Resultat från Europeiska rådets möte (Bryssel, 19-20 juni 2008) - Halvåret för det slovenska ordförandeskapet (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om resultatet från Europeiska rådets möte i Bryssel den 19-20 juni 2008 och ett uttalande av rådets ordförande om halvåret för det slovenska ordförandeskapet.
Mina damer och herrar! Gruppordförandena och de politiska grupperna kommer att redogöra för sin ståndpunkt och också utvärdera det slovenska ordförandeskapet.
Jag vill uppriktigt tacka rådets ordförande och Sloveniens premiärminister, Janez Janša, och hans minister, Janez Lenarčič, för det utmärkta samarbetet med Europaparlamentet och talmannen.
Jag vill tala om för er, herr rådsordförande, premiärminister Janez Janša, att jag anser att detta var ett av de mest parlamentsvänliga ordförandeskapen som vi har upplevt, och jag vill uppriktigt tacka er för detta här under Europaparlamentets plenarsammanträde.
(Applåder)
Janez Janša
rådets ordförande. - (SL) Tack så mycket för ordet, herr talman! Och tack för de fina orden om det slovenska ordförandeskapet. Jag uppskattar verkligen det goda samarbete som rått under vårt ordförandeskap för rådet, och samarbetet med parlamentet. Till er, herr Barroso, kommissionens ordförande, kan jag i fråga om samarbetet med Europeiska kommissionen säga att det har fungerat mycket bra, och samverkan mellan rådet, kommissionen och parlamentet under de senaste sex månaderna har hjälpt oss att uppnå en rad förbättringar som har gjort Europa bättre och mer effektivt, i synnerhet i fråga om de nödvändiga reaktionerna på de globala förändringarna.
Det gläder mig att i dag kunna framföra resultaten från Europeiska rådets möte i juni. Det var ett intressant möte som var fullt av utmaningar, och det var på ett sätt också en möjlighet att sammanfatta de framsteg som vi har gjort tillsammans under de senaste sex månaderna. Under det första halvåret 2008 har det skett saker hela tiden, slag i slag. De förändringar som vi genomfört har visat att Europa är dynamiskt, att det fungerar och att det kan hantera problem.
Under de senaste sex månaderna har vi - om jag kan få nämna ett fåtal insatser - utvidgat euroområdet genom att i förra veckan bjuda in Slovakien, som kommer att ansluta sig till euroområdet den 1 januari 2009, vi har undanröjt de sista hindren för Schengen och vi har inlett och genomfört en ansenlig del av Europeiska året för interkulturell dialog. I detta sammanhang vill jag särskilt tacka parlamentets talman, Hans-Gert Pöttering, för de flertaliga evenemang som anordnats i Europaparlamentet under året för interkulturell dialog. Jag var själv närvarande vid flera av dessa evenemang. Enligt min uppfattning gav i synnerhet mötet med religiösa ledare ett stort mervärde, och det utgjorde en fortsättning på en tradition som är värd att bevara i framtiden.
Vi inrättade Europa-Medelhavsuniversitetet vid den slovenska kusten och nådde en överenskommelse om huvudkontoret för Europeiska institutet för innovation och teknik i Budapest. En första Havets dag i Europa har inrättats. I mars inledde vi den andra cykeln av den förnyade Lissabonstrategin och presenterade en femte frihet.
Vi har också firat några viktiga årsdagar för Europeiska unionen: 10-årsdagen för Europeiska centralbanken och euron, 50-årsdagen för detta aktade parlament, Europaparlamentet, och 60-årsdagen för Haagkongressen.
Som jag sa tidigare var det möjligt att göra framsteg huvudsakligen tack vare en god samverkan mellan rådet, parlamentet och kommissionen. Jag vill återigen tacka ordföranden för kommissionen och Europaparlamentets talman för det tydliga personliga engagemang som de visat. Utan det skulle samordningen ha varit avsevärt mycket svårare, och dessa förbättringar skulle ha varit mer ovissa. Det var alltså en strategisk hjälp. Det vill jag tacka för, och jag vill också tacka gruppordförandena och utskottsordförandena i Europaparlamentet för bra meddelanden och för deras samarbete, framför allt under de senaste veckorna efter folkomröstningen på Irland som var mycket krävande politiskt sett. Jag måste säga - detta är naturligtvis min bedömning - att vi för vår del betraktar detta som ett mycket bra samarbete.
Jag vill inleda dagens väsentliga rapport om Europeiska rådet i juni där jag avslutade mitt tal i januari, då jag fastställde prioriteringarna, nämligen med önskemålet att alla som av någon anledning uppehåller sig ett tag i någon stad i Europeiska unionen, inklusive Irland, någon gång kommer att utan tvekan kunna säga att han eller hon känner sig som europé och bryr sig om vad som sker med Europa i morgon, eftersom han eller hon vet att Europa bryr sig om vad som sker med honom eller henne i morgon.
Själv anser jag att de senaste händelserna, och det faktum att Irland röstade mot en ratificering av ändringsfördraget från Lissabon, har gett denna tanke ökad betydelse. Vi måste inse att detta inte är en kris för Lissabonfördraget eller för Europa eller Europeiska unionen i allmänhet. Enligt min uppfattning är det ett fall av den urgamla utmaningen för all politik så länge som politiken har funnits och varit en verksamhet för allmänhetens bästa.
Utmaningen består framför allt av detta: hur ska vi kunna garantera majoritetens stöd för reformförslag och förslag till förändring vid en tidpunkt då saker och ting går bra? Och när det inte föreligger några stora yttre faror? Vid en tidpunkt då vi alla kan se att tillvaron för de befintliga generationerna i Europa är betydligt bättre än tillvaron för tidigare generationer? Hur ska vi kunna övertyga människor om att vissa förändringar måste införas för att denna goda och stabila tillvaro ska kunna fortsätta? Och hur ska vi kunna garantera stöd för de förändringar som föreslagits vid en tidpunkt då solen skiner, då himlen är blå, eller ganska blå? Och hur ska vi kunna förklara att det verkligen är nödvändigt att laga taket i god tid?
Om vi inte lyckas förklara detta - och det är ett problem inom både den nationella politiken och den europeiska politiken - är den enskilda personens omedvetna reaktion - och detta är logiskt och normalt - att försvara det befintliga. Att klamra sig fast vid övertygelsen att vi har fått det vi har med hjälp av befintliga lösningar, och varför ska vi i så fall ändra dem. Under dessa omständigheter är det betydligt lättare att skildra oro än att skildra framtida resultat som ännu inte finns.
Denna utmaning är stor, och diskussionen vid Europeiska rådet i juni visade tydligt att den måste antas. Den visade också att vi är eniga när det gäller att erkänna att en utvidgad europeisk union å ena sidan behöver instrument för en effektivare och mer demokratisk funktion på insidan och å andra sidan naturligtvis en ny institutionell grund för en effektivare funktion på utsidan. Det finns helt enkelt inga alternativ. Vi kan söka olika valmöjligheter, men det finns helt enkelt inte något alternativ till detta strategiska svar.
Vi har också enats om att fastställa vägval utifrån en gemensam strategi, gemensam analys och förslagen från våra irländska kolleger vid Europeiska rådet i oktober. Men fram till dess bör vi följa tre riktlinjer, nämligen att söka efter en lösning på ett sätt som inte rubbar Lissabonfördragets grunder som vi har enats om och som vi undertecknade gemensamt den 13 december förra året, och som innebär ett bra svar på de centrala utmaningar som Europeiska unionen står inför. Överenskommelsen går därför ut på att vi fortsätter att bygga härifrån och inte börjar om från början.
Det finns också en överenskommelse och en slutsats om att ratificeringsförfarandena ska fortsätta. Demokrati innebär att allas åsikter respekteras, att allas åsikter har samma värde, att beslutet av väljarna på Irland, som framkom i folkomröstningen, respekteras, men att övrigas åsikt naturligtvis också respekteras. Fördraget har hittills ratificerats av 19 nationella parlament. Det brittiska parlamentet slutförde ratificeringen vid tiden för folkomröstningen på Irland och Europeiska rådets möte. En av medlemsstaterna fortsatte alltså ratificeringsförfarandet vid denna tidpunkt och upprätthöll tempot.
Trots detta måste, som jag redan sagt, signalen från Irland tas på allvar. Om inte annat så för att detta inte är första gången som det har förekommit negativa reaktioner på föreslagna ändringar eller ett ändringsfördrag. Och också för att detta inte är det sista fördrag som vi harmoniserar eller som kommer att behöva ändras. Detta är inte den sista ändringen som Europeiska unionen kommer att föreslå. Det kommer att krävas svar på nya utmaningar som uppstår även i framtiden. Sådana här, och ännu viktigare, lösningar kommer oavbrutet att behöva samordnas. Därför måste detta omedelbart beaktas och övervägas noggrant.
Först och främst, varför skedde detta? Vi måste kunna fastställa alla orsaker och, enligt min uppfattning, verkligen fokusera på det som jag talade om tidigare - den urgamla utmaningen för all politik. Samtidigt anser jag att vi måste fokusera på kommunikationen, som tydligt bör eller måste visa européerna varför Europa behöver ett nytt fördrag. Min uppfattning är att detta kan förklaras, att det inte är så svårt, men att det krävs en viss tid och rätt tillvägagångssätt.
Jag anser också att vi måste bygga på att en viss allmän inställning till Europeiska unionens institutioner håller på att förändras. Om jag ska vara mer precis anser jag att vi måste engagera oss mer i att skapa en europeisk identitet. En europeisk identitet som inte påverkar medlemsstaternas nationella identitet. En sorts synergi av dessa identiteter. I detta avseende anser jag inte att lösningen ligger i någon sorts konfrontation mellan de olika identiteterna, utan i en synergi. Jag anser att det är av stor betydelse att vi i denna strategi har i åtanke att denna identitet har skapats relativt långsamt, genom formella handlingar och formella institutioner, och att det också krävs ett smidigare tillvägagångssätt från vår sida.
Det fördes en mycket bra debatt om denna punkt med det civila samhället i Europa, om jag kan säga så, på 60-årsdagen för Haagkongressen, där en rad bra förslag framfördes. Parlamentets talman deltog i denna debatt, liksom ordföranden för kommissionen och cheferna för ett flertal andra europeiska institutioner och hundratals unga människor, och företrädare för äldre generationer från hela Europeiska unionen. Det var en rad förslag som upprepades där som vi, enligt min uppfattning, måste börja genomföra i framtiden.
Trots att vi har ett stort antal officiella språk med lika status i Europeiska unionen - och detta i viss mån är ett problem när det gäller utformningen av europeiska medier eller t.ex. den europeiska filmindustrin - bör detta inte utgöra något hinder för att anta strategier eller vidta sådana åtgärder, och inte göra sådana saker som är lättare. När det gäller identitet är det mycket viktigt att människor identifierar sig med något gemensamt - med ett europeiskt fotbollslag till exempel. Man skulle kunna anordna en fotbollsmatch mellan Europeiska unionen och Latinamerika eller Afrikanska unionen. Det har gjorts några sådana experiment tidigare. De fick mycket större uppmärksamhet av den europeiska allmänheten än själva mötet. Det borde vi dra lärdom av.
Vi måste alltså anpassa kommunikationen. (Talaren avbröts av en ledamot - skratt) Den matchen skulle verkligen få stor publik. Kanske större än det här sammanträdet. (Skratt)
När det gäller detta meddelande anser jag att vi måste inse att modern teknik utformar en sorts ny strategi bland de yngre generationerna i fråga om kommunikation, och att detta öppnar en rad nya möjligheter och gör det möjligt för oss att övervinna många hinder som vi inte kunnat övervinna tidigare. Det innebär naturligtvis samtidigt att vi har en mycket krävande befolkning. De är personer som känner till sina rättigheter och som också är medvetna om möjligheten att utöva sina rättigheter, och detta måste beaktas i kommunikationen.
Jag är kort sagt övertygad om att tempot i fråga om att söka efter de lösningar som ingår i ändringsfördraget från Lissabon inte kommer att avta fram till oktober. Majoriteten av kolleger från de medlemsstater i Europeiska unionen där ratificeringsförfarandet för ändringsfördraget från Lissabon inte har slutförts har i denna debatt sagt till rådet att detta kommer att ske under de kommande månaderna. Siffrorna kommer att se helt annorlunda ut i oktober.
Europeiska rådet har inte ändrat dagordningen trots att vi har stött på detta dödläge i fråga om ratificering till följd av folkomröstningen på Irland. I dagordningen fokuseras det på säkerhetsfrågor, de stigande priserna på olja och energiprodukter och de sociala följderna av detta och, naturligtvis, på miljö- och energifrågor.
Vi har stakat ut ett visst sätt att hantera prisökningarna för livsmedel och olja - jag tror att kommissionens ordförande kommer att tala mer om detta - men rådet har fastslagit att problemet är allvarligt. Livsmedelspriserna steg med 9 procent 2006, förra året steg de med 40 procent och under de tre första månaderna i år nådde de sitt högsta nominalvärde på de senaste 50 åren. Och oljepriserna har stigit med 500 procentenheter på sex år, vilket har förändrat situationen i strategiskt avseende.
Det är anledningen till att vi under rådets möte talade mycket om kortsiktiga åtgärder, framför allt om sådana som det finns trängande behov av bland enskilda personer och hushåll med låg inkomst, där en stor del av den personliga budgeten eller familjebudgeten läggs på livsmedel. I detta avseende måste vi naturligtvis veta vilka av dessa åtgärder som faller inom ramen för europeisk politik och vilka som faller inom ramen för nationell politik och tillhör medlemsstaternas regeringar. Många av dessa åtgärder antas av enskilda länder. Europeiska kommissionen har också antagit en rad åtgärder som hör till dess behörighetsområde. Och dessa åtgärder är nödvändiga. Kortsiktiga åtgärder är nödvändiga. Det skulle verkligen vara ett misstag att bara tala om långsiktiga åtgärder, för människor måste leva fram till dess att de långsiktiga åtgärderna börjar verka. Och under denna övergångsperiod måste vi stödja dem som drabbas hårdast. Detta förväntas också av nationella regeringar och av Europeiska unionen. Men vi måste veta vilket svar som är effektivast och på vilken nivå.
Europeiska unionen existerar naturligtvis först och främst för att vi kan finna lösningar på frågor inom ramen för denna gemenskap, i Europeiska unionen, som enskilda stater inte kan finna lösningar på. När vi talar om de verkliga orsakerna till prisökningarna på olja, livsmedel, råvaror och energi i allmänhet rör det sig om ett strategiskt globalt problem. Om det finns något uttalat behov av ett gemensamt europeiskt agerande så är det här, i denna situation.
De verkliga strukturella eller strategiska orsakerna till dessa prisökningar är naturligtvis åtskillnaden mellan tillgång och efterfrågan. Under den senaste tiden har efterfrågan växt betydligt. På kort sikt, och på mellanlång sikt, kan vi försöka att överbrygga denna klyfta, huvudsakligen genom ökad produktion, öppenhet, en marknadsorientering för jordbrukssektorn och energisektorn och naturligtvis genom innovationer som producerar kortsiktiga resultat och åtgärder såsom en systematisk övervakning av prisökningen.
Men vi bör inte lura oss själva. Billiga livsmedel och framför allt billig energi hör till det förflutna. De kommer inte att komma tillbaka. Förändringar i vanor och nya tekniska lösningar är nyckeln i detta sammanhang. Och för att detta ska lyckas ser vi nu - utöver miljöskäl, som vi talade mycket om i mars - också till mycket specifika ekonomiska, och i stor utsträckning sociala, skäl. Det finns inte tid att gå in ytterligare på detta.
Jag vill säga följande om de övriga slutsatserna. Vi har också enats om åtgärder som kommer att öka de europeiska medborgarnas säkerhet. Europeiska unionens framgång kommer i allt högre grad att vara beroende av att vi vänder oss utåt, och därför är det viktigt att medborgarna känner att öppenheten inte äventyrar deras säkerhet, utan ökar den, naturligtvis förutsatt att vi inför de rätta mekanismerna.
Därför har Europeiska rådet bekräftat de prestationer som gjorts nyligen på området för rättsliga och inrikes frågor, slutförandet av utvidgningen av Schengenområdet och överenskommelsen om att ha övergått till ett nytt andra generationens IT-system i september 2009. Man har bekräftat omvandlingen av Europol till en europeisk byrå, framstegen i genomförandet av en strategi mot terrorism och ett rambeslut som stärker medborgarnas rättigheter i tillämpningen av beslut i deras frånvaro.
Vi har också vidtagit vissa åtgärder för att få en bra grund för ett antagande av energi- och klimatpaketet i slutet av året. Och på samma punkt - jag talar utifrån min egen erfarenhet av de senaste sex månaderna - så har vi praktiskt taget hela världens ögon på oss i Europeiska unionen när vi talar om energi- och klimatpaketet. Vi förväntas komma med lösningar. Och med ledarskap. Och vi bär ett mycket stort ansvar på detta område.
När kommissionens ordförande och jag själv mötte flera ledare för de karibiska staterna vid toppmötet mellan EU, Latinamerika och Karibien bad de oss att få Europeiska unionen att inta en fast ståndpunkt. Vi bör få till stånd dessa åtgärder, för de sa att de kommer att drabbas mycket direkt av konsekvenserna om klimatförändringarna inte stoppas. Vi fick också höra mycket sorgliga historier om hur ansenliga områden, öområden som tillhör vissa av dessa länder, redan håller på att försvinna.
Vid mötet i juni sammanfattade Europeiska rådet de många framsteg som vi har gjort. Det finns inte tid att räkna upp alla dessa nu. Vi är nöjda med Galileoavtalet. Vi är nöjda med överenskommelsen om en rad direktiv som krävt lång tid att harmonisera. Det gläder oss att det har skett ett genombrott i fråga om en avreglering på energimarknaden, både vad gäller gas och elektricitet. Och vi är också glada över att vi nådde dessa lösningar, som jag sa tidigare, endera med eller på grund av ett gott samarbete mellan rådet, Europaparlamentet, de politiska grupperna och ordförandena för arbetsgrupperna i Europaparlamentet, att kommunikationen var realistisk och att vi kunde göra dessa framsteg.
