Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 11. april 2002, for genoptaget.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
Hr. formand, hvad angår den betænkning, som jeg har udarbejdet, og som De netop har omtalt, vil jeg, eftersom den er blevet vedtaget enstemmigt af både Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, og eftersom det blot drejer sig om en ændring af retsgrundlaget, som Parlamentet - de to udvalg enstemmigt - ikke har accepteret, anmode om, at afstemningen finder sted i morgen uden forhandling i aften, for jeg vil givetvis være den eneste taler.
Jeg anmoder derfor om, at den tages af dagsordenen i dag og sættes direkte under afstemning i morgen, så både formanden og alle andre kan spare tid.

Formanden.
 Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om mødet mellem Euro-Middelhavsområdets udenrigsministre i Valencia den 22.-23. april 2002 og situationen i Mellemøsten.

Piqué i Camps
Mange tak, hr. formand. Det er mig en glæde at kunne møde op her og informere om to emner, der af indlysende grunde hænger sammen.
På den ene side er der forløbet af den femte Euro-Middelhavsministerkonference, som fandt sted i Valencia i går og i forgårs, og på den anden side er der situationen i Mellemøsten, de seneste begivenheder og den indsats, der bliver gjort for at bringe processen på rette spor igen.
Hvis De tillader det, vil jeg indlede med at redegøre for det, som ministermødet efter min mening resulterede i, og slutte af med nogle kommentarer om situationen i Mellemøsten.
Jeg vil først sige, at vi alle var i tvivl om, hvorvidt Euro-Middelhavsministerkonferencen ville blive til noget af indlysende årsager: Situationen i Mellemøsten skabte stor usikkerhed, frembød alvorlige risici, og på visse tidspunkter var der mange, som tvivlede på, om mødet overhovedet kunne afholdes. Derfor mener jeg, at det, at vi har kunnet afholde det, er en succes i sig selv.
Men ud over at vi afholdt mødet, er det også en succes, at alle de tilstedeværende var enige om konklusionerne. Som De ved, besluttede delegationerne fra Syrien og Libanon til sidst ikke at deltage for ikke at mødes med Israels delegation, men de øvrige lande i Middelhavsbækkenet deltog, og de 25 lande vedtog enstemmigt en handlingsplan, et program for områder så følsomme som retlige og indre anliggender, og også et program for at sætte dialogen i gang mellem kulturer og civilisationer. Jeg mener, at det - der har krævet et stort forudgående arbejde og også et intensivt arbejde under konferencen - i sig selv er bemærkelsesværdigt.
Jeg vil også fremhæve, at praktisk talt alle medlemsstaterne i Barcelona-processen deltog på ministerplan og dermed med et meget højt niveau for deltagelse og beslutningstagning, og det vil jeg takke både landene syd og øst for Middelhavet og mine kolleger i EU for.
Som sagt har der været et stort forudgående arbejde. Hvis det ikke havde fundet sted, ville denne konference med de enorme vanskeligheder og den enormt spændte situation, der er i Mellemøsten, ikke have kunnet afholdes, og den ville heller ikke have ført til noget positivt resultat. Jeg tænker på dokumenter som formandskabets dokument om dets prioriteter, Kommissionens meddelelse, retningslinjerne fra det seneste Råd (almindelige anliggender) og alle dokumenter og bidrag fra landene syd og øst for Middelhavet.
Men her vil jeg også og især nævne Europa-Parlamentets betænkning, som i øvrigt er udarbejdet af et spansk medlem, hr. Esteve. Det er en glimrende betænkning, som jeg sætter særligt højt. Vi har overtaget en stor del af forslagene i den, og vi vil desuden bestræbe os på at indarbejde nogle flere af dem, for vi mener, at de alle er værd at overveje. Jeg vil derfor sige, at alt, hvad vi har opnået og vedtaget - jeg gentager: enstemmigt - i Valencia, ikke blot er resultatet af en vilje til at opnå enighed, men også resultatet af alles bidrag. Det er første gang - det vil jeg tale om senere - siden Barcelona-erklæringen i 1995, at dokumenter af denne art vedtages enstemmigt og ikke bare som rene erklæringer fra formandskabet som konklusioner på en række debatter.
Jeg vil også i denne sammenhæng fremhæve - og det vil jeg vende tilbage til senere - at vi har vedtaget oprettelsen af Den Parlamentariske Euro-Middelhavsforsamling. Jeg mener, at det er et glimrende skridt. Det er Europa-Parlamentets idé, som vi har overtaget, og som vi finder yderst relevant.
I en international konjunktur, der er mærket af den 11. september, og for et EU på tærskelen til den største udvidelse i dets historie, der næsten vil fordoble antallet af medlemmer, mener jeg ikke, at der er nogen tvivl om, at Middelhavsområdet vil være vores strategiske grænse, et scenario, hvor der skal skabes et område med fred, stabilitet, udvikling og delt velstand, et område, hvor den dialog og det samarbejde mellem kulturer og civilisationer, der er hensigten med Barcelona-erklæringen, muliggøres.
Og som enhver anden proces tager Barcelona-processen form lidt efter lidt. Hvis vi ser tilbage, er vi kommet langt siden Barcelona, og et af beviserne er, at vi allerede har indgået 11 af de 12 associeringsaftaler, som det var planen at indgå med landene i Syd. I Valencia underskrev vi aftalen med Algeriet, og aftalen med Libanon er færdig og mangler kun at blive underskrevet. De øvrige er alle sammen underskrevet, og mange af dem er trådt i kraft.
Men alligevel er disse fremskridt, der er store, ikke tilstrækkelige. Barcelona-processen, hvis strategi og eksistens i sig selv har en uvurderlig værdi, har brug for en ny politisk tilskyndelse, en slags pejlemærke, der kan overføre målene fra Barcelona fra papir til virkelighed. Og denne udfordring, denne ambition om at give Barcelona-processen, som vi alle mente var ved at gå i stå, en ny politisk tilskyndelse tages op i handlingsplanen fra Valencia, det fælles program for retlige og indre anliggender og ligeledes programmet om dialogen mellem kulturer og civilisationer. Det har vi alt sammen vedtaget enstemmigt på den femte Euro-Middelhavsministerkonference.
Og det betyder ikke bare at bibeholde alle processens transformationsmuligheder, men også at skabe forandringer i både form og indhold. Jeg har allerede talt om formen. Det drejer sig om det første politiske dokument vedtaget af processens medlemmer i fællesskab på en ministerkonference. Det giver handlingsplanen og de andre dokumenter, jeg har nævnt, karakter af social kontrakt på Euro-Middelhavsområdet, af fælles projekt og engagement. Jeg vil gerne gentage dette budskab: Barcelona-processen, Euro-Middelhavsdialogen er ikke noget fra De 15 til De 12, det er noget fra De 27, og vi ønsker, at det mere og mere opfattes som fra De 27. Og de vedtagne dokumenter giver også transformationsmuligheder, fordi de indeholder en række principper, som efter vores mening bør inspirere til transformation af processen, og fordi de omfatter en række vigtige initiativer, der som helhed kan give anledning til et kvalitativt spring i opbygningen af Euro-Middelhavspartnerskabet.
Hvilke principper drejer det sig om? Jeg talte lige om et af dem, nemlig princippet om medejerskab, og ligeledes princippet om synlighed, der går ud på, at processen skal opfattes som sådan, ikke bare af regeringerne, men også af de respektive civile samfund. Princippet om kapillarvirkning handler om, at der sker en overførsel til alle de tilstedeværende aktører. Og også andre principper om f.eks. strukturering, troværdighed, effektivitet og konkretisering af processen. Konkretisering af processen kræver initiativer. En fuldstændig redegørelse kræver naturligvis en læsning af handlingsplanen, som er meget udtømmende, men ud over betydningen af alle de initiativer vil jeg gerne give en oversigt over dem, der efter min mening i øjeblikket har størst politisk relevans i processens tre kapitler: det politiske og institutionelle kapitel, det økonomiske og finansielle kapitel samt det sociale, kulturelle og menneskelige kapitel.
Inden for det politiske og institutionelle kapitel vil jeg fremhæve en større demokratisering af processen ved hjælp af forslaget om oprettelse af Den Parlamentariske Euro-Middelhavsforsamling, som vi skal sørge for iværksættes hurtigst muligt. Også ved hjælp af udvikling af nye mekanismer til samarbejde og politisk dialog mellem De 27, herunder spørgsmål som sikkerheds- og forsvarspolitikken, som jeg synes er meget vigtig, eller terrorisme - som jeg vil tale om senere - eller fremme af menneskerettighederne. Og der vedtages også foranstaltninger, som kan skabe tillid og partnerskab.
Som sagt indgår terrorisme for første gang i Barcelona-dagsordenen, noget, som jeg naturligvis finder helt nødvendigt for øjeblikket. Og det bestemmes også, at planens gennemførelse for første gang - da det er en specifik handlingsplan, der er vedtaget af alle - skal overvåges og evalueres på den kommende sjette Barcelona-ministerkonference, hvilket efter min mening vil bibringe den troværdighed.
Hvad angår det økonomiske og finansielle kapitel, bekræfter Valencia-handlingsplanen målet om at oprette et Euro-Middelhavsfrihandelsområde i 2010. Det kræver, at alle de associeringsaftaler, som jeg har nævnt, ophæves, og ligeledes, at Syd-Syd-integrationen fuldføres. Det er yderst relevant, at der tilskyndes til frihandelsområder i Syd, og derfor har vi bifaldet og fuldt ud støttet - ikke bare politisk, men også teknisk, takket være Kommissionen - den såkaldte Agadir-proces indledt af Marokko, Tunesien, Egypten og Jordan. Vi ved alle, at for at Euro-Middelhavsprocessen kan blive en succes, er det nødvendigt at sikre den økonomiske og dermed den sociale og politiske udvikling i landene i Syd. Og det sker bl.a., som noget vigtigt, ved passende kanalisering af investeringsstrømme, og her omfatter planen en af formandskabets vigtigste prioriteter, nemlig oprettelsen af et nyt finansielt instrument, der begynder at fungere som en styrket facilitet i Den Europæiske Investeringsbank til støtte for infrastrukturprojekter og især til støtte for den private sektor. Dernæst har vi planlagt, at der inden for et år eventuelt træffes beslutning om at omdanne denne styrkede facilitet til en bank, et datterselskab af Den Europæiske Investeringsbank, hvor kapitalen er åben for eventuelle andre lande eller institutioner, som vil gøre det muligt at overføre flere finansielle ressourcer til regionen.
Planen omfatter også konklusioner og beslutninger vedtaget på Euro-Middelhavsministermøderne om handel og industri, som blev afholdt i henholdsvis Toledo og Málaga. På det handelsmæssige område omfatter den en række foranstaltninger, der skal fremme investeringer og liberalisering af tjenesteydelser. Og på det industrielle område indeholder den bestemmelser, der skal fremme harmoniseringen på lovgivningsområdet for at lette integrationen af vores partnere, begunstige innovation og adgang til ny teknologi og styrke den private sektors rolle i opbygningen af Euro-Middelhavspartnerskabet.
Inden for dette kapitel vil jeg også særligt nævne de foranstaltninger, der har til formål at fremme investeringer i infrastruktur og sammenkobling af vores middelhavspartneres transport-, telekommunikations- og energinet med de transeuropæiske net, og her vil jeg igen takke Kommissionen for dens store og meget positive arbejde. På dette område vil jeg også fremhæve EU's vilje til at lette inddragelsen af middelhavspartnerne i satellitnavigationsnettet Galileo.
Hvad angår det sociale, kulturelle og menneskelige kapitel, har formandskabet forsøgt at imødegå udfordringer foranlediget af spørgsmål så aktuelle som indvandring, dialog mellem kulturer og civilisationer og det civile samfunds forskellige aktørers deltagelse i Euro-Middelhavsprojektet ved i handlingsplanen at inddrage en række foranstaltninger, hvoraf jeg vil fremhæve følgende: for det første vedtagelsen af et rammedokument, som jeg allerede har omtalt, om retlige og indre anliggender, der bl.a. omhandler emner så vigtige som bekæmpelse af narkotika og organiseret kriminalitet, bekæmpelse af terrorisme, håndtering af migrationsstrømme og bevægelighed for personer. Og det har også ført til, at vi i Valencia traf beslutning om at indkalde til en Euro-Middelhavsministerkonference om migration.
Det blev også besluttet at oprette en fond til dialog mellem kulturer og civilisationer og til fremme af kulturelle, intellektuelle og sociale udvekslinger. Det er et fælles projekt, og derfor skal det være et svar på udfordringerne på området, et konkret svar, ligeledes vedtagelsen af et handlingsprogram, der kan kanaliseres gennem fonden, eller hvordan man ønsker det, så dialogen mellem kulturer og civilisationer er centreret om tre områder, som vi mener er grundlæggende, nemlig ungdom, uddannelse og medier.
Vi har også besluttet at udvide Tempus-programmet til at omfatte middelhavspartnerne, hvilket vil gøre det muligt at udvikle universitetssamarbejdet mellem de to sider af Middelhavet og, hvilket er meget vigtigt, inddrage universitetsmiljøet på de to sider af Middelhavet som aktører i opbygningen af Euro-Middelhavspartnerskabet. Der er også en opfordring til at udvikle det decentraliserede samarbejde mellem byer og regioner i Middelhavsområdet og vedtagelsen af konklusioner, der hidrører fra dem, som kom ud af det civile forum, der blev afholdt i Valencia inden ministertopmødet.
Der er ingen tvivl om, at vi står over for en ny fase i Barcelona-processen. Vi står over for en reaktivering af Barcelona-processen til trods for vanskelighederne i Mellemøsten, der efter min mening viser noget væsentligt, nemlig den enorme modstandskraft i Barcelona-processen. Barcelona-processen har bevist, at den er i stand til at modstå konflikten i Mellemøsten, og det fører mig frem til en ny konklusion: Barcelona var en fremragende idé i 1995, Euro-Middelhavsdialogen var og er stadig en fremragende idé, og hvis vi ikke havde vedtaget den på det tidspunkt, måtte vi gøre det nu.
Som det er naturligt, hr. formand, var det i de to dage, hvor arabiske lande, hvoraf nogle er direkte indblandet i konflikten i Mellemøsten, Israel og EU var til stede, helt nødvendigt, at vi brugte en stor del af møderne til at diskutere situationen i Mellemøsten. Valencia gav os mulighed for at evaluere og drøfte den situation og - til trods for de enorme spændinger og sindsbevægelser - at gøre det i en debat, der på visse tidspunkter havde en ligefrem konstruktiv tone, som har vist parternes vilje til fred, og som efter min mening kan være til gavn for hele processen.
Vi kender alle sammen situationen. Vi er vidne til et hidtil uset voldsniveau med et hårrejsende antal ofre. Til trods for roen i de seneste timer og dage er de sidste ugers begivenheder virkelig rystende. Der har været frygtelige terrorangreb, og jeg gentager, at vi fordømmer dem uden nogen forbehold eller formildende ord. Israelerne har besat - og besætter stadig - byer under Den Palæstinensiske Myndighed, og jeg vil gentage vores krav om omgående tilbagetrækning af de israelske tropper. Vi ved alle, at der ikke er nogen militær løsning på konflikten, at den eneste vej er forhandling inden for rammerne af et politisk perspektiv, og at en omgående våbenhvile derfor er påkrævet.
På baggrund af de seneste dages begivenheder tror jeg, at vi alle er meget bevidste om, at der er en alvorlig fare for ødelæggelse og nedbrydning af Den Palæstinensiske Myndighed, af dens evne på kort og mellemlang sigt til at konstituere sig som spiren til en fremtidig palæstinensisk stat, og derfor opfordrer jeg igen til, at isoleringen af præsident Arafat ophører øjeblikkeligt. På vegne af det internationale samfund vil jeg også give udtryk for, at vi bifalder den palæstinensiske ledelses og præsident Arafats erklæring, hvori terrorhandlingerne fordømmes. Jeg vil også give udtryk for en meget alvorlig bekymring over den humanitære krise. Det er absolut nødvendigt, at medicinske organisationer og hjælpeorganisationer kan udføre deres opgaver. I dag er der et meget vigtigt møde i Oslo, hvor det skal fastsættes, hvad vi kan gøre for at opfylde de mest påtrængende og umiddelbare behov på det humanitære område, og ligeledes hvad vi kan gøre for ikke bare den fysiske, men også den institutionelle genopbygning af områderne og Den Palæstinensiske Myndighed.
I disse dage, hvor tilbagetrækningen synes at begynde - med alle de nuancer, det indebærer - får vi indblik i følgerne af de militære angreb. Jenin er uden tvivl et dramatisk eksempel. Det er nødvendigt at få kendskab til det, der er sket, og det reelle omfang, og at FN kan få den nødvendige støtte - jeg mener naturligvis, at de bør kunne regne med EU's fulde og hele støtte - til at gennemføre en uvildig international undersøgelse.
Jeg vil også nævne, at der på baggrund af begivenhederne er en meget alvorlig risiko for, at der sker en regional destabilisering. Der er alvorlig bekymring over volden ved Libanons sydlige grænse. Vi - Rådets formandskab og trojkaen - har taget direkte skridt over for de libanesiske myndigheder og ligeledes andre lande, for at de skal gøre den nødvendige indsats for at undgå angreb på Israel fra deres område. Jeg skal sige, at de er enige i den bekymring, og jeg ved, at de er i gang med at træffe foranstaltninger.
Jeg vil også nævne et andet meget vigtigt punkt. Det er meget beklageligt, at vores landes konsulære repræsentationer ikke kan udøve deres funktioner på grund af de hindringer, som den israelske hær konstant lægger i vejen i de besatte områder. Der begynder så småt at opstå nye muligheder, der slækkes på nogle kontroller, men situationen er stadig uholdbar og helt forkastelig. Vores konsulære repræsentanter skal have fri adgang til områderne, til at tage sig af de respektive statsborgere og til at aflægge beretning om den humanitære situation i områderne.

Vi har taget skridt i Tel Aviv gennem trojkaen, og formandskabet selv har taget skridt over for Israels ambassadør i Spanien. Samtidig har konsulerne i Jerusalem haft talrige kontakter med den israelske hærs myndigheder, og der sker i øjeblikket nogle fremskridt, selv om jeg mener, at de er helt utilstrækkelige. Der skal sendes et klart og utvetydigt signal om dette forhold.
Jeg vil nu meget kort, hr. formand, tale om den indsats, vi har gjort i de seneste uger. EU har altid udvist stor vilje til at bistå med at løse problemet i regionen. Allerede på Det Europæiske Råd i Barcelona lagde vi vægt på, at sikkerhedsaspekterne og de politiske og økonomiske aspekter skal behandles som uadskillelige og indbyrdes afhængige elementer i én og samme proces. Ingen kan prioriteres højere end andre. Det er elementer, der skal behandles sideløbende. Og i Barcelona blev grundlaget for en løsning på konflikten gentaget: Sikkerhedsrådets resolutioner, navnlig 242, 338 og 1379, principperne fra Madrid-konferencen, og særligt princippet om land for fred, principperne fra Oslo-aftalerne og efterfølgende aftaler, der vil gøre det muligt for to stater, Israel og Palæstina, at eksistere i fred og sikkerhed.
Derfor har vi fuldt ud støttet fredsinitiativer som den saudiarabiske plan, der blev støttet af Den Arabiske Ligas topmøde i Beirut, og som gav mulighed for en normalisering af forbindelserne mellem Israel og dets arabiske naboer mod en israelsk tilbagetrækning til grænserne fra 1967 og en retfærdig løsning på flygtningeproblemet på grundlag af relevante FN-resolutioner. Jeg mener, at den støtte bevises af, at den spanske ministerpræsident i sin egenskab af rådsformand og den højtstående repræsentant var til stede ved åbningen af topmødet i Beirut.
Vi afholdt også et ekstraordinært Råd (almindelige anliggender) på grund af krisens alvor. Vi ønskede at sende et klart budskab om bekymring, men også om EU's engagement. Vi besluttede at sende formandskabet og den højtstående repræsentant til området for at mødes med parterne på højeste plan og kræve omgående våbenhvile, overholdelse af FN's resolutioner 1397 og 1402 og tilbagevenden til forhandlingerne om en politisk aftale. Jeg mener, at vi burde gøre det, og vi gjorde det, hvorved vi med vores handlinger understregede, at det er helt nødvendigt, at det internationale samfund inddrages. Som bekendt løb den mission ind i mange vanskeligheder, og Israels premierminister hr. Sharon nægtede os adgang til præsident Arafat. Jeg skal sige, at den holdning har ændret sig. Hr. Solana er ikke til stede her i dag, fordi han og hr. Moratinos besøger regionen - og jeg tog ikke af sted for netop at kunne være her i dag - og de har planer om at besøge præsident Arafat og, hvis det er muligt, de øvrige ledere i regionen.
Hvad angår det internationale samfunds vilje til engagement, vil jeg tale om en anden begivenhed, som jeg finder meget vigtig: den såkaldte kvartets møde i Madrid i sidste uge, det vil sige mødet mellem USA, Den Russiske Føderation, FN og EU på højeste diplomatiske plan med udenrigsminister Powell, udenrigsminister Ivanov, FN's generalsekretær hr. Annan, hr. Solana og jeg selv på vegne af EU. Jeg mener, at det afspejler noget, som vi altid har gået ind for i EU, nemlig at det internationale samfund bør engagere sig med størst mulig overensstemmelse i handlinger og holdninger, for vi ved alle sammen, at der ikke findes nogen løsning uden USA, men at der heller ikke findes nogen løsning med kun USA. Og at opretholde koordineringen af hele det internationale samfund på grundlag af fælles holdninger er efter min opfattelse yderst hensigtsmæssigt. Som bekendt offentliggjorde vi en fælles erklæring med en fælles holdning til konflikten og støtte til udenrigsminister Powells mission i regionen. Der blev også givet udtryk for vilje til, at kvartetten fortsat overvåger situationen i Mellemøsten gennem regelmæssige konsultationer på højeste plan og ved, at de særlige udsendinge fortsætter deres bestræbelser i området. Det gør de nu, og de gør det meget godt. I denne forbindelse vil jeg nævne repræsentanten for Den Russiske Føderation, hr. Vdovin, repræsentanten for EU, hr. Moratinos, den nuværende repræsentant for USA, hr. Zinni, og - jeg vil sige det her i dag klart og tydeligt - FN's særlige repræsentant, hr. Larsen, som alle udfører et fremragende arbejde. Hvad angår fortsættelsen af kvartettens møder på højeste plan, tror jeg, at vi kan få et i stand en af de nærmeste dage for at evaluere den nye situation og gøre fremskridt med politiske initiativer.
I Madrid-erklæringen anmodede vi udtrykkeligt om, at resolution 1402 gennemføres omgående, som det kræves i resolution 1403, og dermed anmodede vi om omgående våbenhvile, omgående tilbagetrækning fra de palæstinensiske byer, herunder Betlehem og Ramallah, og navnlig fra præsident Arafats hovedkvarter. I erklæringen opfordres Israel til at indstille de militære operationer, at overholde de internationale humanitære principper, at give humanitære organisationer og tjenester fuld og uhindret adgang, at afholde sig fra overdreven brug af magt og at gøre sig alle mulige bestræbelser på at garantere beskyttelsen af civilbefolkningen.
Men i erklæringen opfordres præsident Arafat som anerkendt leder valgt af det palæstinensiske folk også til omgående at gøre sig de største bestræbelser på at standse terrorangrebene mod uskyldige israelere, at udnytte al sin politiske autoritet til at overbevise det palæstinensiske folk om, at ethvert attentat mod israelere bør ophøre omgående, at bemyndige sine repræsentanter til omgående, snarest muligt, at genoptage sikkerhedskoordineringen med Israel, og han opfordres ligeledes til at handle beslutsomt og anvende alle de midler, han råder over, til at nedbryde terrorismens infrastruktur, herunder dens finansiering, og standse tilskyndelserne til vold eller retfærdiggørelsen af visse typer attentater. Det står ikke i erklæringen, men jeg vil sige det: Selvmorderne er terrorister, ikke martyrer, og det kan ikke siges for tit. Terrorismen, og jeg vender tilbage til erklæringen, er ulovlig og umoralsk, den har været til alvorlig skade for det palæstinensiske folks legitime bestræbelser, og den bør fordømmes, som det fremgår klart af Sikkerhedsrådets resolution 1373.
Endelig giver vi udtryk for vores fælles vilje til at hjælpe parterne med at gennemføre deres aftaler, f.eks. Tenet-planen om sikkerhed og Mitchell-henstillingerne, herunder mægling gennem en uvildig mekanisme, som parterne kan blive enige om.
I Unionen er der blevet diskuteret forskellige scenarier for den aktuelle situation. Vi har udnyttet al vores politiske vægt til diplomatiske bestræbelser, der går fra erklæringer fra formandskabet til kontakter med alle parter, herunder støtte til general Zinnis mission for nogle uger siden og naturligvis støtte til den amerikanske udenrigsminister Powells mission i området og også til vores besøg i området som det, der finder sted i dag.
Der er også blevet talt om muligheden for at udøve pres på Israel ved f.eks. at suspendere associeringsaftalen, og jeg kender udmærket Parlamentets holdning. I sidste uge fandt man det på det seneste Råd (almindelige anliggender) hensigtsmæssigt at afvente resultaterne af udenrigsminister Powells mission, som jeg vil tale om nu, og det, jeg kan sige i øjeblikket, er, at alle muligheder står åbne.
Udenrigsminister Powells rundrejse gav flere positive og brugbare resultater, end det så ud til i første omgang, og jeg tror, at vi vil kunne konstatere det i de kommende dage. Der er blevet åbnet et nyt perspektiv med en tidsplan for tilbagetrækning, men der er helt klart undtagelser, som ikke er acceptable. Den ene er Fødselskirken i Betlehem, den anden er præsident Arafats hovedkvarter. Hvad angår førstnævnte, søges der stadig en løsning. Der er tætte forbindelser mellem alle de involverede parter, navnlig med Vatikanet, og det giver forhåbentlig resultater. Og hvad angår sidstnævnte, fortsætter vi alle bestræbelserne, og hr. Solanas og hr. Moratinos besøg i dag har i høj grad til formål at finde en løsning, der kan føre til, at indespærringen ophører, hvorved en våbenhvile ville blive mulig. Vi afventer også alle sammen CIA-direktør Tenets og general Zinnis kommende besøg, for de kan også få meget stor indflydelse.
Hvis vi opnår at løse disse problemer - og vi har vores opmærksomhed fuldt ud henledt på dem - og opnår tilbagetrækning af tropperne, reel våbenhvile og dermed også ophør af terroraktiviteterne, kan vi skabe betingelserne for en fredskonference. En fredskonference, der ikke kan starte ved nul. Det skal være en afsluttende fredskonference, som tager udgangspunkt i alt det, der er opnået indtil videre, som ikke sætter spørgsmålstegn ved det, der blev aftalt i Madrid, det, der blev aftalt i Oslo, eller det, der er blevet aftalt i løbet af disse år. En fredskonference, som ikke sætter spørgsmålstegn ved den internationale legalitet, der er defineret klart i Sikkerhedsrådets resolutioner. Det skal være noget, der virkelig skaber en endelig fred, og det skal derfor foregå så effektivt som muligt. Efter min mening kan den effektivitet kun opnås, hvis alle relevante aktører i det internationale samfund og naturligvis EU fuldt ud støtter og deltager i konferencen.
Og jeg håber, at vi på et nært forestående møde i kvartetten kan analysere alle disse elementer og fortsat fremkomme med nye idéer og gøre os nye bestræbelser, så palæstinensere, israelere og den arabiske verden i almindelighed til sidst kan give sig selv og de fremtidige generationer en udsigt til fred, sameksistens, stabilitet og velstand, som de har nægtet sig selv i mange år.
(Bifald)

Patten
Hr. formand, nogle finder det måske urealistisk at tale om Barcelona-processen, når Mellemøsten står i flammer - og det synspunkt er heller ikke helt ved siden af. Men som udenrigsminister hr. Piqué sagde, bekræfter det samtidig behovet for Barcelona-initiativet og dets fleksibilitet. At vi kunne holde mødet i Valencia under de nuværende forhold, er en hyldest til ikke blot den vision, der tog form i Barcelona i 1995, men også til det spanske formandskabs fantastiske indsats.
Lad os et øjeblik fokusere på resultaterne i Valencia. For det første enighed om en fremragende handlingsplan for de kommende måneder, for det andet undertegnelsen af associeringsaftalen med Algeriet, hvilket bringer os meget tæt på afslutningen af nettet af aftaler - vi har nu forhandlet om 11 ud af 12 aftaler. Jeg håber, at Syrien snart er klar til at vende tilbage til forhandlingsbordet, og at EU-landene fremskynder ratificeringen af de hidtil undertegnede aftaler. Det er ærligt talt lidt pinligt, når vi over for vores kolleger i det sydlige Middelhavsområde giver udtryk for entusiasme med hensyn til afslutningen af forhandlingerne om disse aftaler, hvorefter der går år eller måneder, før de bliver ratificeret. Jeg håber, at vi oplever lidt mere parlamentarisk dynamik på vegne af medlemsstaterne.
Der mangler endnu meget. Velfærdskløften mellem nord og syd i Middelhavsområdet er ikke ved at indsnævres. Der skal skabes 40 millioner nye job i de kommende 10 år for blot at holde beskæftigelsen på det nuværende niveau. Økonomiske reformer vil bidrage til den vækst og de investeringer, der er nødvendige til det formål, og den gradvise oprettelse af et sandt internt marked i Euro-Middelhavsområdet skaber mange nye muligheder. Det er det, den økonomiske søjle i Barcelona-processen handler om. Der er også et bredere aspekt. Hvis det ikke lykkes at lukke kløften i levestandarden, hvis det ikke lykkes at øge væksten og mindske fattigdommen i det sydlige Middelhavsområde, vokser ekstremismen, og det vil den også gøre i Europa - den form for snusket og skammelig ekstremisme, som vi for nylig har været vidne til.

