Svinīgā sēde - Ingrid Betancourt
Priekšsēdētājs
Dāmas un kungi, Padomes priekšsēdētāj, komisār, man ir liels gandarījums un prieks šodien Eiropas Parlamentā sveikt Ingrid Betancourt. Es jūs sirsnīgi sveicu, I. Betancourt!
(Aplausi)
Tas, ka jūs šodien esat ar mums, pierāda to, ka drosmīgi cilvēki nekad neatmet cerības cīņā par brīvību un cilvēka cieņu. Pēc jūsu atbrīvošanas 2008. gada 2. jūnijā man bija tas gods jums rakstīt Eiropas Parlamenta vārdā un sveikt jūs ar atgriešanos brīvībā. Tagad ir pienācis laiks, lai jūs šeit ierastos kā mūsu viesis.
Jūs tikāt turēta gūstā sešus gadus, četrus mēnešus un deviņas dienas. Tikai jūs zināt, kas jums bija jāpārcieš šīs 2321 dienas laikā, bet jūs esat kļuvusi par brīvības simbolu visā pasaulē un par simbolu cilvēku spējai pretoties uzspiestām ciešanām un cilvēka pamattiesību liegšanai, kā arī par cieņas un drosmes piemēru mums visiem. Jūsu bērni juta jums līdzi visu šo laiku. Es nekad neaizmirsīšu, kā jūsu divi bērni - jūsu meita un dēls - mani uzmeklēja pirms vairākiem gadiem, kad es vēl nebiju Parlamenta priekšsēdētājs, un kā viņi aizstāvēja savu māti. Tā bija bērnu mīlestība pret savu māti. Jūs varat lepoties ar saviem bērniem!
(Aplausi)
Terorisms, kā to realizē jūsu nolaupītāji, ir tiešs uzbrukums mūsu vērtībām, brīvībai, cilvēka cieņai un demokrātijai.
I. Betancourt, jūsu piemērs mums vēlreiz ļoti skaidri parāda, ka demokrātiskās valstis nekad nedrīkst atkāpties terorisma priekšā. Tas ir politisks un morāls pienākums vienmēr atbalstīt tiesiskumu.
Jūsu nebrīves laikā daudzi Eiropas Parlamenta deputāti nenogurstoši strādāja, lai panāktu jūsu atbrīvošanu, un es zinu, ka daudzi dažādo Ingrid Betancourt komiteju pārstāvji šodien ir šeit - viņi ir aktīvi jūsu lietas aizstāvji, kas strādā pie tā, lai Kolumbijā atbrīvotu visus ķīlniekus. Es vēlētos sveikt un sirsnīgi uzņemt visus tos, kas izteicās Ingrid Betancourt vārdā un šodien ir ieradušies šeit Eiropas Parlamentā.
(Aplausi)
Dāmas un kungi, mums ir nenogurstoši jāturpina savi centieni nodrošināt, ka tiek atbrīvoti visi, kam joprojām tiek liegta brīvība. Tas ir vēl viens jūsu šodienas apmeklējuma iemesls. Jūs pati teicāt: "Lielākie draudi, ar ko saskaras terorisma upuris, ir tapt aizmirstam. Kad es biju džungļos, es biju reāla persona ar savu vārdu. Tagad es lūdzu jūs rīkoties to cilvēku labā, kas palika džungļos.” Tie bija un joprojām ir jūsu vārdi. Eiropas Parlamenta vārdā mēs šodien aicinām to realizēt.
Šogad mēs svinēsim Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas, ko ANO Ģenerālā asambleja pieņēma 1948. gada 10. decembrī, 60. gadadienu. Šī deklarācija visā pasaulē ieviesa pirmo oficiālo pienākumu aizsargāt katras personas cieņu un visu cilvēku līdztiesību neatkarīgi no ādas krāsas, reliģijas vai piederības. Deklarācijas 3. pantā ir teikts: "Ikvienai personai ir tiesības uz dzīvību, brīvību un drošību.”
