ta både nationellt och europeiskt ansvar för att lösa bedrägeriproblem som påverkar nationalstaterna mer än Europeiska unionen.
Min talartid har tagit slut utan att jag fick sagt det jag ville säga, men jag ville svara på några av de saker som redan sagts.

Blak
Herr talman! Jag vill gärna börja med att gratulera föredraganden till ett riktigt bra betänkande, och enbart det faktum att min älskade italienska kollega är emot, betyder att det verkligen är ett betänkande av mycket hög kvalitet. Även om omfattningen av bedrägerierna och oegentligheterna har minskat en aning från 1997 till 1998, finns det fortfarande behov av effektivare kontrollmekanismer. Arbetet med en reformering av kommissionen har inletts. Kinnock har presenterat en tidtabell, och det är nu upp till oss att komma med ris och ros. Jag är mycket imponerad av reformplanen. Den är som helhet både visionär och realistisk. Den innehåller dock vissa hakar, och dem bör vi lyfta fram och kritisera.
Parlamentet föreslog redan i Van Hulten-betänkandet att man skulle skapa en extern instans under revisionsrätten, som skall ta hand om disciplinärenden och vara med om att driva in pengar, som betalats ut på ett felaktigt sätt. Denna idé tycker jag att vi skall hålla fast vid. Om det skapas en sådan instans, betyder det att disciplinärendena flyttas bort från kommissionen. Vi har mycket dåliga erfarenheter av interna disciplinnämnder. För närvarande är det kolleger som skall sitta som domare över andra ämbetsmän, som ställs till svars inför disciplinnämnden. Det är ohållbart. Både ECHO-affären och Med-affären är alltför kända exempel på detta. Jag instämmer också i föredragandens kritik mot inrättandet av en rådgivande panel för att behandla oegentligheter. Vi har ju inrättat OLAF för att behandla misstankar om bedrägerier och oegentligheter. Ännu en panel kommer att undergräva OLAF:s befogenheter. Jag kan emellertid inte rösta för förslaget att tillsätta en europeisk allmän åklagare. Jag kan väl förstå att folk är trötta på all svindel och därför kräver att vi skall få en gemensam åklagarmyndighet. Det är emellertid en stor mastodont att bygga upp, när problemen i själva verket finns på annat håll. I verkligheten behövs det en genomgripande personalreform. Det är ändå bara de grövsta ärendena som får straffrättsliga konsekvenser. Nittio procent av ärendena kommer att vara disciplinärenden om försummelse eller inkompetens. Det behövs i stället en offentlig intern kontroll och bättre möjligheter att avskeda folk. Vi måste se till att ändra personalreglementet och förfarandet med disciplinåtgärder, vilket också föreslås i betänkandet. Och så vill jag gärna säga till er att jag hade tre minuter, herr talman. Jag talade bara i två minuter, men jag är mycket disciplinerad. Jag överlåter gärna min tid - ni måste ju också få lov att begå fel någon gång ibland.

Talmannen
Herr Blak, jag ber officiellt om ursäkt. Ni har helt rätt, ni hade tre minuter. Jag hade inte glasögonen på mig. Vill ni säga något mer om det? Inte? Då har alltså den dansk-bayerska vänskapen åter räddats. Tack så mycket, herr Blak, för att ni har förlåtit mig!

Kuhne
Herr talman! Denna fråga lämpar sig utomordentligt för att avge mastiga förklaringar. Men jag vill gå in på några punkter, som fortfarande är förhållandevis ouppklarade för mig.
Det första problemet: Varje år betraktas i medierna vägran att bevilja ansvarsfrihet som en indikator för det föregivna eller faktiska ruttna tillståndet i EU:s finanser. Men samtidigt är det så att både revisionsrätten och ministerrådet uteslutande tillmäter denna vägran att bevilja ansvarsfrihet samma betydelse som ett meddelande om vattenståndet, medan vi som parlament och även medierna tar det som en indikator för det sorgliga tillståndet i finanserna. Jag tror att det här måste ske en förändring och precisering av grundvalarna för det vi talar om. I annat fall upplever vi den situationen att vi så att säga varje år regelbundet och därigenom permanent helt vårdslöst misstänkliggör EU:s finanser, om detta tillstånd håller i sig.
Det andra problemet: Det kan naturligtvis vara så att vid noggrann efterforskning ekonomiska oriktigheter i viss mån visar sig vara ett faktiskt bedrägeri. Men samtidigt är det nödvändigt att dessa båda punkter begreppsmässigt, och i de proportioner man eventuellt har fastställt, skiljs åt, ty annars blandas de samman och väcker intrycket att det finns en oerhörd mängd bedrägerier, vilket dock förmodligen inte stämmer i den omfattningen.
Det tredje problemet: Det finns - och därför är jag tacksam mot kollegan Bösch att han har påpekat detta - uppenbarligen olika konstateranden från revisionsrätten och kommissionen om i vilken omfattning ekonomiska oriktigheter har förekommit mellan jordbruksbudgeten och strukturfonderna. Här har man uppenbarligen problem med att mäta det och statistiska problem som måste lösas, så att vi överhuvud taget vet vad vi talar om, när vi genomför sådana undersökningar och efterforskningar.

Morgan
Herr talman! Jag gratulerar också Bösch för hans betänkande. Han är den erkände experten i Europaparlamentet och var till en hög grad arkitekten bakom det nya OLAF. En sak som alltid kommer att väcka uppståndelse beträffande EU är stora nyheter om bedrägerier. De får alltid stort utrymme. Det är också helt rätt eftersom alla bedrägerier är oacceptabla. Siffran som förknippas med detta är ungefär 5 procent av EU:s budget. Men det finns två viktiga saker som man måste komma ihåg, vilket har berörts flera gånger här i dag - och Cunha har just tagit upp det igen. Revisionsrätten skiljer inte mellan bedrägeri och administrativa och finansiella oegentligheter; det vill säga administrativa misstag och människor som föresätter sig att lura EU på pengar. För att ge er ett exempel så kan en jordbrukare fylla i en blankett fel. Det betyder inte att han har för avsikt att bedra. Det kan vara så att han mätt upp sin mark felaktigt. Och sedan har vi de stora bedragarna: de människor som, till exempel, importerar cigaretter illegalt och undviker att betala skatt. Det är en enorm skillnad mellan dessa två saker. Vi måste skilja på dem mer tydligt.
Vi får inte glömma att 80 procent av bedrägerierna sker inom medlemsstaterna. I går gav kommissionen ett löfte till oss att de tänker minska oegentligheterna med 2 procent. Vi vill veta om medlemsstaterna kommer att följa detta exempel. Det är tydligt att det finns många problem här, i synnerhet vad beträffar strukturfonderna.
För att anknyta till det Dell'Alba sade, så kommer socialisterna att rösta emot en rad punkter i detta betänkande, inte för att vi nödvändigtvis inte håller med om dem, utan för att detta inte är det rätta sammanhanget att diskutera dessa saker som berör vitboken.
Slutligen så vill jag läsa upp en skammens lista - de medlemsstater som ännu inte har ratificerat Konventionen om skydd av Europeiska unionens finansiella intressen: Belgien, Luxemburg, Nederländerna, Italien, Spanien, Portugal, Grekland, Irland och Frankrike. Det är på tiden att de skrev på. De har haft fem år på sig att göra det. Låt oss se dem ratificera den.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Bekämpningen av bedrägerier och skyddet av gemenskapens finansiella intressen hör till den nya kommissionens främsta prioriteringar. Bedrägeribekämpningen omfattar åtgärder som exempelvis att förhindra, avslöja och beivra tull- och bidragsbedrägerier eller undanhållande av skatt, men naturligtvis också att avslöja och beivra oriktigheter inom Europeiska unionens organ. Men det gläder mig också att det här i många debattinlägg klargjorts att vi måste skilja mellan ekonomiska oriktigheter och bedrägerier. När vi talar om revisionsrättens rapport, så täcker den hela spektrumet med ekonomiska oriktigheter. Här talar vi om UCLAF:s respektive OLAF:s rapport om bedrägerier, dvs. uppsåtligt skadande av Europeiska unionens finansiella intressen.
Föreliggande rapport, som Bösch betänkande handlar om, är den sista rapport som UCLAF gjorde om bedrägeribekämpningen under år 1998. Även om UCLAF vid denna tidpunkt bara hade 120 tjänstemän, visar denna årsrapport enligt min åsikt ändå den avsevärda framgången med detta arbete. År 1998 undersökte UCLAF i samarbete med medlemsstaterna 5 318 fall med misstankar om oriktigheter eller bedrägerier, och ca 20 procent av dessa fall klassificerades efter dessa undersökningar som bedrägerier.
Jag vill också påpeka att med tanke på frågeställningen varför det finns en skillnad jämfört med de konstateranden som gjorts i revisionsrättens rapport, har det i fråga om jordbrukspolitiken fastslagits att oriktigheterna minskar, medan det här starkt betonas att det finns varierande anmälningsplikter i medlemsstaterna om vilka bedrägerier eller misstankar som måste anmälas till kommissionen, och det förklarar en av skillnaderna mellan de båda rapporterna.
Det har i ett debattinlägg sagts, nämligen av Blak, att medborgarna har fått nog av bedrägerier. Tyvärr måste jag nu påpeka att oförtullade eller skattefria cigarretter fortfarande har strykande åtgång och att skattesmitning ofta betraktas som en folksport. Därför står vi inför en situation, där vi måste vara på det klara med att vi inte hundraprocentigt kan reducera bedrägerier som belastar de ekonomiska intressena. Vi måste naturligtvis göra allt som står i vår makt för att bekämpa de tullförsyndelser och överträdelser vad gäller subventioner och skatter som belastar den ekonomiska gemenskapen.
Jag vill helt kort gå in på enskilda förslag i Bösch betänkande, som nu också finns med i ett större sammanhang, exempelvis med tanke på förslaget om disciplinärt förfarande respektive om avdelningen vid Europeiska revisionsrätten. Kommissionen har i sina redogörelser beträffande parlamentets fordringar i fråga ansvarsfrihetsförfarandet för 1998 förklarat att den inte anser att det är rätt väg att gå att koppla in en avdelning i revisionsrätten eller domstolen när det gäller bestämmelser om disciplinära åtgärder gentemot anställda på grund av oriktigheter i samband med budgeten, eftersom de europeiska fördragen tilldelar vart och ett av dessa organ egna särskilda uppgifter. Just EG-domstolen kan de anställda vädja till, när de vill lämna in besvär mot ett domslut i det disciplinära förfarandet. Därför skulle detta inte heller kunna göras förenligt med de nuvarande fördragen. Kommissionen har därför gjort så att den tagit upp förslagen i rapporten från de oberoende experterna förra året, och dessa förslag är mycket omfångsrika och gäller hela hanteringen av finanserna, förhindrandet av bedrägerier och det disciplinära förfarandet. Kommissionen har förklarat att den också delar parlamentets åsikt att förtroendet för objektiviteten i det disciplinära förfarandet ökas, om en extern enhet kopplas in. Den har förklarat detta i den vitbok som lades fram den 1 mars, och kommer i dokumentet om det totala framtida disciplinära förfarandet, som skall offentliggöras i oktober, också att göra detaljerade förslag till en reformering av den disciplinära rätten. Naturligtvis kommer vi vid diskussionerna också att införliva parlamentets överväganden i hela förfarandet och i våra förslag.
I många debatter och även i betänkandet har det med all rätt påpekats att en effektiv bekämpning av bedrägerier som drabbar Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen förutsätter ett bra samarbete och ett agerande tillsammans med medlemsstaterna. Amsterdamfördraget klargör detta i artikel 280 än en gång. Det har också med all rätt beklagats att motsvarande överenskommelse med medlemsstaterna bara har ratificerats av några få medlemsstater. Jag tackar alla talare, som också till sina hemländer har riktat uppmaningen att äntligen påbörja de nödvändiga stegen. Särskilt OLAF, den europeiska byrån för bedrägeribekämpning, arbetar intensivt tillsammans med medlemsstaterna, och på speciella områden också med andra stater, för att sluta samarbetsavtal. Sedan denna rapport lades fram av UCLAF kunde t.ex. OLAF, alltså den europeiska byrån för bedrägeribekämpning, sluta ett avtal i Italien med anti-maffian, för att samarbeta bra på alla nivåer och med alla organisationer, som ägnar sig åt denna bedrägeribekämpning. I slutet av denna vecka kommer en konferens att äga rum i Ancona, som ägnar sig åt denna fråga.
Kommissionen är positiv till att några kandidatländer också redan har tagit steg för att skapa liknande strukturer som den europeiska byrån för bedrägeribekämpning har, och som de nu har väckt till liv. Exempelvis har det beslutats om att ett polskt OLAF skall inrättas.
Jag vill också helt kort gå in på frågan "Hur skall man nu arbeta vidare på det rättsliga området?" och påpeka att kommissionen har föreslagit för regeringskonferensen, som har till uppgift att omarbeta de europeiska fördragen, att det nuvarande systemet för att skydda de finansiella intressena skall kompletteras med en rättslig grund, varigenom en europeisk åklagarmyndighet skapas och antagandet av föreskrifter beträffande rättsliga åtgärder mot gränsöverskridande bedrägerier möjliggörs.
Från medlemsstaternas sida har det kommit signaler om att man på detta område ändå inte vill företa några ändringar av fördraget. Men från kommissionens sida ger man ännu inte upp detta område, utan vi fortsätter att precisera detta och ta upp det vid regeringskonferensen.
Jag vill kort gå in på de besvär som kommissionen har lämnat in gentemot Europeiska centralbanken och Europeiska investeringsbanken. Här handlar det om att genomföra det som parlamentet nyligen också har införlivat i förordningen om att inrätta OLAF, nämligen att OLAF är ansvarig för bedrägeribekämpningen i Europeiska gemenskapens samtliga institutioner. Under de senaste veckorna har det tyvärr inte märkts någon reaktion från de båda bankerna. Förmodligen har man också avvaktat den rättsliga tvist, som anhängiggjorts genom besväret som några ledamöter lämnat in mot ändringen av Europaparlamentets arbetsordning. Jag tror bara att det nu genom förstainstansrättens preliminära beslut egentligen har blivit klart att det inte handlar om den rättsliga grunden för OLAF - därför kan inte heller de båda bankerna nu gömma sig bakom detta - utan naturligtvis om att också bevara institutionernas oberoende. Det har heller aldrig förnekats för Europeiska centralbanken. Naturligtvis handlar det också om att klargöra ledamöternas immunitet, som ju är en demokratisk landvinning. Den får inte på något sätt tangeras.
Men jag vill också tacka för er vädjan om att man naturligtvis i alla förfaranden, även vid OLAF:s arbete, måste ta hänsyn till rättsprinciperna. Jag tror att även OLAF:s nye direktör, också personligen, tar ett mycket intensivt ansvar för det.
Vi kommer detta år att få tillfälle att diskutera ytterligare betänkanden om "bedrägeribekämpning". OLAF:s övervakningskommitté, som övervakar OLAF:s oberoende, kommer med det snaraste att lägga fram sin rapport. Vi kommer då också att få tillfälle att diskutera det. Jag vill påpeka att kommissionen nu håller på att utarbeta ett principiellt strategidokument om bekämpning av bedrägerier. Detta kommer säkerligen också att leda till ytterligare intensiva och givande diskussioner.
Jag vill tacka föredraganden, herr Bösch, för hans betänkande, och jag vill framför allt också tacka denna kammare för att uppbyggnaden av OLAF och dess arbete stöds så ihållande av er.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl. 12.00.)

OMRÖSTNING
Nielson, Poul
. (EN) Fru talman! För att inte fördröja ett beslut om denna förordning är kommissionen beredd att godkänna ändringsförslag 1 om kommittéförfarandet. Emellertid måste jag tyvärr meddela er att kommissionen inte kan godta ändringsförslag 2. Kommissionen föreslår ett belopp på 850,5 miljoner euro som en del av ett omfattade paket för programplaneringen för rubrik IV, så att hänsyn tas till de åtaganden som gjorts för Balkan.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0115/2000) av Jeggle för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om kommissionens förslag om fastställande av priserna på jordbruksprodukter (KOM(2000) 77 - C5-0121/2000 till C5-0126/2000 - 2000/0045(CNS) till 2000/0050(CNS))
(Genom på varandra följande omröstningar antog parlamentet de sex lagstiftningsresolutionerna.)
Betänkande (A5-0124/2000) av Schierhuber för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling
om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1251/1999 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor för att däri inbegripa lin och hampa som odlas för fiberproduktion(KOM(1999) 576 - C5-0280/1999 - 1999/0236(CNS))
och
om förslaget till rådets förordning om den gemensamma organisationen av marknaden för lin och hampa som odlas för fiberproduktion (KOM(1999) 576 - C5-0281/1999 - 1999/0237(CNS))

Graefe zu Baringdorf
Fru talman! Beträffande Schierhubers betänkande, som vi nu skall rösta om, har vi följande problem: Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och även Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster hade för vissa punkter begärt delad omröstning. Men detta har av någon teknisk anledning inte kommit fram till enheterna ifråga. Nu har vi följande problem: Antingen tillåter ni nu inom ramen för omröstningen ett muntligt förslag om delad omröstning om ifrågavarande artiklar, och då röstar vi i dag; om detta inte är möjligt, då begär jag att man skjuter upp omröstningen till i morgon. Enheterna ifråga säger dock att vi i morgon har ett pressat omröstningsprogram, så att det kanske vore förnuftigt att ändå rösta i dag. Vi skulle också gärna vilja rösta i dag. Omröstningen är inget problem, utan bara att denna begäran om delad omröstning inte kommit in i tid.

Talmannen
Herr Graefe zu Baringdorf! Jag har faktiskt kontrollerat: begäran om delad omröstning kom först i förmiddags och alltså efter tidsfristen som våra egna regler fastställer. Vi har regler här i parlamentet och de gäller för alla. Vi måste respektera dem och jag kan inte göra undantag. Det säger jag helt uppriktigt, även om jag mycket väl förstår problemet. Vi skall alltså genomföra omröstningen, utom om ni lägger fram en begäran om att skjuta upp omröstningen, vilken jag naturligtvis låter gå till omröstning.

Graefe zu Baringdorf
Fru talman! I detta fall - jag förstår er inställning - begär jag att vi ajournerar omröstningen till i morgon eller till torsdag.

Talmannen
Jag skulle vilja att vår föredragande Schierhuber ger oss sin åsikt.

Schierhuber
Ärade fru talman! Jag beklagar att denna omröstningslista från socialdemokraterna inte kom fram till enheten i tid. Jag vill uttryckligen förklara följande: Jag personligen som föredragande har inget problem med att acceptera denna delade omröstning, även om den sker i dag, och det vore bra om vi röstar i dag, ty som ni vet sammanträder rådet (jordbruk) i dag och i morgon, och det vore bra om jordbruksministrarna får veta vad vi beslutar här. Om vi röstar i morgon blir det tyvärr litet försenat.

Talmannen
Fru Schierhuber! Låt oss vara tydliga. Jag skulle personligen inte ha något emot alls att vi röstar genom delad omröstning. Men, ännu en gång, det finns regler som jag inte kan göra avsteg från. Det skulle verkligen vara ett fullständigt orimligt prejudikat, och det skulle inte längre finnas någon som helst regel för att lämna in begäran om delad omröstning.
Ni har uttryckt er åsikt och sagt att ni föredrar att vi röstar i dag. Jag skall ge ordet till Goepel och sedan kommer jag att låta Graefe zu Baringdorfs begäran, om att skjuta upp omröstningen till i morgon förmiddag eller till torsdag förmiddag, gå till omröstning.

Goepel
Fru talman! Jag vill å min grupps vägnar förklara att vi inte heller har något emot denna muntliga ändring, och jag vill här än en gång stödja Schierhuber. Rådet (jordbruk) väntar på att vi skall fatta ett beslut, och det vore inte bra att ajournera det.
(Parlamentet förkastade begäran om att skjuta upp omröstningen.)
Efter omröstningen om lagstiftningsförslag nr 1 och godkännande av kommissionens förslag efter ändringarna

Schierhuber
Fru talman! Jag vill fråga kommissionen om den kanske under de senaste tolv timmarna har ändrat sin åsikt om de ändringsförslag som med stor majoritet antagits i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.

Talmannen
Fru Schreyer! Kan ni ge ett positivt svar till vår föredragande?

Schreyer
Ledamot Schierhuber! Kommissionen har inte ändrat åsikt. Kommissionen har ju lagt fram detta förslag som en konsekvens av de gångna årens erfarenheter. Vi talade tidigare om en rapport om bedrägeribekämpning, och det är något som står i omedelbar relation till detta. Jag kan bara än en gång säga, att om frågan om uppdelning av arealerna än en gång skall diskuteras i rådet - och det var ju också ett viktigt ämne i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling - så är kommissionen naturligtvis öppen för detta. Men som budgetkommissionär måste jag säga att man måste finna en budgetneutral lösning.

Schierhuber
. (DE) Fru talman! Även vi, ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, har största intresse av att avskaffa alla bedrägerier på alla områden i unionen.
(Applåder)
Vi har ju för närvarande ännu inget medbeslutande när det gäller jordbruket. Därför är vår enda möjlighet att återförvisa detta betänkande till utskottet. Jag ber kammaren att efterkomma mitt förslag.

Talmannen
Föredraganden föreslår återförvisning till utskottet.
Vill någon talare uttala sig för denna återförvisning?

Graefe zu Baringdorf
Fru talman! Jag talar för detta förslag. Det har överenskommits mellan grupperna att detta är den enda möjligheten att påverka. För att säga det tydligt än en gång, även till kommissionär Schreyer: Jag tror att när det gäller bedrägeribekämpning finns det inga meningsskiljaktigheter mellan kommissionen och parlamentet, utan det handlar om vilka metoder man skall välja här. Om den metod som väljs nu får fäste, då är lin- och hampaodlingen, en ekologisk form just för de missgynnade områdena, död. Just detta måste vi förhindra och vi måste diskutera en kompromiss med kommissionen.
(Parlamentet beslutade att återförvisa betänkandets första del till utskottet.) - Efter omröstningen om lagstiftningsförslag 2 och godkännandet av kommissionens förslag efter ändringarna

Schierhuber
Fru talman! Det gäller för detta andra beslut exakt samma sak som ni sade om det första. För utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är två ändringsförslag i denna andra omgång dokument av väsentlig betydelse, nämligen förslagen 28 och 29. Det är därför jag än en gång frågar kommissionen, om den här kanske har reviderat sin åsikt.

Schreyer
Fru talman! Min kollega Fischler förklarade ju detta redan i går. Kommissionen har inte ändrat ståndpunkt.

Schierhuber
Fru talman! Då vill jag också denna gång be kammaren att rösta för en återförvisning till utskottet.
(Parlamentet beslutade att återförvisa betänkandets andra del till utskottet.)
Betänkande (A5-0116/2000) av Bösch för budgetkontrollutskottet om Europeiska kommissionens årsrapport 1998 om skydd av gemenskapens finansiella intressen och kampen mot bedrägerier (KOM(1999) 590 - C5-0058/2000 - 2000/2032(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)Röstförklaringar
Betänkande (A5-0130/2000) av Rothley

Fatuzzo
Fru talman! Visserligen röstade jag för Europaparlamentets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon som kan orsaka skador på medborgare i andra medlemsstater än de där de är försäkrade, men jag hade velat se ett modigare betänkande. Många av de pensionärer som jag ofta talar med i Italien, säger till mig: "Fatuzzo, jag har råkat ut för en allvarlig trafikolycka, jag är ett trafikoffer. Försäkringsbolaget frågade mig: hur gammal är du? Jag svarade: jag är åttio! Och försäkringsbolaget svarade: du är inte värd någonting, du är värdelös, och därför ger vi dig ingen ersättning."
Jag tycker inte det är rätt att betrakta en person som är sjuttio, åttio år som värdelös, och därför kräver jag att man i framtiden skall ge en moralisk ersättning när gamla människor drabbas av trafikolyckor.

Crowley
. (EN) Förslaget till detta direktiv handlar om situationer då en trafikolycka inträffar i bosättningslandet för den person som vållat olyckan eller i tredje land. Målet för detta direktiv är att garantera att den skadelidande parten har rätt att vidta åtgärder gentemot motpartens försäkringsgivare.
Vi måste komma ihåg att vi lever i en europeisk union där den fria rörligheten för varor, människor, tjänster och kapital fungerar. Detta direktiv som stramar upp frågan om ansvarskyldighet beträffande olyckor med motorfordon är en logisk förlängning av de direktiv som har inrättats under de senaste 13 åren för att fullborda den europeiska inre marknaden.
I ett system med fullständig rörelsefrihet för människor och gränstrafik är det bara rätt och riktigt att ett uppstramat och strukturerat förfarande fungerar, så att det finns rättsliga medel tillgängliga för den skadelidande parten i händelse av olycksfall.
Därför skall varje försäkringsföretag med verksamhet inom Europeiska unionen utse en representant i varje medlemsstat som ansvarar för att för dess räkning reglera skadeanspråk om en olycka inträffar som omfattar EU-medborgare. Detta förslag innebär också att det inrättas informationskontor så att olycksdrabbade kan få upplysningar om vem som företräder den tillämplige försäkringsgivaren i en annan medlemsstat.
En kompromiss uppnåddes mellan institutionerna på ett möte med förlikningskommittén som hölls i mars. Det mest komplexa problemet handlar om direktivets territoriella tillämpning. Denna fråga har nu lösts. Direktivet kommer att gälla olyckor som omfattar medborgare i en medlemsstat i unionen eller inträffar på unionens territorium eller i tredje land som deltar i systemet med gröna kort. Förlikningskommittén har också enats om att göra det möjligt för medlemsstaterna att behålla och genomföra mer fördelaktiga upplägg med hänsyn till den skadelidande parten än de föreskrifterna fordrar, för att garantera uppfyllandet av detta direktiv.
Jag stöder detta förslag helt och hållet och jag skulle vilja lovorda Rothley för hans arbete med att föra förslaget till detta skede. Europeiska unionen har, som ett resultat av Amsterdamfördraget, större befogenheter att stifta lagar på konsumenträttområdet. Denna lagstiftning som reglerar frågan om ansvarsskyldighet beträffande bruket av motorfordon och olyckor i Europa kommer att garantera att rättigheterna för de 370 miljoner konsumenterna i Europa förbättras i de fall olyckor inträffar inom alla de territorier som ingår i Europeiska unionen.

Titley
. (EN) Jag välkomnar min socialdemokratiske kollega Willi Rothleys rekommendation för att skydda bilförare utomlands. Vi är tråkigt nog alldeles för bekanta med de höga siffrorna för trafikolyckor över hela Europa. Så många som 500 000 förare i Europeiska unionen blir offer för trafikolyckor utomlands varje år. Det är 500 000 för mycket. Vi måste sätta säkerheten högst och garantera att så mycket som är möjligt görs för att skydda våra medborgare när de reser utomlands.
Förslaget utvidgar aktuella EG-direktiv för skadereglering av motorfordonsförsäkringar för att omfatta fall där personer som är på besök i andra medlemsstater blir offer för en olycka som orsakats av en person som är bosatt i detta land. Försäkringsbolagen kommer därför att behöva utse en representant i varje medlemsstat. Europaparlamentet har gått ännu längre och kräver täckning för olyckor som inträffar i icke-EU-länder, förutsatt att de fordon som är inblandade är registrerade i EU. Enligt kompromissen kommer direktivet att gälla sådana olyckor i ett visst antal länder utanför Europeiska unionen.
Tusentals brittiska semesterfirare reser med bil eller hyr bil varje år i Frankrike, Spanien, Portugal och många andra länder i Europa. Vi är verkligen skyldiga alla våra medborgare rätten att saker görs så enkla som möjligt för dem som dras in i trafikolyckor utomlands och för deras familjer. Detta handlar inte om överlägsna försäkringsbolag som hindrar fordringar, det handlar om att Europaparlamentet skapar en livlina för våra medborgare. För mina egna väljare och för alla Europas medborgare ger jag grönt ljus till detta förslag.
Betänkande (A5-0114/2000) av Martínez Martínez

Fatuzzo
Fru talman! Jag röstade även för den andrabehandlingsrekommendation som lades fram av Martínez Martínez om förordningen om utvecklingssamarbete med Sydafrika, men även här har jag vissa förbehåll. Varför utser vi inte en egen kontrollant, en egen kommissionär varje gång - varje år - som vi ger ekonomiskt bistånd till Sydafrika? Varför kontrollerar vi inte, framför allt, om detta ekonomiska bistånd används väl, och, för det andra, vad som sker i Sydafrika när det gäller mänskliga rättigheter? Vi befinner oss visserligen inte i samma situation som tidigare - förhållandena har ändrats - men även jag får information om allvarliga brott av alla de slag som begås i Sydafrika. Vi måste vara uppmärksamma varje gång vi ger bistånd till ett annat land, inte minst till Sydafrika.

Martin, David
Fru ordförande! Läget i Sydafrika är svårt och det är långtifrån något lätt land att styra. Och ändå så framstår Sydafrika som en hoppets ledstjärna på en i övrigt turbulent kontinent. Vi borde därför göra allt som är möjligt för att bistå den ekonomiska, sociala och demokratiska utvecklingen i det landet. Det är därför som jag beklagar att rådet föreslår endast 787,5 miljoner euro till Sydafrika, vilket i själva verket är en nedskärning med 10 procent av det belopp vi kom överens om för fem år sedan. Parlamentet föreslår i ändringsförslag 2 att vi ger 885,5 miljoner euro till Sydafrika, vilket är 98 miljoner euro mer än rådet. 98 miljoner euro är ingen obetydlig summa pengar i ett sydafrikanskt sammanhang. Och inom ramarna för den europeiska budgeten är det inget som vi skulle vilja behöva kämpa för att hitta. Jag kräver att vi är generösa mot Sydafrika, att rådet hittar dessa 98 miljoner euro och inte går till förlikning, utan accepterar parlamentets ändringsförslag och sätter i gång med att tillämpa denna nya bestämmelse på Sydafrika.

Talmannen
Tack, herr Martin. Jag skall i framtiden se till att kommissionen stannar kvar under röstförklaringarna: den skulle kunna få höra mycket intressanta saker.

Cauquil
Den mest skandalösa aspekten av det som man vågar kalla ett avtal om "utvecklingssamarbete med Sydafrika" är att nämnda samarbete underordnas handelsavtalet med Sydafrika, och att rådet använder det som utpressning för att få igenom sina villkor i Pretoria.
Så mycket cynism skadar uppriktigheten: Europeiska unionen beviljar stöd till Sydafrika under förutsättning att kunna dra nytta av det på handelsområdet. Även om parlamentets förslag på ekonomisk nivå är bättre än rådets har vi inte röstat för ändringsförslagen, eftersom vi inte vill stödja denna fars.
Och om vi inte heller röstar emot beror det enbart på att vi vill bekräfta vår övertygelse om att samarbete mellan Europa och hela Afrika är nödvändigt. Men så länge samarbetet utformas och genomförs till gagn för handlarna, bankirerna och industrimännen kommer det bara dessa och en liten del av de privilegierade i Afrika till del. Under sådana förhållanden är rådets erinran om "kampen mot fattigdomen" och "genomförande av målsättningarna för utvecklingen" bara en grov lögn som ingen omröstning här kan undanröja.

Talmannen
Tack, fru Cauquil. Jag tror mig veta att Laguiller och Bordes instämmer i den röstförklaring ni just lämnat.
Betänkande (A5-0115/2000) av Jeggle

Fatuzzo
Fru talman! Jag röstade för Jeggles betänkande om kommissionens förslag när det gäller priserna på jordbruksprodukter. I samband med detta betänkande diskuterar vi än en gång Europeiska unionens jordbrukspolitik. Jag är positiv till ett ingripande till förmån för bönderna, men jag tycker det skulle vara lämpligt att ändra - i vissa fall helt, i andra delvis - de vägar vi väljer. Jag ser till exempel i detta betänkande inga initiativ till förmån för de äldre småbönder som i bergsområdena, framför allt i de regioner som hör till de mest avlägsna i Europa, bedriver jordbruk. Dessa marker överges kontinuerligt och Europeiska unionens stora utgifter för jordbruket motsvarar inte i tillräcklig grad jordbrukarnas behov. I framtiden måste vi tänka mer på de äldre bönderna.

Raschhofer
Jag vill med min röst stödja föredraganden i hennes ansträngningar att ändå förhindra den föreslagna nedskärningen av de månatliga bidragen till spannmål. Europeiska rådet har i sina slutsatser i samband med toppmötet i Berlin tydligt sagt att de månatliga bidragen skall bibehållas på nuvarande nivå om 1 euro per ton, och bör frysas på denna nivå för hela perioden, dvs. från 2000 till 2006. Den reducering av de månatliga bidragen som nu avses skulle därmed vara ett klart löftesbrott gentemot jordbrukarna. Med tanke på den oroande ekonomiska situationen för landsbygdens befolkning är en ytterligare inkomstförlust inte försvarbar. Inkomsten för de personer som är sysselsatta inom jordbruket har sedan 1996 sjunkit reellt med totalt nästan 10 procent. En minskning av de månatliga bidragen skulle ytterligare skärpa jordbrukarnas ekonomiska situation.

Andersson
. Utvidgningen av Europeiska unionen förutsätter en total förändring av jordbrukspolitiken. Vi svenska socialdemokrater (Pierre Schori, Anneli Hulthén, Jan Andersson, Maj-Britt Theorin, Göran Färm och Eva Hedkvist-Petersen) anser därför att EU:s jordbruksstöd kraftigt bör minskas och välkomnar kommissionens förslag om en gradvis neddragning av de månatliga höjningarna av interventionspriset för spannmål.
Eftersom betänkandet motsätter sig en minskning av interventionspriset för spannmål, röstar vi emot utskottets förslag.

Figueiredo
. (PT) Efter besluten i Agenda 2000 och reformerna av den gemensamma organisationen av marknaderna, har den årliga prissättningen eller de institutionella beloppen bara kommit att beröra ett begränsat antal sektorer. Kommissionen har dock inte alltid arbetat med respekt för jordbrukarnas intressen, framför allt när den sänker priserna, något vi motsätter oss.
I konkreta tal föreslår kommissionen för 2000/2001, en ökad nivå för riset i väntan på nästa reformförslag, vilket redan borde ha kommit. För de månatliga höjningarna av spannmålspriset föreslås en minskning i två etapper, för en likvärdig minskning av interventionspriset på 7,5 procent, beslutad inom ramen för Agenda 2000, vilket är oacceptabelt för flera medlemsstater, varför rådet i Berlin gick med på att behålla de månatliga höjningarna på nuvarande nivå.
När det gäller nöt- och svinkött, har kommissionen bibehållit de nuvarande priserna. Beträffande sockersektorn, ligger den kvar på den prisnivå som fastställdes inför den senaste säsongen, och ett förslag till reform kommer att läggas fram för att stoppa kvoteringen, med åtagandena i Världshandelsorganisationen som förevändning.
I utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling lades några positiva förslag fram, främst avvisandet av Kosovofinansieringen på 300 miljoner euro nästan exklusivt från socker- och jordbrukssektorn, då detta kommer att öka det negativa trycket på jordbrukarnas inkomster, vilket inte är acceptabelt.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. Beträffande förslag till rådets förordning om fastställande av vissa sockerpriser och av standardkvaliteten för betor för regleringsåret 2000/2001 vill vi anföra följande: Återuppbyggnaden av Kosovo är en viktig fråga för EU, som vi helhjärtat stödjer. De extra medel som behövs för Kosovo skall tas från generella nedskärningar av stöd till hela den gemensamma jordbrukspolitiken och inte bara genom nedskärningar inom sockersektorn.

Rovsing
. Jordbruksstödet är en tung börda för Europeiska unionen. Inte minst när utvidgningen med de östeuropeiska länderna blir en realitet är det ofrånkomligt att genomföra en kraftig revision av stödet.
Det gläder mig att det första steg som härmed tas i riktning mot en sådan revision innebär en långsiktig plan för en viss minskning av jordbruksstödet. Emellertid är det problematiskt att man inte vågar ta en fullständig och öppenhjärtig diskussion om hur vår jordbrukssektor på sikt skall klara sig under helt andra förutsättningar och med ett helt annat stödsystem än det som gäller i dag. Vi blir tvungna att reducera stödet till ett absolut minimum, och diskussionen måste tas nu.
Å andra sidan skall minskningen av jordbruksstödet ske gradvis och i ett sådant tempo att man inte riskerar att det uteblivna EU-stödet ersätts av kompenserande nationella åtgärder. Det är också problematiskt, om kommissionen tar bort stöd från jordbruket med motiveringen att man skall använda dessa medel för ett annat syfte. En minskning av stödet skall inte motiveras med ovidkommande syften.
Betänkande (A5-0124/2000) av Schierhuber

Fatuzzo
Fru talman! Jag röstade emot betänkandet om en europeisk politik för lin och hampa. Det gjorde jag eftersom jag anser att vi måste byta inriktning när det gäller hur vi skall stödja och hjälpa jordbruksproduktionen inom Europeiska unionen. Vi måste bort från en politik som innebär att vi skänker en summa pengar till den som producerar en viss jordbruksprodukt som vi vill stödja, och i stället försöka sänka avgiftsdelen i samband med produktionskostnaderna, avgifter som i de flesta fall beror på nationalstaternas politik, avgifter som innebär ökade kostnader för arbetskraften och som bakbinder händerna på dem som verkligen vill arbeta, producera och öka antalet arbetstillfällen inom den aktuella sektorn. Vi måste helt enkelt börja ändra vårt sätt att stödja jordbruket i Europa.

Raschhofer
Fru talman, värderade kolleger! Jag har röstat för kollegan Schierhubers betänkande. Jag anser att ändringsförslag 28 och 29 är särskilt viktiga. Hon påpekar nämligen helt riktigt att en begränsning av maximimängderna måste motsvara de faktiska förädlingskapaciteterna. Det av kommissionen föreslagna införandet av nationella maximimängder skulle skapa ett system, som inte vore rättvist för de nationella förädlingskapaciteterna. Flera medlemsstater skulle på grund av begränsningen till maximalt 50 ton per år redan på förhand uteslutas från odling. Målet måste vara att utveckla ett flexibelt system, i vilket man tar hänsyn till de regionala avsättningsmöjligheterna och därvid möjliggör odling på samma sätt för alla medlemsstater.

Andersson
, skriftlig. Vi svenska socialdemokrater (Pierre Schori, Anneli Hulthén, Jan Andersson, Maj Britt Theorin, Göran Färm och Ewa Hedkvist Petersen) anser att EU:s jordbruksstöd kraftigt bör minskas och är därför också emot stöd till hampaproduktion.
Vidare är kontrollmekanismerna för odling av hampa problematiska, eftersom det med blotta ögat inte går att skilja fiberhampa från hampa för narkotikaproduktion. Det är därför svårt att garantera att det inte sker någon odling av hampa för narkotikaframställning.
Vi anser därför att hampaproduktion inte bör främjas genom ökat stöd, och vi avstår från att rösta på Schierhubers betänkande.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. Beträffande förslag till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1251/1999 om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor för att däri inbegripa lin och hampa som odlas för fiberproduktion vill vi anföra följande: Som liberaler anser vi att jordbrukspolitiken skall marknadsanpassas och avbyråkratiseras. Om parlamentet menar allvar med östutvidgningen måste man verka för omfattande nedskärningar i kostnaderna för jordbruket. Alla direkta stöd till jordbruksproduktion bör stegvis avskaffas.
Betänkande ( A5-0116/2000) av Bösch

Fatuzzo
Fru talman! Det här är sista gången jag tar till orda för att förklara att även i det här fallet röstar jag bestämt nej till Böschs betänkande från 1998 om bedrägeribekämpning. Och detta gör jag inte därför att jag skulle vara emot att bekämpa alla typer av bedrägerier - fattas bara! Jag stöder verkligen denna kamp - utan därför att jag anser att för att verkligen kunna bekämpa bedrägeriet inom Europeiska unionen måste vi ändra sättet på vilket EU betalar ut pengar. Samma betänkande säger att de 1 019 miljoner euro som man har upptäckt har förskingrats inte är annat än toppen på ett isberg. Men vi vet att av isbergen är det bara 10 procent som är synligt ovan vattenytan och 90 procent som ligger under vattenytan och som alltså är osynligt: med andra ord rör det sig om cirka 10 000 miljoner euro som förskingrats inom Europeiska unionen. Vi måste verkligen ändra vårt sätt att hantera pengar!

Dell'Alba
Fru talman! Alldeles nyss gratulerade ni föredraganden till arbetet. Jag vet inte vad det finns för anledning att gratulera eftersom flera av punkterna fallit, bl.a. på grund av hans grupp som, i ett anfall av klokhet, beslutade att lägga fram ett stort antal ändringsförslag om eliminering, vilka godkändes. De gällde bl.a. alla delar rörande vitboken. Därmed föll ett stort antal ändringsförslag som gick längre än betänkandet och innehållet i det betänkande som Bosch skulle ha utarbetat.
Jag ställer därför följande fråga: varför skall vi slösa pengar på att låta Bosch skriva en text som inte har något att göra med hans arbete och som Europaparlamentet med rätta förkastar. Ni kan tala om detta med Stauner, som ni kommer att träffa, eftersom hon är mycket intresserad av betänkanden från andra, och ni kan också fråga henne om hon inte är intresserad av att veta varför ledamöter i budgetkontrollutskottet utför arbete som inte har något att göra med de uppdrag de fått. Heder och hyllning alltså till klokheten i detta parlament som delvis bidragit till att återställa ordningen.

Andersson, Blak, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Schori, Theorin och Thorning-Schmidt
Vi har i dag röstat för Böschs betänkande om en mera effektiv bekämpning av bedrägeri och oegentligheter i fråga om EU-medel. Även om fallen av bedrägeri och oegentligheter har minskat en aning från 1997 till 1998, finns det fortfarande ett stort behov av effektivare kontrollmekanismer. Kinnocks reformplan är som helhet både visionär och realistisk. Det finns dock vissa hakar.
Parlamentet föreslog redan i Van Hulten-betänkandet att man skulle skapa en extern instans under revisionsrätten, som bland annat skulle ta hand om disciplinärenden och som skall medverka till att driva in pengar, som har betalats ut på felaktiga grunder. Om man skapar en sådan instans, betyder det att förfarandet med disciplinåtgärder flyttas bort från kommissionen. Vi har mycket dåliga erfarenheter av den interna disciplinnämnden. För närvarande är det kollegerna som skall sitta som domare över ämbetsmän som ställs till svars inför disciplinnämnden. Det är helt ohållbart. Både ECHO-affären och Med-affären är alltför kända exempel på detta.
Vi bör också kritisera förslaget i vitboken om att inrätta en rådgivande panel för att behandla oegentligheter. Ännu en panel skulle undergräva OLAF:s befogenheter. Vi har röstat mot förslaget att tillsätta en europeisk allmän åklagare. Det är en stor mastodont att bygga upp, när problemet i själva verket finns på annat håll. I verkligheten finns det ett större behov av en genomgripande personalreform.
Det är ändå bara de grövsta ärendena som kommer att få straffrättsliga konsekvenser. 90 procent av ärendena kommer att vara disciplinärenden om försumlighet eller inkompetens. Det behövs i stället en ordentlig intern kontroll och bättre möjligheter att avskeda folk. Vi måste se till att ändra tjänsteföreskrifterna och förfarandet med disciplinåtgärder, vilket också föreslås i betänkandet.

Deva and Heaton-Harris
. (EN) De brittiska konservativa lade ned sina röster i allmänhet eftersom vi är missnöjda med idén om en europeisk åklagarmyndighet, då vi anser att detta mycket väl kan leda till corpus juris. Vi är också missnöjda med de hänvisningar till moms som görs i betänkande.

Poos
. (FR) Jag avstod från att rösta om resolutionen om skydd av gemenskapens finansiella intressen och kampen mot bedrägerier.
Jag ville inte rösta emot, eftersom jag fullständigt instämmer i föredragandens målsättning att förstärka kampen mot bedrägerier mot gemenskapens finansiella intressen.
Jag röstade inte heller för, på grund av inrättandet av ett nytt kontrollorgan. Det är inte genom att röra till det och öka antalet sådana organ som gemenskapen kommer att uppnå det mål vi strävar efter.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.50 och återupptogs kl.15.00. )

Förebyggande och kontroll av viss transmissibel spongiform encefalopati
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0117/2000) av Roth-Behrendt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av bestämmelser för förebyggande och kontroll av viss transmissibel spongiform encefalopati (KOM(1998) 623 - C4-0025/1999 - 1998/0323(COD)).

Roth-Behrendt
Herr talman! Det som vi i dag förhandlar här, transmissibel spongiform encefalopati, smittbara sjukdomar, bl.a. BSE eller skrapie, är en av de många följdrapporterna eller följddiskussionerna till slutrapporten om BSE, och jag tror att det också helt säkert är intressant för besökarna på åhörarläktaren. Vi har nu här en rapport som kommissionen på parlamentets begäran utlovade tillsammans med sin slutrapport om BSE 1997. Kommissionen har lagt fram den. Vi har arbetat ut betänkandet om den, p.g.a. av avbrottet förra året inte fullt så snabbt som vi annars skulle ha gjort det. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och Böge har utarbetat yttrandet till detta. Alltså har vi kunnat fortsätta BSE-samarbetet på ett bra sätt.
Jag vill helt kort säga hur jag som föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor ser på förslaget. Det är ett bra förslag från kommissionen, och liksom i fråga om mycket av det som kommissionen lagt fram om BSE och dess följdproblem, har vi varit nöjda under de gångna åren. Också detta är vi nöjda med, men som så ofta kan man också förbättra det, herr Byrne. Som jag redan sagt beträffande ert förslag om BSE-test så kan man förbättra det; det säger jag också här i dag. Helt säkert är det nödvändigt att förbättra Europaparlamentets deltagande. Det måste säkerställas att Europaparlamentet i medbeslutandeförfarandet kan agera som en verklig garant för konsument- och hälsoskydd i Europeiska unionen. Endast då har vi också en hög standard, och bara då kan ni också arbeta bra tillsammans med oss, ty ministerrådet, de respektive nationella ministrarna, har under de senaste åren inte direkt gått i ledningen för rörelsen, som vi alla vet här i kammaren.
Det är också viktigt - och även här måste man förbättra ett annat förslag - att det sker ytterligare en diskussion om snabbtesterna för BSE. Ni har lagt fram ett förslag efter detta TSE-förslag, som sedan också måste anpassas av er, men detta förslag räcker ännu inte. För att faktiskt kunna få en verklig uppfattning av BSE-statusen i medlemsländerna, måste vi klargöra att för den mänskliga hälsans skull även slaktade djur skall testas i ett screening-förfarande. Det har ni hittills inte kommit med något förslag om.
Säkerligen måste det även, och det har vi försökt i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågoroch även i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, ske ett stärkande av medlemsstaternas skyldigheter att informera kommissionen, att lämna information och dataöverföring till kommissionen om tilldragelser i länderna, om BSE-problem eller misstänkta händelser. Även där måste vi i ökad utsträckning se till att medlemsländerna gör sin plikt. Också där säger jag än en gång: Misstroende är alltid motiverat gentemot medlemsländerna, även gentemot mitt eget, vill jag säga i rättvisans namn.
Herr Böge har med all rätt påpekat - det kommer han säkert också att göra i sin framställning - att det måste finnas en begreppsbestämning i gemenskapen för det geografiska området. Där räcker definitionen säkert inte, och kommissionen måste förklara - och det uppmanar jag er att göra, herr Byrne - hur den avser att hantera undantagen om kosmetika, medicinska produkter och läkemedel. Jag är övertygad om att kommissionen måste lägga fram förslag för att häva eventuella brister i den befintliga lagstiftningen.
Tillåt mig att göra några påpekanden om ändringsförslagen, och sedan har jag tack vare min grupps talartid i slutet av debatten än en gång tillfälle att göra ett påpekande. Jag instämmer i nästan alla ändringsförslag, men det finns några där jag vill fråga er, herr Byrne, hur ni bedömer dem. Det gäller i synnerhet ändringsförslag 50, som tar med kattfoder i Böges förslag; jag vet att han är mycket noggrann med allting. Men jag har också hört av er att kattfoder är ett problem för er. Var snäll och säg något om risken för att smittas av katter.
Sedan finns det några ändringsförslag från Attwooll med flera, i synnerhet 53, 54 och 55. Det är ändringsförslag som innebär en inskränkning av föreliggande förslag och som inte heller medför någon förbättring, inte ens någon förbättring för situationen i Förenade kungariket, vilket jag ändå skulle förstå. Exempelvis kan man inte skilja mellan uppfödning och gödning; det är ett helt otillfredsställande förslag. I andra delen av ändringsförslag 56 känner jag sympati för att man vill undanta vissa material, om det i ett medlemsland finns ett bestämt och bra system, men jag måste också klart säga: Vid den nuvarande tidpunkten för diskussionen om de speciella riskmaterialen är det en farlig signal till medlemsländer som mitt eget, som där är mycket förbehållsamt.
Jag vill än en gång helt klart säga: Effekterna på medlemsländerna har ju uppenbarligen överskattats av några kolleger här i kammaren. För länder som har ett bra, fungerande system, som har en hög grad av skydd, kommer denna förordning inte att medföra någon försämring. Men de länder som inte har det, kommer äntligen att få en stödkorsett, som tvingar dessa länder att också ställa säkerhet och hälsoskydd i förgrunden. Därför kan jag inte riktigt förstå mycket av misstroendet hos många kolleger, men det kan vi kanske fortfarande klara upp i denna diskussion.
Herr talman! Jag kommer i slutet av denna debatt att ha ytterligare tre minuter till förfogande och då än en gång komma tillbaka till några utläggningar från kollegerna.