For at nå disse mål er vi nødt til at uddybe Syd-Syd-forholdet. På mødet i Valencia var der gode nyheder fra de fire lande, der indgår i Agadir-processen, om at de meget snart ville undertegne en aftale. Vi er også nødt til at overvinde de ikke-toldmæssige hindringer for handel og integration. De beslutninger, som handelsministrene traf i Toledo om at udvide det fælleseuropæiske oprindelsessystem til at omfatte partnerne i Mellemøsten, om at etablere en arbejdsgruppe om regional integration og om at liberalisere handlen med tjenesteydelser, fik støtte på mødet i Valencia.
Vi blev også enige om at øge det økonomiske samarbejde. Der er allerede sket en del fremskridt, men jeg ser meget gerne en hel del flere. Forholdet mellem betalinger og forpligtelser i Meda-programmet blev forbedret fra 26% i perioden 1995-1999 til 37,6% i 2000 og 53,1% i 2001. Vi er derfor nået op på ca. det dobbelte af niveauet i anden halvdel af 1990'erne, men vi kan gøre det endnu bedre. I december vedtog vi nye landestrategiprogrammer og regionale strategiprogrammer for perioden 2002-2004, som giver mere målrettede og stabile rammer for vores økonomiske samarbejde. I den sammenhæng bifalder jeg aftalen om at skabe en forstærket EIB-lånefacilitet til regionen og lykønsker rådsformandskabet med dets gode ledelse på det område, hvilket bør give os mulighed for at få mere hjælp til den private sektor i landene i det sydlige Middelhavsområde.
Hvad angår det tredje kapitel i Barcelona-procesen, nåede vi til enighed om et program om retligt samarbejde, om bekæmpelse af narkotika, om organiseret kriminalitet og terror og om samarbejde i forbindelse med immigration. Det var en stor succes, da de alle er vanskelige og følsomme spørgsmål.
Endelig drøftede vi i Valencia dialogen mellem kulturer og civilisationer. Som De ved, har Kommissionen taget en række initiativer på dette område, herunder et forslag om at oprette en Euro-Middelhavsfond. Desværre var medlemsstaterne noget tilbageholdende med at yde det bidrag på 1 million euro, som vi anmodede dem om. Jeg er blevet mødt med stor begejstring fra alle sider over uddybningen af dialogen mellem kulturer, men for nogle er 1 million euro tilsyneladende for høj en pris for øjeblikket. Der er principiel enighed om spørgsmålet, hvilket jeg bifalder, men medlemsstaterne skal give dette beskedne økonomiske tilsagn, hvis fonden skal komme i gang.
(Bifald)
Jeg vil gerne nu gå over til situationen i Mellemøsten, som overskyggede mødet i Valencia. Offentligheden i Europa er dybt chokeret over den tragedie, der åbenbares. Jeg har helt og aldeles fordømt selvmordsbomberne og terrorhandlingerne, og jeg gør det her endnu en gang uden nogen form for forbehold. Det er ualmindeligt rædselsfuldt at tilskynde børn og unge til at binde dynamit fast på sig og begive sig af sted for at slå andre og dem selv ihjel. Der er ganske enkelt ingen undskyldning for ikke at bekæmpe dette.
(Bifald)
Jeg har imidlertid også været dybt foruroliget over rapporterne fra Vestbredden om de israelske forsvarsstyrkers opførsel. Der er rapporter, som skal undersøges grundigt, om, at de i visse tilfælde - jeg vælger mine ord med stor diplomatisk omhu - har vist manglende respekt for menneskeliv, og de har bestemt tilsidesat FN's og Den Internationale Røde Kors Komités anmodninger om at få lov til at udføre deres humanitære forpligtelser. Israel bør som demokratisk land, som pluralistisk samfund, der tror på retsstaten, overholde de internationale adfærdskodekser uden dobbelttydighed og uden hvis'er og men'er. Det er det, det betyder at være et demokratisk land, det er det, retsstat betyder.
(Bifald)
Der er fire ting, som jeg gerne vil fremhæve:
For det første fuld tilbagetrækning. Vi beklager, at Powells mission ikke gav umiddelbare resultater, hverken i form af en våbenhvile eller en umiddelbar tilbagetrækning. Jeg erkender imidlertid den store indsats, som udenrigsminister Powell gjorde i forbindelse med missionen, og at den måske var mere vellykket, end visse kritikere har hævdet. Jeg er stadig bekymret over reaktionerne i den arabiske verden over for denne fastlåste situation. Jeg vil gerne gentage min store støtte til den FN-ledede fact finding-mission til Jenin. Israel har ingen interesse i ikke at besvare de påstande, der er fremsat. Missionen skal gøre effektive og hurtige fremskridt, og vi tilskynder til, at alle involverede parter tager aktiv del i samarbejdet.
(Bifald)
Enhver, der kender hr. Ahtisaari og de øvrige medlemmer af missionen, kender til deres fuldstændige integritet, og jeg håber, at der ikke kastes tvivl over det, som der har været kastet tvivl over den rolle, hr. Larsen spillede, der er en stor international embedsmand.
(Bifald)
For det andet fuldstændig adgang. Hvad angår den humanitære situation, skal der være fuldstændig og uhindret adgang til de berørte områder, især flygtningelejre, for at yde den øjeblikkeligt tiltrængte hjælp ...

Formanden.
Jeg beklager, hr. kommissær, men vil den kollega, der er ansvarlig for den telefon, venligst fjerne den, og vil kollegerne venligst slukke eventuelle mobiltelefoner.

Patten
Jeg må sige, at jeg er helt og aldeles imod dødsstraf, men jeg tror, at det eneste, der rejser tvivl om det ...
Formanden.
 Må jeg anbefalde Dem, hr. kommissær, ikke at tabe hovedet.

Patten
Det eneste, der rejser tvivl om det, er sådanne bippere, selv når de spiller "Ode to Joy".
Jeg ville gerne tale om fuldstændig adgang. Hvad angår den humanitære situation, skal der være fuldstændig og uhindret adgang til de berørte områder, især flygtningelejrene. Jeg ved, at nogle af de ærede medlemmer har besøgt dem for nylig for at yde dem øjeblikkelig tiltrængt hjælp og humanitær bistand og for at kunne vurdere skaden og det, der skal gøres.
For det tredje vil jeg gerne nævne fuld international koordinering. Det internationale samfund står klar til at hjælpe. For øjeblikket skal der fokuseres på humanitær bistand. Vi er ikke desto mindre stadig forpligtet til et fuldstændigt og betydeligt økonomisk bidrag til skabelsen af fred med det formål at forbedre levevilkårene for det palæstinensiske folk, styrke Den Palæstinensiske Myndighed, styrke det økonomiske grundlag for den fremtidige palæstinensiske stat og fremme udviklingen og den regionale økonomiske integration. Men jeg vil desuden gerne påpege, og jeg vælger mine ord med meget stor omhu ...

Formanden.
 Jeg vil gerne bede sikkerhedspersonalet om at sikre, at dørene er lukkede, så vi kan høre forhandlingen.

Patten
Jeg formoder, at et af de mindre behagelige aspekter af europæisk civilisation drøftes udenfor!
(Latter og kraftigt bifald)
Når vi i Europa med mellemrum giver forelæsninger om menneskerettigheder og borgerlige rettigheder, bør vi til tider huske på det.

Jeg vil gerne gentage, at jeg vælger mine ord med meget stor omhu. Vores forpligtelse til at støtte Den Palæstinensiske Myndighed og til genopbygning skal integreres i en bredere politisk proces, der omfatter tilstrækkelig garanti fra begge parter i konflikten om, at vores bestræbelser ikker er spildt eller ødelægges. Man kan ikke genopbygge Den Palæstinensiske Myndighed i et politisk tomrum.
(Bifald)
Hr. Peres fortalte os i går, at han støttede en blomstrende og moderne Palæstinensisk Myndighed. Nogle synes måske, at Israel har givet udtryk for den støtte på en besynderlig måde i de seneste uger. Men jeg håber, at hr. Peres taler for den israelske regering, og at vi ser hans synspunkt afspejlet i Israels attitude over for håbet om at skabe en palæstinensisk stat og i Israels handlinger i de palæstinensiske områder.
Selv om det endnu er for tidligt at vurdere det fulde omfang af skaden, står det klart, at der også bliver brug for omfattende genopbygning og rehabilitering. Det haster med en vurdering af behovet, som kun lige er påbegyndt. Det står imidlertid allerede klart, at selv behov på kort sigt løber op i hundreder af millioner af dollars. Jeg forventer, at morgendagens møde i det internationale donorsamfund i Oslo, det såkaldte ad hoc-forbindelsesudvalg, vil hjælpe os med at gøre skaden op og begynde udarbejdelsen af donorernes koordinerede reaktion. Jeg vil gerne lige gentage det, jeg allerede har sagt. Til dem, der taler om Marshall-hjælp til Mellemøsten, Marshall-hjælp til de palæstinensiske områder, siger jeg: fint! Det vigtige i forbindelse med Marshall-hjælpen var imidlertid, at den begyndte, da bombningerne blev indstillet.
Endelig vil jeg gerne henvise til fuld rehabilitering af de palæstinensiske strukturer. Der er også brug for at udfylde det administrative og sikkerhedsmæssige tomrum i kølvandet på den israelske tilbagetrækning. Alternativet er kaos og anarki, og det er ikke i nogens interesse.
Jeg må gentage min store bekymring over ødelæggelsen af de grundlæggende strukturer i Den Palæstinensiske Myndighed og de militære operationer mod Arafat. Det svækker Den Palæstinensiske Myndigheds beføjelser til at håndhæve retsstaten, til at styre terroristerne og undgå selvmordsbomber. Det er at gå de ekstremistiske gruppers, f.eks. Hamas', ærinde og øger den palæstinensiske befolknings støtte til disse. Bekæmpelsen af terrorisme kan ikke bruges som motivering for ødelæggelsen af den grundlæggende infrastruktur i Den Palæstinensiske Myndighed.
(Bifald)
Jeg er også meget bekymret over nedbrydningen af lov og orden i almindelighed. Vi har været vidne til forfærdelige begivenheder som lynchninger i de seneste dage. Det skal stoppe. Men det stopper sandsynligvis først, når palæstinenserne genvinder kontrollen i deres områder.
De israelske militærhandlinger har ikke blot været rettet mod sikkerhedsapparatet i Den Palæstinensiske Myndighed, de har systematisk ødelagt den civile infrastruktur, som ikke spiller nogen sikkerhedsmæssig rolle overhovedet. Hvad er det sikkerhedsmæssige formål med at ødelægge ministeriet for uddannelse, økonomi og landbrug og tinglysningskontoret?
(Bifald)
Hvorfor ødelægge det centrale statistiske kontor eller Den Palæstinensiske Lovgivende Forsamling? Det må give anledning til stor bekymring blandt medlemmerne af Parlamentet. Palæstinenserne er nødt til at genopbygge store dele af administrationen, da dagligdagen ikke kan fungere ordentligt uden.
Kommissionen er forpligtet til at støtte og genopbygge disse strukturer. Men vores ressourcer er allerede strakt til det yderste. Når vurderingen af behovene er afsluttet, vender vi tilbage til Parlamentet og informerer Dem om de finansielle følgevirkninger og anmoder om Deres hjælp til en passende reaktion fra EU. Men, jeg gentager, De må på det tidspunkt spørge os, i hvilken politisk kontekst vi forsøger at genopbygge det, der er revet ned.
Jeg har ikke længere tal på, hvor mange drøftelser jeg har deltaget i om Mellemøsten i de sidste to og et halvt år. Det kan med rette siges, at nyhederne er blevet mere og mere grusomme ved hver drøftelse. Jeg beder til, at jeg en dag kan deltage i en drøftelse, hvor det hele er ved at blive bedre.
(Kraftigt bifald)

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, det bifald, som kommissær Patten lige har fået, viser tydeligt, at selv om en situation er meget dramatisk og forekommer næsten håbløs, så må det aldrig føre til, at vi holder op med at tale sammen. For hvis vi holder op med at tale sammen, er det kun våbnene, der taler. Det er vigtigt, at denne debat om en Middelhavsdialog finder sted her i dag. Jeg vil gerne rette en stor tak til det spanske formandskab for det engagement, som det har lagt for dagen.
Trods de chokerende begivenheder i Mellemøsten har en Middelhavsdialog aldrig været så nødvendig som nu. For som situationen ser ud i dag, kan vi risikere, at der reelt kan opstå et clash of civilizations. Dette clash vil opstå, hvis vi først begynder at opbygge en mur mentalt mellem de forskellige kulturer. Derfor er det vores opgave, at vi i disse dage og fremover skal føre denne dialog mellem kulturerne. Det skal stå øverst på dagsordenen!
Men det chokerer mig at høre, at man først foreslår, at der skal oprettes en stiftelse til et samarbejde mellem kulturerne, hvilket vi hilser velkomment, og at der så efterfølgende opstår tvivl om, hvorvidt denne ene million euro, som jo tydeligvis ikke er noget særligt stort beløb, vil blive stillet til rådighed. Hvis vi underskriver dokumenter, som allerede er værdiløse, når mødet er slut, så har disse møder jo ingen værdi! Derfor vil jeg gerne bede det spanske formandskab og Kommissionen om at sikre, at de nødvendige finansielle midler bliver stillet til rådighed, så dette samarbejde kan blive styrket.

I disse uger og måneder retter vi fortrinsvis blikket mod øst i forventning om udvidelsen af EU. Men det er vigtigt, at vi også retter blikket mod syd, for risiciene dér er sandsynligvis meget større end de problemer, vi har i Østeuropa. Hvis det er rigtigt, at afstanden mellem Algier, hovedstaden i Algeriet, og Paris er mindre end afstanden mellem Paris og Warszawa, skal det geografisk set også understreges, at Middelhavsområdet, Nordafrika og Mellemøsten er af største betydning for os europæere.
Vi går ind for, at vi får et ægte politisk og strategisk partnerskab med Middelhavsområdet, med landene i Nordafrika og med Mellemøsten, og at vi får et økonomisk og finansielt partnerskab, og et socialt og kulturelt partnerskab. Naturligvis er det vigtigt at bekæmpe terror, og det går vi alle ind for. Men vi må ikke reducere samarbejdet med den arabiske og islamiske verden til at handle om bekæmpelse af terror, men det skal være et samarbejde, der rummer alle politiske, økonomiske, finansielle og kulturelle sager. Derfor må vi gøre meget mere på dette område, end vi tidligere har gjort.
(Bifald)
Naturligvis er det vigtigt, at vi har en parlamentarisk forsamling for Euro-Middelhavsområdet. Det har vi jo selv stillet krav om. Men vi ville ikke leve op til vores ansvar som europæere og som Europa-Parlament, hvis vi mener, at vi ved at oprette sådan en institution så har gjort vores arbejde. Nej, det handler om, at vi skal gennemføre de højtidelige erklæringer. Efter at jeg nu har besøgt Israel nogle gange og også mange stater i den arabiske verden, er det mit indtryk, at disse lande kun vil kunne leve i sikkerhed, frihed og demokrati, hvis vi virkelig får skabt arbejdspladser dér. Kommissæren har jo talt om, at det er nødvendigt at skabe 40 millioner arbejdspladser i Middelhavsområdet. Hvis det ikke sker, vil de unge mennesker fortsætte med at sejle af sted i både, og skønsmæssigt vil 7.000 personer - alene fra Marokko - hvert år omkomme i Middelhavet, fordi de ønsker at komme til Spanien eller Portugal. Derfor må det lykkes at skabe udvikling i disse lande. Vi må frem for alt bidrage til, at økonomien privatiseres, og at de mellemstore virksomheder får en chance, så der kan skabes arbejdspladser. Analfabetismen skal bekæmpes i Nordafrikas stater, for uddannelse er en af de vigtigste forudsætninger for menneskets udvikling, og det er frem for alt også en forudsætning for at realisere menneskerettigheder.
Med hensyn til Mellemøsten vil jeg gerne sige, at vi i vores gruppe også har diskuteret disse spørgsmål meget indgående, fordi det jo er en alvorlig og vanskelig sag. Men allerførst vil vi gerne understrege, at øje for øje, tand for tand-politikken skal stoppes! Hvis det fortsætter på den måde, bliver der aldrig fred i Mellemøsten! Derfor er det vigtigt, at Israel trækker sig tilbage nu. Men samtidig må vi sige, at det er en forbrydelse, når man overtaler unge mennesker til at iføre sig selvudløsende skudanordninger og således også dræber andre mennesker! Derfor må vi stille de samme krav til begge parter - Israel og palæstinenserne.
Vi må også holde fast ved, at vores amerikanske venner ikke kan skabe fred alene. Amerikanerne yder naturligvis et vigtigt bidrag, men palæstinenserne har af forskellige grunde meget større tillid til os europæere end til vores amerikanske venner. Derfor - og naturligvis også af hensyn til Israel - har vi et vigtigt ansvar i dette område. Der er gud ske lov også repræsentanter i Israel, der er meget troværdige. På Formandskonferencen i går talte vi jo med formanden for Knesset, Avraham Burg, og jeg må sige, at dette møde igen har givet mig håb, fordi der i Israel også er politiske personer, der fremhæver en forsoning og ikke et opgør og militære aktioner.
Vi opfordrer de implicerede parter, palæstinenserne, israelerne og Verdenssamfundet, til at intensivere bestræbelserne, så der omsider kan blive fred i Mellemøsten, så vi som europæere også kan gå en god fremtid i møde med landene i Middelhavsområdet, og Israel og Palæstina kan leve i sikkerhed inden for deres egne grænser. Det alene er til gavn for menneskerettighederne i Mellemøsten!
(Bifald)

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, dette er et tidspunkt, hvor vi europæere, der arbejder sammen her, skal huske på de grundlæggende ting, der forener os, og vi må huske, at vi arbejder for et forenet og demokratisk Europa, der bekæmper racisme og fremmedhad. Lad os huske på det, som præsident Mitterrand sagde til os i sin sidste tale her i Parlamentet: "Le nationalisme c'est la guerre" (nationalisme er lig med krig). Det er et væsentligt princip i vores sameksistens, som skal bekræftes højt og tydeligt i dag.

Desuden, hr. formand, mener jeg - og jeg hentyder til min beundrede kollega Shimon Peres, der i går sagde i Madrid, at han var bekymret over den stigende antisemitisme i Europa - at vi også alle sammen bør være bekymrede over de intolerante tilkendegivelser, der kommer til udtryk på vores kontinent. Alle europæiske demokrater, alle europæiske borgere, skal bekæmpe denne pest, denne kræft, der har været årsag til så mange ulykker igennem vores historie.
(Bifald)
Og når det er sagt, hr. formand, vil jeg indlede med at takke Dem, fordi De har givet os mulighed for at tale med formanden for Knesset, hr. Burg. I vores gruppe har vi haft en åbenhjertig og alvorlig debat med vores arbejderkollega, hr. Burg, og vi håber, at formanden for Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, Abu Ala, kan komme og tale med os meget snart. Her skal vi bygge broer for at skabe fred i Mellemøsten.
Hvad angår rådsformandens redegørelse, tillader han nok, at jeg siger til ham, at vi er enige i hans mål med Euromed-konferencen. Han har sagt, at det var en fremragende idé, men han glemte at tilføje, at den idé ikke var forældreløs, men at det foregående spanske formandskab iværksatte den. Måske kunne han give hr. Solana, som ikke er til stede, en kompliment for at behandle ham, som han selv gerne vil behandles af sin efterfølger.
Under alle omstændigheder er der en væsentlig idé i det, som rådsformanden har sagt i dag: Der bliver lidt efter lidt udspændt et net af associeringsaftaler, den med Algeriet er lige blevet underskrevet, og det er meget positivt. Sagen er - og jeg henvender mig også til rådsformanden - at han ikke har taget hensyn til Parlamentets udtalelse i dets seneste beslutning, fordi vi er alles venner og ønsker at være partnere med alle Middelhavslandene. Det er det grundlæggende princip, og når vi har to partnere, der ikke kan enes, er det mindste, vi kan sige til en partner: "Træd ikke den anden part så meget på halsen, at han får åndenød". Det er et helt grundlæggende princip. Derfor anmoder vi om, at associeringsrådet indkaldes. Statssekretær Miguel var meget energisk her i Parlamentet, da han erklærede, at det spanske formandskab havde det synspunkt. Jeg ville gerne vide, om det stadig har det.
Vi sagde også andre ting: Vi går ind for en fredsstyrke, vi går ind for en våbenembargo. Det er idéer, som Rådet efter min mening kunne gå videre med, for det duer ikke at komme til Parlamentet og beklage sig over, at vore diplomater bliver behandlet dårligt, og bagefter sige, at alle muligheder står åbne. Man må være lidt mere beslutsom.
Jeg tilslutter mig næstformanden for Kommissionen, hr. Pattens, rammende observationer, når han tydeligt siger, at der i Jenin er et menneskeligt og historisk ansvar for at kaste lys over det, der er sket, og at hr. Ahtisaari er en absolut retskaffen person ligesom de øvrige medlemmer, og at vi ikke kan tillade vetoer, ikke fordi det drejer sig om en europæer, men fordi vi alle er underlagt FN's principper og beskyttelse.
Vi er også rede til at arbejde på genopbygningen af den palæstinensiske infrastruktur, men vi forstår ikke, hvorfor den er blevet ødelagt. Desuden er der ingen garanti for, at den ikke bliver ødelagt igen. Det er nødvendigt, at vores partnere giver os garantier. Vi mener, at det er absolut nødvendigt, at FN's autoritet respekteres.
Jeg vil slutte, hr. formand, med at sige, at vi går helt ind for, at kvartetten plus Den Arabiske Liga - og der kan Europa spille en vigtig rolle, hr. rådsformand - fortsætter arbejdet for at opnå et Madrid II, som er helt påkrævet. Og hvis vi senere får en fond, der fungerer, kan den være meget nyttig, men nu skal De ikke koncentrere Dem om at oprette nye fonde, men om at opnå en fredskonference med europæisk deltagelse, med alles deltagelse, som kan fungere.
(Bifald)

Riis-Jørgensen (ELDR).
Hr. formand, civilisationen er ikke længere til stede i Mellemøsten. Jeg vil gøre kommissær Pattens ord til mine: Israel går langt ud over den legitime grænse for bekæmpelse af terrorisme, og palæstinenserne gør langtfra nok for at hindre de forfærdelige selvmordsbomber. Vi må bringe civilisationen tilbage i området. Vi skal have "Rule of Law" og ikke "Rule of Power", således at magten erstattes af retten. Det er det princip, som EU-samarbejdet bygger på, og det kunne man lære noget af i Mellemøsten.
Det første skridt skal være at give FN-gruppen mulighed for at undersøge de grusomheder, der er foregået dér. Det er rystende, at Israels leder har nægtet de tre højtstående personer adgang til området. Det drejer sig om en tidligere finsk præsident, den tidligere formand for Internationalt Røde Kors og den tidligere flygtningehøjkommissær. Israel skal ikke have særbehandling. Israel må acceptere, at alle bliver behandlet lige, og at der er lighed for loven. Ifølge formanden for Knesset, som jeg havde mulighed for at tale med i går, støtter 65% af Israels befolkning Sharon, men samtidig støtter 80% det saudiarabiske fredsudspil. Det er for mig paradoksalt. Vi ser fredsaftaler mellem Egypten og Israel og mellem Jordan og Israel. Der er altså mulighed for fred i området, og her i Europa må vi derfor bevare optimismen og håbet.
Hvad kan vi gøre? Jeg mener, at vi, som vi krævede i vores beslutning, skal have menneskerettighedsrepræsentanter til stede for at overvåge, at menneskerettighederne respekteres af begge parter. Det drejer sig igen om at sikre, at "Rule of Law" træder i stedet for "Rule of Power". Menneskerettighedsorganisationer skal være til stede og overvåge situationen. Samtidig skal vi have en international fredsstyrke ind i Palæstina-området, det er ligegyldigt, om det er FN, NATO, EU eller USA, men den skal være der og skabe ro. Der skal være garanti for et internationalt samfund, og samtidig må Israel ikke se det som en fjendtlig handling. Der er behov for en ny fredskonference, men der er også behov for nye deltagere, nye personer. Som en meget anerkendt jøde i Danmark sagde til mig: "Der er to idioter i området for øjeblikket, den ene er Sharon, og den anden er Arafat". "Rule of Law" skal tilbage i området.
Dette er budskabet fra den liberale gruppe, og det skal være muligt for os venner af Israel i Europa at kritisere den israelske regering, og som dansker, der er en sand og virkelig ven af Israel, må det være muligt at kritisere uden at blive angrebet for at være antisemitisk. Endelig vil jeg forsikre kommissær Patten om, at den liberale gruppe vil komme med pengene, når den bliver bedt om det.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, jeg har faktisk en svag fornemmelse af, at vi på den ene side alle har ret, og at vi på den anden side alle er hyklere.
Vi siger: "Israel gør ikke nok eller gør for meget", og det er sandt. Vi siger: "Palæstinenserne gør ikke nok", og det er sandt. Og hvad med os, gør vi nok? Det er et meget enkelt spørgsmål, jeg stiller. Vi har i Barcelona truffet beslutning om at give udviklingsstøtte, ikke på 0,7%, som der er behov for, eller på 1%, som er mere end nødvendigt, men på 0,39%! Og bagefter går vi på talerstolen og siger, at der skal skabes 40 millioner arbejdspladser i Maghreblandene og mere end 150 millioner i hele verden.
Er vi ikke nogle hyklere? Er vi ikke nogle mennesker, der holder taler, men som, når det drejer sig om at tilpasse vores budgetter, først tænker på os selv og derefter på andre? Er det ikke sandt? Derfor stiller jeg følgende spørgsmål: "Gør vi nok?"
Lad os nu rejse spørgsmålet om Israel. Det er klart, at det internationale samfund har anerkendt den israelske stat efter holocaustens rædsler. Det var både ret og uret på samme tid. Det internationale samfund har taget parti for både ret og uret på samme tid. Det er på tide at sikre retten og råde bod på uretten. At råde bod på uretten ville betyde, at FN i dag ved en højtidelig afstemning skulle anerkende den palæstinensiske stat, lige så vel som det ved højtidelig afstemning har anerkendt den israelske stat.