Daudziem cilvēkiem ir atņemta brīvība, jo viņi ir aizstāvējuši cilvēktiesības. Konferencē ar nosaukumu "Izsakās aizstāvji”, kas šonedēļ tiek organizēta šeit Eiropas Parlamentā, mēs dzirdējām daudzas tādu cilvēku liecības, kas ir tikuši apspiesti, patvaļīgi arestēti vai spiesti doties trimdā, jo viņi ir cīnījušies par pamattiesībām un brīvībām. Tāpat mums ir bijusi iespēja detalizēti pārrunāt to, kā mēs varam labāk aizsargāt šos cilvēkus un atbalstīt viņu darbu.
I. Betancourt, mēs visi esam pagodināti un priecājamies jūs lūgt tagad uzrunāt Eiropas Parlamentu.
Ingrid Betancourt
(FR) Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi, es jūtos ļoti saviļņota šodien būt ar jums šeit tieši dienā, kad ANO un Eiropas Savienība kopā svin Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 60. gadadienu.
Protams, ka es iedomājos par šo neparasto sakritību. Tikai pirms trim mēnešiem Amazones tropu meža dziļumos es skatījos, kā jūs strādājat, un mana lielākā vēlēšanās bija, lai laikā, kad mēs bijām pakļauti vienu cilvēku trakumam un citu nolaidībai, kāds atnāktu un runātu Parlamentā mūsu vārdā.
Es tiešām uzskatu, ka tas ir brīnums, ka varu ar jums dalīties šajās atmiņās. Es šeit ierados pilna apbrīnas pret Parlamentu, ko es pastāvīgi apskaužu. Kā visi Latīņamerikas iedzīvotāji es sapņoju, ka jūsu piemērs radīs atbalsi un ka mūsu cilvēki apvienosies, lai kādu dienu mēs varētu tikties Latīņamerikas parlamentā, kas līdzinātos jūsējam, un ar dialoga palīdzību un, cienot viens otru, rastu risinājumus mūsu kontinenta diženai un bagātai kopējai nākotnei.
Es ļoti labi zinu, cik ļoti jūs par mani domājāt šo grūto gadu laikā. Es skaidri atceros jūsu solījumu kopā ar mūsu ģimenēm laikā, kad pasaule bija zaudējusi interesi par Kolumbijas ķīlnieku likteni un kad par mums klīda nosodošas runas.
Džungļos es mēdzu klausīties radio, kas translēja Eiropas Parlamenta sēdi. Man nebija neviena attēla, bet es dzirdēju to žurnālistu balsis, kas stāstīja par sēdes norisi. Tieši no šejienes, no šīs sēžu zāles ar jūsu starpniecību, pateicoties jūsu neatlaidībai un jūsu klusējot paustajam nosodījumam, es saņēmu pirmo palīdzību. Pateicoties jums, vairāk nekā pirms pieciem gadiem es sapratu, ka mēs vairs neesam vieni.
Visu šo gadu laikā es spēju saglabāt cerību, turēties pie dzīvības, nest savu krustu dienu no dienas, jo es zināju, ka esmu jūsu sirdīs. Es sev teicu, ka viņi var mani iznīcināt fiziski, bet mans vārds un mans tēls vienmēr dzīvos jūsu domās.
Tādēļ kopš brīža, kad atgriezos brīvajā pasaulē, es vēlējos ierasties šeit, šajā vietā, ko es arī uzskatu par savām mājām. Man bija jums jāpasaka, ka nekas no tā, ko jūs teicāt vai darījāt, nebija veltīgi. Pateicoties jums, es esmu dzīva, es esmu no jauna ieguvusi dzīvesprieku. Turklāt jūsu vārdi mani atbrīvoja labu laiku pirms tam, kad es īstenībā tiku atbrīvota.
Paldies!