Böge
Herr talman, kära kolleger! Även utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling välkomnar principiellt kommissionens förslag, eftersom det ändå motsvarar det löfte som kommissionen har gett parlamentet. Jag vill uttryckligen också prisa det goda samarbetet mellan utskotten och föredragandena.
Vi har redan tidigare en gång påpekat hur märkvärdigt det i sig är att det hittills inte finns några gemensamma bekämpningsföreskrifter mot skrapie, trots att skrapie och BSE redan från början på något sätt hade med varandra att göra. För oss är det mycket viktigt att söka en differentierad ansats till förebyggande konsumentskydd med sakkunskap och utan panik. Som en komplettering till det som föredraganden sade var det viktigt för oss att kommissionen har tagit med principen om regionalisering av bekämpning av TSE, för att garantera å ena sidan strikt bekämpning och å andra sidan ett ögonmått.
Jag vill också påpeka att det är viktigt för oss att tala sakkunnigt med varandra om anpassningen av uppgifterna om ålder med hänsyn till bekämpningsåtgärderna när det gäller de drabbade djurbestånden. Jag vill också tillfoga, när vi talar om möjligheten att införa tester, exempelvis i tvistefall mellan kommissionen och medlemsstaterna, men också i tvistefall mellan kommissionen och tredje land, att genomförandet av tester kan bidra till att lösa frågan huruvida ett land skall hamna i riskkategori I, II eller III, om exempelvis vissa statistiska data inte går att skaffa fram på annat sätt.
Men jag vill inte hemlighålla, herr kommissionär, att tredjelandsproblematiken generellt för oss fortfarande kommer att vara ett problem, likaså frågan om införlivande av läkemedel/kosmetika. Vi förväntar oss också att kommissionen mycket snabbt lägger fram rättsliga föreskrifter för djuravfall, för ben- och köttmjöl, för att å ena sidan definiera säkerhetsformler, så att ett ansvarsfullt återvinningssystem kan ha en framtid, men å andra sidan garantera förebyggande konsumentskydd.
En fråga kommer fortfarande att vara aktuell: Meningsskiljaktigheterna mellan vissa medlemsstater och majoriteten av medlemsstaterna vad gäller frågan vad som är viktigast: Att definiera riskmaterial eller att ta ut hela djurbestånd ur livsmedelskedjan i händelse av ett BSE-fall. Även forskningen har hittills tvekat att lämna ett klart besked.

Trakatellis
Herr talman! En lärdom vi kan dra av krisen med spongiform encefalopati hos nötkreatur är att hälsan är långt viktigare än alla andra politikområden. Detta är i själva verket utgångspunkten för utarbetandet av det förslag till förordning som vi nu diskuterar och det måste vara det rätta tillfället att systematiskt söka förebygga, kontrollera och utrota transmissibel encefalopati.
Problemet har varit känt i många år, men tyvärr har man ännu inte lyckats utrota sjukdomen, och man har heller inte kunnat fastställa alla orsaker till sjukdomen, och därför råder det oro, begränsningar och störningar i fråga om tillverkning och distribution av animaliska produkter. Det är följaktligen nödvändigt att man inom hela gemenskapen vidtar åtgärder som leder till: för det första, att man kan garantera skyddet av folkhälsan, för det andra, att man kan vinna tillbaka konsumenternas förtroende, vilket i sin tur kommer att bidra till att den inre marknaden kan utvecklas och fungera på ett riktigt sätt. En av de viktiga åtgärder som föreslås i förordningen är att man skall införa tester för snabb diagnos, för nyckeln till framgångsrik bekämpning av sjukdomen är att man snabbt kan lokalisera den. Dessa tester, som på relativt kort tid kan ge oss resultat, kommer att bidra till att vi kan vidta lämpliga åtgärder omedelbart.
Man har hittills föreslagit tre tester, och vi räknar med förbättringar på detta område i framtiden, men också tester för snabbdiagnos på levande djur, så att vi bättre kan observera hur transmissibel spongiform encefalopati sprids i Europeiska unionen.
En annan punkt och åtgärd är att man initierar en fortlöpande epidemiologisk undersökning, som bl.a. bygger på laboratorieanalyser enligt ett fastställt förfarande. Om vi inför likartade rutiner och får fram fullt jämförbara analysresultat från laboratorier såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå, underlättas en närmare kartläggning av situationen, och vi får också fram pålitliga vetenskapliga fakta men också diagnosmetoder, som även kommer att innefatta tester för snabbdiagnos. Det vore bra, om vi samtidigt kunde följa utvecklingen i fråga om de vetenskapliga undersökningarna av Creutzfeldt-Jacobs sjukdom, vilken som bekant drabbar människor och förorsakas av livsmedel från djur som infekterats av spongiform encefalopati.
Till sist, varje misstanke om förekomst av spongiform encefalopati hos ett djur måste omedelbart rapporteras till ansvarig myndighet, så att lämpliga åtgärder kan vidtas. På denna punkt, herr talman, skulle jag vilja framhålla att jag har den uppfattningen, att en effektiv utrotning av sjukdomen kräver att man avlivar hela besättningen, trots att denna åtgärd innebär att man får betala ett högt pris, både ekonomiskt och känslomässigt. Därför bör kommissionen betala ut ersättning av avsevärd storlek till dem som är berättigade. Det är naturligtvis svårt, när bara ett av flera djur är sjukt, men denna åtgärd föreslås just därför att det är väldigt svårt att avgöra om det finns djur, som synbarligen kanske är friska men senare kommer att insjukna. "Bättre att förebygga än att behandla", sade Hippokrates en gång för mycket länge sedan, varigenom han lade grunden till den förebyggande verksamheten i hälsofrågor, i all synnerhet som det inte finns någon behandling, vare sig för spongiform encefalopati hos nötkreatur eller för den besläktade sjukdom som drabbar människan, dvs. den nya varianten av Creutzfeldt-Jacobs sjukdom.
Avslutningsvis skulle jag vilja gratulera och tacka Böge, som varit föredragande för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och även Roth-Behrendt, som varit föredragande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, för genom deras samarbete och de andra kollegernas medhjälp anser jag att vi nu får en mycket bättre förordning, utformad på ett mycket bättre sätt än kommissionens tidigare förslag till parlamentet.

Whitehead
Herr talman! Jag vill också uttala mitt gillande och lovorda Roth-Behrendt och Böge i denna fråga och kommissionens första förslag.
Säkerheten måste vara en prioritet och vi vet alla att om vi skall ha samma försiktighetsprincip i alla medlemsländer så behöver vi instifta en rad åtgärder som hittills inte införts.
Kommissionär Byrne skall gratuleras för att fört dessa närmare. Dessa förslag tar oss ytterligare ett steg fram på vägen inom området för diagnostiska tester, mot en mer skeptisk attityd gentemot djur som borde misstänkts, vilket emellertid inte skedde i vissa medlemsländer, och när det gäller de allmänna utsikterna för insjuknat boskap att testas för möjligheten av BSE.
Jag skulle emellertid vilja säga något från den medlemsstat som först drabbades av BSE:s bistra villkor och som ett resultat av detta också gått i spetsen för att rensa upp efter detta problem. Vi har nu i Förenade kungariket under en betydande tidsperiod haft en 30 månaders utgallring av alla djur, vilka tagits ut ur näringskedjan. Vi har kunnat ta itu med problemet med möjlig överföring från modern genom att också ta ut de djur som kan vara i farozonen på grund av sitt ursprung. Från vår ståndpunkt, mot bakgrund av de åtgärder som vi vidtar, så ser vi inga skäl alls till varför vi dessutom skulle behöva införa slaktning av hela hjordar på samma sätt som i en del andra länder. Vi har inte bara blivit ombedda att ha både hängslen och livrem, vi måste köpa ett par nya byxor också, bara i fall något skulle hända. Detta skulle kosta en hel del pengar. Och det skulle inte avlägsna ett enda misstänkt fall av BSE.
Jag skulle vilja påminna dem som är här i dag att med våra extra säkerhetsåtgärder så exporterar vi i Förenade kungariket endast djurkroppar rensade på ben till gemenskapen, vilka har gått igenom maximala kontroller och säkerhetsåtgärder.
Under dessa omständigheter finns det därför ett antal ändringsförslag som lagts fram av olika ledamöter från Förenade kungariket som jag skulle vilja rekommendera till debatten. Jag skulle bli mycket glad om kommissionären skulle kunna acceptera att under en del omständigheter - särskilt med tanke på utgallringen i över 30 månader som skedde i Förenade kungariket - och för vissa länder, som onekligen befinner sig i farozonen, men där också säkerhetsåtgärder på hög nivå vidtagits, så är vissa inskränkningar nödvändiga och skulle vara fullt tillräckliga för honom. Jag hoppas verkligen det.

Olsson
Herr talman! Först vill jag rikta mig till kommissionären och säga att jag naturligtvis välkomnar detta förslag. För det andra vill jag gratulera Roth-Behrendt till ett mycket bra arbete. Jag vill även tacka Böge. Jag vill stödja i princip alla ändringsförslag från miljöutskottet.
I dag vet vi väldigt mycket om livet. Men livet är så att säga inte färdigt, utan det utvecklas hela tiden. Det utvecklas inte bara på den positiva sidan, utan också på den negativa. Vi får efterhand nya smittämnen och nya problem. BSE-krisen är ett exempel på ett sådant fenomen. Det finns dock många fler exempel.
Det är alltså två saker som måste göras. Det ena är det som vi sysslar med i dag, nämligen att försöka se till att vi får bukt både med BSE och med TSE, som ju är ett vidare begrepp. Vi måste se till att detta inte upprepas. Vi måste emellertid också finna former för att bemästra motsvarande tragedier i framtiden. Sådana tragedier kommer naturligtvis inte på precis detta område, utan dyker upp någon annanstans. Detta illustrerar och lär oss av denna debatt att vi måste ha ett heltäckande regelverk på hela den gemensamma marknad som EU utgör. Vi måste ha samma regler, som måste kontrolleras på samma sätt. Alla måste behandlas lika.
Det har framkommit förklarliga skillnader i attityder under de debatter som vi har fört i miljöutskottet, i partigrupperna och som också hålls här och nu i kammaren. Jag tänker på det senaste anförandet. Förenade kungariket har drabbats hårt. Jag har stor förståelse för att man där har synpunkter på hur man kanske skulle kunna spara. Men låt mig säga en sak som är kolossalt viktig: Vi får aldrig drabbas av att vi tar hänsyn till kortsiktiga ekonomiska vinster och därmed riskerar den långsiktiga säkerheten. Det finns en risk att den kortsiktiga ekonomin tar över och att förnuftet och försiktigheten därmed inte får råda.
Till min partikollega Attwooll måste jag säga att jag mycket väl förstår de aktuella ändringsförslagen, men att jag inte kan stödja dem. Det skulle innebära att vi blev otydliga, att vi sände ut fel signaler. Jag tror att det är väldigt viktigt att vi i detta sammanhang, när vi beslutar om detta betänkande, ger en alldeles klar signal om fasthet i bedömningen när det gäller livsmedelssäkerhet. Det är viktigt inför den kommande debatten om hela det projekt som den aviserade vitboken innebär.

Staes
Herr talman, kolleger, fru föredragande! Ett flamländskt ordstäv lyder: det är bättre att förebygga än att läka. Jag antar att dessa kloka ord gäller i alla våra medlemsstater och regioner. Jag vill uttryckligen gratulera kollega Roth-Behrendt till hennes betänkande. Min partigrupp har inte lagt fram några ändringsförslag. Vi är fullständigt ense med er. Vi stöder er helt och vi är inte alls misstrogna.
Förslaget har ju sitt ursprung i ett löfte som tidigare gjordes med avseende på uppföljningskommittén, det är alltså en bra sak. Jag vill ta upp följande frågor.
För det första, regionaliseringen och den regionala differentieringen är bra för en målinriktad bekämpning av TSE. Fråga bara mina skotska och walesiska kolleger.
För det andra finns det tester för en snabb diagnos och för att upptäcka TSE hos nötkreatur. Vi i utskottet för miljö vill naturligtvis ge möjlighet att använda sig av dessa metoder för att få en bättre bevakning. Nu vet vi alla att de här testerna vetenskapligt sett inte är helt finslipade och att vi med de testerna inte exakt kan veta att det verkligen är fråga om ett smittat djur i alla sjukdomsstadier. Jag tror i alla fall att de här testerna är på väg åt rätt håll. Jag tror också att vi måste stödja den vetenskapliga forskningen i saken.
För det tredje så tycker jag att kravet på destruktion av hela beståndet på företag där sjukdomen brutit ut är ett bra krav.
För det fjärde finns det verkligen ett behov av kompletterande lagstiftning för produkter som kosmetika, läkemedel, medicinalprodukter som nu är undantagna.
Slutligen vill jag peka på den serie av ändringsförslag som verkligen gör att ett antal punkter försvinner från bilagan och sätts in i huvudtexten. Jag tror att det är viktigt för att komma fram till mer demokrati, bort från kommittéförfarandet, mer kontroll från parlamentet. Det tycker jag är mycket viktiga ändringsförslag.

Korakas
Herr talman! Det förslag till förordning som vi diskuterar har inte till syfte att ta itu med problemen, vilket kommissionen på ett hycklande sätt påstår, utan att skyla över de problem som uppstått i vissa länder, genom att upphöja dem till problem som gäller alla. Därför måste förslaget ändras, i synnerhet på de punkter som avser en kategoriindelning av länderna.
Om kommissionen verkligen hade velat skydda folkhälsan mot spongiform encefalopati, skulle den för länge sedan ha föreslagit regler för att avvärja sådana faror, vilket den inte har gjort. Kommissionen borde ha tänkt på de förfaranden och de påföljder som krävs. Men något sådant skulle ha missgynnat de multinationella livsmedelsföretagen, som har låtit strävan efter övervinster bli det allt överskuggande målet. Sålunda kom detta initiativ från kommissionen, när situationen t.ex. med dioxinerna redan blivit omöjlig att kontrollera, för att man i dag skall kunna ge sken av att det finns en viss kontroll.
Den slutsats man kan dra av förslaget till förordning är att det snarast är fråga om att mörklägga situationen. Detta är resultatet av den klassificering av länderna som inte utgår från det grundläggande kriteriet, som är den eventuella förekomsten av encefalopati hos ländernas nötkreatur, utan i stället innebär att man tar hänsyn till andra aspekter för att hänföra länderna till en viss kategori. Det värsta är dock att ett land, om det lyckas bevisa att det infört kontroll av sin djurproduktion, även om fall av encefalopati inträffat i detta land, kan behandlas som likvärdigt med ett annat land, där det inte inträffat sådana fall.
Även andra åtgärder som föreslås är av samma typ och lika nivellerande, såsom det obligatoriska avlägsnandet av olika organ (mjälte, hjärna, ryggmärg osv.). Dessa åtgärder kommer att skada förtroendet för köttproduktionen i länder där det inte inträffat något fall av encefalopati, och det kommer att skada förtroendet för kött från får och getter, eftersom det inte finns tillräckliga vetenskapliga belägg för detta kötts känslighet för den infektion som förorsakar spongiform encefalopati. Borttagandet av ovannämnda organ och vävnader från får och getter, på det sätt som föreslås, kommer att leda till en katastrof och omöjliggöra handel med sådant kött, dvs. kött från får och getter kommer att trängas ut från marknaden och ersättas av kött från större djur, och man kommer att förbjuda traditionella maträtter som kokoretsi och splinantero. Jag motsätter mig alltså kommissionens förslag.

Hyland
Herr talman! Jag välkomnar detta tillfälle att lämna ett kort bidrag till debatten och jag gratulerar föredraganden för hennes utmärkta arbete. Parlamentet har sannerligen ägnat en hel del tid åt att ta itu med den viktiga frågan om livsmedelssäkerhet för sina medborgares räkning, samtidigt som det har garanterat att jordbrukarna skall kunna verka inom ramarna för ursprungsidentifiering i produktionen, vilket är det enda sättet att helt återställa konsumenternas förtroende till det stora urval av kvalitetslivsmedel som produceras av de europeiska jordbrukarna. Av detta skäl är skapandet av en enhetlig rättslig grund för att kontrollera och förhindra spridningen av BSE och skrapie av största vikt och det finns fortfarande, vilket andra talare låtit förstå, en brist på konsekvens vad beträffar tillämpningen av bestämmelserna inom enskilda medlemsstater.
Jag skulle vilja be kommissionär Byrne att prioritera införandet av konsekvens, vilket är det enda sättet vi kan övertyga våra konsumenter att vi har en gemensam politik när det gäller att garantera folkhälsan. Som jag har sagt i tidigare debatter, så är jordbrukarna offer för omständigheter utanför deras kontroll och de som ansvarar för produktionen av djurfoder, vilka utsätter folkhälsan, hela boskapssektorn och jordbrukens inkomster för faror, har mycket att stå till svars för. Denna kammare måste vara vaksam så att den garanterar att detta inte kan upprepas.
Jag välkomnar tillgängligheten av snabba diagnostiska tester för förbättrad upptäckt av TSE bland boskapen och anser, herr kommissionär, att man bör ytterligare överväga användandet av dessa som ett sätt att fastställa djurens hälsostatus i medlemsstaterna.
För mitt eget land, Irland, är livsmedelsexporten och i synnerhet nötköttet av högsta vikt för vår ekonomi och jordbrukarnas inkomster. Jag kan säga att vi inte har lämnat något ogjort när det gäller att ge sig i kast med detta problem, inklusive avlägsnandet av hela hjordar där ett infekterat djur verkligen har diagnostiserats.
Låt mig sammanfattningsvis säga att jordbrukarna alltid har svarat positivt på införandet av bestämmelser som reglerar folkhälsan och hälsostatusen för djur som fötts upp för livsmedelsproduktion. Deras uppgift som garanter för livsmedelssäkerheten och livsmedelskvaliteten har, vilket alla i denna kammare känner till, blivit allt svårare. Alldeles för ofta har deras bidrag till samhället tagits för givna och sannerligen inte alltid belönats adekvat med en skälig inkomst.

Martinez
Herr talman, fru föredragande, herr föredragande av yttrandet och herr företrädare för kommissionen! Vi har fått ett förslag till förordning om förebyggande av transmissibel spongiform encefalopati, dvs, degeneration av hjärnan på kor, får, apor, antiloper, katter och till och med människor, eftersom det förekommit 53 fall av atypisk Creutzfeldt-Jakobs sjukdom i Storbritannien, alla med dödlig utgång.
Vi skall alltså anta regler för att förebygga en epidemi som är känd sedan 1986, dvs. sedan fjorton år. Det är väl ändå litet sent att reagera men under dessa fjorton år har vi å andra sidan gjort en massa saker. Förra månaden till exempel beslutade vi att klistra etiketter på köttet för att varna konsumenterna. Kommissionen har sagt oss att den inte kunde klistra etiketter före år 2002, alltså sexton år efter att sjukdomen startade, men vi gjorde till slut ändå något. Vi har diskuterat med Delors, vi har diskuterat med Santer, med Prodi, med McSharry som var kommissionär med ansvar för jordbruket, med Steichen och Fischler; vi har inrättat en undersökningskommitté som för övrigt vår kollega Böge var ordförande för, en tillfällig kommitté följde, och vi lämnade till och med in en misstroendeförklaring som Böge inte var positiv till. Vi hörde experter: Dirringer, den tyska virusspecialisten, Picoud, Dormont, de skotska specialisterna, vår portugisiska kollega Garcia var specialist; vi har haft debatter, brådskande debatter om embargot, etc.
Efter fjorton års diskussion är de överlevande efter detta krig under nära tjugo år - Graefe zu Baringdorf, Cunha, Böge, jag själv - inte så många: Happart har försvunnit och vår kollega Pagel har till och med dött. Jag tror därför att det skulle vara bra för våra nytillkomna kolleger att genomföra en slags debriefing av ärendet, bortom problemen med rättslig grund enligt artikel 100 a eller problemen med att övervaka BSE.
Utgångspunkten i detta ärende är mjölkkvoterna 1984. För att få den bästa mjölkreferensen pressade våra brittiska vänner korna som man gör med motorer: genom att övergöda dem. Och för att spara kostnader för utfodringen lät man korna äta kadaver omvandlade till mjöl. Och för att spara ännu mer bränsle vid tillverkningen av mjölet sänkte de tillagningstemperaturen vilket gjorde det möjligt för den patogena agensen att överleva. BSE är det tragiska resultatet av strävan efter vinst och den brittiska jordbruksmodellen.
Man känner till sjukdomen sedan 1986. Man gjorde inte mycket före 1996. Varför? För att Maastrichtfördraget måste säljas till opinionen. Den fick inte oroas. Pressen visste, kommissionen visste och Europaparlamentet visste, men ingen talade om det. Och när engelsmännen i mars 1996, genom den brittiska jordbruks- och hälsoministern erkände att sjukdomen kunde överföras till människor vidtog man inte de nödvändiga åtgärderna. Varför? För denna gång handlade det inte om att sälja Maastrichtfördraget utan Amsterdamfördraget, och den allmänna opinionen fick inte oroas. Via tystnad och lögner etablerade sig epidemin med känt resultat.
För det första har BSE inte försvunnit från Storbritannien och kommer inte att försvinna. För det andra har det sena förbudet mot mjöl inte gjort att smittan försvunnit. För det tredje har antingen smittan korsats med mjöl som man ger till hönor eller också finns det en tredje smittoväg. Utöver smittan via modern skulle det kunna finnas smitta via fälten, betet, gräset och liksom för fårets skrapie skulle vi få utdömda jordar, marker där prionerna skulle kapsla in sig och återkomma så snart man släppte dit kor. För det fjärde har Storbritannien och industrierna som smutsat ned inte betalat. Det är de oskyldiga bönderna och spannmålsodlarna som betalat, på samma sätt som bönderna betalar för Kosovo.
Det betyder att direktivet och förordningen är trevliga men de är lite hycklande. Vi är alla överens om att vi skall ha regler om förebyggande och anta ändringsförslagen från jordbruksutskottet, som man för övrigt skulle ha vänt sig till i sakfrågan. Vi är överens om lärda åtgärder: hur man i slakterierna skall avlägsna tarmben, körtlar, tolvfingertarmar, knutor i lymfan, tungan, i mitten, på sidan, i njurarna, i lårbenen, i halsen, men det är inte det viktigaste. I katastrofen med BSE, i sanningens minut, när det varit tal om att skydda är det staterna som skyddat. Och det är den stora lärdomen av TSE. För det första handhas fortfarande skyddet av staterna. För det andra innebär försiktighetsprincipen här att nationerna bevaras. Vilket inte hindrar oss att bygga Europa, men som barn bygger kojor i trädgården, för att roa sig. Därför är vi alla här, herr talman, goda lekkamrater.

Bernié
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Strävan efter maximal profit leder till alla möjliga galenskaper, inbegripet att mata växtätare med djurmjöl. Det är inte bara korna som blivit galna. Resultatet är att fårens skrapie spritt sig till korna i form av BSE.
Konsumentens hälsa kräver att vi tar till alla medel för att förebygga och energiskt bekämpa dessa sjukdomar och deras sätt att spridas. De åtgärder som vidtogs 1997 visar sig desto mer otillräckliga som vetenskapsmännen i dag talar om en tredje smittväg. Vi måste därför ha effektiva medel för att, om möjligt, definitivt utrota transmissibel spongiform encefalopati, nämligen: styra och behandla området så snart avfall används till djurfoder; förstöra riskmaterial om det föreligger misstankar; förbjuda användning av djurprotein i boskapsföda; kräva spårbarhet som anger födelseplats och uppfödningsplats för djuren; inrätta system för nära övervakning i medlemsstaterna, vilket är den enda garantin för en effektiv kamp och för att uppföljningen skall bli öppen; införa ett förfarande för snabb och systematisk upptäckt samt fördjupad kontroll vid behov. Slutligen slakta ett helt djurbestånd om ett enda djur är infekterat. Det är priset för livsmedelssäkerheten, men den får inte heller användas som förevändning för att ifrågasätta transport av levande djur.

Fiori
Herr talman! Samtidigt som jag understryker det utmärkta arbete som utförts av Roth-Behrendt och Böge skulle jag vilja stanna vid en fråga, och utnyttja det faktum att kommissionär Byrne är närvarande. Det är tydligt att vårt mål är att utrota sjukdomen, men detta medför enligt vår mening ett betydande problem, eftersom metoden att bränna de djur som dött i samband med uppfödning objektivt sett kommer att få avsevärda proportioner och därmed också betydande effekter. Som en konsekvens av detta skulle de ekonomiska bördorna och de tekniska och organisatoriska insatserna kunna bli mycket omfattande, på samma sätt som miljöeffekterna som orsakas av en massiv tillämpning av förbränning vid mycket höga temperaturer skulle kunna bli mycket omfattande. I det avseendet är det nödvändigt att fråga kommissionen - och att insistera på att få besked - om det redan finns, om man har utfört eller om man planerar att utföra realistiska beräkningar avseende de mängder material som skall brännas enligt de olika uppskattningar som görs av medlemsstaterna, samt beräkningar avseende de därmed sammanhängande ekonomiska och organisatoriska kostnaderna, och att sedan informera parlamentet om detta.
Det förefaller nödvändigt att förhindra att de enskilda medlemsstaterna slår in på olika och inte inbördes samordnade vägar, något som skulle skapa allvarliga konkurrensstörningar och en ojämn fördelning när det gäller hur producenterna behandlas. Vi måste förutsätta att man antar harmoniserade åtgärder vad gäller ekonomiskt stöd, anger gemensamma riktlinjer av organisatorisk typ och via tillämpad forskning utvecklar ny teknik för omhändertagande som har färre miljöeffekter, och som tillåter återvinning av material med respekt för konsumenternas behov av säkerhet.
Utvecklingen av gemensamma riktlinjer skulle kunna möjliggöra kraftfullare lösningar, lösningar som är mer balanserade och därmed också effektivare. Vi anser till exempel att förslaget att bilda obligatoriska konsortier för omhändertagandet, enligt den modell som redan finns i vissa medlemsstaters lagstiftning, skulle kunna vara ett konkret svar på behovet att begränsa uppfödarnas ekonomiska bördor på grund av åtgärder i samband med omhändertagandet och samtidigt, tack vare den ökande graden av social kontroll när det gäller ett korrekt genomförande av tjänsten, förstärka garantierna för konsumenterna och för miljön.
Avslutningsvis kan vi instämma i att godkännandet av den aktuella förordningen, som är en utmärkt förordning, medför nödvändigheten att utarbeta ett antal initiativ, utredningar och fördjupningar, men också regelverk och standarder, och vi hoppas att Europaparlamentet inte stängs ute från det arbetet.

Myller
Herr talman! Vi behandlar här ett mycket viktigt direktiv vars syfte är att skapa en gemensam juridisk plattform för att övervaka och förebygga TSE. Avsikten är att samla alla nuvarande bestämmelser som gäller TSE på ett och samma ställe. För att vinna tillbaka konsumenternas förtroende är det nödvändigt att vi på alla områden gör allt som överhuvud taget är möjligt. Jag vill särskilt tacka föredraganden av betänkandet, Roth-Berend, för att han med sådan energi gått in för den här saken, det finns en hel del i hans förslag som man kan hålla med om. Ledamot Böge har för egen del försäkrat att dessa åsikter i den här salen godkänns med bred marginal. Jag håller med om att kommissionen för egen del har gjort ett bra arbete som parlamentet kan understödja. Däremot måste man få medlemsländerna att inse att frågan är viktig och att man måste bygga upp konsumenternas förtroende.
Jag vill fästa uppmärksamheten på en annan sak: De länder och bondgårdar där djursjukdomar inte har påträffats måste också kunna garantera att dessa problem inte heller uppstår i framtiden. Därför är det viktigt att tidsfristen för hur djuren flyttas från en bondgård till en annan höjs från två år till sex år. Vi måste helt enkelt hålla hårt fast vid den principen, att människors hälsa utgör den viktigaste frågan även inom den inre marknaden och att principerna om konkurrens först kommer i andra rummet. Särskilt i dessa för konsumenterna så viktiga livsmedelsfrågor måste man absolut hålla detta i minnet.

Attwooll
Herr talman, herr kommissionär! Jag skulle också vilja framföra mina gratulationer till Roth-Behrendt för hennes betänkande och tacka henne för hennes öppenhet med att diskutera de berörda frågorna. Hon kan mycket bättre än jag uppskatta hur långt de vetenskapliga bedömningarna av TSE utvecklats. Till exempel har den vetenskapliga styrkommittén nyligen slagit fast att det är nödvändigt att betrakta ryggmärg och dorsala rotganglier som specificerat riskmaterial i Förenade kungariket endast för de nötkreatur som är över 30 månader gamla och i Portugal endast för dem som är över 6 månader. Det är därför som vissa av oss lagt fram ändringsförslag 56 för att möjliggöra justeringar på detta område på vetenskapliga styrkommitténs inrådan, snarare än att kräva ny lagstiftning för att genomföra dem.
På samma sätt har vissa åtgärder för att bekämpa TSE redan visat sig effektiva. Jag syftar på uteslutandet av djur som är över 30 månader gamla från livsmedelskedjan, slakten och undanröjandet av misstänkta och avkomman till BSE-fall, en helt effektivt foderförbud och avlägsnandet av ett stort urval specificerat riskmaterial. Där dessa åtgärder finns på plats verkar det onödigt att införa kravet på det databaserade exportprogrammet och det auktoriserade djurprogrammet för den inrikes marknaden; härav ändringsförslag 53.
Dessutom, med tanke på att det inte finns några belägg för horisontell spridning av TSE, så verkar det inte finnas några vetenskapliga krav på slakt av hela hjordar. Samtidigt som jag accepterar att vissa medlemsstater vill ägna sig åt detta, så skulle jag vilja föreslå att det inte blir obligatoriskt. Vi tar verkligen TSE och BSE på stort allvar i Förenade kungariket. Vi har tagit ställning för allmänhetens säkerhet och djurens välbefinnande. Vi vill bara be er att, med tanke på att vi har vidtagit de åtgärder vi ansett vara effektiva, inte uppmana oss att vidta extra åtgärder som inte har något vetenskapligt berättigande.

Vachetta
Herr talman! I sitt betänkande försöker Roth-Behrendt förstärka åtgärderna för att skydda konsumenterna men också parlamentets åtgärdsområde, genom att se till att alla frågor som är grundläggande för att förebygga TSE finns med i själva förordningen och inte bara i bilagor som undkommer medbeslutandeförfarandet.
Denna dubbla strävan visar sig i dag särskilt berättigad, vilket den franska erfarenheten vittnar om. Med tanke på de åtgärder som redan vidtagits, såsom förbudet mot djurmjöl för kor, borde galna kosjukan ha börjat avta i Frankrike. Men så är det inte. Antalet fall ökar. Det är just den tendensen som ställer till problem här, mer än omfattningen av epidemin på det kvantitativa planet. För närvarande kan man helt enkelt inte förklara detta, och därför har en debatt inletts om huruvida det kan finnas andra smittovägar för sjukdomen som vi ännu inte känner till. Det säger något om den medicinska och vetenskapliga osäkerhet som fortfarande råder.
Under dessa villkor måste försiktighetsprincipen användas så mycket som möjligt. Alla medel måste utnyttjas för att fastställa status för BSE i de olika länderna, däribland bl.a. utarbetande och metodisk användning av test för snabb upptäckt. Utvecklingen av BSE i Frankrike medför inte enbart rent medicinska frågor i ordets strängaste bemärkelse. Det är för övrigt inget nytt. Redan från början kunde inte uppkomsten av denna sjukdom och dess överföring till människor och spridning på internationell nivå förklaras oberoende av socioekonomiska nyckeluppgifter: livsmedelsindustrins nuvarande dynamik, producenternas och konsumenternas överordnade roll i förhållande till den kapitalistiska profitens dominerande logik.
Fortfarande i dag gör livsmedelsindustrins organisation, och det faktum att internationella maffianät deltar, det ännu svårare att vinna kampen för att avskaffa BSE och TSE.
Inte i någon folkhälsopolitik kan man bortse från dessa faktorer. De tas emellertid endast mycket sällan upp av de europeiska institutionerna, inbegripet parlamentet. BSE hör till de medicinska frågor som i konkreta termer, mycket mänskliga, vittnar om hur viktiga samhällets val är, och det är därför som förebyggandet av TSE är en politisk affär där parlamentet verkligen har ett ansvar.

Titford
Herr talman! Då jag är en ledamot i Europaparlamentet som företräder en jordbruksbygd så har jag förstahandserfarenhet av hur förödande BSE-krisen har varit för det brittiska jordbruket. Jag kan också gå i god för behovet att upprätthålla effektiva kontroller. Därför förväntar ni er kanske att jag skall vara entusiastisk i fråga om dessa nya kontroller för BSE, men det är jag inte. Vi har redan haft nog och jag anser att det är tillräckligt och effektivt. Detta förslag innebär bara mer byråkratiskt krångel och kostnader för en redan nedtyngd näring.
Naturligtvis har jag inga invändningar mot att andra länder antar åtgärder som ligger i linje med våra. Det skulle faktiskt vara till stor hjälp om de åtgärder som redan finns i Förenade kungariket genomfördes i hela EU och annorstädes.
Så det är inte nya lagar som behövs, det är mer åtlydnad. Innan alla medlemsstater kan försäkra oss om att de åtlyder lagarna helt och hållet, så kommer detta förslag, om det antas, bara bli ytterligare ett i den mängd lagar som inte genomförts. I vilket fall som helst, om flera kontroller behövdes så borde vi inte vända oss till kommissionen efter ledning. Den brittiska BSE-utredningen som regeringen i Förenade kungariket beställde till en kostnad av 20 miljoner pund kommer att avlägga rapport i november. Vi borde avvakta vad denna rapport säger.

Grossetête
Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja instämma i lyckönskningarna till våra föredragande och särskilt till Roth-Behrendt. Vi kan helt stödja hennes åtgärder i betänkandet.
Förordningen är inte någon stor revolution, men man försöker ändå införa en högre skyddsnivå, som för övrigt är en kopia av de striktaste tillämpningarna i vissa länder i Europeiska unionen, bl.a. i Frankrike.
Jag skulle emellertid vilja fästa er uppmärksamhet på några särskilda punkter: till att börja med den om förekomsten av en tredje smittoväg, vilket man i stort sett är säker på i dag. Jag tror det är nödvändigt att i detta fall definiera de misstänkta djuren bortom varje form av ålderskriterium. Ålderskriteriet håller inte längre när man är praktiskt taget säker på denna andra smittväg. Det är också viktigt att systematiskt använda test när ett djur dör utan att man känner till dödsorsaken. Ett systematiskt test förhindrar allt bedrägeri och möjliggör bättre garantier.
Vi har ingående diskuterat problemet med slakt av hela bestånd. I Frankrike och Tyskland slaktar man hela djurbeståndet om ett enda djur är sjukt. I Storbritannien vet vi att det inte sker och att denna lösning möter stort motstånd från våra brittiska kolleger. Men kan man föra fram argumentet med kostnaden för att slakta hela beståndet när det handlar om ett folkhälsoproblem? Jag tror inte att det är hållbart. Det är viktigt att bestämmelserna i Europeiska unionens olika länder kan harmoniseras.
Jag skulle avslutningsvis vilja tala om riskmaterial, dessa berömda substanser som kan utgöra risker. Även här har vissa åtgärder vidtagits i Frankrike, vilka mer eller mindre medräknats, men jag är övertygad om att det också är viktigt att vara mycket vaksam och tillämpa försiktighetsprincipen.
Det här är alltså en bra förordning. Den är redan ett framsteg, men den är inte perfekt, den kan bli bättre. Den tar inte upp frågorna om förbränning av djurmjöl. I vissa av våra länder är vi överhopade av detta mjöl som man ännu inte vet hur man skall förstöra eller som man inte förstör tillräckligt, och även av djurmjöl som man använder till grisar och fjäderfä. Herr kommissionär! Jag tror att vi måste ställa oss frågande också på den punkten.

Roth-Behrendt
Herr talman! Jag hade bett om att i slutet av debatten - vi är ännu inte riktigt framme vid slutet - få ordet än en gång. Låt mig säga något om debatten. Jag tackar kollegerna som har talat hittills, fru Doyle, herr Goodwill och herr Nicholson, som kommer att tala, för innehållet och också för den opartiskhet som vi här visar varandra. De som tillhörde detta parlament redan under förra mandatperioden vet ju att det är detta parlament som kan vara stolt över att ha tagit tag i BSE-katastrofen, och det gjorde vi över gruppgränserna i respektive utskott och i detta parlament i sin helhet.
Som ordförande i utskottet försökte jag då alltid att vara rättvis mot alla medlemsländer, sträng men rättvis som mina lärare alltid brukade säga, och det försöker jag egentligen vara nu också. Låt mig därför säga något om några av punkterna: Ja, Trakatellis och andra har ju rätt, herr Staes! Vi gör fortfarande inga tester på de levande djuren. Vi gör inte heller några tester vid en mycket tidig infektion, och kommissionen uppmanas därför att fortsätta att arbeta på det, och det gör den ju, det vet jag. Naturligtvis behöver vi detta.
Whitehead har också mycket klart sagt: Försiktighetsprincipen har företräde, men han skulle naturligtvis också vilja ha samma beaktande av försiktighetsprincipen i andra medlemsländer, och detta är huvudpunkten. Till några av kollegerna som har talat eller kanske kommer att tala, vill jag säga helt klart: Här tar vi fram lagstiftning för hela Europeiska unionen, för 15 medlemsstater med mycket olika säkerhetsnivå. Vi tar inte fram någon lagstiftning bara för Storbritannien. Vi känner till data based export scheme, det över 30 månader långa OTS-systemet, att alla dessa saker är viktiga. Jag är den första som erkänner vad Storbritannien har åstadkommit och till vilket pris för jordbrukarna. Jag har talat med otaliga tjänstemän och företrädare för jordbrukarna i Storbritannien under de senaste åren, och jag vet det. Trots detta måste jag se till att denna säkerhetsnivå också gäller för Italien, Tyskland och alla andra länder i Europeiska unionen. Därför tror jag att denna förordning är bra. Om Attwooll och andra säger: Kan det inte finnas lättnader för de länder som redan är så bra? Måste de också avlägsna ryggraden? Då uppmanar jag er, herr Byrne att ni lägger fram en ordentlig lista över lättnader för rådet och säger: Länder som har uppfyllt A, B, C och D befrias från vissa åtgärder. Då kommer jag att vara den första som stöder det.
Men jag vill inte forcera detta med några ändringsförslag, som här är fallet. Därför håller jag fast vid min åsikt, som jag redan tidigare beskrivit: Jag tror att vi egentligen bör hålla fast vid det som vi diskuterade i utskottet och som Doyle och jag återigen har tagit upp. Det gäller också just för ändringsförslag 56, som Attwooll har refererat till. Jag är den första som i andra behandlingen kommer att stödja det om det föreslås av rådet, men det måste göras en ordentlig lista, med ordentliga motiveringar, över var det är möjligt att göra undantag, på vilka villkor och för vilket medlemsland. Vad måste då detta medlemsland ha åstadkommit? Och jag stöder naturligtvis Grossetête: Givetvis måste det göras tester på djur med okända dödsorsaker. Men det finns redan med i kommissionens förslag om testerna.
(Applåder)

Doyle
Herr talman! Redan från början skulle jag vilja tillfoga mitt tack till Roth-Behrendt och förvisso Böge också för deras engagemang i denna viktiga fråga. Parlamentet, kommissionen och medlemsstaterna har en längre tid strävat efter att införa bestämmelser som omfattar hela EU för att ta itu problemen med TSE-sjukdomar som BSE i nötkreatur och skrapie hos får. Grundvalen för detta förslag är att varje upptäckt av TSE eller den första incidensen av BSE i en medlemsstat måste omfattas av gemensamma bestämmelser som kommer att träda i kraft automatiskt. Hittills har många av de åtgärder som vidtagits för att ta itu med BSE genomförts på en ensidig grundval, där medlemsstaterna vidtagit nationella åtgärder.
TSE-förslaget som lagts fram inbegriper bland annat ett krav på utbildningsprogram för jordbrukare, veterinärer och tjänstemän; avskaffandet av en lista på specificerat riskmaterial, ett aktivt övervakningssystem med snabba tester på döda djur; och en förstärkning av förbudet mot att idisslare utfodras med däggdjursprotein. Förslaget tillåter också utgallring av djur och kompensation till jordbrukare för förlusten av utgallrade djur.
Principen bakom detta tillvägagångssätt kan inte kritiseras. Gemensamma bestämmelser kommer att förbättra skyddet av djurens hälsa och, vilket är ännu viktigare, också garantera konsumentskyddet genom att garantera att sjukdomsförebyggande och sjukdomsbekämpande åtgärder av högsta standard kommer att inrättas i varje medlemsstat och kan aktiveras när så krävs. Dessa bestämmelser kommer att utgöra en plan som kan följas i händelse av att ny vetenskaplig information blir tillgänglig eller om mer radikala åtgärder krävs. Jag känner emellertid till, herr kommissionär, att den stora majoriteten medlemsstater har uppfattningen att klassificeringen av länder till syftet att avlägsna specificerat riskmaterial borde grundas på en internationellt erkända regler som ställts upp och godkänts av EU och de många - över 150 tredje länder - som är under OIE:s beskydd, Världsorganisationen för djurens hälsa, som har sitt säte i Paris.
Många medlemsstater känner sig illa till mods inför det tillvägagångssätt som antagits av olika vetenskapliga undergrupper och skulle föredra ett mer öppet system för klassificering som det som ställs upp i OIE:s regler och erkänts och accepteras av länder över hela världen. Detta synsätt klargjordes i rådets arbetsgrupper och avspeglades i det slutgiltiga utkastet till ordförandeskapets förslag, ett utkast som stöddes av den överväldigande majoriteten av medlemsstater.
För att dessa bestämmelser skall godkännas och snabbt genomföras och för att förhoppningsvis undvika en långdragen förlikningsprocess så borde tillämpningen av gemensamma OIE-kriterier vara passande. Efter att ha diskuterat detta med Roth-Behrendt så har vi lagt fram ändringsförslag 51 till artikel 5 som en kompromiss med denna innebörd.
Jag välkomnar principen att fastställa gemensamma bestämmelser för förebyggandet och kontrollen av transmissibel spongiform encefalopati. Detta förslag kan emellertid ha negativa konsekvenser för länder som handlar med får och detta är en viktig poäng som texten nu lyder. Det finns en uppfattning att det borde finnas separata bestämmelser för skrapie snarare än den nuvarande blandningen av bestämmelser där handhavandet av specificerat riskmaterial hos får beror på incidensen för BSE i det berörda landet.
Jag vill avslutningsvis upprepa mitt stöd till användandet av OIE-föreskrifter för att få en internationellt erkänd grund för klassificeringen, en grund som stöds av 150 länder för att kunna lösa handelskonflikter och som erkänts av Världshandelsorganisationen. Jag försöker inte alls förespråka någon eftergivenhet i behandlingen. Förenade kungariket skulle hamna i klass 4 och Irland i klass 3 enligt endera klassificeringssystemet, SSC eller OIE. OIE kommer att sammanträffa i Paris nästa vecka för att överväga ändringar till sitt klassificeringssystem och jag hoppas därför kunna lägga fram ytterligare ändringsförslag till dessa bestämmelser vid andra behandlingen.

Goodwill
Herr talman! De lagar som strävar efter att skydda allmänheten från fruktansvärda hjärnsjukdomar, som den nya varianten Creutzfeldt-Jakobs sjukdom, borde skrivas så att de kompletterar de åtgärder som redan finns i medlemsstaterna, så att de erkänner vilket stadium i epidemin vi befinner oss i och tar vederbörlig hänsyn till den vetenskapliga kunskap vi har byggt upp. I Förenade kungariket finns det redan uttömmande och effektiva åtgärder för att skydda människans hälsa och utrota BSE från våra hjordar. Detta fungerar. Fallen av BSE minskar snabbt. Men viktigast av allt är att vi hittills inte haft ett enda fall med djur som fötts efter det att den fullständiga utfodringsförbudet ifördes. Det borde ha hänt nu om det skulle skett. Inga äldre djur än 30 månader kommer in i näringskedjan.
Det är troligt att det kommer att förekomma fall som orsakats av överföring från modern, men dessa kommer att isoleras och har ingen koppling till fodret och det finns inget berättigande för ett återvändande till utgallring av kohorter. Förresten, som Grossetête nämnde, så har det nyligen förekommit spekulationer i pressen om en tredje möjlig infektionsväg genom gräs som kontaminerats av avföring. Detta gäller bara, så jag vitt jag förstår, djur som avsöndrar patogener som de fått från kontaminerat foder, inte, som vissa tidningar antytt, från djur som befinner sig i inkubationstiden eller lider av denna sjukdom.
Jag bekymrar mig för genomförbarheten och kostnaderna för att undersöka alla djur vars dödsorsak är okänd. Ett mycket stort antal djur dör av naturliga orsaker eller vanliga sjukdomar. BSE är en degenerativ sjukdom som inte heller leder till plötslig död. Ändringsförslag 26 syftar till att allmänt införa politiken att slakta hela hjordar som några medlemsstater med låga förekomstnivåer har infört i ett försök att inge allmänheten tillförsikt. Detta skulle mycket väl kunna leda till att för få fall av sjukdomen rapporteras, vilket vi sett i Schweiz nyligen. BSE är ingen infektionssjukdom som sprids horisontellt. Slakt av hela hjordar har inget vetenskapligt berättigande. Majoriteten av hjordar som utsatts för BSE i Förenade kungariket har bara haft ett eller två isolerade fall. De flesta hjordarna i Storbritannien är inte slutna hjordar och därför kommer det och går djur från alla möjliga platser. Om ett av djuren får en sjukdom, varför döda hela hjorden?
Slakt av hela hjordar är inte ett effektivt sätt att minska fallen av BSE. Det skulle kosta en liten förmögenhet, men har inga påtagliga fördelar. Jag hoppas att parlamentet, när det föreslår ändringar till detta direktiv, kommer att göra det i ljuset av sunda vetenskapliga råd, inte som en ryggmärgsreaktion på skräckhistorier i tabloidpressen.

Talmannen
Jag har nöjet att ge ordet till en kollega som erhållit titeln stor chef i Rangatira, när han ledde vår delegation till Nya Zeeland.

Nicholson, James
Herr talman! Jag låter bli att svara på det påpekandet. Skulle jag först och främst få tacka er så mycket för att ni ger mig ordet och få framföra min hyllning till föredraganden och minsann Böge också. Som en som deltog i det förra parlamentet så vet jag hur mycket otacksam tid och kraft de har lagt ned sedan BSE krisen först började på ett mycket svårt område för att försöka hitta en lösning och en väg framåt för att hjälpa alla på ett vettigt sätt. Jag tycker att båda två inte bara kan ta åt sig äran personligen, utan de hedrar också parlamentet genom det sätt på vilket de har fullgjort denna uppgift.
BSE har tyvärr följt oss under en ansenlig tid och jag misstänker att vi måste erkänna att den antagligen kommer att fortsätta följa oss under åren framöver. Vi måste försöka hitta sätt på vilka vi kan kontrollera BSE- och TSE-sjukdomarna och samtidigt skapa den tillit från konsumenterna som behövs eftersom vi har förlorat konsumenternas tillit. Vad beträffar Martinez har jag bara ett ord att säga honom - dynga. Jag tänker inte säga något mer vad beträffar detta. Alla i Europeiska unionen har problem av det ena eller andra slaget och ingen skall försöka dra fördel av andras problem.
Vad vi än gör så får vi emellertid inte överbelasta producenten eftersom han redan har överbelastats avsevärt. Vad beträffar diskussionen om man skall slakta hela hjordar eller inte så finns det inga vetenskapliga belägg som säger att man måste göra det. Det finns många fall i min valkrets där BSE kanske förekom för fem, sex eller sju år sedan hos ett djur och sedan dess har det inte förekommit några fall. När vi kommer så långt att vi har ett vaccin eller något sätt på vilket vi kan fastställa eller testa om ett djur har BSE, så finns det skäl att testa resten av hjorden, och om det finns ett gränsvärde som innebär att om det överstigs så skall hela hjorden tas ut. Men det vore överlagt blodbad att bara gå och slakta goda djur i en tro eller med en uppfattning om att BSE kan finnas eller möjligen finnas hos hela hjorden.
En sak till: där jag kommer ifrån har det funnits en kontinuerlig nedåtgående trend de senaste åren. I Nordirland hade vi faktiskt bara tre identifierbara fall av BSE förra året, tror jag, och prognosen för i år är ett eller i värsta fall kanske två. Jag hörde att föredraganden sade att om det finns klara skäl för det, så skulle hon gå med på att områden med låg förekomst av BSE får ha särskilda kontroller och mekanismer. Det är något som är viktigt att erkänna eftersom i min valkrets
så känner sig jordbrukarna mycket säkra tack vare den låga förekomsten vi har av BSE och de strikta kontroller som vi följt upp och sett till att de fungerar under de senaste åren. Det är kanske därför vår situation är mycket bättre än i resten av Förenade kungariket. Detta är ett område vi måste studera under de kommande månaderna - vi måste skapa ett självförtroende så att vi kan röra oss framåt när vi, förhoppningsvis ser slutet på TSE/BSE-problemet.