Det er måden, hvorpå man råder bod på uretfærdigheden og sikrer retfærdigheden. Vi kan gøre det med det samme.
Dernæst kan man, hvis vi skal tænke på fred, spørge sig selv, hvem der kan bringe denne fred. Vi påstår, at Israel er en demokratisk stat. Det er sandt. Jeg tror, at Den Palæstinensiske Myndighed er en samfundsstruktur, som er midt i en demokratiseringsproces, men den har stadig lang vej igen. Men vi ved, at det ved demokratiske valg ikke altid er de mest demokratiske, som får flest stemmer. Det har vi set ved flere europæiske valg.
(Bifald)
Så hvordan skal vi med det som udgangspunkt berolige det israelske samfund, så det omsider gør sig fri af Ariel Sharon? For der er kun en løsning på at få fred, og det er, at Israel får en regering, som på ny ønsker fred, hvilket ikke gælder for øjeblikket for den nuværende regering, som under påskud af højere sikkerhed for Israel er ansvarlig for flere dødsfald og større usikkerhed hos det israelske folk. Derfor skal vi gøre en ekstra indsats. Som Avraham Burg sagde: "Hvorfor ikke sikre det israelske territoriums integritet ved f.eks. at indlemme Israel i NATO?" Og ja, hvorfor ikke? Lad os overveje det på den ene side. Og lad os på den anden side overveje, at NATO kunne sikre den palæstinensiske stats integritet, som anerkendes af FN hurtigst muligt. I betragtning af situationen er de to folk i dag ikke i stand til at garantere for hinandens sikkerhed og håb. Det er op til os, det internationale samfund, at tænke på at garantere begges sikkerhed. To stater, en fred og en sikkerhed. Gør vi nok? Er vi virkelig nået til bunds i vores modsigelser? Vi skal holde op med at sige på den ene side, at vi alle er israelere, eller på den anden side, at vi alle er palæstinensere. Vi er hverken israelere eller palæstinensere. Vi er europæere, som vil kæmpe for israelernes og palæstinensernes ret til at leve i en stat. Vi er alle israelsk-palæstinensere eller palæstinensisk-israelere. Det må vi gøre os klart en gang for alle. Og hvis det lykkes os at tænke sådan, så kan vi faktisk også tænke, at vi, hvis hr. Sharon har begået forbrydelser mod menneskeheden eller krigsforbrydelser - hvad ved jeg, og det står ikke til mig at afgøre - nu har en international domstol i Haag. Fra Sabra og Chatila til begivenhederne i Jenin, det skal være sådan, at de ansvarlige for massakrer til enhver tid stilles for en international domstol.
(Bifald)
Ja, de, der bifalder ovennævnte, bør også bifalde, at de ansvarlige palæstinensiske ledere, som sender unge til Israel for at øve terror, også stilles for den internationale domstol i Haag. Det gælder alle.
(Bifald)
Hvis vi argumenterer på den måde, og hvis vi bliver ved, vil vi være troværdige.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg støtter et internationalt undersøgelsesudvalg under FN, som skal undersøge begivenhederne i Jenin, og jeg spørger alle dem, der i dag støtter dette, idet de siger, at Israel trods alt er en demokratisk stat, hvorfor de da modsatte sig et internationalt undersøgelsesudvalg i Algeriet, på trods af at Algeriet ikke er halvt så demokratisk som Israel i dag. Der er forskel på folk, det er, hvad jeg mener om den ting. Vi er hyklere, vi er for en sag, når det passer os, og imod, når det ikke passer os. Når vi har fået fejet for egen dør, så bliver vi troværdige for verden.
(Bifald)

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg var i går på besøg i Jenins flygtningelejr sammen med 18 andre europæiske parlamentsmedlemmer fra seks forskellige grupper i Europa-Parlamentet. Da vi i nat ved vores afrejse fra Jerusalem hørte, at Ariel Sharon modsatte sig en undersøgelseskommission, der skulle kortlægge begivenhederne i Jenin-lejren, så længe udvalget under FN bestod af personer som f.eks. den tidligere formand for Den Internationale Røde Kors Komité eller den tidligere flygtningehøjkommissær, forstod vi hver og en øjeblikkelig årsagen til den israelske premierministers seneste udfordring til det internationale samfund. I Jenin ligger en tredjedel af denne by i byen, som i sidste måned endnu talte 15.000 indbyggere, i ruiner. I de forrevne bygninger samler familierne sig på ny i de dele af ejendommene, som stadig står oprejst, med risiko for at de sidste rester af deres hjem falder sammen over dem. Et sted i lejren strækker sig en kolossal plads foran os, der hvor der for en måned siden stod et tocifret antal tre-fireetagers bygninger, og hvor der nu kun stikker stumper af metalstivere op af jorden, den jord, som man gennemsøger uden at vide ret meget om, hvor mange lig der ligger begravet under murbrokkerne. Indtil nu har man fundet i alt 47 døde i ruinerne. Når man kan komme i gang med egentlige eftersøgninger, risikerer dette tal desværre at stige brutalt.
Beboernes fortællinger, som er en del af støttebeviserne, gjorde os stumme af rædsel. Mange af de soldater, som besatte lejren den 2. april, viste ingen medlidenhed med den civile befolkning, hverken med børn, ældre, handicappede eller sårede.
Denne fuldstændigt uacceptable holdning får vi nogle rædselsvækkende beviser på under vores møde med lægekorpset på lejrhospitalet, som i detaljer beretter om den ulykkelige tid. Den 4. april kl. 15.00, fortalte de os, omringede hæren hospitalet med 22 kampvogne. Vi fik forbud mod at bevæge os, fortæller de. "Vi skyder, hvis en ambulance rører sig", advarede den israelske general, som selv er læge. Og de skød faktisk på Røde Kors i deres forsøg på at trænge ind i lejren. "Vi fik ikke tilladelse til at redde de sårede, som havde overlevet", fortæller lægerne os. En læge, der havde spurgt til sin mor, fik at vide, at hun var såret og ikke kunne modtage besøg. Senere fandt man hende gennemhullet af kugler. Samme dag angriber kampvogne hospitalet og ødelægger iltapparatet. Til at stoppe styrtblødningen hos en patient, der havde fået en kugle gennem brystkassen, havde vi kun et stykke ståltråd til rådighed, siger en læge. Vi tiggede soldaterne om at give os lov til at behandle ham. Han mister armen, skreg lægen. Og soldaten svarede: "Hvorfor ikke livet?" De bar den sårede og to andre væk, efter at de havde ventet seks timer midt i solen. Man ved ikke, hvad der blev af dem. En ung mand ankommer til hospitalet for at hente medicin til sin mor. Ved indgangen til hospitalet skyder en kampvogn på ham og sårer ham. En sygeplejerske forsøger at trække ham inden for. "Hvis De rører ham, er De død", får hun at vide. Og så dræber en soldat den sårede mand og beordrer herefter sygeplejersken til at fjerne liget.
Den slags overgreb har et navn: De ligner krigsforbrydelser til forveksling. Det har intet at gøre med et legitimt forsvar af Israels sikkerhed. Man behøver ikke lede længe efter svaret på, hvorfor Ariel Sharon i dag for enhver pris forsøger at bremse FN's undersøgelseskommission i at efterforske sandheden. Som en officiel israelsk embedsmand erklærede på forsiden af Jerusalem Post i morges, og jeg citerer: "Vi er en suveræn stat, vi skal ikke finde os i den slags diktater. Vi kan bedre klare et par dage med dårlig omtale end leve med konsekvenserne af en afsporet rapport".
Den konklusion, som vi i mine øjne bør nå frem til, er, at det først og fremmest er nødvendigt, at det internationale samfund minder sine folk om forskellen på en suveræn stat og et besat område. Og at det herefter får dem til klart at forstå, at de tider, hvor man kunne slippe ustraffet for sine forbrydelser, er forbi. Det drejer sig ikke længere blot om et par vanskelige dage, som skal overstås.
Sharon vil før eller siden komme til at stå til ansvar. Ja, tiden er inde til at handle langt mere konsekvent. Tiden er inde til at handle, for hvis vi ikke gør det, risikerer vi at gøre os medskyldige i det uacceptable, og handles skal der, så meget mere som Jenin ikke er et isoleret tilfælde. Vi skal kende sandheden om alle de byer, som igen er blevet besat, og især om Nablus, hvor man ikke kan udelukke, at der også er foregået andre rædselsvækkende overgreb. Og der skal handles, fordi manglen på straf opmuntrer til arrogance. Mange af vores forhandlingspartnere - palæstinensere, men også israelere - og blandt dem næstformanden for Knesset, fru Chazan, har fortalt os, at de frygter et muligt angreb på Arafats hovedkvarter. Og hvilke konsekvenser får det endvidere, at man har arresteret den palæstinensiske leder og det palæstinensiske parlamentsmedlem Barghouti? Og i Betlehem er der for øvrigt ikke kommet nogen afklaring på tingene, selv om forhandlingerne er i gang. I øvrigt har Ariel Sharon annonceret en optrapning af de militære operationer i Gaza. Han har samtidig erklæret, at han ikke havde de fjerneste planer om at evakuere en eneste bosættelse. Ja, der skal handles, og vi skal ikke afvente en desværre lidet sandsynlig reaktion fra USA, hvis præsident fornærmer palæstinenserne og gør sig selv til grin ved at fremstille hr. Sharon som en fredens mand.
At handle og være sig sit ansvar bevidst betyder i mine øjne for os parlamentsmedlemmer, at vi ud over at sende nødhjælp, hvis det er nødvendigt, engagerer os 100% i at levere denne fredsstyrke, ikke for at føre krig, men for at bidrage til freden. Det betyder samtidig, at vi skal lægge et maksimalt pres på dem, der blokerer for den nødvendige revision af forbindelserne mellem EU og Israel i Rådet, i overensstemmelse med ånden i den beslutning, som vi vedtog for to uger siden. At handle og være sig sit ansvar bevidst betyder endelig, hr. formand, som Europa-Parlament, at være ansvarlig for det, der afhænger direkte af os. I den henseende vil jeg godt gentage formanden for Det Palæstinensiske Lovgivningsråd, Abu Alas, appel til os: "Det er i nøden, man skal kende sine venner", sagde han til os, og "jeg vil med glæde tage imod en officiel delegation fra Europa-Parlamentet og dets formand". Efter min mening er tiden nu endegyldigt inde til at svare på invitationen og samtidig hermed gengælde Knessets formand, Avraham Burgs, besøg hos os. På den måde viser vi klart, at vi ikke kritiserer Israel. Vi fordømmer Sharon.
Det, vi ønsker, er en varig, retfærdig og værdig fred, for for første gang siden 1948 tilbyder de arabiske lande os et sådant perspektiv. Det er en historisk chance, som skal gribes. Det ville gøre Europa ære at sætte alle kræfter ind på at nå at redde dette ene håb.
Crowley (UEN).
Hr. formand, vi er på mange måder blevet så ufølsomme over for den vold, der finder sted rundt om i verden, at det, der skete i Jenin, det, der skete med selvmordsbomberne i Israel, tilsyneladende er gået fuldstændig hen over hovedet på os. Virkeligheden er naturligvis, at vi skal forsøge at finde løsninger og arbejde hen imod dem. Men vi skal først og fremmest huske på, at vi har med mennesker at gøre. Lad os sætte fokus på hvert enkelt menneskes ukrænkelighed og lykke. Når man ser på situationen fra den vinkel, er det ikke svært at finde en løsning eller et kompromis, da det trods det, som nogle talere har sagt, ikke er kærlighed til ens land eller nationalisme, som skaber krig. Det er mangel på respekt, mangel på tolerance over for forskellige synspunkter og over for forskellighed i samfundet. Det er det, der skaber vold og konflikter.
Den eneste rigtige løsning på problemerne i Israel, Palæstina og hele Mellemøsten er at sammenføre stridens parter. Man skal indgå fred med sin fjende, ikke sine venner. Det har intet formål, når vi siger, at vi støtter Israel eller Palæstina. Det har intet formål, når amerikanerne siger "vi støtter israelernes handlinger" eller "vi tilskynder dem til at være mere moderate i deres reaktioner". Medmindre israelerne og palæstinenserne går sammen og løser deres problemer, kan intet, vi siger, være mere effektivt end det, som de selv kan opnå.
Det vanskelige er imidlertid at føre dem sammen. Hver side skal give afkald på noget. Hver side skal i en vis udstrækning slække på sin forhandlingsposition eller sine endelige mål, da der i en fredsproces ikke kun er vindere eller kun tabere. Ligesom vi med rette fordømmer alle former for vold, ligesom vi med rette fordømmer det, der er sket i Jenin, i Fødselskirken i Betlehem og selvmordsbomberne i caféerne og restauranterne i Israel, skal vi også være villige og rede til at hjælpe med til at sammenføre befolkningerne. Det eneste måde, vi kan gøre det på, er at fjerne dem fra konfliktområdet og skabe dialog mellem dem og give dem den støtte, styrke og rygrad, de har brug for, ikke kun for at overbevise dem om, at der kan skabes fred og harmoni mellem befolkningen i Israel og i Palæstina, men også at de har EU's og de enkelte medlemsstaters fulde opbakning til at opnå det.
Lad os lægge hånden på hjertet og forpligte os til fred og retfærdighed, men vigtigst af alt: menneskelighed.
Belder (EDD).
Hr. formand, Parlamentet og de øvrige europæiske institutioner understreger gang på gang, at EU er og skal være et værdifællesskab, og det er jeg helt enig i.
Antisemitiske ytringer hører simpelthen ikke hjemme i Det Europæiske Fællesskab. Eskaleringen af konflikten i Mellemøsten har imidlertid ført til det modsatte, hvilket vil sige opblomstring af meget forkastelige antisemitiske manifestationer. Det er uværdigt for Europa, hvor holocaust immervæk fandt sted!
Hvor ligger grænsen for politisk anstændighed i EU-medlemsstaterne? Det er absolut ikke et abstrakt spørgsmål i dag. I et for nyligt offentliggjort spansk tidsskrift er den israelske premierministers navn forsynet med et hagekors, og hans ansigt er omdannet til et grisehoved med kalot. Jeg følte et øjeblik, at jeg var tilbage i den berygtede nazistiske giftblander Julius Streichers tid. Den israelske udenrigsminister, Shimon Peres, kritiserede med rette skarpt antisemitiske excesser i EU på Euro-Middelhavskonferencen i Valencia.
Indgåelsen af associeringsaftalen mellem Algeriet og EU fandt sted før topmødet for Euro-Middelhavsområdets udenrigsministre. Ved den højtidelighed kaldte Algeriets præsident Bouteflika de palæstinensiske selvmordsbombere for martyrer og retfærdiggjorde deres terrorhandlinger som legitim modstand. Dermed undergravede Bouteflika med det samme målsætningen om bekæmpelse af terrorisme, som er en væsentlig del af associeringsaftalen.
Hr. formand, hvis EU også vil være en acceptabel samtalepartner for Staten Israel, skal den resolut fordømme alle antisemitiske ytringer og terrorisme.
Jeg vil gerne takke både hr. Piqué i Camps og hr. Patten for deres klare fordømmelse af terrorismen i Mellemøsten.

Formanden.
 Jeg vil gerne bede de kolleger, der ønsker at protestere, om at gøre det i stilhed og lade taleren fortsætte.

Le Pen (NI).
Hr. formand, der findes ikke den mand, især ikke franskmand, med hjertet på rette sted, som ikke er trist og mærket af det, der sker i Mellemøsten, i de hellige områder, som Frankrig i århundreder har forsøgt at beskytte. Der er ikke noget så præapokalyptisk som denne sande udfordring af Gud, som volden mod Jesu vugge repræsenterer. Frankrig og Europas tilstedeværelse har været savnet, siden de underlagde sig USA's førerskab i skikkelse af hr. Solana, den tidligere NATO-generalsekretær. Det kan man kun beklage. Domine dona nobis pacem.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Tak, hr. formand, her i Parlamentet kan man altid vælge, hvornår man vil tage til orde, og dette tidspunkt er nok ikke det bedste, men jeg vil under alle omstændigheder anmode Dem om, hr. formand, at vi vender tilbage til forhandlingen, hvor det vigtige er Valencia og situationen i Mellemøsten.

(Formanden greb ind)
Tak, hr. formand, jeg mener, at det er på sin plads at indlede med at takke formandskabet for dets støtte til, at Parlamentet var repræsenteret i Valencia med en ualmindeligt bred delegation med plads til repræsentanter for de fem største politiske grupper i Parlamentet. Jeg mener, at tilstedeværelsen af denne delegation fra Parlamentet var umagen værd, så vi på stedet kunne konstatere det spanske formandskabs bestræbelser - nogle gange med vanskeligheder, men altid med dygtighed - på at afholde og lede et møde, der var meget kompliceret på grund af den overordentligt spændte situation i det område, det drejede sig om.
Jeg mener også, at jeg uden at være bange for at tage fejl kan sige, at Parlamentets tilstedeværelse har været nyttig, at den har bidraget til, at nogle forslag, som netop er kommet frem i Parlamentets beslutninger og forhandlinger, indgår i handlingsplanen fra Valencia.
På det politiske område mener jeg, at tilsagnet om respekt for menneskerettighederne og samarbejde om bekæmpelse af terrorisme er et meget stort fremskridt, og de spørgsmål indgår for første gang tydeligt i konklusionerne fra et møde af denne art. Lige så vigtige er beslutningerne om at lægge vægt på liberaliseringsprocessen i Middelhavsområdet, og vi håber, at associeringsaftalen med Libanon bliver underskrevet under dette formandskab. Jeg mener naturligvis, hr. formand, at tilstedeværelsen af delegationen fra Libyen skal bifaldes udtrykkeligt, for det land spiller utvivlsomt en vigtig rolle i regionen og på hele kontinentet.
Denne proces med markedsåbning skal ledsages af en betydelig fællesskabsstøtte i form af øgede investeringer i området, som kommissær Patten har nævnt, hvorved der bidrages særligt til udvikling af infrastrukturer. Samtidig skal det bifaldes, at det er blevet konstateret, at det er nødvendigt at få en åben og tilbundsgående debat om organiseringen af migrationsstrømmene og forvaltningen af dem på begge sider af Middelhavet.
Europa-Parlamentet bør fortsat lægge vægt på, at der oprettes en Euro-Middelhavsudviklingsbank, og i mellemtiden skal vi overvåge de implicerede institutioner og kræve deres støtte - og jeg er sikker på, at vi kan regne med Europa-Kommissionens medvirken på det område - til opfyldelse af løftet om at fordoble EIB's midler i området frem til 2006.
Konferencens støtte til oprettelse af en parlamentarisk Euro-Middelhavsforsamling er meget betydningsfuld, og jeg er sikker på, at vi på det næste parlamentariske forum i juni i Bari vil kunne drøfte dens oprettelse, som bør være et afgørende element i institutionaliseringen af Barcelona-processen. Og på samme måde kan vi bifalde oprettelsen af en fond til fremme af dialogen mellem kulturer og civilisationer, som min gruppe har anmodet indtrængende om.
Når alt kommer til alt og til trods for omstændighederne, vil jeg understrege, at vi i Valencia har kunnet bekræfte, at reaktiveringen af Barcelona-processen seks år efter, at den blev indledt, er et strategisk valg for fremtiden for EU og for alle dets medlemsstater og alle dets demokratiske udtryk, for jeg mener, at indsatsen for at fremkomme med partipolitiske erklæringer, som formanden for Den Socialdemokratiske Gruppe har gjort det, er unødvendig her. Det er overflødigt at sige det, men i øjeblikket er bestræbelserne på at opnå et stabilt og sikkert Middelhavsområde truet af situationen i Mellemøsten.
Og uden at fremkomme med yderligere overvejelser, hr. formand, vil jeg gerne slutte med en dobbelt opfordring til Parlamentet. For det første vil jeg opfordre til, at vi til trods for bekymringerne fortsætter vores fredsbestræbelser, og for det andet vil jeg opfordre til, at vi forstærker den interne dialog i Parlamentet for at sikre, at Europa-Parlamentets holdninger bliver resultatet af bred enighed, for kun på den måde, på baggrund af enhed, kan Parlamentet få indflydelse og yde sit bidrag til den fredsproces, som vi alle ønsker.

Imbeni (PSE).
Hr. formand, jeg er enig i, at mødet i Valencia var en succes. Alene dette mødes afholdelse var en succes, og her er jeg enig med rådsformand Piqué i Camps. Jeg havde den ære at lede Europa-Parlamentets delegation, og jeg må sige, at der under konferencen var en heftig debat, som undertiden også var meget vanskelig, men deltagelsen i handlingsprogrammet og - hvilket Europa-Parlamentet naturligvis understreger - godkendelsen af forslaget om et Parlament og om en fond for interkulturel dialog var så afgjort også en succes. På trods af den tragiske situation i Mellemøsten får alt dette os til at mene, at tingene måske kan blive lidt bedre efter mødet i Valencia. Under alle omstændigheder er der ingen tvivl om, at der er basis for en genoptagelse af samarbejdsprocessen i Middelhavsområdet.
For at kunne leve i fred og sikkerhed bliver Israel efter min mening nødt til at bekæmpe mange fjender. Sådan som det allerede er blevet sagt, er den værste fjende uden tvivl antisemitismen, og EU og Europa-Parlamentet skal være med fremme i første række, når det gælder om at bekæmpe denne frygtelige plage, der også har vist sit grimme ansigt her i medlemsstaterne i form af afskyelige attentater. Den anden af disse fjender er terrorismen, og også her er vi på Israels side og imod enhver form for terrorisme, også de forfærdelige selvmordsattentater. På dette punkt er der en vis uklarhed i nogle partier og i nogle arabiske lande, når man siger, at kampen mod nazismen og fascismen også var et oprør i Europa. Der var ganske vist tale om et oprør, men bortset fra den malplacerede sammenligning vil jeg gerne minde om, at modstanden mod nazismen og fascismen aldrig gik ud over de civile. At slå civile ihjel er ikke nogen martyrgerning, men - sådan som det allerede er blevet sagt - terrorisme.
Israels tredje fjende er utvivlsomt, at mange lande hidtil har nægtet at anerkende landets eksistens og at have korrekte forbindelser til dette land. Den saudiarabiske plan kan være en vigtig nyskabelse i den forbindelse. Israels fjerde fjende - og det vil jeg gerne understrege - er den udbredte mistillid til EU. Denne mistillid kan der måske have været en forklaring på tidligere, men den er helt uacceptabel i dag, og den har ingen eksistensberettigelse. Det er netop i EU, i dets principper og i dets politikker, at Israel har en ven og en allieret. Det er en meget alvorlig fejl fra den israelske regerings side, at den ikke drager fordel af dette venskab og denne alliance.
Endelig - og det er min personlige mening - er Sharon-regeringen og dens politik også en af Israels fjender, og det gælder både de symbolske og konkrete handlinger. Det er naturligvis det israelske folks opgave at vurdere den skade, Sharon gør, når han gør en rimelig kamp mod terrorismen til en uforholdsmæssig, overdreven og uacceptabel brug af magt, når han udbreder tanken om, at det kræver en militær løsning at bekæmpe terrorismen og overvinde krisen, når han gør Den Palæstinensiske Myndigheds repræsentant til terroristernes leder, tager ham til fange og siger, at han ikke gør noget for at bekæmpe terrorismen, når han ikke anerkender målsætningen om to stater og to folkeslag, og når han ikke klart angiver en fast dato for tilbagetrækningen fra alle de besatte områder. Alle disse holdninger fra Sharon-regeringens side sætter Israel i en vanskelig situation, og de fremmer så afgjort ikke freden og dermed en sikker fremtid for Israel.
Til sidst vil jeg gerne sige, at sikkerheden ikke er et spørgsmål om, hvor mange kampvogne der besætter området, men om det internationale samfunds indsats, og her er Madrid - nemlig den kvartet, som rådsformand Piqué i Camps omtalte - den vigtigste nyskabelse. Vi skal benytte denne lejlighed til - sådan som Javier Solana sagde - at indlede nogle nye, korte forhandlinger om en stabil og varig fred for både det palæstinensiske og det israelske folk og for hele Middelhavsområdet. Vi skal gøre en større indsats for, at de unge endelig kan håbe på en fremtid med fred og sikkerhed.
Esteve (ELDR).
Hr. formand, når man begynder at vurdere konferencen i Valencia og situationen i Mellemøsten, mener jeg, at det er logisk at nævne et særlig relevant sammenfald: For det første skal det fremhæves, i hvilken grad reaktiveringen af Barcelona-processen er blevet retfærdiggjort nu, og samtidig skal det erkendes, at situationen i Mellemøsten er alvorligere, end den har været i mange år.
Jeg har, som De ved, ved mange lejligheder argumenteret for, at Barcelona-processen bør og kan fremme fredsprocessen meget, og at det er ønskeligt, at konflikten i Mellemøsten bremser Barcelona-processen mindst muligt. Men det er indlysende i dag, at tingenes tilstand er uhyre vanskelig og smertelig.
Det simple faktum, at handlingsplanen er blevet vedtaget i denne yderst vanskelige situation, viser, hvor berettiget reaktiveringen af Barcelona-processen er. Jeg mener, at planen omfatter de mål, som vi havde sat os. For det første fordi der fastsættes en prioritet, som er blevet retfærdiggjort gentagne gange, og for det andet fordi den er baseret på modellen for handlingsplaner, på kendsgerninger.
Den operative planlægning fremmer, som det er blevet sagt tidligere, forsvaret af menneskerettigheder, udvikling, arbejde, dialog, fred og demokrati. Desuden har vi gjort det med vigtige instrumenter som fonden, som beslutningen om ikke at opgive banken, en åben bank, en bank, der tillader medejerskab, som oprettelsen af Den Parlamentariske Forsamling, der ud over at være nyttig forener to ting: For det første er det et forslag fra Parlamentet, og for det andet er det et rigtigt parlamentarisk forslag, og derfor har vi en ganske særlig tilknytning til det.
Jeg bifalder i lighed med andre talere tilstedeværelsen af Parlamentets delegation - otte repræsentanter - og jeg mener, at denne tilstedeværelse og de overvejelser, man gjorde sig i Valencia om Parlamentets betænkning, er noget positivt, men, hr. formand, jeg vender tilbage til udgangspunktet: Konflikten og tragedien i Mellemøsten præger alt og alle.
Det faktum, at Den Palæstinensiske Myndigheds strukturer er ødelagt, at Arafat er arresteret, at der er en besættelse, at der er alvorlige humanitære problemer, at Israels regering samtidig ikke tager hensyn til noget, ingen lov og ingen aftale, og at EU ikke kan finde en løsning, er en uhyre alvorlig situation. Jeg bifalder naturligvis, at hr. Solana er i Palæstina i dag, og jeg bifalder, at de to delegationer i går og i forgårs i Valencia i det mindste i nogen tid sad ved samme bord, og jeg mener, at handlingsplanen er et bidrag, der er afgørende for freden, men jeg vil understrege, at Sikkerhedsrådets resolutioner ikke efterleves, og Parlamentet kan ikke se, hvordan Rådet kan gennemføre de vedtagne foranstaltninger. Jeg tænker på embargoen, på associeringsaftalen med Israel, men også på den betydning, som USA har på dette område, og i hvilken grad Parlamentet, i hvilken grad EU presser på.
Hr. formand, alt det forhindrer os ganske enkelt i at give udtryk for en tilfredshed, der af forskellige årsager kunne være rimelig.
Gahrton (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg rejste med hr. Watts og andre til Jenin i går. Jeg har været i Palæstina dusinvis af gange siden 1968 og har set utallige sprængte palæstinensiske huse. Jeg troede, at jeg var immun, men Jenin var værre, end jeg havde forestillet mig. Terje Larsson har fuldstændig ret. Man kan sige, at Jenin er Palæstinas ground zero.
Man kan også sige, at Jenin er et nyt Deir Yassin. Det var jo der, Sharons politiske forfædre inden for Irgun myrdede godt 250 civile palæstinensere i april 1948, hvilket blev signalet til den palæstinensiske masseflugt, som ligger bag hele problemet. Det var også meningen dengang, og meget tyder på, at det også er meningen nu. Man vil forsøge at jage en skræk i palæstinenserne, så de flytter sig. Man vil drive dem på flugt. De, der alligevel bliver, skal sættes i fængsel.
New York Times kunne i søndags berette, at der skal bygges en Berlinmur omkring hele Vestbredden. Det er altså ikke en mur mellem Israel og Palæstina, men en mur rundt om hele Vestbredden, så hele området bliver som én stor koncentrationslejr. Da vi var der forleden nat, blev 12 palæstinensere smidt ud af 12 lejligheder midt i byen. I henhold til avisen Haaretz er dette et led i strategien med at omringe hele den gamle by med jødiske forposter. Jerusalem Post fortæller om Knesset-medlemmet Ben Elon, at "he promises Jewish continuity in Jerusalem."
Hvis vi skifter ordet "jewish" ud med "hvid", "svensk", "kristen" eller en anden etnisk eller national betegnelse, ville alle råbe "racisme, racisme".
Hvorfor er hr. Patten og hr. Piqué i Camps så utroligt forsigtige? De sagde bestemt mange ting, men hvorfor ikke se sandheden i øjnene og indse, at den israelske besættelsespolitik er den samme slags politik, som til sidst førte til boykotten mod Sydafrika. Det er den samme slags politik, som til sidst førte til interventionen i Kosovo for at redde kosovoalbanerne.
Israel skal derfor behandles på samme måde, som vi behandlede apartheid i Sydafrika og Milosevics Serbien. Sharon-regimet må isoleres.
Glædeligt nok er der mange, der har indset dette. 120 forskere har offentliggjort et brev i The Guardian og krævet, at Israel udelukkes fra forskningssamarbejdet med EU. Den svenske og den britiske lægeforening har foreslået, at den israelske lægeforening udelukkes af World Medical Association, og fodboldorganisationen FIFA skal i begyndelsen af maj tage stilling til en udelukkelse af Israel.
I Sydafrika kræver justitsminister Ronald Kasrils en boykot mod Israel. Det er virkelig på høje tid, at vi også inden for EU er lidt barske og i det mindste gennemfører det ret milde krav, som Europa-Parlamentet har stillet, nemlig at vi suspenderer associeringsaftalen med Israel. Det mindste, man kan forlange, er, at Rådet og Kommissionen sørger for, at kravet gennemføres i praksis.