(Aplausi)
Paldies jums visiem. Paldies, ka tik ilgstoši atvērāt savas sirdis šai traģēdijai. Kad es domāju par terorisma upuru statusa izveidi un runāju ar ANO par nepieciešamību ļaut izteikties upuru ģimenēm, es domāju par jūsu parādīto piemēru. Es zinu, ka jūs uzņēmāt manu ģimeni, manu māti, manus bērnus un ka jūs viņus uzklausījāt. Tur džungļos, to zinot, tas bija ļoti svarīgi. Pateicoties jūsu cēlsirdībai, Eiropas Parlaments ir kļuvis par platformu, lai pavēstītu pasaulei par barbarisma apjomu, ko mēs piedzīvojām un ar ko vairāk nekā 3000 manu tautiešu saskaras joprojām.
Šeit paustais, kas ļāva atbrīvot mani un manus tautiešus, radīja vajadzību rīkoties, vienlaicīgi cienot visu ķīlnieku dzīvību, kā arī visu to partizānu dzīvību, kuri mūs bija nolaupījuši. Pateicoties jūsu stingrībai un apņēmībai, nebija nekādas vardarbības. Tas ir īpašs, skaidrs un konkrēts jūsu rīcības rezultāts.
(Aplausi)
Tāpat es šeit vēlētos paust atzinību tūkstošiem to cilvēktiesību aktīvistu, tūkstošiem brīvības cīnītāju, kas visā pasaulē ir strādājuši, lai nodrošinātu mūsu atgriešanos, kā arī daudzu citu cilvēku atgriešanos visā pasaulē. Es šeit redzu dzeltenos FICIB T-kreklus.
(Aplausi)
(ES) Es vēlētos pateikties FICIB par to, ka tā Kolumbijā cīnījās visu ķīlnieku interesēs. Jūs bijāt pirmie, kas atvēra šīs durvis. Pateicoties jums, piecpadsmit mani biedri un es tikām brīvībā. Mums jāturpina cīnīties, lai atbrīvotu pārējos, un es zinu, ka varu uz jums paļauties.
(Aplausi)
(FR) Par brīvību cīnījās daudzi. Par brīvību cīnījās, protams, FICIB un daudzas citas komitejas visā pasaulē: komitejas Parīzē, Itālijā, Nīderlandē, daudzas Grieķijā, Vācijā, Īrijā, Dānijā, Zviedrijā un citur. Mums bija draugi visur: Kanādā, ASV, visās Latīņamerikas valstīs, bet tas viss sākās šeit. Paldies!
(Aplausi)
Katru dienu vairāk nekā sešu gadu garumā šie brīvības cīnītāji organizēja pasākumus, lai nodrošinātu, ka mūsu traģēdiju neaizēno vienaldzība. Daži no mums ir brīvībā, bet ne visi. Viņu cīņa turpinās.
Vairāk nekā jebkad agrāk viņiem ir vajadzīgs jūsu atbalsts, jūsu atvērtās durvis, jūsu labprātība un ziedotais laiks. Tomēr vairāk nekā jebkad agrāk mums ir vajadzīgs jūsu vārds. Redziet, vienīgais ierocis, kuram mums ir jātic, ir vārda spēks.
(ES) Tāpat es vēlētos runāt par to, kāds neparasts instruments ir vārdi, jo šodien es ar lielām skumjām domāju par sievieti, kura izmantoja vārdus kā savu ieroci un pret kuru cīnījās ar vardarbību un šaujamieročiem.
Kolumbiešu sieviete Olga Marina Vergara gāja bojā 22. septembrī, viņa tika nogalināta kopā ar savu mazdēlu, dēlu un citiem viņas ģimenes locekļiem. Viņa bija cilvēktiesību aktīviste. Viņa bija sieviete, kas, citus aizstāvot, runāja skaļi un atklāti.
Es šodien par viņu domāju, un šeit, šajā svētajā vietā, es lūdzu savas valsts Kolumbijas iestādes darīt visu iespējamo, lai atrastu vainīgos, lai viņus varētu saukt pie atbildības godīgā tiesā un tādējādi sodīt par viņu kaunpilno rīcību.