Vi är också nöjda med de genombrott som gjorts i fråga om ett europeiskt perspektiv för västra Balkan. Under denna period har associerings- och stabiliseringsavtal undertecknats av alla dessa länder. Och vad gäller situationen i Kosovo har Europeiska unionen haft en strategisk och stabiliserande roll. Vi är glada över att vi har harmoniserat praktiska åtgärder och att vi i dag, trots den oro som förekom i januari när vi talade om dessa prioriteringar och när jag svarade på era frågor om situationen i denna region, kan säga att den övergripande situationen i regionen är betydligt mer stabil, och betydligt mer stabil än många hade förväntat sig, också i Kosovo.
Därför vill jag återigen uppriktigt tacka er för ert samarbete, som har medfört synergi. En stor del av de förbättringar som vi utfört, och även några av dem som vi bara har slutfört till hälften och som ska slutföras av nästa ordförandeskap, hade inte kunnat utföras utan den stora mängd goda vilja som vi gemensamt tillfört dessa ansträngningar, till förmån för Europa.
(Applåder)
José Manuel Barroso
kommissionens ordförande. - (EN) Herr talman! Varje europeiskt råd är olikt det andra, och detta hade inte kunnat vara mer komplicerat, i och med att det ägde rum vid en svår tidpunkt, bara en vecka efter det att Irland röstat ”nej” och vid en tidpunkt då oron över de stigande livsmedels- och oljepriserna växte.
Att vi kunde gå vidare med detta möte utan den dramatik som vissa personer har försökt tillföra kan tillskrivas premiärminister Janez Janšas effektiva ordförandeskap och det konstruktiva engagemanget från Europeiska rådets medlemmar. Betoningen har snarare legat på ett samarbete mellan medlemsstaterna och de europeiska institutionerna för att finna lösningar på såväl institutionella som praktiska problem som är av direkt betydelse för våra medborgare.
I fråga om Lissabonfördraget rådde bred enighet om de ståndpunkter som kom fram i debatterna i Strasbourg. Ingen ifrågasatte fördelarna med Lissabonfördraget eller att medlemsstaterna har all rätt att fortsätta ratificeringen - och faktiskt på alla sätt bör uppmuntras att göra det. Det erkändes att beslutet i folkomröstningen måste respekteras, och förstås på rätt sätt, och att det skulle behövas tid för att nå enighet i fråga om hur vi ska gå vidare.
Samtidigt får institutionella problem inte hindra Europeiska unionen från att leverera den politiska dagordningen till medborgarna. Att återgå till frågan vid Europeiska rådet i oktober betraktades som att finna rätt balans genom att ge de irländska myndigheterna tid till analys och rådfrågning och till att samtidigt erkänna att det fortfarande är bråttom att finna ett sätt att gå vidare.
Under tiden visade Europeiska rådet sin beslutsamhet att driva den politiska dagordning vidare i vilken det fokuseras på medborgarnas behov. Framför allt ägde en detaljerad diskussion rum om hur Europeiska unionen skulle kunna agera för att påverka ökningen av priser på livsmedel och bränsle. I detta fall ansåg Europeiska rådet uppenbarligen att kommissionens meddelanden om priser på livsmedel och olja ger rätt förutsättningar. Jag är mycket tacksam för det stöd som våra meddelanden har fått, och även för begäran om vidare arbete av kommissionen i denna fråga.
Det fördes en livlig debatt mellan några medlemsstater som vill att Europeiska unionen bara ska fokusera på strukturåtgärder på längre sikt och låta de kortsiktiga åtgärderna utarbetas på nationell nivå, och andra som vill kunna visa invånarna att vi kan bemöta deras oro med särskilda åtgärder på såväl gemenskapsnivå som nationell nivå. Jag ställer mig eftertryckligen bakom det politiska behovet av att visa att vi kan bemöta följderna av höga olje- och livsmedelspriser för de mest utsatta grupperna i vårt samhälle.
Jag ser verkligen ingen motsägelse mellan behovet av ett strukturellt svar på vad som är ett strukturellt problem - energikrisen - och behovet av omedelbara åtgärder för att hjälpa dem som mest behöver det. Det är också viktigt att förstå att det finns olika arbetsnivåer, nämligen vad vi kan göra på nationell, europeisk och global nivå. Det är anledningen till att jag på kommissionens vägnar har bekräftat vår avsikt att lägga fram de förslag som jag redogjorde för i Strasbourg förra veckan, framför allt utvidgningen av Europeiska unionens livsmedelsstöd till de mest behövande inom Europeiska unionen, för det finns människor i Europeiska unionen som behöver vår hjälp. Det finns fattiga människor som är i behov av Europeiska unionens åtgärder. Jag redogjorde också för våra förslag att stödja jordbruk i utvecklingsländer och för paketet till stöd för fiskare som måste omstrukturera.
Medlemsstaterna har genom skattesystemet och det sociala trygghetssystemet naturligtvis också tillgång till en rad verktyg för att kunna tillhandahålla stöd på nationell nivå utan behov av gemenskapsåtgärder. Med hjälp av sådana åtgärder kan verkligt stöd tillhandahållas, men de fungerar bäst om de är rätt riktade och samordnade och framför allt om de är ordentligt anpassade till våra långsiktiga strategier och långsiktiga intressen.
Det är anledningen till att det gladde mig särskilt att Europeiska rådet starkt stödde en pådrivning av paketet om klimatförändringar och energisäkerhet. Kommissionens argument att höga oljepriser talar för vårt energi- och klimatpaket och för ett omedelbart antagande av detta togs väl emot och bestreds inte av någon. Liksom vi sa i Strasbourg i förra veckan är det bästa sättet att bli mindre sårbara för oljechocker i framtiden att bli mindre beroende. Det bästa sättet att bli mindre beroende är att arbeta vidare för större energieffektivitet och energidiversifiering och för en större energiproduktion inom Europeiska unionen. Detta var exakt det som vi stakade ut i de förslag som lades fram i januari.
Jag vet att parlamentet ger särskild uppmärksamhet åt paketet, och det är viktigt att de tre institutionerna arbetar effektivt så att vi kan nå en överenskommelse om paketet så snart som möjligt. Detta handlar, återigen, inte bara om framtiden för vår planet och miljö - och detta är naturligtvis frågor av avgörande betydelse - utan det handlar också om energisäkerhet och brådskan i fråga om ett ekonomiskt bemötande av medborgarnas oro.
Som ni vet har kommissionen klargjort att den inre marknaden för energi är av avgörande betydelse för en heltäckande politik i fråga om klimatförändringar. Det ena politiska området står inte fritt från det andra - energipolitik och klimat- och miljöpolitik. Det är anledningen till att det är viktigt att notera den breda enighet som råder om de viktiga punkterna i lagstiftningspaketet om den inre marknaden, framför allt när det gäller frågan om ett effektivt avskiljande av tillgång och produktionsverksamhet från nätverksamhet inom gas- och elsektorerna. I sina slutsatser uppmanar Europeiska rådet kommissionen och Europaparlamentet att nå en slutlig överenskommelse om paketet före den nuvarande mandatperiodens slut.
Det gläder mig särskilt mycket att Europeiska rådet stödde en annan viktig långsiktig åtgärd i form av en överenskommelse om att förlägga Europeiska institutet för innovation och teknik till Budapest. Forskning om klimatförändringar och energieffektivitet kommer att stå överst på listan. En del av svaret på frågan om energi och klimatförändringar är faktiskt innovation och teknik. I antagandet av Europeiska institutet för innovation och teknik och beslutet att förlägga det till Budapest ser jag ett tydligt åtagande att gå vidare med denna agenda för innovation och teknik.
Många andra frågor diskuterades också vid Europeiska rådets möte. Premiärminister Janša har redan tagit upp några av dessa. Jag ska inte gå in på några detaljer, men jag vill bara nämna västra Balkan, Medelhavsunionen, det östliga partnerskapet och millennieutvecklingsmålen. Jag vill understryka betydelsen av slutsatserna i fråga om denna sista punkt. Europeiska rådet bekräftar eftertryckligt åtagandet att Europeiska unionens årliga utvecklingsstöd till utlandet ska överstiga 66 miljarder euro 2010. Minst hälften av denna totala ökning ska avsättas till Afrika. Medlemsstaterna uppmuntrades till följd av ett förslag från kommissionen att fastslå sina egna vägledande tidsplaner, som ska visa hur de ska uppnå de överenskomna målen för utvecklingsstöd till utlandet.
Jag anser därför att detta europeiska råd verkligen har varit lyckat - även om det ägt rum vid en mycket svår tidpunkt av de orsaker som jag redan nämnt. Detta beror till stor del på det mycket kompetenta och engagerade sätt som det slovenska ordförandeskapet har förberett allt arbete på. Jag vill lovorda det slovenska ordförandeskapets engagemang, intellektuella och politiska uppriktighet och öppenhet. Om alla medlemsstater tillämpade dessa principer skulle Europeiska unionen kunna övervinna många problem.
Europeiska rådet ställdes inför oväntade svårigheter. Man lyckades snabbt anpassa sig till de nya omständigheterna och nå enighet om hur man skulle gå vidare. Resultatet visar en flexibel och rådig europeisk union - en union som enligt min uppfattning är beslutsam när det gäller att outtröttligt leverera det vi vill leverera till våra medborgare.
Hartmut Nassauer
för PPE-DE-gruppen. - (DE) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Rådet har lyckats sammanfatta slutsatserna av den viktigaste punkten på dagordningen på bara drygt en halv sida. Hela dokumentet är på 25 sidor. Detta visar - och jag vill betona detta - en berömlig återhållsamhet. Formen på överläggningarna går också ihop med omständigheterna. Rådet tar god tid på sig. Man vill behandla frågan om Lissabonfördraget igen i oktober, och till dess gör man vad man kan för att klargöra saken.
Allt detta är rätt och riktigt. Det är rätt och riktigt att respektera utgången i den irländska folkomröstningen. Det skulle vara fel att svinga piskan nu och förvänta sig att irländarna skulle ställa sig bakom oss - det är rent och skärt nonsens. Vi måste dock överväga hur vi ska kunna få bukt med denna situation, för den kris som vi nu står inför går bortom det som nu är det andra misslyckade försöket till den ändring av fördraget som fortfarande krävs. Denna kris påverkar EU:s grundläggande relation till sina medborgare och medborgarnas relation till unionen.
Irländarna röstade naturligtvis ”nej” av alla möjliga orsaker. En folkomröstning är ett politiskt hopkok av många olika ingredienser, och i detta fall har säkert en rad orsaker spelat en roll. De ligger delvis i den irländska inrikespolitiken och delvis i irländarnas allmänna desillusion när det gäller politik - det är sant. Men ett systemfel börjar tränga sig igenom här. En konstitution kräver en folkomröstning och folkets samtycke, men nu talar vi om ett internationellt fördrag. Ett internationellt fördrag lämpar sig i allmänhet inte för folkomröstning. Systemfelet sker på vår bekostnad.
Vi måste överväga om vi vill fortsätta på detta sätt i framtiden. Men om man bortser från alla aspekter som har att göra med inrikespolitiska överväganden var irländarnas ”nej” i grund och botten riktat mot Europeiska unionen och kanske minst av allt mot innehållet i fördraget. Ordförande Barroso! Er kommissionsledamot Charlie McCreevy är förmodligen inte den enda som inte har läst fördraget, för det står i själva verket klart att Europeiska unionens medborgare vänder sig mot unionen i allt högre grad.
Det är vår uppgift att börja söka efter orsaker till detta - vi kan inte överlämna det till irländarna. Det är vår uppgift, parlamentets, rådets och, inte minst, kommissionens uppgift att försöka hitta orsakerna. Kommissionens roll är att vara källan till EU:s politiska initiativ. Kommissionen ska framför allt forma det politiska klimatet. När människor talar om Bryssel så tänker de flesta på kommissionen, och först därefter - med rätta eller beklagligt nog - på parlamentet eller rådet.
Det europeiska enandet är i huvudsak obestritt. Jag känner knappt till någon medborgare som säger att han eller hon motsätter sig ett samarbete mellan de europeiska länderna. Därför är detta storskaliga förkastande, som i stort har inträffat i större eller mindre utsträckning i alla länder, desto mer förvånande. Det är snarare den vanliga bilden av Europeiska unionen, som framför allt formas av kommissionen, som ger oss problem.
Jag tror att man kan säga att Bryssel alltmer går människor på nerverna. Tanken på EU som fredsmäklare och som en framgångsrik ekonomisk supermakt börjar snabbt ge vika, och unionen framstår i stället som en molok vars omfattande och otympliga byråkrati, som ibland fungerar på ett godtyckligt sätt, får människor att känna det som att de inte har något att säga till om i fråga om sina egna angelägenheter.
Herr kommissionsordförande! Ni sa att man inte kan ägna hela veckan åt att klämma åt Europa och sedan förvänta sig ett glatt ”ja” till Europa på söndagen. Det skulle ha passat bättre att säga att man inte ständigt kan ägna hela veckan åt att utarbeta lagar, reglera och knyta ihop allt med byråkrati och sedan förvänta sig ett vänskapligt ”ja” från folket på söndagen.
Jag ska ge ett exempel: direktivet om markskydd har förkastats av ett tillräckligt antal medlemsstater på grund av att det strider mot subsidiaritetsprincipen. Kommissionen bryr sig inte om varför detta skedde, utan försöker nu i stället ignorera detta ”nej” och uppnå det mål man satt upp för sig. Det skulle vara lämpligare om vi i Europeiska unionen satte upp begränsningar för oss själva - utöver fördraget och de detaljerade bestämmelserna i det - och fattade beslut i Europa som otvivelaktigt måste fattas på EU-nivå.
Det är anledningen till att vi måste utveckla en ny kultur för subsidiaritetsprincipen. Vi måste låta medlemsstaterna utöva sina befogenheter och sitt ansvar, och vi måste också se till att de tar på sig detta ansvar.
Rådets ordförande talade om en europeisk identitet. Detta är verkligen viktigt. Men det måste grundas på vad som är Europas ansvar och vad som måste fortsätta att vara medlemsstaternas ansvar. Det är anledningen till att vi måste göra vad vi kan för att rädda fördraget. Det är så otroligt mycket bättre än allt som Nice kan erbjuda. Vi måste utnyttja denna möjlighet - om det finns en sådan möjlighet - och vi måste försöka återförena medborgarna med Europa.
(Applåder)
Martin Schulz
för PSE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag lyssnade uppmärksamt på vad Hartmut Nassauer sa. Han gjorde en bra analys av situationen i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, som leder 21 regeringar i Europeiska unionen, tillhandahåller den stora majoriteten av kommissionsledamöter och utgör en stor majoritet i Europaparlamentet. Jag föreslår att ni upprepar den beskrivning som ni just gav av situationen i er grupp och i kommissionen vid en kongress för PPE-DE - det skulle innebära framsteg. För en sak är säker: frågan som vi måste diskutera är hur långt bort Europa - och framför allt hur långt bort de medlemsstater som utgör denna union och regeringarna i dessa medlemsstater - har avlägsnat sig från medborgarnas vardagsproblem. Det skulle vara lite för lätt att säga att det bara är de europeiska institutionernas fel.
Vi måste verkligen diskutera detta med kommissionen. Gjorde man det inte bra när man presenterade åtgärdspaketet på fredagen efter den irländska folkomröstningen - helt fantastiskt! Man inkluderade inte de nödvändiga åtgärder som kommissionen skulle vidta, och som man precis har redogjort för, i den irländska folkomröstningen. Sedan tillkännagav man dem samma fredag som rösterna räknades. Vilket enormt misstag. Vi måste verkligen tala om detta. Men vi kan säkerligen inte stå här och säga att det var kommissionens fel, och sedan bara ge institutionen en liten avhyvling. Det skulle vara alltför lätt.
Jag kommer att återkomma till detta alldeles strax. Först och främst vill jag säga en sak till rådets ordförande. Ni gjorde ett bra arbete under ordförandeskapet. Parlamentets talman sa med rätta att det var ett parlamentsvänligt ordförandeskap.
Jag vill också tacka er för en sak som ni och jag diskuterade i början av året: upphävandet av embargot mot Kuba var enligt min uppfattning ett mycket viktigt steg, eftersom det kommer att underlätta Europeiska unionens politik för Latinamerika på ett betydande sätt. Detta är ett strategiskt partnerskap som vi måste främja på området för klimatförändringar och energipolitik. Jag anser att det är bra att ni har röjt ett hinder ur vägen. För övrigt gjorde ni slut på ett hyckleri, hyckleri i den meningen att vissa av de medlemsstater som oupphörligen har använt sitt veto i rådet för att vidmakthålla detta embargo är desamma som dem som hör till de största direktinvesterarna i Kuba. Därför var det en mycket, mycket bra åtgärd!
Ni har gjort framsteg på en rad andra områden under ert ordförandeskap, områden som jag inte längre behöver hänvisa till enskilt, eftersom de har nämnts av andra talare i kammaren. Men jag anser att ett litet land, en ny medlemsstat i Europeiska unionen, som har innehaft ett så bra ordförandeskap också förtjänar tack och beröm från Europaparlamentet!
(Applåder)
Det har sagts många fina ord i dag om det fördrag som måste räddas. Ja, verkligen! Det har gjorts många grandiosa uttalanden om vad EU kan göra - eller snarare, vad kommissionen kan föreslå och vad medlemsstaterna måste genomföra. Låt oss för all del ha en subsidiaritetsprincip, men i så fall måste medlemsstaterna också agera. I sådana fall måste de också agera på ett område som så uppenbart saknas i Europeiska unionen: social balans. Vad som saknas i Europa är inte längre en inre marknad - en sådan finns i tillräcklig utsträckning. Vad som saknas i Europa är inte längre fri företagsamhet - en sådan finns i tillräcklig utsträckning. Vad som saknas i Europa är en socialt och politiskt ansvarig motvikt mot denna utveckling av den inre marknaden! Europas medborgare är medvetna om detta: de är medvetna om att man alltid pratar om åtgärder på det sociala området i kommissionen, men att det aldrig vidtas några sådana åtgärder. Det är den avgörande orsaken till att Europas medborgare får stora skälvan av denna union.