Morgantini (GUE/NGL).
Hr. formand, selv om Israel- og Palæstina-spørgsmålet var et centralt spørgsmål på mødet i Valencia - det kunne ikke være anderledes i betragtning af den tragedie, der finder sted - er der ingen tvivl om, at man gjorde fremskridt, når det gælder vedtagelsen af en dagsorden, som fremmer dialogen og partnerskabet. Beslutningen om at oprette en Euro-Middelhavsforsamling er efter min mening heller ikke af sekundær betydning, og det er noget, som vi bør arbejde meget kraftigt på.
Jeg har flere gange givet udtryk for min holdning til, hvordan konflikten skal løses. Jeg er træt af at gentage de samme ting, og jeg er i øvrigt enig i meget af det, der er blevet sagt her i dag. Derfor vil jeg i dag gerne bruge min taletid på at citere nogle palæstinensiske og israelske kvinder, som sammen er rejst til Europa-Parlamentet for at bede os om at gøre en indsats for freden. Det er kvinder fra Jerusalem Link og kvindelige parlamentsmedlemmer fra Israel og Palæstina. Deres udtalelser giver et spinkelt håb for fremtiden, og det er udtalelser fra mennesker, som virkelig forventer, at vi gør en konsekvent indsats. Jeg vil gerne takke rådsformand Piqué i Camps, hr. Solana - som ikke er til stede - og kommissær Patten for deres ord og handlinger, men efter min opfattelse bør vi gennemføre den beslutning, som Parlamentet har vedtaget.
Jeg vil læse disse kvinders ord op for Dem: "De forsætlige drab på uskyldige civile, både palæstinensere og israelere, må ikke undskyldes. At forlænge det palæstinensiske folks lidelser, at ødelægge infrastrukturer og civiles huse og at holde Arafat isoleret vil kun gøre begge befolkningers lidelser og usikkerhed større og ødelægge ethvert håb om fred. De to befolkninger får ikke fred og sikkerhed, før man fjerner de dybere årsager til denne konflikt, som er fredens sande fjende, nemlig den militære besættelse. De to befolkninger er nu fanget i en situation med bekymring og frygt for repressalier. Vi kvinder nægter at lade os lamme eller styre af denne frygt. Vi kan ikke lukke øjnene for de politikker og den praksis, der er udtænkt med det formål at ydmyge og true palæstinenserne og underkaste dem Israels strategiske program med ekspropriationer, bosættelser og kolonisering, som er blevet ved i løbet af 34 års besættelse.
Vi kan ikke lukke øjnene for, at palæstinensiske bevægelsers ikkevoldelige forsøg på at gøre modstand imod, at man nægter dem de grundlæggende menneskerettigheder, hver gang er blevet mødt med vold og straffeforanstaltninger fra israelsk side og med tavshed fra det internationale samfunds side. For at skabe fred og sikkerhed er det nødvendigt, at man ikke længere nægter det palæstinensiske folk deres ret til selvstyre, og dette skal ske i forbindelse med nogle retfærdige og overordnede forhandlinger.
Derfor beder vi om tilstedeværelsen af internationale styrker for at beskytte civilbefolkningen. Og derfor beder vi om, at FN-resolutionerne gennemføres. Ret, gensidig anerkendelse og respekt for hinandens personlige og fælles rettigheder vil bane vejen for, at der kan skabes fred."
Det er, hvad disse kvinder siger, og jeg mener ikke, at vi kan undlade at lytte til disse udtalelser fra de israelske og palæstinensiske kvinder, men også fra mange palæstinensiske og israelske mænd, som alle sammen siger stop, og som siger, at den militære besættelse må høre op. Nu skal vi gå fra ord til konkret handling. EU's tilstedeværelse i dag er vigtig - og jeg håber, at EU har mødt Arafat - men vi skal så afgjort sørge for at fortælle Staten Israel, at selv om dens eksistens skal forsvares fuldstændigt, og selv om den skal beskyttes fuldstændigt imod enhver handling, der går ud over det jødiske folk, kan vi ikke tillade, at man fortsætter på denne måde. Vi skal også benyttes os af de instrumenter, vi har til rådighed. Vi skal ikke være racister og indstille aftalen med Zimbabwe, mens vi kun bruger venlige ord over for Israel. Vi skal gøre en indsats snarest muligt, for freden er til gavn for alle.

Della Vedova (NI).
Hr. formand, en af konklusionerne fra topmødet i Valencia er Algeriets og Libanons associeringsaftale med EU. Efter min mening kan Parlamentet ikke undlade at gøre opmærksom på, at denne aftale kun kommer til at gælde på papiret, når det drejer sig om bestemmelserne om, at alle EU's økonomiske og institutionelle aftaler med tredjelande er afhængige af respekten for menneskerettighederne, de borgerlige rettigheder og de politiske rettigheder. Libanon og Algeriet kommer ikke til at overholde disse forpligtelser, og det er der naturligvis forskellige årsager til. Dette hykleri truer EU's interne og internationale troværdighed, for det er et EU, som i teorien forsikrer den europæiske befolkning for, at det gør en indsats for friheden og for at sikre borgerne i de lande, der er med i aftalen, men som i praksis aldrig tør gribe ind over for regeringerne - hverken i Tunesien eller Laos - der indkasserer støtten, men herefter meget tydeligt ikke gør noget for at opfylde forpligtelserne. Det burde man tænke over, og man burde vælge en mere respektabel løsning, nemlig at give afkald på bestemmelserne i stedet for at blive ved med at være hyklerisk eller magtesløs. Det burde Parlamentet overveje, eftersom det har bedt om - og fortsat beder om - sanktioner over for Israel, der trods alt er det eneste land i Mellemøsten, som gør en indsats for at respektere demokratiet, menneskerettighederne og de borgerlige rettigheder. Parlamentet beder til gengæld ikke de andre lande om noget lige så indtrængende.
Hr. formand, EU har koncentreret sig om den nordøstlige grænse og gør det stadig - tænk bare på udvidelsen - men gør sig skyldig i at have negligeret den sydlige grænse, nemlig grænsen til Middelhavsområdet. Mange af Europas problemer, f.eks. hvad indvandring og sikkerhed angår, har rod i Europas sydlige grænse og i forholdet til den islamiske verden.
Jeg satte pris på forslagene og udtalelserne om en genoptagelse af Barcelona-processen. Nogle kaldte topmødet i Valencia for en succes. Vi skal huske, at man også kaldte topmødet i Barcelona for en succes, mens vi i dag kan konstatere, at det har været en fiasko. Jeg er bange for, at det samme vil ske, hvis der ikke gøres en konkret indsats. Jeg vil komme med et enkelt eksempel: Hvornår begynder vi at sætte spørgsmålstegn ved EU's protektionistiske handelspolitikker, når det gælder markederne for industriprodukter, men også markedet for landbrugsprodukter? Skal vi blive ved med at forsvare den fælles landbrugspolitik mod den interesse, som vi har eller burde have i at importere produkter fra Maghreblandene, hvilket skaber beskæftigelse og måske også bremser indvandringen?
Endelig vil jeg gerne sige noget om Israel- og Palæstina-spørgsmålet, nemlig at det er forståeligt, at der blev givet udtryk for tilfredshed med vores delegations besøg i Palæstina. Vi ved, hvad vi skal bede Israel om. I går advarede Rådet endnu en gang Israel mod at gribe ind over for Arafat i Ramallah. Det er udmærket, men hvad beder vi Arafat om? Skal vi nøjes med, at han siger nej, eller skal vi bede ham om at bringe den jævne strøm af selvmordsattentater til ophør?
Til sidst vil jeg gerne slå kraftigt fast, hr. formand, at det både er hensigtsmæssigt og nødvendigt, at EU giver udtryk for sin vilje til at foretage en fuld integration af Israels demokrati i EU. I går sagde formanden for Knesset, Avraham Burg, at han ikke brød sig om pisken i form af sanktioner, men derimod var glad for guleroden i form af fuld integration. Det er en lejlighed, som vi bør benytte os af, hvis vi i EU lægger vægt på dette områdes fred og fremtid, og hvis vi i EU har nogle visioner. Og det er i hvert fald en vision!

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, jeg troede, at De havde sprunget mig over og dermed givet et kedeligt eksempel på manglende overholdelse af de regler, som De bebrejder de franske folkevalgte for ikke at overholde.
Jeg er ked af, at hr. Cox har overladt formandsstolen til Dem i dag, om jeg så må sige, for jeg ville gerne have sagt ham direkte, at hans stillingtagen i forgårs med hensyn til resultaterne af præsidentvalget i Frankrig ikke blot i Frankrig i mange opinionskredse og især hos suverænisterne er ugyldig og uden virkning, men også vidner om et meget alvorligt brud på den pligt til at være uvildig, som enhver formand for et parlament og især et internationalt og ikke overstatsligt parlament, der ikke skal blande sig i medlemslandenes politik, må respektere. Men det vil De sikkert gerne overbringe. Jeg håber, at han angrer, og at han trækker sine i mange henseender fuldstændigt unødvendige og skandaløse ord fra i forgårs tilbage.
Hvad angår Mellemøsten, er der en ting, der slår os - i hvert fald med hensyn til den europæiske rolle - og det er endnu en gang Europas og i sidste ende EU-medlemslandenes manglende tilstedeværelse i al deres fælles forbundethed, som er skabt af en falsk europæisk solidaritet på den mellemøstlige scene, hvor de dramatiske begivenheder, som vi har set på ikke blot i flere uger eller måneder, men faktisk i årevis, foregår. Man skal ikke endnu en gang komme og fortælle os, at Europa skal have en fælles udenrigspolitik. Det blev sagt i 1991 under Golfkrigen, det blev sagt to eller tre år senere under begivenhederne i De Store Søers Område i Afrika og endnu en gang om begivenhederne i såvel Bosnien som Kosovo. Hver gang var det et fromt ønske, og hver gang en ny international krise opstod, var Europa stum, stum, fordi de europæiske lande er ude af stand til at blive enige om en fælles holdning. Europa kan kun tale med én mund, når det ikke har noget at sige, og det siger ikke noget, fordi det er offer for en opfattelse, som er yderliggående og farlig for dets enhed. Det forhindrer staterne i at udtrykke sig. Det er først og fremmest alvorligt for Frankrig, som, hvis det ikke havde været bundet af europæiske bændler, ville have opløftet sin retfærdighedens og fredens stemme og være blevet hørt af en meget lang række lande i verden. Det er på tide, at Frankrig - det har jeg personligt været overbevist om i flere år - ryster dette åg af sig, og der er ingen tvivl om, at det vil ske, som et kolossalt flertal af franskmændene ønsker det i de kommende år.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, faktisk tror jeg også, at mødet mellem ministrene i Valencia har været en succes, og gradvis vil vi også forstå, hvilken betydning Middelhavsområdet har for os alle, og ikke kun for de EU-lande, der ligger ved Middelhavet, men også for de lande, der ligger længere væk. Middelhavsområdet er vigtigt, udvidelsen er vigtig, og det er til fælles gavn for os alle.
Når der ikke er en seriøs og fredelig udvikling i Middelhavsområdet, så brænder det hos os alle. Attentatet mod turisterne på Djerba viser, hvor tæt denne brand allerede er på os. Derfor er det vigtigt, at denne dialog føres på et jævnbyrdigt grundlag. Det er også en kulturel dialog, som ikke kan gennemføres på et politisk grundlag alene. Det er meget vigtigt for os at skabe et økonomisk, socialt og politisk perspektiv for befolkningen i Nordafrika, fordi der så kan indledes en stabil og demokratisk udvikling i dette område.
Derfor er det også så vigtigt, at hjælpen kommer hurtigt, og at den er ubureaukratisk og effektiv. Jeg ved, at kommissær Patten i de seneste år har anstrengt sig meget for at skabe forbedringer på dette område, men vi befinder os stadig i en situation, hvor man bruger penge og formelt træffer beslutninger, men hvor effektiviteten alligevel lader meget tilbage at ønske. Gennemførelsen er ikke nok, fordi vi har problemer både hos os selv og med bureaukratiet i de pågældende lande, og det skal ændres.
Man vil ikke opnå et positivt resultat i hele Middelhavsområdet, så længe der ikke er nogen løsning på konflikten i Mellemøsten, fordi den hele tiden får følelserne til at blusse op og gør det vanskeligt at løse Middelhavskonflikten. Jeg synes, at det, der i øjeblikket foregår inden for rejsediplomatiet, undertiden forekommer latterligt. I de lige uger rejser Powell, og i de ulige uger rejser Solana. Hvad ville der mon ske, hr. rådsformand, hvis man i Rådet besluttede, at den næste delegation ikke skulle sendes til Jerusalem, men til Washington for omsider at gennemtvinge, at en fælles delegation skulle rejse til Jerusalem og Ramallah sammen med russerne og De Forenede Nationer?
Jeg mener, at den egentlige forskel ligger her. Kommissær Patten talte her om joint efforts, og netop det skal understreges kraftigt i denne sag. Jeg ved, at der er store diplomatiske forbehold på den ene eller anden side, men jeg mener, at vi kun ved en fælles indsats sammen med de arabiske stater, der er indstillet på at gøre noget, kan tvinge igennem, at volden ophører ved at understrege, at nu kan det være nok! Kun på den måde kan der garanteres for sikkerheden i dette område på en troværdig måde, og dermed kan der skabes forudsætninger for at effektivisere foranstaltningerne i stil med Marshall-planen, som vi gerne vil være med til.
Vi må gennemføre, at alle nabolande anerkender begge stater - både den israelske stat og den palæstinensiske stat. Det er en vigtig forudsætning for den videre udvikling. Det er frem for alt vigtigt at finde en løsning på flygtningeproblemet, så befolkningen kan få et nyt perspektiv, og flygtningelejrene ikke hele tiden er arnesteder for ny terror. Det handler om at stoppe dette. Det er ikke holdbart, at man sender flygtninge til Israel for på den måde at opnå forandringer i Israel, men araberne må være indstillet på at give de palæstinensiske flygtninge i deres lande nogle fremtidsudsigter. Jeg vil gerne slutte med et Voltaire-citat, der er rettet mod Le Pen-tilhængere, men også mod os selv, når vi har forskellige meninger: "Jeg vil bekæmpe dine meninger, men jeg vil dø for din ret til at have dem!"
Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand, en positiv vurdering af ministerkonferencen i Valencia skal naturligvis ses i sammenhæng med tragedien i Mellemøsten.
Det var faktisk ikke sikkert, at konferencen kunne gennemføres, at den arabiske gruppe i Barcelona-processen ville acceptere at sætte sig sammen med repræsentanterne for Staten Israel, at repræsentanten for Den Palæstinensiske Myndighed kunne være til stede osv. Man bør ikke blot glæde sig over et godt resultat, men også forsøge at forklare årsagerne til det, som for mig er indlysende.
For det første har processen allerede fået sin egen logik, og der er en bevidsthed om fælles interesser og mål. Nogle år efter Barcelona synes dette helt klart. Men jeg vil gerne fremhæve den anden årsag, for EU's udenrigspolitik kritiseres så ofte, at det er værd en gang imellem at standse op og overveje, i hvilken grad det positive udfald af ministerkonferencen i Valencia hovedsageligt skyldes den opfattelse, som vores partnere i Middelhavsområdet har af EU's udenrigspolitik: Deres opfattelse af, at vores rædsel over tragedien i Mellemøsten er oprigtig, deres opfattelse af, at vi ikke har ladet os standse af dette problem, deres opfattelse af, at vores synspunkt ikke er ensidigt, men alsidigt, og endelig deres opfattelse af, at vi ikke gør de aktuelle problemer til billig manikæisme. Som kommissær Patten sagde under konferencen med en sætning, der, selv om den ikke var helt original, var glimrende, ønsker EU at være konsekvent over for terrorisme, men også over for årsagerne til terrorisme. Vi har høstet frugten af denne politik, og jeg er ikke bange for at lykønske hr. Solana, hr. Patten og mange andre med disse gode resultater, selv om jeg naturligvis ikke går ind for persondyrkelse.
Denne tilfredshed må imidlertid ikke få os til at glemme, hvor skrøbelig Barcelona-processen er. De fattige befolkninger - som der er mange af i Middelhavsområdet - har en enorm tålmodighed, så længe to betingelser er opfyldt: Den første er, at de fornemmer, at det kommende år vil blive lidt bedre end det indeværende eller det foregående, at børnenes situation vil være bedre end forældrenes, og at børnebørnene vil komme på universitetet. Den anden er, at de ikke føler sig ydmyget. Det er de to grundlæggende udfordringer for EU's Middelhavspolitik. Barcelona-processen har, som rådsformand Piqué sagde, vist modstandskraft i Valencia, men den vil bukke under, hvis vi ikke klarer denne dobbelte udfordring.

Van der Laan (ELDR).
Jeg er også lige kommet tilbage fra flygtningelejren i Jenin, og det er umuligt at beskrive de rædsler, som vi har set og hørt i de forløbne dage. En mand, som i fire dage havde forsøgt at finde sin bror under ruinerne, mens Israel blokerede de bulldozere, som var nødvendige til rydningen. En læge, som først måtte fjerne en blødende mand fra gaden, da denne var forblødt. En palæstinensisk familie, som havde boet i Østjerusalem i 50 år og mandag aften blev sat ud af deres hus for at give plads til israelske kolonister. Computere fra det palæstinensiske undervisningsministerium blev smidt i en bunke af israelske soldater og efterfølgende sprængt i luften med granater.
Kan nogen fortælle mig, hvad disse handlinger har med bekæmpelsen af terrorisme at gøre? Den israelske regering er ikke kun i gang med bekæmpelse af terrorisme, for Sharon ødelægger bevidst den palæstinensiske infrastruktur og dermed det palæstinensiske håb, og mennesker uden håb drives til desperate handlinger. Forfærdelige selvmordsangreb er resultatet heraf. På den måde bidrager Sharon selv til Israels usikkerhed, som han ellers siger, at han vil fjerne.
Israels sikkerhed kan kun sikres, hvis vi fjerner årsagerne til desperationen, som er koloniseringen og besættelsen. Sharon har imidlertid angivet at ville bygge nye bosættelser. Hvordan kan det sikre Israels sikkerhed?
Endelig, hr. formand, er vi alle chokerede over den voksende antisemitisme i Europa. Vi fordømmer dette og anmoder regeringerne om kraftig handling. Men at stemple alle, som Peres gør, der kritiserer Israel som antisemitter, er uacceptabelt og en lige lovlig nem måde at unddrage sig den begrundede internationale kritik på.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, ligesom min kollega, der talte før, var jeg også i går i flygtningelejren i Jenin, og de rædsler, som vi så, er blevet beskrevet af de kolleger, der allerede har talt.
Det drejer sig ikke kun om Jenin. De palæstinensere, vi talte med, sagde, at situationen var den samme i Nablus, Ramallah og alle byer på Vestbredden.
Rædslerne er også politiske. Den Palæstinenesiske Myndighed er helt ødelagt. De ødelagde ministerier, skoler, infrastrukturer, arkiver, alt. Mens vi på vejen fra Jerusalem til Jenin - hvor politibiler, tanks og jeeps standsede os gentagne gange - så bosættelser for udlændinge, som slår sig ned på palæstinensisk jord, der lignede boligkvarterer i Paris, London, Madrid eller enhver anden europæisk hovedstad. Rigdom ved siden af fattigdom. Vi konstaterede, hvordan det er muligt, at en suveræn stat arresterer præsidenten for myndigheden over et område, som den overhovedet ikke har nogen rettigheder over, eller en leder som Barghouti, eller hvordan helikoptere og tanks bruges som terrorvåben. Det er rigtigt, at der er selvmordsterrorister på grund af desperationen, men der er også terrorhelikoptere, vi så dem i forgårs.
I betragtning af dette kan jeg kun være pessimistisk, hvis ikke det internationale samfund og FN, EU og især USA griber ind. Der kan ikke gøres noget, hvis FN's resolutioner ikke efterleves. Jeg kender - ligesom alle andre - den arabiske modstand mod Israel fra begyndelsen, men i dag er dette ikke det grundlæggende problem. Problemet er, at Sharon og næsten alle de andre tror på deres historiske, moralske, kulturelle og teknologiske overlegenhed. En religiøs minister, som for kort tid siden trådte ind i regeringen, sagde, at alle palæstinenserne skulle kastes i havet, og at de, der blev tilbage, under alle omstændigheder ville være som tyrkerne i Tyskland eller som algerierne i Frankrig. Selv de fremskridtsvenlige ønsker i virkeligheden ikke en palæstinensisk stat. Hvad kan bantustanerne gøre for at overvinde denne situation, når de oven i købet er adskilt af bosættelser, af veje, som kun bosætterne og hæren bruger, og af hæren selv i et endda indskrænket område, der f.eks. manglede den værdifulde Jordan-dal?
Jeg mener, at palæstinenserne har ret - selve formanden for det palæstinensiske parlament eller efterfølgeren efter den desværre afdøde Hussein i Jerusalem - når de giver udtryk for deres desperation. For os er den eneste løsning FN's og især EU's indgriben. De kan ikke klare det indbyrdes, for Israel ønsker ikke en palæstinensisk stat, den indgår ikke i landets ideologi, sådan er det. Jeg mener, at vi bør være bevidste om dette problem for at løse det.
Jeg mener, at Europa ikke kan føle sig skyldig i denne situation. I mange amerikanske medier siges det, at Europa ikke bør gribe ind på grund af dets tidligere erfaringer. Vi er europæiske borgere af i dag, vi kan ikke føle os skyldige, og vi kan ikke lade os påvirke af beskyldninger om antisemitisme: Fordi vi går ind for en palæstinensisk stat, er vi antisemitter. Problemet er ikke religiøst, men politisk: en stat, der ydmyger og ødelægger et folk. Problemet er i hvert fald besættelsen, og opgaven for EU er at overbevise, at påtvinge Israel en løsning og at hjælpe Palæstina.

Marset Campos (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg var også i Jenin i går, og som læge og lektor ved det medicinske fakultet, som professor, gjorde det stort indtryk på mig, da direktøren for hospitalet i Jenin beklagede sig over, at de ikke kunne tage sig af de sårede, af de døende i området omkring hospitalet, fordi tanksene, maskinpistolerne og helikopterne forhindrede det. Det er dramatisk, det har ikke noget som helst med sikkerhed at gøre. At terrorisere et folk er ren statsterrorisme. Og derfor ville jeg takke hr. Piqué, hvis han, når han fordømmer den palæstinensiske selvmordsterrorisme - hvilket er korrekt - med samme overbevisning fordømmer Staten Israels terrorisme, for hvis vi ikke har to målestokke, vil vores troværdighed være på spil.
Jeg vil sige, at årsagen til fredsprocessens sammenbrud er, at det ikke kan accepteres, at en stat besætter en anden og opretter bosættelser i den, som det sker nu. Det minder om det, der skete, da Tyskland invaderede Frankrig, og det er uacceptabelt. Denne situation skaber en logisk reaktion mod besættelseshæren, mod besætterne. Ethvert menneske, enhver sjæl gør oprør ved at se rigdommen i bosættelserne og fattigdommen i flygtningelejrene. Derfor skal den palæstinensiske stat anerkendes omgående, så Palæstina som stat kan gøre indsigelser over for det internationale samfund.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand, også jeg er lige kommet tilbage fra Jenin, og når kommissær Patten siger, "at israelske soldater i visse tilfælde har vist manglende respekt for menneskeliv", så må jeg sige, at det undrer mig meget, at han bruger den terminologi. Der er ingen tvivl om, at det vi så i Jenin, var en fuldstændig mangel på respekt for menneskeliv. Man gik ind og jævnede husene med jorden med bulldozere, og for at være sikker på, at man under ingen omstændigheder kunne komme til noget levende eller til at grave et eneste lig op, så kørte man tanks hen over dem bagefter, således at der nærmest kom en stor vej, der hvor husene havde været. Hvis ikke det er manglende respekt for menneskeliv, så ved jeg ikke, hvad det er. Man ved overhovedet ikke, hvor mange døde der ligger under murbrokkerne i Jenin. Men at der ligger døde, kan man lugte. Der er en modbydelig lugt, når man går rundt i området, og man kan så begynde at grave dér, hvor lugten er værst. Når man ikke ved, hvor mange lig der ligger dernede, så er det fordi mænd og kvinder blev skilt fra hinanden. Mændene er endnu ikke blevet givet tilbage til Jenin, så man ved ikke, hvor mange der stadig befinder sig i israelsk fangenskab, og hvor mange der ligger døde nede under disse murbrokker.
Hvis vi skal fordømme selvmordsbomber, og det skal vi selvfølgelig, så skal vi lige så kraftigt fordømme det, der er sket i Jenin. Vi skal ikke bare kræve, at Israel trækker sine tropper tilbage. Vi skal fordømme det, og vi skal forlange, at de skyldige stilles til ansvar, at Israel selv stiller de soldater til ansvar, som har begået disse umenneskeligheder. Der er slet ingen tvivl om, hvor mange civile der er blevet dræbt. Vi har de nøjagtige tal fra menneskerettighedsorganisationer. Der er blevet dræbt over 2000 civile. Vi ved, hvordan de er blevet dræbt, om de er blevet dræbt ved bombardementer, om de er blevet skudt, hvor de er blevet skudt. Vi ved, hvor mange der er børn. Vi ved, hvor mange der er mænd, vi ved, hvor mange der er kvinder. Vi ved også, at der foregår en systematisk ødelæggelse af hele infrastrukturen i de palæstinensiske områder. Vi ved, at der i dag ikke findes registrering af fødsler eller dødsfald. Der findes ingen registrering af ægteskaber. Der findes ingen registrering af forbrydere, og samtidig siger man, at Arafat skal fængsle forbryderne, men registrene findes ikke længere, for det er alt sammen systematisk blevet ødelagt.
Jeg vil bede kommissær Patten om at trække sin udtalelse tilbage med hensyn til garantier for, at det ikke sker igen. Hvordan i al verden skal vi - efter en fuldstændig systematisk og meget bevidst ødelæggelse - kunne regne med at få garantier fra Israel for, at det ikke sker igen, og skal vi virkelig vente på eller undlade at opbygge hele den struktur, hvis vi ikke får garantier fra Israel. Der er ingen tvivl om, hvad Israel vil, hvad Sharon vil, men nu skal jeg ikke sidestille de to, for det er jo Sharon. Han fængslede i sidste uge en leder, Marwan Barghouti, som har været en af de førende bag kravet om fred. Han bliver nu holdt indespærret, han har på 8 dage kun haft 1 time med sin sagfører. Han bliver forhørt 21 timer ad gangen, får kun lov til at sove 3 timer. Han er min kollega, han er under den samme immunitet som jeg, men han bliver altså i øjeblikket tortureret i et israelsk fængsel. Det er et led i hele ødelæggelsen af det palæstinensiske samfund, dets infrastrukturer og ledere. Lad os sige det, som det er, lad os ikke formode noget, der er beviser nok.