(Aplausi)
(FR) Mēs zinām, ka vārdi ir ārkārtīgi svarīgi. Tieši ar vārdiem mēs visefektīvāk varam cīnīties pret naidu un vardarbību. Esmu pārliecināta, ka jūs bieži esat jutuši vilšanos, kad nespējat rīkoties un kad runāšana ir vienkārši šķitusi "spļaušana pret vēju”. Es domāju, ka, iespējams, jūs to esat pieredzējuši - tas pilnīgi noteikti notika ar mani, kad biju Kolumbijas parlamenta deputāte -, piemēram, nožēlu, ka neesat valdībā, ka nepārstāvat izpildvaru, kas pieņem lēmumus, paraksta čekus un realizē pasākumus. Materiālajā pasaulē, kur nepastāv tas, ko mēs neredzam, mums visiem ir jāuzmanās no vilšanās.
Tomēr Parlaments ir vārdu templis, vārdu, kas atbrīvo. Tieši šeit sākas visi lielie sabiedrības atdzimšanas procesi. Tieši šeit tiek iecerēti un pausti jautājumi, kas patiešām ir svarīgi mūsu cilvēkiem. Ja izpildvaras iestādes galu galā veic pasākumus, tas ir tāpēc, ka krietni pirms tam kāds šeit, kāds no jums ir aizstāvējis attiecīgo jautājumu un runājis par to. Jūs tikpat labi kā es zināt, ka vienmēr, kad kāds no jums uzstājas ar runu šeit Parlamentā, ļaunums atkāpjas arvien vairāk.
Vārdiem ir patiesa ietekme uz reālo pasauli. J. P. Sartre to juta kopš bērnības. Françoise Dolto to skaisti attēloja, sakot, ka cilvēks ir vārdu būtne un ka vārdi var aprūpēt, dziedēt un radīt, bet var arī izraisīt slimību un nogalināt. Vārdos, ko mēs pasakām, ir mūsos mītošais emocionālais spēks.
Tas, ko tagad teikšu, ir kaut kas visnotaļ personīgs, un īstenībā es jums atklāju savu privāto dzīvi. Es biju izbrīnīta, uzzinot, ka manu meitu manas prombūtnes laikā morāli ir uzturējuši vārdi, ko es biju izteikusi, tā īsti pat nepiedomājot par mūsu dzīvi. Es toreiz neiedomājos, kādu cerību un spēku šie vārdi viņai dos, kamēr biju tālu prom apcietinājumā. Viņa īpaši atceras manu, viņai sūtīto vēstuli piecpadsmit gadu jubilejā, par kuru biju pat aizmirsusi. Viņa man pastāstīja, ka lasa šo vēstuli katru dzimšanas dienu...
(Aplausi)
...un katru gadu viņa tajā atrada kaut ko jaunu, kas viņu uzrunāja, jo viņa pati katru gadu nedaudz mainījās...
(Aplausi)
Ārstiem ir nosaukums šai parādībai: tas ir pēctraumas stresa sindroms. Ar to ir jātiek galā. Tas arī viss. Es atvainojos.
Tātad es teicu, ka katru reizi meita atrada šajās vēstulēs kaut ko jaunu, kas, viņai pieaugot un mainoties, uzrunāja viņu. Ak, dievs, ja vien es to būtu zinājusi! Es būtu bijusi ļoti uzmanīga un būtu veltījusi viņai vairāk mīlestības un radījusi lielāku drošību.
Šobrīd es domāju par mums, par jums un par sevi. Ja mēs patiešām varētu aptvert mūsu teiktā patieso ietekmi, varbūt mēs būtu drosmīgāki, drošsirdīgāki, prasīgāki diskusijās par to, kā atvieglot to cilvēku ciešanas, kam ir vajadzīga mūsu palīdzība. Despotisko režīmu upuri zina, ka šodien šeit pateiktais pauž viņu ciešanu smago nastu un piešķir jēgu viņu cīņai. Jūs vienmēr esat atcerējušies viņu vārdus un situācijas. Jūs neesat ļāvuši viņu apspiedējiem uzelpot, ka viņu noziegumi ir aizmirsti. Jūs neesat ļāvuši viņiem maskēties aiz doktrīnas, ideoloģijas vai reliģijas - tām šausmām, kurām viņi pakļauj savus upurus.