Jag ska ge ett kort exempel: en granne till mig, som bor i min valkrets, har en nettoinkomst på 1 300 euro. Han betalar 600 euro för sin lägenhet och värmekostnader, och det omfattar energikostnader - det gjorde det åtminstone ... Därefter har han 700 euro kvar som han, hans fru och deras två barn ska leva på. I förrgår berättade han att han i år har varit tvungen att lägga 700 euro mer på energikostnader - på bensin till att köra hem från jobbet och på värmekostnader i hemmet: 700 euro mer. 700 euro mer innebär att han varje månad måste lägga undan 60 euro - av de 700 euro netto som han har att leva på - för att det ska täcka energikostnaderna. Det är nästan 10 procent av det belopp som går till levnadskostnader. Dessa människor är inte intresserade av EU-fördraget, och de är inte heller intresserade av de hållningar vi intar här i kammaren. Vad de behöver är direktstöd, och de behöver det nu!
Om dessa människor får uppfattningen att aktieägarvärde är viktigare för kommissionen än deras dagliga levnadsförhållanden så kommer de att vända ryggen åt Europa. Därför vill jag säga att detta toppmöte inte var någon framgång för oss, eftersom det inte heller denna gång lades någon fokus på dessa frågor. När vi ändå talar om institutioner, och folk anser att dessa institutioner inte tar hänsyn till det som ni, herr Janša, med rätta har sagt, nämligen att Europa borde vara viktigt för varje enskild medborgare, eftersom varje enskild medborgare borde känna att han eller hon är viktig för Europeiska unionen, så länge som människor har intrycket av att de, med sina vardagsbekymmer, inte är viktiga för EU, så kommer vi inte att lyckas återuppbygga förtroendet för Europa.
(Applåder)
Graham Watson
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Också jag vill gratulera rådets ordförande till de insatser som gjorts under landets ordförandeskap.
Vissa personer kan ha haft intrycket att det bara var uppvärmning inför nästa ordförandeskap, men de som gräver djupare vet att det har gjorts stabila framsteg och att Slovenien verkligen har satt sin prägel på unionen.
När det gäller rättsliga och inrikes frågor har det slovenska ordförandeskapet utvidgat friheten för Schengenområdet till nya medlemsstater, nått ett avtal för att förbättra Schengens informationssystem, nått ett politiskt avtal om Europol och, viktigast av allt, fört ett direktiv i hamn som är den första byggstenen i en gemensam invandringspolitik.
Jag hoppas att vi kommer att lära oss att sådana byggstenar måste förklaras bättre, för de mötte stort motstånd från allmänheten, men min grupp var glad över att få stödja dem och ser dem som ett stort framsteg.
När det gäller jordbruk slutförde ordförandeskapet en hälsokontroll för att modernisera och förenkla den gemensamma jordbrukspolitiken. Man övervakade åtgärder för att minska inflationspressen på livsmedelspriser, och på området för den ekonomiska politiken skapade man en femte frihet - den fria rörligheten för kunskap. Man upprättade också ett system för mobila satellittjänster, ett instrument som ska undertecknas i dag.
Direktivet om konsumentkrediter, godsförpackning, tullkodexen, postdirektivet och direktivet om miljöskydd inom ramen för straffrättsligt ansvar är alla insatser som kan tillskrivas ordförandeskapet för rådet.
Min grupp är glad över att se vissa framsteg på västra Balkan i och med undertecknandet av stabiliserings- och associeringsavtalet med Serbien och Bosnien och Hercegovina, och vi vill gratulera er till er roll i upprättandet av en ny regering i Belgrad.
Och om rådets ordförandeskap nu inte har varit framgångsrikt i fråga om att hantera en växande besvikelse över Europeiska unionen hos allmänheten så är man inte ensam om det. Ilskan över de ändlösa bilkortegerna och polisbilarna på Ljubljanas gator är symtomatiskt för en mer omfattande obehagskänsla. Vi måste visa att vi är folkets tjänare, inte dess herrar.
Vi vet att det irländska folket inte är besviket på sin egen regering, utan på Europeiska unionens institutioner. Som France Prešeren skriver i ”Magistrale”: ”They were all fed on many a plaint and tear ... As over them Malignant storm-clouds flew.” [De närdes alla med mycket klagan och många tårar ... Medan olycksbådande stormmoln for över dem.]
Det skulle inte skada att läsa om Laekenförklaringen, där det problem som vi står inför i fråga om att överbrygga klyftan mellan de som styrs och de som styr sammanfattades på ett så slående sätt.
Om det slovenska ordförandeskapet överskuggades av problem med Lissabonfördraget skedde det inte av sig självt. Det finns faktiskt en sorts poetisk rättvisa i att det land som först orsakade problemet den 29 maj 2005 nu måste hjälpa till att finna en lösning, 37 månader senare. Nicolas Sarkozys och Václav Klaus ”Sky Team” måste besluta om vidare åtgärder fram till nästa val till Europaparlamentet och bildandet av nästa kommission.
Jag hoppas att rådets möte förra helgen har bidragit till en insikt om att vi måste prioritera folkets problem, framför allt på området för civilrätt, och till att skydda folket från prisökningar på olja och livsmedel, och att upprätthålla ordförandeskapets rätt, oavsett medlemsstatens storlek, att bjuda in vem man vill att stå på deras sida!
(Applåder från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa.)
Monica Frassoni
för Verts/ALE-gruppen. - (IT) Herr talman! Slovenien är det första av utvidgningsländerna att inneha ordförandeskapet, och vi har iakttagit detta ordförandeskap med en positiv inställning och stort intresse.
Vår bedömning är emellertid att det slovenska ordförandeskapet, även om man verkligen har gjort sitt bästa, inte har lyckats hävda sig gentemot de större aktörerna eller göra framsteg i fråga om sådana ärenden som exempelvis framför allt ”rättigheter och invandring” genom att presentera ett annorlunda perspektiv från ett nytt land som är mer öppet för och uppmärksamt på invandrares och nya medborgares rättigheter. När det gäller viktiga frågor som t.ex. ”energipaketet” och ”Medelhavsunionen”, och till och med synpunkter om Kina vad gäller olympiska spelen, inväntar vi det franska ordförandeskapet. Under dessa sex månader visar det fräcka agerandet av ett par tre av de större aktörerna på området för olika frågor - från bilar till avfall och utrikespolitik - att rådet och dess ordförandeskap blir alltmer ovidkommande i en sådan utsträckning att vi i dag firar tilldragelser som ”flottans dag”, som kanske är betydelsefulla, men som verkligen inte är några prioriteringar.
Vad kan man säga om vad som yttrats och uträttats av den nya italienska regeringen, som försöker göra det exempellösa, det godtyckliga och ledarens intressen till den enda referenspunkten för att lösa alla problem - alltifrån avfall till olaglig invandring och rättskontroll - medan rådet står alldeles tyst bredvid och kommissionen är alldeles för försiktig och timid? Jag vill veta - och stämpla mig inte som anti-italiensk - vad som skulle ha skett om något av kandidatländerna, från Kroatien till Turkiet, hade tillkännagett åtgärder i linje med dem som planeras av den italienska regeringen när det gäller avfallsdekretet eller säkerhetsdekretet, där syftet med att börja klassa olaglig invandring som ett brott och placera soldater på gatorna är att få till stånd ett upphävande av alla förfaranden som har oturen att omfatta tidsplaner och egenskaper liknande sådana som premiärminister Silvio Berlusconi motsätter sig.
Vad kan vi säga om frågan om arbetstider, där rådet under ordförandeskapet återigen fullständigt har undergrävt det man sagt om behovet av att föra medborgarna närmare Europa? För budskapet som har sänts högt och tydligt säger ”mer arbete för lägre lön”. Mer arbete, färre rättigheter, mindre rättslig säkerhet, för vad som betyder något i slutändan är maktbalansen mellan staterna. Detta är mer än bara kommunikationsproblem! Det vi ser här är ett riktigt urholkande av Europeiska unionens trovärdighet och dess förmodade ”vägledande” roll, och i stället ett alltmer påfallande verkställande organ som överröstar och marginaliserar de mindre länderna, som t.ex. Slovenien och Irland, och gemenskapens institutioner. Inte minst parlamentet, som tvingats, av vad som inte kan betraktas som något annat än utpressning, att nå avtal som stora delar av den allmänna opinionen har mycket svårt att godta, som t.ex. ”direktivet om avfall”, och ännu värre, ”återvändandedirektivet”. Och så kommissionen, alltmer förslavade av varenda påtryckningsgrupp utom den som medborgarna utgör, vilket är sprunget ur Siim Kallas' alldeles färska meddelande om lobbyverksamhet.
Vi bör fundera över detta, och vi bör göra det tillsammans med våra irländska vänner: över att ett Europa som består av gemensamma institutioner, som försvagas av pressen från ekonomisk och nationell lobbyverksamhet, inte kan annat än att bli alltmer avlägset från och obetydligt för medborgarna. Det handlar inte om subsidiaritetsprincipen, herr Nassauer! Problemet är den totala bristen på ambition och på något som helst försök att utarbeta ett gemensamt svar till de europeiska medborgarna, inte bara till irländarna, utan till alla! Det är på detta plan som vi måste agera. Vi bör inte bara fundera över utan verkligen finna den europeiska meningen med vår existens och utöva våra ledarskapsambitioner med kraft på områdena för medborgerliga rättigheter, invandring, klimatförändringar och en förskjutning av den europeiska ekonomin mot hållbarhetskriterier.
Det är bara så, herr Schulz - och inte genom att bara ge pengar till de nya fattiga - som vi européer inte bara kan övervinna de institutionella utmaningarna utan också vinna nästa val och gå vidare.
Brian Crowley
för UEN-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag vill gratulera rådets ordförande, premiärminister Janez Janša, och hela det slovenska ordförandeskapets lag för det fantastiska arbete som de har uträttat under de senaste sex månaderna. Jag vill också hylla alla medlemmar av Sloveniens ständiga representation och personal bakom kulisserna som har fungerat så effektivt här på EU-nivå under de senaste sex månaderna. För att återgå till något som jag nämnde efter talmanskonferensens första besök i Ljubljana i december, så har framför allt de kontaktpersoner som vi samarbetar med och de andra företrädarna för rådet i Ljubljana gett en fantastisk bild av landet under de senaste sex månaderna. Vilken fantastisk reklam det är för ett land att ha sådana livfulla, intelligenta och visionära unga människor att företräda det på världsarenan.
Hur det än är med det, och trots allt beröm som det slovenska ordförandeskapet kommer att få, kommer många att försöka ta åt sig äran själva. Nu måste Slovenien vara vaksamt och skydda sitt anseende, det man uppnått och det man gjort, för, som man alltid säger, segern har många föräldrar, nederlaget är som ett föräldralöst barn.
Vi har fått uppleva - i och med de svårigheter som har uppstått på Irland när det gäller folkomröstningen och i andra länder beträffande det pågående ratificeringsförfarandet för Lissabonfördraget - ett rop från folket i fråga om vad man vill ska ske och vad man behöver från Europeiska unionens institutioner. Så olyckligtvis är det, i motsats till vad Martin Schulz sa, inte så enkelt som att ta itu med de problem som många människor drabbas av i dag till följd av höga bränslepriser, pressen på dem i fråga om inflation och lägre löner i vissa sektorer.
Under den senaste veckan har fiskare på Irland och runtom i Europa drabbats på ett förödande sätt av priset på bränsle. Och ändå växer efterfrågan på fisk inom Europeiska unionen. Samtidigt som vi har det globalt framväxande problemet med bränslepriser säger de europeiska institutionerna och de europeiska förordningarna att fisk som fångas, och som är ett livskraftigt livsmedel, måste kastas överbord bara för att den inte ingår i en kvot. Det är omöjligt att försöka förklara för människor att detta är en positiv politik i fråga om bevarandet av fiskbeståndet.
Hur det än är med det så kan de många framsteg som uträttats av det slovenska ordförandeskapet enligt min uppfattning koncentreras till tre eller fyra nyckelområden. För det första har vi västra Balkan, som utgjorde problem före detta ordförandeskap, men som det nu genomförs lösningar för. Det slovenska ordförandeskapet kanske inte kommer att tillskrivas hela äran för vad man uppnått genom lågmäld diplomati och sitt agerande och sitt ledarskap på detta område.
För det andra har vi, i fråga om att avlägsna hinder för många frågor på rådsnivå, och i synnerhet direktivet om tillfälligt anställda och inhyrda arbetstagare, försökt finna lösningar på alla dessa problem under 14 år, och nu har vi funnit dem.
För det tredje har vi hela frågan om Kuba och Zimbabwe. Dessa två frågor är mycket olika, men de är frågor av global natur som vi måste bemöta. Det är ofattbart att 85 människor dog i går i Zimbabwe, och att den främste oppositionsledaren, Morgan Tsvangirai, som vi alla trodde hade vunnit den första valomgången, tvingades söka asyl och skydd på den nederländska ambassaden. För första gången på många år har FN:s säkerhetsråd antagit ett enhälligt beslut om att fördöma Mugabes agerande. Dessa saker måste vi driva vidare och slutföra.
Avslutningsvis vill jag säga till rådets ordförande och till alla ministrar i hans regering att det nu kan verka vara överspelat, men, som han kommer att upptäcka den 2 juli, att det faktiskt är fråga om en ny början, och det kan komma att krävas ännu mer diplomati och ännu större takt från Sloveniens och Europeiska unionens sida i framtiden.
Tack, herr rådsordförande, för all er möda och tid, och ett särskilt tack till minister Janez Lenarčič för att han kom så ofta till parlamentet och var så trevlig mot oss alla.
Francis Wurtz
för GUE/NGL-gruppen. - (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Under de senaste sex månaderna har en rad beslut fattats av rådet som Janez Janša har underlåtit att nämna. Ändå är dessa beslut av den typen som slår an ett ackord hos medborgarna och som påverkar människors syn på de europeiska institutionerna.
Jag ska ta upp tre sådana beslut, som fattades bara under denna månad. Jag vill snabbt tillägga att jag inte anklagar det slovenska ordförandeskapet utan snarare alla de medlemsstater som i varje enskilt fall gjorde det möjligt att uppnå den majoritet som krävdes.
Det första exemplet: avtalet som nåddes den 9 juni om förslaget till arbetstidsdirektiv. I detta avseende inte bara misslyckades rådet med att uppfylla förväntningarna; man gjorde bokstavligen hela fackföreningsrörelsen rasande: vägran att trotsa undantaget som gör att den maximala arbetsveckan kan utökas till 65 timmar eller till och med mer, villkorslös beräkning av arbetstiden per helår, och införandet av konceptet ”inaktiv del av jourtid”, som inte längre kommer att betraktas som arbetstid. Länge leve det sociala Europa!
Det andra exemplet: det skandalösa direktivet om harmonisering av bestämmelser som styr utvisningen av illegala invandrare. Denna text förkastades inte bara av FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter, Amnesty International, Internationella federationen för mänskliga rättigheter, Europeiska fackliga samorganisationen, kommissionen för Europeiska gemenskapernas biskopskonferenser och de nya Latinamerikanska demokratierna, utan också av eminenta personer som minst av allt skulle misstänkas för att vara överdrivet hårda mot Europeiska unionen, som t.ex. Jacques Delors. Välkomna till den mänskliga värdighetens Europa! Detta gäller alla europeiska institutioner, däribland parlamentet.
Ett tredje exempel: Inledningen den 16 juni av officiella förhandlingar med Israel med som mål att förbättra förbindelserna mellan Europeiska unionen och detta land på ett betydande sätt, och detta efter ett år av hemliga förhandlingar. Jag vill påpeka att en delegation som företrädde alla politiska grupper i parlamentet enhälligt fastställde följande den 2 juni i östra Jerusalem, och jag citerar:
(EN) ”Vi anser verkligen att tiden ännu inte är mogen för att förbättra förbindelserna mellan EU och Israel, utan allvarliga tecken på god tro omvandlad till väsentliga förbättringar på ort och ställe.”
(FR) Lycka till med Europas trovärdighet i Mellanöstern och Medelhavsområdet!
Mot denna bakgrund hölls Europeiska rådet som, utöver allt annat, precis har skjutit upp övervägandet av möjliga åtgärder för att bekämpa de stigande oljepriserna som, vilket redan har nämnts, stryper tiotals miljoner vanliga människor, med fyra månader. Åh, jag glömde en sak: ”Europeiska rådet enades om att det behövs mer tid för att analysera situationen” och för att förstå anledningarna till medborgarnas besvikelse. Om jag förstod rådets ordförande rätt kommer det som återstår att göras för att övertyga folket om att ”allt står rätt till” kunna ske med hjälp av ”kommunikation”.
Lycka till!
Kathy Sinnott
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Herr talman! Slovenien har burit ordförandeskapet på ett stolt och omsorgsfullt sätt. För några dagar sedan, vid toppmötet, beslutade ni er för att undersöka varför irländarna röstade ”nej”, så jag ska som svar på detta upprepa det jag sa förra veckan.
Irland känner allt större oro över att dess demokrati undergrävs och dess värderingar ändras. Irland har en historia som gör att man värderar demokrati särskilt högt. Nu anser man dock att beslutsrätten i allt högre grad verkar utvandra till kommissionen. Men om man tillfrågas om ett visst beslut så hänskjuter man det till de nationella myndigheterna. Ingen verkar vara ansvarig.
Det är en bekväm situation för nästan alla utom medborgaren. Landet får den lagstiftning man vill ha, samt intäkterna, men undslipper ansvar. Detta blir uppenbart i vardagsfrågor som t.ex. ramdirektivet om avfall och vattendirektivet med dess vattenavgifter. Det blev också uppenbart under upptakten till folkomröstningen, då några personer från EU talade om för oss att resultatet av omröstningen inte skulle ha någon betydelse. Andra hotade med straff och till och med uteslutning ur EU om vi inte röstade som vi skulle. Trots dessa hot - eller kanske till följd av dem - röstade ett stort antal irländare mot detta fördrag.