Souchet (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne først og fremmest understrege, at Rådet (almindelige anliggender) har udvist ansvarlighed ved at nægte at følge Europa-Parlamentets henstilling om ensidigt at ophæve associeringsaftalen med Israel. De har fornuftigt nok heller ikke, hr. formand, henvist til udsendelsen af observatører eller fredsstyrker uden forudgående forhandlinger om en politisk aftale. Hvilken rolle kunne de egentlig spille i en situation, hvor det tydeligvis ikke er to almindelige hære, der står over for hinanden. Enhver inkonsekvens i EU's opførsel kan kun undergrave den sum af tillid, som det er så bydende nødvendig for os at have liggende hos hver af de to hovedaktører, hvis vi, når øjeblikket er inde, skal bidrage effektivt til opnåelsen af en varig fredsaftale. Ideologisk spilfægteri og lidenskabelig forblændelse overlader det diplomatiske terræn, det vil sige den egentlige fredsindsats, til USA alene.
Deres forslag fra i eftermiddag, hr. rådsformand, går fortrinsvis i den rigtige retning efter utallige svinkeærinder, hvad enten det drejer sig om tvetydigheden i de europæiske holdninger på Durban-konferencen, om europæiske fumlerier i FN's Menneskerettighedskommission eller om den delvise beslutning fra Europa-Parlamentet, som sendte et forkert signal på et forkert tidspunkt. Deres meddelelse, hr. formand, var afbalanceret. Rådet kræver både en tilbagetrækning af israelske tropper fra selvstyreområderne og et stop for attentaterne i Israel. De har udtrykkeligt fordømt selvmordsattentaterne ved at sige, at de ikke kan retfærdiggøres, og fastslå, at deres ophavsmænd ikke var martyrer, men terrorister. Der må ikke være det mindste tegn på uenighed, misforståelse eller eftergivenhed i EU. I de kommende uger bør EU også bidrage til, at FN's undersøgelser i Jenin bliver uvildige og ikke giver anledning til manipulation eller overgreb, som ikke tjener fredens sag. Med henblik på at skabe en palæstinensisk stat, skal vi samtidig bidrage til at overbevise Den Palæstinensiske Myndighed om at give definitivt afkald på at blande de to folk og opføre sig fuldt ud ansvarligt
Suominen (PPE-DE).
Hr. formand, ærede repræsentanter for Rådet og Kommissionen, som er blevet for at følge denne maratondiskussion, tak til Kommissionen og Rådet for redegørelsen om mødet i Euro-Middelhavsområdet og situationen i Mellemøsten.
Naturligvis ønsker vi i Parlamentet at holde os ajour, og vores gruppe støtter alle aktuelle bestræbelser på at opnå fred i Mellemøsten. Det virker imidlertid nærmest grotesk kun at diskutere sagen i uge- og månedsvis. Vi kan jo ikke fra Parlamentets side være operative i sagen. Vi samles her for at tale hver for vores publikum, men er vi tilfredse, når vi har gjort det? Forhåbentlig ikke.
Det virker som om, at ligesom man i rednings- og oprydningsarbejdet i World Trade Center endelig er nået til stadiet ground zero, er forholdet mellem israelerne og palæstinenserne også på ground zero. En optimist ville sige - og jeg er jo optimist - at herfra kan det kun - og skal det kun - blive bedre. Dette hentydede kommissær Patten også til i ønskeform.
Det ser ud til at være klart, at kun ved kvartetten FN, EU, USA og Ruslands forenede bestræbelser kan man komme videre. Soloarbejde, hvad enten der er tale om den ærede Colin Powell eller den højtstående repræsentant for FUSP Javier Solana, fører ikke til resultater. En af de to parter i striden mistænker altid andre for partiskhed. Når en så gennemskuelig mission som den, præsident Martti Ahtisaari fik af generalsekretær Kofi Annan, at undersøge ødelæggelserne i Jenin og antallet af menneskelige ofre, møder mistro fra den anden side, er man virkelig på ground zero. Præsident Ahtisaari, som jeg kender godt, kan man næppe anklage for forudindtagethed.
Hele verdenssamfundet må stå sammen for at opnå det eneste mulige resultat: Palæstinenserne må have deres egen stat, hvor de suverænt bestemmer over hele territoriet, og ikke bare territoriet, men også farvandet og luftrummet uden om det. Israelerne må have betingelsesløs garanti for, at deres børn, ældre, fædre og mødre kan færdes helt sikkert i deres eget land uden truslen om fortsatte, lumske terroristers bombeangreb. Kun derfra kan man indlede en konstruktiv sameksistens, som bygger på gensidig respekt.
Hr. formand, jeg tror ikke på sanktioner, det burde være nok med et pres, men hvis ikke der snart kommer gang i konstruktive, egentlige og formålstjenlige forhandlinger, som også fører til et resultat, opstår der unægtelig en deja-vu-situation. Hvor længe og forgæves forhandlede man ikke i det tidligere Jugoslavien, inden man indførte sanktioner?
Soares (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne først takke det spanske formandskab og udenrigsminister Piqué i særdeleshed for den store indsats, som man har udfoldet for at gennemføre udenrigsministermødet i Valencia, hvis resultater jeg påskønner. Jeg vil også gerne takke kommissær Chris Patten for den forståelse, upartiskhed og skarpsindighed, som hans indlæg gav udtryk for.
Mit spørgsmål er ganske enkelt og skal rettes til udenrigsminister Piqué: Mener De - efter at have hørt kommissær Chris Patten sige, at Mellemøsten står i flammer, hvad den jo faktisk gør - at Barcelona-processen kan overleve konflikten i Mellemøsten? Sharon har med sin forkastelige politik vist, at han ikke tager hensyn til hverken EU's eller FN's beslutninger og ikke engang til præsident Bushs henstillinger. Han tager dem ikke alvorligt! Jeg spørger derfor: Skal vi blive ved med de smukke ord, de rigtige udtalelser og de store afstemninger, som vi jo ved ikke fører til noget, når vi faktisk råder over nogle redskaber, der kan tvinge Sharon til at skifte politik? Hvorfor gennemføres den beslutning ikke, som et stort flertal i Europa-Parlamentet har vedtaget, om at suspenderere associeringsaftalen mellem EU og Israel? Hvorfor tages der ikke i FN et alvorligt initiativ, der tvinger Israel til at acceptere indsættelse af en militær fredsstyrke? Som Israels ven gennem mange år beklager jeg at måtte sige, at Sharon er i gang med at tilføje Israels ære en uoprettelig skade og placere sit land i en moralsk uholdbar situation, der vil isolere det mere internationalt end nogensinde før.
Ludford (ELDR).
Hr. formand, jeg er også netop vendt hjem fra besøget i Jenin og er også bekymret over brud på menneskerettighederne på begge sider. Vi skal blive ved med at minde Arafat om, at selvmordsbomber ikke kun er moralsk frastødende, men også at de afholder os fra at hjælpe ham med at skabe en palæstinensisk stat. De går Ariel Sharons ærinde.
Flertallet i Parlamentet tilskyndede for to uger siden til, at associeringsaftalen mellem EU og Israel blev suspenderet. Jeg støtter en våbenembargo, men ikke sanktioner, og jeg er endnu mere overbevist om efter min hjemkomst, at det kan være en blindgyde, selv om det måske nok opfylder vores ønske om, at man kan se, at vi gør noget. De skal antagelig virke gennem den israelske offentlighed, der kommer til at føle smerten ved at miste eksport og job, hvilket skal presse Sharon-regeringen til at ophøre med sine skøre politikker. Men i kommissær Pattens interview i Herat i mandags blev det antydet, at man i Bruxelles var frustreret over, at israelerne tilsyneladende ikke værdsætter forbindelsen til EU. De betragter os med mistro, med eller uden god grund.
Mens palæstinenserne ser sig selv i en kamp for national befrielse fra undertrykkende israelsk besættelse, ser 75% af israelerne sig som de primære ofre, der kæmper for national overlevelse. Jeg har ingen kommentar til de to udlægs berettigelse, men hvordan kan det bidrage til at hindre, som to britiske professorer har tilskyndet til, akademisk og intellektuel udveksling? Det er de kanaler, som vi europæere kan bruge til at tilkendegive vores erfaringer med at bruge gensidig respekt til at få bugt med had, for at hjælpe israelerne og palæstinenserne med at styrke dialogen. Hvad nytter det at stoppe finansieringen af ngo'er, der beskæftiger sig med menneskerettigheder, i Israel? Hvis vi suspenderer associeringsaftalen, styrker vi blot Israels opfattelse af et troløst Europa. Hvad er vores exit-strategi i forbindelse med handelssanktionerne? Hvilke betingelser skal være opfyldt for at genoptage associeringsaftalen? Jeg har endnu ikke hørt nogen forklare, hvordan det vil fungere.
Det er efter min mening langt bedre at fokusere på et andet afsnit i resolutionen, nemlig behovet for en international styrke i Palæstina. Hvis det er vores mål at være aktive i forbindelse med oprettelsen af en palæstinensisk stat hurtigst muligt og skabe fred og retfærdighed i området, skal vi rette alle vores diplomatiske bestræbelser mod det mål og ikke spilde vores chance for dialog.
Evans, Jillian (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke de medlemmer, som for nylig har besøgt området og overbragt os deres førstehåndserfaringer i dag. Som så mange andre medlemmer af Parlamentet har jeg i de seneste uger mødtes med repræsentanter for Mellemøsten, der er kommet hertil for at anmode om vores hjælp.
Ligesom fru Morgantini i sidste uge havde jeg det privilegium at mødes med meget tapre og inspirerende israelske og palæstinensiske kvinder, der arbejder sammen for fred - fred mellem ligemænd, som de ser det. De forklarede os på en meget levende måde, hvor desperat situationen er. Palæstinensernes arbejde gennem de sidste 10 år med at opbygge fundamentet for en stat ødelægges systematisk. De fleste af kvinderne arbejdede for ngo'er, og deres dokumenter, computere og ejendomme er blevet ødelagt, så de ikke længere kan fortsætte deres arbejde.
Der har været mange resolutioner og konferencer. De er alle vigtige, og der kommer mange flere, men disse kvinder kunne ikke se den intervention, som er nødvendig for at stoppe yderligere blodsudgydelse. De tilskyndede til en fredsbevarende styrke til at beskytte folket, og jeg mener, at vi bør støtte den opfordring. En politik af magt kan aldrig komme fri af det niveau af desparation og fortvivlelse, som fører til yderligere voldshandlinger. Der skal findes en retfærdig og fredelig løsning på lang sigt og en snarlig reaktion for at stoppe mordene. Vi er nødt til at sikre, at vi holder presset på alle niveauer, på alle måder, så vi kan opnå varig fred.

Alavanos (GUE/NGL).
Hr. formand, under behandlingen af situationen i Middelhavsområdet er der mange, der har protesteret over Le Pens tilstedeværelse her i Parlamentet. Men jeg frygter, at vi - ud over med vores økonomiske og sociale politikker - styrker ekstremismen yderligere med vores politik for Middelhavsområdet. Vi kender alle til de idéer, som vi støder på hos Front National.
Men hvilke idéer er det så? Det er den store nationalisme. Når vores befolkning ser et Europa, der fungerer som en simpel hushjælp for USA og er blind, døv og stum over for folkemordet på palæstinenserne, er det naturligt, at den læner sig op ad politiske kræfter i det politiske establishment og lader sig fascinere af den gamle nationalismes tryllefløjte. Det er antisemitisme. Når Europa tolererer, at Jenin omdannes til en moderne Warszawa-ghetto, er det naturligt, at vi i et Europa, der har været badet i jødisk blod, atter hører stemmer sige, at "det er jødernes skyld", og at visse kræfter fisker i antisemitismens rørte vande. Det er racisme. Den er naturlig, når vi i stedet for at lade de islamiske og arabiske lande udvikle sig til et styre med sikkerhed, så de kan opnå social samhørighed og fødselskontrol, kaster dem direkte ind i det brændende Mellemøsten. Men hvad bliver resultatet? At indvandringen aftager, at der bliver færre maghreber, at folk får mindre grund til at tale om racisme?
Til sidst, hr. formand, vil jeg gerne betone, at vi er nødsaget til at gribe direkte ind i situationen i Mellemøsten for at beskytte palæstinenserne, for at beskytte Israel mod antisemitismen, men så sandelig også for at beskytte Europas egen demokratiske udvikling.

Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, kommissær Patten har endnu en gang på meget fornem vis redegjort for EU's sande holdning til konflikten i Mellemøsten, og jeg vil gerne komme med et par bemærkninger til det. Jeg vil lige gøre opmærksom på, at jeg føler mig knyttet til Israel, både til Israels folk og til staten. Jeg vil - dette taget i betragtning - stille mine israelske venner dette spørgsmål: Hvad har I opnået, når I inden længe formodentlig trækker jeres kampvogne tilbage fra de palæstinensiske områder, efter at I har dræbt mange palæstinensere, formodede attentatmænd, mordere og potentielle mordere, og efter at I har ødelagt mange boliger og skoler og strukturen hos Den Palæstinensiske Myndighed? Er I kommet så meget som en millimeter nærmere fred og sikkerhed? Eller kan man ikke snarere frygte, at jeres handlinger har skabt tusinde gange så stort et had, der vil eksplodere ved førstkommende lejlighed i Mellemøsten og muligvis også hos os?
Men jeg vil også stille dette spørgsmål til os selv: Har vi virkelig gjort nok til, at vi nu kan stille alle disse selvretfærdige krav til Israel? Har de, der var i Jenin, også været i Jaffa og besøgt de familier, der under pessach-festen mistede deres pårørende under et grusomt bombeattentat, hvor alt endte i blod og glasskår? Er det ikke sådan, at Israel allerede i lang tid har været offer for palæstinensisk terror, længe før Sharon fik den vanvittige idé at provokere og marchere over Tempelbjerget? Er det nok, at vi i disse situationer har gjort det, som vi altid gør, når sådanne situationer opstår, nemlig at vedtage en katastrofeerklæring, der fordømmer terror, vel vidende at ingen palæstinenser retter sig efter det i bare ét sekund? Har vi så gjort nok i denne situation?
Er det ikke sådan, at Arafat aldrig har været indstillet på at give terroren indhold - og sandsynligvis heller ikke har kunnet? Hvordan retfærdiggør vi, at vi hver måned stiller betydelige summer til rådighed for Den Palæstinensiske Myndighed? Fru kommissær Schreyer, ved De, hvad der sker med disse penge? Har De nogensinde undersøgt det? Kan De forklare Parlamentet det? Hvordan har Kommissionen reageret på den dokumentation, der dog er et bevis på den begrundede mistanke om, at Arafat selv er involveret i finansiering af terror?
I en af Tysklands store aviser var der i sidste uge en artikel om et blodigt terrorattentat i Jerusalem, der fandt sted for fire år siden - længe før den anden intifada - der kostede mange uskyldige livet og helbredet. I artiklen beskrives det, hvordan billeder af de gamle gerningsmænd tilbedes i de palæstinensiske skoler, som om de var helte. Har vi virkelig gjort nok for at kontrollere den terror, som Israel reelt har været offer for i mange år? Jeg tror ikke, det er nok at forlange, at Israel skal trække sig tilbage. Det skal de selvfølgelig gøre, men det alene sikrer ikke freden. Det er ikke nok at fordømme den palæstinensiske terror ved kun at komme med tørre erklæringer. Meget taler for, at parterne ikke vil være i stand til at slippe det had, de har til hinanden, og derfor skal der være en international styrke, der engagerer sig. Det må EU også støtte.
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, indledningsvis en bemærkning om de usmagelige begivenheder i denne uge såsom det helt forkastelige angreb på jødiske synagoger og borgere i Europa under påskud af konflikten i Mellemøsten. Myndighederne skal advare offentligheden på det skarpeste og optræde hårdt over for gerningsmændene. Det samme gælder imidlertid for højreekstremisters verbale fremmedhadske angreb i Europa på indvandrede medborgere.
Det forrige århundrede har lært os, at spredningen af angst og det at gøre andre til syndebukke er en kræftknude i vores samfund. Det eneste perspektiv er trinvis opbygning og samarbejde med respekt for alle uanset trosretning eller race. Det gælder både i Europa og i Mellemøsten.
Hr. formand, nyheden om, at Solana og Moretinos skal møde Sharon og Arafat, er forhåbentligt et lille gennembrud. Det er på høje tid, at Europa optræder mere enigt og effektivt, end det hidtil har været tilfældet. Parlamentet har anmodet om, at der udøves maksimalt pres, at associeringsaftalen udsættes, at der i forbindelse med en våbenhvile umiddelbart bidrages til en observatørinterventionsstyrke, som skal hjælpe Den Palæstinensiske Myndighed med opbygningen og skille de stridende parter.
Det presserende spørgsmål er, om der på rådsplan er truffet forberedelser, som angivet i associeringsaftalen, til i Rådet at drøfte krænkelserne af aftalen med Israel. Er de interne forberedelser til et bidrag til FN-observationsinterventionsstyrken sat i gang på rådsplan, eller er man ikke kommet længere end til ord?
For at sige det klart drejer det sig ikke om Europa imod USA. Vi har brug for hinanden, Rusland og de arabiske lande, for at opnå et konkret fredsperspektiv. Som Yossi Beilin, arkitekten bag Oslo-aftalerne, som Sharon tilsyneladende er ved at ødelægge, sagde til mig i denne uge, har en våbenhvile og en international fredsstyrke kun effekt, hvis parterne tvinges til reelt at arbejde sig frem til en løsning og til at forhandle. Efter hans og min mening er alle ingredienser til stede.
Hr. formand, måske er det rigtigt, at seriøse forhandlinger er den eneste udvej i den sorteste time, hvor nøden er størst, hvor gensidige blodsudgydelser ikke ser ud til at få en ende, og hvor sort-hvid-billeder er uudtømmelige. I den forbindelse er det nødvendigt, at et selvbevidst, stærkt og forenet Europa udøver pres. Det er den bedste og mest troværdige måde at få USA over på vores side på og yde et bidrag til et effektivt andet topmøde i Madrid.

Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, hr. minister, vi føler alle stor sorg og frustration over det, der sker i Mellemøsten. Volden og myrderierne må høre op. EU kan sammen med USA spille en vigtig rolle i processen hen imod våbenhvile, fred og forsoning. Europas beslutningstagere skal kunne skabe bred tillid til EU som partner i Mellemøsten. Sådan forholder det sig ikke i dag, mine venner. Her er der brug for et afbalanceret standpunkt, som kan løse op for konflikter og skabe et klima af sameksistens, ikke et klima af isolation eller udelukkelse af nogen af parterne.
I dag taler stadig flere, ikke mindst her i Parlamentet, om handelsrestriktioner. Er handelsrestriktioner mod Israel, og dermed også indirekte mod Palæstina, virkelig den bedste måde at bane vej for freden? Er en isolation af Israel den rette vej at vælge, hvis EU skal have en mere betydningsfuld rolle i regionen? Det mener jeg ikke.
Jeg vil også gerne sige, at Per Gahrtons sammenligning for lidt siden mellem Israel og apartheidpolitikken i Sydafrika er skammelig. Erfaringer fra tidligere internationale sanktioner burde mane til eftertanke - se på Cuba, se på Irak. Er Fidel Castro og Saddam Hussein blevet svagere? Næppe. Hvilke mennesker er det, som må lide? Det er ikke Ariel Sharon, men de havearbejdere og landarbejdere, der dyrker frugt og vin.
Jeg har ingen direkte spørgsmål til Dem, hr. minister. Jeg har fået oplyst, at den svenske udenrigsminister ved Rådets seneste møde i Luxembourg talte for, at EU skulle forberede sig på at indføre handelssanktioner mod Israel. Er disse oplysninger korrekte? Hvilke lande ønsker at bruge handelshindringer som middel? Jeg har også fået oplysninger, der tyder på, at den svenske regering forbereder sig på handelssanktioner. Sker det samme i andre lande?
Til sidst, hr. minister, vil jeg spørge, hvad De personligt mener om handelssanktioner og trusler om isolation af Israel. Er det en vej, som de personligt mener, at EU skal vælge? De sagde, at alle alternativer er mulige. Hvad mener De med det? Betyder det, at De også er parat til at isolere Israel?

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er enig i størstedelen af de erklæringer, der er kommet til udtryk i dag, så tillad, at jeg ikke gentager dem, men fokuserer på andre aspekter af det vigtige Euro-Middelhavssamarbejde.
Det at EU og de 12 stater, der grænser op til Middelhavet, har vedtaget handlingsplanen, er et skridt hen imod den nødvendige oprettelse af et Euro-Middelhavsfrihandelsområde, som jeg ville betegne som en reel skjult udvidelse mod syd.
Under gennemførelsen af dette projekt må vi sørge for, at begreber som bæredygtighed, økologisk, økonomisk og social fornuft tages i betragtning i sektorer som landbrugssektoren på begge sider af Middelhavet. I denne proces er det vigtigt at fremme det gensidige kendskab og de kulturelle bånd mellem befolkningerne. Vi har set, at det første, der blev gjort, da tanksene kørte ind i flygtningelejrene, var at nægte medierne adgang. Derfor skal vi fremme fælles projekter som f.eks. en Euro-Middelhavsfjernsynskanal med korrespondentvirksomhed i alle Middelhavslandene, der sender på alle Middelhavsområdets sprog og giver direkte indsigt i denne handlingsplan og andre.
Mine damer og herrer, lad os lære af det, der skete i Jenin. Lad os forhindre, at disse episoder gentager sig, og lad os forberede os på at behandle og løse problemer så eksplosive som dette - eller som problemet med Vestsahara, som ingen her i salen har nævnt - og som er yderst vigtige for oprettelsen af Den Arabiske Maghreb-Union.