Kad es biju ieslodzījumā, es vairākas reizes dzirdēju Farc pārstāvi Raśl Reyes, kas mani aizstāvēja. Es pa radio dzirdēju, ka viņš saka: "Ingrid Betancourt saka...” vai "Ingrid Betancourt teica...”. Es biju saniknota, kad sapratu, ka partizāni, mani nolaupot, man ir atņēmuši ne tikai spēju lemt savu likteni, bet arī atņēmuši man iespēju izteikties.
Saprotot, ka es atkal varu runāt, es gribu jums pateikt, cik ļoti pasaulei vajag, lai Eiropa runātu skaļi un atklāti. Pasaulē, kur nemiers kļūst arvien nomācošāks, kur bailes no rītdienas nozīmē draudus noslēgties sevī, mums ir jāatveras, jābūt dāsniem un jāsāk izmainīt pasaule.
Patērētāju sabiedrība, kurā mēs dzīvojam, nepadara mūs laimīgus. Pašnāvību līmenis, narkotiku lietošanas apmēri un vardarbība sabiedrībā ir tikai daži simptomi, kas liecina par arvien plašāku vispārējo depresiju. Globālā sasilšana un tās radītās dabas katastrofas mums atgādina, ka zemeslode ir nogurusi no mūsu bezatbildības un savtīguma.
(Aplausi)
Kāda ir saistība starp tikko minēto un nežēlības upuru ciešanām visā pasaulē? Manuprāt, pastāv ļoti dziļa saistība. Kad es atrados gūstā, man neapšaubāmi visnotaļ ilgu laiku bija iespēja pētīt manu nolaupītāju sociālo uzvedību. Partizāni, kas mani apsargāja, nebija vecāki par maniem bērniem. Jaunākajiem bija 11, 12 un 13 gadi, un vecākajiem bija 20 vai augstākais 25 gadi. Vairākums - es teiktu 95 % no viņiem - strādāja par kokas lapu novācējiem, pirms viņus savervēja Farc. Viņi tiek saukti par "raspachines”. Viņi strādā no saullēkta līdz saulrietam, pārstrādājot kokas lapas kokas pastā, kas beigās tiks izmantota par kokaīna pamatsastāvdaļu.
Tie ir jauni zemnieki, kas bieži dzīvo ļoti attālos reģionos, bet kas ar satelīta televīzijas palīdzību ļoti labi zina, kas notiek pasaulē. Tāpat kā mūsu bērni arī viņi tiek apbērti ar informāciju un tāpat kā mūsu bērni viņi sapņo par iPod, Playstation un DVD diskiem. Tomēr viņiem tik ļoti kārotā patērētāju pasaule ir pilnīgi nesasniedzama. Turklāt viņu darbs narkotiku plantācijās, lai gan ir labāk apmaksāts nekā tradicionālo zemnieku darbs Kolumbijā, tik tikko nodrošina viņu pamatvajadzības.
Viņi jūtas neapmierināti, nespēj apmierināt ģimenes vajadzības, viņus vajā likuma sargātāji un kārtības spēki (jo viņi ir iesaistīti nelikumīgās darbībās), viņi bieži kļūst par negodīgu virsnieku korupcijas un nejaušas vardarbības upuriem, kā arī viņus ļaunprātīgi izmanto, apkrāpj un pakļauj nelikumīgiem darījumiem noziedznieki, kas pārvalda reģionu. Tā ir noziedznieku, narkotiku tirdzniecības un mafijas impērija. Beigu beigās viņi savas bēdas un trīs nopelnītos peso slīcina alkoholā improvizētos bāros, kuros tie rod patvērumu.
Kad partizāni vervē cilvēkus savām vienībām, šiem jauniešiem liekas, ka piedāvātais darbs būs atrisinājums viņu grūtībām: viņi būs paēduši, apģērbti un ieguvuši pajumti visam mūžam. Viņi liekas, ka viņi šajā darbā varēs pakāpties pa partizānu militārās organizācijas hierarhijas kāpnēm. Viņiem ir arī ierocis uz pleca, kas viņu ģimenes un draugu acīs piešķir viņiem cienījamu statusu reģionā. Tādēļ tur, kur valda nabadzība, partizāna statuss nozīmē sociālus panākumus.