Vad gäller värderingar betraktar många fortfarande sitt land - Irland - som ett kristet land, trots de senaste årtiondenas sekularisering. De blir oroliga av att personer inom EU kräver rätt till abort eller rätt till dödshjälp. Det är bara ett år sedan parlamentet, rådet och kommissionen valde att inte förbjuda kloning som förstör foster, kommersialisering av människokroppen och human-animaliska hybrider i direktivet om avancerad terapi. En kort tid dessförinnan godkändes i det sjunde ramdirektivet EU-finansiering av forskning som förstör foster. För bara ett år sedan, den 5 juli 2007, hölls en konferens i parlamentet för främjande av medicinskt övervakad död och dödshjälp i Europa. Ett stort antal parlamentsledamöter och intressegrupper var närvarande. Under konferensens gång blev det uppenbart att alla ivrigt inväntade ikraftträdandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna, som de ansåg skulle öppna dörren för dödshjälp över hela Europa med rätt sorts rättsfall. Inget av detta har passerat obemärkt på Irland.
Dessutom påminde de som ville att Irland skulle rösta ”ja” ständigt irländarna om hur bra de har fått det genom EU, men det går inte ihop enligt folket, med en fiskeindustri som kämpar för att överleva i en önation, en lönande sockerindustri som försvinner med en underskrift i Bryssel och byggnadsarbetare som drar sig fram dag för dag, jobb för jobb. Det står nu klart att de stora länderna tänker tvinga oss att rösta om tills vi röstar ”ja” till Lissabonfördraget. De har värvat villiga allierade från de politiska klasserna på Irland - som lyckades så dåligt att de var chockerade över resultatet i folkomröstningen och arga på väljarna. Om ni vill att folket på Irland - och på alla andra ställen också, för den delen - ska ställa sig bakom Europa måste ni lyssna när de berättar om det Europa de vill ha, och agera enligt detta. Annars kommer de att rösta ”nej” igen.
Roger Helmer
(EN) Herr talman! Enligt London Times har President Nicolas Sarkozy sagt att irländarna ”är idioter. De har levt gott på Europas bekostnad i åratal, och nu sätter de oss i s-k-i-t-e-n” - hans ordval. Förra veckan sa vi alla att vi respekterade resultatet av den irländska folkomröstningen, men det gör vi inte. Vi behandlar irländarna med rent förakt. Vi förkastar helt enkelt folkets åsikter, precis som Robert Mugabe. Wolfgang Schäuble har sagt att en miljon irländare inte kan fatta ett beslut på en halv miljard européers vägnar. Då så, låt resten av oss rösta om detta fördrag. Ni vågar inte det, eftersom ni vet att vi också skulle rösta nej.
Den här månaden förlorade EU det sista skenet av att inneha allmänhetens godkännande och demokratisk legitimitet. Nu ser vi EU för vad det är: en diktatorisk konspiration mot folket. Folkomröstningen ägde rum på Irland, men det var här i Bryssel som demokratin slutligen dog. Vi är här i dag för att begrava den.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Herr talman! Först och främst vill jag ansluta mig till de kolleger som gratulerat Slovenien till ett mycket framgångsrikt ordförandeskap för rådet, som drivits med sådan effektivitet, vänlighet och fin känsla.
Jag har dock läst rådets slutsatser från förra veckan beträffande den irländska folkomröstningen, och jag måste säga att jag misströstar. Alla de regeringschefer som närvarade vid detta möte med Europeiska rådet valdes, liksom mina kolleger i Europaparlamentet, av folket för att hållas ansvariga inför folket. Det verkar dock som om de som närvarade vid rådets möte på något sätt är av den uppfattningen att de valts av varandra och inte hålls ansvariga inför någon. Hur kan man annars förklara slutsatserna?
På första sidan angavs att rådet noterade resultatet av den irländska folkomröstningen, och sedan genast bortsåg från det. Det tillfogades också på denna sida att syftet med Lissabonfördraget är att hjälpa EU att arbeta på ett mer demokratiskt sätt. Vem säger det? Hur kan man arbeta på ett mer demokratiskt sätt om folket inte tillåts rösta, och om de som röstar ignoreras? Inte undra på att EU har problem. Inte undra på att irländarna röstade ”nej”.
Jag vill att EU ska vara framgångsrikt och blomstra, inte misslyckas. Men det innebär att vi måste liera oss med de medborgare som valde oss. Låt oss stanna upp och lyssna.
Jag vill särskilt rikta detta budskap till det kommande ordförandeskapet för rådet, till Frankrike. Frankrike är ett stort land och en medlemsstat som var med och grundade EU. Dess första republik grundades på tre nyckelprinciper: frihet, jämlikhet och broderskap. Detta innebar inte bara frihet för politiker i jämlikhet med andra politiker. Det innebar frihet och jämlikhet för folket och broderskap mellan alla människor. Det är dags för oss här att visa just ett sådant broderskap med Irlands befolkning. Låt oss stoppa ratificeringsprocessen nu. Låt politikerna visa att vi slutligen lyssnar till folket. Då kanske - bara kanske - folket kommer att börja lyssna till politikerna.
Hannes Swoboda
(DE) Herr talman! Jag vill instämma i det beröm som ordförandeskapet fått. Enligt min uppfattning har man utfört en hel del bra saker. Det exempel som jag vill ge är inledningen av förhandlingar med Ryssland om ett partnerskapsavtal. Det kommer inte att bli någon lätt uppgift, eftersom vi har olika åsikter om många saker, men dessa förhandlingar och denna dialog är absolut nödvändig.
Jag vill också tacka för de förberedelser som gjorts i fråga om Medelhavsunionen och också för vad som enligt min uppfattning kommer att bli en ”union för Svartahavsområdet”. Jag hoppas att denna ”östra dimension” kommer att förstärkas, i synnerhet - om kommissionen utformar strategin - som det är en region som är oerhört viktig för vår energiförsörjning, liksom för en rad andra frågor.
Jag ska emellertid fokusera på frågan om sydöstra Europa och Balkan. Enligt min uppfattning måste vi klargöra två saker. Integrationsprocessen i denna region, som ni har gjort mycket för, måste fortsätta. Vi skulle skada oss själva om vi satte stopp för denna integrationsprocess. Det bör också erkännas - och jag förväntar mig ett tydligt uttalande från rådet i detta avseende - att en utvidgning bara kan slutföras efter institutionella reformer. Det är, enligt vår synpunkt, syftet med Lissabonfördraget.
Det finns två frågor som vi måste hantera parallellt. Vi får inte avbryta dessa förhandlingar. Vi måste främja stabilitet i denna region, men vi måste också klargöra mycket tydligt - och i detta avseende är jag bekymrad över de olika ståndpunkter som finns på rådsnivå - att vi först måste genomföra institutionella reformer själva, så att också vi är klara för utvidgning, och därefter kan de nya staterna - Kroatien och de andra länderna - verkligen anslutas. Det är också nödvändigt att rådet gör ett tydligt uttalande på denna punkt. Det är i alla fall vår åsikt!
(Applåder)
Jelko Kacin
(SL) Som ni har sett och hört har parlamentet välkomnat Sloveniens första ordförandeskap, och också jag kan, på min politiska grupps vägnar, säga att de hundra ledamöterna i min politiska grupp genomgående har välkomnat era ansträngningar under ordförandeskapet för rådet i Europeiska unionen.
Själv ser jag detta som den avslutande fasen i Sloveniens integration i Europeiska unionen. Detta handlar inte bara om det slovenska ordförandeskapet, utan om att invånarna i vårt land, som de första av de nya medlemmarna, har upplevt det ansvar som ett medlemskap i Europeiska unionen också medför för det bredare medborgarsamfundet och för hela befolkningen. Nu ligger alltså denna integration bakom oss och har genomförts på ett framgångsrikt sätt, och det vill jag personligen naturligtvis gratulera er till.
Om det är något som står fast så är det att det inte längre ska råda några tvivel om huruvida man kommer från Slovenien eller Slovakien. Under de senaste sex månaderna är det inte längre någon som försökt skicka mig tillbaka till Bratislava. Alla skryter om att de har varit i Ljubljana och tyckt om staden.
Jag instämmer emellertid inte i bedömningen av vad som faktiskt uppnåddes på västra Balkan. Det uppnåddes mindre än vad som hade varit möjligt. Framför allt är man fortfarande långt ifrån att fastställa ett datum för Makedonien, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Den situation som råder där har inte avhjälpts. Villkoren där förvärras fortfarande, den politiska kulturen går bakåt och grannförbindelserna är på återtåg. Det är anledningen till att vi fortfarande har mycket arbete framför oss på detta område.
Jag ska avsluta med en vädjan: det är många människor som har arbetat hårt inom detta ordförandeskap, och det skulle vara bra om vi fick möjlighet att stanna här ytterligare en månad eller så och hjälpa det franska ordförandeskapet. Precis som ordförandeskapet har inletts och förlöper så avslutas det. Och Slovenien skulle kunna bidra en hel del till att göra det franska ordförandeskapet till en framgång, fram till slutet av året.
Mario Borghezio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas verkligen att vi har lärt oss något av folkomröstningen på Irland. Av det som Brian Crowley sa verkar det som om det irländska folkets röst har beaktats på ett seriöst och uppriktigt sätt.
Crowley talade om fiskare, och det gjorde han med rätta. Det är det Europa som tillhör människor som arbetar och producerar, som tillhör den reala ekonomin, som har gjort sig hört i den irländska folkomröstningen: man vill ha ett annorlunda Europa. Det Europa som inspirerade till grundarnas arbete och tänkande, inte ett Europa av byråkrati, mycket ofta och enligt min uppfattning så gott som alltid dövt för den reala ekonomins röst.
Låt oss överväga frågan om priset på jordbruksprodukter och livsmedel, och framför allt den nuvarande oljekrisen. Vad säger Europa på dessa områden? Enligt min uppfattning innehåller Europeiska rådets rapport mycket lite om detta. Detta är allvarligt! Vid en tidpunkt då världsekonomin har upptäckt att det är säkrare och bekvämare att spekulera i oljeterminer än att spekulera i guld, valutor, obligationer, aktier och andra varor. En sådan tystnad, som är otänkbar i fråga om oljeterminernas bubbla, är oroande eftersom vi vet att man på Wall Street inom den globala ekonomin försöker täppa till de budgethål som utlösts av katastrofen med sub-prime lending [bolån till personer som inte godkänns som låntagare av traditionella långivare], spekulation på fattiga människor, på människor som arbetar och producerar. Sedan säger Europa ingenting om explosionen vid en tidpunkt då Goldman-Sachs förespår ett pris på 200 US-dollar per fat. Som den handelsbank som finansierar spekulanterna måste man vara välinformerad! En fullständig avreglering är i stort galenskap. Europa borde ha modet att säga ifrån!
Det har inte heller vidtagits några åtgärder för att kontrollera att det är en verklig handel som ligger bakom de reella transaktionerna. Inte heller tillämpas bestämmelserna om betalning av säkerhetsmarginaler, som är utformade för att beskatta rena spekulationer och skilja dem från verksamhet för verklig risktäckning. Enligt min uppfattning måste Europa nu hantera medborgarnas faktiska problem. Detta är den irländska befolkningens budskap: försvara oss mot världsspekulation. Försvara våra medborgare och medlemsstaternas ekonomier, som lider till följd av denna spekulation som Europa inte vågar säga någonting om!
Mary Lou McDonald
(EN) Herr talman! Jag har lyssnat mycket noggrant till denna debatt, och vill från första början klargöra att Irland inte befinner sig i en identitetskris. Irland ser sig självt tydligt som en europeisk nation i kärnan av ett europeiskt projekt, men Irland har också intagit en stark ståndpunkt i fråga om hur detta projekt ska se ut, som folket nu ger uttryck för.
Detta projekt måste först och främst grundas på demokratiska värderingar. Detta projekt måste entydigt skydda offentliga tjänster och arbetstagares rättigheter. Detta projekt måste verkligen verka för internationell fred och stabilitet, inte för militarisering. Den irländska befolkningen har meddelat detta på ett mycket tydligt sätt och som en neutral medlemsstat.
Det har talats mycket om identitet. Det finns en gemensam faktor som förenar de europeiska invånarna, och det är inte bara deras värdering av demokrati, utan kravet på demokratiska värderingar i unionen. Jag blir förundrad när jag hör att resultatet av den irländska omröstningen å ena sidan ska respekteras, men att ratificeringen å andra sidan måste fortsätta - att Lissabonfördraget framför allt måste räddas.
Under folkomröstningskampanjen var allas ögon på Irland, och nu är allas ögon på de europeiska institutionerna och de europeiska ledarskapen. Kommer ni att lyssna till folket eller inte, i detta sanningens ögonblick för demokratin?
Irland behöver ingen klapp på huvudet eller något klargörande i fråga om det befintliga fördraget. Det man vill ha och behöver är en ny uppgörelse. Jag tror att det irländska folket talar för européer i alla medlemsstater när man ställer detta krav.
Luca Romagnoli
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Det slovenska ordförandeskapets sex månader avslutas vid en kritisk tidpunkt. Den är inte så kritisk i europeisk mening som i fråga om den union som konstitutionen, och därmed Lissabonfördraget, skulle ha bidragit till att forma.
För att blåsa nytt liv i unionen måste vi acceptera att medborgarna inte står bakom det sätt på vilket den hittills har utvecklats och det sätt på vilket den är utformad i den misslyckade modell som har presenterats. Det är ganska meningslöst att kritisera resultatet av folkomröstningarna - i går i Frankrike och Nederländerna, i dag på Irland. Frågan måste hanteras på det enda sätt som är möjligt: genom att presentera en modell som baseras på respekt och ömsesidigt samarbete mellan identiteter och genom att föreslå grundläggande, gemensamma och delade värderingar som baseras på en historisk och kulturell identitet som inte är föremål för utländska - ekonomiska och geopolitiska - intressen, genom att avlägsna byråkratin från en apparat som många medborgare vet mycket lite om och som fortsätter att vara avlägsen för många av dem, och framför allt genom att göra det vi vill uppnå till föremål för folkets direkta vilja i alla unionens medlemsstater, utan den brist på kommunikation och förståelse som hittills har gått hand i hand med folkomröstningarna i de stater där man har den sunda skyldigheten att rådfråga folket.
Mihael Brejc
(SL) På området för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har det slovenska ordförandeskapet visat ingående kunskap om frågorna, och man har bidragit till ett framgångsrikt slutförande av dem med stort engagemang och stor öppenhet.
I dag nämndes exempelvis återvändandedirektivet. Vissa ledamöter är inte nöjda med det. Men det måste sägas att det är en god kompromiss, ett steg mot en lämpligare lösning på de allvarliga problem som är knutna till olagliga invandrare.
Dessutom verkade rambeslutet om åtal mot personer i deras frånvaro, eller som vi säger här, in absentia, först vara en rutinfråga, men sedan uppstod stora meningsskiljaktigheter. I slutändan nådde vi en kompromiss, och om ungefär en timme ska vi rösta om den i utskottet.
I ändringen till kodexen om Schengengränserna vad gäller användningen av informationssystemet för viseringar fastställs användningen av biometriska data vid gränskontroller för tredjelandsmedborgare med visum. Detta är en mycket viktig fråga vars genomförande kommer att bidra till större säkerhet och samtidigt garantera en tillfredsställande behandling av personer som reser in i Schengenområdet. Vi harmoniserade också detta ärende efter två trialoger, och det förväntas antas vid parlamentets sammanträde i juli. Jag kan generellt säga att det slovenska ordförandeskapet, tillsammans med andra, har funnit en lämplig balans mellan kravet på ökad säkerhet och kravet på frihet på området för frihet och säkerhet.
Avslutningsvis vill jag tillägga att jag i egenskap av föredragande för en rad frågor på området för frihet, säkerhet och rättigheter kan framhålla att det slovenska ordförandeskapet har uppfyllt förväntningarna på politisk och professionell nivå. Jag vill särskilt tacka ordförandena för arbetsgrupperna i ordförandeskapet, av vilka majoriteten är unga personer, och deras kolleger, som har gjort ett så bra arbete.
(Applåder)
Jo Leinen
(DE) Herr talman! Jag skulle vilja gratulera det slovenska ordförandeskapet till att framgångsrikt ha uppmuntrat alla 27 medlemsstater att gå vidare med ratifikationsprocessen. Jag är bara oroad över noteringen i protokollet för Tjeckien. Jag vet inte vad detta ska tjäna till, eftersom andra länder, som Tyskland och Storbritannien, också har rättsliga prövningar på gång. Varför finns det därför just en notering i protokollet för Tjeckien? Jag hoppas inte att detta är en invit till landet att försena ratifikationsprocessen eller till och med omöjliggöra ratificeringen genom att spela inhemska politiska spel. Ni skulle kanske kunna säga något om detta.
Herr rådsordförande! Ni har lovordat samverkan mellan kommissionen, parlamentet och rådet. Detta är rätt och riktigt, men återigen, när det gäller kommunikationsstrategi är det också fel. Vi har ett dödläge sedan en lång tid tillbaka. Rådet är inte redo att delta i en gemensam kommunikationsstrategi. Det är i själva verket chockerande att se hur de EU-vänliga står hjälplösa och utelämnade till antieuropeérnas nåd. Marknadsföringen av detta fördrag var usel, amatörmässig och dum. Vi lär nu av denna chock att vi måste anta en annan dialogstrategi med medborgarna. Detta kan inte fortgå.