Korhola
Herr talman! Jag vill också gratulera föredraganden till ett högklassigt betänkande. Betänkandet som nu är uppe till behandling är ett exempel på en fråga där vi måste kunna visa att Europaparlamentet placerar folkhälsoaspekterna framför den inre marknaden. Vi har möjlighet och förpliktigas till detta genom Europeiska gemenskapens fördrag, till exempel i artikel 30 och punkterna 4 och 8 i artikel 95. För det första måste man kunna garantera konsumenternas hälsa, särskilt beträffande en sjukdom som TSE, vars smittovägar man inte känner till tillräckligt bra och där testning än så länge är möjlig endast då symptomen redan utvecklats. För det andra - och detta gäller den inre marknaden - måste man återupprätta konsumenternas förtroende för livsmedlen på marknaden, för att marknaden skall fungera så störningsfritt som möjligt. Båda aspekterna är viktiga, men prioritetsordningen måste framgå tydligt, folkhälsan är viktigast.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har nått en ståndpunkt som gör det möjligt att genomföra båda målsättningarna. En viktig aspekt i denna ståndpunkt är att man gör sig av med all boskap på den bondgård där sjukdomen påträffats. Trots att man inte vet om övriga djur är smittade, är åtgärden befogad just på grund av ovannämnda målsättningar. Samtidigt måste man givetvis se till att uppfödaren får skälig ersättning för sina djur. Den inre marknaden måste även kunna fungera så att spridningen av sjukdomen avstannar och att man i medlemsstater där sjukdomen ännu inte har påträffats kan lita på att gemenskapen skyddar dessa staters djurbestånd. Jag avgav själv ett ändringsförslag i utskottet för miljö och motiverade uttryckligen ärendet med ovan nämnda prioritetsordning där folkhälsan kommer främst. Denna målsättning ingår nu i utskottets betänkande i en något annorlunda, men fullt godtagbar form. Genom att förlänga den tid som anges i bilagan till förordningen för den tid då skrapie inte har förekommit från två till sex år, kan man tillräckligt säkert garantera riskfriheten hos importdjur och förädlade produkter och förhindra att sjukdomen sprider sig till länder där den ännu inte förekommer.
Mot kommissionens förslag nämns i betänkandet de snabbtest som används för fastställandet av TSE. Detta måste i och för sig accepteras, men man måste ändå komma ihåg att det är fråga om en teknik som hela tiden utvecklas. Vi hoppas att testerna snart skall bli ännu bättre, och då är det viktigt att de nu godkända reglerna uppdateras i takt med den tekniska utvecklingen.

Byrne
. (EN) Herr talman! Det skall bli ett nöje att ange huvuddragen för vårt ställningstagande till era ändringsförslag till vår föreslagna förordning för förebyggande och kontroll TSE.
Jag skulle vilja börja med att tacka er för det utmärkta samarbetet mellan era assistenter och mina organ. Tack vare dessa genomgripande förberedelser är jag i dag i stånd att helt eller delvis godkänna nästan tre fjärdedelar av era ändringsförslag. Dessutom berör de flesta ändringsförslag som jag inte kan godta två frågor: de så kallade "eftersom"satserna - det vill säga skälen - och huruvida ändringar av vissa bestämmelser i förordningen skall ske genom kommittéförfarande eller medbeslutandeförfarande. Det är den frågan jag hänvisat till tidigare. Jag vet att det är en kontroversiell fråga och jag ser fram emot att diskutera denna särskilda fråga med utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vilket har planerats till juli.
I allt väsentligt har därför kommissionen och parlamentet tagit ställning lika tydligt för en kraftig förordning som skapar en omfattande struktur för att ta itu med TSE.
Jag skulle särskilt vilja tacka Roth-Behrendt och Böge för deras enorma bidrag till detta förslag. Jag kan inte komma på några andra individer som har gjort ett lika positivt bidrag för att ta itu med BSE. De har båda gjort en enorm insats till skyddet av de europeiska medborgarnas hälsa.
Jag skulle också kunna tillägga att denna förordning är ett utmärkt exempel på det goda arbete och samarbete som har skett mellan våra båda institutioner och kan tjäna som ett exempel för framtiden.
Nu skall jag övergå till de särskilda ändringsförslagen och kommissionens formella ståndpunkt. Först och främst, beträffande kommittéförfarandet, så godkänner vi ändringsförslag 6, 11, 12, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35 och 36. Vad beträffar skälen så kan jag också godta ändringsförslag 3, 4 och 5. Jag kan emellertid inte godta ändringsförslag 1 och 2 eftersom det inte är lämpligt att införa skäl i en förordning som inte motsvaras av väsentliga föreskrifter i texten. Jag skall emellertid ta upp er oro beträffande läkemedel och kosmetika, vilket flera av er har nämnt, med min kollega Liikanen och jag skall be honom att ta itu med dessa angelägenheter.
Vad beträffar artiklarna själva, till att börja med, omfattningen: jag godtar ändringsförslag 7 och 8. Beträffande definitionerna: jag kan delvis godta ändringsförslag 9 till 13 om definitionen av djur som misstänks ha TSE. Men att ta med "avlidna nötkreatur, får och getter" i definitionen kan inte godtas. Det är inte praktiskt att samla in, bränna och genomföra en fullständig epidemiologisk undersökning på varje avlidet djur. Kommissionen kommer emellertid att övervaka situationen nära både genom de åtgärder för slumpvis testning för BSE som man nyligen kommit överens om och i det kommande förslaget om djuravfall. Jag kan emellertid inte godta ändringsförslag 52.
Jag kan också godta ändringsförslag 10 och 49 till artikel 3, med en liten omformulering för att skapa möjligheten att delegera utvärderingen, inte godkännandet, av tester till ett externt organ.
Beträffande klassificering, BSE-status: jag godtar ändringsförslag 13, 14, 51 och 58.
Vad beträffar den epidemiologiska övervakningen: jag godtar ändringsförslag 15 till artikel 7, vilket inför ett obligatoriskt användande av snabba diagnostiska tester i det årliga övervakningsprogrammet. Låt mig emellertid tillägga i förbigående att vi kommer att fortsätta att ständigt granska utrymmet för ökad BSE-testning av djur.
Om specificerat riskmaterial: jag kan tyvärr inte godta ändringsförslag 16, 17, 18, 40 och 41 till artikel 8, vilka gör att godkännandet och användningsvillkoren för snabba diagnostiska tester kommer under medbeslutandeförfarandet. Jag råkar anse att det är nödvändigt att behålla flexibiliteten i kommittéförfarandet. Inte heller kan godta att tester skall kunna spåra smitta i alla produkter och alla stadier av sjukdomen. Det är det råd jag har fått.
Jag godtar ändringsförslag 19 till artikel 8 delvis och begär en översyn av åldersgränserna för avlägsnande av specificerat riskmaterial under ett kommittéförfarande.
Jag kan emellertid inte godta inskränkningarna av de årliga undersökningarna och i synnerhet den föreslagna tidsgränsen för den första undersökningen som förutses den 1 januari, vilket är alldeles för tidigt.
Jag godtar också ändringsförslag 20 till artikel 8, som gör att principen att bevilja undantag från föreskrifterna om avlägsnande av särskilt riskmaterial i högriskområden eller från att ta hänsyn ett effektivt utfodringsförbud, kommer under medbeslutandeförfarandet.
Jag välkomnar också ändringsförslag 38, 39 och 56 till bilaga IV. De föreslår i huvudsak att man inte längre skall kräva att långa ben från nötkreatur betecknas som särskild riskavfall och föreslår en omformulering av det föreslagna undantaget från avlägsnande av ryggmärg under ett kommittéförfarande.
Beträffande utfodringsförbudet så godtar jag ändringsförslag 22 och 42. Jag kan delvis godta ändringsförslag 21 och 57 på villkor att möjligheten att förlänga utfodringsförbudet tillåts oavsett riskstatusen. Jag kan också delvis godta ändringsförslag 54 till bilaga V, som ställer upp regler för det förlängda utfodringsförbudet. Jag kan inte godta undantaget för dikalciumfosfat, då detta strider mot de vetenskapliga råd vi har fått. Jag kan inte godta begränsningen av en förlängning av utfodringsförbudet till några arter, huvudsakligen husdjur, bara om en risk för korskontaminering av boskap finns, då vi anser att protein från idisslare skall förbjudas för alla misstänkta arter. Här syftar jag på katter i synnerhet. Det är det råd jag har fått beträffande katter.
Jag kan delvis godta ändringsförslag 50 till bilaga V där det undantar gelatin från hudar från förbudet. Jag kan emellertid inte godta att från förbudet undantar utfodrandet katter med protein från idisslare.
Jag kan inte heller godta ändringsförslag 23 till artikel 9 som garanterar ett omedelbart genomförande av utfodringsförbuden då detta ändringförslag inte är riktigt förnuftigt juridiskt sett.
Beträffande utrotning av sjukdomar: jag godtar ändringsförslag 25 och 28. Jag välkomnar också ändringsförslag 24 till artikel 11, men föreslår en omformulering som tillåter "formell" snarare än "omedelbar" anmälan.
Jag kan också delvis godta ändringsförslag 26 till artikel 13 och ändringsförslag 43 till bilaga VII, som inför slaktning av hela hjordar för BSE hos nötkreatur, får och getter och, för det andra, utesluter djur i forskningen från dessa föreskrifter. Slakt av hela hjordar för BSE, men ej skrapie, är godtagbart för mig på villkor att motsvarande bestämmelser godkänns genom kommittéförfarande. Jag kan inte godta den andra delen av detta ändringsförslag då det faktiskt är överflödigt.
Jag kan delvis godta ändringsförslag 44 på villkor att de motsvarande åtgärderna godkänns på basis av enskilda fall under kommittéförfarandet.
Jag godtar inte ändringsförslag 27 under artikel 13, vilket kräver att anläggningar där ett fastställt fall av TSE förekommit skall stannas helt, eftersom jag anser att de extremt strikta villkoren i våra förslag redan är tillräckliga, då de kräver att åtgärder vidtas under strikt, officiell övervakning från veterinärer som vederbörligen auktoriserats.
Jag kan inte heller godta ändringsförslag 37 till bilaga II då den föreslagna definitionen inte används på andra ställen i texten och dessutom är otillräcklig för syftet att kontrollera TSE. Jag skulle vilja tillägga att skydds- och övervakningsregionerna är för små och svåra att kontrollera. Större regioner som är juridiskt definierade skulle kunna vara möjliga, till exempel Azorerna och jag hänvisar till det Nicholson sade tidigare om Nordirland.
Beträffande föreskrifterna för att marknadsföra djur: vi välkomnar avsikten med ändringsförslag 53 till artikel 16. Jag föreslår emellertid att vi formulerar om texten för att garantera ett godkännande av motsvarande program genom kommittéförfarande. Jag välkomnar också avsikten med ändringsförslag 45 till bilaga VIII, men jag skulle vilja be om flexibilitet för att bestämma den exakta längden på den skrapiefria perioden. Jag kan inte godta ändringsförslag 55 till bilaga VIII som minskar skyddsåtgärderna mot skrapie. Jag godtar dessutom inte ändringsförslag 46 till bilaga VIII som förlänger förbudet mot att marknadsföra avkomma till fall av TSE, då det saknas vetenskapligt stöd.
Slutligen, beträffande laboratorietekniker godtar jag ändringsförslag 47 och 48.
Tack igen för ert samarbete. Jag hoppas verkligen att det kommer att fortsätta vara ett enormt viktigt förslag och att vi kommer att fortsätta vårt samarbete med det.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Arbetstidens förläggning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0129/2000) för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden för att täcka sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet (C5-0183//2000 - 1998/0318(COD)).
Jag har i dag äran att i min egenskap av sammanträdets talman inviga ett nytt förfarande. Innan vi lyssnar till föredraganden skall vi lyssna till Provan som kommer att uttala sig i egenskap av ordförande för parlamentets delegation till förlikningskommittén.

Provan
Herr talman! Detta är ett nytt förfarande och jag hoppas att det bidrar till att garantera betydelsen av förlikningsförfarandet i parlamentet för att åstadkomma de lagar som parlamentet strävat efter. I dag vill jag berätta hur mycket jag kunde glädja mig åt stödet och de stora hjälpen jag fick från föredraganden och ordföranden för utskottet för sysselsättning och socialfrågor.
Smet, vår föredragande, var ordförande för ministerrådet när det ursprungliga direktivet om arbetstiden antogs. Rocard är en mycket välkänd före detta fransk minister och statsminister, faktiskt. Vi hade ett synnerligen starkt lag som parlamentet kunde utnyttja i förhandlingarna med rådet och jag är mycket tacksam till båda två. Parlamentet borde vara mycket tacksamt till båda två - i synnerhet föredraganden för allt det arbete hon lade ned på dessa förhandlingar.
Delegationen hade också ett stort ansvar i dessa förhandlingar, eftersom vi hade många svåra beslut att fatta. Vi lyckades inte uppnå allt det vi ville som parlament, men jag tror att vi lyckades nå en bra bit på vägen att hjälpa alla dem som nu kommer att omfattas av direktivet om arbetstiden att se några framsteg, så att de till slut kan nå det må vi alla försökt uppnå.
Om vi till exempel tittar på de yngre läkarna så finner vi att parlamentet ursprungligen ville ha en sexårsperiod under vilken man skulle åstadkomma de 48 timmarna. Det var något som vi sannolikt aldrig skulle kunnat förhandla om med rådet, men vi lyckades åstadkomma betydande framsteg utifrån rådets ursprungliga förslag på 13 år. Vi lyckades faktiskt till slut få en nioårsperiod. Bara under extrema förhållanden kommer regeringarna att kunna gå igenom ett förfarande för att rättfärdiga en förlängning av nioårsperioden. Det som är intressant i detta avseende är att vi har gjort verkliga framsteg med att minska arbetstiden för underläkare. Som en del känner till så arbetar många underläkare i dag 72 timmar i vissa länder. De framsteg vi har åstadkommit är att under de tre första åren så kommer arbetstiden för de yngre läkarna att minskas till 58 timmar och under de följande två åren till 56 timmar och 52 timmar respektive. Vi ser att de yngre läkarna faktiskt kommer att dra verklig nytta av denna utvidgning av direktivet.
Vi lyckades också klargöra vår ståndpunkt beträffande klassificeringen av mobila arbetstagare. Det gjordes till exempel gällande att den som kör lastbil för en stor detaljhandelsaffär bör omfattas av arbetstidslagstiftningen inom detaljhandelssektorn, och endast de som verkligen är transportarbetare kommer nu att omfattas av transportsektorn. Det, tror jag, var ytterligare en stor prestation som parlamentet åstadkom i förhandlingarna.
Vi fortsätter med yrkesfiskarna som var mycket bekymrade över tillämpningen av detta direktiv på deras arbetsliv eftersom de kände att de inte skulle kunna fungera ordentligt inom det systemet. Med all ära till alla dem som varit inblandande i förhandlingarna, rådet och alla medlemmar i delegationen, så har de gjort verkliga framsteg och jag rekommenderar resultatet av förlikningsprocessen till kammaren och hoppas att de stöder det.

Talmannen
Tack, herr Provan. Jag tror faktiskt att vi alla kan tacka våra kolleger som lett detta förlikningsförfarande.

Smet
. (NL) Herr talman! Jag skulle först vilja tacka ordföranden, Provan, för de vänliga orden men framför allt för det sätt som han lett hela processen tillsammans med Rocard. Jag vill också tacka alla kolleger, att söka en kompromiss angående flera svåra och känsliga punkter går endast om alla kolleger är litet kompromissvilliga och det skedde till slut. Tack för det!
Med omröstningen i Europaparlamentet i morgon och i rådet i övermorgon avslutas tills vidare ett decennium av europeiska regler avseende ett antal aspekter av arbetstidens organisering. När jag säger "tills vidare" så är det därför att det åstadkommits ett vattentätt horisontellt regelverk för den del sektorer och verksamheter men att de vertikala reglerna fortfarande måste komma. De vertikala reglerna borde helst åstadkommas genom kollektivavtal men om det inte blir av med några kollektivavtal så måste kommissionen själv ta initiativet och lägga fram förslag till direktiv. För vägtransporter har det redan gjorts. Europaparlamentet har redan uttalat sig om det, men rådet verkar inte kunna anta den gemensamma ståndpunkten. Det går inte att tolerera! Det går verkligen inte att tolerera, eftersom det är en av de viktigaste sektorerna och eftersom det finns så många möjligheter inom den sektorn och eftersom det sker så många olyckor på grund av bristen på regler och kontroll i medlemsstaterna. Jag uppmanar rådet och arbetsmarknadens parter att äntligen ge besked på den här punkten.
För de inre vattenvägarna har det ännu inte lagts fram något förslag till direktiv och därför uppmanar jag kommissionen att se till att det blir gjort. För luft- och sjöfarten och även för järnvägstransporter har det under tiden som tur är slutits avtal som omsatts i direktiv. Havsfisket och offshoresektorn samt läkare under utbildning omfattas liksom järnvägstransport av det direktiv som vi behandlar i dag.
För havsfisket har Europaparlamentet lyckats tvinga fram en högsta arbetstid per vecka på 48 timmar, beräknat över en referensperiod på tolv månader. Avvikelser kan endast ske genom kollektivavtal eller efter samråd med arbetsmarknadens parter. Även här behövs det regler, yrkesfiskare till havs stannar nämligen inte bara länge till sjöss, i vissa länder till och med 3 000 timmar per år i genomsnitt, de utför också mycket tungt arbete, och det på en verkligt mobil arbetsplats.
För läkare under utbildning hänvisar jag till det som Provan sagt, han gav ju en bra bild av vad vi slutligen uppnått. Det viktigaste är att de länder som vill ha en övergångsperiod som är längre än nio år måste följa ett mycket tungt förfarande för att komma dit. Skälet till att de vill det och det beslut som slutligen fattas måste offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Jag hoppas att det förfarandet har en avrådande effekt på dessa länder, det är nämligen inte meningen att fortsätta med det här antalet arbetstimmar längre än nio år.
När jag år 1993, som rådets ordförande, undertecknade direktivet angående ett antal aspekter av organiseringen av arbetstiden var jag medveten om att inga sektorer eller verksamheter var undantagna i förslaget från kommissionen år 1990. Ett direktiv för alla arbetstagare och inom alla sektorer och verksamheter visade sig då inte vara möjligt i rådet. Kommissionen föreslog alltså då att ta ett kompletterande särskilt initiativ för de sektorer och verksamheter som rådet hade undantagit. Det kom också i och med vitboken 1997 och med samrådshandlingen och med meddelandet år 1998.
Det aktuella direktivet är det första som kommit till i en förlikningskommitté inom ramen för den europeiska socialpolitiken. Europaparlamentet agerade som medverkande lagstiftare. Medbeslutanderätten spelade en avgörande roll. Jag tror att framgången, det faktum att vi verkligen nått en bra kompromiss, bland annat skedde tack vare klokheten i parlamentet som endast hade lagt fram ett begränsat antal ändringsförslag. Om vi hamnar i ett förlikningsförfarande och parlamentet tycker att det skall lägga fram 30 eller 40 ändringsförslag så är det nämligen mycket svårt att någonsin komma fram till en kompromiss.
Här har vi lyckats begränsa det. På det sättet vittnade Europaparlamentet om en mogenhet med avseende på lagstiftning som rådet och främst regeringskonferensen absolut inte skulle kunna förbise.

Bushill-Matthews
Herr talman! Som brittiska konservativa har vi alltid motsatt oss arbetstidsdirektivet. Idén att politiker i Bryssel och Strasbourg skall bestämma hur många timmar folk arbetar i hela Europa är enligt vår mening i grunden dumt. Att utvidga det till så olika grupper som offshorearbetstagare och havsfiskare är särskilt dumt.
På grund av det särskilda problemet med överarbetade underläkare i Förenade kungariket så röstade vi som konservativa ledamöter i Europaparlamentet emellertid i november förra året för att utvidga direktivet till dem. Vi hoppades mycket att detta skulle sätta press på de nationella regeringarna - i synnerhet vår egen - att komma fram med en bättre överenskommelse. Parlamentet i sin helhet hade helt säkert en liknande avsikt, därav förlikningskommittén i vilken jag hade förmånen att arbeta. Jag framför mina gratulationer till er, herr talman, i er tidigare egenskap av ordförande för denna förlikningsgrupp samt Smet och Rocard. Jag anser att vi under de rådande omständigheterna inte hade kunnat åstadkomma något bättre, men dessa tre spelade en viktig roll i detta.
Jag skulle i korthet vilja nämna något som en av mina kolleger i denna delegation sade. Jag hoppas att medborgare i andra länder förlåter mig om jag bara nämner brittiska kolleger, detta av ett skäl som kommer att bli uppenbart.
Den förste talaren på huvudmötet var Hughes. Jag är inte känd för att hålla med honom särskilt ofta, men jag vill berömma honom för den intensitet med vilken han gav mötet en mycket bra början. Han följdes av Lynne - som också skall tala i dag - som underbyggde det som sades med stor energi. Jag nämner detta eftersom när det blev min tur att tala så blev det möjligt för mig som brittisk delegat från ett tredje parti att yrka bifall, trots att alla tre partier har mycket olika politik i olika frågor. Det faktum att jag kunde säga det i denna fråga gjorde att vi kunde vara eniga och det blev en allians över partigränserna som förhoppningsvis hjälpte till att stärka det övergripande budskapet och parlamentets vilja. En av mina kolleger sade senare att detta var ett kraftfullt ingripande. Det var verkligen meningen att det skulle bli det.
Föreställ er därför min besvikelse efter mötet när en tjänsteman kom fram till mig och sade att medan jag sade dessa saker för parlamentets räkning, så höll en ledamot som också var från Förenade kungariket på med att skaka på huvudet negativt under hela den tid jag talade. Detta kan inte ha gjort vår sak starkare. Det kanske inte gjorde någon skillnad, men det var verkligen inte till någon fördel för parlamentsdelegationen.
Några veckor senare gjorde vi vårt bästa. Det kommer att läggas fram - som ni, herr talman, redan har lagt fram det - som "nio år". Men det är, som ni vet, nio år, plus två år, plus ett år. Förenade kungarikets regering kommer att addera detta till tolv år, jämfört med de 13 år som Förenade kungarikets regering bad om ursprungligen.
När vi bara fått något som vi betraktar som mindre eftergifter, så kan vi bekräfta att vi som brittiska konservativa varken stöder arbetstidsdirektivet eller dess utvidgning till någon annan grupp. Vi stöder fortfarande en bättre uppgörelse för de yngre läkarna. Vi kommer fortsätta att sätta press på vår regering för att ordna en sådan, men ett direktiv från Europaparlamentet är verkligen inte det rätta sättet att säkerställa det.

Hughes
Jag skulle vilja börja med att upprepa det de tidigare talarna sade och tillägga mitt tack till föredraganden och vår ordförande och till er för det storartade arbete ni gjorde i förlikningen. Framstegen som nåddes är i stor del tack vare den väldiga ansträngning och omtanke om detaljerna som föredraganden har lagt ned på detta.
Det finns tre större frågor som jag skulle vilja koncentrera mig på under den korta tid som står till mitt förfogande.
I det ursprungliga arbetstidsdirektivet kom vi 1993 överens om att det skulle vara möjligt att införa arbetstid på årsbasis för vissa kategorier arbetstagare, men endast då kollektivavtal tillät detta. De första två saker jag vill säga handlar om de kategorier arbetstagare för vilka vi lyckats nå framsteg i förlikningen. Vad offshorearbetstagare och mobila arbetstagare i transportsektorn beträffar, så skedde det ett försök i den gemensamma ståndpunkten att tillåta arbetstid på årsbasis för de arbetstagare som inte har kollektivavtal. Tack vare förlikningen kommer kollektivavtal nu att vara vägen till arbetstid på årsbasis. Det var ett viktig framsteg.
Den andra punkten handlar om havsfisket. Där har vi nu i direktivet byggt in principen att en arbetsvecka på i genomsnitt 48 timmar över en ettårsperiod skall vara regel. Detta kan vara föremål för undantag, men detta kan å andra sidan bara ske efter försök att sluta kollektivavtal för att engagera arbetsmarknadens parter. Detta skall vara regel varje gång det sker försök att införa arbetstid på årsbasis och denna princip har säkerställts som ett resultat av förlikningen.
Det tredje området jag vill koncentrera mig på - och det är det som andra talare har nämnt - handlar om de yngre läkarna. Om man tittar på denna del av överenskommelsen utan att ha detaljerad kunskap om de förhandlingar som lades ned på det, så måste det framstå som en mycket underlig skapelse. En fyra års tidsfrist - en övergångsperiod på fem år och sedan möjligheten att förlänga efter det. Men det var naturligtvis för att ta hänsyn till de svårigheter två medlemsstater stod inför. Jag vill upprepa det andra talare sagt: för oss är den ifrågavarande tidsperioden nio år. Det kommer att vara den normala tidsperiod inom vilken medlemsstaterna förväntas efterkomma kraven i detta direktiv beträffande de yngre läkarna. Det där därför som förfarandet att gå utöver det vi skulle kunna kalla extra tid är så öppet - på ett förödmjukande sätt för varje regering som för söker ta detta steg. Jag tror att vi faktiskt kommer att få se alla medlemsstater följa avsnittet i direktivet som handlar om de yngre läkarna inom denna tidsram på nio år. Jag är övertygad, när jag talar här i dag, att detta kommer att bli fallet.
Ytterligare en viktigt sak har kanske förbigåtts. Föreskrifterna som behandlar de nio åren för de yngre läkarna talar bara om den genomsnittliga arbetsveckan. De andra föreskrifterna i direktivet, som handlar om vilopauser dagligen och varje vecka, årlig ledighet och nattarbete kommer naturligtvis att gälla underläkare efter en tre års tidsfrist på samma sätt som de gör för andra arbetstagare. Dessa delar i direktivet kan naturligtvis underkastas undantag, men bara genom kollektivavtal så att dessa beståndsdelar gäller de yngre läkarna. Avsnitten som handlar om årlig tjänstledighet kan inte förhandlas bort och det är viktigt att komma ihåg detta: det är att de nio åren för de yngre läkarna bara gäller arbetstiden - den genomsnittliga veckoarbetstiden - och de andra föreskrifterna i direktivet gäller efter tre år.
Den sista jag vill säga handlar om transportfrågorna. Det är mycket viktigt att vi ser någon aktivitet på det området i rådet (transport). Kanske har kommissionären några nyheter för oss i dag. Det slöts en avtal för järnvägssektorn om att föreskrifterna i direktivet om arbetstid skulle gälla i den sektorn så länge som det sker motsvarande framsteg i andra transportsektorer, i synnerhet vägtransportsektorn. Om vi inte får några framsteg i den sektorn så är jag ganska säker på att vi kommer att se problem i järnvägssektorn. Avtalet kommer inte att genomföras i en nära framtid på den nationella nivån.

Lynne
Herr talman! Jag skulle också vilja tillfoga mitt tack till fru Smet i synnerhet för hennes utmärkta arbete om arbetstidsdirektivet och naturligtvis också till herr Rocard och till er själv. Jag instämmer också med Philip Bushill-Matthews. Jag tror styrkan att ha stöd från alla partier i hela Förenade kungariket var till mycket, mycket stor nytta.
Jag skulle särskilt vilja tala om de yngre läkarna. Jag är mycket nöjd med att deras arbetsvillkor kommer att bringas i överensstämmelse med arbetstidsdirektivet. Det finns 270 000 underläkare i hela EU som kommer att påverkas av detta. 50,1 procent i min valkrets arbetar över 72 timmar i veckan, vilket 10 000 i hela Förenade kungariket också gör. Ni kan se från dessa siffror att det är extremt viktigt att alla medlemsstater faktiskt uppnår dessa mål och jag menar nioårsmålet. Det nuvarande läget är varken bra för både läkare eller patienter - de har våra liv i sina händer. Vi vill inte få behandling av en berusad läkare och jag tycker inte heller att vi bör behandlas av överansträngda läkare. Det finns belägg för att den som skadas av trötthet skadas på samma sätt som av berusning. Det brittiska läkarförbundet har sagt att 15 procent av de yngre läkarna som lämnade yrket angav stress, överansträngning och låg arbetstid som skäl. Många av dem for till Australien och Nya Zeeland där arbetsförhållandena är bättre. Vi måste stoppa denna åderlåtning.
Tidtabellen på nio år är förstås en förbättring i jämförelse med vad ministerrådet ville ha. Det består av ett genomförande på fyra och fem år för att få ned arbetstiden från 58 till 48 timmar. Det är långt bättre än det rådet ville ha, vilket var en period på 13 år. Jag skulle förstås föredragit en kortare tid. Som jag sagt tidigare ligger våra liv i deras händer, och det är viktigt att vi får ordning på det här.
Förenade kungarikets regering var förstås en del av problemet. Den vidhåller att de inte kan åstadkomma en minskning inom denna tidsskala. Jag anser att de har fel, och att det är därför vi får en förlängning med två år och sedan också förlängningen efter det, på ett år. Men som alla andra har sagt, det måste vara under exceptionella omständigheter. Det måste finnas rigorösa förfaranden för anmälningar och motiveringar och jag hoppas att den brittiska regeringen, och andra regeringar i medlemsstaterna som tycker att de kan fördröja det ytterligare genom att eftersträva två år och sedan ytterligare ett, kommer att bli så besvärade att de inte kommer att sträva efter detta och uppnå målet på nio år. Det är inte tolv år utan nio år och vi måste fastslå detta mycket, mycket tydligt. Det är tillräckligt länge, jag hade velat att det blev ännu kortare, men låt oss hoppas att regeringarna, och den brittiska regeringen i synnerhet, kommer att hålla fast vid detta.

Lambert
Herr talman! Jag måste be om ursäkt för att detta verkar vara en brittisk uppvisning för närvarande. Jag kan försäkra er om att detta kommer att förändras med nästa talare. Jag skulle också vilja tacka Smet, vår föredragande, för det utmärkta arbete hon har gjort genom hela denna process. Med det stöd som hon fått från Rocard och er själv så har hon lyckats göra framsteg trots spänningarna mellan de förväntningar från dem vars liv kommer att påverkas av dessa beslut, cirka sex miljoner arbetstagare, och de svårigheter och en del omedgörlighet som vissa medlemsstater stått för. Jag talar som min grupps företrädare vid denna parlamentariska delegation och jag vet vad jag har sett.
Detta är en hälso- och säkerhetsfråga, vilket har sagts, för både de berörda arbetstagarna och allmänheten. Samtidigt som jag i likhet med andra medger att de yngre läkarna inte är den enda gruppen som påverkas, så har denna fråga visat sig vara den svåraste. Jag har blivit mycket bekymrad över de argument som vissa regeringar framfört, vilka har sagt att andra aspekter av hälsoföreskrifterna kommer att hotas om minskningen av arbetsiden för denna grupp skulle införas mycket snabbare.
Jag kan inte förstå varför det skulle vara mindre viktigt för dessa arbetstagare att ha hyggliga arbetsvillkor och arbetstider än någon annan grupp av arbetstagare i hälsosektorn. Jag skulle vilja veta huruvida de yngre läkarna i en del andra länder är något slags övermänniskor som kan klara sig utan tillräcklig vila och som inte kommer att skada sin egen eller patienternas hälsa på samma gång. En mor till en av dessa läkare under utbildning sade till mig nyligen att hon skrivit till den brittiske premiärministern och hans fru, Tony och Cherie, och frågat om de skulle vara nöjda med att deras nya baby förlöstes av en trött, sönderstressad läkare i ett halvberusat tillstånd som Lynne beskrev. Jag anser att det skulle vara en verklig hälso- och säkerhetsfråga som kräver snabb handling.
Som vi alla har sagt så måste vi vara säkra på att nio år skall ses som en absolut gräns och att allt utöver detta är en avvikelse. Inget land som inte sköter detta skall förvånas om de ser sin personal flytta ut, till länder som har lyckats införa mer moderna arbetsvillkor. Det stegvisa tillvägagångssätt som antagits får inte användas till att bara definiera om arbetstiden för att ta bort måltidspauser eller den tid som används på besök, men egentligen inte till behandling. Detta skulle bara vara att följa de dåliga metoder som nyligen utprovats av vissa hamburgerkedjor. Men åtminstone vissa av dessa kedjor betalar sin 17-åriga deltidsarbetade personal mer i timmen än en del underläkare får i övertidsersättning.
Jag skulle i förväg vilja gratulera de medlemsländer som kommer att uppfylla sina förpliktelser under detta direktiv för alla sektorer. Framstegen för de andra kommer att övervakas mycket noggrant. Jag erkänner kommissionens roll i detta och hoppas att kommissionären då kommer att visa samma engagemang som det Diamantopoulou visade.
Beklagligt nog är jag inte säker på om min grupp kommer att helt kunna stödja förslagen i allmänhet trots de förbättringar som Smet och parlamentets lag har lyckats uppnå i denna mycket svåra situation.

Schmid, Herman
Herr talman! Även jag vill tacka och gratulera Smet till ett utmärkt arbete i förlikningskommittén och också till hennes betänkande. Jag vill även tacka andra nyckelpersoner som Provan, Rocard med flera. De har spelat en viktig roll.
I sak var parlamentsdelegationen mycket enig, även om vi var mer eller mindre kompromissvilliga när det väl kom till kritan. Det var ju viktigt att lösa problem. Det handlade om att sju miljoner människor skulle föras in under direktivet. När jag visste att det hela skulle gå i lås, dvs. att det skulle bli en uppgörelse, tillät jag mig emellertid att rösta emot. Jag ville markera att jag trots allt inte var nöjd med allt i denna kompromiss. Jag var speciellt kritisk mot uppgörelsen vad gäller de unga läkarna.
Om man tolkar beslutet så som vi redan har hört exempel på i denna debatt, nämligen att tidsfristen och övergångstiden för läkarna tillsammans skulle ge nio år och att man därutöver skulle ha möjlighet till tre års ytterligare tilläggstid, kommer vi upp i en samlad tid på tolv år. Det skiljer sig verkligen inte mycket från rådets ståndpunkt, som innebar tretton år. Det blev alltså inte så mycket kompromiss just på den punkten. Jag tycker det är allvarligt, eftersom det handlar om att patienter blir lidande och om att läkare försätts i moraliskt och personligt omöjliga situationer. De yngre läkarna väljer inte att ha dessa arbetsvillkor och dessa arbetstider, utan tvingas till det. Jag tycker att det var på sin plats att åtminstone någon i detta parlament utnyttjade sin rösträtt till att markera detta missnöje.
Nu hoppas jag att de tre tilläggsåren blir något som man inte kan räkna med, utan som bara beviljas i verkligt exceptionella fall. Intentionen i denna kammare har ju varit att tiden för att för underläkare genomföra detta direktiv skulle vara nio år, och att de tre tilläggsåren bara skulle gälla extrema undantagsfall. Naturligtvis hoppas vi att den verkliga processen skall gå ännu fortare.
Vi efterlyser också att sådana grupper som ännu inte är införda under arbetstidsdirektivet i framtiden skall beröras. Jag skulle, i likhet med Hughes, vilja ställa en fråga till kommissionen angående dessa grupper: Hur långt har arbetet kommit vad gäller transportsektorn och lastbilschaufförer?
Jag vill avsluta med att säga att Europaparlamentet vid flera tillfällen har visat sig vara betydelsefullt när det gäller arbetstidslagstiftning i Europa. Jag hoppas att detta kommer att fortsätta. Det gäller inte bara att fastställa längsta tillåtna arbetstid, utan även mycket annat. Arbetstiden fördelas ju alltmer olikt i vårt samhälle. För unga familjer blir svårigheten att förena heltidsarbete med familj och barn allt större. Speciellt kvinnor och barn kommer i kläm när det gäller arbetstid. Arbetstid är också en fråga om ålder och livsfas. Unga och gamla har olika behov och olika förmågor. Vi behöver en hel rad arbetstidspolitiska förändringar, och det är min förhoppning att Europaparlamentet skall kunna återkomma med fler initiativ på detta område.

Crowley
Herr talman! Jag stämmer in i gratulationerna till alla dem som varit inblandade i denna fråga.
Snarare än att upprepa det andra kolleger sagt, anser jag att kärnfrågan är att de yngre läkarna är under utbildning. Även om nio år uppenbarligen inte är den perfekta lösning som parlamentet ursprungligen eftersträvade, så är det den bästa möjliga kompromissen. Det åligger oss att ge ett klart budskap att vi förväntar oss att varje regering i Europeiska unionen helt skall rätta sig efter de nio åren. Även om jag vet att det finns rigorösa kriterier och normer för om en förlängning skall beviljas eller inte, så få en sådan bara beviljas under de mest exceptionella omständigheter och inte på grund av något veligt teoretiserande.
Dessutom, som Hughes påpekade, så kommer de andra delarna av rättigheterna att träda i kraft omedelbart. Även om den allmänna minskningen av arbetstiden kan skjutas upp för en tid, så kommer den verkliga tiden för viloperioder och så vidare att träda i kraft omedelbart.
Jag kommer bara att i all korthet tala om två andra saker som berör arbetstidsdirektivet. För det första, beträffande yrkesfiskarna, så finns det vissa försök att kompromissa med förslagen framför oss. Detta är emellertid detta ett ökänt svårt område att genomdriva reglerna på, eftersom yttre villkor, som dåligt väder, påverkar det sätt yrkesfiskarna fungerar. Kanske borde vi se över detta vid något skede i den nära framtiden och åter undersöka det för att komma fram till en bättre lösning.
För det andra, beträffande transportarbetarna: när det redan finns lagar för färdskrivarna, varför skall vi behöva införa ett separat, nytt direktiv för transportarbetarna i synnerhet lastbilsförarna och så vidare? Kanske det nu är tid att se på detta med nya ögon. Ny teknik - i synnerhet digitala färdskrivare och individuella smarta kort för enskilda förare till färdskrivarna - skulle vara det bästa sättet att reglera den tid förarna är ute på vägarna och arbetar. Detta kommer också garantera att de får samma förmåner som andra arbetstagare i Europeiska unionen.
Till slut vill jag åter framföra min hyllning till Smet. Jag har ytterligare en liten begäran till kommissionären. Efter det att vi har kommit överens om denna förlikning och infört denna nya lagstiftning, så är det kanske nu tid att genomföra en konsekvensbedömning av hur de befintliga lagarna fungerar, om de är till arbetstagarnas fördel - och förstärker deras hälsa och säkerhet - och om det ökar sysselsättningen, vilket är ett av de ursprungliga argumenten bakom det.

Pronk
Herr talman! Jag vill också tacka alla de som deltagit i förhandlingarna på vår sida, särskild föredraganden men även ni själv och herr Rocard samt de övriga ledamöterna av förlikningskommittén. Kommissionen vill jag också tacka, särskilt för dess uttalande om arbete på söndagar. För oss var det ett stort problem, framför allt eftersom kommissionen tidigare gått litet för enkelt över den här svåra frågan. Uttalandet på den punkten har hjälpt.
Jag skulle vilja säga en sak till företrädarna för GUE-gruppen och De gröna. Om ni röstar mot den här kompromissen, och det kan jag förstå för jag tycker också att nio år för underläkare är alldeles för länge, då är ni emot allt. Då betyder det om den linjen dras vidare och parlamentet säger "nej", då har vi ingen lösning alls om nio år och ingen lösning om 90 år. Om det beror på den engelska regeringen, det har vi tydligt och klart hört i förhandlingarna, så skulle det dröja 50 år och kanske längre tills de löst den här frågan. Det första problemet var att de tydligen inte kunde utbilda tillräckligt med läkare. Om man inte utbildar tillräckligt med läkare så måste man hämta dem från andra länder. Om man inte ens lyckas med det så kan det dröja väldigt länge. Om ni inte vill ha det på det viset så måste ni nu godkänna det här direktivet, naturligtvis med reservationerna att det inte var nödvändigt, det är jag fortfarande övertygad om, då hade det här undantaget över huvud taget inte behövts för de yngre läkarna. Det är problemet.
Jag har en fråga till kommissionen. Det gäller frågan om de övriga ärendena, nämligen transportfrågan. Jag skulle gärna vilja veta hur kommissionen kommer att hantera den frågan. Bollen ligger nu hos kommissionen. Arbetstidsdirektivet är inte avslutat så länge de här ärendena har klarats av. Det är nu helt klart kommissionens sak. Rådet (transport) uppför sig illa. När man talar om transport så tror man att det är något aktivt, något som rör sig. Egentligen är dock rådet (transport) det mest orörliga rådet av alla och de gör absolut ingenting. Jag undrar om kommissionen kan komma på någonting att göra åt det. Om det inte går, herr talman, så måste vi dock allvarligt överväga om vi inte måste vidta rättsliga åtgärder mot rådet (transport) på det sätt som det med framgång skedde i domstolen för ett par år sedan. Men det är något för senare.
Slutligen, herr talman, en av de första som föreslog lagstiftning angående arbetstid var Winston Churchill.
Det var ett mycket viktigt ögonblick. Inte bara för Storbritanniens historia utan även för hela Europas historia. Den lagstiftningen införlivades nämligen bland annat i Nederländerna. Det gör det också så lätt att komma fram till det här direktivet. Vi har alltså en känsla av att vi håller på att slutföra Winston Churchills arbete med det här direktivet. Desto mer eftersom han åtminstone på fem år lyckades föra ett förskräckligt krig till ett gott slut medan den nuvarande engelska regeringen inte ens skulle kunna lösa problemet med läkare under utbildning på femtio år. Låt oss tänka speciellt på honom i det här sammanhanget.

Cercas
Herr talman, mina damer och herrar! Det har varit en stor ära- och även en överraskning - för mig att få närvara vid denna förlikning och själv uppleva det motstånd och de svårigheter som vi har stött på i vår framfart. Det säger jag för att lyfta fram det utmärkta arbete som vår kollega Smet har gjort och även kollegerna Provan och Rocard. Jag vill också tacka kommissionär Diamantopoulou för hennes bistånd och många andra - även det portugisiska ordförandeskapet - som bortom Churchill har låtit Europaparlamentet bli en vägvisare i uppbyggnaden av ett socialt och mer humanitärt Europa.
Jag är helt övertygad om det finns ytterligare en anledning att rekommendera parlamentet att rösta ja: de svårigheter vi har haft att ta oss vidare gentemot vissa regeringar. Jag skulle verkligen bli glad om de sektorer som inte omfattas av 1993 års direktiv slutligen, även om det drar ut på tiden, erkänner en europeisk standard för arbetstiden.
Men de positiva aspekterna får inte innebära att vi bortser från de negativa. Det råder ingen tvekan om att allmänheten - och även jag är orolig för opinionen - inte kan begripa varför dessa förfaranden är så långsamma, varför vi inte har gjort några framsteg vad gäller problemen med de unga doktorerna och med yrkesfiskarna. Naturligtvis är det orimligt - förutsatt att vi alla är överens om att vi inte kan fortsätta begära sådana krävande arbetspass av de unga läkarna, att vi inte kan fortsätta utsätta patienterna för fara - att vi inte har kunnat göra snabbare framsteg.
Faktum är att jag hoppas att tidsperioden skall omfatta nio och inte tretton år. Men jag får tyvärr lov att säga att jag som spanjor blir illa till mods över det faktum att det är min regering som har insisterat mest på denna tilläggsperiod. Om man nu har krävt denna tilläggsperiod bör vi se till att den inte utnyttjas.
Slutligen vill jag be kommissionären, kommissionen, noggrant bevaka tillämpningen av direktivet så att man inte om nio år kräver ytterligare en treårsperiod.

Hudghton
Herr talman! I tidigare debatter här i november förra året stödde jag de allmänna principerna bakom idén med ett direktiv om arbetstiden och jag gör det fortfarande. Det finns helt klart viktiga hälso- och säkerhetsfrågor som man kan ta itu med - inte bara för att skydda arbetstagarna, utan också för att skydda deras kunder och den stora allmänheten - och konsumenternas hälsa och säkerhet är förstås särskilt relevanta med avseende på läkarna under utbildning. I likhet med min kollega Lambert är jag oroad för att denna kompromiss inte har gått tillräckligt långt med hänsyn till läkarnas arbetstid.
Det kommer ändå att finnas kvar en del arbetstagare på en del arbetsplatser där de praktiska förhållandena inte passar för ett genomförande av detta slags direktiv. Eftersom jag kommer från Skottland, med en av EU:s största fiskeflottor, skulle jag åter vilja fokusera på fiskeriproblemet och definitionen av arbetstiden. Jag konstaterar att kompromissen beträffande yrkesfiskarna - ett maximum på 48 timmars arbete i veckan under en beräkningsperiod på 12 månader och möjligheten till undantag efter samråd och genom överenskommelse. Detta kan vara en förbättring, men jag har fortfarande en del frågor att ställa till kommissionen. Vi måste erkänna att det fanns goda skäl för att utesluta fiskerisektorn i början.
Beträffande fisket så finns det en djupt rotad misstänksamhet mot Bryssel i många avseenden och en hel del motstånd mot idén att tala om för yrkesfiskarna när de skall sova eller när de skall gå till sjöss, detta mot bakgrund av det faktum att deras arbetstid styrs av okontrollerbara faktorer som klimatiska betingelser och fiskstimmens rörelser. Direktivet säger att arbete till havs inbegriper havsfiske och annat offshorearbete. Många yrkesfiskare, i synnerhet i Skottland, är organiserade på familjebasis - de är andelsfiskare som bara betalas i proportion till fartygets fångst. De är helt klart inte anställda i den mening vi skulle uppfatta det. Kommer detta direktiv att påverka dem eller inte? Jag har frågat kommissionen om detta tidigare i utskottet och i plenum och jag har fortfarande inte fått ett absolut klargörande i denna fråga.
Förlikningskommittén drog slutsatsen i fallet med dessa andelsfiskare som är anställda - ett uttalande som jag tycker motsägelsefullt - är att det är medlemsstaternas sak att bestämma villkoren för berättigande till årlig ledighet och lön, osv., men det finns ingen förklaring till huruvida och när en fiskare skall anses anställd.
Jag vet alldeles bestämt att de fiskare som jag ser kring Skottlands kust bara kan definieras som egna företagare och jag betonar behovet av att klargöra detta. Det är en enorm skillnad mellan en storskalig långdistansflotta, i vilka yrkesfiskarna anställs av företag och sänds ut i månader i sträck, och de mindre och medelstora båtarna, som opererar på en familje- eller kooperativ basis. Detta är en fråga om definitionen av eget företagande eller ägardrift och jag vet att kompromissen stryker ut transportörer som verkar för egen räkning och identifierar tydligt och helt riktigt ett undantag på det området. Jag kräver ett liknande undantag för andelsfiskarna.

Figueiredo
Herr talman, kära kolleger! Det är viktigt att se till att alla arbetare får en god arbetsmiljö för att ge ett bra skydd när det gäller hälsa och säkerhet, vilket kräver ett arbetstidsupplägg som respekterar dagarnas och veckans viloperioder, pauser, ledigheter och annat, och därför bör frågan få en lämplig lösning för alla arbetare som inte är medtagna i tillämpningen av direktiv 93, nämligen inom transport- och fiskesektorn samt inom verksamheten för läkare under utbildning. Sanningen är den att rådet, trots ett positivt förslag från parlament som syftade till att ta itu med dessa frågor, höll fast vid en oacceptabel ståndpunkt som i hög grad reducerade Europaparlamentets ursprungliga förslag, främst genom utökandet från två till tre år för genomförandet av direktivet i alla sektorer, med undantag för läkare under utbildning, vilket utökas från fyra till nio år, och kan utsträckas ända upp till tolv år, vilket förutom allt annat också äventyrar säkerheten för sjuka som undersöks av läkare som arbetar för många timmar. Därför röstar vi nej till detta avtal, eftersom vi naturligtvis vill ha ett bättre avtal.

Gallagher
Det skulle aldrig bli lätt att tillfredsställa alla intressenter som har bedrivit lobbyverksamhet och arbetat nära med unionens institutioner för att åstadkomma ändringsförslag till direktivet från 1993. Det här är förstås det nya direktivet och det gläder mig att det har utvidgats till offshorearbetstagare, yrkesfiskare och läkare under utbildning.
Den mest kontroversiella delen i direktivet var oundvikligen den som handlade om läkare under utbildning, vilka skulle gynnas av denna lag. Man skall erinra sig att rådet ursprungligen föreslog ett undantag för en period på ungefär 13 år innan läkarna under utbildning skulle lyckas få åtnjuta direktivets förmåner. Parlamentet lade givetvis fram sina egna förslag för att stödja rätten för läkarna under utbildning att omfattas av detta direktiv efter en period på 4 år. Därav förlikningsförfarandet i vilket ni, herr talman, var engagerad.
Men oavsett vilka honungssöta fraser som än åtföljer slutsatserna från förfarandet, så är summan av kardemumman att de unga läkarna inte kommer att kunna åtnjuta förmånerna under en period på åtminstone nio år. Enligt förlikningskommitténs slutsatser kommer de unga läkarna att få åtnjuta förmånerna efter en övergångsperiod på fem år och en fyraårsperiod för genomförandet. Jag stöder helt rätten för de unga läkarna och läkarna under utbildning att åtnjuta direktivets förmåner, men vi blir tvungna att motvilligt acceptera förlikningskommitténs slutsatser.
Avslutningsvis skulle jag vilja hänvisa till en liten, men mycket viktig fråga, nämligen att under exceptionella omständigheter kan en förlängning på två och faktiskt upp till tre år beviljas om regeringarna hävdar att minskningen kommer skapa verkliga administrativa svårigheter. Jag hoppas verkligen att detta direktiv kommer att kunna genomföras hellre förr än senare.