Tomēr viņi ir zaudējuši visu. Viņi ir zaudējuši brīvību. Viņi nekad nevarēs pamest Farc vai arī atkal satikt savu ģimeni. Viņi, paši to neapzinoties (bet es esmu to redzējusi), kļūs par tādas organizācijas vergiem, kas nekad viņus nepalaidīs brīvībā; viņi ir "lielgabalu gaļa” bezjēdzīgā karā.
Šie apmēram 15 000 jaunieši, kas veido lielāko daļu Farc karaspēka, nekad nebūtu nonākuši šādā situācijā, ja mūsu sabiedrība būtu viņiem piedāvājusi īstas panākumu iespējas. Viņi nekad neatrastos šādā situācijā, ja mūsu sabiedrības vērtības nebūtu apgrieztas ar kājām gaisā un alkas pēc materiālām vērtībām nebūtu kļuvušas par tik nozīmīgu dzīves sastāvdaļu.
(Aplausi)
Mūsu sabiedrība milzīgos apjomos Kolumbijā rada partizānus, Irākā - fanātiķus, Afganistānā - teroristus un Irānā - ekstrēmistus. Mūsu sabiedrība apspiež cilvēku garu un izmet viņus kā sistēmas atkritumus: imigrantus, ko mēs nevēlamies, bezdarbniekus, kas ir milzīgs apgrūtinājums, narkomānus, narkotiku kontrabandistus, bērnus karavīrus, nabagus, slimniekus, visus, kam nav vietas mūsu pasaulē.
Mums ir jāuzdod sev jautājumi. Vai mums ir tiesības turpināt veidot sabiedrību, kurā vairums cilvēku ir atstumti? Vai mēs drīkstam rūpēties tikai par savu laimi, ja tā nes nelaimi tik daudziem cilvēkiem? Kā būtu, ja pārtiku, ko mēs izmetam tonnām, sadalītu dažādu valstu badacietējiem? Vai mēs nevarētu atrast saprātīgākus patēriņa modeļus, lai arī citiem ļautu piekļūt mūsdienu labumiem ? Vai mēs nevarētu izplānot citādu nākotnes civilizāciju? Civilizāciju, kas ar komunikācijas palīdzību pārtrauc konfliktus, bruņotus konfliktus, kas ar tehnoloģiju progresa palīdzību ļauj mums organizēt savu laiku un telpu savādāk, lai visiem planētas iedzīvotājiem būtu sava likumīgā vieta tikai tāpēc, ka viņi ir šīs zemes iemītnieki.
Es patiešām uzskatu, ka mums ir jāpārveido savas parašas un ieradumi, lai aizsargātu cilvēktiesības. Mums ir jāapzinās, kādu spiedienu mūsu dzīvesveids izdara uz tiem, kam šis dzīvesveids nav pieejams. Mēs nevaram pieļaut, ka turpinās nevienlīdzība, un cerēt, ka situācija vienmēr būs stabila.
(Aplausi)
Mēs visi esam cilvēki ar līdzīgām vajadzībām un vēlmēm. Mums ir jāsāk ar to, ka atzīstam citu cilvēku tiesības gribēt to, ko gribam mēs. Bet mēs pat nevēlamies skatīties uz cilvēkiem, kas dzīvo zem tilta, jo viņi bojā saktu uz mūsu vidi.
(Aplausi)
Mums visiem ir sirds. Mēs visi esam spējīgi uz vislabāko, bet grupu spiediena ietekmē mēs visi arī esam spējīgi uz vissliktāko. Es neesmu droša, vai mēs varam justies aizsargāti pret mūsu pašu spēju uz cietsirdīgu rīcību. Kad es vēroju savus sagūstītājus, es vienmēr vēlējos uzzināt, vai es varētu rīkoties tāpat kā viņi. Bija skaidrs, ka daudzi no viņiem ir pakļauti lielam spiedienam, ko uz viņiem izdara grupas prasības.