Sedan sa ni med rätta att vi måste främja den europeiska identiteten, att vi måste klargöra för medborgarna vad som enar oss. Idén att skapa ett fotbollslag kan inte vara så dålig. Våra informationskontor kanske också kan fylla i en lista över alla olympiska medaljer som EU-medborgarna vann. Jag anser dock att symbolism är en sak och innehåll en annan. Det faktum att människor är rädda för EU och inte förbinder EU med något hopp alls måste göra oss bekymrade. Det måste också finnas någon typ av förändring i politiken i detta sammanhang på områden som livsmedelspriser, kreditkrisen och höga chefslöner. På många områden där medborgarna oroar sig kommer vi antingen fram för sent eller fattar halvhjärtade beslut.
Därför måste EU tjäna folket, det måste skydda folket, och då kommer de också att stödja och följa oss. Detta är också en lärdom som kan dras av det irländska folkets omröstning.
Andrew Duff
(EN) Herr talman! Europeiska rådet kommer att störta kontinenten i en allvarlig kris om det skulle misslyckas att skapa grundläggande reformer vid mötet i oktober.
Det irländska folket ska naturligtvis behandlas på precis samma sätt som fransmännen och nederländarna, och vi ser fram emot ett konstruktivt förslagspaket från Brian Cowen. Men kompensationen är att Irland då åtar sig att ändra sin egen uppfattning och stödja ett reformpaket som stärker Europeiska unionen. Konsekvenserna för ett misslyckande med att genomföra Lissabonfördraget bör på allvar utredas, och verkligen förklaras.
Jim Allister
(EN) Herr talman! Det egentliga budskapet från omröstningen i Republiken Irland, som blev ett ”nej”, är att breda lager av befolkningen i resten av EU skulle göra detsamma om de gavs möjlighet.
Irland är inte naturligt EU-skeptiskt - långt därifrån. Det är det faktum att väljarna där förkastade Lissabonfördraget som skrämmer den politiska elit som möttes i Bryssel förra veckan. De vet att om de vågade låta sina folk ha sin talan skulle de också se ut som den olyckliga Brian Cowen. De har alltså, till sin skam, konspirerat för att rusa genom ratifikationen på annat håll, och sedan arrogant försöka kasta in irländarna i en andra folkomröstning.
Lissabon skapade sitt eget överlevnadstest: ett godkännande i alla medlemsstater. Man har underkänts på testet på ett uppseendeväckande sätt. Om EU:s ledare var ärliga skulle de erkänna att fördraget är dött.
I Zimbabwe slås demokratin ihjäl. Inom EU undertrycks den genom att folket tystas ned.
Avril Doyle
(EN) Herr talman! Först av allt skulle jag vilja tacka den slovenska ordföranden, alla hans ministrar och Sloveniens ständiga representation och tjänstemän för att ha genomfört sina genomgångar på ett imponerande sätt.
Eftersom jag kommer från en mindre medlemsstat har jag särskild förståelse för hur snäva officiella anslag kan vara under sex mycket stressiga månader. Jag har också den något fördomsfulla uppfattningen att mindre medlemsstater utgör mycket bättre ordföranden än stora medlemsstater - så koncentrerade är vi på arbetet.
Signalen från Irland måste tas på allvar. Vi måste mycket noggrant analysera exakt vad det var som irländarna sa ”nej” till. Var det ett ”nej” till en lagtext som till sin natur var svårbegriplig och avskräckande även för våra politiker, och som vi på ”ja”-sidan självfallet misslyckades att överföra på lämpligt sätt?
Kanske var det också ett ”nej” som härrörde från en subliminal skräck för den riktning som EU rör sig i, från en svag känsla av ”alltför långt, alltför fort” och från ett behov av konsolidering.
Väljarna sa ”nej” till att Bryssel lägger sig i deras liv alltför mycket, och ”nej” till en irländsk regering som har inte har gjort mycket för att förbättra politikeryrkets rykte. Deras ”nej” var också riktat mot oljepriser, livsmedelspriser och WTO. Sockerbetsodlare sa ”nej”, fiskare sa ”nej”. Det var ett ”nej” som härrörde från en missriktad oro för neutralitet, militarisering, abort, dödshjälp, kloning, beskattning och arbetstagares rättigheter - missriktad vill säga mot bakgrund av texten i Lissabonfördraget.
Om flera på varandra följande irländska regeringar under de senaste 35 åren cyniskt har salufört fördelarna med EU- medlemskap i rent monetära termer, utan hänvisningar till filosofin och syftet bakom detta stora projekt - det vill säga den fred, stabilitet och välfärd som Europa har upplevt - och om de har gett EU skulden för alla problem och dåliga nyheter, medan de har gjort anspråk på att få äran för alla framgångar och framsteg, är det då underligt att en majoritet av väljarna förkastade ett svårbegripligt dokument, som biståtts och understötts av en rad extrema euroskeptiska dumskallar från andra medlemsstater som använde irländarna som en ställföreträdande röst för deras egen sak?
Det politiska ansvaret för att gå vidare vilar nu hos den irländska regeringen och dess premiärminister, Brian Cowen. Fördraget kan inte träda i kraft utan enighet. Andra regeringar, om de så önskar, bör få säga något om Lissabonfördraget. På samma sätt som vi kräver respekt för den irländska omröstningen, så måste vi respektera andra medlemsstaters rättighet att ratificera Lissabonfördraget, beroende på vilket som är fallet.
Sju medlemsstater ratificerade konstitutionsfördraget efter omröstningarna i Frankrike och Nederländerna. Parlamentarisk ratificering är inte mindre demokratisk än folkomröstningar.
Andrzej Jan Szejna
(PL) Herr talman! Slovenien är den första av de nya medlemsstaterna som innehar ordförandeskapet för Europeiska unionens råd. Det sex månader långa ordförandeskapet var utan tvivel ett enormt organisatoriskt företag för Slovenien, men det måste sägas att de tre åren av förberedelser, tillsammans med stöd från Europeiska kommissionen, Tyskland, Portugal och Frankrike, var mycket lyckade, och Slovenien har lett rådets arbete mycket effektivt under de senaste sex månaderna.
Ordförandeskapets program innehöll ett antal prioriteringar som säkert inte var lätta att uppnå och som kommer att övertas av nästa ordförandeskap. Den främsta punkten på programmet var naturligtvis ratificeringen av Lissabonfördraget. Om man tar hänsyn till att ratificeringen av detta dokument är beroende av enskilda medlemsstater var det bästa som Slovenien kunde göra att föregå med gott exempel, vilket landet gjorde. Tyvärr var folkomröstningen på Irland en kalldusch över den optimistiska visionen att Lissabonfördraget skulle träda i kraft innan Frankrike tog över ordförandeklubban. Skuggan av ytterligare en kris reste sig över EU, och vid Europeiska rådets toppmöte, som ägde rum i Bryssel förra helgen, kunde man inte svara på frågan om vart EU bör gå härnäst. Denna fråga är fortfarande öppen, och vi ska inte bara förvänta oss vissa svar från den franska eller den irländska regeringen, för detta är en uppgift för alla anhängare av det gemensamma europeiska projektet. Vänstern i Polen har uppmanat Donald Tusks regering och president Lech Kaczyński att ratificera fördraget utan dröjsmål.
En annan viktig prioritering för det slovenska ordförandeskapet var frågor om energi och klimatförändringar. I mars 2007 påbörjade medlemsstaterna arbetet med att minska sina koldioxidutsläpp med 20 procent före 2020, att öka andelen energi som alstras från förnybara energikällor med 20 procent och att öka energieffektiviteten med 20 procent. Det föll sig nämligen så att förberedelserna av den enighet som rör de regler som kommissionen förberett i detta avseende också hamnade inom ramen för det slovenska ordförandeskapet. Detta var inte och är fortfarande inte någon enkel uppgift, och detta är beklagligt, eftersom majoriteten av Europeiska unionens medlemsstater hittills inte har kunnat uppfylla sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet.
Den europeiska energisäkerheten och kapaciteten att motstå finansiella kriser i globaliseringens era: detta är utan tvivel en av de viktigaste utmaningar som EU står inför. Ökande kostnader för material och livsmedel, osäkerhet på finansmarknaderna, som för många företag är den enda finansieringskällan till tillväxt liksom för särskilda projekt, är inte bara ett hot mot EU:s ekonomiska tillväxt, utan skadar hushållen och äventyrar förverkligandet av det europeiska sociala projektet.
Silvana Koch-Mehrin
(DE) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Den irländska ”nejet” måste respekteras; irländarna är i sin fulla rätt att rösta som de har gjort. Men de andra länderna är också helt berättigade att fortsätta satsa på en mer demokratisk, öppen och effektiv union. Lissabonfördraget är ett steg i denna riktning. Jag välkomnar därför att ratificeringen kommer att fortsätta. Jag anser också att det skulle vara bra om vi också skulle tala öppet om ett EU med olika hastigheter.
Detta EU med flera hastigheter finns, och det återspeglar både nationell känslighet och EU-medlemsstaternas önskningar att tillåta olika integreringsstadier. Det gör det möjligt för de medlemsstater som skulle vilja göra mer tillsammans att göra det, utan att å ena sidan hejdas av de länder som är mer tveksamma, och å den andra inte bry sig om principen om fria val, nämligen att de länder som vill göra något tillsammans själva kan välja att göra det.
I ett EU med flera hastigheter blir också ytterligare anslutningar till EU enklare, eftersom det är fel att straffa Kroatien och Turkiet för att majoriteten av det irländska folket har röstat ”nej”. Beskyllningarna mellan EU-institutionerna tar oss ingenstans. Problemet ligger i att de större europeiska projekten under de senaste åren - oavsett hur rätta och riktiga de är - och utvidgningen av EU har varit otillräckligt förankrade i demokratin. Nu sonar vi detta: alltid lite i taget; det är allt.
Det som är bra med det irländska ”nejet” - om man försöker att se det hela positivt - är att EU blir omtalat ännu en gång. Om detta tillfälle utnyttjas för att diskutera eller utforska andra vägar anser jag att vi på så sätt kan komma lite närmare ett ”medborgarnas Europa”.
Philip Claeys
(NL) Herr talman! José Manuel Barroso har just talat i tio minuter, och av dessa tio minuter använde han bara en minut till den irländska folkomröstningen och den faktiska ratificeringsprocessen. Vi är i och för sig vana vid en viss arrogans från kommissionens sida, men detta slår alla rekord. Uppenbarligen är inte folkomröstningen viktig längre. Vi går vidare med dagordningen. Tanken är uppenbarligen att Irland nu bara måste lösa problemen på egen hand. Jaha, Irland har sagt sin mening, och landet behöver inte göra det igen.
Herr Barroso! Folkomröstningen på Irland väger faktiskt mer än parlamentens ratificering i de övriga medlemsstaterna. Det finns knappast en enda medlemsstat där det regerande partiet har gått till val på sitt program för EU. Det har inte förts någon allmän debatt om fördraget. I Belgien till exempel framfördes inte ens argumenten mot fördraget av medierna vid tidpunkten för den parlamentariska debatten. Ingenstans var väljarna i stånd att säga vad de ansåg om era planer. Är det denna demokrati som vi vill ha? EU måste sluta vara så nedlåtande och arrogant, annars kommer det bara att isolera sig alltmer från sina medborgare.
Elmar Brok
(DE) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! För det första skulle jag vilja uttrycka ett varmt tack till det slovenska ordförandeskapet. Det är första gången som en ny medlemsstat innehar ordförandeskapet. Tack! Ni har gjort ett bra arbete i en svår tid. Det är en svår tid, eftersom vi nu måste bemöta nya möjligheter till reform av EU och på grund av resultatet av den irländska folkomröstningen.
Men det är en sak som jag skulle vilja säga till parlamentet - något som jag har lärt mig av Storbritannien, av det brittiska parlamentet Westminster: representativ demokrati har samma demokratiska legitimitet som en folkomröstning. Om vi överger denna princip, så kommer vårt demokratiska system som helhet att gå förlorat, och vi kommer att befinna oss i en manipuleringssituation, som den vi sett på Irland. Vi måste ta vissa argument på allvar. Vi måste klargöra - som Hartmut Nassauer har påpekat - att vi måste stärka Europeiska unionen och göra varje ansträngning för att begränsa överdriven lagstiftning. Men vi måste också fastställa att lögner inte är tillåtna i en demokratisk process.
Som min kollega tidigare sa, i detta fördrag förbjuds uttryckligen reproduktiv kloning, eftersom det är förbjudet enligt stadgan om de grundläggande rättigheterna. Sanningen är att det börjar bli ett EU av värderingar. Det är faktiskt precis så att EU:s medborgare åtnjuter fler rättigheter, eftersom Europaparlamentet och de nationella parlamenten blir starkare, ett medborgarinitiativ ska införas och den behörighet som ska övervaka processen har fastställts. Detta är helt sant! Det är påståendena om att vi har för lite demokrati som hindrar oss från att ha mer demokrati, eftersom majoriteten av de som har drivit lögnkampanjen inte vill ha EU alls och lägger fram dessa falska argument för att dölja detta faktum. Vi borde inte låta detta ske, och det är därför som jag anser att det är bra med legitimitet.
Det är därför som jag också anser att vi bör försöka gå vidare med ratificeringsprocessen, vara kritiska men också bekräfta att denna europeiska union hittills har gett oss den lyckligaste perioden av fred, frihet och välfärd som någonsin skådats i denna kontinents historia. Vi vill inte behöva skämmas för det som Europeiska unionen uppnår, och vi bör också berätta för människor om denna framgång om vi vill att de ska stödja EU - även om de har rätt att kritisera EU i enskilda fall.
På grundval av detta anser jag att de 26 medlemsstaterna bör fullborda sina ratificeringsprocesser och att våra irländska vänner sedan borde bjudas in för att analysera denna situation och komma med ett förslag. Eftersom det inte finns någon akut tidsfrist bör vi gå vidare med det på ett rimligt sätt. Det skulle vara trevligt om allt skulle kunna avslutas före Europavalet nästa år. Men i alla historiska processer är sådana detaljer bara banaliteter. Jag anser att vi ska ge våra irländska vänner möjligheten att ta upp denna fråga och komma med ett förslag.
Proinsias De Rossa
(EN) Herr talman! Först av allt vill jag gratulera det slovenska ordförandeskapet för ett väl utfört arbete. EU:s folk, inbegripet Irland, behöver Europeiska unionen nu mer än någonsin. Vår värld splittras av orättvisa och rädsla för framtiden, och drivs i själva verket av enkelspåriga nyliberala ekonomer som har fört vår värld till avgrundens rand.
EU:s ursprungliga samhällskontrakt, som gav en välmående kontinent i frid med sig själv, måste återupplivas och moderniseras. EU, det vill säga de nationella regeringarna, sida vid sida med parlamentet, måste ta ledningen när det gäller att ta itu med folkets djupa oro, och de måste leda en ny rörelse för en enighet som grundas på rättvis handel, anständigt arbete och hållbar utveckling och som ersätter det misslyckade Washingtonsamförståndet.
Irlands ”nej”-röst återspeglar folks djupa oro för framtiden, och de har röstat för dagens situation. Det krävs program för kompletterande tillfällig hjälp som stöd till de fattiga, men dessa är helt olämpliga i sig själva.
Vägen framåt för EU är att visa att man, som en union, på allvar kan ta itu med den finansiella krisen, klimatförändringar och hållbarhet, med ekonomisk recession, anständiga arbetsvillkor samt energisäkerhet och bränslekostnader. EU måste ses som en del av lösningen och inte som en del av problemet. Under dessa omständigheter skulle Lissabonfördraget lätt ratificeras i alla medlemsstater.
Som en randanmärkning kan jag föreslå min kollega Mary Lou McDonald, som gav oss en föreläsning om demokrati och militarisering, att hon skulle framstå som mer trovärdig om hon tog ordet i kammaren och förklarade ett slut på stödet till ETA, mördargänget i Spanien, och ett slut på politiken att försöka förstöra den spanska staten, som är en demokratisk stat i denna union.
Romana Jordan Cizelj
(SL) Slovenien har visat att 27 medlemsstater tillsammans utarbetar den europeiska politiken på ett ansvarsfullt sätt. Här är det faktum att vissa länder är nya medlemsstater eller att de har en relativt liten administrativ apparat inte en svaghet utan snarare ett gott tecken. Det har tagits upp en stor mängd väsentliga frågor under de senaste sex månaderna, och dessa har sammanfallit väl med det slovenska ordförandeskapets prioriteringar. Så jag vill verkligen gratulera Slovenien till utvecklingen på detta område.
Framför allt skulle jag vilja nämna vissa utvecklingsuppgifter som fullbordades, eller så gott som fullbordades, under denna period, eftersom dessa är de verkliga uppgifterna som ger alla medborgare ett bättre liv och samtidigt innebär goda framtidsutsikter för utomordentliga individer.
Vi har inlett en ny cykel av Lissabonstrategin, och en femte frihet har införts, den fria rörligheten för kunskap. Detta är en stor utmaning för medlemsstaterna som kommer att se till att kunniga människor kommer till länder och inte lämnar länder genom denna frihet.
Samtidigt har det beslutats var huvudkontoret för Europeiska institutet för innovation och teknik ska ligga. Utomordentlig diplomatisk skicklighet har gjort det möjligt för länder att respektera rådets beslut från 2003. Jag hoppas att detta beslut också kommer att respekteras när placeringen av huvudkontoret för Tillsynsmyndigheten för det europeiska GNSS-systemet har fastställts. Jag vill naturligtvis också gratulera till återinförandet av Galileoprojektet, eftersom detta har inneburit nya organisatoriska och administrativa uppgifter samt ett sökande efter nya anslag.
Samtidigt har en hel del uppnåtts när de gäller klimat- och energipaketet, och avtal nåddes inom rådet om det tredje avregleringspaketet på området gas och elektricitet. Det stämmer att parlamentets och rådets åsikter skiljer sig åt här, men det utgör en mycket god grund för vårt fortsatta arbete.
Slovenien firar denna vecka. Landet firar självständighetsdagen, som är en festival med nationell stolthet. I år stöds den också med rätta av ett starkt europeiskt inslag.