Tajani (PPE-DE).
Hr. formand, vi deltager nu i en af de utallige forhandlinger om situationen i Mellemøsten, og vi ser i virkeligheden, at EU er magtesløst. I Valencia forsøgte man endelig at sende et signal om EU's tilstedeværelse og at gøre opmærksom på, at tiden er inde til at gøre en indsats i stedet for at fortabe sig i diskussioner og erklæringer.
EU skal i stadig større grad spille en hovedrolle for freden i Mellemøsten, men hidtil har EU's mission været en fiasko. Krisen i Mellemøsten risikerer at give anledning til krise i hele Middelhavsområdet og at give næring til terrorismen, så det også bliver lettere at hverve nye terrorister. Der er således ingen tvivl om, at EU skal spille en stadig større rolle, men det skal også være en rolle, hvor man ikke tager parti for den ene af de to stridende parter. Jeg var ikke enig i den beslutning, som Parlamentet vedtog i Strasbourg, og hvor man gik imod Israel i stedet for at have en upartisk holdning. Palæstinenserne har ret til at få deres egen uafhængige stat, men Israel skal have ret til sikkerhed. Arafat skal standse selvmordsterroristerne, som alt for ofte er børn, og Sharon skal trække sine tropper tilbage fra de besatte områder, så menneskerettighederne bliver overholdt.
Men hvordan kan vi sørge for, at EU kommer til at spille en vigtig rolle? Først skal vi lade EU sætte sig ved forhandlingsbordet, og det skal naturligvis være sammen med USA, Rusland, Den Arabiske Liga, Den Palæstinensiske Myndighed og Israel. Italien har erklæret sig villig til at være værtsland for en fredskonference. Herefter skal der straks iværksættes en aktion med humanitær bistand og fødevarehjælp til det palæstinensiske folk, og man skal selvfølgelig - også selv om Israel ikke er enig - begynde at gøre sig nogle seriøse overvejelser om oprettelsen af en fredsstyrke, der adskiller de to stridende parter, indtil situationen er blevet mindre dramatisk. Endelig skal der iværksættes en Marshall-plan for genopbygningen af infrastrukturerne på palæstinensisk område, som det er gået hårdt ud over.
Vi skal undgå, at krisen i Mellemøsten medfører en ny antisemitisk bølge. Selv om kritikken af Israel er berettiget, må den aldrig give sig udslag i ligegyldighed over for de attentater, der sker på synagoger og jødiske kirkegårde i EU. I den forbindelse skal vi huske, hvad der skete på kirkegården i Strasbourg. Vi må ikke sætte vores jødiske medborgeres religionsfrihed på spil! Derfor er det vigtigt, at vi ikke giver politisk spillerum til de ekstremistiske fænomener, der undertiden får vind i sejlene, sådan som det har været tilfældet i Frankrig og Tyskland. Og derfor skal vi alle gøre en konkret indsats for at skabe et nyt EU med en fælles udenrigs- og forsvarspolitik, et EU, som har indflydelse, og et solidaritetens og subsidiaritetens EU. Et sådant EU vil vinde slaget, for de europæiske borgere er på vores side og går ind for fred og tolerance.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, jeg bifalder kommissær Pattens redegørelse i dag. Det var en på én gang rolig og rationel og stærk og afbalanceret mønsterredegørelse, der skitserede den nuværende situation og de tiltag på alle sider, der er nødvendige for at skabe varig fred i området.
Rådets overdrevne forsigtighed forbløffer mig. Jeg siger "overdreven" forsigtighed. Jeg taler ikke imod forsigtighed, men Rådet har i dag givet udtryk for ikke-afbalancerede synspunkter. Jeg har også været i Jenin og set ødelæggelserne, ødelæggelsen af hjem og folks liv, begravelsen af mennesker i murbrokkerne fra deres hjem. Jeg vil gerne foreslå en praktisk foranstaltninger i dag. Vi blev anmodet om maskiner, der kan hjælpe befolkningen i Jenin med at grave de lig ud, som stadig ligger der. Jeg så ingen maskiner i går. Jeg beder om hurtig hjælp i den henseende.
Vi har som parlamentsmedlemmer et ansvar for at undgå ekstremt sprog og ekstreme løsninger. Vi skal vise, at Sharons ekstremisme ikke bringer fred til Israel, og de palæstinensiske selvmordsbomber bidrager heller ikke til oprettelsen af en palæstinensisk stat. Kun via langsomme og smertefulde forhandlinger med kompromiser kan det ske, først da kan israelerne og palæstinenserne føle sig sikre i deres egne stater.
Jeg mødtes med ambassadører i Tel Aviv, tog videre til Jerusalem for at mødes med israelske fredsgrupper og derefter til Jenin for at tale med indbyggerne der. Sharon-regeringens formål er på nuværende tidspunkt at ødelægge enhver mulighed for en palæstinensisk stat. Det er jeg slet ikke i tvivl om. Europa skal derfor lægge pres på Sharon og hans regering, så de indser, at det ikke er en mulig løsning for Israel.
Afslutningsvis er vores vigtigste og mest effektive våben associeringsaftalen. Vi tilskynder til, at den aftale suspenderes, ikke at al kontakt med Israel suspenderes, men at præferenceaftalerne mellem Europa og Israel suspenderes, så Israel i det mindste begynder at indse, at vi er rede til at skride til handling. Det er en moderat fremgangsmåde, som kan optrappes eller indstilles, når Israel gør fremskridt ved at trække sine tropper ud af det palæstinensiske område og give den humanitære bistand og FN's gruppe fri adgang i bl.a Jenin. Vi kunne formentlig stille mange andre betingelser. Der er ikke noget problem med en exit-strategi. Vi angiver blot vores betingelser og det, der er nødvendigt for at indlede forhandlingerne under kvartetten i Oslo.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Hr. formand, da jeg er spansk medlem, valencianer og medlem af Folkepartiet, vil jeg ikke bruge meget tid på at sige, at jeg synes, at topmødet i Valencia var en succes.
Men jeg vil gerne understrege det, som andre medlemmer af Parlamentet har sagt. Jeg synes, at det er en succes, at det har kunnet afholdes under så vanskelige forhold, at 25 af de 27 inviterede medlemmer deltog, at man enstemmigt nåede frem til en fælles handlingsplan, og at man nåede frem til en konklusion, som kommissær Patten har fremlagt bedre end jeg: Hvis Barcelona-processen skal fremskyndes, er det nødvendigt, at fredsprocessen i Mellemøsten bliver fremskyndet, men der vil ikke være stabil fred i Mellemøsten, hvis der ikke er en ramme for stabilitet, udvikling og samarbejde som den, der indgår i Barcelona.
Når det er sagt, vil jeg ikke gentage nogen af de løsninger, der er blevet opstillet for Mellemøsten. Det er klart, at de massakrer, der er blevet fortalt om her med stor alvor og bedrøvelse, må ophøre omgående, og at det er nødvendigt at genetablere den politiske dialog på grundlag af folkeretten. Rådsformanden har talt om alle de erklæringer, hvori det angives, hvordan det skal ske, fra Madrid-konferencen og Oslo-processen til FN's resolutioner.
Det, der er vanskeligt at forklare vores vælgere, pressen og vores besøgende, er, hvorfor EU, som er Israels vigtigste handelspartner og Den Palæstinensiske Myndigheds største donor, ikke er i stand til at gøre mere, end der bliver gjort. Jeg er enig i, at det var godt, at vores holdninger blev bekræftet i Valencia, det kan kun betegnes som en fornyelse, hvis man sammenligner med det amerikanske diplomatis ubeslutsomhed. Jeg er også enig i, at missionen til Mellemøsten er en succes, navnlig fordi den rådede bod på den ydmygende behandling, som den foregående mission blev udsat for, men jeg understreger, at det vil være nødvendigt, at vi forklarer vores vælgere, hvad vi vil gøre, hvordan vi vil gøre det, og hvornår vi vil gøre det, og det skal være snart.
Hvad angår Barcelona-processen, indledes handlingsplanen med en erkendelse af, at det er nødvendigt med et - ordret - momentum, og det er blot en accept af, at Barcelona-processen fra 1995 er gået langsommere, end man forventede på det tidspunkt, og naturligvis meget langsommere end det, som de behov, der er blevet forelagt her, kræver, når der tales om Middelhavsområdet som en strategisk grænse, når der tales om de 45 millioner nye arbejdspladser, der skal skabes i de sydlige middelhavslande for at opretholde det nuværende beskæftigelsesniveau. Jeg vil understrege, at det i Valencia blev erkendt, at der er et misforhold, en kæmpe afstand mellem det, vi ønsker, mellem det, der er nødvendigt, og det, der vil blive gjort.
Det glæder mig, at der er blevet talt om bekæmpelse af terrorisme, om bekæmpelse af narkotika. Det glæder mig, at hensigten om at oprette et Euro-Middelhavsfrihandelsområde i 2010 er blevet bekræftet, men jeg vil tillade mig at understrege, at et frihandelsområde kræver, at der er noget at handle med. Derfor er det nødvendigt at være mere effektiv, mere smidig med Meda-planen hvad angår økonomisk samarbejde, og mindre forsigtig med oprettelsen af Euro-Middelhavsudviklingsbanken. Ønsker Parlamentet det? Ønsker vores partnere syd for Middelhavet det? Ønsker nogle af Rådets medlemmer det? Det spanske formandskab ønsker det naturligvis, lad os overbevise de andre om, at det er nødvendigt.
Og til sidst vil jeg understrege, hr. formand, at det er helt nødvendigt med en fond til den multikulturelle dialog. Men det er umuligt at oprette en fond, hvis der ikke er en økonomisk indsats. Uden en økonomisk indsats er der ingen fond, ikke engang åndelige udfoldelser, uanset hvor beskedne de måtte være.

Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, efter at have deltaget i arbejdet på mødet i Valencia vil jeg gerne fortælle Dem og Parlamentet om de kraftige indtryk, jeg fik. For det første fik jeg bekræftet, at vi ikke kan få en fremtid med fred, stabilitet, fremgang og vækst i Europa, hvis man i Middelhavsområdet oplever de konflikter, som vi ser i øjeblikket. For det andet vil jeg selvfølgelig ikke stille mig uden for fællesskabet, men jeg må sige, at jeg for første gang fik det indtryk - som herefter blev bekræftet på de bilaterale møder - at den arabiske verden og den sydlige del af Middelhavsområdet betragter Europa og EU som den eneste mulige dialogpartner, når det gælder deres problemer, og som den eneste dialogpartner, der kan tage deres problemer op og finde en løsning på dem. Her vil jeg gerne lykønske rådsformand Piqué i Camps, der stod i spidsen for alle møder og trojkaer med en holdning og en ligevægt, som det virkelig er sjælden at se i betragtning af den politisk vanskelige situation.
Hvad kan vi bidrage med i EU? Vi kan bidrage med et scenario, som man kun kan være enig i, og vi kan bidrage med en genoptagelse af Barcelona-processen, hvor vi gør en indsats for at ændre fristerne. Vi kan ligeledes bidrage med et Parlament, som overvåger de aktioner, der iværksættes, og med en ny dialog mellem Middelhavets nordlige og sydlige bred, en dialog, som i højere grad skal styrkes med hensyn til både de humanitære aspekter, de retlige aspekter og bekæmpelsen af terrorisme. Desuden beder man os om at føre vores forslag ud i livet hurtigst muligt.
Banken, de styrkede samarbejdsforbindelser og associeringsforbindelserne er alt sammen konkrete handlinger, der viser, at EU er den ideelle partner for den sydlige del af Middelhavsområdet. Her vejer fredsprocessen tungt, og det gælder også den igangværende konflikt mellem Israel og det palæstinensiske samfund. Men hvis vi i EU ikke tør gøre en større indsats og benytte os af de midler, vi har til rådighed, og de forhåbninger, man har til os, går vi sandsynligvis glip af en historisk chance, også når det gælder det europæiske projekt, som ligger mange af os på sinde, og som er ved at tage form i konventet.
Som en konkret handling vil jeg gerne tage den appel op, som paven gentog her til morgen. Vi følger sagen om Fødselskirken sammen med Mario Mauro, der har direkte kontakt til broder Giacomo Bini, som er præst i Gråbrødreordenen. Det er en situation, som efterhånden er tæt på at kræve en humanitær indsats. De munke og nonner, der lever i Betlehems religiøse samfund, må ikke betragtes som gidsler. Der er tale om en yderst vigtig symbolsk handling, nemlig at hele verdens opmærksomhed er rettet mod det, der sker på fødestedet for Jesus Kristus, som bragte fred til menneskene. Millioner af mænd og kvinder venter på en indsats, hvor man besejrer de dødbringende tanker og handlinger. Vi anmoder Parlamentet, parlamentsformanden, Kommissionen, rådsformanden og udenrigsministeren, hr. Piqué i Camps, om at gribe ind og gøre en konkret indsats for at afslutte denne sag. Det ville efter min mening være et sandt tegn på håb og et løfte om stabilitet for fremtiden i dette hellige land, hvor der desværre er udgydt så meget blod.
Cushnahan (PPE-DE).
Hr. formand, jeg bifalder både kommissær Pattens bidrag til forhandlingen og Kofi Annans beslutning om at sende et Fact Finding Team, som skal fastlægge nøjagtigt, hvad der skete under israelernes bombardement af flygtningelejren i Jenin. Jeg er imidlertid noget bekymret over motivationen for Israels forsøg på at forsinke undersøgelsen.
Israel hævder, at deres invasion af Jenin og andre områder var et forsøg på at ødelægge den palæstinensiske terroristinfrastruktur. Der er imidlertid fremsat alvorlige påstande om, at de israelske forsvarsstyrker deltog i henrettelser uden rettergang og brugen af menneskeskjold. Hvis de viser sig at være sande, er Israel og landets hær lige så skyldige i terrorhandlinger som de mennesker, der planlægger, støtter og udfører selvmordsbomber.
Da Ariel Sharon var forsvarsminister, var han hjernen bag invasionen "Operation Peace for Galilee" i 1982. Han hævdede, at hans formål var at udrydde den palæstinensiske terrortrussel i Libanon. Det førte til massakren på 800 palæstinensere i Sabra- og Shatila-flygtningelejrene. Et efterfølgende israelsk undersøgelsesudvalg konkluderede, at han var ansvarlig for, som de sagde, at have tilsidesat faren ved hævntogter.
Er historien ved at gentage sig?
Sharon skal påtage sig et personligt ansvar for det, der er sket i Jenin og andre steder på Vestbredden. Det er en konsekvens af hans politikker, hans fordomme og hans had til Yassir Arafat. Hvis FN-holdet konkluderer, at der er foregået krigsforbrydelser, skal det internationale samfund skride til handling, herunder henvise sagen til den internationale krigsforbryderdomstol.
Sharon gør den israelske befolkning en bjørnetjeneste. Han har på egen hånd isoleret sit land politisk og har derudover givet næring til det had, som beklageligvis har medført en eskalering af den antisemitiske aktivitet.
Han ydmygede den amerikanske regering under Colin Powells nylige besøg i Mellemøsten. Men det får måske en positiv effekt og fører til en revurdering af USA's politik i området og tilskynder dem til at gå bort fra deres ensidige og klare støtte til Israel og i stedet samarbejde med EU m.fl. om en afbalanceret og fredelig løsning på denne forfærdelige konflikt, som allerede har kostet for mange menneskeliv.
Khanbhai (PPE-DE).
Hr. formand, næsten alle borgere i Israel ønsker at leve i fred i deres eget land. De ønsker et land med sikre grænser og normale diplomatiske forbindelser med alle deres arabiske naboer. Hvordan kan vi hjælpe med at slukke den ild, der har hærget Palæstina og reduceret folket til et liv i ydmygelse og frygt og berøvet dem livets grundlæggende goder?
Jødiske, muslimske og kristne palæstinensere arbejdede og levede sammen i århundreder, før Israel blev grundlagt. Den jødiske befolkning drømte om deres eget land og fik det med rette. Palæstinenserne, både muslimer og kristne, drømmer også om og ønsker at få deres eget land, og de helmer ikke, før de har en sikker og bæredygtig stat baseret på en retfærdig og rimelig aftale. Hvordan kan EU hjælpe?
Lad os stoppe med at være høflige og politisk korrekte. Det glæder mig i dag for første gang i mine to og et halvt år som medlem af Parlamentet at høre medlemmerne behandle dette spørgsmål med så stor selvtillid. Vi har haft mundkurv på i al denne tid. Lad os klart og tydeligt sige, hvad der er brug for til en sådan retfærdig og rimelig aftale, ting, som vi alle tror på, men som vi er for bange for til at sige højt. For det første skal Israel have ret til en sikker grænse, og landet skal anerkendes fuldt ud som stat af samtlige naboer. For det andet skal Israel respektere international lovgivning og egne nationale love samt FN's Sikkerhedsråds resolutioner. For det tredje skal Israel acceptere neutrale internationale observatører under FN for at fremme våbenhvilen.
Befolkningen, jøder, muslimer og kristne, har fået nok af deres politikere. De vil have fred nu. Lad os hjælpe dem med mod og selvtillid og tydeligt sige det, som de fleste af os personligt tror på. Hvis Palæstina skal være en levedygtig stat, hvis staten skal tage millioner af flygtninge tilbage, så er der kun en grænse, og det er grænsen, som den så ud før 1967. Det er den, som Israel skal trække sig tilbage til. Før det sker, bliver der ikke fred i Mellemøsten, og det er det, der skaber den terror og frygt og de vanskeligheder, som vi nu ser i EU.
Det er på tide, at vi klart og tydeligt siger, hvordan det bør være.
Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, for to uger siden blev Socialdemokraternes, De Liberales, De Grønnes og venstrefløjens fælles beslutningsforslag om situationen i Mellemøsten vedtaget med et lille flertal her i Europa-Parlamentet. Vi i den kristelige demokratiske PPE-DE-Gruppe stemte imod. Sandheden er den eneste vej til virkelig fred, forsoning og sameksistens.
I den beslutning valgte man at kritisere Staten Israel i 12 tilfælde, mens palæstinenserne og Den Palæstinensiske Myndighed kun blev kritiseret tre gange. Ingen af organisationerne Hamas eller Islamisk Jihad, som USA og EU i fællesskab har stemplet som terrororganisationer, blev nævnt eller kritiseret i Europa-Parlamentets beslutning. Man nævner heller ikke de grupper, som USA betegner som terrorister, nemlig Hizbollah og al-Aqsa-brigaderne.
Sidstnævnte gruppe udgør den militære gren af Yassir Arafats Fatah-bevægelse og er ansvarlig for selvmordsbomben i Jerusalem den 12. april, hvor seks civile israelere blev dræbt.
Kun tre talere nævnte overhovedet disse terrorgrupper ved navn under den to timer lange forhandling i Strasbourg den 10. april. Alligevel ved alle, at disse voldens og selvmordsbombernes mænd - disse mennesker, som ønsker at skænke deres sønner eller døtre til at dræbe andre mennesker, og som får penge af Irak for det - ikke er parate til overhovedet at anerkende Staten Israels eksistensberettigelse i området. Disse terrorgrupper, hr. formand og det spanske formandskab, er en del af hverdagen i Mellemøsten. Hvordan håndterer vi deres eksistens?
PPE-DE-Gruppen valgte at stemme imod sidste gang, fordi vi fornemmer, at EU og Europa-Parlamentet mister stadig mere relevans for parterne. Forhandlingen her er præget af en ensidighed, som betyder, at vi ikke længere bliver taget alvorligt af de to parter i denne dybt tragiske og blodige konflikt.
Den tid burde være forbi, hvor Europa-Parlamentet vedtager politiske letvægtsbeslutninger blot for at opnå en sagligt set umulig enighed over hele det politiske spektrum, lige fra venstresocialister og kommunister via socialdemokrater til grønne liberale og kristdemokrater, EU-kritikere og højreradikale. Tiden er inde til, at EU skal være relevant for begge parter i Mellemøsten.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at jeg er meget stolt over at arbejde i Parlamentet og se, hvordan alt det, som vi er blevet informeret om, på ministerkonferencen i Valencia gav sig udslag i en fælles holdning om samarbejde, som andre lande tilslutter sig. Jeg mener, at det er et stærkt Europa, et fremtidens Europa, der gør dette, og jeg synes, at det institutionelle samarbejde og samarbejdet med andre lande fortjener at blive fremhævet.
Hvad angår Euro-Middelhavskonferencen, vil jeg desuden lykønske med idéen om at indføre - eller forsøge at indføre - løsninger på middelhavsplan. En af fiaskoerne ved Meda-programmet, en af årsagerne til den forsinkede inddragelse af Middelhavslandene i den europæiske politik, eller i vores tilbud, er, at det er nødvendigt, at disse bliver forstået ud fra deres egen logik, deres egen målestok, og ud fra en opfattelse og en måde at behandle problemerne på, som er anderledes.
Det glæder mig også, at kultur, turisme, uddannelse, integration mellem folk og dialog er blevet behandlet som vigtige emner. Jeg mener, at kultur, uddannelse, turisme og kulturel dialog skal suppleres med bæredygtig udvikling og globalisering, hvis fordele har følger for det område, der tilbyder dem, og det er efter min mening et eksempel på god sameksistens mellem en verden, der moderniseres, og en verden, der stadig mangler at tilpasse sig udviklingen, men som har en storslået historie.
Som næstformand for Delegationen for Forbindelserne med Israel vil jeg også tilføje noget om konflikten i Mellemøsten: Vores holdning - min holdning - er meget klar, og det har vi sagt i andre fora. Vi befinder os på et tidspunkt, hvor det er nødvendigt at indtage institutionelle holdninger. Det er rigtigt, at vi alle sammen kan beklage den palæstinensiske terrorisme, Israels overreaktion, den aktuelle uacceptable situation - og det gør jeg her. Desuden kan vi med vores europæiske opfattelse, vores historie med fred og demokrati og vores spilleregler ikke acceptere, at der ikke er humanitær bistand, og vi bør anmode højt og tydeligt om den.
Men tiden er efter min mening ikke inde til, at medlemmerne, ikke engang delegationerne eller grupperne, fremkommer med isolerede erklæringer. Tiden er inde til at styrke samhørigheden i Europa, at bidrage til, at Europa har ét synspunkt, en institutionel holdning fra Rådets, Kommissionens og Parlamentets side, for der tages beslutning om et områdes fremtid, og problemet er ikke i dag, men i dag og i morgen. Derfor vil jeg understrege, at jeg går ind for fred, men en fred, der skal være ledsaget af nogle meget klare og tydelige holdninger, hvor vi alle sammen er forenet, ikke på personligt eller følelsesmæssigt plan, men til fordel for en objektiv, solid og varig løsning, og hvor vi tænker på, at vi har pligt til at våge over freden, men også over fremtiden og over Middelhavsområdet.

Costa, Raffaele (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg må sige, at der er nogle særlige våben, som kan forhindre, at situationen forværres i Mellemøsten, og som tværtimod kan forbedre denne situation. Det ene våben er diplomatiets våben, som man har forsøgt at anvende, men som ikke længere opnår den fornødne respekt, eftersom diplomatiet ofte må bøje sig for de militære våben. Det andet vigtige våben, der til gengæld er hensigtsmæssigt og fredeligt, nemlig økonomiens lov og støtten til de fattigste og til u-landene, er uden tvivl blevet anvendt alt for lidt, og det har nogle gange også været tilfældet, fordi dette våben ligefrem blev afvist i dialogen mellem de lande, der skulle hjælpes, og de lande, der skulle hjælpe. Der er ingen tvivl om, at vi her i Parlamentet endnu en gang skal sige nej til våben og nej til selvmordsattentater, men også nej til kampvogne og repressalier.
Hvilke principper skal freden i området så baseres på? Den skal baseres på nogle ældgamle principper. Regeringerne skal gøre en indsats i fællesskab via institutionerne, og regeringerne skal også gøre en indsats enkeltvis. Den italienske regering har stillet forslag om en plan, der tager sigte på økonomisk støtte, og som er en slags Marshall-plan - sådan som den efter min mening så rigtigt er blevet kaldt, selv om nogle var utilfredse med dette navn - til det fattigste land, nemlig Palæstina. Her er der tale om et vigtigt våben, som overhovedet ikke er blevet anvendt i de senere år, selv om mange lande har sat nogle betydelige beløb af på deres budget for at hjælpe de folkeslag i Mellemøsten, der har mest brug for det.
Hvad bekymrer mig mest? Jeg tror, at det er de usle vilkår, som utroligt mange unge stadig lever under i Palæstinas flygtningelejre, lige fra de bliver født og til den arbejdsdygtige alder. Det er en yderst farlig start på livet. Efter min mening har nogle af de arabiske regeringer ikke hjulpet deres brødre på den rigtige måde, men har kun opfordret dem og udvist tolerance over for tilstedeværelsen af visse bevægelser i deres lande, bevægelser, som har haft de konsekvenser, vi har set i den seneste tid.
Her vil jeg gerne kort nævne FN, der så afgjort har spillet en krævende og vigtig rolle, som dog har været utilstrækkelig, og som under alle omstændigheder ikke har givet noget resultat. Det var nødvendigt at oprette en fredsstyrke, hvilket man også har bedt om ved flere lejligheder. Efter min opfattelse viser logikken, erfaringen og historien os, at en fredsstyrke kan anvendes på en god måde i moderne tid. Alligevel benyttede man sig ikke af denne mulighed.
Hvilket initiativ kan Europa og EU komme med? Vi kan styrke FN's initiativer, ikke mindst når det gælder oprettelsen af en fredsstyrke, der kan mægle mellem de to stridende nationer.

Tannock (PPE-DE).
H. formand, jeg deler Deres store bekymring over den kraftigt stigende vold, som har fundet sted i Mellemøsten i de seneste uger, fordi begge parter tilsyneladende har låst sig fast i en nedadrettet spiral, som kun giver ringe plads til dialog og fremskridt mod en endelig aftale. Den eneste mulige løsning er baseret på FN's resolution 242, 338, 1397 og 1402, der indebærer accept af en løsning med to stater, som giver Staten Israel sikkerhed og palæstinenserne værdighed. Dette indebærer en endelig og total tilbagetrækning fra de besatte områder og en afvikling af alle illegale bosættelser.
Vi må imidlertid ikke glemme, at der er stor international tilnærmelse, efterhånden som volden stiger, som vi skal bygge videre på. Det skal også komme klart til udtryk, at palæstinensernes ret til at vende tilbage kun gælder den nye palæstinensiske stat, ellers kompromitteres den jødiske stat Israels sikkerhed. Det er dog nødvendigt at overveje at yde kompensation til de mennesker, hvis ejendomme blev eksproprieret som en nødvendig optakt til en genoptagelse af fornuftige forhandlinger om en endelig politisk aftale.
På den ene side er der på tragisk vis selvmordsbomberne i tilfældige angreb på civile israelere og på den anden side et tragisk tab af civile liv på palæstinensernes side, når israelerne sender sine tropper ind for at udrydde de ansvarlige.
Jeg støttede ikke opfordringen til en umiddelbar suspendering af associeringsaftalen mellem EU og Israel, da jeg mente, at det ville være et for straffende og selektivt skridt på nuværende tidspunkt. Jeg var dog enig i opfordringen til et hastemøde i EU-Israel-associeringsrådet med henblik på en drøftelse af krisen. Jeg mente især, på linje med mange af mine kolleger, at Den Palæstinensiske Myndighed, der modtager 120 millioner euro om året fra EU, skulle have gjort mere for at forhindre selvmordsbomberne og de islamiske terrorister. Jeg vil gerne opfordre præsident Arafat til regelmæssigt og på arabisk at fordømme terrorangrebene og anerkende Israels ret til at eksistere i fred bag grænserne fra 1967.
Samtidig opfordrer jeg Likud-partiet til at slette alle henvisninger i sin programerklæring til, at Vestbredden er en integreret og evig del af Staten Israel. Jeg er ikke desto mindre bekymret over hærens overdrevne brug af magt, tilsidesættelsen af den fjerde Genève-konvention om kollektiv afstraffelse af civile personer og forbuddet mod ambulancers adgang til det egentlige Israel, hvilket både indvirkede på sårede civile, de kæmpende og terroristerne, og som, glædede det mig at se, blev hævet dagen efter.
Jeg mener, at det internationale samfunds løsning med to stater nu har etableret et grundlag for bæredygtig og varig fred. Vi må alle nu gribe denne mulighed fra det internationale samfund og gennemføre den, før vi pludselig står med en krig i Mellemøsten.
Sumberg (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er ven af Israel, og det er jeg stolt af. Jeg er også upartisk ven af Israel. Det er to ord: "upartisk" og "ven". Lad mig derfor først og fremmest være upartisk ven af Israel. Ja, Israel skal acceptere, at der skal være en palæstinensisk stat med sikre grænser. Ja, Israel skal trække sig tilbage fra de områder, som landet har besat i de sidste par uger. Ja, Israel skal tillade undersøgelsen af, hvad der skete i Jenin, forudsat at undersøgelsen er retfærdig og afbalanceret og forholder sig objektivt over for alle parter. Ja, jeg siger til Staten Israel, at jeg ikke er fuldstændig overbevist om, at landets handlinger i de sidste par uger er vellykkede, da jeg frygter, at de har bevirket, at flere ønsker at deltage i selvmordsmissioner. Her er jeg altså den upartiske ven af Staten Israel.
Men som ven af Israel har jeg også ret til her i Parlamentet at tale landets sag. Parlamentet er nødt til at forstå, hvad Israel har lidt under i de forgangne måneder. Mordet på 418 uskyldige mænd, kvinder og børn er næsten for meget for nogen som helst demokratisk stat at bære. Hvad forventes Israel at gøre ved de næsten daglige angreb på civile borgere? Hvad forventes Israel at gøre, når landet er omgivet af lande, der selv ikke i dag accepterer dets ret til at eksistere?
Jeg støtter den saudiarabiske fredsplan, men det er chokerende, at det har taget næsten 53 år, før en række arabiske stater er kommet frem til en plan, der rent faktisk anerkender Staten Israel. Israel er også nødt til at se situationen i øjnene med Yassir Arafat, hvor han ikke kun ikke gør noget for at hindre de terrorhandlinger, der finder sted, men hvor der er kraftige beviser på, at han rent faktisk er medskyldig i det, der er sket. Det kan ikke accepteres hos en partner, som en stat eller regering forventes at forhandle med.
Efter begivenhederne den 11. september tog vi det standpunkt i den civiliserede verden, at terror er en udelelig størrelse. Ja, folk havde rettigheder, men terrorisme var uacceptabelt, der fandtes ikke en god terrorist. Det skal vi fastholde, men hvis vi fejler, hvis vi siger, at terrorisme er o.k., hvis det foregår i Mellemøsten, men ikke i USA eller Europa, så begår vi en fejl, som vi kommer til at lide under.
Vejen mod fred og Europas måde at bidrage til freden på er at udnytte sin indflydelse i området, især over for palæstinenserne, og sige til dem, at ja, der bør være en palæstinensisk stat, ja, der bør være en israelsk stat, men begge skal have sikkerhed i årene fremover.
Piqué i Camps
Hr. formand, jeg vil takke alle dem, der har holdt indlæg, for deres holdninger og deres bidrag, som fritager mig for at udbrede mig for meget, for jeg synes, at alle de argumenter, der er mulige, er kommet til udtryk set ud fra alle synspunkter, og jeg skal sige, at mange af dem desuden er blevet gentaget med næsten de samme ord. Jeg takker altså for alle indlæggene, og jeg vil gerne i mit svar fokusere på to punkter.
Det første er den forbindelse, der kan etableres mellem Barcelona-processen og situationen i Mellemøsten. Til trods for den aktuelle situations alvor, vil der på et tidspunkt blive fred i Mellemøsten, og da der på et tidspunkt vil blive fred - og vi håber alle sammen, at det ikke varer for længe - kommer Barcelona-processen til at vise alle sine muligheder, al sin effektivitet, og på det tidspunkt vil den også vise, at den er mere nødvendig end nogensinde. En stabil fred kan kun baseres på velstand, samarbejde, økonomisk integration, bevægelighed mellem de respektive befolkninger, udveksling af idéer, udveksling af uddannelsessystemer, udveksling af folk, og derfor er alt det, som Barcelona-processen indebærer på det politiske, økonomiske, kulturelle og sociale område, af største betydning. Derfor udleder jeg af forhandlingen i dag, at vi alle er enige om, at der skal holdes fast ved den vilje til at puste nyt liv i Barcelona-processen, som vi gav udtryk for i Valencia.
Hvad angår det andet punkt, jeg vil tale om, og som specifikt drejer sig om situationen i Mellemøsten, har mange af medlemmerne nævnt den politik, som hr. Sharon, Israels nuværende premierminister, fører. Jeg vil minde om, at hr. Sharon har været premierminister i noget over et år, ikke to år endnu, og at han er premierminister som følge af det israelske samfunds vilje. Jeg vil også minde om, at hr. Sharons regering er en national samlingsregering, hvor arbejderpartiet og flere andre partier er repræsenteret, og når man taler om hr. Sharons politik - det må ikke glemmes - taler man derfor også om mange andres politik. Det er den politik, som hele hans regering går ind for, ellers havde de trådt tilbage, eller de var blevet afsat, hvis de havde givet udtryk for deres uenighed.
Jeg mener, at vi ofte begår den fejl, at vi personificerer årsagerne til konflikten for meget. Konflikten i Mellemøsten, i den moderne version, har eksisteret i over 50 år, og på det tidspunkt var der ingen hr. Sharon. Jeg vil minde om, at den anden intifada blev indledt, inden hr. Sharon blev premierminister. Det er alt sammen noget, vi skal være opmærksomme på, og vi skal se på konfliktens baggrund. Det er imidlertid rigtigt, at der er konkrete politikker, som er specielt kritisable og forkastelige, og derfor har kommissær Patten og jeg fordømt dem meget tydeligt, ikke bare i dag, men ved mange andre lejligheder. Problemet ligger imidlertid ikke udelukkende i de konkrete personer, men i noget meget mere grundlæggende, og det er, at når en konflikt varer i så lang tid med forskellige udsving, er det, fordi parterne ikke har en ægte flertalsvilje til at opnå fred, fordi der ikke er oprigtighed og ærlighed i de erklæringer om fred, som parterne fremkommer med, for når nogen giver udtryk for deres vilje til fred, men internt ønsker, at Staten Israel ødelægges, ønsker de ikke fred, og når andre siger, at de ønsker fred, men internt forsøger at gøre myten om Storisrael til virkelighed og dermed at gøre de besatte områder til en del af Staten Israel, ønsker de i virkeligheden ikke fred.
Da disse to holdninger hidrører fra respektive historiske drømme, og de historiske drømme ikke er forenelige med hinanden, vil der, så længe der ikke gives udtrykkeligt, oprigtigt og ærligt afkald på de historiske drømme, ikke blive fred, uanset hvor meget vi forsøger at indføre sanktioner, uanset at det internationale samfund gør alt, hvad det kan. Og det er i den sammenhæng, det internationale samfunds handlinger skal ses, for vores rolle i dette øjeblik er meget klar, og den består i at få parterne til at indse, at Israel oprigtigt og ærligt skal give afkald på at forøge dets territorier på grundlag af besættelsen, og at palæstinenserne og den arabiske verden som helhed oprigtigt og ærligt skal give afkald på at ødelægge Israel.
Til den tid vil vi netop kunne bygge på et helt solidt grundlag. Det er et overtalelsesarbejde. Jeg er slet ikke sikker på, at det bliver et arbejde baseret på sanktioner, det er jeg slet ikke sikker på. Det skal være et rigtigt overtalelsesarbejde, der når ud til den ene og den anden parts politiske ledere og til de respektive offentlige meninger. For den israelske offentlige mening, der nu - for noget over et år siden - har stemt på hr. Sharon, stemte tidligere på hr. Barak, for at han skulle skabe fred, og endnu tidligere stemte den på hr. Netanyahu og inden da, for fem-seks år siden, på hr. Rabin.
Der er altså muligheder for fred, og derfor skal vi fortsætte ad dialogens vej. Derfor er det så vigtigt at gå hånd i hånd med USA, Rusland og FN, og når der indimellem er mulighed for en vis dilettantisme, mulighed for, at Europa har sin egen holdning, at det adskiller sig fra USA, synes jeg, at vi skal være meget forsigtige. Dermed siger jeg ikke, at vi skal tilslutte os alle USA's holdninger. Det, jeg siger, er, at vi skal følges ad, for det er meget vigtigt, og hvis man læser Madrid-erklæringen ordentligt, står der det, som EU har sagt i lang tid, og det er de andre, der har tilsluttet sig EU's holdninger, herunder i stor udstrækning USA. Det glæder mig overordentligt, og vi vil desuden holde fast i den politik, for jeg synes, at den er absolut nødvendig.
Kun med et samlet internationalt samfund giver det mening at tale om observatører, at tale om fredsstyrker, for ellers ville det ikke være muligt, og det er, når det giver mening, at vi skal tale om Marshall-planer og økonomiske bidrag - der naturligvis skal være meget store - og vi også skal tale om alt det, som folkenes tilnærmelse til hinanden på grundlag af bl.a. uddannelsessystemerne betyder.
Tilstedeværelsen af de historiske drømme, som jeg talte om før, afspejles tydeligt i begge parters uddannelser. De unge på begge sider er blevet undervist i had og ikke i forsoning og sameksistens. Der venter os derfor meget arbejde, men kursen er lagt. Vi kender målet, og det gælder om at fortsætte arbejdet i den retning.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
Formanden.
Jeg giver ordet til hr. Alyssandrakis, som har et indlæg til forretningsordenen.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, ærede medlemmer, den højtstående repræsentant for EU, hr. Javier Solana, har i et interview til den græske avis To Vima udtalt, at kun den græsk-cypriotiske del af Cypern bliver optaget i EU, hvis Cypern-spørgsmålet ikke er løst inden. Hr. Solanas svar på journalistens gentagne spørgsmål levner ikke mulighed for misforståelse eller misfortolkning, selv om denne betonede over for ham, at det er i modstrid med Helsinki-slutakten.
Hr. Solanas indstilling bekræfter den vurdering, som Grækenlands Kommunistiske Parti ikke mindst har haft efter topmødet i Helsinki, nemlig at Cyperns EU-optagelsesproces ville føre til en deling af landet, en legalisering af den tyrkiske besættelse og en retfærdiggørelse af invasionen i 1974. Desuden viser hr. Solana med sin udtalelse sin fuldstændige foragt for FN's resolutioner og international ret generelt.
Hr. formand, jeg vil gerne bede Dem om at gribe ind over for den højtstående repræsentant, idet det standpunkt, han har givet udtryk for, er helt i modstrid med Europa-Parlamentets beslutninger og afstemninger.