Weiler
Herr talman, kära kolleger! Arbetstidspolitik - det visar sig återigen - är inte någon ekonomisk politik, utan hälso- och arbetarskyddspolitik. Om den används i förebyggande syfte sparar den mycket pengar för staten och även för näringslivet. I denna debatt har det egentligen varit svårt att förstå varför man inte redan 1993 kom fram till förnuftiga bestämmelser, framför allt som kommissionen och parlamentet inte heller då ville ha några undantagsregler. 7 miljoner arbetstagare var berörda, och särskilda sektorer, exempelvis sektorn med mobila arbetstagare, har under de senaste åren, särskilt i Tyskland, varit utsatta för en ruinerande konkurrens. Därför är det också ett samhälleligt problem, och det räcker inte, kollega Crowley, om vi använder oss av färdskrivare eller andra tekniska hjälpmedel. Det ena utesluter inte det andra.
Vi behöver också ett ramdirektiv, ty de arbetstagare som det här handlar om har under lång tid arbetat i vissa gråzoner. De har inte haft några bestämmelser, de har inte varit säkrade genom kollektivavtal, ja de har blivit utnyttjade, och delvis har de också bedrivit en självexploatering. Vi vet att denna överbelastning delvis också har framkallat alkoholproblem.
Parlamentet har visat tillräcklig flexibilitet; kollegan Smet har framhävt vår legislativa mognad. Jag tror, fru Smet, att ni har bevisat att också vi kan kämpa. Resultaten är godtagbara. Jag ber om ett godkännande, även om vi inte har uppnått allt vi ville. Men övergångstiden och den stegvisa plan som vi har möjliggjort för rådet är det maximala vi kan medge. Jag hoppas att ingen regering måste använda sig av hela denna tidsrymd, och förväntar mig en konstruktiv konkurrens mellan medlemsstaterna om vem som snabbast klarar av de uppgifter de fått av parlamentet och kommissionen.

Vachetta
Direktivet 93/104 var redan mycket restriktivt beträffande arbetarens produktion. Det är ingen harmonisering uppåt av sociallagstiftningen, tvärtom. Det skapar en europeisk ram som är betydligt lägre än löntagarnas förhoppningar: daglig vilotid på elva timmar, arbetstid per vecka på 48 timmar, vilotid per vecka på tjugofyra timmar. Dessutom uteslöts vissa kategorier ur befogenhetsområdet. Den kompromiss som i dag läggs fram för omröstning bland ledamöterna efter mötena i förlikningskommittén är inte tillfredsställande enligt vår mening, vare sig för hälsan eller för arbetarnas säkerhet. Den gör flexibiliteten, bl.a. för havsfiskarna, till något allmänt genom att inrätta systematisk årsberäkning av referensperioderna. Direktivet kommer dessutom att tillåta undantag från den redan överdrivna lagstiftningen om 48 timmar per vecka. Det kommer slutligen att i bästa fall ta nio år innan läkare under utbildning skall få uppleva att deras arbetsvecka minskar från 58 till 48 timmar.
Detta utkast om arbetstidens förläggning innebär en social avreglering samtidigt som läkarna under utbildning i Frankrike kämpar för att få rimliga arbetsvillkor och verklig säkerhet för användarna. En verklig organisation av arbetstiden, vi upprepar det på nytt, skulle vara en ordentligt minskad arbetstid, parallellt med att tillräckligt med sysselsättning skapas. Vi kan inte ge vårt stöd till detta betänkande i dess nuvarande form.

De Rossa
Herr talman! Detta förslag kommer att föra ytterligare sju miljoner arbetare i Europa under arbetstidsdirektivets skydd och ge dem hyggliga arbetsvillkor och ordentliga viloperioder. För att få en 48 timmars vecka måste emellertid de unga läkarna vänta åtminstone nio år och möjligen tolv år. Jag kommer inte att försöka låtsas vara nöjd med denna situation. Det är emellertid det bästa vi kunde få om vi skulle få slut på rådets fördröjningsmanövrer en gång för alla.
Det har varit uppenbart sedan 1993 att de som undantogs från direktivet vid den tiden förr eller senare skulle komma under dess skydd. Man måste därför fråga sig varför det under denna sjuårsperiod praktiskt taget inte gjordes något alls i vare sig Irland eller Storbritannien för att få fram det antal läkare som skulle behövas för att genomföra det.
I Irland måste en del underläkare arbeta över 100 timmar per vecka, och genomsnittet är 70 till 80. Inte förrän i går kväll sköt de upp en strejk som de hade hotat med, då de nu har nått en tillfällig överenskommelse som kommer att garantera att de faktiskt får betalt för den övertid de arbetar. I vissa fall har de inte fått betalt alls, i vissa fall bara hälften av den normala taxan. En del framsteg har skett och utan tvivel har resultatet av förlikningen hjälpt dem i detta avseende.
Genom ministerrådet kämpade både Storbritannien och Irland med näbbar och klor för att sakta ned processen. Det var olyckligt. Den fungerande överenskommelsen för de unga läkarna är som en skräckhistoria ur en Dickens-roman från artonhundratalet. Jag tycker att det är bisarrt att vi i början på tjugohundratalet skall behöva argumentera för sunt förnuft beträffande hälsa och säkerhet. Jag vill uppmana alla nationella regeringar, inklusive Irland, att inte utnyttja de extra föreskrifterna för att förlänga genomförandet av detta direktiv utöver nioårsperioden och vill påminna dem om att det bara är avsett som en exceptionell åtgärd om alla andra verkliga steg har vidtagits för att genomföra åtgärderna här.

Laguiller
Herr talman! Förslaget till direktiv om arbetstidens förläggning för vissa grupper, såsom läkare under utbildning, offshorearbetare eller s.k. mobila arbetstagare är signifikativt för hur långsamt och futtigt det sociala Europa är. I skälen i förslaget betonar man ändå den särskilda betydelsen av detta ärende, eftersom det handlar om det första stora ärendet på det sociala området, och man tillägger till och med att det gäller hälsan och säkerheten för 7 miljoner arbetstagare.
I Frankrike har exempelvis flera strejker bland underläkare nyligen fäst den allmänna opinionens uppmärksamhet på de outhärdligt långa arbetsdagarna för denna kategori, vilket är skadligt för läkarna under utbildning, men även för kvaliteten i den vård som ges till de sjuka. Och frågan är minst lika viktig för övriga kategorier, såsom offshorearbetare eller transportarbetare. Det borde ha lett till ett snabbt beslut och en minskning av arbetstiden i konsekvens därmed. Men i utkastet räknar man med att minska timmarna, men inte nivåerna. Under de första tre åren tillåts veckor om 58 timmar. Det kommer att ta 5 år innan maximitiden minskar till 48 timmar och kommissionen är cynisk nog att ta upp tekniska skäl för att bevilja en ytterligare tillämpningstid om 2 år.
Vem kommer att tro på att dessa åtgärder inte skulle kunna börja tillämpas genast om det fanns en politisk vilja att gå i riktning mot de berörda löntagarnas intressen snarare än att främja arbetsgivarnas argument? En begränsning av arbetstiden, även liten, är bättre än ingen begränsning alls.
Vi kommer inte att rösta emot texten men vi drar slutsatsen av den att löntagarna inte har något att vänta av det sociala Europa och att för att ändra den gällande lagstiftningen för arbetstagarna kommer definitivt inget att ersätta deras kollektiva press.

Rocard
frågor. (FR) Herr talman! Ordföranden för utskottet för sysselsättning och socialfrågor i Europaparlamentet kunde inte sitta tyst under denna debatt. När det gäller det som återstår att säga i sakfrågan har alla mina kolleger uttalat sig, tack och lov. Jag skall återkomma till det. Vi är inte särskilt stolta över det slutliga arbetet, men jag vill ändå hylla det, eftersom vi var tvungna att ta oss ur det.
Jag vill här tacka Smet, outtröttlig och effektiv föredragande, Provan, envis och också effektiv ordförande i våra förlikningskommittéer. Jag vill tacka alla våra samordnare, Brok, Hughes, Flautre, Schmid och Lynne, som visat prov på förståelse för att uppnå något.
Jag vill hylla kommissionen, eftersom det inte framkommit tillräckligt under debatten - Fru Diamantopoulou, jag vill inte kompromettera er - att parlamentet haft såväl tekniskt som politiskt stöd från kommissionen, bl.a. när det gäller viktiga ändringsförslag.
Jag tror att jag - om jag inte misstar mig - måste rätta till något som Smet nyss sade: Det är inte riktigt den första förlikningen som lyckas på det sociala området mellan Europaparlamentet och rådet. Det är faktiskt den andra, eftersom vi redan lyckats med den mindre förlikningen om arbetstagarna i explosiv miljö. Men denna är naturligtvis definitivt viktigare.
Herr talman! Man måste erinra om rådets förvånande hårdhet. Den politiska sanningen är att, när det gäller parlamentet, var enigheten i en anda av ansvar och förvånande enhällighet - hörde ni den leende uppskattning som enar oss, Bushill-Matthews och mig, exempelvis - lika stor som viljan att lyckas. Parlamentet har gått större delen av vägen. Vi är inte stolta över resultatet, när det gäller innehållet. I en verklig demokrati skulle parlamentets åsikt ha gällt. Jag vill säga till rådet att vi alltid kommer att sträva efter att lyckas, men att de inte får vänta sig att det regelbundet är parlamentet som går två tredjedelar av vägen.

Diamantopoulou
Herr talman! Först skulle jag vilja göra tre politiska kommentarer. Att förlikningen avslutats på ett lyckosamt sätt visar enligt min mening att den varit både önskvärd och möjlig att genomföra.
För att vi skulle lyckas med denna förlikning, måste vi ta hänsyn till femton olika regeringar i medlemsstaterna, olika yrkesbranscher, olika förslag från arbetstagarnas och arbetsgivarnas organisationer. Vi fick ta hänsyn till dagens hälso- och sjukvårdssystem och konkurrensen inom sådana områden såsom transporter och fiske. Ingalunda någon lätt uppgift! Det har krävts sex år för att komma fram till dagens resultat, och det är det första stora förlikningsbeslutet på det sociala området, och jag säger stora, eftersom det berör fem miljoner arbetstagare.
Min tredje kommentar gäller den enligt min mening intressantaste punkten, nämligen antalet arbetstagare som berörs av detta direktiv och som i dag inte omfattas av direktivet om arbetstiden, medan de genom tillämpningen av direktivet kommer att få dessa rättigheter. Oavsett om direktivet svarar mot alla våra krav, anser jag alltså att vi bör vara nöjda. Resultatet blir att bestämmelserna i direktivet om arbetstiden tillämpas på läkare under utbildning, arbetstagare på fartyg och vid järnvägar och även stationära arbetstagare inom dessa branscher.
Jag skulle vilja rikta ett särskilt tack till utskottets ordförande Rocard, dess vice ordförande Provan, som med sin stora erfarenhet lett förlikningsförfarandet, och även till Smet, som genom sin mycket stora erfarenhet som minister också hon lyckats med en så svår förlikning. Jag skulle också särskilt vilja tacka det portugisiska ordförandeskapet, men också medlemsstaterna, och i synnerhet dem som, av skäl som jag inte kan gå in på nu, haft stora problem med sina nationella hälso- och sjukvårdssystem, såsom Storbritannien, Spanien och Irland.
Parlamentsledamöterna har berört frågan om tillämpningen av direktivet. Och jag vill understryka att det verkligen är en ytterst viktig fråga. En av kommissionens främsta uppgifter är att utöva kontroll, att följa upp tillämpningen av direktiven. Och här skulle jag vilja be om Europaparlamentarikernas samarbete, att de på nära håll följer utvecklingen i medlemsländerna, så att kommissionen kan ingripa omedelbart.
Det har framförts två delfrågor: den första framfördes av Hughes, Schmid och Pronk och gäller frågan om vad som skall ske med landsvägstransporterna och järnvägarna. För det första måste jag säga att rådet (transport) är involverat, vilket gör förfarandet ännu mer komplicerat. För det andra, när det gäller landsvägstransporterna finns det ett kommissionsförslag från 1996, vilket emellertid blockerades av rådet 1998. Kommissionen har för avsikt att, i samarbete med det franska ordförandeskapet, åter ta upp frågan. Vi avvaktar nya förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter och hoppas få deras samtycke. Om vi inte kan komma vidare på detta sätt, bör vi ändra på vårt hittillsvarande sätt att hantera frågan.
När det gäller yrkesfiskarna, tas frågan upp igen av Hudghton.
Vi har diskuterat detta förut. Jag skall försöka klargöra det. Jag är rädd att jag inte var klar nog. Så jag skulle vilja upprepa att frågan om eget företagande i fisket inte har tagits med i detta direktiv. De egna företagarna i fisket tillhör det nationella befogenhetsområdet. Det är mycket tydligt och precist.

Talmannen
Tack så mycket för allt stöd och hjälp vi fått under dessa diskussioner från er och era organ. Detta har verkligen varit uppskattat.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Reformering av stödet till tredje länder
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om reformering av stödet till tredje länder.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag hoppas att parlamentet kommer att förlåta mig om jag strax efter det att jag gjort min framställning måste gå, men detta är, som parlamentet känner till, i hög grad ett kollektivt arbete från Relex-kommissionärerna i sin helhet och hög grad också mitt och min kollega kommissionär Nielsons gemensamma arbete. Kommissionär Nielson kommer att fortfarande vara närvarande för att ge sitt eget bidrag till denna rapport och kommer att svara på alla de frågor som kan uppstå. Den ceremoni jag måste närvara vid är ett gemensamt möte för två kommittéer som ordnades särskilt för att diskutera ett antal frågor om externt bistånd, så jag hoppas att parlamentet kommer att vara förstående.
Jag tycker att man med rätta kan säga att de förslag vi har lagt fram går rakt till kärnan i de frågor som tas upp i vitboken om reform, och det är extremt viktigt för oss att visa att reformen av våra externa biståndsprogram är flaggskeppet eller ett av flaggskeppen i den allmänna reformprocessen. Många blir ibland litet uttråkade när man talar om interna förfaranden, men de borde erkänna det vi diskuterar i dessa särskilda förslag: de sätt på vilka vi först och främst kan skaffa bistånd till människor snabbare och effektivare och för det andra, de sätt på vilka vi kan förändra Europeiska unionens image runt om i världen. Alla har vi tyvärr allt för ofta erfarit att istället för att få beröm för det vi försöker göra för de europeiska skattebetalarnas räkning, så klandras vi för att inte göra det mycket mer effektivt och mycket snabbare. Jag hoppas att detta är ett problem som vi kommer att kunna ta itu med.
Det är i all korthet värt att erinra oss vad bakgrunden till detta problem är. Vi har sett en trefaldig ökning av de externa biståndsåtagandena som sköts av Gemensamma tjänsten för yttre förbindelser under de senaste 10 åren. Det har framtvingats av händelserna och av politiska påtryckningar; ett erkännande av de åtaganden vi borde fullgöra i Central- och Östeuropa - ett erkännande som gav upphov våra åtaganden i Medelhavet. Det är värt att notera att våra biståndsprogram i Medelhavet har ökat fyra och en halv gång sedan 1990. Sedan har vi Balkankrisen i vilken försöken att skapa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik särskilt sätts på prov. Samtidigt som våra externa biståndsprogram i sig har växt mycket snabbt, så har personalresurserna inte lyckats hålla jämna steg. Kommissionen har 2,9 anställda per 10 miljoner euro som vi handhar. Det skall jämföras med en genomsnittlig siffra på ungefär det dubbla i medlemsstaterna - siffran är 5,7, men den är så hög som 9 i en del medlemsstater och 4,2 för Världsbanken. En av konsekvenserna av detta har varit det tilltagande utnyttjandet av kontor för tekniskt bistånd, vilket parlamentet och revisionsrätten har kritiserats så mycket med anledning av den svaga övervakningen och bristen på politisk kontroll. Det värt att notera att vi har spenderat cirka 170 miljoner om året på de 80 kontoren för tekniskt bistånd, vilket är lika mycket som kostnaden för 800 anställda som arbetar för kommissionen.
En följd av detta är att Gemensamma tjänsten för yttre förbindelser i dag har över 21 miljoner euro i utestående åtaganden som väntar på betalning. Det är en pinsamt hög siffra. Jag vill inte lägga någon skuld på personalen i Gemensamma tjänsten för yttre förbindelser, som arbetar mycket hårt under mycket svåra omständigheter, men det finns inte tillräckligt med personal. De har varit tvungna att arbeta med extremt svåra förfaranden. De har också varit tvungna att arbeta mot en bakgrund av medlemsstater som hela tiden gissar sig till varje beslut om genomförande som vi försöker fatta. Vi har i denna handling, som nu har offentliggjorts, framfört våra förslag för att ta itu med detta problem.
Som de ärade ledamöterna vet så har parlamentet under årens lopp lagt fram ett antal förslag inklusive idén att vi skall lägga ut förvaltningen av vårt utlandsbistånd. Det återstår som en möjlighet på lång sikt, men det skulle ta en del tid eftersom man först är tvungen att skapa de rättsliga ramarna. Mitt huvudsakliga bekymmer för närvarande är emellertid hur vi skall gå från A till Ö, vilket ofta verkar mycket lättare än att gå från A till B. Det vi måste göra, oavsett vilka de långsiktiga målen än är, är att finna bättre sätt att förvalta vårt externa bistånd omedelbart. Vi har lagt fram en rad förslag. Vi har framlagt förslag för att förbättra programplaneringen: att se till att alla Relex-kommissionärer delar ansvaret för programplaneringen - vi har föreslagit att förena projektcykeln från identifiering till genomförande - vi tycker inte att den nuvarande uppdelningen har fungerat väl. Det vi föreslår att vi gör är att skapa ett nytt organ för genomförande, vilket ersätter Gemensamma tjänsten för yttre förbindelser och som vi skulle vilja kalla "Europe Aid". Det skulle till en början vara en byrå som lyder under en styrelse bestående av alla kommissionärer för yttre förbindelser, men, som jag sagt, så återstår möjligheten att gå mot utläggning på längre sikt.
Vi vill överlåta mer ansvar till delegationerna och där då är möjligt till de nationella myndigheterna på området. Vi har föreslagit en särskild behandling av föranslutningsstrategin: humanitärt bistånd och makroekonomiskt bistånd med en helt integrerad förvaltning. Det betyder till exempel överförandet av de resterande funktionerna i Gemensamma tjänsten för yttre förbindelser för Phare-programmet till Generaldirektoratet för utvidgningen. Vi har föreslagit att man vidtar brådskande åtgärder för att ta itu med eftersläpningen av gamla och vilande projekt. Vi har skrivit till alla berörda ordförande i parlamentsutskotten och till revisionsrätten för att förklara vår hållning.
Jag vill inte fortsätta så mycket länge till, men jag vill säga detta: varifrån kommer resurserna att komma för att sköta och driva våra program i den föreslagna byrån, "Europe Aid", på ett bättre sätt än vi klarat förut? Det är vår tur i kommissionen att argumentera för vår sak i arbetsgruppsprocessen, så att vi får det bistånd som vi anser behövs för att kunna sköta våra program effektivt. Vi kan som ett resultat av detta ge budgetmyndigheten våra justeringar till 2001 års budgetförslag i november. Det är för framtiden.
Den mycket enkla sak som jag vill ha sagt är detta: vi kan inte fortsätta som vi gjort hittills. Efter mitt förmenande är det helt enkelt inte någon möjlighet. Vi måste göra bättre ifrån oss. Vi är inte ute efter något större imperium. Budgetmyndigheten kommer till slut att vara tvungen att göra en bedömning av den rätta omfattningen av Europeiska unionens externa biståndsprogram. Mitt enda syfte är emellertid att göra det möjligt för kommissionen att sköta dessa program på ett dugligt sätt. Jag måste säga rent ut till parlamentet att det finns två möjligheter: antingen går budgetmyndigheten med på våra förslag och försöker sedan att genomföra dem från 2001, eller annars, för att kunna klara av det våra program innebär på ett mycket mer dugligt sätt, så kommer vi vara tvungna att föreslå mycket stora nedskärningar. Vi kan inte fortsätta i ett läge där vi inte är beredda att sörja för de resurser som behövs för att på ett effektivt sätt handha de medel som budgetmyndigheten beslutat skall gå till våra externa biståndsprogram. Vi måste vara beredda att ta itu med ledningen och de administrativa konsekvenserna av det vi försöker göra runt om i världen, de som annars kommer att lida är de som skulle fått vårt bistånd som skulle gjort det möjligt för dem att läsa och skriva eller leva ett bättre och mer hälsosamt liv eller skapa institutioner för ett gott styre i sina respektive samhällen. De är de som kommer att lida skada såväl som Europeiska unionens anseende.
Jag är övertygad om att detta kommer att bli en lång debatt. Jag är övertygad om att parlamentet kommer att kunna ge ett betydande bidrag till diskussionen under de kommande månaderna. Mitt intryck efter ett par månader på detta jobb är likväl att parlamentet är lika angeläget som kommissionen att skapa ett mycket mer dugligt skött biståndsprogram i hela världen.

Kinnock
Herr talman! Detta är uppiggande - Europeiska unionen erkänner att det finns problem men att vi har lösningar. Kommissionär Nielson minns nog att jag för ett par månader sedan antydde att det kanske blir så att han blir en kejsare utan kläder. Är det inte så att detta förslag, som tar bort så mycket från generaldirektoratet för bistånd som det gör, troligen gör att min förutsägelse besannas?
För det andra, i slutet på kommissionär Pattens anförande tror jag att han upprepade det han sade enligt dagens The Times, nämligen att medlemsstaterna måste stödja hans förslag om mer resurser eller skära ned på biståndet. Jag måste säga till kommissionärerna att jag anser att detta är ett mycket oroande och farligt uttalande och att det sannolikt kommer att tas bokstavligt av medlemsstaterna och inte på det sätt ni menar. Jag skulle verkligen uppskatta ett klargörande beträffande dessa två frågor från någon av de båda kommissionärerna.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag känner mig inte som någon kejsare utan kläder, men ni får göra er egen bedömning. Läget är det att vi var tvungna att göra något för att integrera projektcykeln med avseende på de lägre chefernas verksamheter. Vi var också tvungna att göra det omöjliga organisatoriskt, genom att ge tyngd åt mitt övergripande ansvar för biståndspolitiken. Vi har gjort detta utan att förändra de uppdelningar av arbetet som redan fastställts.
Den lösning vi har kommit fram till är att bilda en styrelse som kommer att övervaka och politiskt vara den styrande delen i ledningen av den nya byrån eller "Europe Aid" eller vad än Gemensamma tjänsten för yttre förbindelser kommer att kallas. Min roll i den styrelsen kommer att vara verkställande direktör. Kommissionär Patten kommer att vara ordförande, vilket avspeglar den ställning han har som överhuvud och den främste samordnaren av alla Relex-kommissionärernas verksamhet. På sätt och vis håller vi på med att strukturera de politiska roller som fastställts och vi kommer att göra det på ett sätt så jag att tycker att de verkligen får en chans att fungera.
Det finns två beståndsdelar i detta som kommer att bidra till en bättre sammanhållning och förbättrad politisk konsekvens. En är det jag redan nämnde, ett mer ingående politiskt engagemang i ledningen av det faktiska genomförandet. Den andra är den kvalitetsstödjande gruppen som kommer att ha sitt sekretariat i generaldirektoratet för bistånd. Dess roll är att garantera att formuleringen av de olika programmen, inklusive dem i generaldirektoratet för yttre förbindelser, stämmer överens med den politik och de principer vi har fastställt. Allt som allt tror jag att detta är ett bra försök till att göra det med tanke på hur det definierades i juli.
Detta kommer också att fokusera en stor del av Relex-kommissionärernas uppmärksamhet på om vi verkligen håller vårt ord eller inte. Vi måste komma ifrån vanan att göra åtaganden och lära oss hålla vad vi lovar. Det vi gör här kommer att vara en del av den förändringen. Vi har också diskuterat frågan om ägande i våra partnerskapsländer som ett av de största problemen. Verkligheten är den att på grund av det sätt på vilket vi är organiserade i kommissionen så är ägandet på vår sida extremt vagt och problematiskt. Detta kommer att förändras som en konsekvens av de reformer vi nu föreslår.
Slutligen så vill jag ta upp frågan om risken för vad som kommer att hända om vi inte får personalen och resurserna att göra jobbet. Att fortsätta som vi gjort hittills är helt klart inte godtagbart, det är inte möjligt. Vi måste klargöra detta lika tydligt som kommissionär Patten nyss gjorde, vilket betyder att vi vill ha de där resurserna. Vi har åtaganden, vi har ett avtal med 71 AVS-stater, medlemsstaterna stöder detta och accepterar den följande nionde Europeiska utvecklingsfonden. Allt detta är en del av de löften vi redan har gett, men det finns verkligen inga alternativ till att få folk att göra jobbet. Men hur man skall göra det, det är ett problem vi inte kan lösa själva, vilket är anledningen till varför vi vädjar så bestämt och tydligt som vi gör. Och vi gör ingen hemlighet av det faktum att om budgetmyndigheten inte gör det möjligt att skaffa personalen, så kommer vi inte att kunna klara uppgiften. Detta är situationen som vi ser den. Vi vill inte satsa vår egen roll som kommissionärer på ett hopplöst företag. Vi vill utkämpa en strid som vi kan vara stolta att delta i.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Det gläder mig att höra att det krävs mer resurser och mer personal för att uppfylla löften. I den mån parlamentet är medvetet om detta kommer vi att stödja det fullt ut.
Jag skulle vilja ställa en fråga, eftersom jag inte har hunnit läsa dokumentet i lugn och ro: vad kommer att hända med det humanitära biståndet?
Vi har förstått det som att det humanitära biståndet enligt Europeiska unionens politik är en politik som inte upphör i och med att biståndet beviljas utan att den måste fortsätta - vi talar i det här sammanhanget om kontinuitet - för att biståndspolitiken skall kunna fullföljas. Annars kan vi drabbas av det som nu håller på att ske i Moçambique: där man uppenbarligen gav humanitärt stöd, sedan försvann ECHO därifrån, man fortsatte inte driva en biståndspolitik och därför har våldet kunnat uppstå igen.
Jag vill veta om ECHO inom ramen för denna kontinuitet kommer att fortsätta vara en byrå som lyder under kommissionen, dock med en verksamhet som mynnar ut i en biståndspolitik för att uppnå det vi eftersträvar, nämligen ett utrotande av fattigdomen.

Haug
Herr talman, det är synd att Patten redan måste gå. Jag vill egentligen ställa frågan till honom. Men jag tror att Nielson kommer att kunna besvara den lika bra, eftersom han ju har assisterat sin kollega och också har sagt att båda kommissionärerna är ansvariga för förslaget. Herr Nielson, naturligtvis delar vi i parlamentet era målsättningar att ge snabbare hjälp till kvinnor och män och säkerställa större öppenhet i EU. Det är helt klart. Men vi var alla eniga om att det som kommissionen nu vill inleda av reformsteg måste göras gemensamt med oss. När Patten i sin inledning säger att antingen antas kommissionens program, eller också måste vi göra nedskärningar, så tycker jag nog att det är mycket förvånande! Det är nämligen vi som är budgetmyndigheten, åtminstone en del av den, och jag tror att där kan kommissionen inte helt enkelt säga att man kommer att skära ned eller att man måste skära ned! Detta bör väl först klargöras i budgetprocessen, eller hur? Ni kommer säkerligen att gemensamt med oss tvingas genomföra ert reformprogram. Jag skulle gärna vilja veta vad er kollega menade med denna hotelse.

Deva
Herr talman! Jag är mycket ledsen över att kommissionär Patten måste gå. I hans frånvaro gläder det mig att jag kan rikta mina frågor till kommissionären för bistånd, Nielson.
Det är ett nöje att få höra om den förnyelse och den omorganisering som kommissionen kommer att införa. "Europe Aid" skulle kunna bli ett mycket viktigt tillbehör till Europeiska unionen vad beträffar våra yttre förbindelser. Det har hittills varit extremt pinsamt att en del av våra löften inte har hållits. Att inte hålla sina löften till världens fattigaste människor är inte ett av de hyggligaste tillvägagångssätten - vi tillhör ju en rik del av världen - när vi försöker hjälpa dem.
Att stärka Relex-kommissionärernas ställning och utöka personalen och resurserna för att bistå ledningen har mitt fulla stöd. Det är också en glädje att höra att de planerar att bilda en styrelse som liknar Världsbankens väldigt mycket. Men jag skulle också vilja fråga kommissionär Nielson om han har tänkt på något som är mycket viktigt för denna sida av kammaren - Internationella finansieringsbolaget i Världsbanken kan hjälpa den privata sektorn med medel. Mikrokrediter och olika andra mekanismer är nyckeln till att hjälpa människor hjälpa sig själva. Har de övervägt att erbjuda, genom "Europe Aid", något inslag för att hjälpa människor att hjälpa sig själva med en investeringsgren genom vilken Europeiska unionen blir en partner i insatser och företag?

Nielson
. (EN) För det första kommer ECHO inte att påverkas av denna reform av utvecklingsbiståndet. ECHO kommer att fortsätta. Detta är helt klart en del av det vi beslutat. Den enda frågan är hur man skall skapa en bättre koppling eller bro mellan fasen av humanitärt bistånd och det mer framtidsorienterade, långsiktiga utvecklingsbiståndet. Detta är en väl etablerad diskussion. Vi vill mer eller mindre behålla ECHO som det är. Jag är övertygad om att med den nya direktören för ECHO är vi på rätt spår.
Till Haug skulle jag vilja förklara att det kommissionär Patten sade var att vi kommer att bli tvungna att föreslå stora nedskärningar i verksamhetsnivån om vi inte får ett positivt svar från budgetmyndigheten i personalfrågan.
Varför säger vi detta så tydligt vi kan, så att vi till och med riskerar att tolkas som att vi kommer med hot? Jag lade märke till ert ordval där. Vi anser att det är nödvändigt att göra klart att vi faktiskt anser det vara svårt att fortsätta utan de resurser och den bemanning vi behöver.
Det är inte möjligt att göra detta effektivt utan att mer eller mindre vara organiserad som andra väl fungerande givare. Detta är budskapet. Det kan mycket väl vara så att vi missförstås i detta parlament, eftersom vi i denna fråga definitivt befinner hos bland vänner. Att säga det så tydligt som vi gör kan låta fel. Jag inser det. Men det finns andra faktorer. Vi måste säga det åt alla håll. Det är absolut nödvändigt att förklara dessa åtgärder. Jag vill inte vara negativt inställd till finansministrarna, men i diskussionerna kan de ibland vara ganska krävande motparter. Biståndsministrar är inte helt oproblematiska heller.
Det största problemet är faktiskt bristen på konsekvens mellan ambitionsnivån som fastställts på detta område och de resurser och instrument som vi har tillgängliga för att utföra arbetet. Detta är vårt största problem. Vi kommer att göra en positiv ansträngning för att få en lösning som gör det möjligt att åtminstone fortsätta på den aktivitetsnivå vi har nu.
Jag skulle vilja tillägga att även om det rätt att peka på eftersläpningarna, problemen och hindren, så får vi inte glömma att vi bygger vägar där borta, tusentals kilometer långa. Vi borrar hål för rent, säkert vatten och ger miljoner människor tillgång till säkert dricksvatten varje år. Vi investerar i personal till grundläggande undervisning i ett stort antal länder. Vi gör bidrag till skuldinitiativet som inte står någon efter, även om vi jämför oss med de största länderna i världen. Vi skulle välkomna litet mer konkurrens på detta område.
Jag vill avråda från att ge intryck av att våra biståndssamarbetsaktiviteter har så gott som avstannat. Detta är inte fallet. Vi måste vara realistiska, klara och krävande för att kunna komma in i främsta ledet bland givarna och inte stanna där vi befinner oss just nu. Det är målet.
Herr Deva! Vi kommer som en del av det nya Suva-avtalet - efterträdaren till Lomé-konventionen - att inkludera en privat investeringsinrättning värd 2,2 miljoner euro bland våra aktiviteter, vilken kommer att skötas av Europeiska investeringsbanken på behörigt avstånd. Den kommer att ha med privata parter att göra, och skall inspirera och hjälpa till att skapa affärsaktiviteter mellan europeiska företag och bolag i AVP-utvecklingsländerna. Detta viktiga bidrag håller just nu på att förberedas på samma grundval som ni talade om. Mikrokrediter är en stor grej, men inte svaret på alla problem. Men vi är mycket aktiva på detta område med.
Jag tackar parlamentet för det jag uppfattar som mer än ett positivt mottagande eftersom de kritiska kommentarer jag hört är av ett slag som jag tenderar att tolka som entusiastiskt stöd. Vi skall vara försiktiga så att vi inte hamnar i en situation där det finns ett verkligt hot om att tvingas sikta lägre.

Talmannen
Tack så mycket herr Nielson, för er framtidstro.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt enligt föredragningslistan är frågestunden (B5-0220/2000) med frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen


John Walls Cushnahan
Fråga nr 32 från (H-0433/00):
Angående: Fängslandet av oppositionspolitikern Xu Wenli i Kina Känner kommissionen till att Xu Wenli nyligen ställts inför rätta i Kina och att han dömts till ett strängt fängelsestraff? Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit?

Kinnock
. (EN) Kommissionen känner till den nyligen inträffade rättegången som den ärade ledamoten syftade på i sin fråga och den dom som avkunnats över Liu, som hjälpte Xu Wenli att grunda en avdelning i det förbjudna Kinas demokratiska parti. Xu Wenli, en av KDP:s grundare, dömdes till 13 års fängelse i december 1998 tillsammans med två andra framstående förkämpar för demokrati.
Som den ärade ledamoten känner till, så är det unionens mångåriga politik att ta upp enskilda fall med kinesiska medborgare som har fängslats av de kinesiska myndigheterna för politiska aktiviteter, i synnerhet inom sammanhanget för dialogen om mänskliga rättigheter, vars sista möte hölls den 25 februari detta år. Unionen har följaktligen med den kinesiska regeringen tagit upp fallet med Xu Wenli och andra som har försökt att utöva de grundläggande rättigheter som anges i Förenta nationernas konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, som Kina faktiskt undertecknade i oktober 1998.
Hittills känner kommissionen till att åtminstone 23 KDP-medlemmar har fängslats för omstörtande verksamhet som ett resultat av deras ansträngningar att utöva de rättigheter Kina bundit sig att respektera.
Beträffande dessa och andra fall så har kommissionen konsekvent krävt att Folkrepubliken Kina följer både bokstaven och andan i Förenta nationernas konventioner för mänskliga rättigheter, vilka den har undertecknat; att göra det även innan Kina har ratificerat konventionerna och att aktivt fortsätta med ratificeringen. Kommissionens ansträngningar kommer att fortsätta.

Cushnahan
Jag tackar er, herr kommissionär, för ert svar och skulle vilja fråga om kommissionen känner till att efter 14 månader av detta 13 år långa fängelsestraff så har Xu drabbats av hepatit och det finns allvarliga tvivel om den medicinska behandling han får är verkningsfull. Jag skulle vilja få en försäkran att kommissionen kommer att göra efterforskningar beträffande detta och fråga de kinesiska myndigheterna om de ger lämplig medicinsk behandling.
Med tanke på det ni, kommissionär, sade om er vilja att ta upp enskilda fall, så skulle jag också vilja be er att göra efterforskningar om Rebiya Kadeers öde. Hon arresterades den 11 augusti i Ürümqi, huvudstaden i Xinjiangs autonoma område, medan hon var på väg att träffa representanter för den amerikanska kongressens utredningsbyrå. Hon anklagades för att förse utlänningar med hemliga uppgifter och tros ha blivit dömd till åtta års fängelse vid en hemlig rättegång. Jag skulle vara glad att ge er mer detaljerade uppgifter, herr kommissionär. Det gör mig ännu mer arg att medlemsstater i Europeiska unionen, trots dessa fall och de 23 i allmänhet ni hänvisade till, visar en sådan brist på hållning när de vägrar att stödja det amerikanska initiativet i Genève vid FN:s kommission för mänskliga rättigheter att angripa Kinas kränkningar av de mänskliga rättigheterna.

Kinnock
. (EN) Jag skulle vilja informera den ärade ledamoten att vad Xu beträffar, så kommer jag att vidarebefordra det han sade om det uppenbarligen allvarliga läget för denne politiske fånge till mina kolleger på området för yttre förbindelser. Jag är övertygad om att de kommer att följa tidigare praxis och göra efterforskningar beträffade kvaliteten och beständigheten på den behandling Xu får mot hepatit. Jag vet att mina kolleger gärna kommer att hålla kontakt med den ärade ledamoten för att förse honom med de nya uppgifter de kan få.
Vad beträffar Kadeer så har jag var jag uppenbarligen inte informerad om den frågan och jag har ingen möjlighet att svara. Frågan kommer emellertid att föras till protokollet. Jag kommer att uppmärksamma mina kolleger på detta och de kommer att förse den ärade ledamoten med det svar han begärt. Det är självklart oroande om någon, vars enda brott är att vara fientligt inställd till den existerande regimen, skulle falla offer för outhärdlig behandling. Jag vet att mina övriga kolleger i kommissionen delar denna uppfattning, vilken jag delar med de ärade ledamoten.

Talmannen
Eftersom frågeställaren inte är närvarande, bortfaller fråga nr 33.

Jan Mulder
Fråga nr 34 från (H-0357/00):
Angående: Kommissionens reformprogram och utvidgningen Den 1 mars 2000 godkände kommissionen vitboken om en reform av kommissionen. De åtgärder och aktioner som kommissionen aviserat syftar till att grundligt reformera kommissionen, vilket kommer att ta avsevärd tid.
Kan kommissionen uppge i vilken utsträckning man i föreliggande reformförslag beaktat den kommande utvidgningen? Har man redan tagit hänsyn till de följder som utvidgningen kommer att få för kommissionens interna struktur, och har dessa följder tagits med i beräkningen i fråga om de vidtagna åtgärderna och aktionerna? Om så är fallet, på vilket sätt har detta gjorts? Om så inte är fallet, hade inte kommissionen ansett det vara mer logiskt att redan nu på vissa punkter ta hänsyn till utvidgningen och därmed undvika att kort tid efter den nuvarande reformprocessens slut behöva inleda en ny reformomgång för att reagera på följderna av utvidgningen?
Har kommissionen för avsikt att lägga fram en likartad handlingsplan med tidsfrister som i fråga om nuvarande reformplan för att förbereda kommissionens strukturer på den kommande utvidgningen?

Kinnock
. (EN) Kommissionens vitbok om reformstrategin tillfredsställer de uppgifter som parlamentet och rådet snabbt ålade kommissionen förra året att omedelbart ägna uppmärksamhet åt det sätt på vilket institutionen, som organisation, för närvarande tar sig an sina förpliktelser. Dröjsmål i utformandet av en praktisk strategi och i att fullfölja en nödvändig modernisering hade inte varit godtagbart för kommissionen, rådet och detta parlament eller för allmänheten, vilket jag är övertygad om att de ärade ledamot förstår.
Ett av de uttryckligen uttalade syftena med den genomgripande reformen är att utveckla en starkare administrativ prestationsförmåga som bland annat kommer att göra det möjligt för kommissionen att effektivt ta itu med förändringarna i den nuvarande och framtida unionen och i omvärlden. De utmaningar som den förestående omfattande utvidgningen innebär är påtagligt annorlunda till sin natur och omfattning än de som den tidigare utvidgningen medförde. Komissionen måste därför kunna tillfredsställa de högst ställda normerna för ledning och administrativ arbetsförmåga i utövandet av sina befogenheter och plikter för att kunna möjliggöra denna väldiga och välkomna utveckling. Som kommissionskollegiet gjorde klart i vår inledning till vitboken, och på andra ställen i handlingen, och jag citerar det vi sade: "globaliseringens och den framtida utvidgningens utmaningar kräver en bättre ledning på alla nivåer, inklusive Europeiska unionen". Alla politiska institutioner måste visa sig vuxna denna utmaning, liksom kommissionen. Reform är därför en nödvändig förutsättning - en förutsättning för att förverkliga vår vision av Europa.
Den nuvarande administrativa reformen är inte någon begränsad manöver - det är en utvecklingsprocess, vilket vi har klargjort mycket tydligt - den kommer att övervakas kontinuerligt och de resultat som uppnås kommer att bedömas för att sörja för tillämpliga justeringar. Man kommer att ta vederbörlig hänsyn till alla särskilda behov som uppstår ur utvidgningsprocessen och detta gäller naturligtvis de konsekvenser på personalresurserna som de pågående förändringarna medför. Frågor som behandlingen av den ökade kulturella mångfalden inom kommissionen och ett system för förtidspensionering som är direkt kopplat till utvidgningen kommer till exempel vara bland de som uppmärksammas särskilt. I likhet med tidigare utvidgningar så kommer särskilda åtgärder för utnämning och integrering av tjänstemän från nya medlemsstater att vidtas vid en lämplig tidpunkt.

Mulder
Jag tackar kommissionären för hans svar. Jag skulle vilja lägga till något. En av de största utmaningarna i samband med utvidgningen kommer att bli att anpassa den veterinära och fytosanitära situationen i anslutningsländerna till situationen i Europeiska unionen. Skulle komissionären vara beredd att se till att observatörer från de central- och östeuropeiska länder som vill bli medlemmar, på permanent grund kan få vara närvarande vid sammanträden i förvaltningskommittéerna eller vetenskapliga kommittéer eller vilka kommittéer det än må vara, inom det veterinära och fytosanitära området?

Kinnock
. (EN) Herr talman! Jag vet att den ärade ledamotens hållning till dessa och många andra frågor är extremt konstruktiv. Det jag vet på grundval av föregående fall och även kommissionens bedömning av omfånget och djupet på de utmaningar som uppstår ur den förestående utvidgningen är att lämpliga åtgärder kommer att vidtas vid rätt tidpunkt, inte bara vad beträffar rekrytering och integrering av ordentligt kvalificerad personal från de nya medlemsstaterna, utan också för att bistå förberedandet av andra kunskapsområden, vilket antagligen inkluderar den vetenskapliga kommittén och andra kommittéer.
I viss utsträckning kommer processen förstås att underlättas av det faktum att det internationella vetenskapliga samfundet innanför och utanför Europeiska unionen är genuint internationellt. Förutom att förlita sig på dessa tillfälliga professionella relationer, så är jag övertygad om att kommissionen kommer att vilja se till att de nya medlemsstaterna får kontinuitet och tillgänglighet, inte bara på de områden han nämnde - veterinär- och växtskyddsområdet - utan på många andra områden där en i högsta möjliga grad friktionsfri samordning av insatserna är av avgörande och ömsesidig betydelse.

Talmannen


Rosa Miguélez Ramos
Fråga nr 35 från (H-0411/00):
Angående: Kanadensiska inspektörers bordning av gemenskapsfiskare på internationellt vatten Fem år efter att Estai beslagtogs råder det stor oro i den del av gemenskapsflottan som bedriver fiske på internationellt NAFO-vatten efter det att inspektörer, förmodligen kanadensiska, bordat det portugisiska fartyget Santa Mafalda. Fartyget, som bedriver fiske efter hälleflundra, bordades den 24 april 2000 och inspektörerna lade beslag på all dokumentation och vägrade att lämna fartyget. Dessutom cirklar en av de kanadensiska myndigheternas båtar ständigt kring fartyget, vilket utgör ett hinder för fisket.
Ett par dagar tidigare hade de kanadensiska inspektörerna bordat ett spanskt frysutrustat fartyg som också bedrev fiske på internationellt vatten. De europeiska fiskarna är rädda att man bakom dessa bordningar döljer avsikten att flytta dem från de vatten där de bedriver fiske efter hälleflundra och torsk.
Vad har kommissionen för uppgifter om dessa händelser? Kan kommissionen klargöra om inspektörerna agerade i egenskap av NAFO-inspektörer eller i egenskap av inspektörer utsända av den kanadensiska regeringen? Har kommissionen vidtagit eller avser den att vidta några åtgärder? Vilka åtgärder skulle kommissionen kunna vidta för att fastställa klara och bindande regler som undanröjer alla tvivel från såväl yrkesfiskarnas som den kanadensiska regeringens sida för den händelse Kanada har problem med att godkänna gemenskapens kontrollbestämmelser för inspektioner inom ramen för NAFO?

Kinnock
. (EN) Tack, herr talman! Som den ärade ledamoten som reste frågan känner till, är det så att i enlighet med Fiskeriorganisationen för Nordatlantens västra dels program för gemensam internationell inspektion och övervakning får varje kontraktspart tilldela resurser för inspektion och inspektörer till NAFO-programmet och NAFO-inspektörer får inspektera vilket fartyg som helst som seglar under kontraktsparts flagg. NAFO-inspektörerna är tvungna att fullfölja sina uppgifter i enlighet med de bestämmelser som slagits fast i NAFO-programmet och de är också tvungna att kvarstå under operativ kontroll från myndigheterna i respektive kontraktsparts land och står också till svars inför dem.
Mot denna bakgrund genomförde de två kanadensiska NAFO-inspektörerna som åtföljdes av en praktikant den 23 april en inspektion av fiskfartyget Santa Mafalda från gemenskapen, vilket vid den tidpunkten verkade inom NAFO:s regleringsområde. De ifrågavarande kanadensiska inspektörerna och det övervakningsfartyg från vilket inspektionen genomfördes har utsetts under NAFO-programmet. Deras inspektion genomfördes under dess beskydd. Efter att ha fått uppgifter från kanadensarna så bordade inspektörer från kommissionen Santa Mafalda för att verifiera de grunder på vilka de kanadensiska inspektörerna baserade sitt åberopande om en allvarlig kränkning. Genom denna verifikation garanterade kommissionens inspektörer säkerheten och kontinuiteten för bevisen ombord och överlämnade sin rapport till de portugisiska myndigheterna. Dessa myndigheter beordrade i sin tur Santa Mafalda att lägga till Aveiros hamn i Portugal för en grundlig inspektion.
Santa Mafalda anlände till Aveiro den 10 maj 2000 och två inspektörer från kommissionen deltog i en grundlig inspektion av fartyget. Kommissionen har uppmärksammat de kanadensiska myndigheterna på de förfaranden de kanadensiska inspektörerna följde under besittningstagandet och sin fortsatta vistelse ombord Santa Mafalda. Kommissionen är av den uppfattningen att de ifrågavarande kanadensiska NAFO-inspektörerna agerade i strid med NAFO-programmet genom att föra bort dokument från fartyget utan befälhavarens tillstånd och genom att fortsätta vistas på fartyget. Det är emellertid av betydelse för saken att notera att befälhavaren för fartyget och de portugisiska myndigheterna inte reste några invändningar mot de kanadensiska inspektörernas långvariga vistelse och Santa Mafaldas fiskeriverksamhet förhindrades inte.

Miguélez Ramos
Herr kommissionär, jag är nöjd med ert svar men vill tillägga en sak: havet är en komplicerad fråga och gemenskapsflottan som fiskar på Atlantens internationella vatten får av kontrollerna av inspektörerna och patrullerna från de länder som gränsar till havet en känsla av att den enda avsikten med den förföljelse de ibland tycker sig vara utsatta för är att driva bort dem från fiskevattnen.
Kommissionären vet precis som jag att den nuvarande situationen inom NAFO lyckligtvis inte är densamma som för fem år sedan efter beslagtagandet av Estai. Europeiska kommissionen har - i likhet med fiskerisektorn - gjort betydande insatser för att mildra skillnaderna. Men det finns frågor som är olösta, till exempel de utomterritoriella bestämmelser som gör det möjligt för den kanadensiska regeringen att utföra inspektioner, kontroller och göra beslagtaganden på vatten utanför deras jurisdiktionsområde, på öppet hav, något som krockar med de internationella bestämmelserna och där man alldeles för ofta på ett godtyckligt sätt utövar kontroll inom ramen för NAFO.
Mot bakgrund av detta vill jag fråga er, herr kommissionär, hur Europeiska kommissionen tänker försvara gemenskapsflottans rätt att fiska fritt i dessa vatten, det vill säga i enlighet med de gällande bestämmelserna?