Libor Rouček
(CS) Herr talman, mina damer och herrar! Även jag vill börja med att tacka det slovenska ordförandeskapet och den grupp som leddes av den slovenska premiärministern, Janez Janša, för den höga kvaliteten och det grundliga arbete som utförts både under de senaste sex månaderna och vid rådets toppmöte förra veckan. Rådet lyckades hantera den svåra situationen efter den irländska folkomröstningen och komma med en lämplig och vettig plan. Irland har fått tid på sig att utvärdera situationen under sommaren och föreslå en gemensam väg framåt. De länder som fortfarande inte har påbörjat ratificeringen har uppmanats att göra det, att fortsätta ratificeringsprocessen. Tjeckien har också en skyldighet att fullborda ratificeringsprocessen. De tjeckiska senatorerna, som genom att översända Lissabonfördraget till författningsdomstolen i Prag har blockerat ratificeringsprocessen, ger den tjeckiska regeringen ett alibi.
Inbjudan till Slovakien att ansluta sig till euroområdet är också viktig, både för euroområdet och för medlemsstaterna i Central- och Östeuropa. I denna inbjudan visas uppskattning för det arbete som den slovakiska regeringen har gjort och för resultaten i den slovakiska ekonomin, och man erbjuder stöd och uppmuntran till de europavänliga och reformvänliga krafterna i länder som Polen, Ungern och Tjeckien, så att även dessa länder kan anta euron så snart som de uppfyller de nödvändiga villkoren och kraven.
Gay Mitchell
(EN) Herr talman! Jag vill ta upp två punkter. Den ena är att det inte finns några risker eller avigsidor för de som avgav vidlyftiga löften under den nyligen genomförda folkomröstningen på Irland.
Den irländska allmänheten har föranletts att generellt tro att inget som går mot våra intressen kommer att ske, oavsett vårt beslut. Vi har alla i själva verket gett utrymme för att se om det på något sätt kan ske en omstrukturering.
Men den ”elefant i rummet” som ingen talar om är att EU kan finna vägar mot en koalition mellan de villiga som går vidare, medan Lissabonfördraget inte kan gå vidare utan godkännande från 27 medlemsstater. Politik är möjligheternas konst. Det är möjligt att det finns en lösning som inbegriper Irland, men vi vet alla att politikerkonsten kan få de villiga att gå vidare. Jag hoppas uppriktigt att det inte går så långt, men man måste vara öppen och ärlig med människor, så att de förstår vilka risker det handlar om. Vi måste veta exakt var vi står, så att vi kan se våra och EU:s bästa intressen.
Det finns inte heller någon moralisk risk för de som använde sig av den mest avskyvärd propaganda i den nyligen genomförda kampanjen för folkomröstningen på Irland. Kathy Sinnott, som nyligen blev ordförande för sin grupp, där UK Independence Party (UKIP) ingår, spred ett dokument i vilket det hävdades att löner och demokrati rann bort till ingen nytta, och som visar en spruta, just precis, som representerar dödshjälp och abort! Sedan kommer hon hit och belönas inom två veckor av UKIP med ordförandeposten i sin grupp! Men det finns ingen moralisk risk, eftersom ingen i parlamentet kommer att vidta åtgärder mot detta avskyvärda dokument, som spreds vida omkring.
Den andra punkt som jag skulle vilja ta upp är att det politiska systemet inte längre kan krypa ihop bakom Eurobarometrar, enkäter eller opinionsundersökningar Franklin D. Roosevelt sa om cyniker att ”de bara känner till reglerna för en generation av egoister. De har inga visioner, och om det inte finns visioner förgås folket.”
Det är dags att vi börjar tala om vilket mirakel som Europeiska unionen är. Robert Schumans vision har förverkligats. Europeiska unionen har lagt de förfärliga pansardivisionerna, gaskamrarna - allt detta - bakom sig. Dessutom har Berlinmuren rivits, och vi har hälsat de medlemsstater som nyligen styrdes av kommunism välkomna in. Det har skett ett mirakel inför våra ögon.
Vi måste sluta bli fastsittande med detaljerna i detta fördrag. Vi måste tala om visioner. Vi måste sluta vara efterföljare och bli ledare. Vi kommer att få folket engagerat om vi talar med dem om denna vision, och det är detta som de behöver.
Enrique Barón Crespo
(ES) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Först skulle jag vilja gratulera det slovenska ordförandeskapet, som har visat att den europeiska andan är smittsam, effektiv och bra för oss.
Jag ska inrikta mig på ett åtagande som det slovenska ordförandeskapet gjorde, att se till att två tredjedelar av medlemsstaterna ratificerade under ordförandeskapet. Ni har uppnått två tredjedelar plus en, och har därför nått ert mål.
Det sägs så mycket hemskt om demokrati, men jag anser att det är värt att påpeka att vi har nått en mycket tydlig enighet. Rådet, kommissionen och parlamentet, genom sin talman, har kommit överens om den linje som man ska följa, som grundas på respekt för resultatet på Irland och även på respekt för de nästan femhundra miljoner medborgare som utgör resten av EU. Vi kan inte förvänta oss att mindre än en halv miljon människor ska besluta om ödet för femhundra miljoner. Det skulle inte vara demokratiskt.
På liknande sätt anser jag att Irlands premiärminister bidrog på ett mycket tydligt och konstruktivt sätt till rådets arbete.
Vi samtycker därför alla till att gå vidare med ratifikationen. Just denna vecka kommer den spanska deputeradekammaren att ratificera Lissabonfördraget vid en enda behandling. Dokumentet kommer sedan att överlämnas till senaten, och ni kommer att kunna lägga till ytterligare ett land på listan.
För det andra är inte lösningen att underminera fördraget. Vi måste fortsätta framåt.
För det tredje är det en mycket positiv uppvisning av solidaritet.
Herr talman! Jag skulle vilja ställa två mycket specifika frågor till rådets ordförande.
För det första, när ni talar om att fortsätta ratificeringen, beaktar ni eller har rådet diskuterat bestämmelserna i artikel 48.5 i Lissabonfördraget, där det föreskrivs att ärendet ska hänskjutas till Europarådet om fyra femtedelar har ratificerat, men inga ytterligare framsteg kan göras?
För det andra, varför har ni inbegripit den mycket egendomliga noteringen på sidans nedre del, där det står att den tjeckiska författningsdomstolen kan hålla hela den europeiska processen som gisslan?
Som alla andra hörde jag på nyheterna det som president Václav Klaus sa från sin sjukhusbädd: han förklarade fördraget dött och sa att euron inte fungerar och är skadlig. Jag anser att detta är ett relevant politiskt sakförhållande, eftersom den tjeckiska presidenten kommer att inneha ordförandeskapet under det första halvåret nästa år.
Ljudmila Novak
(SL) Som slovensk ledamot av Europaparlamentet har jag noggrant följt och även deltagit i förberedelserna av detta ordförandeskap. Jag har sett den stora omsorg som våra ministrar och alla inblandade har lagt ned på förberedelserna, och även deras stora ansvar och den enorma önskan att utföra denna uppgift så bra som möjligt.
Jag ska inte räkna upp alla prestationer. Det gläder mig och gör mig stolt att detta ordförandeskap har genomförts på ett så utomordentligt sätt, och jag skulle bara vilja tacka premiärminister Janez Janša och statssekreterare Janez Lenarčič, som har burit en stor del av ansvaret, samt alla ministrar. Vi ska inte heller förglömma hela stödgruppen, som var mycket ung och tog ansvar, men som presterade väl på den europeiska arenan. Av denna anledning skulle jag, som slovensk medborgare, vilja ta detta tillfälle i akt och tacka hela gruppen.
I Slovenien ljuder redan kanonerna inför valet, och jag hoppas att de inte skjuter ned detta framgångsrika ordförandeskap, utan att Sloveniens medborgare är tacksamma för att Sloveniens rykte i EU och världen effektivt har stärkts på grund av ordförandeskapet.
Carlo Fatuzzo
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! I går eftermiddag deltog ledaren för den montenegrinska regeringen i det möte som hölls i utskottet för utrikesfrågor, efter hundra dagars regeringsmakt. Jag frågade honom: ”Herr Djukanović, varför, när vi diskuterar det som hände på Irland - nej till EU, nej till Lissabonfördraget - är ni så ivrig att ansluta er till Europeiska unionen, att vara del av Europeiska unionen, när ni har varit oberoende under en så kort tid?” Han svarade: ”Vi vill inte vara isolerade, vi vill inte stå ensamma. Vi vill tillhöra en gemenskap.” Enligt min uppfattning är detta hemligheten som kan lösa problemen.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Som ungersk medborgare känner jag mig mycket stolt, och jag gratulerar våra slovenska vänner. Som ny medlemsstat har de gjort ett utmärkt arbete. De har gjort mycket för att stabilisera situationen på västra Balkan samt när det gäller Kosovofrågan, Kroatiens anslutning och upphävandet av viseringskrav. Jag är särskilt tacksam för att de stödde Ungerns förslag att stå värd för Europeiska institutet för innovation och teknik (EIT). Egentligen vill jag tacka alla medlemsstater som stödde vårt förslag. Jag skulle också vilja gratulera våra slovakiska vänner till införandet av euron 2009.
Inget av detta ändrar dock det faktum att Europeiska unionen befinner sig mitt i sin djupaste kris. Här hänvisar vi bara till Lissabonfördraget som en institutionell reform. Nej, mina vänner: om vi genomförde Lissabonfördraget skulle det vara ett steg mot en politisk union och en värdegemenskap. Vi ska respektera det irländska folkets beslut, men vi har inte flyttat fram förra veckans positioner alls. Våra irländska vänner måste en gång för alla besluta sig för om de vill förbli i Europeiska unionen eller inte. Detta är vad de måste besluta sig för, och Lissabonfördraget måste träda i kraft. Tack så mycket.
Reinhard Rack
(DE) Herr talman! Som österrikare gläder det mig att vårt grannland Slovenien har varit ett så utmärkt ordförandeland. Gratulerar, herr rådsordförande! Men, om jag får, följs mina gratulationer av en begäran som rör de små detaljer som EU:s medborgare bedömer EU och dess värde efter. Under de kommande dagarna kommer många österrikare och EU-medborgare att köra igenom ert land, där de kommer att möta oerhört diskriminerande vägtullar. Generaldirektoratet för transport har också redan sänt er en skrivelse. Kan Slovenien, som ordförandeland, utöva sitt inflytande på Slovenien som medlemsstat, så att något görs åt detta?
Gérard Onesta
(FR) Herr talman! När allt kommer omkring verkar det som om vi är mycket splittrade. Det finns de som anser att vi har ett irländskt problem - de är i majoritet - och de som, däribland jag själv, anser att vi har ett europeiskt problem. Det värsta är att de som anser att vi har ett irländskt problem kommer att slå oss på mållinjen, genom institutionellt mixtrande, men de kommer inte att ta itu med det verkliga problemet som vi har, det vill säga våra medborgares misstro.
Ni kan lägga på så mycket institutionellt skimmer som ni önskar - hela förtroendegrunden har gradvis förstörts. Vi kommer att få betala dyrt för detta om ett år, under Europavalet, med fler folkrörelser och ett minskat valdeltagande. Bollen ligger inte hos Irland; den ligger hos EU. Vi måste lägga fram ett dokument som skapar ett nytt underlag, och vi måste underteckna en ny förtroendepakt mellan medborgarna och institutionerna, och för att göra detta måste vi, oavsett om ni gillar det eller inte, lägga fram detta ärende för det europeiska folket en gång till någon gång i framtiden, ju tidigare desto bättre.
Detta kommer att kräva en transeuropeisk folkomröstning om en kortfattad, tydlig text, som helt ska inriktas på unionens värderingar, ansvarsområden och verksamhet. Om en dubbel majoritet uppnås, hos medborgarna och medlemsstaterna, skulle vi efter denna historiska omröstning få en äkta färdplan för alla de som vill följa den.
En utopi? Jag utmanar de som tror på motsatsen att bevisa att vi kan bygga EU utan européer!
Genowefa Grabowska
(PL) Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera det slovenska ordförandeskapet, liksom de ministrar och experter som har skapat en så vänlig arbetsmiljö de senaste sex månaderna. Vi bör komma ihåg att det var under ert ordförandeskap som majoriteten av Europeiska unionens länder sa ”ja” till Lissabonfördraget. Detta faktum ska inte överskuggas av det isolerade irländska ”nejet”. Vi ska fortsätta vårt arbete, så låt oss inrikta oss på det positiva. Jag skulle vilja tacka det slovenska ordförandeskapet för dess arbete med förordningen om underhållsskyldighet, som jag var föredragande för. Jag måste säga att jag beklagar att Europaparlamentet enbart rådfrågas i denna fråga. Jag anser att rådets beslut att förvägra oss rätten till medbeslutande är ett misstag. Jag skulle också vilja tacka er för ert engagemang i frågan om att inbegripa alla medlemsstater i det amerikanska programmet för viseringsundantag - detta är punkt 23 i slutsatserna. Då kommer alla medborgare att kunna bli lika behandlade, något som alla väntar på, även mina egna landsmän.
Mitt sista tack går till det östliga partnerskapet. Detta är mycket viktigt för alla medlemsstater inom EU, men särskilt för länder med gränser mot öster.
Tunne Kelam
(EN) Herr talman! Jag vill också framföra mina gratulationer till det slovenska ordförandeskapet. Men faktum är att EU med 27 medlemsstater inte kan tas som gisslan av en minoritet. Ratificeringsprocessen bör fortsätta. Men för det första bör vi enas om ett gemensamt meddelande och ett gemensamt ratificeringsförfarande bland medlemsstaterna, för att inte fall som dessa ska upprepas.
Hur kan vi förklara Lissabonfördraget för våra medborgare? Det viktigaste är att den politiska ledningen ger ett personligt exempel. Våra medborgare är kanske trötta på sofistikerade rutinkompromisser mellan kortsiktiga nationella intressen och EU-principer, och dessa kan orsaka frustration och förvirring.
Fallet med att överge sanktionerna mot Kuba, utan att få något i gengäld med avseende på framsteg på området mänskliga rättigheter, var bara ett exempel. Det budskap som vi bör sända till våra medborgare i dag är inte ”vad EU kan göra för oss”, utan först och främst ”vad jag kan göra för EU”.
Richard Corbett
(EN) Herr talman! Alla instämmer i att vi måste lyssna på Irland. Skillnaden ligger mellan de som anser att vi ska lyssna på det irländska ”nejet” och de som tycker att vi måste lyssna på alla medlemsstaters svar, och sedan försöka överbrygga klyftan.
Det är inte orimligt att fråga det land som sagt ”nej” om det skulle kunna tänka sig att finna en ny lösning som alla 27 kan godta och som inrymmer att deras oro uppmärksammas och svara dem, ifall vi får en situation med 25 eller 26 ”ja” och ett ”nej” - kanske försäkra dem, kanske klargöra vissa punkter, kanske till och med göra vissa anpassningar av paketet (men helst inte när det gäller fördragets text).
Det skulle inte vara orimligt, och jag är säker på att detta är den lösning som vi gradvis rör oss mot.
Derek Roland Clark
(EN) Herr talman! Vi har hört mycket tal om att respektera den irländska rösten den senaste tiden. Jag skulle vilja höra mer om att respektera era egna bestämmelser. Romfördraget är fortfarande det dokument som styr allt det som ni gör, och däri föreskrivs det tydligt att alla nya fördrag ska träda i kraft när de har ratificerats av alla medlemsstater, i enlighet med deras konstitutionella krav.
Ja, Irland gjorde just detta, och deras ”nej”-röst dödar därför Lissabonfördraget helt. Ni måste stoppa ytterligare ratifikationer. Om ni inte kan göra det av respekt för Irland, så gör det av respekt för ert eget grundfördrag, Romfördraget.
Alojz Peterle
(SL) I slutet av juni 1991 pågick det ett krig i Slovenien. Kriget för vårt oberoende och för demokrati var också ett krig för Europa. Det gläder mig att vi 17 år senare framgångsrikt fullbordar ordförandeskapet, som är det största ansvar som en medlemsstat kan ta på sig. Jag kan här säga att jag gratulerar premiärministern, hela hans lag och de tusentals människor som bidrog till framgången.
Jag skulle särskilt vilja tacka för det arbete som gjorts på två prioriterade områden: interkulturell dialog och hälsovård. Den tonvikt som Slovenien lade på interkulturell dialog är för mig en uppdatering av EU:s grundares grundidé om respekt för mänsklig värdighet som nu sätts inom en global ram.
När det gäller hälsovård är jag särskilt nöjd med det arbete som gjorts för att bekämpa cancer, något som har gett patienter inom hela EU nytt hopp om en ny arbetskvalitet, inom medlemsstaterna och på EU-nivå, eftersom deras egna medlemsstater inte kan göra tillräckligt i kampen mot dessa sjukdomar, som sprider sig som epidemier. Jag ser detta som ett bestämt steg som för oss närmare medborgarna.
Janez Lenarčič
rådets ordförande. - (SL) Tack så mycket för ordet, herr talman! Tack till er alla naturligtvis för berömmet för, gratulationerna till och bedömningen av det slovenska ordförandeskapet. Detta gläder mig mycket. Det har gett både mig och mina många kolleger lön för mödan. Än en gång vill jag uttrycka mitt tack för er förståelse. Ni visste att alla vi som deltog gjorde det för första gången, och i det avseendet har er inställning varit solidarisk och konstruktiv.
Som väntat handlade diskussionen till stor del om Lissabonfördraget. Detta var också väntat med tanke på att detta är en av Europeiska unionens viktigaste prioriteringar. Jag skulle bara vilja klargöra några missförstånd när det gäller de slutsatser som vi nådde vid Europeiska rådets möte i juni.
Rådet antog inte dessa slutsatser genom att rösta ned andra. Detta var inte slutsatser som skulle antas genom att rösta ned Irland eller Tjeckien eller någon annan medlemsstat. Detta var slutsatser som vi antog enhälligt. Och de samordnades med alla. Rådet befallde inte någon att genomföra ratificeringen. Rådet beaktade upplysningarna och tog till sig de uppgifter som vi fick från kolleger i de länder där ratificeringsprocessen för ändringsfördraget från Lissabon inte ännu hade avslutats i syfte att kunna fortsätta processen. I slutsatserna står det också att vi noterade detta, och på grundval av detta fastställdes att förfarandet skulle fortsätta, och som jag har sagt fortsatte det också under perioden från folkomröstningen på Irland fram till Europeiska rådets möte.