Formanden.
Mange tak, hr. Alyssandrakis.
Formandskabet noterer sig Deres indlæg til forretningsordenen.
Jeg giver ordet til hr. Korakas, som har et indlæg til forretningsordenen.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, inden dagsordenen vil jeg også gerne fremkomme med en udtalelse om hr. Solanas besøg i Grækenland. I sidste uge fortalte Spaniens viceudenrigsminister, hr. de Miguel, os her i Parlamentet, at hr. Solana ville rejse til Grækenland for at overtale den græske regering til at godkende Konstantinopel/Ankara-aftalen, som er udarbejdet af Storbritannien, Tyrkiet og USA, en tekst, der betvivler Grækenlands territoriale integritet, for at eurohæren skal kunne anvende NATO's tekniske udstyr med henblik på at fremme den såkaldte fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Det er hævet over enhver tvivl, at Tyrkiets krav er dikteret af USA, og desværre bliver de godkendt af EU. Hr. formand, jeg vil gerne protestere over det pres, der udøves mod den græske regering, og advare medlemmerne om, at hvis den græske regering, som under pres fra det græske folk fastholder sin nuværende indstilling og nægter at godkendte teksten, jeg siger, hvis den græske regering bliver tvunget til at skride til de indrømmelser, som de 14 EU-lande og hr. Solana kræver af den, vil det få alvorlige følger for Grækenland, hvor det græske folks modstand, som jeg sagde før, er kategorisk og enstemmig.
Hr. formand, jeg vil gerne bede Dem om at notere vores protest og bede Dem selv om at gøre alt, hvad der står i Deres magt, for at dette uacceptable pres kan ophøre.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0106/2002 af Van Hecke for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om menneskerettighederne i verden 2001 og Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik (2001/2011(INI));
A5-0084/2002 af Díez González for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om hvordan Den Europæiske Union kan medvirke til at fremme menneskerettigheder og demokratisering i tredjelande (KOM(2001) 252 - C5-0653/2001 - 2001/2276(COS)).

Van Hecke (PPE-DE)
Hr. formand, den røde tråd i betænkningen om menneskerettigheder 2001 er mainstreaming af EU's menneskerettighedspolitik.
Det betyder for det første, at der skal gøres en ende på den dårlige tradition, hvor EU og medlemsstaterne i beslutninger og betænkninger sætter begrebet menneskerettigheder højt, men i praksis i den daglige udenrigspolitik ofte i højere grad prioriterer andre interesser.
Jeg er netop kommet tilbage fra Genève, hvor jeg sammen med en delegation fra Parlamentet deltog i FN's Menneskerettighedskommissions 58. samling. Under en samtale med de 15 EU-ambassadører fremgik det ikke kun, at det vigtigste menneskerettighedsforum på verdensplan kæmper med et kolossalt troværdighedsproblem, men ligeledes at det ikke lykkes EU at føre en konsekvent og sammenhængende menneskerettighedspolitik, det vil sige at tale med én stemme.
I forbindelse med et forslag om den humanitære situation i Mellemøsten stemte de europæiske repræsentanter i FN-kommissionen fordelt, og sådan noget skader naturligvis vores moralske autoritet. Endvidere opstår det indtryk, at EU uden problemer støtter resolutioner om krænkelser i lande som Congo, Sudan og Colombia, men er langt mere tilbageholdende, når det drejer sig om strategisk eller økonomisk vigtige partnere såsom Kina.
De nye EU-retningslinjer for dialoger om menneskerettighederne vil, hvis de i det mindste anvendes, forstærke sammenhængen i EU-politikken om menneskerettigheder. Disse retningslinjer er i øvrigt også grundlaget for programmeringsdokumentet, hvori Det Europæiske Initiativ for Demokrati og Menneskerettigheder prioriteres.
Hr. Patten har i den forbindelse udført banebrydende arbejde. Vi er imidlertid bekymrede over gennemførelsen. Til trods for at Parlamentet i høj grad prioriterer denne budgetpost, blev bevillingerne nedsat i 2002.
I min betænkning har jeg fokuseret på to aktuelle emner, nemlig moderne slaveri og den vanskelige balance mellem bekæmpelse af terrorisme og respekt for menneskerettighederne.
Selv om slaveriet officielt blev afskaffet for 50 år siden, eksisterer det stadigvæk i forskellige former. Mennesker sælges og købes som varer, sættes i arbejde under tvang, praktisk talt uden betaling og begrænset i deres bevægelsesfrihed. De få offentliggjorte tal er alarmerende. Især i den nuværende situation i Europa, hvor højreekstremismen vinder frem, har EU al interesse i at reagere på dette voksende problem. Jeg slår i betænkningen til lyd for nationale og internationale lovændringer for at forfølge menneskehandlere, beskytte ofre og for at undgå, at mennesker ender i moderne slaveri.
Det andet emne omhandler det komplekse forhold mellem terrorisme og menneskerettigheder efter angrebene den 11. september. Det står klart, at terrorangreb er alvorlige forbrydelser og skal behandles som sådanne. Krænkelser af menneskerettigheder kan imidlertid også være en grobund for terrorisme, og samtidig kan bekæmpelsen af terrorisme give anledning til nye krænkelser af menneskerettighederne, som retfærdiggørelse for krænkelser af menneskerettigheder, eller få lande til at lukke øjnene for krænkelser, som allierede begår i bekæmpelsen af terrorisme.
Prominente politikere som lord Russell Johnson har advaret imod en gentagelse af fejlene fra den kolde krig, da diktaturer i udviklingslande blev støttet i antikommunismens navn. Som en del af bekæmpelsen af den internationale terrorisme er det vigtigt at fjerne de underliggende årsager, som forstærker ekstremistiske følelser, eller som terrorister bruger til at hverve tilhængere med.
Angrebene den 11. september og bekæmpelsen af terrorisme har især på pinlig vis vist den internationale rets mangler. Genève-konventionerne går fortsat ud fra formodningen om, at krige mellem stater er den største trussel imod fred, selv om de fleste nuværende konflikter er borgerkrige eller terrorhandlinger. Genève-konventionen om behandling af krigsfanger er baseret på beskyttelsen af soldater fra regulære hære, selv om størstedelen af soldaterne i dag er guerillaer og militser, og størstedelen af ofrene er civile.
I betænkningen slås der derfor til lyd for nye regler, nye konventioner og nye midler, som tager hensyn til disse nye konflikttyper. EU skal spille en pionerrolle i revisionen af den internationale ret og skal sørge for, at Den Internationale Straffedomstol hurtigst muligt bliver operationel.
Parlamentet, som på verdensplan har et ry med hensyn til menneskerettighederne, skal med argusøjne føre tilsyn med, at en række universelle, grundlæggende menneskerettigheder respekteres under alle omstændigheder. Jeg vil gerne takke de kolleger, som med deres indlæg har bidraget til en afbalanceret betænkning, der allerede fik stor støtte i Udvalget om Udenrigsanliggender. Jeg håber, at hele Parlamentet kan støtte denne menneskerettighedsbetænkning i morgen.

Díez González (PSE)
Hr. formand, vi har udarbejdet den betænkning, jeg forelægger i dag, under hensyntagen til, at Kommissionens meddelelse markerer den betydning, som Unionen tillægger menneskerettighederne i dens udenrigspolitik, hvilket efter vores mening skal vurderes meget positivt.
Men jeg vil fremhæve, at selv om meddelelsen indeholder vigtige forslag og idéer, anviser den efter vores mening ingen konkrete instrumenter, som giver os mulighed for med succes at tage de nye udfordringer op, der hidrører fra en ny synsvinkel, som vi er enige i, hvor menneskerettighederne og fremme af dem inddrages fuldt ud i Unionens udenrigspolitik.
Det er rigtigt, at der i teorien ikke er væsentlige strategiske forskelle mellem Unionens institutioner i definitionen af, hvordan fremme af menneskerettighederne og konsolidering af demokratiet i verden skal foregå, men det er også sandt, at forskellene og ansvarsfordelingen mellem Unionens institutioner begynder, når vi går fra retorikken til de konkrete foranstaltninger. Således er det ikke usædvanligt at konstatere, hvordan de demokratiske krav til vores partnere alt for ofte prioriteres meget lavere end Unionens eller de enkelte medlemsstaters økonomiske og handelsmæssige interesser.
Til denne konstatering kan vi føje en anden, som efter min mening er endnu mere paradoksal: Til trods for at der kun er en holdning, føres der forskellige politikker. Se f.eks. tilfældet med Cuba, og det er bare et eksempel. Rådet blokerer, mens medlemsstaterne opretholder bilaterale forbindelser, handelsforbindelser og alle mulige andre forbindelser med øen. I denne sammenhæng er formålet med betænkningen ikke at gentage Unionens velkendte holdning, men at stille konkrete forslag til handling, der vedrører både fasen med forhandling af aftaler af enhver art mellem Unionen og tredjelande og gennemførelse af dem eller en eventuel suspendering af dem.
Forslagene i denne betænkning har til formål at skabe større sammenhæng mellem de forskellige fællesskabsinstitutioners arbejde ved at afskaffe de reelle modsætninger og Rådets særlige politiske dominans på området, for hvis Unionen ikke har sin egen entydige holdning, kommer vi efter vores mening til at optræde på den internationale scene ledet af nødvendigheden eller under skiftende lederskaber, som ikke altid deler vores synspunkter på området.
Vi har udarbejdet denne betænkning med ambitioner og ansvarsbevidsthed: med de ambitioner, det kræver at engagere sig i forsvaret af menneskerettighederne i verden, og med den ansvarsbevidsthed, det kræver at vide, at det er meget vanskeligt at få inddraget menneskerettighederne i Unionens udenrigspolitik. Men også under hensyntagen til at modsætninger mellem institutioner og manglende enighed, koordinering og enhed i aktionen er den værste fjende af menneskerettighederne og demokratiseringen i verden.
Forslagene i betænkningen skal derfor opfattes som et bidrag til, at denne situation kan overvindes, til at vores egne modsætninger kan overvindes. Som hr. Patten sagde i sit indlæg i eftermiddag, kan vi godt lide at belære om menneskerettigheder, men nogle gange bør vi se lidt på os selv.
Derfor går mit første forslag ud på at anmode Kommissionen om at udarbejde en interinstitutionel adfærdskodeks, som skal sikre større sammenhæng og rimelighed i Unionens indsats udadtil på området. Denne kodeks bør regulere forbindelserne mellem Unionen og de mere end 120 stater, som demokratiklausulen finder anvendelse på i dag. En kodeks, mine damer og herrer, som vil være et instrument til at vide, på hvilke interne og eksterne betingelser der kommunikeres, en kodeks, der kan skabe sammenhæng i Unionens kurs og handlinger, men aldrig for at sætte dialogen på spil, en kodeks som et politisk instrument, ikke et juridisk og etisk instrument, der systematisk samler Unionens værdier og politiske tankegang og dens regler for gennemførelse.
Jeg vil gerne understrege, at kodeksen ikke bør baseres på de afstraffende og suspensive aspekter af menneskerettighedsklausulerne, men på gensidig respekt mellem parterne ved at indarbejde alle tænkelige positive incitamenter, herunder generøse samarbejdsprogrammer for at øge respekten for menneskerettigheder på alle niveauer. Vores sigte skal ikke blot være at evaluere de fremskridt, som de forskellige partnerlande har gjort med hensyn til menneskerettigheder, men også at sikre en kohærent strategi over for lande og regioner og navnlig at undgå, som vi så det i Genève, uretfærdige resultater, relative forringelser og anvendelse af forskellige målestokke i behandlingen af disse lande. Kodeksen er, når alt kommer til alt, det parlamentariske demokratis abc.
Det andet forslag i betænkningen, som jeg vil fremhæve, er henstillingen om, at det Parlament, som vælges i 2004, nedsætter et udvalg for menneskerettigheder, som skal have kompetence på området for menneskerettigheder og demokratisering i tredjelande og være ansvarligt for forbindelser med internationale menneskerettighedsorganisationer.
For det tredje og sidste vil jeg nævne forslaget om, at Kommissionen opretter et agentur for menneskerettigheder, noget, der allerede blev foreslået af Det Europæiske Råd i Köln. Dette agentur, mine damer og herrer, skulle være et organ, der havde til formål at fastsætte fælles kriterier og parametre for analysen af menneskerettighedssituationen i verden ved at foretage en årlig evaluering, der muliggør den interinstitutionelle aktion på grundlag af elementerne i kodeksen. Det er naturligvis Kommissionen, der skal fastlægge agenturets aktionsområder, men det ville være meget hensigtsmæssigt, for at der kan udføres et mere effektivt og bedre koordineret arbejde, at det f.eks. kunne foretage en evaluering af de strukturelle foranstaltningers indvirkning på grund af disses store betydning for forsoningsprocessen i kølvandet på en væbnet konflikt. Naturligvis et nyttigt instrument, der ikke tager beføjelser fra nogen, men forener egne og eksterne bestræbelser og ressourcer.
Hvad angår de fem ændringsforslag af fru Malmström, må jeg til sidst sige, at jeg ikke vil acceptere dem, og at jeg vil anmode Parlamentet om at stemme for betænkningen, som blev vedtaget af et bredt flertal i udvalget med tre stemmeundladelser og ingen stemmer imod. Alligevel vil jeg takke både fru Malmström og de øvrige medlemmer fra de forskellige politiske grupper, som sammen med os har lavet ændringer og gjort sig overvejelser under udarbejdelsen af denne betænkning, for deres arbejde har bidraget til at forbedre den.
Jeg vil desuden bede Parlamentets tjenestegrene om at være opmærksomme på, at udgangsteksten er spansk, og om at revidere de øvrige versioner, for jeg tror, at der er nuanceforskelle.

Martin, Hans-Peter (PSE)
Hr. formand, netop i dette øjeblik, mens vi diskuterer her i Parlamentet, går aktuelle billeder fra Parlamentet verden over via medierne, og det er billeder af et kollektivt nej, som et overvældende flertal netop har givet udtryk for over for en mand, der lige præcis ikke gør det, som denne betænkning står inde for, og som udgør de grundlæggende værdier i Europa. Vi har sagt nej - meget klart og i fællesskab - til yderliggående forførere og til dem, der foragter menneskerettigheder, men i denne betænkning siger vi ja til menneskerettigheder uden forbehold. Det forlanger vi ikke kun i politik, men vi forlanger det også i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, og i den forbindelse kunne man først og fremmest spørge, hvad det egentlig har med det at gøre. Det har rigtig meget med det at gøre, fordi der i denne globaliseringens tid i stigende grad stilles krav til de multinationale selskaber om, at de skal gøre tilsvarende tiltag. Når vi i politik skal lægge øre til den hykleriske bebrejdelse med hensyn til USA's tidligere udenrigspolitik og EU's udenrigspolitik, der stadig ikke rigtigt eksisterer, er denne bebrejdelse i højere grad rettet mod selskaberne. Kun hvis det også lykkes for dem at ændre kurs og støtte menneskerettigheder uden forbehold, bliver vi sparet for meget af det, som vi alle har frygtet siden de forfærdelige begivenheder den 11. september.
Det overraskende ved denne betænkning er ikke så meget, at mange ting kun kommer til udtryk gennem ord, men derimod, at der hos os i Industriudvalget, hvor strukturen er temmelig konservativ og ikke i så høj grad orienteret mod disse emner, har været enighed om fastlæggelsen af sociale standarder og om en prægnant grønbog, der skal stille krav til selskabernes sociale ansvar, selv om den ene, som vi har sagt nej til i dag, også er medlem af dette udvalg. Der var enighed, og nu har vi vedtaget det. Hvorfor? Fordi ham, der foragter demokrati, som ikke tager det seriøst, slet ikke var der og ikke har udarbejdet noget! Jeg håber, at vælgerne i hele Europa vil forstå det, og at de også vil forstå, hvad det er, vi siger nej og ja til - vi siger ja til denne betænkning og til menneskerettigheder uden forbehold.

Ferrer (PPE-DE)
Hr. kommissær, på vegne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde vil jeg indlede med at takke Kommissionen for dens meddelelse om fremme af menneskerettigheder og lykønske ordføreren, Rosa Díez, med hendes fremragende betænkning, som supplerer og forbedrer de i sig selv positive forslag, som Kommissionen stiller i sin meddelelse.
EU's engagement i forsvaret af menneskerettighederne og de demokratiske principper kræver givetvis en effektiv aktion, men især en kohærent aktion, for hvis der ikke er kohærens, er der ikke troværdighed, og uden troværdighed har man ikke den nødvendige autoritet til at fremme og forlange respekt for menneskerettighederne.
Derfor er jeg enig i Kommissionens samlede strategi om at inddrage menneskerettighederne i Unionens udenrigspolitik og sikre, at alle Fællesskabets politikker, programmer og projekter tager dette spørgsmål i betragtning. Endelig er jeg enig i strategien om, at den humanitære bistand skal være baseret på menneskerettigheder, hvilket har stor betydning for forebyggelsen af konflikter, eller at strategidokumenterne for de enkelte lande skal indeholde konkrete foranstaltninger til fremme af menneskerettigheder, og at disse foranstaltninger bliver prioriteret.
Forsvaret af menneskerettigheder er uløseligt forbundet med bekæmpelsen af fattigdom og udviklingssamarbejdspolitikken, i det omfang disse fremmer de sociale og økonomiske betingelser, der er nødvendige for at garantere fred, og sikrer, at den enkelte kan leve et værdigt liv, for uden disse betingelser ville respekten for de grundlæggende rettigheder ikke være andet end luftkasteller.
Derfor anmoder jeg især Kommissionen om, at almindelig adgang til uddannelse inden for rammerne af den politiske dialog og drøftelserne af strategidokumenterne for de enkelte lande betragtes som en prioritet, for uddannelse er helt afgørende for udvikling af befolkningerne, og uden udvikling kan man vanskeligt tale om fuld respekt for menneskerettighederne.

Dybkjær (ELDR)
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder takke Kommissionen for meddelelsen, men frem for alt vil jeg gerne takke ordførerne for nogle gode betænkninger. Parlamentet har altid prioriteret menneskerettighederne højt og forsvaret dem i enhver sammenhæng, og dette forsvar er ikke blevet mindre efter 11. september 2001. Vi har i forholdet til ansøgerlandene, som jo også er en slags tredjelande, haft stor succes med at lægge vægt på menneskerettigheder og demokratisering gennem Københavnskriterierne og hele EU-regelværket, og i den forbindelse også fokuseret på kvinders menneskerettigheder og rettigheder i det hele taget. Det gælder ikke blot ansøgerlandene, men også udviklingslandene.
Jeg mener ikke, at Kommissionens meddelelse er fuldstændig klar med hensyn til, hvordan vi rent faktisk skal sikre menneskerettighederne for kvinder. Der er jo ingen som helst tvivl om, at kvinderne i en lang række af de lande, som vi samarbejder med, undertrykkes på en række forskellige områder. De er meget ofte ofre for religiøse eller kulturelle traditioner, og jeg tror, at vi bliver nødt til at gøre op med begrebet religiøse og kulturelle traditioner, som bruges til at undertrykke en ganske bestemt gruppe, nemlig piger og kvinder i al almindelighed. I denne sammenhæng tror jeg, at vi skal prøve at inddrage kvinderne selv mere aktivt, og måske skulle vi starte med at udvikle nogle programmer ved hjælp af de kvinder, som er kommet til Europa, for vi har ikke altid præcise politikker for, hvordan vi griber deres situation an i vores egne lande. Hvis vi brugte denne fremgangsmåde, kunne vi måske også få nogle erfaringer i forbindelse med udviklingslandene. Jeg vil gerne specielt henvise til punkt 2 og 3 i udtalelsen fra Kvindeudvalget, hvor vi foreslår Kommissionen at arbejde meget konkret med nogle aspekter inden for dette område.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, det er korrekt og rigtigt, når EU fokuserer kraftigt på menneskerettighedsspørgsmål. Jeg har stået forrest med dem, der fører kampagne for menneskerettigheder, demokrati og retsstat i lande som Burma og Zimbabwe, hvor præsident Mugabes genvalg i sidste måned og den fortsatte politiske vold og trusler har skabt stor bekymring og gjort nar af de internationale aktioner.
Hvis vores indsats skal være mere effektiv, er vi efter min mening nødt til at fokusere mere specifikt på virkelige krænkelser af menneskerettighederne. Vi skal ikke definere begrebet menneskerettigheder så bredt, at det omfatter ethvert menneskeligt ønske og enhver menneskelig lidelse. Vi skal være forsigtige med ikke at lade ekstremister og terrorister udnytte vores hensyn til menneskerettigheder. Selv om vi skal holde nøje øje med de borgerlige rettigheder, skal vi sikre, at menneskerettighedslovgivningen ikke får for stor indvirkning på virkeområder, som påvirker vores evne til at beskytte de lovlydige borgere og vores demokratier, især på et tidspunkt med øgede trusler.
Menneskerettigheder må ikke bidrage til at støtte eller endog yde økonomisk kompensation til f.eks. terrorister, der selv er de værste til at krænke menneskerettighederne. De betænkninger, vi behandler i dag, er prisværdige for deres udførlige behandling, men de forvilder sig til tider ind på områder, som de bør holde sig fra. De taber i et vist omfang det oprindelige menneskerettighedskoncept af syne. De nævner ikke behovet for god ledelse, ej heller at korrupte regeringer i problemfyldte stater ofte er de første til at overtræde menneskerettighederne. Det er generelle punkter, men der er nogle specifikke punkter, som vi ikke kan støtte. Selv om vi f.eks. i høj grad støtter et forbud mod den forfærdelige udnyttelse og misbrug af børn som soldater i lande som Uganda og Sierra Leone, kan vi ikke støtte et forbud mod rekrutteringen af soldater under 18 år i vores egne lande. Den britiske hær er sandsynligvis den bedste i verden. Omkring 5.000 ansatte, 4,5% af styrken, er under 18 år. Over en tredjedel af de ansatte lader sig stolt og frivilligt hverve, før de når voksenalderen. De sættes ikke ind i konfliktområder, før de fylder 18 år. Det ville være en stor fejl og at trænge sig ind på et område med unik national kompetence, hvis nogen forsøger at forbyde denne rekruttering.
Vi kan ikke acceptere den ukorrekte fortolkning af Genève-konventionen eller den overdrevne kritik af USA's handlinger i landets håndtering af fangerne i Guantanamo, når USA's regering har gjort det klart, at man respekterer fangernes grundlæggende menneskerettigheder. Vi deler ikke begejstringen over en international straffedomstol, som forslaget ser ud nu, der nemt kan blive et politisk værktøj, og hvis jurisdiktion over dem, der virkelig overtræder menneskerettighederne, f.eks. terrorister, er uklar. Vi støtter ikke overførslen til Fællesskabet af udenrigspolitikken i EU. Der er meget, vi kan støtte, men jeg har påpeget de områder, som vi ikke kan støtte.
I stedet for konstant selvpiskning, indvendinger og søgen efter svagheder i vores egne demokratier, skal vi være mere effektive, når vi retter op på den konstante og massive krænkelse af menneskerettigheder, som er en del af dagligdagen for mange mennesker i mange fjerne lande.