Kas mūs var no tā pasargāt? Kas nodrošinās, ka mēs nepārkāpjam cilvēktiesības, pirmkārt, personīgā līmenī - kad mēs to pieņemam, izliekamies neredzam vai izvairāmies - un, otrkārt, pasaules mērogā? Kā mēs varam sevi no tā pasargāt? Mūsu labākā aizsardzība vienmēr būs atrodama mūsu garīgumā un mūsu principos. Tomēr mums ir jācīnās ar vārdiem; vārdi ir visizcilākais zobens.
Tādēļ es turpinu atkārtot, ka dialogs ir būtisks, lai izbeigtu karu pasaulē. Vai tas būtu karš manā valstī - Kolumbijas karš, vai tas notiktu Darfūrā, Zimbabvē, Kongo Demokrātiskajā Republikā vai Somālijā -, risinājums visur vienmēr būs vienāds. Mums ir jārunā; ir būtiski atzīt citu tiesības tapt uzklausītiem nevis tāpēc, ka viņiem būtu taisnība vai tāpēc, ka viņi maldītos, nevis tāpēc, ka viņi ir labi vai slikti, bet gan tāpēc, ka runājot mēs varam izglābt cilvēku dzīvības.
(Aplausi)
Es vēlos dalīties ar jums savā pārliecībā. Nav nekā stiprāka par vārdiem. Mums jāpārpludina pasaule ar vārdiem, lai rastu atbalsi sirdīs un izmainītu uzvedību. Izmantojot savas dvēseles bagātību, mēs varam runāt visu vārdā. Ar vārdiem, kas nāk no mūsu būtības dziļumiem, mēs virzīsimies pretī mieram. Tieši ar vārdiem mēs aizsargāsim visu cilvēku brīvību; tieši ar vārdiem mēs sāksim veidot jaunu civilizāciju, mīlestības civilizāciju.
(Aplausi)
Es vēlētos ar jums parunāt par mīlestību. Jūs zināt, ka kopš manas atbrīvošanas es pastāvīgi esmu domājusi par manu nelaimes brāļu likteni, par tiem, kas šobrīd ir pieķēdēti pie kokiem kā dzīvnieki, par tiem, kas palika džungļos, kad es aizbraucu. Nāciet man līdzi pie viņiem.
(Aplausi)
Es atvainojos, esmu ļoti samulsusi.
(Aplausi)
Nāciet man līdzi pie viņiem, viņi atrodas milzīgu, zilās debesis aizklājošu koku aizsegā...
(Aplausi)
... viņus smacē veģetācija, kas pār viņiem sakļaujas, liekot justies kā iespiestiem skrūvspīlēs, iegremdē nemitīgā nezināmu insektu dūkoņā un neļauj ne mirkli palikt klusumā, un viņi atrodas visdažādāko insektu ielenkumā, kas viņus vajā...
Es atvainojos, es vairs nevaru turpināt. Es tiešām atvainojos.
(Aplausi)
...atrodas visdažādāko insektu ielenkumā, kas viņus nenogurstoši vajā un rada nerimstošas sāpes.
Iespējams, šobrīd viņi mūs klausās un, ausi piespieduši pie radio, gaida šos vārdus, mūsu vārdus, lai atgādinātu viņiem, ka viņi joprojām ir dzīvi. Viņu sagūstītāju acīs viņi ir tikai priekšmeti, preces, pat mazāk nekā mājlopi. Katru dienu viņi savu nolaupītāju jeb partizānu uztverē ir apnicīgs darbs, viņi nedod nekādus tūlītējus darba augļus un var viegli krist par upuriem šo noziedznieku aizkaitinājumam.
Es vēlētos jums nosaukt visu viņu vārdus. Lūdzu, atvēliet man pāris papildu minūtes, lai izrādītu viņiem cieņu, jo, dzirdot savus nosauktos vārdus, viņu sirdis džungļu kapa dziļumos iepukstas straujāk. Mums būs izdevies uz pāris brīžiem atbrīvot viņus no ķēžu smagā pazemojuma.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Tāpat es domāju par neparasto sievieti AUNG SAN SUU KYI, kas, cīnoties par savas tautas tiesībām uz brīvību un riskējot ar savu dzīvību, ir sākusi badastreiku, jo vēlas, lai viņu sadzirdētu. Viņai mūsu uzmundrinājuma vārdi ir vajadzīgi vairāk nekā jebkad agrāk.