Därför har varje medlemsstat rätt att besluta om ratificeringsmetod och också huruvida förfarandet ska fortgå eller inte. Jag anser att denna slutsats var logisk och naturligtvis det enda produktiva i denna situation. Den antogs inte mot våra irländska kollegers vilja. För det första harmoniserade vi, som ordförandeland, naturligtvis dessa slutsatser med de länder som har haft den känsligaste situationen på hemmaplan, och här står naturligtvis Irland i förgrunden.
När det gäller Tjeckien lade inte Europeiska rådet landets öde i den tjeckiska författningsdomstolens händer, eftersom den tjeckiska senaten redan hade gjort det. Och detta är det enda exemplet av den sorten bland de medlemsstater som inte ännu har ratificerat fördraget, eftersom den tjeckiska senaten överlämnade fördraget till författningsdomstolen för granskning under processen med parlamentarisk ratificering.
Ett helt annorlunda exempel i rättsligt hänseende är Tyskland eller Storbritannien, där processen avslutades i parlamentet och någon sedan begärde ett utslag från författningsdomstolen. Vi talar fortfarande om 19 ratifikationer som fullbordats genom ett parlamentariskt förfarande. Av dessa granskas två fortfarande i författningsdomstolarna.
Jag vill uppmärksamma er på att ändringsfördraget från Lissabon är ett mellanstatligt avtal som antogs vid regeringskonferensen i Lissabon i oktober. Det undertecknades av stats- och regeringscheferna, och inte av Europeiska kommissionen. Att skylla rådande komplikationer på Europeiska kommissionen eller Europaparlamentet är därför lite orättvist. Vi kan naturligtvis tala om EU-institutionernas inställning och hur den allmänna situationen påverkar beslutsfattandet i ett bestämt land. Men då måste jag tala för och emot: det positiva och det negativa, utan att bara se det negativa.
När det gäller huruvida vi har förtroende för Europeiska unionen eller inte: i fråga om mitt land kan jag säga att vi ser på EU och dess framtid med stor förhoppning. Som Alojz Peterle tidigare sa - han satt i regeringen samtidigt som jag och ledde faktiskt regeringen för 17 år sedan - pågick det ett krig i Slovenien i juni för 17 år sedan. På den tiden var Europeiska unionen mer än en förhoppning. För oss var det lösningen på den tiden. Vi visste inte om vi skulle överleva nästa dag.
Så det som vi har i dag, 17 år senare, är en stor framgång för oss. Vi har ingen anledning att förlora hoppet på grund av vissa rättsliga eller procedurmässiga svårigheter. I mina ögon är detta en oerhört pessimistisk inställning. Jag vill också uppmärksamma er på att detta inte är första gången som Europeiska unionen befinner sig i en situation där processen har trasslat till sig, och det är nödvändigt att söka lösningar. Detta är inte första gången. Detta har redan inträffat flera gånger tidigare, och lösningar har alltid hittats. Och de lösningar som hittades uteslöt aldrig någon. Och inte heller den här gången fanns det någon i Europeiska rådet som skulle kunna föreslå lösningar som utesluter någon. Det kommer att ta lite tid att hitta en lösning som innefattar alla.
För att ta ett exempel, i början av detta århundrade, när man fattade beslut om Nicefördraget i kretsar - som delvis liknade sådana där besluten fattas nu - ifall de då efter det första förkastandet av Nicefördraget hade talat på det sätt som vi har hört från vissa bänkar i dag - skulle vi tvingas acceptera att denna fråga är utagerad. Vi måste helt enkelt godta detta beslut och fortsätta arbeta - då skulle inte jag tala till er här, eftersom den stora utvidgningen inte skulle ha genomförts utan Nicefördraget, som, enligt min mening och även med tanke på de aktuella resultaten, har stärkt EU och gjort unionen dugligare när det gäller att möta globala utmaningar. Detta har redan skett förut, och lösningar har alltid hittats. Och Europeiska unionen var inte svagare efter någon av dessa lösningar. Den var större och starkare. Och dessa lösningar kommer med säkerhet att hittas.
Jag tycker att det verkar föga lönande att debattera och söka lösningar i en ond cirkel. Att diskutera huruvida det funnits skäl till att vi hamnat i ett dödläge när det gäller ratificeringen av ändringsfördraget från Lissabon ... de lösningar som vi inte har är faktiskt en del av ändringsfördraget från Lissabon, även om vi samtidigt vet att vi saknar många sådana lösningar.
Att röra sig i denna onda cirkel är som att stå stilla. Jag anser också att vi inte borde lura oss själva genom att säga att en europeisk union, som är en komplicerad mekanism med 27 medlemsstater, kan fortsätta att styras framgångsrikt och att frågor kan harmoniseras precis som för 50 år sedan, då det fanns sex medlemsstater, eller som på den tiden när det fanns tolv medlemsstater. För närvarande har vi samma mekanismer, delvis anpassade, som vi hade för ett underlag som var betydligt mindre och helt annorlunda under det kalla kriget. Nu har världen förändrats, och dessa mekanismer måste också ändras. Och vi borde inte lura oss själva och tro att detta kan göras med hjälp av ett fördrag som består av tre artiklar, som vi alla kan utantill och alla förstår. Det är omöjligt. Och att lura oss själva att vi kommer att nå detta innebär helt enkelt att vi inte söker lösningar på rätt ställe.
Jag anser att Europeiska rådet har nått rätt slutsatser för dödläget när det gäller ratificeringen av ändringsfördraget från Lissabon. Rådet har inte sökt lösningar eller analyser genom fruktlösa debatter som inte bidragit med någonting. Man har inriktat sig på det som kan göras, och har därmed skapat en stämning och en tidsperiod som är produktiva för att söka lösningar. Vi skulle inte komma någonstans om vi använde de närmaste fyra månaderna till att diskutera hur, var och varför. Vi behöver naturligtvis denna tidsperiod för att se framåt.
Bara kort - på de 30 sekunder som kvarstår - två svar. När det gäller Kina och kritiken mot att vi inte har fokuserat på ett stort antal globala problem. Jag anser att EU faktiskt har gjort en hel del här - bland annat genom tyst diplomati - för att åtminstone inleda en dialog mellan det kinesiska ledarskapet och företrädarna för Dalai Lama. Det är inte en slump att denna åtgärd vidtogs när kommissionens ordförande besökte Peking. Och den kinesiska presidenten hade redan kungjort detta i en skrivelse till mig. Jag hoppas att denna dialog kommer att fortgå, och att vi kommer att finna lösningar här också. Det var Europeiska unionen som satte fart på saker. Ingen annan.
När det gäller Kuba, som har nämnts här flera gånger. Jag anser personligen att det stämmer att vi har reagerat på de positiva förändringarna på Kuba med våra egna positiva åtgärder - samtidigt som ingen har påstått att frågorna är lösta. Det fanns olika förslag om hur vi skulle gå vidare. Europeiska unionen kan säkerligen inte underteckna ett partnerskapsavtal med ett land där det finns åtskilliga politiska fångar. Ändå skulle det samtidigt vara mycket felaktigt att inte besvara positiva åtgärder med positiva signaler, annars hade helt enkelt inget av dessa positiva incitament genomförts. Och som Martin Schulz redan har sagt är detta också en slags positiv signal på EU:s flexibla politik gentemot Latinamerika och Västindien.
Tyvärr kan jag inte svara på några av de andra frågorna. Jag skulle vilja avsluta genom att säga att jag är mycket glad att nästa trio - Frankrike, Tjeckien och Sverige - har tagit över dessa frågor från det program som vi i trion hittills har försökt att genomföra - genom samarbetet mellan Portugal, Tyskland och Slovenien. Inom ramen för detta program har, enligt min mening, rätt prioriteringar fastställts: fortsatt harmonisering av miljö- och energipaketet, migrationspolitik och naturligtvis sökandet efter en lösning för en fortsatt ratificering, eller snarare sökandet efter lösningar på detta dödläge när det gäller Lissabonfördraget.
Jag är övertygad om att det franska ordförandeskapet, med omfattande erfarenhet från tidigare perioder, inbegripet mycket allvarliga dilemman som det ställts inför tidigare, kommer att lyckas bra och att Europeiska rådets möte i juni i viss mån redan har pekat ut denna kontinuitet. Jag är därför övertygad om att många av de frågor som vi i dag talade om som öppna eller på tapeten kommer att vara lösta när ni vid årsslutet diskuterar det franska ordförandeskapets rapport.
Så än en gång, ett uppriktigt tack för ert konstruktiva samarbete och för de gemensamma ansträngningar som vi har investerat i sökandet efter dessa lösningar. Som det enda direktvalda organet i Europeiska unionen befinner sig Europaparlamentet, enligt min mening, vid en slags vändpunkt. Vi behöver omgående en ny institutionell lösning, delvis så att parlamentets roll kan stärkas.
Jag beklagar att vi i dag tvingades behandla denna fråga i så stor omfattning, och vid Europeiska rådets senaste möte naturligtvis, men det finns ingen anledning att vara pessimistisk. Europeiska unionen är tillräckligt stark för att ta detta steg framåt. Jag är övertygad om att Europaparlamentet kommer att spela en avgörande roll i denna debatt.
Tack så mycket.
(Applåder)
Talmannen
Mitt uppriktiga tack, herr rådsordförande Janez Janša, för er rapport. Men jag vill inte bara tacka er på parlamentets vägnar, utan jag skulle också vilja tacka er personligen. Jag skulle vilja tillägga - och detta är också en mycket personlig kommentar - att när jag först valdes in i Europaparlamentet 1979 kunde jag inte tro att vi skulle få uppleva den dag då premiärministern av Slovenien - ett fritt, demokratiskt Slovenien - skulle rapportera till parlamentet om Europeiska rådet, och ändå, här är vi nu! Det jag skulle vilja säga är följande: det är ett mirakel av vår tid att premiärministern av Slovenien har talat i kammaren på Europeiska unionens vägnar.
Vi borde också ta till oss av detta mod och denna styrka i en tid när besvikelse genomsyrar debatten på grund av folkomröstningen på Irland. Det som är viktigt är att det kommer att göras fler framsteg om vi förblir beslutsamma. Jag skulle uppriktigt vilja tacka er för er beslutsamhet. Jag kan, på Europaparlamentets vägnar, försäkra er att vi ska förbli beslutsamma. Vi ska förbli tålmodiga, men också beslutsamma, och på grundval av detta skulle jag nu vilja be kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, att framföra sina avslutande kommentarer.
Stort tack än en gång, ordförande Janša!
José Manuel Barroso
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! Vi har talat om att lyssna på medborgarna, och jag är mycket glad att åtminstone några av er stannade kvar för att lyssna på mig och premiärminister Janez Janša, så att vi får möjlighet att svara på de mycket intressanta synpunkter som framkom under debatten.
Naturligtvis handlade debatten också om slutsatserna och konsekvenserna av ”nej”-omröstningen på Irland.
Låt mig påpeka något som jag anser kommer att bli mycket viktigt för framtiden: låt oss inte falla i EU-kritikens fälla - att kritisera oss själva som EU-institutioner. Det skulle vara ett riktigt misstag. Ingen kommer att tjäna på det.
När allt kommer omkring visar alla tillgängliga uppgifter - samtliga objektiva undersökningar - att EU:s medborgare i allmänhet har mer förtroende för EU:s institutioner - inbegripet kommissionen - än för de flesta nationella regeringar och säkerligen än för de flesta politiska partier på nationell nivå. Därför är det på intellektuell nivå ohederligt att helt enkelt identifiera problemet som ett förtroendeproblem som gäller EU:s institutioner.
Enligt våra uppgifter och enligt det som premiärminister Brian Cowen talade om för oss angående de irländska väljarna, så röstade för övrigt inte de irländska väljarna mot EU. I själva verket sa 80 procent av ”nej”-sägarna att de var för EU: de kanske var kritiska mot en eller annan punkt, men enligt de irländska myndigheterna och alla våra tillgängliga uppgifter kan detta inte bara ses som en röst mot EU.
Låt oss därför inte skylla på EU. Låt oss vara modesta. Vi måste inse våra brister. Vi måste acceptera kritiken. Vi måste göra vårt arbete i Bryssel eller i Strasbourg bättre, men vi ska inte bara skylla på EU, och låt oss försöka förstå att maktansvaret i dag - låt vara på europeisk, nationell, regional eller lokal nivå - är enormt och att vi måste möta detta med en viss blygsamhet, utan att ge efter för populistiska, enkla argument.
Bilden av Europeiska unionen skapas genom de beslut som fattas - inte genom de förslag som läggs fram. Beslut fattas av rådet och Europaparlamentet - inte av kommissionen. Det som ofta skadar EU är förlöjligandet av dess beslutfattande. Det som skadar EU är attackerna på EU-institutionerna, som till och med ibland kommer från mycket engagerade européer. Det som skadar EU är mycket ofta förlöjligandet av, inte bara våra institutioner, utan också vår politik.
Jag vill bara ge er ett exempel. Ni har alla hört historien om de raka gurkorna. Den är mycket populär i Tyskland och i vissa andra länder. I åratal har EU förlöjligats för att man föreskriver marknadsnormer för gurkor. Men min kommission har föreslagit att vi ska göra oss av med dem i en översyn som omfattar 35 andra marknadsnormer för livsmedel och grönsaker, som vi anser onödiga. Vår idé är att behålla enbart 10 av dessa 35 normer. Men gissa vad? När vi sonderade terrängen i medlemsstaterna var en tydlig majoritet mot denna förändring. Så ser verkligheten ut. Det är inte riktigt Bryssel som sköter om medlemsstaterna, eller hur?
Men, vi kommer inte att stanna upp, vi kommer att lägga fram förslaget om att bli av med dessa onödiga normer. Sedan blir det dags att stå ut med eller tysta ned byråkratin från Bryssel. Om det finns något som är värre än byråkratin från Bryssel, så är det 27 nationella byråkratier som kommer till Bryssel för att be om förstärkning av lagstiftningen på Brysselnivå.
Låt oss därför bekämpa onödig byråkrati och respektera subsidiaritetsprincipen. Men låt oss inte göra det för att motarbeta EU-institutionerna, utan för att vi vill komma närmare våra medborgare.
Under debatten nämndes direktivet om markskydd. Det lades fram som ett exempel på Bryssels överreglering. Låt mig påminna er om att det var parlamentet som med stor majoritet röstade för direktivet om markskydd vid första behandlingen i november 2007. Så vad vill ni ha? Om någon bad mig, som kommissionens ordförande, att ignorera Europaparlamentets omröstning skulle jag inte kunna göra det. Så huruvida detta direktiv blir lag ligger nu i medlagstiftarnas händer. Jag skulle vilja att alla som är för EU inte gömmer sig bakom kommissionen, om majoriteten i Europaparlamentet röstar på ett annat sätt än det som vissa av er skulle önska.
Det samma gäller återvändandedirektivet. Jag hörde att en av gruppordförandena kritiserade återvändandedirektivet, som just antogs av parlamentet, och lade fram det som ett av Europeiska unionens legitimitetsproblem. Låt oss tala klarspråk: om EU-institutionerna själva ifrågasätter den lagstiftning som de har antagit, så har vi verkligen ett problem med stödet från våra medborgare.
Detta är viktigt, för när ett politiskt parti eller en politisk ledare på nationell nivå inte samtycker till ett visst lagstiftningsbeslut, ifrågasätts inte nationens, statens eller de nationella demokratiernas legitimitet, men jag märker att mycket ofta då politiker inte samtycker till ett särskilt beslut inom EU försöker de ifrågasätta hela den europeiska processens legitimitet. Detta är oacceptabelt, och det är inte hederligt, om vi vill gå vidare med vårt europeiska projekt.
Detsamma gäller förlöjligandet av social och liberal politik. Vi främjar nu debatten i Europeiska rådet om huruvida vi ska ta itu med de mest sårbaras omedelbara problem i vårt samhälle eller inte. Svaret från kommissionen var tydligt: låt oss göra det. Människorna med de största behoven finns, och vi måste agera för dem nu, och om det finns några europeiska instrument, låt oss då använda dem, och lägga till det som vi har på nationell nivå. Jag anser att det är möjligt att ge både ett strukturellt och ett omedelbart svar. Jag anser att det är möjligt att vara för både marknaden och socialpolitiken.
Jag anser att det europeiska lägret ibland splittras i onödan genom en konstgjord uppdelning mellan de som är för en mer marknadsorienterad linje och de som är för en mer social inriktning. Jag anser att det är fullt möjligt att vara för en inre marknad, mot en statlig interventionspolitik som snedvrider konkurrensen, och samtidigt vara mot ultraliberalism som snedvrider solidariteten. Det är fullt möjligt att göra både och på EU-nivå utan att fördjupa ideologiska olikheter som, om vi inte hanterar dem korrekt, bara kommer att hjälpa populister på den extrema kanten i deras ställningstagande mot det europeiska projektet.
Vi måste debattera dessa frågor om vi vill gå vidare med vårt europeiska projekt med tillförlit. Jag anser att det är meningslöst och självförgörande att skylla på EU-institutionerna för alla de som tror på det europeiska idealet.
Låt mig också helt uppriktigt säga att, som så ofta i den europeiska integreringens historia, vissa nationella politiker använder varje motgång i syfte att försöka minska EU-institutionernas roll och försvaga kommissionen. Vissa har till och med påstått att kommissionen inte bör tala om vad den står för. Jag kommer inte att godta detta. Kommissionen kommer att inta en fast ståndpunkt för gemenskapens behörigheter och gemenskapsfrågor. Vi kommer att stå emot alla försök att minska EU:s behörighet, eftersom jag verkligen inte anser att problemet är att vi har alltför många europeiska behörigheter, utan att de politiker som borde försvara de europeiska idealen och det euroepiska projektet saknar övertygelse.