Kinnock
. (EN) Herr talman! Jag känner tacksamhet mot den ärade damen. Det enda sättet på vilket vi verkligen kan garantera ett riktigt upprätthållande av en internationell konvention som gäller som lag är att vid varje tillfälle kräva att de förfaranden som lagen stadgar fullföljs vederbörligen på ett balanserat, men helt fullständigt sätt. Det är den ståndpunkt som kommissionen intagit, vilket är skälet till varför jag fäste uppmärksamheten på det faktum att kommissionärerna redan har dragit slutsatsen att de kanadensiska inspektörerna agerade i strid med programmet genom att ta dokument utan befälhavarens insyn och kanske på grund av deras mycket utdragna vistelse ombord på detta fartyg.
De portugisiska myndigheterna, som den ärade damen redan känner till på grund av hennes intresse för saken, genomför nu en fullständig undersökning och det vore därför inte riktigt om kommissionen gjorde uttalanden utöver de jag redan har gett, men hon kan vara alldeles säker på att kommissionen och dess inspektörer tillsammans med medlemsstaterna är på sin vakt med att upprätthålla fartygens tillbörliga rättigheter på det öppna havet.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman! Jag begärde ordet med anledning av Kinnocks första svar, innan Miguélez hade ställt sin fråga. Jag förstod på Kinnock att fartyget höll på att genomgå en slutgiltig inspektion i den portugisiska hamnen och att denna inspektion genomfördes under gemenskapens inspektörers närvaro.
Jag förstår av hans andra svar att han fortfarande inte har fått slutresultatet från denna inspektion. Det var det jag ville be honom förklara. Om han hade fått det, skulle jag vilja att han lämnade ut det, men jag förstår av andra delen att han inte har resultatet ännu. Om det är så anser jag i stället att det är logiskt att vi väntar på slutresultatet.
Jag vill be Kinnock hälsa Fischler att jag som ordförande för fiskeriutskottet så snart som möjligt vill ta del av resultatet av denna inspektion. Jag ber att man meddelar mig, för vi i parlamentet måste agera utifrån det resultatet. Hur som helst vill jag uttala mitt fördömande, och stöder därmed Miguélez, för det överskridande av befogenheterna från de kanadensiska NAFO-inspektörerna sida som Kinnock syftade på. Därför gör jag denna framställan och uttalar mitt fördömande av det den överträdelse som ägt rum av NAFO:s bestämmelser.

Kinnock
. (EN) Herr talman! Jag kommer att fästa min kollega Fischlers uppmärksamhet på den ärade ledamotens påpekanden och jag vet att de kommer att vara av intresse för honom. Han sammanfattar situationen exakt, eftersom inspektionen har ägt rum och de portugisiska myndigheterna håller på att dra sina slutsatser. Det vore inte riktigt att offentligt fullfölja ärendet vidare, men när rapporten från inspektionen och de portugisiska myndigheternas utvärdering finns tillgängliga, är jag övertygad om att de kommer att vidarebefordras till intresserade ledamöter inklusive, förstås, ordföranden för parlamentets fiskeriutskott och säkert också till den ärade damen vars intresse är omisskännligt.

Talmannen


Efstratios Korakas
Fråga nr 36 från (H-0415/00):
Angående: Behov av stöd till och uppbackning av olivoljesektorn Konsekvenserna av genomförandet av den nya förordningen om olivolja är hårda för de grekiska producenterna som är fattiga jordbrukare från obördiga regioner och öområden. Slopandet av den redan från förut så nedvärderade interventionen har sänkt producentpriserna till mycket låga nivåer och detta har, tillsammans med medansvarsavgiften, lett till att olivoljeproducenternas inkomster minskat rejält. Samtidigt har dock handelsmännens illegala profiter höjts, eftersom dessa saluför olivolja till konsumenterna till pris som är många gånger högre än producentpriserna. Samtidigt omöjliggör den låga kvot som fastställts för Greklands del i praktiken nya odlingar på 30 000 hektar, något som föreskrivs i den nya förordningen.
Jag vill - mot bakgrund av det faktum att olivoljan är den viktigaste produkten och den främsta inkomstkällan för jordbrukarna i Greklands mest missgynnade regioner, samtidigt som den utgör en basingrediens i matordningen i Medelhavsområdet - fråga kommissionen vilka åtgärder den ämnar vidta och när detta kommer att ske, för att skydda olivodlingen och därigenom producenternas möjligheter att skaffa sig inkomster och på så sätt leva kvar i sina byar. Kommer kommissionen att höja kvoten så att den täcker den befintliga produktionen samt den förväntade produktionen från nya odlingar? Kommer den att återinföra interventionssystemet i förbättrad form vad priser och datum för verkställandet beträffar? Kommer den att utforma och genomföra en integrerad och effektiv politik för att främja och göra reklam för olivoljan både i EU:s medlemsstater och i tredje länder, detta för att olivoljan skall kunna erövra sin, understödd av vetenskapliga rön, rättmätiga ställning inom det mänskliga kosthållet?

Andra delen
Frågor till Solbes
Kinnock
. (EN) En av de stora fördelarna med arrangemanget med frågestunden är det sätt på vilket jag begåvas med omedelbar expertis i frågor som ligger så långt ifrån varandra som fiske, olivolja och mänskliga rättigheter i Kina! Det är ett nöje att svara på Korakas.
I juni 1998 åtog sig kommissionen att lägga fram ett förslag om framtiden för den gemensamma marknaden med olivolja till rådet och parlamentet till år 2000. Den nya regimen skulle gälla från regleringsåret 2001-2002 vilket, som de ärade ledamoten känner till, börjar den 1 november 2001.
Kommissionen studerar för närvarande nya uppgifter om strukturen för produktionen av olivolja i de olika producerande medlemsstaterna, så väl som utvecklingen på världsmarknaden där gemenskapen är den ledande producenten med en betydande marginal. I studien kommer man också att ta hänsyn till behovet av att utarbeta en strategi för olivoljans kvalitet för att öka produktens värde.
Vad beträffar marknadsföringen av produkten så finansierar gemenskapen redan marknadsföringskampanjer genom det Internationella olivoljerådet. Dessa kampanjer förefaller ha haft en positiv effekt inom Europeiska unionen och i tredje land, faktiskt.
Till svar på den särskilda fråga som den ärade ledamoten tog upp, så vill jag påpeka att produktionen från nya planteringar inte berättigar till stöd. Kommissionen hoppas emellertid att de berörda producenterna i gemenskapen kommer att dra full nytta av de undantag från bestämmelserna som har att göra med godkända planteringsprogram, även om olivoljan i fråga skulle räknas till den maximalt garanterade kvantitet som redan har fastställts.
Slutligen vill kommissionen påpeka att snarare än att bara avskaffa interventionssystemet, så är det som hänt att det har ersatts av ett system med privat lagring som är mycket mer flexibelt än interventionssystemet, eftersom det gäller hela regleringsåret om situationen på marknaden kräver sådant stöd. Sedan början på regleringsåret 1998-99 har det inte varit nödvändigt att betala för privat lagringsstöd. Men det är värt att betona att under samma period skulle det gamla inköpsinterveneringssystemet inte heller aktiverats.

Korakas
Herr talman! Vi tycks verkligen ha svårt att uppnå enighet i denna kammare. Det är ett faktum att olivodlarna i dag, på grund av Europeiska unionens politik, är helt utlämnade åt de stora handels- och industriföretagen, som samarbetar inbördes och eftersträvar att komma över olivoljan till exempellöst låga, förödmjukande priser. Situationen har på ett dramatiskt sätt förvärrats genom avskaffandet av systemet med intervention, även om den varit begränsad, och den privata lagerhållningen är verkligen rena skämtet - det vill jag understryka. Hur skall man ta itu med denna situation? Skall man återinföra ett förbättrat system för intervention, en intervention som gav odlaren ett elementärt skydd? När nu olivoljan, över hela världen, har så stor betydelse för den mänskliga organismen och spelar en så viktig roll för att bevara jordbruksbefolkningen i problematiska områden, varför föreslår man då så låga kvoter - i synnerhet när det gäller Grekland? Kommer ni att öka kvoterna? Med tanke på det utbredda bruket att blanda ut olivolja med solrosolja, vad kommer kommissionen att göra för att stävja denna hantering, som drabbar odlarna och konsumenterna men gynnar de stora industriägarna? Mot denna bakgrund, anser kommissionen att den kan stävja detta fenomen genom bedrägeri, dvs. genom att öka kvoten för Italien, där ovannämnda utblandning förekommer särskilt mycket, och minska Greklands kvot?

Kinnock
. (EN) Jag tackar den ärade ledamoten och jag känner till den djupa oro han ger uttryck för. Den har verkligen kommit denna kammare till del och han gör det på det mest vältaliga sätt.
Allt jag kan säga till honom i detta ögonblick, eftersom jag vet att det är något som han ständigt oroar sig och arbetar för, är att den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja skall reformeras vilket jag antytt tidigare, senast den 1 november 2001 som en följd av att rådet och detta parlament enats om att anta förordning 1638 - 98. Jag kan inte föreställa mig att om situationen är precis som den ärade ledamoten beskriver den och de små producenterna befann sig i en farligt missgynnad ställning i jämförelse med storproducenterna, så skulle det funnits en sådan enighet i rådet och denna kammare. Därför hoppas jag att han kommer att uppmärksamma resultaten från de studier jag sade att kommissionen just nu genomför, både vad beträffar de allmänna frågor han tog upp när han lämnade in denna fråga och vad beträffar storproducenternas och de småproducenternas olika levnadsvillkor.
Slutligen, som en konsument av olivolja rätt och slätt, så hoppas jag att det inte sker någon omfattande urvattning av det som är min favorittillsats till maten och att vi oavsett det vi gör i Europeiska gemenskapen i övrigt kämpar tillsammans med olivoljeproducenterna av alla format för att upprätthålla maximal kvalitet. Det så vi upprätthåller vår betydande ledning på världsmarknaden.

Talmannen
Tack herr Kinnock för ert samarbete under denna frågestund. Vi vill också ge er komplimang för att ni är en konsument av olivolja som är så nyttig för hälsan. Detsamma är jag med mitt Medelhavsperspektiv.

Talmannen


Pernille Frahm
Fråga nr 37 från (H-0409/00):
Angående: Ytterligare integration till följd av EMU I vilken utsträckning bedömer kommissionen att det beroendeförhållande som EMU innebär för den ekonomiska politiken - t.ex. de slutgiltigt låsta valutakurserna - skapar behov av ytterligare integration på det ekonomiska området, som exempelvis en större gemensam budget (gemensam finanspolitik), konjunktursavhängiga överföringar mellan länderna, större mobilitet mellan deltagarländerna vad gäller arbetskraft och/eller en mer flexibel arbetsmarknad?

Solbes
. (ES) Eurons införande kommer att öka den ekonomiska integrationen och stärka de positiva effekterna av den inre marknaden, huvudsakligen på grund av upphörandet av valutariskerna. Men även på grund av andra faktorer: mer genomblickbara priser, en ökad konkurrenskraft och en ökad handel och ökade investeringar såväl över gränserna som mellan de övriga länderna eller i de övriga områdena i de länder som påverkas av Ekonomiska och monetära unionen.
Samtidigt kommer den gemensamma monetära politiken, i den mån den innebär samma räntesatser för alla medlemsstaterna i Ekonomiska och monetära unionen, inte bara att ha inflytande på utvecklingen av efterfrågan, utan den kommer även att föra till en ökad integrering på finansmarknaderna. Det bör även leda till förmåner för småsparare och investerare.
För att allt detta i slutändan skall få stora positiva effekter är det nödvändigt att fullfölja en politik med sanerade offentliga finanser som inte ger upphov till spänningar i den monetära politiken, och samtidigt en målinriktad politik med strukturella reformer och en konkurrenspolitik som gör att dessa metoder ger stor utdelning.
Det behövs inte en stor budget, som medger regelbundet återkommande överföringar i svåra lägen, för att Ekonomiska och monetära unionen skall bli framgångsrik. Jag anser att fördraget, som kompletteras med stabilitets- och tillväxtpakten, erbjuder de instrument som krävs för att initiera en ekonomisk politik som är förenlig med den enhetliga monetära politiken.
De ramar som vi huvudsakligen har infört är ramar för en ömsesidig bevakning av den nationella skattepolitiken och en samordning av den ekonomiska politiken med hjälp av metoder för en förbättring av våra strukturella förhållanden och en samordning eller ett skapande av en positiv makroekonomisk miljö som främjar tillväxten och sysselsättningen samtidigt som den minskar risken för osymmetriska motsättningar föranledda av den ekonomiska politiken.
Budgetkonsolideringen, och den uppenbara minskningen av det offentliga underskottet, ger de enskilda medlemsstaterna större handlingsutrymme i ogynnsamma lägen.
Det är sant att en större rörlighet på arbetsmarknaden även kan göra det lättare att ta itu med vissa problem som kan uppstå till följd av osymmetriska motsättningar. Både en ökad tillgång på arbetskraft och en ökad produktivitet skulle förbättra möjligheterna att skapa sysselsättning och det skulle bidra till att minska arbetslösheten. Därför lägger vi särskild vikt vid en stor rörlighet på arbetsmarknaden.
Kommissionen har därför i sina olika strategier framhärdat på den konkreta punkten om rörlighet på arbetsmarknaden, samtidigt som man är medveten om att det är en komplicerad fråga. Det är komplicerat mellan samtliga medlemsstater och likaså mellan en medlemsstat och en annan, inte bara till följd av problem med utbildning, historiska och kulturella problem, utan även en rad andra faktorer som är kopplade till den typen av situationer.
Slutligen vill jag säga att de problem som nämns - och som utan tvekan kan uppstå i framtiden - säkert kommer att bli betydligt färre än de som teoretiskt sett väcks av de som forskar om monetära unioner allt eftersom - och det är våra erfarenheter hittills - ländernas ekonomiska politik närmar sig varandra och vi har i budgettermer skapat marginaler som innebär att vi kommer att få det mindre svårt att ta oss an problemen än vi hade tidigare.

Frahm
Jag tackar så mycket för svaret, som på det hela taget innehåller många av de element jag hade väntat mig. Jag vill gärna följa upp svaret och fråga vad det betyder, att europrojektet inte kan bli framgångsrikt med mindre än att det finns en stor budget som kan klara av konjunktursvängningar. Vad är det för en stor budget? Är det en stor EU-budget man tänker på? Jag vill också gärna höra om man kan tänka sig att fortsätta med en politik som bygger på förslag och uppmaningar till euroländerna. Danmark har ju till exempel flera gånger underlåtit att hörsamma uppmaningar från kommissionsledamoten. Kommer man att acceptera det i det långa loppet, eller kommer man att ta till en annan typ av arbetsformer än förslag och uppmaningar i samband med uppföljning av tillväxt- och stabilitetspakten för att garantera stabiliteten kring EMU?

Solbes
. (ES) Ert svar - eller er kommentar - rymmer två underförstådda frågor.
För det första krävs det en stor budget för att bemöta regelbundet återkommande svårigheter. Det för oss vidare till en ganska omfattande debatt: problemen orsakas inte av motsättningarna i sig, utan av de osymmetriska motsättningarna; de osymmetriska motsättningarna varierar beroende på om de är tillfälliga eller konstanta, beroende på utbudet och efterfrågan. Vi har inte tillräckligt stor erfarenhet för att kunna definiera en typologi och säga att det finns ett enda sätt att lösa dessa svårigheter via budgeten.
Vi anser att det är betydligt klokare att upprätta allmänna ramar för ekonomiskt välstånd, ett sunt ekonomiskt agerande som gör att vi kan ta itu med problemen i de fall som uppstår.
Vi kommer att fortsätta utfärda rekommendationer i framtiden för att uppfylla stabilitets- och tillväxtpakten. Jag vet inte om det är positivt eller negativt, men det är vår skyldighet som kommission. Det är en överenskommelse som ministerrådet ingick till följd av initiativen från vissa medlemsstater, och som jag å andra sidan håller med om, eftersom jag anser att en bra budgetpolitik medger ett större handlingsutrymme om det skulle uppstå problem.
Jag nämnde tidigare att situationen varierar i de enskilda medlemsstaterna. I årets rekommendationer har vi tagit särskild hänsyn till de analyser som kommissionen själv har gjort beträffande vilka marginalerna är, vilka de benchmarking är som vi utser i de olika medlemsstaterna för att möta en krissituation utan att det överskrider 3 procent av det offentliga underskottet, som är den siffra vi har använt som referens.
Vi kan se att situationen varierar från det ena landet till det andra och därför kommer alltid våra rekommendationer och kommentarer att variera i de olika länderna, även om det inte är det enda faktor vi tar hänsyn till.

Purvis
Herr talman! Eurons nuvarande svaghet och instabilitet är en källa till oro både innanför och utanför euroområdet. Tycker kommissionären att den nuvarande stabilitetspakten och Europeiska centralbankens befogenheter är tillräckliga för att tvinga euroländerna att göra de svåra och grundläggande justeringar i sin ekonomi och arbetsmarknad som är nödvändiga om euron skall tas på allvar av de globala finansmarknaderna?

Solbes
. (ES) Jag har svårt att se något samband mellan de båda frågorna, men jag ser att euron tas på allvar.
Vad är det som har hänt med euron? Det finns många tekniska förklaringar till varför vi befinner oss i den situation vi gör. Då skulle vi få ge oss in i en mer omfattande debatt som till stor del är beroende av utgångsläget; utvecklingen av de ekonomiska förväntningarna och den faktiska ekonomin i de olika områdena; utvecklingen, givetvis, av räntesatserna; även andra faktorer av teknisk art, till exempel förfallodatum för en viss typ av emissioner och så vidare.
Faktum är att vi, när vi granskar euron och tar hänsyn till valutautvecklingen som en viktig faktor, gör en felaktig bedömning av eurons införande. Euron har varit en stor framgång när det gäller dess införande, emissionerna, eurons befästande av en mycket god ekonomisk situation i Europa och vad framtidsutsikterna beträffar.
Det är sant att valutan inte är vad vi hade hoppats på. Vi anser att en stark ekonomi bör motsvaras av en stark euro. Däremot tror vi att det kommer att ske en stark tillväxt i Europa under år 2000, och att vi därför kommer att hinna ifatt den amerikanska tillväxten fram till årsskiftet.
Vi tror att det utifrån dessa förutsättningar kommer att ske ett uppsving för euron de närmaste månaderna. Därför tror vi, även om vi är lite oroliga för eurons utveckling - för det är en oro som finns hos allmänheten - att den nuvarande situationen kommer att rättas till och att den bör betraktas som tillfällig och inte som konstant.

Kauppi
Herr talman! Jag anser att Purvis tilläggsfråga är mycket väsentlig eftersom behovet av ett ökat ekonomisk-politiskt samarbete mellan EMU-länderna motiveras just av eurons allt svagare ställning gentemot dollarn. Dollarn förstärks förstås gentemot euron av den anledningen att USA:s samhällsekonomi helt enkelt är starkare än euroländernas. I USA har man under de senaste åren skapat hundratusentals nya arbetsplatser, samtidigt som antalet arbetsplatser i Europa minskat. Jag vill för det första fråga den ärade kommissionären om kommissionen erkänner att det mycket omdiskuterade försvagandet av euron är en följd av EU-ekonomins interna strukturella problem och avsaknad av dynamik, särskilt i förhållande till USA och tror han verkligen att en sådan keynesianism som Frahm föreslår hjälper mot eurons försvagning. Tror han dessutom att kommissionen uppnår ett bättre resultat när Frankrikes och Tysklands nationella regeringar i själva verket avancerat i alldeles motsatt riktning och euroområdets konkurrenskraft till följd av dessa åtgärder ytterligare försvagats. Jag hänvisar nu till exempel till de nya arbetstidslösningar som Frankrikes regering slagit fast.

Solbes
. (ES) Jag skall försöka svara kort, även om frågorna är så pass omfattande att jag skulle behöva ägna dem en del tid.
För det första betraktar jag ett stärkande av samarbetet kring samordningen av den ekonomiska politiken som nödvändigt och positivt och som en av de faktorer som uppstår ur den aktuella krisen. Det har poängterats av den franske ordföranden och kommer givetvis att bli en debattfråga för nästa ordförandeskap.
Jag håller inte med om hans teori att utvecklingen av euron innebär en nedgång i sysselsättningen i Europa och en uppgång av densamma i Förenta staterna. Kapitalöverföringar kan öka sysselsättningen i Förenta staterna, men den positiva exportutvecklingen skapar sysselsättning i Europa. Vi borde inleda en mycket mer omfattande och djupare debatt för att diskutera den frågan.
Hur som helst, det jag tror - och det har jag sagt tidigare - är att euron för närvarande är en valuta där situationen, om vi analyserar dess beståndsdelar och historik, inte skiljer sig så mycket från tidigare situationer. Jag är övertygad om att det handlar om en övergående situation som kommer att förbättras under året.

Talmannen


Pedro Marset Campos
Fråga nr 38 från (H-0419/00):
Angående: Osäkert och olycksdrabbat arbete i Spanien och Murcia Vid toppmötet i Lissabon gjordes utfästelser om att man skall försöka uppnå full sysselsättning med kvalitetsmässigt bra arbeten inom EU. Den franska regeringen föreslog att man skulle ta efter deras försök att skapa fler fasta och kvalitativt sett goda arbetstillfällen genom att minska arbetstiden, men den spanska och brittiska regeringen enades om ett motförslag som innebär att man skall öka avregleringen av arbetsvillkoren för att få ett högre antal arbetstillfällen. De spanska erfarenheterna från de senaste fyra åren visar att fler jobb faktiskt skapas, men att de är ytterst osäkra och tillfälliga, samt att antalet arbetsplatsolyckor är mycket stort. I regionen Murcia är antalet olyckor i arbetet det största i landet.
Anser inte kommissionen att man snabbt borde göra en övergripande kontroll av vilka villkor som gäller för skapandet av arbetstillfällen i unionens olika länder och regioner, i syfte att förhindra att nya jobb tillkommer på bekostnad av arbetstagarnas stabilitet och värdighet, framför allt för de yngre som träder in arbetslivet för första gången?
Frågor till Verheugen
Solbes
Mina damer och herrar! Trots att jag är född i närheten av regionen Murcia tycker jag att det är svårt att i gemenskapstermer göra en bedömning av problemet med den bristande sysselsättningen i Murcia. Låt mig därför göra en mer allmän reflektion. Utvärderingen av reformerna på arbetsmarknaden med hjälp av de metoder som vi har antagit i unionen - Luxemburgprocessen och de allmänna riktlinjerna om den ekonomiska politiken - visar oss att de reformer av bestämmelserna på arbetsmarknaden som har genomförts i olika länder på ett positivt och avgörande vis har bidragit till en ökad ekonomisk tillväxt och främjat skapandet av sysselsättning och en större medverkan av män och kvinnor på arbetsmarknaden.
I de allmänna riktlinjerna om den ekonomiska politiken och rekommendationerna för sysselsättning har en ren avreglering av arbetsmarknaden aldrig förespråkats, precis som frågan bekräftar. Reformen av vissa bestämmelser på arbetsmarknaden omfattar till exempel alltid behovet av att anta åtgärder som främjar företagsandan eller aktiva politiska åtgärder på arbetsmarknaden - och det säger vi uttryckligen - för att öka möjligheterna till sysselsättning.
De åtgärder som skall antas i varje medlemsstat bör anpassas till de problem och den verklighet som råder i respektive stat. Det är även en naturlig ståndpunkt från kommissionens sida att hävda behovet av ett genomförande av debatter och avtal med arbetsmarknadens parter så att de aktivt deltar i förändringarna av arbetsmarknaden i alla länder.
Arbetets kvalitet är, precis som en avsevärd och hållbar ökning av sysselsättningsnivån, en av de främsta prioriteringarna i sysselsättningsstrategin. På toppmötet i Lissabon som nyligen ägde rum stimulerades unionens ekonomiska och sociala dagordning på nytt och frågan framhävdes ytterligare genom att vi talade om en ökad och bättre sysselsättning.
Jag vill också, som det främsta bidraget till ett stärkande av de framsteg som hittills har uppnåtts, peka på främjandet och bevarandet av stränga bestämmelser angående hälsoskydd och säkerhet i arbetet, en fråga som har haft en framträdande roll i den debatt som har ägt rum hos oss, vi som försvarar tanken på bättre arbetstillfällen i Europa. Syftet med reformerna av arbetsmarknaden för att öka möjligheterna till sysselsättning och anpassa arbetstagarna till nya arbetserbjudanden är inte på något vis att försvaga arbetsvillkoren, varken vad gäller hälsan eller säkerheten på arbetsplatsen.
Kommissionen har i enlighet med den rättsliga behörighet som den tilldelas i fördraget, vidtagit de åtgärder som krävs för att genomföra och föreslå olika rättsliga instrument och övervaka gemenskapslagstiftningens införande på området.
När det gäller er konkreta fråga om den spanska situationen, om Spanien, så är det precis som för övriga medlemmar, kommissionens direktiv som skall tillämpas. Medlemsstaterna skall också kontrollera att dessa tillämpas över hela landet. Kommissionen bör garantera att direktiven under korrekta former omvandlas till nationella bestämmelser och bör givetvis följa upp alla frågor angående tillämpningen, som åligger de nationella myndigheterna.

Marset Campos
Jag uppskattar Solbes svar, eftersom att det grundar sig på avsikten att värna om arbetstagarnas villkor och ett engagemang för dessa. Emellertid visar den politiska analysen från toppmötet i Lissabon att det fanns två förslag: ett mer besvärligt och socialt förslag som lades fram av den franske premiärministern Jospin och ett annat förslag som grundade sig på en tidigare överenskommelse mellan Blair och Aznar i riktning mot en flexibilitet på arbetsmarknaden och en avreglering, och det förslaget gick igenom.
Om man tar Spanien som exempel är det uppenbart att de osäkra, tidsbegränsade och olycksskapande faktorerna ökar.
Tror ni inte att det mot bakgrund av detta i samband med granskningen av Amsterdamfördraget kunde vara lämpligt att införa den sociala stadgan med konkreta instrument och åtgärder, så som skedde med de fem klassiska punkterna i Maastrichtfördraget, för att garantera full sysselsättning och dess kvalitet så att det varje land kan göra inte lämnas åt slumpen?
Som ett förtydligande exempel nämndes arbetsplatsolyckorna i Murcia, för inom Spanien har de tyvärr satt rekord; därav engagemanget i frågan.

Solbes
Jag misstänkte nog att skälet till att Murcia nämndes var detta, och inte att jag är född i närheten av den provinsen.
Vad gäller det grundläggande problemet vill jag kommentera det på ett annat sätt. Vi har alltid engagerat oss, inte bara för en ökad sysselsättning, utan även för en ökad kvalitet på arbetena. I årets allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och de särskilda rekommendationerna till Spanien nämner vi tydligt att det är nödvändigt att analysera problemen, och då bland annat kostnaderna för uppsägning som kan ha betydelse för tillfälliga arbeten, för vi anser att flexibilitet är en sak och osäkerhet en annan, att det är två helt skilda faktorer.
Däremot tar ni upp en annan aspekt i er tilläggsfråga som jag finner mycket intressant: varför antar vi inte målet om full sysselsättning precis som vi en gång antog målen i Maastrichtfördraget? Huvudsakligen på grund av att det finns en markant skillnad i resultatens karaktär. Det vi påbörjade i Maastricht var uppfyllandet av åligganden som är avhängiga av frivilliga beslut som fattas av de medlemsstater som ingår i Europeiska unionen. När det gäller full sysselsättning är resultatet beroende av åtgärder i syfte att uppnå ett mål, där det aldrig råder ett kausalförhållande som garanterar att man lyckas uppnå målet.
Det som kan föreslås är det man gör inom de olika sysselsättningsprogrammen: sätta i gång olika faktorer som kan leda till full sysselsättning. När vi talade om full sysselsättning i kommissionens dokument som låg till grund för debatten i Lissabon, sade vi uttryckligen att full sysselsättning kan uppnås - om det förutom de olika krav och den politik som kommissionen föreslår sker en utveckling av ekonomin så som man förutser utifrån de siffror som vi för närvarande har tillgång till. Men detta kan inte vara ett politiskt mål, som i Maastricht, för det beror inte på de enskilda regeringarnas vilja, på ett särskilt beslut av var och en av dessa.

Gutiérrez Cortines
Jag anser att det ofta är nödvändigt att känna till verkligheten för att kunna göra en bedömning på långt håll.
I Medelhavsländerna i söder, närmare bestämt i regionen Murcia, har man på senare år övergått från att vidta åtgärder för arbetslösheten till att vidta åtgärder för sysselsättningen. Från en ovanligt hög och fruktansvärd arbetslöshet som uppstod till följd av de stora statliga industrierna som hade en ekonomisk modell som inte kunde bevaras har det, efter en kris, uppstått en situation med en framväxt av små och medelstora företag och ekonomiska stimulansåtgärder som har gett upphov till en ny aktiv och levande modell.
Emellertid är det uppenbart att problemet med olyckorna - som jag nu syftar på - har att göra med utbildning och ett ömsesidigt ansvarstagande från företagarnas, statens, myndigheternas och givetvis även de fackliga organisationernas sida. Om de inte alla är överens kan inte målet uppnås. I Spanien antogs redan år 1995 en lag på det området som man försöker efterleva, men det sker inte över en natt.
Därför undrar jag, herr kommissionär, för det första vilka aktiva åtgärder och vilka ekonomiska sektorer ni har tänkt mobilisera för att uppnå en bättre utbildningsnivå på det här området, det vill säga utvecklingen av ansvarstagandet?
För det andra en högst konkret fråga: finns det något program för utbildning av invandrare på deras modersmål som vi kan tillämpa för att de skall förstå de minimala säkerhetsnormerna i en region dit det kommer så många invandrare som inte förstår vårt språk?

Solbes
. (ES) Tack för era påpekanden. Vad era frågor beträffar kan jag, precis som jag gjorde tidigare, säga att det är medlemsstaterna som ansvarar för dessa ämnen enligt planen för ansvarsfördelningen mellan kommissionen och medlemsstaterna.
Det innebär att såväl finansieringen av utbildningsprogrammen för invandrare som de aktiva politiska åtgärderna är beslut som givetvis är beroende av vad den spanska regeringen godkänner eller beslutar på den socialpolitikens område.

Talmannen


Jens-Peter Bonde
Fråga nr 39 från (H-0352/00):
Angående: Anpassning i kandidatländerna Kan kommissionen ange det totala antalet dokument man skickat till kandidatländerna och den totala volymen av gemenskapens regelverk? Kommer kommissionen att överväga samarbetsformer som inte kräver att kandidatländerna respekterar alla bestämmelserna?

Verheugen
Herr talman! Herr ledamot, kandidatländerna fick direkt i anslutning till Europeiska rådets beslut i Luxemburg i december 1997, efter jämförelsen av lagstiftningen, hela gemenskapens regelverk, alltså samtliga Europeiska unionens rättsakter, utan undantag. Ingen har hittills räknat dem, och jag kan därför inte säga hur många det är. Vi talar i normala fall om något mer än 20 000 enskilda rättsakter, och det är det som det handlar om här.

Bonde
Herr talman! Det finns inte så mycket att tacka kommissionen för. Jag tycker det är fullständigt obegripligt att man har en institution, som inte klarar av att åstadkomma elementär statistik över befintliga regler, som inte klarar av att räkna ut hur mycket man skickar till ansökarländerna, som inte klarar av att upprätta en vanlig nummerordning, så att vanliga människor kan följa vad som sker, och som inte klarar av att leverera detta samlade regelverk på en CD-rom till var och en som kan vara intresserad av det. Det är ganska elementärt - jag har arbetat med det i åtskilliga år. Det är fullständigt omöjligt till och med för företag med akademiskt utbildad personal att ta reda på hur omfattande detta samlade regelverk är, och det är uppenbarligen inte möjligt för herr Vanhengen att ge detta samlade regelverk till en parlamentsledamot, som gärna vill gå igenom den och fördela uppgifterna mellan de olika medarbetarna för att se hur man skall förhålla sig till de olika frågorna. Så det fanns inte någonting att tacka för.

Verheugen
Herr talman, ärade herr ledamot! Vi har kommit i kontakt med varandra redan en gång tidigare, och jag måste personligen behärska mig mycket för att iaktta nödvändig hövlighet!
De rättsakter som det här handlar om är rättsakter som har godkänts av rådet, parlamentet, kommissionen och alla gemenskapens institutioner. Ni vet som ledamot av Europeiska unionens viktigaste lagstiftningsorgan mycket väl att dessa rättsakter inte numreras i löpande följd. Jag känner inte heller till något enda medlemsland i Europeiska unionen där lagarna numreras löpande. Inte heller i ert hemland - jag har extra tagit reda på det - är det så att lagarna numreras i löpande följd. Om ni anser det är rimligt att sysselsätta kommissionens tjänstemän genom att ålägga dem att under en veckas tid räkna alla rättsakter som utgivits sedan 1995, då vill jag säga er att jag är av annan åsikt! Jag har inte för avsikt att låta genomföra denna räkning! Den information som jag har gett er är den mest exakta som är möjlig, nämligen denna: Kandidaterna får utan undantag alla, utan varje undantag alla Europeiska unionens rättsakter. Jag skulle gärna vilja veta vad det bidrar med om jag säger att de är 21 334 eller 21 425! Om ni så vill, kan ni själv sätta er ner; ni kan ladda ner hela gemenskapens regelverk här i kammaren från Celexsystemet. Låt era medarbetare räkna dessa rättsakter. Jag tänker inte låta mina medarbetare göra det!
(Applåder)

Rübig
Ärade herr talman, herr kommissionär! Gemenskapens regelverk är naturligtvis en viktig grundval för anslutningarna. Kan ni säga oss hur ni anser att screeningen av gemenskapens regelverk förlöper? Med vilken av kandidatländerna har egentligen de bästa framgångarna noterats? Vilka kapitel är avslutade?
Förbundskansler Schröder meddelade nyligen vid en presskonferens att de första anslutningarna förmodligen kommer att ske år 2002. Hur bedömer ni scenariot vid ett optimalt genomförande av rättsakterna? Vilken tror ni är den tidigast möjliga tidpunkten för en anslutning om man optimalt utnyttjar alla tidsfrister och möjligheter?

Verheugen
. (DE) Herr ledamot, screening - alltså jämförelsen av rätten - har naturligtvis för länge sedan fullständigt avslutats med alla kandidatländer. Nu görs det vid tillfälle en uppdatering eftersom inte vare sig Europaparlamentet rådet, eller kommissionen ju är overksamma utan även i fortsättningen producerar rättsakter, så att acquis förändras. Även detta förändrade regelverk måste naturligtvis tas med i förhandlingarna. Men detta sker regelbundet.
Screening-processen har alltså avslutats med alla kandidatländer. Men det låg ett missförstånd bakom er fråga. Screening betyder inte förhandling, screening är en ren jämförelse. I denna screening fastslås bara vad som är Europeiska unionens regelverk, vilka delar av den är redan en beståndsdel av lagstiftningen i kandidatlandet och vilka är det inte? Detta har gjorts.
Nu ville ni veta hur långt förhandlingarna totalt sett har kommit. Till detta kan jag säga er att för staterna i Luxemburggruppen, med vilka förhandlingarna började i mars 1998, av de totalt sett 31 förhandlingskapitlen mellan 10 och 15 för närvarande är avslutade. Ytterligare några kommer att avslutas under det portugisiska ordförandeskapet. Men det som är viktigare än antalet avslutade kapitel är förmodligen antalet påbörjade kapitel. Här är det så att fram till slutet av det portugisiska ordförandeskapet kommer alla 29 kapitel att befinna sig på förhandlingsbordet för staterna i Luxemburggruppen. Endast kapitlen "Institutioner" och "Övrigt" är ännu inte påbörjade. Dem tar man till sist.
För staterna i Helsingforsgruppen är det så att förhandlingarna ju började först i februari i år. Under det portugisiska ordförandeskapet kommer mellan 5 och 8 kapitel att påbörjas för dem. Jag tror rent av att vi redan vid slutet av det portugisiska ordförandeskapet preliminärt kan avsluta en hel rad kapitel, men för ögonblicket går det inte att exakt förutsäga hur många. Processen går i alla fall ganska snabbt.
En uppskattning om när förhandlingsprocessen kommer att vara avslutad och när de första anslutningarna kommer att äga rum, är fullkomligt omöjlig att göra. Det har ju den intensiva diskussionen under de senaste veckorna handlat om. Kommissionen sade ju i Helsingfors mycket tydligt att ett anslutningsscenario kan utvecklas först när all information finns till hands för en sådan. Det måste klargöras om unionen själv är beredd på en anslutning, om alltså de institutionella reformerna är avslutade, hur långt förhandlingarna har fortskridit, men framför allt, och det torde till slut vara det svåraste, hur bedömningen ser ut av om ett kandidatland är i stånd att också verkligen tillämpa och genomföra det regelverk om man övertagit. Sett ur dagens synvinkel måste jag säga att det inte är förutsägbart när ett sådant scenario kan läggas fram. Jag har flera gånger sagt att jag gärna skulle vilja göra det vid slutet av detta år, vid toppmötet i Nice. Men om detta blir möjligt kommer att visa sig först när respektive aktuell rapport för varje land föreligger om hur förberedelserna inför anslutningen framskrider.

Korhola
Herr talman, ärade kommissionär! Min fråga gäller inte tidtabellen, utan jag ställer en principiell fråga som gäller utvidgningen. Man måste vara beredd på att utvidgningen är en verkligt krävande process, där risken finns att man antingen frustreras över långa väntetider eller prutar på kriterierna genom att man beviljar alltför långa övergångstider, vilket självklart irriterar gamla medlemsstater. Ett EES-avtalsliknande system betraktas kanske som en lösning från gångna tider, men jag frågar i alla fall, ser kommissionen ens i princip en möjlighet i en EES-avtalsliknande - inte en identisk sådan men en liknande - lösning som en "kläckningsplats" för nya medlemsstater, en kuvös före det egentliga medlemskapet, i stället för att kandidatländerna skulle vänta länge innan det egentliga medlemskapet blir verklighet, samt instämmer kommissionen i uppfattningen om att ett dylikt EES-avtalsliknande system avsevärt sänker kostnaderna för utvidgningen och främjar den ekonomiska utvecklingen i kandidatländerna. Förhoppningsvis var detta inte en inkorrekt fråga.

Verheugen
. (DE) Fru ledamot! Det är en hypotetisk diskussion som ni nu vill föra. Denna diskussion har förts under den första hälften av 90-talet, och den avslutades med beslut, som ni känner till, som många gånger diskuterats i detta parlament, och som inte längre kan göras ogjorda, nämligen besluten från de europeiska råden i Köpenhamn, Essen och Luxemburg om att förbereda staterna i Central- och Östeuropa jämte Cypern och Malta för fullt medlemskap. Det tjänar ingenting till att i dag åter diskutera om det hade funnits något alternativ eller inte. Såvitt jag minns var det i alla fall så att kandidatländerna inte var tillfreds med mindre. De skulle inte ha accepterat mindre utan uppfattat det som en diskriminering, så att det i varje fall i Luxemburg år 1997 helt realistiskt inte längre var möjligt med något annat än det fattade beslutet. Inget enda land i denna process är av den uppfattningen att man bör gå bort från målet med fullt medlemskap. I så fall skulle jag känna till det. Men så är inte fallet. Alla 12 länder som vi förhandlar med förbereder sig allvarligt inför målet med fullt medlemskap, och jag avråder absolut från en diskussion om att ändra de grundläggande målen med utvidgningen, efter att processen har börjat. Det skulle kandidatländerna bara kunna uppfatta som ett mycket svårt svikande av förtroendet.

Talmannen


Joachim Wuermeling vilken har övertagits av Müller
Fråga nr 40 från (H-0388/00):
Angående: Östutvidgningen - övergångsbestämmelser när det gäller fri rörlighet för tjänster Förhandlingarna med kandidatländerna i den första gruppen (den så kallade Luxemburg-gruppen) om fri rörlighet för tjänster har avslutats preliminärt.
Vilka övergångsbestämmelser har man kommit överens om? Vilka effekter räknar kommissionen med för medelstora företag och hantverkssektorn, särskilt i de områden som gränsar till kandidatländerna?

Frågor till Monti
Verheugen
Fru ledamot! Frågan utgår från ett felaktigt antagande. Kapitlet "fri rörlighet för tjänster" har inte avslutats preliminärt, inte med något enda kandidatland. Jag kan inte heller se att detta kapitel inom den närmaste tiden kan avslutas med något som helst land.

Müller, Emilia Franziska
Herr talman! Det är säkert riktigt det som ni har sagt, herr Verheugen, om att kapitlet inte har avslutats, utan att förhandlingar upptagits. Trots detta skulle följande intressera mig: Har man vid dessa förhandlingar begärt övergångsbestämmelser när det gäller fri rörlighet för tjänster? Jag är övertygad om att de medelstora företagen och hantverkarna kommer att ha väldiga problem och står inför stora utmaningar vad beträffar fri rörlighet för tjänster, ty vi har enorma löneskillnader, som för närvarande belöper sig till 1:10. Ni känner själv mycket väl till alla branscher som är drabbade av detta. Avser man från europeisk sida att begära övergångsbestämmelser när det gäller den fria rörligheten för tjänster? Tjeckien har redan begärt övergångsfrister för utlänningars förvärv av mark och egendom, vilket har effekter på tjänsterna. Hur förhåller ni er till dessa övergångsfrister som begärts av Tjeckien, och vad anser kommissionen i allmänhet om det?

Verheugen
Herr talman, fru ledamot! Jag antar att ni känner till att anslutningsförhandlingarna är en konferens mellan staterna, och att inte kommissionen förhandlar, utan medlemsstaterna, och att jag därför inte har rätt att informera om innehållet i de förhandlingar som ännu inte är avslutade. Jag skulle gärna göra det, men det får jag inte!
Men jag kan trots detta besvara er fråga, eftersom kommissionen naturligtvis har en åsikt om de punkter som ni tagit upp. Till att börja är det så att övergångsfrister enligt kommissionens uppfattning bara kan komma i fråga i denna utvidgningsprocess, om målet med en utvidgning vid rätt tidpunkt inte kan uppnås på annat sätt. Övergångsfrister måste vara mycket, mycket begränsade till omfång och varaktighet, framför allt när det gäller den inre marknaden. Ni måste veta att varje övergångsfrist, med vem den än avtalas, upphäver den inre marknaden för detta område. Och om man då kommer överens om ett stort antal övergångsfrister, då kan vi glömma den inre marknaden i många år. Det kan ju inte vara avsikten med utvidgningen.
Frågan, som ni egentligen ville ha ett svar på, är ju hur man anpassar sig till de problem som kommer att uppstå i vissa gränsregioner efter utvidgningen. Det område ni kommer från, och det område jag själv kommer från, hör ju dit. Detta har jag, som ni vet, också hemma hos er talat många, många gånger om, så att jag nu kan fatta mig mycket kort. Jag tror att det i fråga om den fria rörligheten för arbetstagare, vilket är den egentliga svåra frågan, väl till slut måste medges övergångsfrister. Men vi har ännu inte kommit så långt.
Vad gäller den fria rörligheten för tjänster, som ju kommer att leda till en skärpning av konkurrensen i gränsregionerna, anser jag att det är nödvändigt att redan nu förbereda ett åtgärdsprogram, som i synnerhet möjliggör för de små och medelstora företagen i gränsområdena att ställa in sig på och klara av denna konkurrens.

Thors
När jag för några veckor sedan återigen läste kommissionens framstegsrapport om Litauen kom jag att tänka på att framstegsrapporterna görs som om vi talade om den tidigare utvidgningen, dvs. den utvidgning som gjordes innan Amsterdamfördraget trädde i kraft. Fri rörlighet för arbetstagare och fri rörlighet för tjänster har som sitt korollarium, som sin pendang, den sociala stadgan.
Min fråga är om de kommande framstegsrapporterna i högre grad än de tidigare kommer att ta fasta på sysselsättningen och på den sociala stadgan, som nu är en del av vår aki. Jag tror nämligen att vi kan lyckas med en utvidgning om vi förenar dessa båda delar: dels fri rörlighet för tjänster och arbetstagare, dels mer lika villkor när det gäller den sociala dialogen. Den social stadgan är faktiskt en del av vårt gemensamma regelverk, som ansökarländerna också måste uppfylla.

Talmannen
Jag vill påminna ledamöterna om - och det säger jag rent generellt - att frågorna i frågestunden skall vara konkreta och behandla konkreta ämnen som gör att de kan besvaras på ett konkret sätt. Allt annat får tas upp i de vanliga debatterna i parlamentets utskott, i annat fall har inte de anmälda ledamöter i det följande rätt att ställa frågor.
Efter denna allmänna varning överlämnar jag ordet till kommissionären.

Verheugen
Herr talman! Ärligt talat var den grundläggande frågan hur stort antalet rättsakter är i Europeiska unionen. Nu skall jag besvara en tilläggsfråga som mycket specifikt har att göra med ett kandidatland. Jag är verkligen inte i stånd att se sammanhanget mellan dessa båda frågor, förutom att det i båda fallen handlar om utvidgningen. Om ni trots detta anser att det finns ett sammanhang, skall jag besvara frågan, för det kan jag nämligen. I framstegsrapporterna om kandidatländerna ser man på hela regelverket. Listan på de grundläggande rättigheterna kan man inte titta på, eftersom den ännu inte är färdig. Den håller just på att arbetas ut, och den rättsliga karaktären i denna lista är inte heller bekant än. Jag vet lika litet som ni om denna lista kommer att vara en del av fördraget eller om det bara kommer att handla om en högtidlig förklaring. Om denna lista skulle bli en del av fördraget, kommer den naturligtvis att beaktas i de kommande framstegsrapporterna, och vi kommer att rapportera om hur detaljerna i denna lista beaktas i respektive land. Vi måste i framstegsrapporterna - det torde ni ha lagt märke till - ju också rapportera om huruvida ett land uppfyller de politiska kriterierna från Köpenhamn. Men detta besvarar i själva verket frågorna, ty de politiska kriterierna från Köpenhamn sammanfattar ju i grund och botten allt det som kommer att finnas med i denna lista med de grundläggande rättigheterna. Och dessa frågor har också besvarats när det gäller Litauen, och de kommer också att besvaras i nästa framstegsrapport för Litauen.

Talmannen
Ledamot Thors tar upp en ordningsfråga. Jag vill bara påpeka att jag inte syftade på fru Thors tidigare utan på alla ledamöter, men ni har ändå ordet. Jag ber att ni inte inleder en debatt med kommissionären.

Thors
Herr kommissionär! Jag vill göra ett klargörande då översättningen verkar vara mycket dålig - jag talade inte om stadgan om de grundläggande rättigheterna, utan om den sociala stadgan, inklusive arbetstagarnas rättigheter. Dessa inkluderar arbetsvillkoren, vilket jag anser vara ett korollarium till den fria rörligheten för tjänster. Vilka är villkoren under vilka tjänster skall erbjudas? Vilka är de villkor under vilka människor skall arbeta? Det är korollariet till den fria rörligheten.

Verheugen
Herr talman! Jag hade faktiskt fått stadgan med de grundläggande rättigheterna! Naturligtvis är den sociala stadgan en del av fördraget, och därför förhandlas den med alla kandidatländer. Den är en del av det gemensamma regelverket. Vi rapporterar om hur de enskilda kandidatländerna förbereder sig inför tillämpningen av gemenskapens regelverk, alltså också inför tillämpningen av den sociala stadgan. Jag är för ögonblicket inte i stånd att säga er hur det ser ut speciellt i Litauen, men jag är gärna beredd att ge er ett skriftligt svar just beträffande Litauen och den sociala stadgan.

Posselt
Herr kommissionär! Vi talar ju i och för sig om övergångsfrister. Jag vill fråga er om ni har någon ståndpunkt när det gäller Polens och Tjeckiens önskemål att hos sig införa långa övergångsfrister för två områden, nämligen fritt markförvärv - jag inkluderar jordbruksfastigheter - och etableringsfrihet? Det är två mycket väsentliga punkter, och här vill jag fråga om kommissionens respektive om er ståndpunkt. Jag ville också fråga er vad ni anser om att förbinda övergångsfrister hos oss och i kandidatländerna med varandra, så att säga en sorts hopkoppling, så som det alltid diskuteras?

Verheugen
Beträffande den första frågan vill jag säga att medlemsstaterna ännu inte har någon förhandlingsposition i denna fråga, och det finns inte heller något förslag från kommissionen om det. Min egen personliga uppfattning är irrelevant i detta sammanhang. Jag kan i varje fall inte förklara det för Europaparlamentet, så länge som institutionerna själva ännu inte har slagit fast sin åsikt.
Vad beträffar hopkopplingen av övergångsfrister, så kommer den att ske automatiskt. Vi kommer att få uppleva ett s.k. "slutspel" i förhandlingarna, och i detta "slutspel" har ni å ena sidan de önskemål som medlemsstaterna fortfarande har, och å andra sidan kandidatländernas önskemål. Det kommer till största delen att röra sig om önskemål om övergångsfrister. Om man nu kallar det så helt formellt eller inte, men ni kan föreställa er hur en sådan förhandlingsprocess förlöper. Det kommer att förhandlas, och en princip med förhandlandet är att den ene ger något för att den andre också skall ge något, och så kommer man väl att i slutet tvingas finna en total kompromiss, som tar hänsyn till önskemålen från båda sidor.
Mycket specifika hopkopplingar - om det var det som ni frågade om - att man alltså säger: Vi förbinder önskemålet om övergångsfrister från den ena sidan med önskemålet om övergångsfrister från den andra sidan, anser jag inte vara möjligt. Jag måste göra er uppmärksam på att exempelvis frågan om övergångsfrister när det gäller fri rörlighet för arbetskraft överhuvud taget bara är ett problem i två av femton medlemsstater. Det är ett tyskt problem och ett österrikiskt problem. För de andra tretton är det inte något problem, och därför är det inte heller helt möjligt att förutsäga hur man kommer att hantera denna fråga i slutfasen av förhandlingarna.