(Aplausi)
Protams, es sirdī nesu vēl kāda sava tautieša Guilad Shalit krustu, kas tika paņemts ķīlā 2006. gada jūnijā. Viņa ģimene cieš tāpat kā cieta mana ģimene, klauvējot pie visām durvīm, apgriežot kājām gaisā zemi un debesis, lai nodrošinātu viņa atbrīvošanu. Viņa personīgais liktenis ir sajaucies ar politiskām interesēm, kam nav nekāda sakara ar viņu un ko viņš nevar kontrolēt.
GUILAD SHALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO,...
Šos cilvēkus, kuru vārdi atbalsojas šajās sienās, nospiež ļaunuma spēks. Viņiem jāzina, ka līdz viņu atbrīvošanai katrs no mums jutīsies kā ieslodzītais.
Es ļoti ceru, ka aplausi, kas izskan šeit Parlamentā, var viņiem nodot mūsu mīlestību, visu mūsu spēku un visu mūsu enerģiju, pārvarot attālumu, kurš mūs šķir. Lai viņi zina, ka mēs esam pilni apņēmības. Lai viņi ir droši, ka mēs nekad necietīsim klusu un nekad, nekad nepārstāsim rīkoties, kamēr viņi visi nebūs atbrīvoti!
Paldies!
(Skaļas ovācijas)
Priekšsēdētājs
Ingrid Betancourt, jūs atvērāt savu sirdi mums, brīvi ievēlētajiem Eiropas Parlamenta deputātiem, un, dāmas un kungi, es esmu pārliecināts, ka varu to teikt visu jūsu vārdā - mēs nekad vēl nebijām piedzīvojuši tik dziļi aizkustinošu runu šeit Parlamentā.
Ingrid Betancourt, jūs esat mums lūgusi solidarizēties ar jums un paudusi vēlmi, lai jūsu pieredze par pārciestajām ciešanām un par to, kā iegūt brīvību, nonāktu pie visiem tiem, kurus teroristi joprojām tur gūstā. Tā ir vislieliskākā solidaritātes zīme, ko iespējams piedāvāt visiem gūstekņiem visā pasaulē, un par to mēs jums no visas sirds pateicamies.
(Aplausi)
Ingrid Betancourt, ar savu miermīlīgo cīņu par brīvību, par demokrātiju, par cilvēktiesībām un par katra indivīda cieņu jūs esat mudinājusi mūs, brīvi ievēlētos Eiropas Parlamenta deputātus, ar miermīlīgiem līdzekļiem turpināt neatslābstošu un apņēmības pilnu cīņu. Jūs esat mūs pamudinājusi iesaistīties dialogā un raksturojusi vārdus kā vissvarīgāko lietu dzīvē. Vārdi bija cilvēku sazināšanās pamatā. Jūs iedrošināt mūs turpināt tādā pašā garā.
Ingrid Betancourt, nobeigumā es vēlētos pateikt: mums ir bijusi privilēģija piedalīties ar jums šajā ārkārtīgi aizkustinošajā sēdē, jūtot dziļas cilvēciskas emocijas, bet vienlaicīgi arī kvēlu aicinājumu rīkoties - aicinājumu mums, kas ir ievēlēti, lai rīkotos. Tagad, kad jūs esat atguvusi brīvību un ieguvusi jaunu dzīvi, mēs ceram, ka radīsiet mieru savā dzimtenē Francijā, kas ir ietekmīga Eiropas Savienības valsts, kura vada Eiropas Savienības prezidentūru šajā pusgadā, un ka jūs atradīsiet meklēto laimi. Visvairāk mēs jums novēlam mīlestību, par kuru jūs runājāt. Merci, Ingrid Betancourt!
(Aplausi)
(Sēdi atklāja plkst. 15.55)