Min vädjan är att vi ska stå upp för våra värderingar: att alla de som arbetar här i EU-institutionerna i Bryssel - de stolta i Bryssel - eller i våra huvudstäder eller i hela Europa borde enas i en anda av partnerskap mellan alla våra institutioner och medlemsstater i syfte att förklara varför vi behöver EU mer än någonsin. Vi ska inte ursäkta oss för att vi försvarar Lissabonfördraget, som är ett försök att stärka ansvarsskyldigheten, demokratin, sammanhållningen och effektiviteten i vår union. Låt oss med mod tala om för våra EU-medborgare att ”nej”-rösten på Irland inte löser det problem som skulle lösas med Lissabonfördraget, att det är hård konkurrens där ute, att världen inte kommer att vänta på EU och att världen behöver ett EU som är mer närvarande än någonsin, inte bara till förmån för dess medborgare, utan också för att främja dess värderingar.
Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionsordförande! Om jag får säga det, med tanke på att ni har hänvisat till de principer som vägleder EU-institutionernas arbete, EU-institutionerna borde akta sig för att anklaga varandra, och varje institution borde fråga sig vilka uppgifter den ska utföra. Jag anser att kommissionen och parlamentet har ett delat ansvar att försvara Europa inom gemenskapen och arbeta hårt för att undvika en återgång till enbart samarbete mellan regeringar. Detta är den gemensamma uppgift som enar oss, och jag tackar er ännu en gång för att ni uttryckte dessa principer i era avslutande kommentarer.
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Alessandro Battilocchio
skriftlig. - (IT) Det slovenska ordförandeskapet har kastats in i en av de allvarligaste kriserna i Europeiska unionens senare historia. Det irländska förkastandet innebär ett ifrågasättande av Lissabonplanens hela struktur.
Vi måste agera nu. Jag anser att vi inte kan skjuta upp en hastighetsändring inom institutionerna, en hastighetsändring som också omfattar beslutsprocesserna: under de senaste åren har unionen som helhet alltid tvingats hålla samma hastighet som den långsammaste partnern. Nu kanske tiden har kommit för att studera nya vägar för att se till att de stater som vill ha större integrering och delaktighet uppnår just detta.
De som anser att vi borde gå framåt i makligare takt borde ha möjligheten att välja förstärkt samarbete med unionens medlemsstater. Tiden är avgörande: det är viktigt för alla aktörer på arenan, var och en i den mån hans egna behörigheter berörs, att vara likställd i denna mycket svåra situation.
Pedro Guerreiro  
skriftlig. - (PT) Det irländska ”nejet”, som avgavs på ett demokratiskt och oberoende sätt av det irländska folket - de enda som inte hindrades från att avge sin åsikt genom en folkomröstning på grund av ett konstitutionellt krav - är ett stort bakslag i försöket att införa ett tidigare förkastat utkast till fördrag genom oacceptabel lögn och flagranta knep, som innebär bristande respekt för och ett försök att kringgå fransmännens och nederländarnas önskemål.
Det irländska ”nejet” innebär att processen att ratificera Lissabonfördraget inom EU måste avslutas och begravas en gång för alla. Faktum är att oavsett hur mycket de försöker att kringgå eller vilseleda föreskrivs det i reglerna i gemenskapens fördrag att det är tillräckligt om ett land förkastar ett nytt utkast till fördrag för att det inte ska kunna träda i kraft.
Trots detta, i enlighet med den slogan som Angela Merkel och Nicolas Sarkozy omedelbart trumpetade ut - och genom att visa förakt för det irländska folkets önskemål - försöker EU-institutionerna att ge intryck av att ingenting har hänt, genom att insistera på att gå vidare med ratificeringsprocesserna och försöka vinna tid (för närvarande, fram till EU:s toppmöte i oktober), (återigen) försöka att skapa villkor för att isolera, utöva påtryckningar och utpressning mot det irländska folket (det folk som de tvingar upprepa folkomröstningen om EU-fördragen varje gång som resultatet blir ”nej”).
Kort sagt, detta är skandalöst!
Anneli Jäätteenmäki
, skriftlig. - (FI) Få gånger har jag instämt med ordföranden för den konservativa gruppen, Hartmut Nassauer, i så stor omfattning om något, som jag gör i dag. I sitt anförande analyserade Hartmut Nassauer skälen till att resultatet av den irländska folkomröstningen blev som det blev, och jag instämde helt med honom.
Irland röstade mot Europeiska unionen, och sedan mot Lissabonfördraget. EU måste självt utreda skälen till detta.
Kommissionen framstår som en teknokratisk institution. Bryssel tråkar ut allmänheten alltmer och verkar vara en galen byråkrati som agerar despotiskt.
Jag delar Hartmut Nassauers önskan att se fler beslut fattade i medlemsstaterna.
Filip Kaczmarek  
skriftlig. - (PL) Det slovenska ordförandeskapet har åstadkommit några mycket betydande prestationer. Under denna period beslutade man att släppa in Slovakien på eurområdet. Beslut fattades om att förlägga Europeiska institutet för innovation och teknik (EIT) till Budapest. Vi var faktiskt inte nöjda med detta förslag, eftersom vi hade förväntat oss att EIT:s huvudkontor skulle ligga i Wrocław. En annan viktig åtgärd för många länder, däribland Polen, var inträdet i Schengenområdet. Avlägsnandet av inre gränskontroller i länder som tillhör detta område är verkligen en betydande förändring, med både en praktisk och en psykologisk dimension. Begreppet fri rörlighet för personer ser helt annorlunda ut när det inte finns några gränskontroller. Det slovenska ordförandeskapets framgångar är ännu mer uppmuntrande, eftersom detta land har varit medlem i EU en kort tid.
Det har sagts att slutet av ordförandeskapet visade sig vara en oerhört svår period, på grund av förkastandet av Lissabonfördraget i den irländska folkomröstningen. Både ordförandeskapet och EU som helhet hamnade i en paradoxal situation. De som ratificerade fördraget måste respekteras, men samma respekt måste ges till dem som förkastade fördraget. Dessutom väckte frågan om det tillvägagångssätt som de länder som inte ännu har fullbordat ratificeringsprocessen skulle använda svallande känslor. De har utan tvivel rätt att fullborda processen. Det finns inget som stoppar president Lech Kaczyński från att hålla sina löften och snabbt underteckna ratificeringsinstrumentet.
Vytautas Landsbergis
, skriftlig. - (EN) Jag har flera anmärkningar när det gäller formuleringar som ibland är vilseledande, som i hög grad har använts även här. ”Det irländska folkets vilja, ”den irländska saken” eller ”irländskt nej”, ”Irlands beslut, Lissabonfördragets mördare”: allt detta och liknande ordbruk borde läggas åt sidan. Resultatet av omröstningen på Irland ska respekteras, men inte mytologiseras till något verklighetsfrämmande. Om majoriteten av de som deltar i omröstningen uttrycker sin oenighet med och bristande förtroende för den irländska regeringens politik när det gäller den huvudsakligen yttre frågan, är den verkliga politiska tolkningen av det en fråga för det irländska samhället. Men det krävs andra åtgärder för en realistisk bedömning av det som sker.
De som röstade ”nej” utgör bara en tredjedel av den totala irländska väljarkåren. Resultatet avgjordes av 4 procent faktiska väljare. Därför finns det ingen större anledning att lovorda eller beskylla hela det irländska folket. Valstatistik visar att irländska män röstar ”ja”, medan kvinnorna röstar ”nej”. Det fanns mer politiskt aktiva kvinnor på Irland, eftersom männen förmodligen stannade på puben. Medan unga röstade ”nej” röstade omkring 60 procent av dem över 55, förmodligen mindre känslofulla men klokare, ”ja”. Ni ser att det finns flera identiteter på Irland, inte bara två, alltför enkelt definierade som heroiska demokrater och förbannade antieuropéer. Vi bör varken lovorda eller beskylla hela det irländska folket när bara hälften av dem gick och röstade och även regeringen visade sin likgiltighet. Var realistiska och korrekta, det är mitt förslag. Annars kommer EU att tvingas fråga Irland om landet vill vara med i ett EU med Lissabonfördraget eller inte.
Janusz Lewandowski  
skriftlig. - (PL) Dagordningen för EU-toppmötet i Bryssel i juni 2008 återspeglar inte helt och hållet de faktiska utmaningar som unionen för närvarande står inför. Social oro i många länder, som orsakats av de höga kostnaderna för energi och livsmedel, borde fungera som en varning för de ledare inom Europeiska unionen som är oroade över Irlands förkastande av Lissabonfördraget. Vi måste bemöta den oro som EU-medborgarna upplever i dag, och som tydligt har demonstrerats på gatorna i många städer, däribland Bryssels. Det räcker inte att fastställa ambitiösa planer för förnybar energi och miljöskydd. Detta kan i själva verket leda till ytterligare kostnader och förvärra EU:s konkurrenskraft på världsmarknaderna. De kan öka oron i stället för att minska den.
Det riktiga svaret skulle vara att enas om en europeisk strategi för att bekämpa höga livsmedels- och energipriser tillsammans med skydd för fattigare hushåll. I detta avseende bör den gemensamma jordbrukspolitiken ses över. Innan diversifieringen av energikällor och transportföretag träder i kraft är det nödvändigt att avreglera den europeiska marknaden för att skapa ett sammankopplande system som kan skydda enskilda länder från energiutpressning. Detta kan bara ske när de 27 medlemsstaterna beslutat att agera gemensamt gentemot externa energileverantörer som Gazprom. För närvarande motverkar trenden att sluta bilaterala avtal, som åskådliggörs av Tyskland, Italien, Österrike, Bulgarien, Ungern och Grekland, möjligheterna för att detta ska ske. Lissabonfördraget är inte en nödvändig förutsättning för europeisk solidaritet på energiområdet.
Zita Pleštinská
, skriftlig. - (SK) Denna junidag ser vi tillbaka på Sloveniens sex månader långa ordförandeskap som närmar sig sitt slut.
Jag vill ansluta mig till alla dem som har framfört sina gratulationer till det slovenska ordförandeskapet under dagens debatt. Slovenien, som ofta blandas ihop med Slovakien, är ett tydligt exempel på hur en liten medlemsstat med bravur kan uppfylla sin roll inom EU.
För Slovakien, det land som jag kommer ifrån, utgör det slovenska ordförandeskapet en historisk tidsperiod, eftersom det var under Sloveniens mandatperiod som beslutet att låta Slovakien träda in i euroområdet fattades.
Jag vill tacka det slovenska ordförandeskapet för dess konstruktiva strategi när det gäller att förstärka EU:s inre marknad. Varupaketet, som antogs av Europaparlamentet med hjälp av det slovenska ordförandeskapet, är en grundläggande förutsättning för att se över de andra sektorsdirektiven, till exempel leksaksdirektivet eller direktiven om kosmetika och byggnadsprodukter.
Men jag vill ge uttryck för mitt ogillande av det snabba beslutet vid toppmötet i juni, då EU-sanktionerna mot Kuba upphävdes en gång för alla, utan någon föregående grundligare analys av alla aspekter av kubanernas livssituation. Jag uppmanar länderna i EU att fortsätta insistera på demokrati och medborgerliga rättigheter på Kuba.
Jag anser att EU efter denna åtgärd kommer att insistera ännu kraftigare att den kubanska presidenten, Raúl Castro, utan dröjsmål bör släppa alla politiska fångar på Kuba fria.
Katrin Saks  
skriftlig. - (ET) Med bakslaget från den irländska folkomröstningen blev Europeiska unionen ett intressant förbund: en union som tidigare hade galopperat i väg på hästrygg förlorade förståndet under de första folkomröstningarna, men nu har den tvingat in sina egna hästar i en återvändsgränd. Det verkar som om debatten inte bringade mycket klarhet i frågan heller.
Här är några kommentarer: först skulle jag vilja uttrycka min harm över den slogan som ”nej”-kampanjen på Irland använde. ”EU har varit vänligt mot Irland. Låt det förbli så!” är helt enkelt skandalöst. Jag anser inte att euroskeptikernas ståndpunkt är riktig, att nu, när det irländska folket har talat, bör Lissabonfördraget begravas.
Samtidigt får vi inte sätta press på den irländska regeringen: naturligtvis är det de själva som beslutar vad de ska göra härnäst.
Jag skulle också vilja kommentera det politiska sabotaget som växer inom EU, och i vissa länder har det förekommit fall som ”om ni vill att vi ska ratificera, så gör något i gengäld”. För det tredje talas det ständigt om ett demokratisk underskott, även om det inte finns någon allmän konvergens när det gäller europeiska nyckelfrågor, till och med då en möjlighet till samråd skapas.
Resultatet av den irländska folkomröstningen visar att EU:s framgång offras för en överdos tveksam allmän opinion. Enskilda nycker får systematiskt företräde framför det gemensamma goda, och kortsiktiga val förblindar långsiktiga visioner.
Toomas Savi  
skriftlig. - (EN) Resultaten från Europeiska rådets toppmöte gläder mig, eftersom man enades om Irlands förslag att återkomma till förkastandet av Lissabonfördraget på Irland vid rådets möte den 15 oktober 2008, vilket ger den irländska regeringen gott om tid för att komma på idéer om hur fördraget ska räddas.
Jag gläder mig särskilt över att det irländska ”nejet” inte kommer att påverka den schemalagda ratificeringsprocessen i andra medlemsstater. Eftersom det irländska folket hade sitt tillfälle att förkasta fördraget vid denna tidpunkt måste alla övriga medlemsstater få tillfälle att gå vidare, så att irländarna kan återvända till sitt beslut när tiden är mogen. Jag är övertygad om att dimman kommer att lätta med tiden och visa vägen för en reformerad europeisk union.
Bortsett från Lissabonfördraget diskuterade även Europeiska rådet millennieutvecklingsmålen, och lovade radikala reformer för att förbättra biståndseffektiviteten, bygga på det fullständiga genomförandet av Parisförklaringen om biståndseffektivitet från 2005 och 2005 års europeiska samförstånd om utveckling. Jag hoppas att Europeiska rådet denna gång kommer att agera i enlighet med sina åtaganden.
Richard Seeber  
skriftlig. - (DE) Irlands förkastande av ändringsfördraget må ha varit ett bakslag för den europeiska utvecklingen, men det finns ingen anledning för unionen att stanna av. Vi måste ta det irländska ”nejet” på allvar, och vi kan inte bara ”fortsätta som vanligt”. Vi bör arbeta mot att förbättra kommunikationen med EU:s medborgare. Det är särskilt viktigt att vi erbjuder lösningar för folket när det råder ekonomiskt kaos.
De utmaningar som EU står inför minskar inte. Ökande olje- och livsmedelspriser signalerar att eran med billiga fossila bränslen och livsmedel är över. EU måste anpassa sig till både klimatförändringar och höga energipriser. Energieffektivitet och en hållbar energiförsörjning måste bli långsiktiga mål inom EU. Om ett hushålls energikonsumtion minskas på en hållbar basis, så kommer dess kostnader också att minskas. Detta kommer att gynna både klimatet och folket.
Czesław Adam Siekierski
skriftlig. - (PL) Förkastandet av Lissabonfördraget i den irländska folkomröstningen är ett bakslag som bör stimulera allvarlig eftertanke inom EU:s institutioner och i medlemsstaternas regeringar.
Vad berodde det på? Vem misslyckades med sina uppgifter? Förstår inte samhället politikerna? Eller är det kanske politikerna som har förlorat kontakten med vanligt folk?
Felet ligger både hos EU-institutionerna och hos regeringarna i enskilda länder. De misslyckades med att skapa ordentliga informationskampanjer. Det saknas information som var skriven på ett tydligt och enkelt språk för den genomsnittliga medborgaren.
Detta tyder inte bara på en fullständig avsaknad av planering inför framtiden, utan också på en komplett likgiltighet för sociala attityder, liksom för EU-medborgarnas åsikter om Lissabonfördraget.
Resultatet av den irländska folkomröstningen visar att det för närvarande råder brist på intern sammanhållning inom EU. Medlemsstaternas regeringar framställer sig ofta som att de står i opposition mot EU-institutionerna och beskyller dem för alla misstag eller impopulära beslut. Det är alltför enkelt att skylla på en anonym EU-byråkrat som inte alltid känner till den vanliga människans situation. Detta leder till en negativ inställning gentemot Europeiska unionen och dess institutioner. Vi måste få ett slut på denna uppdelning mellan vi och dem. VI är Europeiska unionen!
Silvia-Adriana Ţicău  
skriftlig. - (RO) Lissabonfördraget och det irländska ”nejet” inledde rådets dagordning under sessionerna den 19-20 juni. Mer än två tredjedelar av medlemsstaternas parlament har redan ratificerat fördraget. Den irländska regeringen begärde en omprövning av situationen vid rådets möte som är schemalagd till oktober 2008. Det irländska folkets röst visar att medborgarna förväntar sig att unionen ska tillhandahålla lösningar på deras dagliga problem: arbete, sociala villkor, ökade energi- och livsmedelspriser, klimatförändringarna och demografiska förändringar.
Rådet bekräftade på nytt behovet av att snabbt anta åtgärdspaketen för energi och klimatförändringar, eftersom unionens mångfald när det gäller energikällor och den ökade energieffektiviteten är grundläggande för dess ekonomiska utveckling. Rådet underströk vikten av investeringar i nyskapande, forskning och utveckling av jordbruksproduktion samt fäste uppmärksamheten på social påverkan och miljöpåverkan från produktion och användning av biobränsle inom och utanför EU.
Jag välkomnar rådets beslutsamma åtagande att stödja alla medlemsstaters deltagande i ”viseringsfriheten”, programmet för visumbefrielse, som syftar till att garantera fullständig ömsesidighet vid resor utan något visum och lika behandling av alla EU:s medborgare i samverkan med USA.
Jag välkomnar rådets åtagande att främja regionalt samarbete, särskilt i Svartahavsregionen och på västra Balkan.