Talmannen
Tack så mycket herr kommissionär för era svar.
Frågorna nr 41 och 42 kommer att besvaras skriftligen.
Jag överlämnar ordet till Titley för en ordningsfråga.

Titley
Herr talman! Inser ni att detta är andra månaden i rad som ni har gjort detta med mig - avbrutit mig när min fråga skall komma upp. Och ändå har ni låtit talare tala i över en minut, inklusive en ganska lång och poänglös dialog om Murcias förtjänster. Jag erinrar mig att enligt arbetsordningen får ni bara släppa in en kompletterande fråga per politisk grupp och dessa bestämmelser har nu brutits och som en konsekvens har jag hoppats över i en fråga för andra månaden i rad. Jag tycker att det är upprörande och jag kommer att skriva till talmannen och klaga.

Talmannen
Herr Titley, jag kommer att ge er ett kort svar för att inte förfördela de övriga ledamöterna. Jag har inte gjort er något. Det är så att de tjugo minuter som Verheugen hade tilldelats är ute, och nu har turen kommit till Monti som har fått vänta länge.
Vad beträffar arbetsordningen kan jag säga att den medger två tilläggsfrågor och inte en. Titta i arbetsordningen. Två frågor står det. Jag tänker inte gå in i en diskussion om det. Ni kan skriva det brev ni talar om och ni kommer att få ett hjärtligt och fullständigt svar, men var inte orolig, jag hade naturligtvis tänkt överlämna ordet till er inom den fastställda tiden.

Talmannen


David W. Martin
Fråga nr 43 från (H-0354/00):
Angående: Medlemsstaternas ansökningar om utbetalning av statsstöd Är kommissionen nöjd med handläggningstiden för medlemsstaternas ansökningar om att utbetala statsstöd?

Monti
. (EN) Kommissionens handläggningstid för att fatta beslut om stödprojekt som anmälts av en medlemsstat är fastställd i rådets förordning 659/1999. I de flesta fall kan kommissionen avsluta granskningen av det anmälda stödprojektet efter en preliminär granskning, det vill säga utan att inleda en formell utredning. Sådana beslut måste fattas inom två månader efter mottagandet av en formell anmälan. I praktiken är anmälningarna ofta ofullständiga så kommissionen tvingas begära ytterligare uppgifter innan den kan fatta beslut. För att ytterligare minska detta slags onödiga dröjsmål har kommissionen färdigställt detaljerade standardiserade anmälningsformulär för vissa typer av stöd - regionalt stöd, utbildning, forskning och utveckling, etc. och kommer att fortsätta göra så där det är lämpligt.
När tvivel uppstår om ett stödprojekts förenlighet med den gemensamma marknaden, så måste kommissionen inleda en formell utredning för vilken förordningen stadgar en vägledande handläggningstid på 18 månader. Kommissionen skulle verkligen föredra att kunna reducera denna handläggningstid. Men det ser för närvarande inte ut att vara genomförbart av olika skäl. För det första så behövs åtskilligt med tid för översättningar och offentliggörande av beslutet, för tredje part att inkomma med yttranden och för medlemsstaterna att kommentera dessa yttranden. För det andra, de fall då en formell utredning inleds är ofta mycket komplexa och kräver därför en längre utredningstid, vilket ofta inbegriper möten med den berörda medlemsstaten och modifieringar i det ursprungliga projektet. Icke desto mindre så anser kommissionen att med tanke på frånvaron av en handläggningstid för den formella utredningen före förordningen så har förordningen redan medfört vissa framsteg.
Kommissionen överväger också nya sätt att förbättra effektiviteten och hastigheten för förfarandena för statligt stöd. I detta avseende, så bör föreskrifterna för kollektiv dispens, som för närvarande utarbetas för stöd till små och medelstora företag - utbildningsstöd och de minimis-stöd - också nämnas. När de väl träder i kraft så kommer medlemsstaterna inte längre behöva anmäla stödprojekt som uppfyller dispensvillkoren i förordningen, utan kan bevilja stöd omedelbart. Detta kommer att förenkla förfarandena för statligt stöd betydligt.

Martin, David
Jag vill tacka kommissionären för ett mycket fullständigt svar och i synnerhet för den sista delen där han antyder att kommissionen försöker skynda på och där så är möjligt ge omedelbart godkännande till statligt stöd.
I vissa medlemsstater förekommer det fortfarande allvarliga problem som skapats av dröjsmål i beslutsfattandet om statligt stöd. Jag är övertygad om att många jobb har gått förlorade då väntan på ett beslut om statligt stöd har inneburit att företag har gått i konkurs när de inte fick klartecken i tid.
Vad beträffar dröjsmål, är kommissionen av den uppfattningen att den omorganisering som för närvarande pågår kommer att förse honom med nya resurser och stöd i hans försök att skynda på behandlingen av statligt stöd eller ligger problemet, vilket han delvis antydde, hos medlemsstaterna, bland vilka det finns vissa som ger ofullständiga uppgifter när de anmäler?

Monti
. (EN) Som ni vet, herr Martin, arbetar vi på många områden med det statliga stödet och för att göra kontrollen av det statliga stödet stramare. Vad beträffar handläggningstider så finns det inga planer på att ändra handläggningstiderna i en nära framtid. Handläggningstiderna är fastställda i en av rådets förordningar, vilken för första gången reglerade förfarandena för statligt stöd och då denna förordning inte antogs förrän 1999 så är det inte troligt att den ändras i en nära framtid. Jag är emellertid beredd och villig att skynda på vissa aspekter av beslutsfattandet där så är möjligt, till exempel genom att färdigställa standardiserade anmälningsblanketter.
Ni nämnde problemet med resurserna. Detta är förstås ett nyckelproblem för alla verksamheter inom konkurrenspolitiken och det inbegriper statligt stöd. Ju högre kvaliteten är på de uppgifter som medlemsstaterna inkommer med i sina anmälningar till att börja med, ju troligare är det att processen blir friktionsfri och genomförs inom en relativt kort tidsskala.

Talmannen


Claude Turmes
Fråga nr 44 från (H-0355/00):
Angående: Statsstöd till kärnkraften Elmarknaden trädde i kraft i februari 2000 och all elproduktion underkastades bestämmelserna om den inre marknaden. Enligt artikel 92 i Euratom-fördraget utgör el inte en produkt på den gemensamma marknaden för kärnkraft. Håller kommissionen mot bakgrund av detta med om att el som framställs med kärnkraft nu omfattas av samma bestämmelser om den inre marknaden som andra former av el? Anser kommissionen således att alla former av statsstöd till kärnkraftsindustrin är förbjudna enligt EG-fördraget, förutsatt att inga särskilda undantag föreskrivs, och att artikel 98 i Euratom-fördraget inte föreskriver ett subventionerat olycksfallsförsäkringssystem för kärnkraftsolyckor? Vilka förslag, om några, har kommissionen i detta sammanhang lagt fram till den brittiska regeringen beträffande det brittiska NFFO-systemet (non-fossile fuel obligation) i enlighet med artikel 87 i EG-fördraget? Kan kommissionen nu bekräfta att den undersöker statsstöden till kärnkraftsindustrin i enlighet med det Verts/ALE-gruppen krävde i sin skrivelse av den 10 mars 2000 till kommissionsledamot Monti?

Monti
. (FR) Herr talman! Kommissionen instämmer i den ärade parlamentsledamotens yttrande enligt vilket avregleringen av elmarknaden gäller all elektricitet, inbegripet den som produceras från kärnkraftsenergi. Kommissionen anser att man inte kan dra slutsatsen av EG- och Euratomfördragen att allt statligt stöd till förmån för kärnkraftsindustrin är absolut förbjudet. Euratomfördraget innehåller ingen bestämmelse som uttryckligen förbjuder statligt stöd. Artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget innebär förvisso en allmän princip om förbud mot statligt stöd, men de gör det också möjligt att tillåta vissa kategorier av statligt stöd. Vilket stöd som är oförenligt kan alltså först fastställas efter en exakt granskning av varje fall.
Kommissionen har inte lämnat några förslag till Förenade kungarikets regering beträffande NFFO-systemet genom tillämpning av artikel 88 i EG-fördraget. När det gäller eventuellt befintligt stöd till kärnkraftsindustrin gör inte kommissionen någon systematisk granskning. Om fall av oförenligt stöd kommer till kommissionens kännedom kommer dessa att behandlas i enlighet med bestämmelserna i relevanta artiklar i EG- och Euratomfördraget.

Turmes
Herr kommissionär! Jag tackar för ert svar, men jag måste erkänna att jag har mycket svårt att förstå logiken i det. När det gäller statligt stöd till miljön, planerar ni å ena sidan en mycket specialiserad analys av anslagen till förnybar energi, trots att det är tydligt att denna sektor för närvarande har en nackdel genom bristen på internalisering av kostnaderna. Med andra ord är den förnybara energins marknadsandel knappt 5 procent i dag.
Kärnkraftsindustrin utgör 30 procent av marknaden, och där planerar ni ingen systematisk studie. Jag tror därför att bristen på förståelse är total, om målsättningen är att energipolitiken skall vara rättvis och lika för alla former av elproduktion. Jag ber er därför kommentera er ståndpunkt, eftersom för mig och många andra, och framför allt för industrin för förnybar energi, är detta en ståndpunkt som är mycket svår att förstå.

Monti
. (FR) Tack, herr Turmes. Jag är mycket uppmärksam på miljökraven. Jag var det redan i den föregående kommissionen när jag föreslog direktivet om beskattning av energiprodukter, och jag försöker föra in min åtgärd i samma anda i Prodis kommission.
Jag förstår mycket väl er oro, men tillåt mig att lämna några kommentarer. Förslaget till ny ram för det statliga stödet till förmån för miljön är mycket flexibelt när det gäller att bevilja stöd till förnybar energi. Det möjliggör stöd på minst 40 procent av den stödberättigade kostnaden för investeringar, och när det gäller driftsstöd kan medlemsstaterna behålla ett system som tillåter stöd på upp till 100 procent av den stödberättigade kostnaden. Jag tror därför inte att man kan säga att kommissionen förbjuder stöd till förnybar energi.
Det finns konkurrens, tillåt mig att återigen notera det, inte bara mellan förnybar energi å ena sidan, och traditionell energi å andra sidan, utan också inom den förnybara energin i dess olika former. Stödet till denna energi kan för övrigt vara olika beroende på medlemsstat. Icke kontrollerat stöd skulle alltså medföra snedvriden konkurrens där viss förnybar energi skulle kunna bli det första offret.
Kommissionen erkänner att förnybar energi kan behöva stöd för att utvecklas, men det är samtidigt viktigt att denna energi successivt anpassas till konkurrensmarknader för att säkerställa utveckling på lång sikt.

Talmannen


Nuala Ahern
Fråga nr 45 från (H-0383/00):
Angående: Finansiellt stöd till kärnkraftsindustrin i Europa Vilken bedömning har kommissionen, mot bakgrund av konkurrenspolitiken för elkraftsproduktion inom Europeiska unionen, gjort av det finansiella stöd som givits till kärnkraftsindustrin i Europa, i form av stöd till Euratom och de gemensamma forskningscentren?

Monti
. Gemenskapens åtgärder inom ramen för Euratomfördraget följer föreskrifterna i det fördraget och rör framför allt finansieringen av de uppgifter som kommissionen har att utföra: skydd mot radioaktivitet, kontroll av säkerheten, forskning. När det gäller det sistnämnda, så är det rådet, som i enlighet med artikel 7 i Euratomfördraget enhälligt beslutar på förslag från kommissionen, som bestämmer gemenskapens forskningsprogram inom kärnkraftsområdet. I det avseendet är aktiviteterna som bedrivs av det gemensamma forskningscentret, i enlighet med centrets uppdrag, avsedda att förbättra skyddet och säkerheten i samband med kärnkraften och att framför allt ge vetenskapligt och tekniskt stöd till de behöriga generaldirektoraten.
Artikel 305, tidigare artikel 232, i EG-fördraget slår fast att föreskrifterna i EG-fördraget inte avviker från det som sägs i Euratomfördraget. Det gäller framför allt konkurrensreglerna, som inte avviker från den ram som fastlagts i Euratomfördraget när det gäller gemenskapens forskning inom kärnkraftssektorn. Följaktligen råder det ingen motsättning mellan gemenskapens forskningspolitik inom ramen för Euratom och de konkurrensregler som anges i EG-fördraget.

Ahern
Herr kommissionär! Ni underlät att svara på min fråga. Jag vill veta vilka uppskattningar ni gör beträffande det finansiella stödet. Detta har också att göra med den föregående frågan från Turmes och det svar ni gav mig med avseende på konkurrenspolitiken för elektricitetsproduktionen i EU.
Från ert svar på både min fråga och den föregående, drar jag slutsatsen att kärnkraftsindustrin i Europa inte bara är en ekonomisk belastning, den är en helig ko också. Ni kan ge statligt stöd som är oantastbart, till och med för en kommissionär som är så mäktig som ni! Men låt mig fråga er exakt hur är situationen? Ni sade att under fördragen finns det undantag och ni citerade Euratom-fördraget. Det finns helt klart en snedvridning mellan medlemsstaterna på grund av det statliga stödet. Exakt var i fördraget finns det skriftliga tillståndet till detta statliga stöd? Skulle ni kunna utveckla det, är ni snäll?

Monti
. (FR) Jag skall försöka, fru Ahern. Till att börja med har jag här, om ni tillåter, en kommentar på franska.
Jag skulle vilja betona att kommissionen absolut inte utesluter tillämpning av konkurrensreglerna i gemenskapsrätten på offentliga ingripanden som skulle komma producenterna av el som framställs med kärnkraft tillgodo. Kommissionen har bl.a. mycket tydligt angivit i sitt vägledande kärnkraftsprogram, enligt andan i artikel 40 i, att "utvecklingen i riktning mot en avreglering av den inre marknaden för el i gemenskapen innebär att kärnkraftsenergin måste konkurrera med övriga energikällor inom samma ram och enligt samma villkor".
Ett fullständigt genomförande av den inre marknaden och en stram tillämpning av relevanta regler för statligt stöd och konkurrens leder till att identiska spelregler skapas för alla energikällor. Utifrån denna princip åligger det kommissionen att från fall till fall granska de olika påståendena enligt vilka kärnkraftssektorn skulle åtnjuta anslag som medför illojal konkurrens. Jag kan tillägga att de enheter som jag är direkt ansvarig för inom kommissionen anser att man bör hålla sig till en strikt tolkning av fördraget.
Konkurrensreglerna tillämpas på samtliga elproducenter, inbegripet kärnkraftssektorn, om de inte avviker från bestämmelserna i Euratomfördraget. Denna ståndpunkt förefaller mig desto mer berättigad som direktivet som avreglerar den inre marknaden för el inte innehåller någon särskild regel för producenterna av kärnkraft och inte gör någon skillnad på vilken källa den producerade elen kommer ifrån.

Turmes
Herr kommissionär! Ni säger att vare sig fördraget eller direktivet om den inre marknaden för el innebär några undantag beträffande anslag till kärnkraft. Men på vilken del av fördraget grundar ni då undantaget som ni ändå gör för kärnkraften? Artikel 87 och 88 innehåller ingen hänvisning till kärnenergi. Man förstår därför inte särskilt väl enligt vilken rättslig grund ni kommer att göra undantag för den el som produceras från kärnkraft.

Monti
. (FR) Jag tror mig ha lämnat alla uppgifter som kommissionen förfogar över i ämnet. Jag kan tillägga att på det operativa planet, och det tror jag att jag sagt som svar på er fråga herr Turmes, beträffande stödet som skulle finnas till kärnkraftsindustrin, gör inte kommissionen någon systematisk granskning. Om fall av oförenligt stöd kommer till vår kännedom behandlas emellertid dessa i enlighet med bestämmelserna i de två fördragen. Jag skulle också vilja tillägga att i den allmänna logiska uppbyggnaden av EG-fördraget begränsas inte artiklarna som reglerar statligt stöd, nämligen artikel 87 och 88, till särskilda sektorer.

Talmannen
Eftersom tiden för frågestunden med frågor till kommissionen är ute kommer frågorna nr 46 till 83 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.25 och återupptogs kl. 21.00.)

Koldioxidutsläppen från nya personbilar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0128/2000) av González Álvarez om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut om att inrätta ett system för övervakning av de genomsnittliga specifika koldioxidutsläppen från nya personbilar.

González Álvarez
. (ES) Herr talman! Vi är inte många närvarande så här dags på eftermiddagen, men det är också tredje gången vi diskuterar detta betänkande i Europaparlamentet.
Första gången, i december 1998, godkändes detta betänkande om minskning av koldioxidutsläppen från nya personbilar i första behandlingen med 48 ändringsförslag. Av dessa 48 ändringsförslag godkände rådet och kommissionen vissa i sin helhet och andra endast delvis. Betänkandet återvände därför till andra behandlingen.
Visserligen godkände rådet vissa ändringsförslag som vi tyckte var viktiga, men vissa aspekter återstod av betänkandet och av de ändringsförslag som godkändes med enhällighet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor - och med full majoritet på parlamentets sammanträde - som vi också ansåg var viktiga och som man inte hade anammat. Det handlade huvudsakligen om att låta planen för minskning av koldioxidutsläpp från nya personbilar även omfatta lätta nyttofordon som används mycket i städerna och vilkas koldioxidutsläpp också förorenar.
Det verkade också som att garantin om uppgifternas kvalitet lämnats utan avseende. För en plan av detta slag är det viktigt att de uppgifter som regeringarna samlar in är korrekta och överensstämmer i viss mån.
Vi ansåg också att det var mycket viktigt att bevara något traditionellt i ståndpunkten från Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor: vissa försiktighetsåtgärder gentemot de frivilliga avtalen. Med tanke på att gemenskapsrätten - direktiv och förordningar - många gånger inte efterlevs, anser vi att det är ännu svårare att de frivilliga avtalen uppfylls. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor misstrodde sådana frivilliga avtal och i ett annat ändringsförslag krävdes upprättandet av en tydlig rättslig ram som man kunde luta sig mot, om de frivilliga avtalen skulle misslyckas.
Slutligen tog man även fasta på vårt engagemang för att det i en av artiklarna inte bara skulle nämnas en stabilisering av utsläppen utan även en minskning av dessa. Ett annat ändringsförslag som vi också tyckte var viktigt var det som handlade om fordonens dimensioner.
Slutligen var det, herr talman, sammanlagt 10 ändringsförslag som hade godkänts av en mycket kvalificerad majoritet i parlament men som inte godkändes av rådet, och det ledde till ett förlikningsförfarande som, det får man lov att säga, varken har varit särskilt konfliktfyllt eller svårt.
Precis som det framgår av namnet innebär förlikningsförfarandet att alla parterna förlorar något för att ett slutgiltigt avtal skall kunna uppnås. Detta slutgiltiga avtal rymmer de frågor vi uppfattar som viktigast. Det omfattar en undersökning för att det även skall gälla lätta nyttofordon i framtiden, det beaktar möjligheten att inom kort lägga fram ett förslag om rättsliga ramar och att granska uppgifterna så att de är korrekta och mer eller mindre överensstämmer i de olika länderna. Slutligen omfattar det parlamentets viktigaste frågor, om inte i radikala och omedelbara former så åtminstone med löftet om att beslut kommer att fattas i frågan längre fram.
Det enda ändringsförslag som inte har tagits med är det som handlar om fordonets dimensioner. Parlamentet fortsatte att hävda att det var mycket viktigt, för ju starkare och större ett fordon är, ju högre är nivån på utsläppen, och vi ansåg att det var viktigt att den aspekten fanns med i en av bilagorna; men med tanke på att sex andra aspekter av fordonens kapacitet och tillstånd finns med, ville vi inte förlänga förlikningsförfarandet ytterligare. I synnerhet om man tänker på att det som intresserar oss är att man nu i varje land påbörjar undersökningen om en minskning av koldioxidutsläpp från nya personbilar.
Jag anser slutligen att vi har uppnått ett förnuftigt avtal, som varken är det parlamentet föreslog från början eller rådets förslag. Jag tror inte, herr talman, att godkännandet av detta avtal kommer att vålla några problem.

Talmannen
González Álvarez! Alla förlikningsförfaranden är inte lika svåra, det kan jag försäkra. Det gläder mig att den här förlikningen gick bra!

Flemming
Ärade herr talman, ärade fru kommissionär! Först vill jag gratulera fru González Álvarez. Hon är verkligen mycket envis, ty vi hade ju i och för sig redan i första behandlingen ett mycket bra betänkande, men hon ville absolut få igenom ytterligare ändringsförslag, och jag måste gratulera henne. Hon klarade av det. Parlamentet har än en gång fått sin vilja igenom gentemot rådet.
Införandet av ett sådant kontrollsystem är bara ett av de många stegen för att uppfylla Kyotoprotokollet. Minskningen av växthusgaserna med 8 procent i jämförelse med nivån år 1990 är alltså det stora målet fram till år 2012. Dramatiken med klimatförändringen märkte vi också här i Strasbourg i går och i dag, och den är också vida större än vi antagit. Därför är det inte ägnat att förvåna att vi i morgon kommer att enhälligt besluta om detta betänkande och att rådet och parlamentet mycket snabbt kunnat komma fram till en gemensam ståndpunkt.
Dessa system för gemensam kontroll är de första i sitt slag, och jag tror att om de lyckas blir det utslagsgivande för om vi även i fortsättningen skall inrätta liknande system. För att minska koldioxidutsläppen och uppnå en minskning av bränsleförbrukningen har vi tagit till en tredelad strategi: Miljööverenskommelser med bilindustrin, system med skattestimulans och så ett system för märkning av bränsleförbrukning och koldioxidutsläpp.
Men trots alla dessa ansträngningar, direktiv och gemensamma mätsystem bör vi alla vara på det klara med att vi knappast kommer att klara av att uppnå målet att minska växthusgaserna till 1990 års nivå. Det finns specialister som råder oss att försöka uppnå en stabilisering till dagens utsläppsnivå. Detta kan tyckas mycket pessimistiskt, men om vi tänker på att motoriseringen fortsätter att öka även i de 14 europeiska staterna - ursäkta mig, vi är 15, som österrikiska snubblar man ibland över det och undrar om vi är 14 eller 15, men vi är alltså fortfarande 15 - och när vi tänker på utvidgningen österut och på att även människor i Kina och Indien vill leva på samma sätt som vi, då bör vi vara på det klara med att det kommer att bli mycket svårt att uppnå en minskning av växthusgaserna eller koldioxiden, och att vi måste göra alla ansträngningar för att åtminstone uppnå en stabilisering.
Trots all pessimism så skadar det i varje fall inte att inrätta ett kontrollsystem för koldioxidutsläpp för hela Europa. Låt oss än en gång försöka med de små stegen, och kanske kommer denna kammare då år 2005, när de första resultaten måste granskas, att åter samlas och klaga över att vi i dag kanske inte gjorde tillräckligt.

Lange
Herr talman, fru kommissionär! "Förtroende är bra, men kontroll är bättre" var en gång mottot för en statschef i ett nu inte längre gällande system. Icke desto mindre anser jag att dessa visheter ibland är passande, eftersom vi naturligtvis med koldioxidstrategin för bilar har slagit in på en ny förtroendefull väg när biltillverkarna i Europa, Korea och Japan frivilligt vill reducera koldioxidutsläppet från sina bilar genom tekniska åtgärder, nämligen till 140 g år 2008, vilket kommer att betyda ca 25 procents minskning.
Men vi behöver faktiskt också en kontrollmekanism för att kunna ingripa i förekommande fall. Därför: Förtroende är bra, men kontroll är bättre! Vi vill ha ett statistiskt invändningsfritt, tillgängligt kontrollinstrument, och därför tackar jag föredraganden för att hon var så envis när det gällde att etablera ett förnuftigt kontrollinstrument för koldioxidutsläppen för fordon i Europa, som gäller för alla medlemsstater, och som tydliggör vilka fordon som tillåts var och med vilka koldioxidutsläpp, så att man sedan år 2003 entydigt kan säga: Tillverkarnas åtaganden har iakttagits, eller inte iakttagits. Om så inte är fallet, då måste vi gripa till rättsliga åtgärder.
Jag vill också peka på de två andra pelarna i vår strategi: Frågan om märkning, den har vi också godkänt. Det som fortfarande inte är riktigt klart är frågan om ytterligare skattestimulans för fordon med låg bränsleförbrukning. Jag tror att vi här alla uppmanas att ge ytterligare tydliga impulser, så att vi kan uppnå vårt egentliga mål om 120 g år 2005.

Moreira da Silva
Herr talman, ärade ledamöter! Låt mig börja med att gratulera vår föredragande för de goda resultat som har uppnåtts vilka börjar med att placera detta betänkande inom den allmänna ramen för klimatförändringar. Från konferensen i Rio de Janeiro, via Kyoto, har Europeiska unionen hela tiden legat i täten för den politiska debatten om klimatförändringarna. Men även om Europa fortsätter att retoriskt stå längst fram i debatten, börjar vi sakna legitimitet för att göra det på ett trovärdigt sätt. Europeiska unionen går inte mycket framåt genom att försöka ge sig på världen angående detta problem när vi i själva verket kan konstatera att de europeiska utsläppen av växthusgaser, särskilt koldioxid, snarare är på väg att öka med mellan sex och åtta procent än minska med de åtta procent vi kom överens om i Kyoto.
Det är alltså dags att sätta i gång med vårt eget arbete för att våra ansträngningar utåt skall få någon trovärdighet. När det gäller politiska åtgärder bör transportsektorn prioriteras av två skäl som jag skall lägga fram. För det första därför att denna sektor, i enlighet med Europeiska kommissionens grönbok, inte kommer att ingå i det europeiska systemet för handel med utsläppsrättigheter av koldioxid, varför alla minskningar av växthusgaser måste åstadkommas enbart genom nationella och gemensamma politiska åtgärder.
För det andra därför att transporterna är den sektor som bidrar allra mest till Europeiska unionens avvikelser från de nivåer som fastställdes i Kyoto. Enligt den studie som nyligen publicerades av Europeiska miljöbyrån står transporterna för nära 30 procent av Europeiska unionens totala utsläpp, och där förutspås att koldioxidutsläppen från denna sektor kommer att öka till 39 procent år 2010 i förhållande till 1990 års nivå.
Inför denna extremt oroande bild som visar att vägtransporterna står för 85 procent av det totala koldioxidutsläppen inom transportsektorn, och inför det ofrånkomliga behovet att agera, måste vi applådera det avtal som förlikningskommittén har uppnått om övervakningssystemet för koldioxidutsläppen från personbilar. Detta system är en grundsten i tillämpningen av Kyotoprotokollet och kommer att göra det möjligt att ha en rigorös kontroll av bilindustrins frivilliga åtagande om en minskning av 25 procent av koldioxidutsläppen från nya personbilar. Jag beklagar att det inte gick att innefatta lätta nyttofordon i detta system. Jag vill hur som helst gratulera föredraganden till de uppnådda resultaten.

Scheele
Ärade herr talman, ärade fru kommissionär! Jag vill fatta mig lika kort som den framgångsrika föredraganden i förlikningsförfarandet. Men jag vill trots detta gratulera henne så hjärtligt till det bra betänkandet och till de fantastiska framgångarna, på samma sätt som några av föregående talare gjort. I motsats till en del av de föregående talarna anser jag att det är mycket viktigt att vi i betänkandet inte bara har en stabilisering av koncentrationen av växthusgaser, utan också en sänkning, framför allt mot bakgrund av att det fram till år 2005 måste finnas påvisbara resultat, som framgår av åtagandena i Kyotoprotokollet.
Med tanke på de betänkligheter som detta parlamentet alltid har uttalat anser jag att det beträffande de egna åtagandena i miljööverenskommelserna är väsentligt att vi som parlament har klarat av att få med just denna passus, enligt vilken siffrorna från och med år 2003 används till att granska det egna åtagandet från bilindustrins sida. Jag tror att det också är väsentligt - och tillämpningsområdet utvidgas inte genom detta beslut - att vi har lyckats påverka kommissionen så att det finns undersökningar om att genomföra harmoniserade mätningar av specifika koldioxidutsläpp för fordon i klass N1 och lägga fram förslag i denna riktning. Jag tror att det är en stor framgång. Jag vill än en gång gratulera föredraganden så hjärtligt och rösta för att detta betänkande antas.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag välkomnar det utmärkta resultat som Europaparlamentet och rådet åstadkommit i denna process. Jag tackar de medverkande lagstiftarna för deras ansträngningar att nå en snabb och tillfredsställande överenskommelse.
Den process som leder till fram ett godkännande av detta förslag utgör ett förnämligt exempel på hur den europeiska lagstiftningens båda grenar kan lösa sina meningskiljaktigheter och arbeta tillsammans för att anta en sund och effektiv miljölag. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och i synnerhet den föredragande, González Álvarez, för dess konstruktiva förhållningssätt.
Fattandet av detta beslut kommer att göra det möjligt att övervaka effekterna av gemenskapens system att reducera koldioxidutsläppen från personbilar och det kommer, mer specifikt, sörja för mer trovärdiga uppgifter för att övervaka genomförandet av de frivilliga avtalen med bilindustrin. Denna strategi är en av gemenskapens mest konkreta aktiviteter beträffande koldioxidutsläppen och minskningarna från transportsektorn. Det utgör därför en viktig milstolpe för att uppnå Kyotomålet.

González Álvarez
- (ES) Herr talman! Jag glömde något som är oförlåtligt. Jag vill därför bara ägna 20 sekunder åt att framföra mitt tack till alla medlemmar i förlikningskommittén: till Provan, till Jackson som också deltog, och till de medlemmar i kommissionen och i rådet som vi arbetade med för att uppnå en överenskommelse om detta betänkande. Likaså vill jag tacka mina kolleger för deras stöd.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden av Savary för utskottet för regionalpolitik, transport och turism:
(A5-0112/2000) om rapporten från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om genomförandet och effekterna av direktiv 96/48/EG om driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet för höghastighetståg,
(A5-0113/2000) om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet för konventionella tåg.

Rübig
. (DE) Herr talman! Jag hoppas att de båda föregående talarna inte har åkt tåg och är försenade. Jag tror att de finns i huset och kommer att vara punktliga. Tyvärr är det så att vi naturligtvis när det gäller järnvägarna sedan lång tid tillbaka kämpar med många problem. Exempelvis låg järnvägarnas marknadsandel av godstransporterna år 1970 på 21 procent, och nu är den enbart 8,5 procent. I fråga om godstransporter har järnvägarna gjort massiva förluster, och även när det gäller passagerartransporter har andelen sjunkit från 10 till 6 procent. Segraren var lastbilstrafiken; den växer ständigt och vinner marknadsandelar, i Österrike exempelvis vid landets östra gräns med 16 procent årligen. Sedan 1990 har den ökat 2,4 gånger. Om man betraktar lastbils- och busstrafiken från Östeuropa på motorvägen A1, som är den viktigaste öst-väst-axeln, så har transporterna mellan 1995 och 2000 sexdubblats. Man ser alltså att godstransporterna, i synnerhet transittrafiken, tilltar massivt; med totalt sett mer än 100 procent under tidsperioden 1995 - 2015.
Därför är det viktigt och angeläget att vi ägnar oss åt det europeiska järnvägsnätet. Det är totalt sett 156 000 km långt. 78 000 km av dessa hör till TEN-näten. Fram till 2010 skall 12 600 km nya banlinjer byggas för hastigheter upp till över 250 km/tim., och ytterligare utbyggnadssträckor om åtminstone 16 300 för hastigheter över 200 km/tim. De totala kostnaderna - det är verkligen ett jättelikt belopp - uppgår år 2010 till uppskattningsvis 186 miljarder euro. Man ser alltså hur betydelsefulla dessa investeringar är för Europeiska unionen. Därför uppmanas vi här att snabbt göra prioriteringar.
Jag tror att det nu är på tiden att anpassa järnvägarna till de marknadsekonomiska förutsättningarna, så att järnvägarna i högre utsträckning investerar i det som kunderna behöver, och att vi gemensamt gör prioriteringar och sätter upp en snäv och effektiv tidsplan.
De väsentliga kraven är naturligtvis att ändra spårbredden i hela Europa, i synnerhet där fler än två länder samarbetar, till en bredd. Nu har vi fortfarande fem olika spårbredder. Vi behöver en enhetlig elektrifiering, i synnerhet vad gäller spänning och frekvens. De tekniska egenskaperna för elektriciteten måste alltså likriktas, så att det även här går att köpa in el från allmänna nät, och så att det utan nämnvärda förluster går att mata in el in i allmänna nät.
Det tredje - och det anser jag vara viktigast - är tågens säkerhet. Vi behöver absolut externa provnings- och certifieringsinrättningar. Det får inte vara så att den som driver järnvägen också själv kontrollerar den. Även för bilar och lastbilar är det självklart att det är externa provningsinrättningar som granskar dem. Jag tror att det är absolut nödvändigt, om vi ser på tågolyckorna under senare tid - att här sörja för externa provningsinrättningar för att garantera passagerarnas säkerhet i Europa.

Savary
. (FR) Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja tacka samtliga kolleger som tillsammans arbetat med föredraganden för att lägga fram dessa två betänkanden för er, vilka jag tror är mycket viktiga för järnvägens framtid.
Vad handlar det då om? Till att börja med handlar det om att göra en översikt om tillämpningen av direktivet från 1996 om driftskompatibilitet för järnvägssystemet för höghastighetståg och dra lärdom av detta för framtiden. Vidare, och det är det viktigaste i betänkandet, måste vi besluta och rösta om ett förslag till direktiv om driftskompatibilitet för transeuropeiska järnvägssystem för konventionella tåg.
Kära kolleger! Vi måste bedöma hela betydelsen av detta ärende. Det finns i dag en oacceptabel motsättning mellan det som sägs och verkligheten för de europeiska transporterna. Som man kunde vänta sig har uppbyggnaden av den inre marknaden avsevärt utvecklat handeln med varor och personers rörlighet inom unionen, och man har noterat en ökning på 21 respektive 15 procent mellan 1990 och 1997. Av denna explosiva tillväxt av rörligheten inom unionen, som borde bekräftas under de kommande decennierna, är det vägtrafiken tillsammans med kustfarten i Nordsjön som tagit hand om det mesta av trafiken.
Trots att vi här och i de flesta av unionens länder förfogar över ett järnvägsnät och en järnvägsteknik utan motstycke i världen, medan en studie nyligen uppskattade de externa kostnaderna för vägarna när det gäller folkhälsa, infrastruktur och miljöförstöring till ca 480 miljarder euro, och medan målsättningen med hållbar rörlighet och respekt för livsmiljön hädanefter delas gemensamt av européerna, står ändå järnvägen bara för 8,6 procent av fraktmarknaden och 5,8 procent av persontrafiken. Det finns inte en utan flera förklaringar till denna paradox: järnvägens mindre konkurrens som beror på en social skillnad jämfört med vägsektorn men också på snedvriden konkurrens på grund av avsevärda externa kostnader för vägarna. De flesta järnvägsföretagen har de senaste åren alltför mycket prioriterat dem som reser med höghastighetståg, men vi ser också en överdriven nationalisering av kulturer, teknik och protokoll för järnvägen som äventyrar flödet i järnvägstrafiken på kontinenten.
I dag är situationen för de europeiska transporterna enkel intill karikatyr: det finns bara ett enda gemensamt område för transport, nämligen vägnätet. Det finns ännu ingen gemensam europeisk himmel eller gemensamt havsområde, och framför allt inte något enhetligt järnvägsområde inom unionens länder. Det som står på spel när det gäller järnvägens driftskompatibilitet är naturligtvis att överge de tekniska gränserna från de nationella järnvägssystem som successivt upprättats sedan artonhundratalet. I dag har Europa med femton medlemsländer inte mindre än sexton system för elsignalering, sex olika elektriska spänningar, fem olika spårbredder och flera lastprofiler för material och därmed för infrastruktur. Naturligtvis utgör den nya järnvägsinfrastrukturen för höghastighetståg ett privilegierat område för driftskompatibilitet, eftersom det självfallet handlar om nya eller nästan nya nät med teknik som skiljer sig mycket litet åt.
Direktivet 96/48 antogs för detta ändamål. Betänkandet om dess tillämpning, som kom fyra år senare och som granskats för yttrande av parlamentet, lämnar en kontrastrik men ändå mer positiv översikt än vad det förefaller. Till att börja med noterar man stora förseningar när det gäller juridiskt och förordningsmässigt införlivande, eftersom endast två länder hittills införlivat det och de första tekniska specifikationerna för driftskompatibilitet just håller på att avslutas och publiceras. Man kan dra slutsatsen att det är nödvändigt att bli mer krävande i framtiden när det gäller tidsfrister för införlivande och publicering.
Ändå har förseningen i införlivandet av texterna inte hindrat utvecklingen av driftskompatibla gränsöverskridande linjer, där Thalys är det enda exemplet på perfekt driftskompatibilitet, bättre än till och med Eurostar, trots dess ansträngningar när det gäller lastprofiler. Från dessa två internationella linjer finns en erfarenhet som kan fungera som exempel för framtida utveckling. Men därutöver, i brist på ännu nåbara resultat, har direktivet om driftskompatibilitet för höghastighetståg framför allt gjort det möjligt att fastställa och prova ut en arbetsmetodik.
För första gången har industrin, järnvägsföretag och infrastrukturförvaltare inlett ett gemensamt arbete för att upprätta tekniska specifikationer för driftskompatibilitet. De har använt sig av mer allmänna arbeten från Internationella järnvägsunionen. De har inom den europeiska sammanslutningen för driftskompatibilitet för järnvägen ett arbetsforum som i dag har en metodik och en erfarenhet som kan överföras till konventionella tåg. Slutligen säger kommittén om artikel 21, som förenar medlemsstaternas representanter och kommissionens, att den möjliggör en politisk-teknisk kontroll av arbetet med driftskompatibilitet och ett oinskränkt ingripande av staterna när det gäller inriktningen. Med andra ord: om utskottet för transport ville erinra medlemsstaterna om deras skyldighet till tidsfrist och införlivande, måste man konstatera att höghastighetstågen utgjort en första gradens provbänk för det stora arbetet med driftskompatibiliteten.
I det hänseendet måste man komma ihåg att nätet och det konventionella beståndet medför andra allvarliga problem när det gäller harmonisering på grund av nätens nationella och historiska dimension och den stora och omfattande parken. Det måste stå mycket klart här att det inte handlar om att kräva att järnvägsföretagen och infrastrukturförvaltare fullständigt och omedelbart skall byta ut sin utrustning, vilket definitivt är en ekonomisk omöjlighet. För det första, om driftskompatibiliteten är målet, måste den gå via de snabbaste och minst kostsamma medlen för att göra verkliga framsteg. I det hänseendet kan driftskompatibiliteten erhållas på andra sätt än genom harmonisering av utrustning så snart denna kan anpassas till olika konfigurationer, på samma sätt som med loket med fyra olika driftssätt. Det är alltså ett pragmatiskt och realistiskt synsätt som föreslås oss för att inte konkurrenskraften för järnvägen skall belastas med ytterligare kostnader jämfört med andra transportmedel.
De viktigaste principerna för detta förslag till direktiv är en geografisk begränsning av den konventionella driftskompatibiliteten till det transeuropeiska nätet, såsom det fastställs i Europaparlamentets och rådets beslut från 1996. En successiv konvergens snarare än systematiskt förnyande, som tar sig uttryck i att prioriteter och driftskompatibilitet fasas, och rangordnar de delsystem som gör det möjligt att få tillträde till dem så snabbt som möjligt och till lägre kostnad, genom att prioritera endast nya investeringar för att inrätta, utvidga, förnya, underhålla och driva. En rangordning av målsättningarna som fastställer tvärgående målsättningar som skall gälla alla normer: säkerhet, tillförlitlighet, hälsa, miljöskydd, teknisk kompatibilitet, inneboende målsättningar för varje tekniskt delsystem: infrastruktur, energi, rullande material, osv.; en uppdelning av det tekniska arbetet med att utarbeta TSD (tekniska bestämmelser om driftskompatibilitet), som anförtros en gemensam representativ organisation, standardisering som anförtros europeiska standardiseringsorganisationer, kontroll och certifiering som anförtros godkända organisationer. Ett logiskt samförstånd med användarna som föreslås av utskottet för regionalpolitik, transport och turism som man, kära kolleger, inte kan tänka sig utan ett parallellt samförstånd med personalen, innehållet i ett ändringsförslag som vi skall fatta beslut om i morgon. Slutligen en kontinuerlig kontroll av detta arbete av medlemsstaterna och kommissionen via kommittén för artikel 21, som inrättas genom direktivet om höghastighetståg och som gör det möjligt för medlemsstaterna att begära undantag, och i de tekniska specifikationerna för driftskompatibilitet införa särskilda fall för nät som är historiskt eller regionalt isolerade, samt för viss utrustning från tredje land, samt bestämmelser om tillstånd för ibruktagande som anmäls av medlemsstaterna till kommissionen.
Med andra ord: för de länder som har mycket starka specifikationer finns säkerhetsventiler och de har alltid möjlighet att, inom de institutioner som föreskrivs i direktivet, göra dessa särdrag gällande och införa dem i arbetet och TSD:s publikationer. Under övergångsperioden gäller det slutligen att undvika en ökande skillnad mellan dessa nät. Därför bör de nya investeringarna innan TSD publiceras uppfylla ett godkänt tekniskt koordinatsystem. Ett register över järnvägsutrustning i unionen skall skapas och kommer att göra det möjligt att identifiera parken, dess modernisering och åldrande, på samma sätt som det som ännu genomförs ofullständigt på sjöfartssidan. Vi måste för övrigt redan se längre och det är anledningen till att man, såväl i utskottet för regionalpolitik, transport och turism som i utskottet för industrifrågor, föreslagit att redan nu ta med företrädare från kandidatländerna i detta arbete, för att de skall kunna föregripa den framtida gemenskapens acquis. På samma sätt bör vi redan nu, och det kommer vi att rekommendera, tänka oss villkor för driftskompatibilitet mellan de olika transportsätten, i enlighet med vår allmänna målsättning att utveckla driftskompatibiliteten.
Kära kolleger! Naturligtvis skulle det vara förmätet att förvänta sig allt av detta direktiv och det långa arbetet med att modernisera som krävs från järnvägsoperatörerna. Det är naturligtvis ett tidskrävande arbete i mycket stor skala som Europa föreslår skall inledas med det stora järnvägsnätet. Det kommer inte ensamt att lösa vare sig frågan om snedvridning av konkurrensen eller den om tillträde till nätet eller prissättningen som borde vara avgörande framsteg på vägen mot en ny guldålder för järnvägen i Europa. Den tekniska driftskompatibiliteten för våra gamla nationella nät är verkligen ett nödvändigt villkor för att återerövra järnvägen, vilket denna balanserade, rimliga och flexibla text borde göra det möjligt att stegvis uppnå, under godtagbara ekonomiska och sociala villkor.
Till alla dem av er, och ni är många, som bidragit till detta återupprepar jag min erkänsla och tacksamhet.

Jeggle
Ärade herr talman, ärade fru kommissionär, mina ärade kolleger! Först vill jag tacka föredraganden Savary och alla deltagande kolleger för det bra och konstruktiva samarbetet i denna svåra och rent tekniska fråga. Antalet inlämnade ändringsförslag, även nu i plenum, visar hur viktig denna fråga är för Europa. Därför kan jag också berömma kommissionen för att den nu har tagit itu med frågan om driftskompatibiliteten också när det gäller de konventionella tågen, efter frågan om snabbtågen. Jag anser att det är beklagligt att få medlemsstater har genomfört direktivet om driftskompatibilitet när det gäller höghastighetstågen. Min vädjan till kommissionen är: Utöva tryck här, så att inte värdefull tid går förlorad, som kostar järnvägarna andelar av marknaden och konkurrensen.
Vad gäller de konventionella tågen är direktivet ännu mer nödvändigt. Målet med direktivet är - på samma sätt som för höghastighetstågen - att genom standardisering av tekniska bestämmelser möjliggöra en så friktionsfri konventionell järnvägstrafik inom unionen som möjligt, och ge kandidatländerna så exakta uppgifter som möjligt, för att man också efter utvidgningen skall kunna garantera genomgående transporter. För passagerarna och godstransporterna medför driftskompabitiliteten många fördelar. Mer service, mer bekvämlighet, tidsbesparingar, säkerhet och eventuellt också lägre priser. Dessutom är standardiseringen av tekniska normer en nödvändig förutsättning för den avreglering av järnvägarna som borde skett för länge sedan. Båda sakerna tillsammans, driftskompatibilitet och avreglering, är de viktigaste förutsättningarna för att järnvägarna skall kunna bestå på den inre marknaden.
Det gläder mig att det var möjligt att tillsammans med föredraganden och många andra kolleger på de flesta punkter finna en gemensam bra linje i detta mycket anspråksfulla innehåll. Det tackar jag för. Detta gäller framför allt för de till att börja med mycket omstridda undantagen från TSD (tekniska bestämmelser om driftskompatibilitet), men även när det gäller den sociala dimensionen i direktivet kunde vi slutligen komma fram till ett närmande. Likväl - och vi från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater tror fortfarande att vi här ligger rätt till - passar sociala aspekter, generellt formulerat, inte in i systematiken i detta rent tekniska direktiv, även om kommissionen och rådet möjligen betraktar det på annat sätt. Likaså vänder vi oss mot att passagerarna skall delta i utarbetandet av TSD. Om man tar med dessa aspekter kommer det bara att leda till att direktivet blir dåligt eller rentav omöjligt att hantera.
Slutligen föreligger det också några få ändringsförslag som enligt vår åsikt helt enkelt är alltför byråkratiska och dessutom inte visar på någon positiv aspekt. Totalt sett vänder sig vår grupp mot element som är kontraproduktiva när det gäller att inrätta det stora målet med en effektiv europeisk järnväg, så som skisserats ovan. Avslutningsvis vill jag än en gång framhäva det goda samarbetet, och jag är full av tillförsikt för att vi gemensamt skall kunna uppnå målet med en så friktionsfri järnvägstrafik som möjligt.

Torres Marques
Herr talman, kära kolleger! Jag vill först och främst gratulera min kollega Gilles Savary till hans utmärkta betänkanden om järnvägstransporter, en fråga som är grundläggande för Europeiska unionen för att stärka den inre marknaden, för en mer hållbar utveckling och som oundgängligt bidrag till att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Jag vill också gratulera eftersom detta är ett mycket komplext ämne som han har hanterat med stor insikt och mycket djup, och även för hans beredskap och förhandlingsförmåga som han visat genom att ta med många av de ingivna ändringsförslagen.
Europaparlamentet förespråkar sedan länge en transportpolitik som främjar järnvägstransporterna, eftersom det är det minst förorenande transportmedlet, i många situationer det mest bekväma för passagerare och det som bäst lämpar sig för långväga godstransporter. Det vi har fått se är dock precis motsatsen: betydelsen av järnvägstransporter av passagerare och gods har successivt minskat, liksom antalet anställda i de respektive företagen, vilka dock fortfarande ligger på omkring en miljon.
Skälet till denna situation är två viktiga aspekter: för det första är gränserna fortfarande kvar mellan de femton medlemsstaterna när det gäller järnvägstrafiken, liksom när det gäller de olika nationella lagstiftningarna. För det andra anses järnvägstransporter vara mycket dyrare än vägtransporter. När det gäller denna andra aspekt, har vissa åtgärder redan vidtagits, för att i de flesta av Europeiska unionens länder skilja konstruktion och förvaltning från själva transporternas infrastruktur. Om de som producerar och äger bilar och lastbilar vore direkt ansvariga för att betala infrastrukturen och dess underhåll - så som i fallet med tågtrafiken - så hade man säkerligen inte gått så snabbt fram på detta område som nu har skett. De förslag som nu har lagts fram för att fastställa regler om gränsöverskridande samverkan i Europeiska unionen är helt klart den rätta vägen att följa i detta ämne. Det intresse det portugisiska ordförandeskapet har visat för att föra denna fråga framåt så snabbt som möjligt inger oss förhoppningar om att denna situation, med hjälp av Europaparlamentet, äntligen skall förändras till fördel för järnvägstransporterna.
När det gäller systemet med höghastighetståg vill jag bara betona två aspekter som jag anser vara betydelsefulla: sammankopplingen och driftskompatibiliteten av infrastrukturen för höghastighetstågen för transporter och tilläggstjänster är viktiga för att gynna personers och varors rörlighet, och främja ett effektivt transeuropeiskt järnvägssystem med höghastighetståg, anpassat efter medborgarnas behov. Den andra aspekt som jag vill betona gäller behovet att harmonisera yrkeskvalifikationer, utbildningar och arbetsvillkor för arbetstagarna.
Avslutningsvis vill jag betona att den ekonomiska och sociala sammanhållningen för oss socialister är ett betydelsefullt mål för Europeiska unionen, och att järnvägstransporterna här måste stödja regionerna i gemenskapens yttersta randområden i norra och i södra Europa och specifika och historiska fall vars återanpassningskostnader är mycket höga, men absolut nödvändiga, eftersom man måste mäta med olika måttstock, som när det gäller Spanien och Portugal där målet med höghastighetstågen, framför allt via Atlantkusten, är en legitim strävan för dessa regeringar och invånare.

Pohjamo
Herr talman! Jag vill först och främst lyckönska Savary för de enastående betänkandena. Det är ett viktigt, men också ett väldigt svårt ämne. Savary har beaktat andras synpunkter väl. Vår grupp stöder en förbättring av järnvägarnas konkurrenskraft och en avreglering av marknaden. Det första steget är att skapa förutsättningar för en enhetlig tågtrafik inom unionens område. Tekniska specifikationer för driftskompatibilitet och samordnade standarder är en nödvändig förutsättning för förbättrad driftskompatibilitet mellan järnvägarna.
Föredraganden av betänkandet har helt riktigt gått in för att gradvis närma sig frågan. De tekniska lösningarna är mycket olikartade. Man får inte sänka järnvägarnas konkurrenskraft genom överflödiga ekonomiska belastningar, detta fastän gemensamma standarder sänker kostnaderna på längre sikt. På grund av olika nationella lösningar behöver man vid samordningen av järnvägarna ändå vissa undantag för att ingen medlemsstat skall utsättas för oskäliga svårigheter och för att inte utsätta järnvägstransporterna för risker. I betänkandet har framförts ett tillvägagångssätt där dessa undantag kan godkännas utan att man hotar huvudmålsättningen.
En fråga kräver ytterligare precisering vilket även framgår av vår grupps ändringsförslag 35. Detta gäller särskilt Finland, men vissa kandidatstater kommer att stöta på samma problem då unionen utvidgas. Det är fråga om ryska godsvagnar som är utrustade med en teknik som avviker från den som tillämpas i medlemsländerna bland annat i kopplingar och bromsar. Den är inte nödvändigtvis sämre, men annorlunda. Ryssland ändrar knappast sina normer i enlighet med unionens krav. För Finland har detta speciellt stor betydelse. Av historiska skäl har Finland och Ryssland samma spårvidd, en annan än i Europa i allmänhet. Av godstrafiken på de finländska järnvägarna utgör transporter med ryska vagnar ca fyrtio procent, alltså nästan hälften. Anledningen till att andelen är så stor är att man inte vågar skicka finländska vagnar till Ryssland, eftersom erfarenheten har visat att de sällan kommer tillbaka. Ryssland är ett verkligt järnvägsland vars järnvägsmateriel säkert är lika omfattande som i hela EU-området sammanlagt.
Herr Savary har i ändringsförslaget till artikel 5.5 föreslagit, att man vid övervägande av specialfall fäster extra uppmärksamhet vid materiel från tredje land. Detta är ett bra förslag, men för Finlands del blir det en halvmesyr. Det leder till onödigt och arbetsdrygt granskande av de ryska vagnarna och till enorm byråkrati. Det är heller inte säkert att de ryska vagnarna ändå skulle betraktas som specialfall. Därför har vi avfattat ett ändringsförslag till artikel 7, vilket helt enkelt syftar till att tredje lands godsvagnar skall kunna användas i trafiken då de inte passerar gränsen mellan två medlemsländer. Detta är en komplettering, punkt f, till utskottets ändringsförslag 35. Ett genomdrivande av förslaget skulle garantera att järnvägstrafiken i Finland kunde fortsätta utan kraftiga minskningar.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär för miljöfrågor! Jag är glad att det är ni för då kan vi ta upp det också samtidigt. Synbarligen handlar det här om ett supertekniskt ämne, både höghastighetstågens och de konventionella järnvägssystemens driftskompatibilitet. Det ger tillfälle att göra ett par kommentarer angående det här förslagets miljösidor. I dag upplever vi egentligen ett av de många historiska tillfällen som sedan länge begärts av branschen och av de som har en varm känsla för järnvägen. När allt kommer omkring är meningen med det hela naturligtvis att komma fram till ett enhetliggörande på det tekniska området; och därmed även med avseende på internationella järnvägar, arbetsorganisation, lokförare som måste köra internationellt, och så vidare. Det betyder också en helt annan roll och inställning från fackföreningarnas sida med avseende på det här arbetet.
Det har alltså att göra med väldigt många olika aspekter och det kommer nog att rinna mycket vatten genom Rhen innan det här blir av. Särskilt när jag ser till höghastighetstågen och de tekniska specifikationerna, då håller jag med Savary, som gjort ett utmärkt betänkande, om att det är en skandal att det nu tre, nästan fyra år efter det förra direktivet om höghastighetstågens driftskompatibilitet egentligen inte är tal om tekniska specifikationer för driftskompatibiliteten. Det gör att man kan frukta det värsta för fortsättningen.
För oss handlar det om att våga göra ett försök att via järnvägen inte bara minska bilköerna utan främst sörja för miljön och säkerheten och ett antal andra aspekter. Det måste sägas, och det har jag redan framfört i andra sammanhang, att järnvägen sakta men säkert håller på att förspilla sin miljöfördel. Inte främst för att järnvägen själv inte gör något utan framför allt för att vi själva ställer upp få eller inga specifikationer för till exempel användningen av dieselelektriska lok, den typ av elektricitet som används, och så vidare.
Det vi gärna skulle vilja, och därför är vi redan glada åt de två hastigheterna för tekniska specifikationskrav, är att åtminstone energiförbrukning och luftförorening tas med i den tekniska specifikationen och i det avseendet måste det också läggas ned hårt arbete.
Den andra viktiga punkten är naturligtvis den sociala dimensionen. Det sade jag också alldeles nyss. Jag tycker att det är synd att vi inskränker oss till saker som kala arbetsförhållanden. Vi hänvisar till en social dialog men egentligen borde vi gå ett steg längre, det här gäller nämligen järnvägens hela arbetsorganisation. Jag skulle vilja uppmana till att studera de goda erfarenheter som gjorts i vissa länder för att ändra järnvägens arbetsorganisation, för att åstadkomma en effektivare järnväg, för att inrätta utväxlingsprogram, så att man kan dra nytta av erfarenheter från länder som också satt sig på tvären och som ofta gör det fortfarande när det gäller andra delar i hela järnvägsfrågan, till exempel avreglering eller fair pricing.

Meijer
Herr talman! Den europeiska integreringen till trots så upplever vi en desintegrering av järnvägarna. Internationella tågtidtabeller blir allt svårare att få tag på och biljetter till fjärran destinationsorter måste man ofta köpa utanför avreselandet. För inte så länge sedan kunde man resa direkt med passagerartåg från Köln till Aten, från Paris till Lissabon eller från Amsterdam till Köpenhamn. Inte nu längre.
Under tiden håller man ändå på att upptäcka järnvägen på nytt. Lyckligtvis är den tid förbi då den endast sågs som en besvärlig kvarleva från artonhundratalet som man gott kunde försumma och lägga ner. Nästan alla erkänner nu att järnvägen måste få spela en viktig roll igen för den europeiska transporten av passagerare och gods över långa avstånd. Det behövs inte endast för att fånga upp det växande behovet av transportmöjligheter utan även för att indämma den miljöhotande syndafloden av bilar och flygplan.
Recepten för att modernisera järnvägen är mycket varierande. Länge var det på modet att i det sammanhanget använda allt som bidragit till bilens och flygplanets framgångar. Enligt det synsättet måste allt bli billigt och flexibelt så att priskonkurrensen är mindre till nackdel för järnvägen. Vissa yrkar fortfarande för att allt måste privatiseras och avregleras, att fackföreningarnas inflytande måste bli mindre och att järnvägspersonalen skall utföra mer arbete med mindre lön. Gruppen Europeiska enade vänstern tycker att den medicinen är värre än åkomman. Det skulle leda till ett ytterligare förfall för järnvägsbolaget och till sämre service och det skulle tvinga personalen till fler strejker av självbevarelsedrift.
De verkliga lösningarna måste sökas i en helt annan riktning. I första hand i ett bättre samarbete mellan de redan befintliga nationella järnvägsbolagen vid utnyttjandet av ofta använda och snabba gränsöverskridande förbindelser.
För det konventionella järnvägssystemet är förbindelserna Bryssel-Amsterdam, Hamburg-Köpenhamn och Dublin-Belfast bra exempel på det. Passagerarna märker ingenting av att två bolag ansvarar för en gemensam ofta använd förbindelse. Det skulle också kunna vara fallet för förlängningarna av den franska höghastighetslinjen i England, Belgien, Nederländerna och Tyskland som nu kör där under namnen "Eurostar" och "Thalys".
Ett villkor för framgång är att det inte kläms in diverse nya kommersiella bolag, vilket skulle leda till dåliga förbindelser och stora prisskillnader. Dessutom får ett sådant höghastighetsnät inte finansieras genom en serviceminskning på de korta distanserna i de enskilda medlemsstaterna. Många människor är nämligen med rätta upprörda över de stora pengar som stoppas i snabba förbindelser för en liten privilegierad minoritet.
Om det bara kostar mer för den vanliga inrikes tågresenären och ger mindre service och inte löser bilarnas och flygplanens miljöproblem så kommer det alltid att agiteras mot anläggandet av nya höghastighetslinjer.
Naturligtvis bör också tekniken bli bättre inbördes anpassad med hjälp av en gemensam nätspänning, gemensam utrustning, mindre tågbyten vid gränserna och enhetliga säkerhetskrav. Privatisering och uppdelning enligt engelsk modell ger ingen garanti att de skulle innebära mer förbättringar än med behållandet av de nuvarande statliga bolagen.
Ställningen för de en miljon anställda vid de europeiska järnvägsbolagen måste skyddas. Det är de personerna som levererar dessa nyttiga tjänster till oss alla. Därför får de inte bli en avslutningspost, vilket tyvärr ibland yrkas för av förespråkare för ett kommersiellt tillvägagångssätt.
Min partigrupp skulle vilja ägna mer uppmärksamhet åt fackföreningsrättigheterna, medbestämmanderätten, arbetsförhållandena och arbetsbelastningen. Lyckligtvis släpper föredraganden inte efter för trycket att endast se personalen som en kostnadsfaktor. Jag är glad att Savarys förslag hjälper till att möjliggöra en bra avvägning.

Van Dam
Herr talman! I betänkandena av kollega Savary tas en avgörande fråga för de europeiska järnvägarna upp. Med tanke på järnvägarnas sorgliga ställning i de flesta medlemsstater behövs verkligen ett ingripande. Det är av största vikt att drastiskt minska hindret för internationell trafik på grund av olikheter mellan de olika materielsorterna och näten.
Enhetliggörandet av de fysiska näten för konventionella tåg är ett steg i rätt riktning och förtjänar absolut att stödjas. Ingen skall förneka vikten av det. Ändå så anser jag att mycket av mina kollegers arbete är onödigt. De flesta av deras önskningar har redan tagits med i direktivets text på ett eller annat sätt. Det behöver inte hända en gång till. Dessutom talar vi här om ett direktiv. Det är meningslöst att i det ta med allt för detaljerade och utarbetade specifika fall. Det här direktivet har en mycket teknisk karaktär och är särskilt inriktat på att underlätta användandet av diverse sorters tåg på diverse sorters nät. Därför tycker jag att kommentarer angående personal inte verkar höra hemma här. Det enda som behövs är tydliga avtal om kvalifikationer för personal som skall utföra tjänster över gränserna. Inskränkningarna i verksamhetsfriheten får inte gå längre än nödvändigt.
Kort sagt, herr talman, skall jag absolut stödja tanken bakom betänkandena även om vissa delar av dem inte hör hemma här.

Jarzembowski
God afton, herr talman och fru kommissionär! Det är ovanligt, men ni vet att jag uppskattar er personligen och därför gläder det mig att jag ser er här i kväll.
Driftskompatibiliteten är en principfråga, och egentligen, om man betraktar det noga, är stunden kommen när vi måste säga att Europeiska unionen under de senaste åren har misslyckats. Vi har överhuvud taget inte kommit längre när det gäller driftskompatibiliteten. Jag anser att det är mycket viktigt att vi än en gång meddelar rådet, där allt skrivs upp så flitigt, att vi 40 år efter skapandet av den europeiska gemensamma marknaden inte har kommit längre inom järnvägssektorn. Jag hoppas att utkastet till detta betänkande, som gjorts av Hans Savary - som jag än en gång särskilt vill tacka för hans utkast, och jag vill också tacka min kollega, fru Jeggle, för hennes skuggföredragning - när vi kommer så långt att även kommissionen och rådet övertar det, innebär en mycket klok situation i framtiden. Jag hoppas att rådet också övertar det som vi föreslår här i ändringsförslagen. Vi har ansträngt oss, och kollegan Savary har också för sammanträdet i kammaren lämnat in ett otal ändringsförslag, som vi stöder, för att åstadkomma ett betänkande som kan antas av rådet, för att egentligen bespara oss ett förlikningsförfarande, en andra behandling. Jag hoppas att rådet kommer att göra det, och jag vädjar till dess ansvar. Efter att vi i många år inte har kommit längre när det gäller driftskompatibiliteten, borde rådet nu acceptera det vi beslutar om i morgon, så att vi kommer vidare i sak, och inte får en andra behandling, ett förlikningsförfarande.
Problemet som man måste inse är naturligtvis att den inre marknaden bara kan fungera om vi på sikt har enhetliga system, och vi måste också se till att vi här verkligen kommer framåt. Jag vädjar också till industrin i Europa att den slutar med det som den har gjort de senaste åren. De senaste åren har man, för att säkra sina nationella marknader, medvetet avstått från att framställa material, som också kan användas i andra länder. Alla har avgränsat sin marknad. Därför har vi denna fragmenterade marknad beträffande de europeiska järnvägarna - detta är oacceptabelt.
Tillåt mig också ett slutligt påpekande: Kollegan Swoboda, som kommer att tala härnäst, och jag kommer att med det snaraste diskutera detta järnvägspaket. Vi öppnar marknaderna, men till detta behöver vi driftskompatibiliteten. Det är två sidor av ett helhetskomplex, och därför hoppas jag att rådet verkligen är tillräckligt vist och klokt för att överta de ändringsförslag, som vi i morgon förmodligen kommer att anta med stor majoritet.

Swoboda
Herr talman, ärade fru kommissionär, kära kolleger! I själva verket står vi inför en situation där vi bygger upp ett europeiskt järnvägsnät, även om det sker mycket sent. Kollegan Jarzembowski och jag tänker så lika, att jag egentligen skulle vilja börja där kollegan Jarzembowski slutade. Vi kommer om några få veckor i en andra behandling i stor enighet - här och där finns det fortfarande någon differens - att föreslå hur de marknadsekonomiska ramvillkoren och de företagsekonomiska bestämmelserna bör se ut, för att man skall kunna skapa ett europeiskt järnvägsväsende.
Helheten - som föregående talare redan har sagt - räcker inte för att åstadkomma ett europeiskt järnvägsväsende om det inte också tekniskt och socialt härskar en viss driftskompatibilitet. Det är ju groteskt: Alla privata företag, även små privata företag, tänker i dag europeiskt. Bara när det gäller järnvägarna har vi ännu inte klarat av det. Där håller vi nu mödosamt på att åstadkomma ett europeiskt tänkande. Hänvisningen till industrin gäller också. Vi tittar alltid trollbundet på Amerika, på USA, hur man där också från statens sida främjar industrin, den fria marknadsekonomin naturligtvis. Men när det gäller amerikanska företag, så är det något helt annat. I Europa klarar vi bara med möda av att enas om en gemensam europeisk marknad.
Hur skall då europeiska produkter användas i världen, om vi inte en gång klarar av att i Europa enas om vissa tekniska villkor och om driftskompatibiliteten? I den andan vill jag stödja föredraganden Savary fullt och helt och gratulera honom till hans utmärkta betänkanden.
Det handlar om den tekniska driftskompatibiliteten. Det har redan sagts. Här krävs det saker av industrin, men naturligtvis måste uppdragsgivarna, dvs. de europeiska järnvägsföretagen, göra sitt så att industrin faktiskt tvingas samarbeta. Men det gäller också - och där skiljer jag mig från vissa av de föregående talarna - för den sociala jämförbarheten och tillnärmningen. Det betyder ju inte att allt blir fullständigt likadant, ty det handlar ju inte om att de ena skall så att säga utnyttja de andra, utan det handlar om att vi gemensamt skall se efter hur vi kan åstadkomma ett europeiskt järnvägsväsende.
Det handlar givetvis också om säkerheten. Den stora fördelen med järnvägen är ju säkerheten och miljövänligheten. På samma vis som det är beklagligt att kommissionären med ansvar för transporter inte kan vara närvarande, på samma vis är det symboliskt betraktat bra att kommissionären som är ansvarig för miljöfrågor är närvarande, ty när allt kommer omkring är transporterna, i synnerhet järnvägstransporterna, ju inriktade på ett ändamål och har inte bara ett värde i sig, utan de skall också förbättra miljösituationen hos oss.
Det är också mycket viktigt det som kollegan Savary betonar, nämligen att man överallt vid utvidgningen av Europeiska unionen ser till att ett europeiskt järnvägsnät inte gör halt vid Europeiska unionens nuvarande gränser, utan sträcker sig över hela Europa, för att också i hela Europa ge ett bidrag till bättre miljö och till ökad trafiksäkerhet.

Isler Béguin
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Dessa betänkanden visar tydligt att vi visst kan vifta med vimpeln för att överföra vägen till järnvägen, men om inget händer ur teknisk synvinkel kommer våra krav naturligtvis att vara utan betydelse.
Det man i dag kan konstatera är att järnvägen i Europa inte är i nivå med sina ambitioner och jag vill också tillägga: den är betydligt under våra ambitioner. I ett stort antal europeiska politikområden för vi fram behovet av att flytta persontransporten, men framför allt frakten, från vägen till järnvägen för att å ena sidan uppfylla våra internationella åtaganden, och å andra sidan för att minska utsläppen av växthusgas, för att minska de miljöskadliga effekterna i allmänhet, för att minska vägtrafiken och för att minska den sociala kostnaden för vägtransporterna vilka indirekt betalas av samhället.
Av alla dessa anledningar, som för övrigt inte är nya, måste Europeiska unionen göra det möjligt att möta utmaningen. Man måste konstatera att med avseende på betänkandena om driftskompatibiliteten ansågs tåget inte som den framtidstransport som skulle lösa ett antal problem, framför allt i anslutning till miljön. Järnvägen har kommit på undantag inom transportpolitiken i Europeiska unionen.
Som bevis på detta har vi det avsevärda stöd som, inom ramen för strukturfonderna, de transeuropeiska näten och Sammanhållningsfonden, beviljats vägar och motorvägar som under alltför lång tid erhållit den största andelen. Det har sällan varit fråga om att ge stöd till konventionella järnvägssystem för att modernisera dem så att de kan konkurrera med framför allt långtradartransporter. Siffrorna för järnvägstransport framför allt av gods, vilka för övrigt sjunker, är ett bevis på bristande investeringar på denna nivå. Järnvägen har varit bortglömd i denna strävan efter att utveckla infrastrukturen.
Lyckligtvis gör avgörande studier det möjligt i dag att motivera det brådskande behovet och det relevanta i att investera i järnvägen. Vi erinrar för övrigt om att det är nödvändigt att Europaparlamentet införlivar kompetensen och hälso- och säkerhetsvillkoren för personal i detta direktiv. Många av oss minns faktiskt ännu hur transporten av radioaktivt avfall mellan Tyskland och Frankrike skedde under flera år. I brist på kunskap och information om radioaktiviteten fanns det vissa bland personalen vid rangerbangården i Woippy, i Lorraine, som på vintern närmade sig dessa vagnar som var varma och kunde värma dem. Containers med kemiska produkter som vi vill skall transporteras via järnväg kräver, också de, mer anpassad utbildning, både för att garantera säkerhet i allmänhet och för att undvika exponering och hantering som är farlig för hälsan hos dem som skall hantera dem.
Vi anser alltså rent allmänt att texten är mycket balanserad och vi vill också lyckönska föredraganden, men vi har lämnat in ett antal ändringsförslag för att ytterligare förbättra den. De gäller beaktandet av den sociala dialogen som vi bedömer som nödvändig. Jag ber er stödja de ändringsförslag som går i den riktningen.

Markov
Herr talman, fru kommissionär, ärade åhörare! Kollegan Savarys betänkande är ett utmärkt arbete. Han skall ha tack och erkännande för det. I det följande vill jag koncentrera mig på tre aspekter i synnerhet, och jag beklagar att Jeggle och van Dam har exakt motsatt åsikt beträffande dessa aspekter.
För det första. Avregleringen av järnvägsnäten i EU-länderna och inrättandet av en gemensam marknad för järnvägstjänsterna berörs när man vill skapa fria tillträdes- och transiträttigheter för medlemsländernas infrastrukturer vid gränsöverskridande transporter - i synnerhet godstransporter. Därvid står utarbetandet av tekniska specifikationer för driftskompatibiliteten i förgrunden. Ur min synpunkt är den föreslagna utvidgningen av begreppet driftskompatibilitet absolut nödvändig eftersom man införlivar frågor om personalens yrkeskvalifikationer och säkrandet av säkerhets- och hälsoskyddskrav på arbetsplatsen, och det utgör en väsentlig förutsättning för att min grupp skall rösta för betänkandet.
De nationella järnvägssystemen i medlemsländerna förfogar oftast över omfångsrika bestämmelser om de s.k. sociala aspekterna, som under avregleringen på europeisk nivå inte får gå förlorade utan kräver ett enhetligt fastläggande på högsta möjliga nivå. Här vill jag bekräfta kravet att man i kommittén för sektorerna skall ge mer auktoritet åt den uteslutande rådgivande rösten från arbetsmarknadens parter, och i analogi med många nationella bestämmelser inrymma en likaberättigad beslutsfullmakt åt arbetsmarknadens parter i Europa.
För det andra: Förutom godkännandet av den i betänkandet föreslagna miniminivån för den tekniska harmoniseringen, den förutvarande sammanställningen av analyser av förhållandet mellan kostnader och intäkter och prioriteringsordningen vid uppställandet av TSD, lägger min grupp särskild vikt vid att man införlivar arbetsmarknadens parter, förbund och organisationer, passagerare och användare i verksamheten med att utarbeta och granska de tekniska specifikationerna för driftskompatibiliteten.
För det tredje: Vi stöder också förslaget att redan från början göra det möjligt för företrädare från kandidatländerna i Central- och Östeuropa att delta vid sammanträdena. Det är en viktig förutsättning för en tidig anpassning av de tekniska normerna och specifikationerna i kandidatländerna till den aktuella utvecklingen i EU att kandidatländerna, som tidigare förutsetts, kommer med i processen med diskussion och fastläggande av TSD. På så vis kan vi i förväg se till att infrastrukturen i dessa länder också kan utvecklas, och därmed naturligtvis också bidra till minimeringen av kostnaderna, som ju annars separat skulle få bäras av Europeiska unionen.

Esclopé
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Betänkandet från Savary är helt i linje med en hållbar utveckling. Driftskompatibiliteten förefaller grundläggande, och det är anledningen till att vi stöder betänkandet och lyckönskar Savary till den relevanta diskussionen. Genom en väl utformad driftskompatibilitet måste vi på nytt få balans i förhållandet mellan väg och järnväg. På lång sikt kommer ökningen av lastbilstransporter att ställa till enorma problem, såsom trafikstockningar, uppförande av nya vägavsnitt, säkerhet och miljöförstöring. Då är det nödvändigt att utnyttja järnvägen. Problemet är desto större för genomfartsländer som Frankrike, där de fullpackade vägnäten gör att det blir ännu mer nödvändigt att inrätta denna driftskompatibilitet. Exemplet med Thalys och Eurostar måste fortsätta och utvidgas med TGV-Est mot Tyskland, Söder-Europa-Atlantkusten mot Madrid och Lissabon och Söder-Medelhavet mot Barcelona.
När det gäller de konventionella järnvägsnäten är det dags att denna driftskompatibilitet införs och stärks genom betydande europeiskt stöd, för att dessutom göra det möjligt för medlemsstaterna att behålla sina traditionella lokala nät. Driftskompatibiliteten är desto mer nödvändig som järnvägstransporten är lönsam på långa sträckor. Men då måste stoppen vid gränserna, byte av utrustning och personal och ännu mer avbrotten i lastningen begränsas för att inte försämra tillförlitligheten när det gäller tid och service. Flygfrakten klarar sig ju utan stopp vid gränserna och det är ju tur. Låt oss därför anpassa oss. Vi kommer inte att klara oss utan ytterst stränga krav, om järnvägens konkurrenskraft skall kunna utvecklas. Särskilt när det gäller de nya nät som skapas måste driftskompatibiliteten införas, även om TSD inte avslutats. Vi kan inte längre tillåta oss att halka efter när det gäller att effektivt införa denna åtgärd, som blir desto viktigare i och med utvidgningen av vår gemenskap.

Hatzidakis
Herr talman, fru kommissionär! Det har sagts mycket under dagens debatt. Jag anser att det viktigaste som vi måste ta fasta på är två sifferuppgifter, som verkligen är skrämmande. Den första är att järnvägen år 1970 stod för 20 procent av varutransportmarknaden, medan dess andel i dag sjunkit till 8,5 procent. Den andra sifferuppgiften är att den genomsnittliga hastigheten för Europas järnvägar är 16 kilometer i timmen. Och detta år 2000!
Det är alldeles uppenbart, herr talman, att det krävs ett omedelbart politiskt svar från Europeiska unionens 15 medlemsstater. Och för att detta svar skall kunna ges, måste vi naturligtvis först och främst inse problemet och skapa motsvarande politisk vilja. Enligt min uppfattning, som naturligtvis delas av alla dem som yttrat sig, måste man vidta åtgärder i fråga om järnvägsnätens driftkompatibilitet, för vi har olika tekniska bestämmelser, olika modeller, olika driftsystem. Vi stöder naturligtvis alla Savarys betänkande, och jag skulle ännu en gång vilja gratulera honom till hans väl utförda arbete.
Men det räcker inte att göra framsteg i fråga om driftskompatibilitet. Vi måste se på hela frågan om avreglering av järnvägarna i ett vidare perspektiv och sätta den i samband med driftskompatibiliteten, och i detta sammanhang skulle jag vilja säga att de beslut som fattades vid Europeiska rådets möte i Helsingfors visserligen är positiva men inte tillräckliga. Om man vill komma vidare, måste man ansluta sig till Europaparlamentets åsikt, så som den kom till uttryck redan vid den första behandlingen, för jag anser att parlamentet har en mera allsidig syn på problemet, som, vilket jag tror har framgått, är synnerligen akut. Och vi måste alla förstå att en gemensam marknad utan ett enhetligt transportnät är en chimär. Om vi alltså vill betrakta problemet ur ett vidare perspektiv, bör vi också få och ge motsvarande svar.
Jag vill ta upp två delfrågor, herr talman, som gäller mitt hemland Grekland, för jag skulle tro att jag även i egenskap av ordförande för utskottet för regionalpolitik, transport och turism har rätt att ta upp detta slags problem. Det första problemet är att Grekland har betydelsefulla järnvägsförbindelser med tredje länder, som står utanför gemenskapen, länder som emellertid inte är bundna av gemenskapslagstiftningen och som följaktligen tillämpar och säkert även i fortsättningen kommer att tillämpa sina egna nationella tekniska modeller och system under ytterligare en kortare eller längre period. Detta är alltså säkerligen en fråga som kräver speciell behandling och reglering, så att den eftersträvade europeiska harmoniseringen inte får negativa följder för olika länders, t.ex. Greklands, gränsöverskridande järnvägskommunikationer.
En annan fråga som jag skulle vilja ta upp är att man måste ta särskild hänsyn till de särdrag som beror på ett antal medlemsländers geografiska läge och deras territoriums morfologiska beskaffenhet. Sådana länder är Grekland, Förenade Kungariket, Danmark, Finland osv., för vilka den fysiska isoleringen eller ökaraktären innebär speciella problem.

Watts
Herr talman! Jag beklagar också kommissionärens frånvaro här i kväll. Kanske hon har fastnat på flygplatsen i Bryssel. Kanske borde hon ha tagit tåget.
Jag börjar med att välkomna kommissionens förslag att integrera Europas konvention om höghastighetsjärnvägsnätet. Jag tackar föredraganden för hans tålamod, hans skicklighet och framför allt hans engagemang för de europeiska järnvägarnas sak. Jag skulle också vilja tacka det portugisiska ordförandeskapet för dess skickliga handläggning av denna mycket komplicerade process - ett exempel på hur européer kan arbeta tillsammans för att lösa gemensamma problem. Detta problem anser jag bara kan lösas tillfredsställande på EU-nivå.
Vad är problemet? Som vi redan har hört i kväll hade järnvägarna 21 procent av fraktmarknaden 1970, i dag bara 8,5 procent. 1970 hade järnvägarna en andel på 10 procent av passagerarmarknaden, i dag endast 6 procent. Om dessa trender fortsätter kommer bara 4 procent av passagerarna att resa med tåg vid slutet av detta årtionde och järnvägsfrakten kommer praktiskt taget att försvinna. Det tråkiga är att järnvägarna har tappat mark till och med där de har goda förutsättningar, till exempel långdistansfrakten. Själva framtiden för järnvägen står på spel, tillsammans med en miljon människors arbeten i näringen.
Ett nyckelskäl till denna nedgång är att till skillnad från flyget och vägtransporten så existerar det ingen inre marknad i denna sektor. I 150 år har järnvägarna organiserats efter nationella linjer. Till och med chansen med elektrifieringen splittrade Europas järnvägare ytterligare, så i dag har vi fem olika system i funktion. Mera nyligen har järnvägarna infört 16 olika och oförenliga elektroniska signalsystem. Allt detta skapar kostnader och innebär att järnvägen inte kan konkurrera. Skillnaderna har också bidragit till en fragmentering av marknaden för järnvägsutrustning.
Det förslag som behandlas här i kväll, tillsammans med andra förslag från kommissionen, syftar till att skapa en inre marknad för järnvägstjänsterna. Det kommer att bidra till att åstadkomma en harmonisering av den tekniska standarden för utrustning och rullande material och en integrering av nationella nätverk för att öka gränstrafiken. Det kommer att göra järnvägarna mer effektiva, pålitliga och mer konkurrenskraftiga. Det kommer också att hjälpa upp industrin för järnvägsutrustning i länder som mitt eget. Det kommer att bidra till att uppfylla vårt mål att föra över frakt från de överbelastade och förorenade vägarna till Europas järnvägar och uppmuntra utvecklingen av mera höghastighetstågtjänster för att ersätta kortdistanstransporterna med flyg. Återupplivandet av järnvägarna är centralt för framtiden för Europas transportsystem, vår miljö och vår ekonomi. Det är därför Savarys betänkande förtjänar vårt fulla stöd.

Sterckx
Herr talman, fru kommissionär! Såsom i luftfarten, får det här mig att tänka på flygtrafikkontrollen. Det börjar bli hög tid att medlemsstaterna ger upp sitt nationella agerande eftersom det är det nationella agerandet som förhindrat att järnvägen nu är vital och behåller sina passagerare och sitt gods. Det är tvärtom nu.
Det utmärkta betänkandet av Savary är ett första betänkande i en hel serie av om järnvägen och om dess avreglering. Det tycker jag är mycket viktigt. Inom en stor europeisk marknad får det inte finnas några gränser för tågen. Det tycker jag är mycket viktigt. På den stora europeiska marknaden måste det komma avreglering och konkurrens. Det tror jag är den bästa lösningen för kunderna och för servicen. Om den bästa lösningen skulle ha varit samarbete mellan nationella bolag så hade de kunnat göra det för länge sedan och då skulle vi nu inte ha det elände som vi nu under lång tid har haft, nämligen att tågen går bakåt.
För ett land som mitt, och fler kolleger har talat om sina länder, är det naturligtvis mycket viktigt att vi får en europeisk marknad med en teknisk enhet, driftskompatibilitet som det så vackert heter. Ett litet land är nämligen mycket känsligt för det och ett land som ligger på viktiga knutpunkter är ännu känsligare för det. Jag tror att vi måste arbeta snabbt och även så grundligt som möjligt.
En svår punkt var personalen. Jag är glad, herr föredragande, att vi kunnat uppnå en kompromiss på den punkten. Naturligtvis är det viktigt att träffa överenskommelser om hälsa och säkerhet, där får det inte kompromissas och det är naturligtvis så, när det gäller utbildningen, att vi måste vara tydliga, att dessa saker avstäms mot varandra.
Jag har en fråga. Är vi verkligen tillräckligt ambitiösa? Vi pratar ju enbart om transeuropeisk järnvägstrafik. Jag tror dock att om vi gör en inbördes avstämning av den transeuropeiska järnvägstrafiken så måste vi också snabbt göra det med inrikestrafiken också. Det är framför allt viktigt för de som tillverkar tågen, de som tillverkar materiel för järnvägstrafik. Jag tror att på den punkten måste det också snabbt komma en gemensam europeisk marknad och det går endast om vi avstämmer både den transeuropeiska tågtrafiken, den internationella alltså, och inrikestrafiken mot varandra.
Låt oss alltså så snabbt som möjligt se till att det kommer förebilder såsom höghastighetstågen, som Thalys och Eurostar, som inte måste stanna vid gränsen, som kan köra vidare. Att det också går för vanliga tåg för vi går mot en trafikinfarkt, herr talman! Om vi inte gör något bra av tåget blir vi nämligen aldrig av med trafikinfarkten och det är absolut nödvändigt.

Ojeda Sanz
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag vill precis som de andra som talade innan mig gratulera Savary - författare till dessa två betänkanden - för hans svåra och framtidsinriktade arbete mot en harmonisering; framför allt med tanke på alla de rivaliserande intressen som har kommit till uttryck i de olika anförandena här i kväll.
Jag anser i egenskap av spansk ledamot att det skulle ha varit bra om man hade agerat med större flexibilitet och inte använt tekniska specifikationer som inverkar på strukturen i järnvägssystemet. Jag tänker då närmare bestämt på den spanska järnvägens spårvidd, för vi anser att det, eftersom det handlar om ett problem som påverkar den grundläggande järnvägsstrukturen, rör sig om en dyrbar och långsam modernisering, och att frågan därför bör behandlas med hänsyn till de särskilda omständigheterna. Det innebär att den inte bör regleras utifrån de så kallade specialfallen på bekostnad av kommitténs beslut utan tvärtom borde man undersöka möjligheten att tillämpa ett automatiskt avskaffande om dessa tekniska specifikationer inte överensstämmer med de redan befintliga linjerna.
Därför önskar vi att man vore mottaglig för detta krav, för i annat fall måste man ta hänsyn till att alla projekt, alla utvecklingsplaner för järnvägen som omfattas dessa specifikationer skulle påverkas starkt, och det skulle få mycket negativa följdverkningar, eftersom det skulle skapa osäkerhet beträffande de planerade investeringsprogrammen.

Hedkvist Petersen
Herr talman, fru kommissionär! Jag besökte nyligen den nybyggda Öresundsbron som förbinder Sverige och Danmark. Öresundsbron är ju en del av det europeiska transportnätet. Den innebär att det skapas en fast förbindelse mellan Skandinavien och kontinenten. Bron kommer att avsevärt underlätta transporter från Sverige och Finland till resten av Europa. Vi har i dag emellertid ett problem med olika spänningssystem. En del av spåret måste nämligen göras strömlöst för att tåget skall kunna växla spänning mellan de olika systemen i Sverige och Danmark.
I Sverige och Finland har vi olika spårbredd. Den enda järnväg som går mellan länderna är den mellan Haparanda och Torneå. Där prövas nu spårviddsväxlare för att underlätta gränspassage. Det finns emellertid också väldigt goda exempel. De malmtåg som körs från norra Sverige till norra Norge har en lokförare som kör över gränsen. Detta fungerar bra, eftersom länderna och arbetsmarknadens parter har samarbetat.
Inom EU har vi i dag femton olika, separata järnvägssystem, som ofta inte är kompatibla. Detta innebär att vi inom järnvägssektorn varken har fri rörlighet eller en gemensam marknad. Om vi menar allvar med att skapa en internationell konkurrenskraftig järnväg, måste vi också skapa en gemensam järnvägsstruktur inom Europa. Samordning av järnvägssystemen är särskilt viktig för de länder och regioner som inte ligger i Europas centrum. För att kunna köra genom EU måste exempelvis svenska tåg passera fler länder och därmed flera nationella järnvägssystem. Detta innebär i dag en uppenbar konkurrensnackdel och medför en uppfordran till samordning till de centralt belägna länderna inom EU. Av samma skäl är det också viktigt att de länder som gränsar till EU kan vara med i harmoniseringsarbetet, så att trafik till och från tredje land inte begränsas.
För att uppnå kompatibilitet krävs harmonisering av en rad tekniska komponenter. Något som är minst lika viktigt för förändringen är emellertid att samordning också uppnås inom de administrativa och operativa systemen samt att personalen förbereds och har avtal för att föra tåg över gränserna.
Vägtrafiken inom Europa ökar varje år. Det skapar problem i form av miljöförstöring, buller, trängsel och olyckor. För att kunna möta denna utveckling måste transporterna bli renare, tystare, effektivare och säkrare. Järnväg är det transportmedel som i dag bäst svarar upp mot dessa krav. Därför måste järnvägstrafiken bli mer attraktiv och konkurrenskraftig. För att nå dit måste järnvägen emellertid få konkurrera på samma villkor som övriga transportsätt. Därför är Savarybetänkandet mycket viktigt och ett steg på vägen. Nu gäller det bara att alla medlemsländer gör verklighet av det.

Rack
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! I litteraturen finns det många bevingade ord för det som vi i kväll diskuterar: "Ni kommer sent, men ni kommer" formulerade Friedrich Schiller det - vilket man också måste säga om vårt arbete i Europaparlamentet. Att i slutet av 1900-talet i uppbrottsstämning diskutera driftskompatibilitet i det konventionella transeuropeiska järnvägssystemet är svårt, även om det måste medges att det finns mer driftskompatibilitet. Men hur som helst! Det har tagit mer än 100 år innan vi här i dag sätter i gång igen, för att ändå eller återigen ge järnvägen en chans. Det ser dock inte särskilt hoppfullt ut. Föredraganden har tagit upp några få men desto mer betydelsefulla siffror i sitt betänkande. Kollegan Hatzidakis har redan talat om att järnvägens marknadsandel av godstransporterna år 1970 uppgick till 21 procent, och i dag är den bara 8,5 procent; vad beträffar personbefordran har andelen sjunkit från 10 procent år 1970 till 6 procent. Något mer glädjande är utsikterna för höghastighetstågen. Visserligen ser inte heller här allting särskilt lovande ut. I själva verket har vi i Västeuropa fått upp något på rälsen: Thalys och Eurostar. Men där vi på lång sikt vill binda samman Europa, i synnerhet också med de kommande medlemsstaterna i unionen, ser det inte alls särskilt ljust ut längre. Och ändå vore det så viktigt att i tid vinna över Östeuropa för driftskompatibilitet med Europa, där man fortfarande i relativt hög grad satsar på järnvägstransporter, innan allting också där går över till vägarna. I dialog med kandidatländerna för övrigt - detta betonas med rätta i kollegan Savarys betänkande.
På en punkt kan nostalgi anbefallas: ett litet stycke historiskt Europa vill vi behålla. Historiska järnvägslinjer vill vi behålla som de är. Vi undantar dem från tillämpningsområdet för vårt direktiv. Järnvägsvännerna kommer att tacka oss för det. Driftskompatibilitet krävs med all rätt inte heller där regionala behov och lösningar med tanke på subsidiariteten bör följa sina egna lagar. I detta sammanhang ett ord till min österrikiske transportminister.
Südbahn i Österrike är en gammal sträcka, och den har också regional betydelse. Men den utgör också framför allt nord-syd-förbindelsen i östra delen av den nuvarande unionen. Att inte investera här skulle leda till att östra delen av Österrike i framtiden löper risken att i ekonomiskt hänseende hamna utanför. Det kan inte någon önska sig. Vårt land Österrike lämnas nu hur som helst utanför, till övermått. Låt oss sluta med alla former av isolering och se till att vi får en omfattande driftskompatibilitet i unionen!
(Spridda applåder)

Talmannen
Ledamot Rack! Jag säger även till er det som jag sade till Fleming i början av den nattliga sessionen: vad gäller fördraget och ur institutionell och juridisk synpunkt är Österrike en fullvärdig medlem av Europeiska unionen. Följaktligen tar vi upp det problemet i samband med att vi diskuterar andra frågor.

Miguélez Ramos
Herr talman! Jag anser att min kollega Gilles Savary har gjort ett utmärkt arbete i och med dessa två betänkanden. Järnvägsstrukturerna på vår kontinent utarbetades långt innan Schuman höll sitt berömda tal på Quai d'Orsay. De militära motiven hade den gången företräde framför den så självklara transporten av personer och varor. I mitt land Spanien valde man, precis som i Ryssland, en annan spårvidd än i det övriga Europa för att försvåra en eventuell militär invasion, något som bevisar att den europeiska uppbyggnaden inte var en prioritering för dem som fattade beslut om planeringen av järnvägen.
Dessutom - och det har redan påpekats här - har nästan alla länder byggt upp sina järnvägsnät i radiell form, omkring landets huvudstad, ett stort hinder för alla dem som vill resa en annorlunda sträcka, som från Spanien till Tyskland eller från Italien till Storbritannien utan att passera till exempel Paris. Många andra huvudstäder och nästan alla inomeuropeiska gränser fungerar precis som Paris som flaskhalsar för järnvägstrafiken. Därför har järnvägens person- och godstrafik minskat de senaste årtiondena.
Vi har lyckats europeisera ekonomin, men det nuvarande järnvägsnätet är inte ett användbart instrument för den inre marknaden. Därför tar man till vägtransporten, trots att den är förorenande och riskfylld. Vi måste befria de europeiska medborgarna från vägarnas monopol genom att erbjuda dem järnvägar som fungerar över hela territoriet och som kan konkurrera med andra transportmedel.
Införandet av en social klausul betraktar jag som ett mycket klokt drag. De anställda inom järnvägen kommer att vara huvudrollsinnehavare för driftskompabiliteten och deras intressen bör beaktas i direktivets text. Dessa anställda har redan fått betala priset för vårt förbiseende. Deras antal har minskat med 500 000 de senaste 15 åren.
En förnyelse av järnvägssektorn är möjlig, vilket framgår av några projekt som redan har genomförts. En gemenskap som är inne i en snabb integrationsprocess och står inför en snar utvidgning måste öka effektiviteten hos driften och kvaliteten på tjänsterna till järnvägens kunder. Det kommer, som Savary säger, att bidra till att man i Europa lyckas uppnå målet med en hållbar rörlighet och en större ekonomisk och social sammanhållning.

Peijs
Herr talman! Ett av de viktigaste målen med Europeiska unionen var att skapa den inre marknaden. Genom den marknaden ökar trafikströmmen i Europeiska unionen alldeles väldigt. Ändå måste vi se till att varor och personer kommer till sin destination snabbare, effektivare, billigare och renare än tidigare och det hjälper inte järnvägarna direkt till med att göra. Tvärtom, om vi skall vara ärliga: tåget har blivit stående i artonhundratalet. Procentuellt sett har tåget inte kunnat behålla sin transportandel. Vi kan endast hoppas att det är så i absoluta siffror. Tåget bevisar att Europeiska unionen har rätt i att mer konkurrens håller dig vaken och skärpt.
I brist på konkurrens, genom urspårad protektionism från medlemsstaternas sida kan vi säga, är tåget även detta sekel dömt till en andrarangsposition, även på det tekniska området. Till och med avseende tågets hållbarhet, något som vissa kolleger betonar, tåget är inte hållbart, tåget är inte längre miljövänligt, särskilt inte diesellokomotiv. Äntligen har vi kommit så långt i Europa att vi skall försöka tvinga fram en mentalitetsförändring. Något som för människorna och för mobiliteten i Europeiska unionen är nödvändigt och hög tid. Vi kan inte längre bara lita till vägtransporter. Vägtransporten har problem, förorening, köer, ökad risk för olyckor och de problem som allt fler människor har med den ökande strömmen av genomfartstrafik som rasar förbi deras hus.
Om järnvägen kan övervinna hindren för gränsöverskridande transport, alltså genom att använda varandras järnvägsinfrastruktur och göra sitt materiel mer hållbart, kan vägtransporten avlastas. Järnvägen utvecklas mycket långsamt. I Frankrike till exempel eftersom myndigheterna skyddar den egna marknaden, i Nederländerna eftersom vi inte lyckas komma igenom förfarandena och sätta spaden i marken. Det har till följd att flygplanet fortfarande används för korta avstånd i Europa. Naturligtvis borde höghastighetståg som det mellan Paris och Bryssel för länge sedan ha intagit flygplanets plats, men de nuvarande tågens sårbarhet och tröghet gör att många tar flyget istället.
Vid beslutsfattandet angående järnvägssystem, vilket förresten kunde vara mycket bättre, borde inte endast tillverkare och myndigheter vara representerade, utan även järnvägsbolagen själva. På det tekniska området finns det redan: ett europeiskt förbund för järnvägars driftskompatibilitet. Det borde vara så över hela linjen med avseende på järnvägslagstiftning. Järnvägsbolag har ju när allt kommer omkring den expertis som behövs och bör engageras i den här processen. Kraven för tillträde till järnvägsnätet och samarbetet mellan järnvägsbolagen och EU lämnar mycket att önska i övrigt. Ta till exempel nattåget som från och med 28 maj kommer att köra från Amsterdam till Milano. Den linjen går via Tyskland, Genève till Italien. Varje land har sin egen bok med krav på hastighet, säkerhet och bekvämlighet. Först när de kraven uppfyllts får de tillträde till järnvägsnätet. Obegripligt, särskilt om de kraven ändras och anpassas nästan varje dag, vilket har hänt. Det gör de europeiska järnvägssystemens driftskompatibilitet i praktiken nästan omöjlig.
För att skapa en riktig inre marknad även på järnvägsområdet behövs harmonisering och standardisering så snabbt som möjligt.

Stenmarck
Herr talman! De allra flesta investeringar som har gjorts vad gäller infrastruktur inom EU har gjorts på det nationella planet. Detta har medfört att mycket fungerar väl inom våra länder. Bristerna märks emellertid tydligt så snart det handlar om att passera en gräns. Trots att det har gjorts flera försök att lösa problemen, bl.a. inom den internationella järnvägsunionen, gäller detta inte minst på det område som vi diskuterar här i kväll, nämligen Europas järnvägsnät. Så länge vi har denna typ av hinder, kommer det också att finnas klara begränsningar åtminstone av två olika slag. Dels försämras förutsättningarna för Europa att konkurrera med andra marknader, där dessa problem kanske redan har lösts, dels försämras förutsättningarna för järnvägen att konkurrera med andra transportslag. Det är tveklöst så att järnvägen har varit, och förblir, den stora förloraren under de senaste decennierna.
Från att för trettio år sedan ha haft en andel på över tjugo procent av marknaden för varutrafik i dagens EU, är järnvägen i dag nere på under tio procent. Samtidigt har marknadsandelen för persontrafik nästan halverats.
Det går inte att tvinga vare sig godset eller resenärerna tillbaka till järnvägen. Järnvägen kommer att bli en vinnare på marknaden om den blir effektiv och får möjlighet att utvecklas av egen kraft. I annat fall är risken uppenbar att Europas järnvägsnät, åtminstone när det gäller godsbefordran, kommer att vara borta inom några decennier. Av detta skäl är det ett steg i rätt riktning när kommissionen eftersträvar så kallad driftskompatibilitet inom järnvägssektorn. Nästa steg handlar om att medverka till att utvidga EU:s inre marknad till att omfatta även länderna i Öst- och Centraleuropa.
Gemensamma driftssystem och en affärsmässig prissättning skulle gynna Europas järnvägsnät, men om järnvägen långsiktigt skall överleva krävs åtminstone två saker till. För det första krävs en mångfald av operatörer. På samma sätt som det finns många åkerier på Europas vägar, så borde det också finnas många konkurrerande järnvägsbolag. För det andra krävs ett särskiljande mellan nationell operatör och den som äger banan. Den modellen har vi i Sverige, och jag tror faktiskt att det vore utomordentligt bra om man kunde införa ett liknande system i alla EU:s medlemsländer. I annat fall fortsätter sammanblandningen mellan myndighet och affärsutövare att vara ett hinder för Europas järnvägsnät.
Totalt sett innebär detta att väldigt mycket återstår även efter de beslut som Europaparlamentet fattar i samband med detta betänkande, men de utgör ändå utomordentligt viktiga steg i rätt riktning.

Nicholson
Jag skulle vilja tala om detta särskilda ämne, men från en regional synvinkel. Jag kan inte tala om höghastighetståg i Nordirland, för att inte tala om ön Irland, eftersom järnvägarna inte går med någon särskilt hög hastighet i denna särskilda del av världen.
Det är extremt viktigt att vi erkänner betydelsen av ett järnvägssystem. En sak som bekymrat mig i min region nyligen är att i Europa talar vi om hur viktigt det är för regionerna att vi har den mest miljövänliga sortens transport. Samtidigt talar man i min region om att till och med göra sig av med delar av vårt nuvarande pyttelilla järnvägssystem. Jag tycker att detta är helt förfärligt.
Vi har en av de huvudsakliga förbindelselederna mellan Nordirland och Republiken Irland mellan Dublin och Belfast. Det är en mycket viktigt förebindelseled som har förbättrats nyligen. Denna kanske når upp till åtminstone hälften av standarden för övriga kontinentala Europa, men den är mycket välkommen för de som lever i detta område. Sedan har vi förbindelsen mellan Belfast och Larne som förbinder oss med resten av Förenade kungariket, av vilka man tvingats stänga vissa delar, eftersom det inte finns tillräckligt med pengar för att hålla dem i gott skick och förbättra dem.
Vi har också nyligen hört Nordirländska järnvägen säga att de skall stänga förbindelsen mellan Coleraine och Londonderry, vilket är fullständigt otroligt och helt oacceptabelt. Detta är det stora pendlarområdet från nordväst och det omfattar en del av Republiken Irland och den inre kusten och halvön. De behöver detta järnvägssystem som en förbindelse för dem som vill till Belfast för att komma till flygplatser och andra platser överallt. Så vi måste ta en allvarlig titt på det vi talar om här.
Alldeles för ofta har vi i Europa talat om transeuropeiska nätverk - må det vara väg och järnväg, flyg eller till sjöss - men när allt kommer omkring så har vi inte varit beredda att skjuta till resurser varken på europeisk eller nationell nivå. Vi måste ta oss an de utmaningar som vi står inför och se till att vi skaffar oss mycket väletablerade järnvägsförbindelser. Jag vill sannerligen ha det i min region eftersom detta är viktigt. Det får inte blir fler stängningar och vi måste göra mer resurser tillgängliga för att förbättra det befintliga järnvägsnätet så att mer godstransporter sker på järnväg och inte på vägar, vilket är helt oacceptabelt ur miljösynpunkt.
Det är sårande när jag återvänder till min region och får höra att det inte finns några pengar. Det är sårande när man återvänder och får höra att: "Nej, vi måste förbättra vägnätet - vi får inte förbättra järnvägsnätet". Järnvägsnätet har en fantastisk framtid. Det är fel, det är helt oacceptabelt att det på något sätt tillåts förfalla.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen vill inledningsvis tacka för denna intressanta debatt och tacka parlamentet för att ni fäster så stor vikt vid frågan om kompatibel drift hos de konventionella järnvägarna. Jag vill uppmärksamma den utmärkta insats som har gjorts av utskottet för regionalpolitik, transport och turism, särskilt av parlamentsledamoten Savary som har utarbetat betänkandet.
Direktivet måste i första hand ses som en teknisk åtgärd, men förslaget är förstås också av politisk betydelse genom att det bidrar till förverkligandet av en gemensam och öppen marknad för järnvägstjänster och järnvägsmaterial. Kommissionen har som bekant gjort järnvägssektorn till ett av sina prioriterade åtgärdsområden. Det tydliggjordes inte minst genom 1996 års vitbok om vitaliseringen av gemenskapens järnvägar.
Redan i slutet av förra året tog EU ett stort steg mot en vitalisering av järnvägstrafiken genom det så kallade järnvägspaketet. Det är min övertygelse att det kan bidra till en renässans för godstrafiken i gemenskapen. Utöver dessa åtgärder krävs ytterligare insatser för att strategin skall bli komplett. Med det menar jag främst åtgärder som integrerar de nationella näten och som ökar de offentliga tjänsternas kvalitet.
Vi vet alla hur olika ländernas tekniska standarder och driftsregler är. Det har också tydligt framkommit under debatten. Detta gör den internationella trafiken både dyrare och mer komplicerad än den inhemska. Dessa skillnader stör inte bara den kompatibla driften utan också den inre marknaden för järnvägsutrustning.
Utskottet för regionalpolitik, transport och turism har antagit ett förslag till betänkande där utskottet ställer sig bakom vårt förslag. De flesta ändringsförslagen i betänkandet är godtagbara. En rad ändringsförslag innebär ett faktiskt mervärde för vilket vi vill tacka parlamentet. Som ni vet har även rådet granskat förslaget, och tack vare kontakter mellan parlamentets föredragande, rådets ordförandeskap och kommissionens tjänstemän är det fullt möjligt att förslaget kan antas redan vid första behandlingen. En förutsättning för att det skall bli verklighet är viljan att föra en verklig konvergenspolitik, även när det gäller ett i huvudsak tekniskt dokument.
När det gäller ändringsförslagen vill jag därför bara ta upp dem som inte kan godtas. För det första ändringsförslag 9, artikel 1.3. Tillämpningsområdet fastställs i bilaga I och kan inte begränsas på det sätt som föreslås. De fall som nämns kan behandlas som särskilda kategorier, som specialfall eller i värsta fall som undantag.
Ändringsförslag 28, artikel 22.3. Den föreslagna ändringen är inte förenlig med tanken att de tekniska kvalifikationerna för kompatibel drift skall införas efter hand. Den går inte heller ihop med nödvändigheten att prioritera de åtgärder som ger de största kostnadsfördelarna.
Ändringsförslag 29, artikel 24.1. Vad gäller det föreligger rättsliga hinder mot ett godtagande.
Ändringsförslag 32, bilaga I, samt ändringsförslag 35 om undantag av tågvagnar från tredje land. Den föreslagna ordalydelsen är oacceptabel, eftersom den innebär en grundläggande ändring av det rullande materiel som avses i direktivet. Den princip som kommissionen har hävdat inför rådet och det regionalpolitiska utskottet, och som förslaget bygger på, är att direktivet måste omfatta allt rullande materiel som trafikerar det transeuropeiska järnvägsnätet. Det är viktigt för att främja den inre marknaden för rullande materiel, men också för att garantera en lägsta säkerhetsnivå utmed det transeuropeiska järnvägsnätet. För att uppnå denna lägsta säkerhetsnivå, måste allt rullande materiel uppfylla vissa minimispecifikationer.
Ändringsförslag 39, artikel 18.3, och ändringsförslag 40, bilaga VII. De föreslagna åtgärderna är inte kompatibla med artikel 14.2 som föreskriver att det är medlemsstaternas ansvar att försäkra sig om att systemet respekterar STI-reglerna, spécification technique interopérationnelle. Detta förslag skulle kunna introduceras i det ramdirektiv om järnvägssäkerhet som kommissionen kommer att lägga fram senare i år. Det är emellertid självklart att exceptionella transporter, eller exempelvis lok som utför spårarbeten, inte behöver uppfylla samma krav som passagerartåg. I förslaget nämns därför en rad specialfall, se artikel 2 K och artikel 5.5, där man kan tillämpa särskilda föreskrifter som har anpassats på vederbörligt sätt.
Tillåt mig att lämna de övriga ändringsförslagen därhän, eftersom de alla får vårt stöd. De bidrar till att göra direktivet klarare - det gäller framför allt specialfallen. I annat fall innebär de godtagbara kompletterande bestämmelser, t.ex. vissa fall som undantas från de tekniska specifikationerna.
Jag avslutar mitt anförande om de konventionella järnvägarnas driftskompatibilitet med att tacka parlamentet för dess insats. Vi får hoppas att man redan vid den första behandlingen skall kunna anta direktivet. Detta kommer att få en nyckelroll när det gäller järnvägstrafikens vitalisering.
Jag går direkt vidare till det andra betänkandet som handlar om höghastighetstågens driftskompatibilitet. Även i detta fall har Savary utarbetat ett intressant betänkande som innehåller en rad konstruktiva anmärkningar och förslag. Kommissionen kommer att granska dem i detalj och i möjligaste mån beakta dem vid sin verksamhetsplanering.
Kommissionens rapport handlade snarare om genomförandet och effekterna av direktiv 96/48 än om de faktiska framstegen för kompatibel drift för höghastighetståg. Det beror på att järnvägsnätet i fråga fortfarande befinner sig i ett tidigt utvecklingsskede. Parlamentets förslag om att göra en utvärdering om hur långt man faktiskt har kommit med kompatibel drift är därför mycket intressant.
När det gäller det konventionella järnvägsnätet föreslog kommissionen att ett gemensamt representativt organ skulle utarbeta och regelbundet uppdatera ett hjälpmedel. På en medlemsstats eller kommissionens begäran skulle dessa ge en bild av de transeuropeiska järnvägssystemet för konventionella tåg.
Kommissionen har gått igenom alla förslag i betänkandet om höghastighetstågens livskompatibilitet, och de utgör ett välkommet bidrag till kommissionens pågående överläggningar på området som ju har fortsatt hög prioritet.
Det är allmänt bekant att järnvägssektorn är av avgörande betydelse när det gäller Europas framtida transportbehov och ett mer hållbart europeiskt transportsystem. Ökad driftskompatibilitet är en nyckelfaktor i våra ansträngningar på detta område. Det är mycket glädjande att genom dagens diskussion få bekräftat att Europaparlamentet och kommissionen i stor utsträckning ser saken på samma sätt.

Jarzembowski
Herr talman! Fru kommissionär! Tillsammans med föredraganden Savary har vi gått rådet ett långt steg till mötes, genom att vi i plenum tagit upp femtioelva ändringsförslag för att få de båda versionerna att stämma överens. Då borde också rådet acceptera våra åsikter, och kommissionen borde stödja oss och inte rådet, fru kommissionär. Vill ni för det andra vara snäll och instruera era enheter om att betänkandet inte kommer från utskottet för regionalpolitik, utan från utskottet för regionalpolitik, transport och turism, eftersom vi bedriver transportpolitik för hela gemenskapen och inte bara för regionen.

Talmannen
Ledamot Jarzembowski! Utskottet heter "utskottet för regionalpolitik, transport och turism".
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

British Nuclear Fuels i Sellafield
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är muntlig fråga (B5-0223/2000) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi till kommissionen om försöksanläggningen för MOX-bränsle vid British Nuclear Fuels anläggning i Sellafield.

Ahern
Herr talman! Rapporten om säkerheten vid Sellafield, som offentliggjordes av Förenade kungarikets kärnkraftsinspektion, är en förödande anklagelse mot säkerheten vid anläggningen och förfalskandet av säkerhetskontroller där. I mitten på februari sade chefsinspektör Laurence Williams att han själv skulle stänga av anläggningen för termisk oxidupparbetning av kärnbränsle om hans säkerhetsrekommendationer inte fick någon effekt. Det är uppenbart från hans egen rapport att man inte kan lita på British Nuclear Fuels Ltd. Man svarade på tidigare rekommendationer från inspektoratet genom att strunta i dem. Jag har faktiskt dokument som visar att detta var fallet för så länge sedan som 1981. Detta tyder på arrogans, till och med när de ställs till svars.
Vad skall vi tro när vi hör att denna undersökning från Förenade kungarikets kärnkraftsinspektion föranleddes av en rapport i brittiska Independent, varefter Förenade kungarikets regering sände ett uppbåd från kärnkraftsinspektoratet, så att säga. Det borde verkligen ha varit tvärtom. Vi fick upprepade försäkringar om säkerheten i Förenade kungarikets kärnkraftsanläggningar, så varför skall det behövas en undersökning i pressen för att regeringen i en medlemsstat skall reagera på allvarliga säkerhetsproblem?
Det är hög tid att medborgarna i Europa får ingående svar på frågan om vilka effekter förfalskningen av uppgifter från MOX-demonstrationsanläggningen vid upparbetningsanläggningen i Sellafield haft på säkerheten och miljön - en förfalskning som pågått i åratal - på grund av de allvarliga frågor detta reser beträffande säkerheten för det blandoxidbränsle som används och säkerheten i kärnkraftsanläggningen i allmänhet. Det reser också frågor om transporten av kärnmaterial som blandoxidbränsle och förstås kärnsäkerhetskontroller som orsakats av produktionen av ett plutoniumförråd. Jag skulle faktiskt vilja fråga i vilken grad Euratom:s säkerhetsansträngningar, personal, platsbesök, etc., har tillämpats vid denna anläggning sedan 1996, efter vilket vi har fått veta att upparbetning i Förenade kungariket har skett enligt Euratom:s säkerhetsanordningar?
Jag frågade chefsinspektör Laurence Williams i utskottet om inspektoratets personal i Förenade kungariket håller på att börja ta efter sederna på orten och tillägna sig den kultur de är där för att kontrollera. Han gav mig ett seriöst svar. Men hur är det med Euratom:s inspektörer? Kan vi lita på dem? Tar de också till sig de kulturer de är där för att kontrollera?
Jag skulle också vilja be er att på allvar ta itu med harmoniseringen av miniminormerna, eftersom vi fick motstridiga svar i utskottet.
Jag är också direkt berörd av de effekter upparbetningen har på grannländerna, som min eget, där radioaktiva föroreningar från Sellafield har funnits på stränderna på östkusten, i synnerhet Carlingford Lough, där jag växte upp. Folk från orten frågar mig ofta vad EU kommer att göra åt det. Jag kan bara ge dem korta svar.
Danmark och andra nordiska länder oroar sig ofta för den radioaktiva föroreningen av sina hav och fiskevatten från upparbetningen vid Sellafield.
Jag anser att skandalen med säkerhetsmissbruket vid Sellafield är en europeisk fråga. Behållarna med högaktivt avfall utgör en allvarlig, pågående risk för Irlands östkust på grund av risken med utsläpp av stora mängder radioaktivitet om kyltankarna skulle överhettas.
Kärnkraftsinspektoratets rapport betonade att mängden högaktivt flytande avfall fortsätter att öka snabbare än BNFL kan hantera. Anläggningen för termisk oxidupparbetning av kärnbränsle producerar kontinuerligt mer avfall. Det är denna anläggning som inspektoratet hotade med rättsliga åtgärder om de inte kom till rätta med eftersläpningen. Upparbetning producerar till sin natur stora mängder flytande avfall. I mer än 40 år har högaktivt flytande avfall förvarats i behållare vid Sellafield under konstant nedkylning. Det är nu angeläget att vi stoppar upparbetningen och att de högaktiva avfallsbehållarna ersätts med passiv förvaring som förglasning. Och ändå kommer det vara starkt radioaktivt i mer än 50 år.
Problemet för BNFL är att mängden högaktivt flytande avfall som produceras av upparbetningen fortsätter att öka mer än det kan klara av. Inspektoratet för kärnkraftsanläggningar vill ha en minskning av mängden förvarat högaktivt flytande avfall för att reducera de potentiella riskerna. Jag skulle vilja hävda att detta skulle kunna göras genom att stoppa upparbetningen nu.
I utskottet frågade jag också om en korrumperad kultur hade spritt sig till Lloyd's Quality Assurances oberoende verifikation av kvalitetssäkringen, som bekräftade att BNF:s förfarande uppfyller hälso- och säkerhetskraven. Förra året publicerade den en rapport som sade att BNFL har en ledning av hög kvalitet med avseende på hälsa, säkerhet och miljö. Då detta var helt oriktigt enligt reglerarens rapport, saknar nu denna oberoende verifikation trovärdighet.
Jag har redan talat om anpassning till de lokala sederna med avseende på Euratom och inspektoratet i Förenade kungariket. Detta är en artig omskrivning för korruption och det är vad vi måste kontrollera här.
Chefsinspektören tillstyrkte att behållarna med högaktivt avfall och den allvarliga risk som BNFL:s oförmåga att göra dem passivt säkra genom förglasning innebär är en angelägen fråga. Jag skulle vilja fråga vad "angelägen" betyder i detta sammanhang? Måste vi vänta i åratal med allvarliga risker för människornas hälsa och miljön på de brittiska öarna och Europa i allmänhet?

Wallström
. (EN) Kommissionen känner till händelserna kring förfalskandet av uppgifter om pelletdiametern i MOX-demonstrationsanläggningen och BNFL:s anläggning i Sellafield. Vi följer utvecklingen nära och vi har tagit direkta kontakter med myndigheterna i Förenade kungariket och med företaget. Kommissionen är mycket oroad över denna händelse vilket reser frågor om kärnsäkerheten. Innan jag tar upp de särskilda aspekter som Ahern tog upp i sin fråga skulle jag följaktligen först vilja slå fast att vi kan inte tolerera något slarv med avseende på kärnsäkerheten inom den nuvarande och utvidgade Europeiska unionen. Åsidosättande av internationellt överenskomna normer för kärnsäkerhet måste fördömas öppet och fast. Jag är därför tacksam för att Europaparlamentet beslutat att debattera denna viktiga fråga i plenum i kväll och anta en resolution senare denna vecka.
Låt mig nu övergå till den första särskilda punkten om vilka konsekvenser frågan om uppgifterna på blandoxidbränsle har på säkerheten för kärnanläggningar. Låt mig först påminna de ärade ledamöterna att enligt den internationella konventionen om kärnsäkerhet så ligger ansvaret för kärnsäkerheten på den stat som har jurisdiktion över kärnanläggningen. Det är också tydligt att våra medlemsstater inte vill ge upp detta ansvar. Jag behöver därför hänvisa till Förenade kungarikets och kärnkraftsinspektionens rapport om förfalskning av uppgifter, som slår fast att kärnkraftsinspektionen är övertygad om att det bränsle som tillverkas i demonstrationsanläggningen för blandoxidbränsle kommer att vara säkert för bruk trots de ofullständiga kvalitetssäkringsregister som orsakats av att några processarbetare förfalskade vissa uppgifter om godtagbara kvalitetsnivåer. Det är ett citat från deras rapport.
Inspektörernas rapport om kontrollen och övervakningen av verksamheten vid BNFL:s anläggning i Sellafield redogjorde också för sin åsikt om de försämrade säkerhetsresultatet vid Sellafield. Företaget har reagerat på kärnkraftsinspektionens krav genom att lägga fram ett program som svarar mot rekommendationerna i rapporten. Vi väntar nu på inspektörens formella reaktion på detta program.
För det andra, beträffande kontrollen av kärnsäkerheten: enligt den undersökning som Förenade kungarikets kärnkraftsinspektion genomförde, så skedde förfalskningen av uppgifterna under en sekundär manuell kontroll av diametern på en underserie av blandoxidbränslepellet vid MOX-demonstrationsanläggningen i Sellafield. Vad beträffar Euratom:s säkerhetskontroller för kärnmaterial så har kontroller av pelletdiametern inte tagits med, eftersom operatörernas uppgifter för säkerhetskontrollerna är baserade på pelletvikten och inte på mätning av diametern. Således visade inte verifikationerna från Euratom:s säkerhetskontroller att dessa uppgifter var inkorrekta.
För det tredje, beträffande transporten av kärnmaterial, så sker transporterna av radioaktivt material enligt de bestämmelser som utarbetats av IAEA och sedan överförts till nationell lagstiftning. Således ligger det primära ansvaret för transporten av radioaktiva material även på medlemsstaterna.
I sig har avvikelserna i mätningen vid Sellafield inga konsekvenser för en säker transport av pellet. Kommissionen välkomnar ändå varje beslut som ytterligare skulle öka säkerheten vid transporten av kärnmaterial. Kommissionen har som målsättning att främja harmoniseringen av bestämmelserna på området för transport av radioaktivt material, vilket skulle öka säkerheten på området.
Slutligen, beträffanden idén att föreslå ett Euratom-direktiv för att harmonisera miniminormerna för kärnsäkerheten i Europeiska unionen och dess värde i diskussionerna om kärnsäkerhet med ansökarländerna: de individuella EU-medlemsstaternas säkerhetskrav är mer specifika och krävande än Internationella atomenergiorganets. På grund av olika historisk bakgrund, rättsliga ramar, typ och antal reaktorer och olika förhållningsätt till reglering, så kan de inte utan vidare harmoniseras till en serie gemensamma bestämmelser. Jag bekymrar mig för att varje försök att uppnå samförstånd om en serie gemensamma säkerhetsnormer i Euratom kanske bara skulle leda till en serie mycket generellt hållna bestämmelser och principer. Som sådana skulle de knappast bidra till att förbättra de nuvarande kärnanläggningarnas säkerhetsnormer. Det är därför föga troligt att en harmonisering av miniminormerna på EU-nivå skulle kunnat förhindra det som inträffade i Sellafield.
Det finns emellertid flera verksamheter på gemenskapsnivå där harmonisering skulle vara både fördelaktig och möjlig. Dessa verksamheter grundar sig på ett gemensamt erkännande av nationella krav och främjandet av förbättrade metoder. Ett område där det finns utrymme för fördjupad harmonisering berör nya anläggningar. Jag ser inga hinder mot en framtida harmonisering av bestämmelserna på detta område för säkert handhavande av radioaktivt avfall och avveckling av kärnanläggningar.
Inom sammanhanget för utvidgningen så skulle ett direktiv som fastställer harmoniserade minimisäkerhetsnormer ha underlättat våra tidiga diskussioner i den mycket känsliga frågan om kärnsäkerhet. Som en del av gemenskapens regelverk skulle det sedan kunnat kontrolleras rutinmässigt tillsammans med annan EU-lagstiftning. Det är emellertid svårt att säga om ett sådant direktiv skulle utvecklats tillräckligt snabbt för att kunna spela en nyckelroll i de pågående diskussionerna med ansökarländerna. Det är också svårt att avgöra i förväg om gemensamma miniminormer skulle ge oss en säkerhetsnivå som vi vill att ansökarländerna skall sikta på. Vi har faktiskt satt våra egna och ansökarländernas mål mycket högre än så. Vi arbetar för att uppmuntra ansökarländerna att tillämpa de förbättrade metoder som används i Europeiska unionen. Ett exempel på detta är generaldirektoratet för miljös utveckling av riktlinjer för periodiska översyner av säkerheten i sovjetkonstruerade lättvattenreaktorer.
Ett annat viktigt steg framåt togs för bara en vecka sedan med upprättandet av en europeisk säkerhetsgrupp för kärnanläggningar. Den kommer att sammanföra driftsledare för kärnkraftsverk och kärnkraftsreglerare från både medlemsstater och ansökarländer.
Jag kan försäkra er om att kommissionen kommer att göra allt den kan för att fullfölja målsättningen att ha en hög kärnsäkerhet, både inom den nuvarande unionen och en utvidgad. Jag är övertygad om att mer kan göras på gemenskapsnivå för att uppnå detta. Det är emellertid inte klart om ett direktiv som kräver en harmonisering av säkerhetsnormerna på en europeisk nivå skulle vara den bästa vägen framåt i detta historiska ögonblick.

Chichester
Det är mycket viktigt att behålla sinnet för perspektiv, sinnet för proportioner i denna fråga och jag välkomnar det balanserade svaret från kommissionär Wallström. Det är mycket viktigt att vi håller oss till fakta och undviker några av de mer vilda påståenden som finns i det gröna resolutionsförslaget i denna fråga.
Jag vill betona att säkerheten inte äventyrades i incidenten med de förfalskade registren. Jag skulle också vilja citera från kärnkraftsinspektionens rapport att bränslet som tillverkats i MDF, demonstrationsanläggningen för blandoxidbränsle, kommer att vara driftsäker trots de ofullständiga säkerhetsregistren, vilket orsakats av att några processarbetare förfalskade uppgifterna på acceptabla kvalitetsnivåer. Kärnkraftsinspektionen intar denna uppfattning på grundval av bränsletillverkningsprocessens hållbarhet och fullständigheten i kontrollen av nyckelparametrar.
Jag skulle också vilja fästa mina kollegers uppmärksamhet på det positiva svar BNFL gav på de två rapporter kärnkraftsinspektionen framställde, en om registerincidenten och den andra om kontroll- och säkerhetsregimen i Sellafield. Jag välkomnar svaret och de tre rekommendationerna för att förbättra säkerhetsorganisationssystemet och ledningsstrukturen genom att genomföra en genomgripande översyn av säkerhetsorganisationssystemet i hela företaget. Att förbättra resurstillgängligheten genom att anställa mer övervakningspersonal, genom förbättra oberoende inspektion, revision och översyn genom att utse oberoende högre inspektörer för att bevaka efterföljandet och liknande.
BNFL har svarat positivt på de 28 rekommendationerna i en rapport och 15 rekommendationer i en annan, rapporten om förfalskningen. Jag föreslår inte att vi går igenom dessa i någon större detalj. Jag har inte tid. Låt oss inte tappa grunderna ur sikte. De reglerande säkerhetsmekanismerna fungerade i detta fall. Personalen rapporterade felet och de reglerande förfarandena inleddes sedan. Det förekom inget egentlig brott mot säkerheten, bara en brott mot bestämmelserna att upprätthålla registren för en särskild kund. Försyndelsen med förfalskningen får inte upphäva eller fördunkla de långsiktiga argumenten för upparbetning eller framställningen av blandoxidbränslen.
Båda två är former av återanvändning. Båda två är effektiva sätt att reducera, och koncentrera avfall och i fallet för blandoxidbränslen är tillverkning av detta det bästa svaret hittills på frågan hur man på ett säkert sätt tar hand om plutonium av vapenkvalitet.
Jag välkomnar Västeuropeiska föreningen för kärnkraftsreglerare, WENRA, som bildades för bara över ett år sedan i februari 1999. Jag välkomnar deras lanserande av ett projekt som syftar till att harmonisera sina medlemmars säkerhetsbestämmelser och praxis. Reglerarna själva har åtagit sig detta arbete bland medlemsstaterna i allmänhet: vilka är bättre lämpade till den uppgiften? Resultat kommer att bli en bättre säkerhetskultur och det kommer att välkomnas av alla.

McNally
Herr talman! Den stora majoriteten av Förenade kungarikets medborgare, eller EU-medborgarna, chockades djupt och förfärades av de senaste händelserna vid BNFL. Låt mig citera BNFL:s egna ord: "På företagsnivå har man insett att enligt många intressenters uppfattning är kvalitet och säkerhet oupplösligt förenade. Misslyckandet med att upprätthålla en aspekt av ett ackrediterat kvalitetssystem har lett till en stor förlust av tilltro till BNFL i sin helhet". Detta kommer från en företagsledning som nu är medveten om sina brister, en företagsledning som gav sig in på dumma nedskärningar i personalen, vilka nu gudskelov kommer att upphävas,.
Högsta kvalitet krävs av varje kärnanläggning. Jag känner stor sympati för de anställda vid BNFL som svikits av en slarvig ledning. Deras utkomst äventyrades. De kommer nu att säga sin mening, var de än ser belägg för brister i säkerhetskulturen.
I detta skede vill jag inte diskutera genomförbarheten av eller visdomen i upparbetning eller hushållningen med blandoxidbränslena. Det är inte det vi debatterar, även om dessa saker borde debatteras i Förenade kungariket och annorstädes. BNFL har nu kommit in i en svår period och det förtjänar de. Det huvudsakliga skälet till att detta tas upp i Europaparlamentet är att peka på bristen av harmoniserade europeiska normer i kärnkraftsnäringen. Det finns harmoniserade normer i nästan varje aspekt av det europeiska näringslivet. Euratom-fördraget är bristfälligt och det måste vi komma till rätta med så att vi kan få det slags direktiv vi behöver. Vi kan inte överväga en utvidgning utan något slags gemensamt regelverk i kärnkraftssektorn.
Kommissionären säger att hon inte tycker att det är tillrådigt att lägga fram ett uttalande. Var god och kom till vårt utskott, fru kommissionär, så kan vi diskutera detta vidare. Jag tror att ett behövs i den nära framtiden, som kan visa hur vi kan uppnå mer harmonisering - naturligtvis inte vid de lägsta normer som finns, utan de strängaste. Om ni vill ha allmänhetens godkännande - och det vill många av er - av kärnkraftsindustrin, så måste ni garantera detta.
Fru kommissionär! Ni säger att vad de nya anläggningarna beträffar, om de skall vara några över huvud taget, så anser ni att det finns goda argument. Jag kan inte riktigt se skillnaden och jag ber er att fundera över vad ni skall göra i kväll, så ni kan komma till vårt utskott. Se på detta enstaka fall som ett exempel på vad vi behöver för den europeiska allmänheten och arbetarna i våra kärnkraftsanläggningar.

Watson
Herr talman! Det utredningarna av denna incident visar kan bäst beskrivas som en inkompetent och självbelåten ledningskultur. Kärnkraftsinspektionens rapport i februari i år om säkerhetsregistren fann att registren hade förfalskats systematiskt. Upparbetningen av använt kärnbränsle från 34 kraftverk i nio olika länder drogs i tvivelsmål och Japan, Tyskland och Schweiz slutade faktiskt att skicka material - med all rätt - till Sellafield.
Hela denna historia har bidragit till Förenade kungarikets anseende, vilket är lika smutsigt som det ofta är oriktigt, som "Europas fule man". Jag anser att alla vid Sellafield måste ta på sig ett kollektivt ansvar för det som gick fel och de måste agera för att rätta till det.
Ett antal förbättringar har skett: BNFL:s nye styrelseordförande har genomfört en grundläggande översyn. Ett antal personer har avskedats. Det har utan tvivel skett framsteg. Men det återstår fortfarande en hel del att göra och Förenade kungariket har en lång väg att gå, liksom BNFL har en lång väg att gå för att återupprätta sitt goda namn.
Jag skulle vilja ansluta mig till MacNallys bemödanden, när hon bad kommissionären att åter undersöka dessa frågor. Det är faktiskt så, att när kommissionären talar om för oss att de enskilda medlemsstaternas bestämmelser är mycket mer specifika, är det inte gott nog. Vi behöver höga miniminormer och i synnerhet behöver vi dessa normer med tanke på kandidatländernas anslutning, varav många förlitar sig mer till kärnkraftsteknik än de befintliga medlemmarna i unionen, och har mycket äldre energialstringskapacitet
Betydelsen av Europeiska unionens aktioner i denna fråga är att de kommer att bli förtroendebyggande åtgärder och det allmänheten vill ha är förtroendebyggande åtgärder. Jag erkänner och känner djupt med den oro som kolleger från Republiken Irland och Danmark gett uttryck för. Faktum är att vi behöver lagstiftning för att genomföra det som krävs i förslaget som de tre stora politiska grupperna lagt fram i kväll: höga mininormer för en säker och pålitlig utformning, anläggning och användning av kärnkraftverk och kärnkraftsrelaterade anläggningar, så väl som för kärnsäkerhetssystemen.
Min grupp kan inte stödja det gröna förslaget här i kväll. Vi tycker att det behandlar frågan på ett alldeles för storstilat sätt. Det reser helt legitima frågor om upparbetningen av kärnbränsle skall få fortsätta i Sellafield. Men man kan inte föra denna debatt i samma ordalag som tabloidpressen. Vi stöder det förslag som lagts fram av de tre stora grupperna eftersom vi anser att förbättringar behöver göras, förbättringar håller på att göras, men dessa förbättringar kommer att uppmuntras genom ett tillvägagångssätt som omfattar hela EU i hela frågan. Vi erkänner också vilken stor betydelse detta kraftverk har för sysselsättningen i västra Cumbria och vi anser att om framtiden för detta kraftverk skulle äventyras, så måste Europeiska unionen komma med särskilda åtgärder för att hjälpa till att skapa annan sysselsättning i området.
Detta är en historia i vilken ingen, inte minst Sellafield, framstår i någon trevlig dager. Men det är ett område på vilket åtgärder på EU-nivå kan göra en skillnad.

Evans, Jillian
Herr talman! Jag vill börja med att tacka min kollega, Ahern, för att hon tog upp denna mycket viktiga fråga. Ingen i denna kammare kan vara något annat än förskräckt av de senaste händelserna som kopplats till Sellafield, med förfalskningen av uppgifterna för blandoxidbränslen och kärnkraftsinspektionens rapport om den låga nivån på säkerhetsrutinerna som funnits vid kraftverket. På grund av BNFL:s första defensiva reaktion var det inte förrän rapporten publicerades som problemets verkliga omfattning framstod, att förfalskningen av siffrorna uppenbarligen hållit på i hemlighet sedan 1996.
Wales har i likhet med Irland lidit av radioaktiv kontaminering av Irländska sjön, vilket haft sitt främsta upphov i Sellafield. Det finns en teori om en koppling mellan den höga förekomsten av barnleukemi, till exempel, och närheten till den walesiska kustlinjen. Nu har vi dessutom en situation där all tilltro som allmänheten haft till säkerheten vid kraftverket, och således till sin egen hälsa och säkerhet, har förstörts. Det är denna trovärdighetskris för British Nuclear Fuels ledning som faktiskt kan leda till ett slut på upparbetningen.
BNFL var fast beslutet att driva igenom anläggningen för blandoxidbränsle i Sellafield för att hålla upparbetningen igång. Men ett av skälen till varför British Energy, som står för en tredjedel av upparbetningen vid Sellafield, beslutade att övergå från detta till avfallslagring var ekonomiska motiv. Det var billigare för dem att lagra avfall och uppgifter som nyligen publicerades av de kärnkraftsfria lokala myndigheterna bekräftar denna uppfattning.
Så, med problemen med miljöföroreningar och effekterna på hälsan, så väl som kostnadsfrågan och debatten om kostnaderna, vilka skäl finns det kvar för att behålla kärnbearbetningen? Den är inte värt riskerna som förknippas med den och som resolutionen slår fast, så måste rådet, kommissionen och parlamentet ompröva hela denna fråga, inklusive produktionen av blandoxidbränsle, i ljuset av de senaste händelserna och med hela europeiska folkets bästa för ögonen, inte bara folket i Irland och Wales.
British Nuclear Fuels har en skyldighet att ta itu med mängden avfall, som Ahern nämnde tidigare, på säkrast möjliga sätt. Denna fråga är också av stort intresse för mig, eftersom ett område i Wales har nämnts som en möjlig plats för förvaring av lågaktivt avfall. Detta är oacceptabelt. Ett strategiskt förhållningssätt behövs. Kärnkraftsindustrin har skapat enorma skador redan och vi måste vara säkra på att inte fler samhällen och människors liv fördärvas av dess arv i framtiden.

Vidal-Quadras Roca
Herr talman! Stringens är ett oumbärligt krav för det parlamentariska arbetet. Till förmån för denna stringens vill jag påminna om fyra fakta i samband med förfalskningen av uppgifterna om pelletdiametern i MOX-bränslet i anläggningen British Nuclear Fuels i Sellafield.
För det första handlade det om onödiga och oväsentliga kontroller på begäran av en kund, inte om ett säkerhetskrav; för det andra bröt man inte mot något villkor för kärnsäkerheten; för det tredje förelåg inga radiologiska risker; för det fjärde överträddes inga säkerhetsbestämmelser i Euratomfördraget, för pelletvikten var korrekt.
Vi står därför inför ett beklagansvärt fall av bristande yrkesetik som fått enorma konsekvenser för det drabbade företagets ekonomi och anseende, men man kan under inga omständigheter, utan att det strider mot sanning, bekräfta att det rör sig om en händelse som inverkar på de anställdas eller allmänhetens säkerhet. Däremot påminner oss ett misstag som det vi nu engagerar oss i, trots sin triviala natur, om behovet av att skärpa kontrollen och konstant förbättra förfarandena i installationer av samma slag som upparbetningsanläggningen i Sellafield. Det kräver den ansvariga brittiska myndigheten. Det är också ett uttryckligt krav i den resolution som vår grupp stöder och vi hoppas att det kommer att uppfyllas i framtiden.

Adam
Herr talman! Vi får inte inbilla oss att förfalskningen av kvalitetskontrolluppgifterna vid Sellafield inte skulle vara en mycket allvarlig fråga. Jag misstänker att det lilla antal ledamöter som varit i kontakt med anläggningen, både ledningen och arbetstagarnas representanter i flera år, känner detta starkare än de flesta. Den avslöjade en dålig säkerhetskultur och otillräckliga sekundära kontrollförfaranden i tillverkningen av blandoxidbränslen. Vi skall emellertid notera att BNFL:s svar på kärnkraftsinspektionens rapport redan har resulterat i flera mycket betydande förbättringar. Dessa har hälsats välkomna av både inspektionen och den ansvariga ministern. Jag hoppas att de i detta avseende inte anklagas för att anpassa sig till de lokala sederna i just denna fråga. Jag skulle vilja föreslå att en av parlamentets roller borde vara att övervaka de pågående förändringarna i ledningen.
Vi bör också notera att chefsinspektören och kommissionen gjorde det mycket klart för utskottet för industrifrågor att det inte fanns några följder för säkerheten vid någon av anläggningarna i Sellafield. Kärnsäkerheten var inte ett problem, inte heller säkerhetsfrågorna med avseende på transporten av kärnmaterial. Jag är glad att kommissionären har underbyggt den uppfattningen i kväll. Bränslet kan användas säkert för de ändamål som det har tillverkats.
Men detta får inte vara någon anledning till självbelåtenhet. Vi försöker tillämpa normerna på ansökarländerna från Östeuropa och, skulle jag vilja föreslå, utöver ansökarländerna i Östeuropa. De flesta av oss vill fortfarande att Europeiska unionens normer skall gälla för alla kärnanläggningar. Vi vet att Västeuropeiska föreningen för kärnkraftsreglerare eftersträvar harmonisering. Jag skulle vilja hoppas att kommissionären, vilket andra kolleger har bett om, kommer att ompröva sitt ställningstagande och faktiskt stödja och uppmuntra WENRA att uppnå detta mål
På grundval av mina egna erfarenheter i ett antal länder är jag fullständigt övertygad om att detta är det sätt på vilket vi kan inge allmänheten tillförsikt. Det är att inge den allmänna opinionen tillförsikt som måste vara vårt huvudmål som parlament.

Banotti
Herr talman! Jag har nu varit ledamot i detta parlament i sexton år. Jag tror att jag inte misstar mig om jag säger att i bokstavligen varenda ett av dessa sexton år har den irländska regeringens och det irländska folkets oro beträffande kärnkraftsanläggningen i Sellafield tagits upp i detta parlament.
Jag är alltid medveten om, när jag ser mig omkring, att antagligen varenda glödlampa i denna kammare lyses upp av kärnkraft, vilket förklarar ovilligheten från många av de flesta europeiska kärnkraftsmakterna att ta itu med den oro vi hyser i Irland. Vår oro har framförts till den brittiska regeringen av på varandra följande regeringar. De har oftast, vilket jag beklagar, mötts med likgiltighet och faktiskt mycket ofta med förakt. Det finns nu i Irland inte längre någon som helst tillit till de försäkringar om säkerheten för kärnkraftsanläggningen i Sellafield. Den senaste uppgifterna om förfalskning av handlingar bara ökade det djupt kända obehag som delas av folket på hela vår ö.
Vi är ett land som bara utsätts för riskerna och inte drar någon nytta av detta kraftverk. Vi vet att Tyskland och Japan skickar sitt kärnavfall till Sellafield för bearbetning, då det är alldeles för politiskt obekvämt för dem att göra det i sina egna länder på grund av oron för detta.
Jag ber kommissionären att ompröva sin hållning. Jag vill också ställa en till fråga till henne: finns något av icke-kärnkraftsländerna i den kärnsäkerhetskommitté ni nämnde? Det är på tiden att vi inser att vi måste räkna kostnaden att bearbeta avfallet från dessa kärnanläggningar som en ingående del av kostnaden. Det är i allmänhet mycket mer bekvämt att utelämna detta, men det är något som den irländska regeringen, irländska folket och till vår glädje också den danska regeringen oroar sig för extremt mycket. De delar också vår oro.

Wynn
Herr talman! Jag bad om ordet i denna debatt, inte bara för att jag kommer från nordvästra England där Sellafield-anläggningen är belägen, inte bara för att 10 000 människors uppehälle skulle äventyras om Sellafield stängdes och inte för att jag skulle ha något intresse i kärnkraftsindustrin. Det har jag inte. Jag bad om ordet för att jag skulle vilja försöka få med litet sanning i den här debatten. Problemet är att när man talar om kärnkraftsfrågor - i synnerhet Sellafield - så domineras diskussionen av förvrängningar av sanningen.
När Ahern talade, sade hon att kärkraftsinspektionen hade riktat förödande anklagelser mot anläggningen. Det gjorde den inte alls! Hon talade om den förödande anklagelsen mot säkerhetskontrollerna. Det gjorde den inte alls! Den gjorde tre säkerhetsrekommendationer och kontrollerna var kvalitetssäkringskontroller, vilket andra talare har sagt. Hon sade att rapporten kom från ett pressuttalande från The Independent. Det gjorde den inte alls det. De anställda vid BNFL tog upp frågan. Det var de som upptäckte det. Det var BNFL som informerade kärnkraftsinspektionen och sina kunder om vad som inträffat. Hon talade om kontaminering av haven i Irland och Danmark. Jag citerar The Independent där sju framstående danska vetenskapsmän, som faktiskt studerar de radioaktiva utsläppen från Sellafield som sitt professionella intresseområde, vilka sade den 12 maj: "Det finns inget vetenskapligt stöd för påståendet att de nuvarande radioaktiva utsläppen från Sellafield skulle leda till en oacceptabel kontaminering av de nordatlantiska och arktiska regionerna". När man redan bestämt sig, är fakta bara förvirrande!
Hon talade om skandalen med säkerhetsmissbruket. Det är en fullständig förolämpning av de som arbetar där, inte minst deras familjer som bor nära platsen! De som arbetar i kraftverket skulle inte arbeta där om de ansåg att det var osäkert. De skulle verkligen inte riskera sina familjer om så vore fallet. Det är en förödande anklagelse mot dem som arbetar där. Sedan talade hon om korruption. Det är verkligen deras sista drag.
Till sist vill jag säga till kommissionären: det ni borde göra, förutom att lyssna, är att avlägga ett besök i Sellafield och ta reda på fakta själv. Det är det bästa råd jag kan ge er och många ledamöter i detta parlament med.

Inglewood
Herr talman! Som Cumbria-bo - jag är född, uppväxt och bosatt där - och en av nordvästra Englands företrädare, så finns det ingen annan i detta parlament som har påverkats mer av efterdyningarna från de senaste händelserna i Sellafield än jag.
Låt oss vara helt klara med saken. Det har skett verkliga felsteg i det sätt på vilket det har skötts. Dessa felsteg är helt enkelt oacceptabla. Som Cumbria-bo vet jag att många människor i mitt hemland - vilket jag har privilegiet att företräda - känner sig svikna av British Nuclear Fuels. Men, som det redan har påpekats, har det inte skett några brott mot lagen eller reglerarnas bestämmelser och riktlinjer. I ett rättssamhälle kan de senaste händelserna inte användas som en förevändning för att stänga anläggningen.
Jag vet att det finns många som skulle vilja att Sellafield stängdes. I synnerhet vet jag att detta är en mycket starkt företrädd åsikt i delar av Irland. I ett fritt samhälle, om det är det så folk känner, så måste de tillåtas att uttala sin åsikter. Men det är inget skäl till att anläggningen skall stängas. Det kan inte vara fråga om att ett lagligen upprättat företag i någon del av Europeiska unionen skall stängas av de offentliga myndigheterna utan att det har brutit mot lagen. Detta gäller Irland, Danmark, Förenade kungariket eller i vilket som helst av de övriga medlemsstaterna.
Ägarna - det vill säga Förenade kungarikets regering - och de anställda vid Sellafield har legitima intressen som inte bara kan sopas under mattan. Detta gäller i detta fall på samma sätt som för alla andra.
Slutligen, på samma sätt som de senaste krisen i Sellafield är självförvållad så ligger lösningen på den i British Nuclear Fuels händer, vilket de själva förstår. Det måste komma till uttryck i handling - deras handling.

Doyle
Från ett irländskt perspektiv bevittnar vi början på slutet för upparbetningen i Sellafield och vi har allierade. Kommissionens befogenheter på detta område som den ansvariga gemenskapsinstitutionen är fortfarande hopplöst otillräckliga, pinsamt otillräckliga. Inga enhetliga normer för säkerhet och utsläpp, inget rådfrågningsförfarande i gemenskapen beträffande kraftverk som är belägna nära gränser, inga klara gemenskapsföreskrifter för lagring och transport av kärnbränsle eller kärnavfall, inget tillräckligt gemenskapssystem för information och övervakning när kärnkraftstekniska fel inträffar.
Kärnsäkerheten i utvidgningsprocessen är en viktig källa till oro. Då det inte finns några förskrivna kriterier i EU-lagarna som reglerar utformningen och driften av kärnanläggningar, hur skall vi kunna bedöma deras driftsäkerhet? Realister accepterar och förstår att livet är fullt av risker. Samhället accepterar vanligen en viss risknivå i utbyte mot en förmån och förespråkare av kärnkraften påminner oss nästan oundvikligen om balansen mellan risk och nytta. Vilken nytta tillkommer Irland i utbyte mot risken att utsättas för majoriteten av Storbritanniens kärnanläggningar?
Om kärnsäkerheten och kärnkraften är så ofarliga, varför ligger då inte majoriteten av dessa anläggningar nära befolkningscentren i sydöstra England? För att minimera risken för dessa befolkningscentra förstås. Men sett ur ett irländskt perspektiv, så vänder detta upp och ned på logiken. Vi har grevskapen Antrim, Down, Louth, Dublin, Wicklow och Wexford där den stora majoriteten av befolkningen på ön Irland, ungefär två miljoner människor, är bosatt, i närheten av Irländska sjön där majoriteten av de brittiska kärnkraftsinstitutionerna är belägna.
Vidare har vi alla under de senaste åren sett hur konsumenternas omsorg om näringskedjans okränkbarhet kan ödelägga en tidigare till synes säker marknad. Se på BSE- och dioxinproblemen. Vi kan bara börja ana vilka effekter något slags kärnkraftslarm - bara ett larm - skulle kunna ha på dessa sektorer i vår ekonomi. Rätten att kunna välja om man vill utsätta sig själv eller sina barn för en risk är en mycket grundläggande mänsklig rättighet. Denna rätt att bestämma, kontrollera, att ha något att säga till om risken av näraliggande koncentrationer av kärnanläggningar förvägras oss som bebor Irländska sjöns västra strand. I praktiken motsvarar inte beslutsfattandet i kärnkraftsfrågor i Förenade kungariket alls de demokratiska normerna. Ofta fattas tvivelaktiga beslut bakom en mur av hemlighetsmakeri.
Jag skall avsluta. Verkligheten i Sellafield går längre än bidragen till Kyotomålen om den brittiska ekonomins beroende av kärnenergi. Det omfattar också en litania av icke rapporterade incidenter, förfalskade kvalitetskontroller av blandoxidbränslestavar, vilket lett till att japanerna tappat förtroendet för säkerhetsstandarden vid anläggningen och att tyskarna och schweizarna avbeställt blandoxidbränslepellet.
Verkligheten i Sellafield omfattar incidenter i september förra året och tidigare i år där avsiktligt sabotage förekommit, enligt uppgift från personalen. Allvarliga tvivel har rests beträffande upparbetningens långsiktiga livskraftighet. Deras orderböcker är fulla för ett par år till, men inga nya order har kommit in på grund av kontrollmisstagen i blandoxidbränsleanläggningen. Till och med den nye VD:n, Norman Askew, har rapporterats säga att upparbetning inte är den stora del av verksamheten som det en gång var. En direktör har sagt offentligt att framtiden för anläggningen är oviss. Men en framtid för kärnkraften i Sellafield kan försvaras: inte produktion av blandoxidbränsle, inte termisk oxidbearbetning vid MOX- och THORP-anläggningarna. Arbetsstyrkas skicklighet och erfarenhet och de stora kapitalinvesteringarna kan och skall inriktas på bättre avfallshantering och skapandet av ett framstående centrum för avveckling och det är vad jag tycker att vi borde koncentrera debatten på.

Wallström
. (EN) Herr talman! Tack för en mycket intressant och värdefull debatt. Jag hoppas att vi alla kan hålla med om behovet av förtroendeskapande åtgärder, även om slutsatsen är att denna incident inte ledde till betydande skador eller allvarliga risker, så ser vi att priset för en förlust av förtroende är mycket högt. Det ligger i allas vårt intresse att garantera att våra medborgare känner förtroende för våra trygghets- och säkerhetssystem.
Jag är beredd att när som helst komma till vilket utskott som helst i parlamentet för att diskutera frågorna. Jag kan säga att jag personligen verkligen skulle föredra gemenskapsbestämmelser. Men vi får inte ge intrycket att detta skulle innebära högre säkerhetsnivåer i Europeiska unionen, på grund av regeln om enhällighet i besluten i dessa frågor så skulle slutresultatet bli att vi får miniminormer som inte skulle leva upp till våra medborgares förväntningar. Vi måste vara realistiska, eftersom vi känner till diskussionerna, ställningstagandet och attityden bland medlemsstaterna: de är inte villiga att ge Europeiska unionen större befogenheter på detta område. Det är också därför kommissionens ansvar på detta område begränsas till att kontrollera radioaktiviteten - men inte mer än så.
Vi behöver europeiska bestämmelser. Men vi får inte ge intrycket att detta kan åstadkommas mycket lätt och snabbt. Jag delar åsikten att vi bör diskutera detta mer genomgående.
För att svara på Banottis fråga, så sammanför denna säkerhetsgrupp för europeiska kärnkraftsanläggningar de som driver kärnkraftverken och reglerarna av kärnkraftsindustrin, vilka kommer från både medlemsstater och ansökarstater. Det är inte ett vidare forum, men de kan samarbete i denna särskilda säkerhetsgrupp.
Det är inte första gången som Sellafield diskuteras och vi måste se närmare på säkerhetsfrågorna eftersom det skedde en olycka i Japan, som ni minns. Det skedde på grund av slappa kontroller och att en del i personalen trodde att de kunde göra sin egen blandning. Så till och med i högt avancerade samhällen finns det risker med kärnkrafts- och bearbetningsteknikerna.
Jag skulle bli mycket glad att komma till parlamentet när som helst för att fortsätta denna diskussion. Men jag vill inte inge någon falska förhoppningar om vad som kan åstadkomma mycket snabbt och med medlemsstaternas hjälp. Det är också därför vi har begränsade befogenheter.

Talmannen
Jag har i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen mottagit fem resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.45.)