Cashman (PSE).
Hr. formand, jeg er ikke enig med den foregående taler. Vi skal bestemt erkende manglerne i vores eget demokrati. Det var absolut relevant i forhandlingerne om Mellemøsten. Medmindre vi erkender vores egne mangler og utilstrækkeligheder, hvordan kan vi så udvirke ændringer i andre demokratier? Det er det, som de to betænkninger gør så fremragende.
Fru Díez González' betænkning minder os om, at vi har aftaler, der indeholder bestemmelser om menneskerettigheder og demokrati, men vi gør intet. Vi forholder os passivt, fordi de økonomiske faktorer afholder os fra at handle. Vi ser på de økonomiske bestemmelser i stedet for behovet hos borgerne, der kommer til os for at få forbedret deres liv gennem de aftaler, som EU og medlemsstaterne har underskrevet og ratificeret.
Hr. Van Heckes betænkning minder os om, at der er mange ting galt i verden, og får os til at koncentrere os om EU's behov for at tale med en stemme. Som delegeret i sidste uge i Genève var jeg vidne til, at Kommissionen blandt dem, der har været med længe, velsagtens betragtes som en af de mest ineffektive. Hvorfor? Fordi Mellemøsten bruges som bold mellem to grupper af nationalstater. Hvad sker der på samme tid? Vi står her i Parlamentet og nyder den luksus at kunne modsige hinanden, tilhøre forskellige partier, have forskellige idéer, have forskellig seksuel orientering, forskellig farve, forskellig livsstil. Det er realiteten for krænkelser af menneskerettigheder. Vi må ikke fortolke menneskerettighederne for snævert. Vi skal være globale. Vi skal være omfattende.
Endelig et citat fra den 11. september: "et angreb på én er et angreb på os alle". Det er virkeligheden. Det er det uforanderlige princip i forsvaret af menneskerettighederne og de universelle friheder.
Malmström (ELDR).
Hr. formand, at kæmpe for tolerance og menneskerettigheder er måske vigtigere i dag end nogensinde, hvor racismen og intolerancen stikker sit grimme ansigt frem, og der blæser fremmedfjendtlige og antisemitiske vinde i stadig flere lande i Europa.
Jeg er stolt over, at Europa-Parlamentet generelt kæmper med løftet pande, når det drejer sig om at forsvare menneskers værdighed i verden. Tolerance, respekt, demokrati og menneskerettigheder er byggesten i det europæiske samarbejde, og disse værdier må vi altid forsvare.
EU har en god politik på dette område, men som mange har været inde på, er den alt for spredt og usammenhængende. Vi har brug for en samordnet, troværdig og konsekvent strategi, som integreres naturligt i EU's øvrige aktiviteter. Det har vi gentaget mange gange. Det er også trist, at vi har forladt traditionen med en stor menneskerettighedsdebat i mødeperioden i Strasbourg og i stedet har splittet den op, hvilket nu betyder, at f.eks. Swiebel-betænkningen om menneskerettigheder i EU behandles langt senere. Det er symptomatisk, at vi også her arbejder usammenhængende.
Parlamentet og Kommissionen har i flere år foreslået forskellige foranstaltninger med henblik på at samordne politikken mellem institutionerne og styrke opfølgningen. Yderst få af disse forslag bliver gennemført. De er tillige temmelig fordringsfulde, og jeg kan ikke forstå, at det skulle være så svært.
I Van Hecke-betænkningen fokuseres der på moderne slaveri og terrorisme. Slaveri og menneskehandel, ikke mindst med børn, er et forfærdeligt problem og foregår til en vis grad i det skjulte. Det er fantastisk godt at få det bragt frem i lyset. Terrorisme og menneskerettigheder er også et aktuelt tema. Ikke mindst her i Europa-Parlamentet har vi fremført, at kampen mod terrorisme, som helt klart er utroligt vigtig, også giver anledning til en række spørgsmål om integritet og retssikkerhed. Det åbne samfund må aldrig forsvares med udemokratiske metoder. Vi havde gerne set flere af disse spørgsmål taget op i en i øvrigt vældig udmærket betænkning, som Den Liberale Gruppe støtter.
Vi er helt enige i filosofien og hensigterne bag Díez Gonzáles-betænkningen. Vi stiller os dog tvivlende over for nogle af forslagene, f.eks. om den nye interinstitutionelle kodeks. Den er bestemt yderst ønskværdig, men spørgsmålet er, hvordan den står i forhold til de krav, vi allerede har. Vil vi nogensinde kunne samarbejde med nogen, hvis alle disse krav skal opfyldes? Vi tror på dialog, og allerede i dag har vi krav, f.eks. i associeringsaftalens artikel 2, som ikke opfyldes. Skal vi så øge kravene yderligere?
Vi er også tvivlende med hensyn til, om der skal oprettes et nyt kontor for menneskerettigheder. Hvad skal det foretage sig? Hvilket mandat skal det have? Et samlet udvalg for borgernes friheder og menneskerettigheder er dog en udmærket idé, som vi støtter.
Menneskers værdighed krænkes på de mest nedrige måder verden over. EU kan spille en vigtig rolle i forsvaret af menneskerettigheder. Men vi har brug for øget koordinering, bedre analysegrundlag, evaluering og opfølgning. Vi må tale med én røst. Først da kan EU opnå virkelig indflydelse.

Matti Wuori (Verts/ALE).
Hr. formand, den senere tids begivenheder såvel i Mellemøsten som i hjertet af Europa, ved valget i Frankrig, har atter vækket vores opmærksomhed over for, hvor tynd, skrøbelig og udsat demokratiets, menneskerettighedernes og retstatsstrukturernes skal kan være. Vi har desuden i kampen mod terrorismen - som hr. Van Hecke og fru Malmström konstaterede - mødt et ganske nyt og farligt pres, som i højere grad end tidligere påvirker menneskerettighedsarbejdet. Under disse forhold er vi i fare for også at gøre os skyldige i det, vi beskylder mange landes regeringer for, nemlig at nøjes med en retorisk forpligtelse til at overholde menneskerettighederne, som alligevel ikke fører til bestemte og konsekvente politiske foranstaltninger. De forbliver tomme ord.
Vi behøver ikke et nyt agentur, som fru Díez González foreslår i sin betænkning, men derimod har vi brug for politisk vilje. Den politiske vilje må vi finde i vores egne institutioner, Parlamentet, Kommissionen og frem for alt Ministerrådet, som ikke har formået andet end en famlende og til tider troværdig optræden i verdens menneskerettighedsfora, som hr. Van Hecke endnu en gang fortjenstfuldt mindede os om.
I stedet for at tildænge og arkivere hr. Van Heckes fortrinlige betænkning og også størstedelen af fru Díez González' betænkning, som efter min mening er meget støtteværdig, burde vi for en gangs skyld tage vores egen tale alvorligt. Allerede da vi godkendte sidste års betænkning om menneskerettighederne, besluttede vi, at vi ville evaluere arbejdsprocedurerne for EU's institutioner med kompetence inden for menneskerettigheder og demokrati. Det har vi ikke gjort. Man forventer af os, at vi stiller de øvrige EU-institutioner til regnskab for gennemførelsen af EU's menneskerettighedspolitik, men det har vi ikke gjort. Vi har stillet os tilfreds med retoriske forpligtelser og smukke ord, som man også i dag har hørt næsten til bevidstløshed. Derfor håber jeg, at vi for en gangs skyld vil tage hr. Van Heckes betænkning og for størstedelen også Díez González' betænkning alvorligt og arbejde i overensstemmelse med dem.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, EU er den civile og økonomiske magtfaktor, der kan gøre en indsats for demokrati og menneskerettigheder. En indsats, som våbenikke kan klare, nemlig det kriseforebyggende arbejde. Den egentlige kamp mod undertrykkelse, for demokrati og mod terror begynder jo hér. EU kan gennem sine associerings- og handelsaftaler føre en aktiv politik for menneskerettigheder og demokrati. Vi ved, at krænkelser af menneskerettighederne får forfærdelige konsekvenser, og når det sker, når terroren opstår, er vi alt for tit ude med spørgsmålet "hvem står bag?" og alt for sjældent med "hvorfor?". Det er ikke nok at vide "hvem", vi skal også vide "hvorfor". Vi ved, at bag terror ligger frustrationer, undertrykkelse, manglende demokratiske muligheder, manglende menneskerettigheder. Som vi f.eks. ser det i Mellemøsten i dag. Som vi ser det, når individuelle terrorhandlinger rammer tilfældige civile i Israel. Vi har problemer i EU med vores politik - ikke med de fine ord, men med vores egne handlinger. Vi accepterer klare brud på de menneskerettighedsklausuler, som bl.a. associeringsaftalen med Israel er behæftet med. Klare brud, som ingen konsekvenser får. Vi er nødt til at stoppe hykleriet. Vores lange debatter fører ingen steder hen, hvis ikke vi er villige til enten at indstille festtalerne eller lade de meget fine ord blive fulgt op af handling. EU er ikke afmægtig, vi kan faktisk gøre en forskel. Vi kunne have gjort en forskel, så det, nogle af os oplevede i Jenin i går, ikke var blevet til virkelighed. Vi er ikke afmægtige, lad os bruge den indflydelse og magt, vi har.

Hyland (UEN).
Hr. formand, mange vil i denne uge have bemærket udstillingen af Herman Hesses arbejde i Spinelli-bygningen. Alle, der har taget sig tid til at se udstillingen, må have været imponeret over en af hans udtalelser, og jeg citerer: "For me the world is not made up of nations, but of people" (i mine øjne består verden ikke af nationer, men af mennesker). Hvor ville verden ikke være et anderledes sted, hvis vi som politikere i udformningen af politik og lovgivning, i vores forhandlinger og beslutningstagning kunne holde os disse ord for øje.
Der er brug for en ny tilgang til udenrigspolitik og ikke kun udenrigs- og udviklingspolitik, men i alle aspekter af kontakten med tredjelande. Hvis vi kunne gå bort fra at tænke i kendsgerninger og tal, summer og statistik, markeder og varer, hvis vi kunne huske alle de gange, vores politikker indvirker på virkelige menneskers virkelige liv, ville vi tilkendegive et ægte tilsagn til de grundlæggende værdier, som vi hævder, at vi værner om.
Fremme af demokrati, respekt for beskyttelsen af menneskerettigheder og grundlæggende friheder er alle værdier, der udgør en integreret del af den Union, som vi sammen har opbygget i de seneste år. Det er de værdier, som har skabt fred, fremgang og frihed på vores kontinent, og det er kun ret og rimeligt, at vi forsøger at fremme disse fordele længere borte.
Jeg deler ordførerens synspunkt om, at der er behov for forslag til en konkret indsats. Det er ikke nok med høje idealer og tilkendegivelser om goodwill. Vi skal integrere menneskerettighedspolitikkerne fuldt ud i samtlige politikker, der involverer lande uden for Unionen, det være sig handel, landbrug, fiskeri osv. Jeg støtter kravet om en demokratiklausul i internationale aftaler samt stram overvågning af overholdelsen af disse klausuler.
Den irske regering tildeler på nuværende tidspunkt næsten 2 millioner euro til demokrati- og menneskerettighedsprojekter. Bevillingerne skal fremme respekten for menneskerettigheder og demokrati verden over. Der lægges vægt på at hjælpe mennesker med at gøre deres rettigheder gældende og forstå at deltage fuldt ud i den demokratiske proces. Et centralt aspekt af udviklingsindsatsen skal være opbygningen af en stærkere demokratisk struktur.
Der er et bredt udvalg af projekter, som vi kan støtte, der indebærer fremme og beskyttelse af menneskerettigheder og støtte til demokrati og god ledelse i udviklingslandene. Det er fuldt berettiget at knytte finansielle incitamenter til spørgsmål om menneskerettigheder og demokrati gennem vores finansiering af nøgleprojekter. Der tages i praksis skridt til at gøre en etisk udenrigspolitik til en realitet. Jeg er helt overbevist om, at en fortsat indsats i denne retning sikrer, at støtten til projekter får en reel og positiv indvirkning på livet for de fattige i udviklingslandene.

Belder (EDD).
Hr. formand, mennesker forfølges, tortureres eller ydmyges overalt i verden. Det glæder mig, at EU vil hjælpe disse mennesker. EU vil immervæk være et værdifællesskab. I den forbindelse skal den bruge sine muligheder for at hjælpe undertrykte andre steder. Hr. Van Hecke slår ganske rigtigt til lyd for en mere struktureret fremgangsmåde i forbindelse med dette emne.
Jeg har imidlertid to randbemærkninger til debatten om menneskerettigheder. For det første skal vi være forsigtige, for racisme, fremmedhad og antisemitisme udgør fortsat en stor fare i medlemsstaterne. Derfor kan vi ikke fremhæve os selv som norm for verden. En række udtalelser, især i Díez González-betænkningen, er derfor for vidtgående. Uden at bestride, at alle stater skal overholde folkeretten, slår jeg til lyd for større respekt for andre valg og andre kulturer.
Den anden randbemærkning vedrører spørgsmålet om, hvorvidt beskyttelsen af menneskerettighederne er bedst tjent med en så central fremgangsmåde som mulig. Det tror jeg ikke i modsætning til fru Díez González. Medlemsstaternes interesser og kontakter er for forskellige. En for stram sammenføring fører til indbyrdes konkurrencestrid. Det går i sidste ende ud over beskyttelsen af menneskerettighederne. Hvis alle medlemsstater og alle europæiske institutioner benytter deres egne muligheder optimalt, kan der i dag forbedres meget i kampen om respekt for menneskerettighederne.

Turco (NI).
Hr. formand, som Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder slog fast, har menneskerettighedsbestemmelsen ikke nogen reel effekt, hvilket skyldes Kommissionens og Rådets manglende indsats. I dag har den demokratiske bestemmelse udelukkende det formål at få Europa-Parlamentet og befolkningen til at acceptere handelsaftaler og økonomiske aftaler med totalitære regimer af militær, religiøs eller politisk karakter. Da vores kollega Olivier Dupuis rejste til Laos for et par måneder siden for at bede om demokrati og frihed for fem demokratitilhængere fra bevægelsen af 26. oktober 1999, blev han tilbageholdt sammen med fire andre radikale aktivister, hvilket er en overtrædelse af alle internationale traktater og ikke mindst af aftalerne mellem EU og Laos.
Det er nu nogle måneder siden, og når det gælder hr. Dupuis' ikkevoldelige aktion, kan vi i dag sige til de forkæmpere for menneskerettigheder, borgerlige rettigheder og politiske rettigheder, som ser et håb i EU, at de ikke skal nære nogen illusioner. Vi føler det som vores pligt og ansvar at slå fast, at Kommissionens og Rådets passivitet er kriminel set ud fra et politisk synspunkt, mens der ud fra et retligt og retsligt synspunkt er tale om en undladelsessynd. For et par uger siden sagde kommissær Patten, da han svarede på et spørgsmål fra hr. Cappato om aktivisterne fra Laos, der har siddet i fængsel i over tre år, at Kommissionen ikke havde planer om en hasteindkaldelse af Det Blandede Udvalg, men at den ville følge de kanaler, der allerede var blevet iværksat. De demokratitilhængere, der har siddet i fængsel i tre år, bliver sikkert lykkelige for at skulle vente på EU's bureaukratiske og diplomatiske forløb.
Til fru González Álvarez vil jeg blot sige én ting. De sagde, at Kommissionen og Rådet ser igennem fingre med de overtrædelser, der konstateres. Nej, de lukker øjnene helt, for de vil ikke se, ikke høre og ikke tale, og de vil navnlig ikke gøre noget.

McMillan-Scott (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke fru Díez González og hr. Van Hecke for det enorme arbejde, de har lagt i deres respektive betænkninger. Jeg kommer til at fokusere på fru Díez González' arbejde, da det afspejler det arbejde, som jeg selv påbegyndte i starten af 1990'erne efter Berlinmurens fald. Der er meget få mennesker i Parlamentet, der var her dengang, men jeg kan stadig få øje på et par embedsmænd fra den tid.
Parlamentet besluttede på daværende tidspunkt at arbejde tæt sammen med Kommissionen om et program til fremme af demokrati og menneskerettigheder, hovedsagelig i Central- og Østeuropa, men også i landene tæt på og i verden som helhed, og at basere hele processen på et mere systematisk grundlag. Det førte til oprettelsen af budgetkapitel B7-700, nu kendt som det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder. Det første jeg gerne vil sige er, at den ordnings succes ikke møder særlig stor anerkendelse. Mange millioner euro er i en årrække blevet brugt på store og små og nære og fjerne projekter med fantastisk succes overordnet set og med meget stor betydning i de pågældende lande. Dette initiativ har været en succes. Der er kritik, som med ethvert andet program, men vi bør i store træk lykønske Kommissionen med dens håndtering af denne sag.
Hele processen vendte dog i 1999, den proces, i henhold til hvilken Parlamentet og Kommissionen sammen med G-24, Europarådet og en eller to andre instanser var involveret i overvågningen og udvælgelsen af programmer. Kommissionen påtog sig dernæst hele processen internt.
Jeg kommer nu til kernen i fru Díez González' betænkning. Bør der være et agentur for menneskerettigheder og demokratisering? Mit svar, og PPE-DE-Gruppens svar, er: ikke endnu. Vi mener, at Kommissionen stadig skal have ansvaret for at håndhæve disse programmer. Vi skal helt klart overvåge det nøje, men at skabe endnu et bureaukrati synes ikke hensigtsmæssigt på nuværende tidspunkt.
Jeg har personligt intet imod, at Parlamentet genopretter Udvalget om Menneskerettigheder og Demokrati. Den drøftelse skal dog først finde sted, når vi nærmer os det næste valg.
Vi kan da i mellemtiden gendanne arbejdsgruppen om menneskerettigheder og demokrati i Udvalget om Udenrigsanliggender for at holde det opsyn, som Parlamentet nu bør have med de 100 millioner euro, der bruges årligt i henhold til budgettet. Jeg foreslår grundlæggende set dette: Parlamentet, og jeg er de kolleger som stadig er medlem af Parlamentet, taknemmelig, bør på ny fokusere på menneskerettigheder og demokrati. Det er politiske projekter, som kræver politisk opsyn. Vi må ikke overlade det hele til Kommissionen, endnu mindre til Rådet.
Kære kolleger, lad os derfor vise interesse for det igen. Jeg er fru Díez González taknemmelig for at sætte fokus på spørgsmålet. Mange af hendes forslag er bestemt værd at arbejde videre med, men ikke dem, som jeg har udpeget som værende bureaukratiske. Jeg er taknemmelig for det arbejde, hun har gjort.

Fava (PSE).
Hr. formand, denne forhandling og denne betænkning om menneskerettigheder kommer efter min mening meget belejligt. Her tænker jeg på situationen i Jenin, som man mindede om her i Parlamentet i dag, på krigen, som bliver til had, og på hadet, der rodfæster sig og skaber intolerance. Men jeg tænker også på den meget skrøbelige grænse i forbindelse med menneskerettighedernes vanskelige balance, nemlig respekten for forskellene og for mindretallene. Netop derfor kommer vores forhandling belejligt. Den kommer nemlig på et tidspunkt, hvor vi beder Parlamentet om at gentage sit løfte om en beskyttelse af forskellene, og alt dette sker samme dag, som hr. Le Pen giver os lejlighed til at se nogle politiske principper, en tankegang og nogle hensigter, hvor man afviser enhver respekt for forskellene og enhver form for politisk tolerance. Det er efter min mening et nyttigt sammentræf, som giver vores indsats en formålstjenlig og positiv betydning.
Jeg vil gerne sige et par ord mere om terrorismen. Det var hensigtsmæssigt at gøre opmærksom på, at terrorismen ikke er en trussel for Vesten eller for demokratiet, men en trussel for og en afvisning af menneskerettighederne. Og i vores svar på terrorismen må vi ikke se bort fra respekten for menneskerettighederne, uanset hvilket menneske vi står over, når vi skal gøre vores pligt i den forbindelse. Brutalitet skal ikke besvares med brutalitet - det er ikke vores gruppe, som siger dette, men Cesare Beccaria - og derfor forlanger vi, at retssagerne ikke forkortes, og at der ikke er nogen foretrukne forløb, når det gælder retten til at stille Guantanamo-fangerne for en domstol. Vi anmoder til gengæld om, at de får appelret, sådan som det er tilfældet i enhver retssag, uanset hvilken forbrydelse der er tale om. Vi beder snarere USA om at være hurtig, flittig og præcis, når det gælder ratificeringen af den konvention, der giver Den Internationale Straffedomstol mulighed for at begynde at fungere.
Jeg vil sige nogle få ord om børnearbejde, hr. formand. Efter vores mening er enhver form for børnearbejde en krænkelse af retten til en barndom, som er et tidspunkt i livet, hvor man f.eks. ikke bruger gevær. Dette er således også tilfældet med børnesoldater, og det får os til at tænke på, at menneskerettighederne kommer i anden række, når det gælder fordelagtighedskriteriet. Selv om det ikke er fordelagtigt for den britiske hær, ville vi gerne have, at der ikke længere var nogen mindreårige soldater.

Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, hvor verden end gør fremskridt, så er det ikke inden for området menneskerettigheder. Krænkelserne tager til og dermed også følelsen af magtesløshed over for at kunne gøre noget.
Det må Europa, de moralske værdiers moder, ikke acceptere. EU skal føre en mere konsekvent og mindre hyklerisk politik. Alle lande, hvor der finder krænkelser sted, skal naturligvis straffes individuelt. Følgerne af straffeforanstaltninger er i sidste ende endnu vigtigere end hensigten med dem.
En rigid adfærdskodeks er ikke hensigtsmæssig. Det er bedre konsekvent at anvende klare retningslinjer under hensyntagen til de særlige forhold. I forbindelse med sanktioner skal der altid så vidt muligt tages hensyn til befolkningen. Menneskerettighederne skal ikke kun være ord, men også prioriteres i handlinger i EU's politik. Uden civilisation gøres der ingen fremskridt, og uden menneskerettigheder er der ingen civilisation.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, EU's engagement og årvågenhed til fordel for menneskerettighederne skal være en betingelse for alle vores fællesskabspolitikker.
Som det førende økonomiske fællesskab i verden er Unionen en af de største drivkræfter bag en diplomatisk indsats for menneskehedens fremskridt, som især henvender sig til verdens fattigste lande, som er dem, der først og fremmest overtræder disse rettigheder, men også de største ofre. Faktisk er mulighederne for krænkelser af menneskerettighederne ganske frugtbare, når de økonomiske og handelsmæssige fundamenter i disse lande alt for længe har været smuldrende og håbløse, og når et kulturelt eller religiøst åg, der som det eneste hjemler tradition eller skikke, dømmer mere end halvdelen af befolkningen, nemlig kvinderne, til medfødt og permanent underlegenhed.
På fransk hedder menneskerettigheder "mandens rettigheder". Men i virkeligheden burde de hedde "menneskets rettigheder", eftersom man i den grad bør være bevidst om, at undertrykte mænds skæbne altid har en endnu mere belastende kvindelig bagside. Man kan bare huske på de barbariske begivenheder af en anden tid, som dog foregik for ganske nylig, de to nigerianske kvinder, der blev dømt til døden ved stening for utroskab under dække af lovlydighed. Disse to tilfælde, som blev kendt i medierne og lykkeligvis reddet, må ikke sløre den ekstreme angst, som er hele kvindebefolkninger til del i f.eks. Den Islamiske Republik Iran, hvor de er ofre for love og skikke, som er baseret på kønsdiskrimination. Kønsadskillelse og reel statsterrorisme dikterer og farver kvindernes hverdag hele livet igennem, hvis det da ikke afsiger dødsdomme over dem ved hjælp af uciviliserede metoder som f.eks. stening.
Menneskerettighederne anerkender også det enkelte individ, køn og folk. Europa-Parlamentet ville gøre disse rettigheder og sin demokratiske ambition ære ved at anerkende de oprindelige befolkninger, som nu er gjort muligt med oprettelsen af en fast instans, der tager sig af spørgsmål i forbindelse med oprindelse under FN ved at oprette en delegation for dem, som vi allerede stemte om i 1992. Ud over erklæringer og resolutioner er det den konkrete handling, der skal føre til fremme af menneskerettighederne.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg anser EU's selvudnævnelse som forsvarer af menneskerettighederne for at være yderst hyklerisk. Efter min mening ser vi overtrædelser af dem både inden for EU selv, såsom undertrykkelse af retten til arbejde, til et sted at bo, til gratis undervisning, sundhed, social velfærd, og i andre lande, der støttes af EU, såsom Tyrkiet, Israel og andre.
EU er desuden med sin politik ansvarlig for hungersnød og elendighed i resten af verden. Jeg har også været i Palæstina, og hvad andet end lodret overtrædelse af menneskerettighederne er det, det supermoderne udstyrede Israel foretager mod det ubevæbnede palæstinensiske folk, som i sidste ende kæmper for hele menneskeheden? I denne situation fastholder EU sin politik om lige afstand til bøddel og offer og begrænser sig til konstateringer og kræver, at den isolerede præsident Arafat skal standse intifadaen, som EU kalder terrorisme, så angrebet på Israel kan ophøre.
Men, hr. formand, de medlemmer, der her i salen kræver dette, gør sig ikke engang den ulejlighed at forklare os, med hvilken ret Israel fængsler en folkevalgt præsident, med hvilken ret de endog skrider til arrestationer af palæstinensiske medlemmer af Den Palæstinensiske Myndighed, såsom lederen af Fatah Barvuti, der er kendt for sine utrættelige forsøg på en fredelig løsning, eller med hvilken ret de myrder og ødelægger.
Det er tydeligt, at Israel ikke ønsker fred. Landet har til hensigt at udrydde et helt folk og realisere sine chauvinistiske, ekspansionistiske planer for dets mest yderliggående elementer ...
(Formanden afbrød taleren)

Kronberger (NI).
Hr. formand, årsberetningen om menneskerettigheder i 2001 viser klart, at menneskerettighedssituationen er forringet betydeligt i hele verden. Siden Anden Verdenskrig er 86 millioner mennesker blevet dræbt i 250 konflikter. Jeg vil gerne takke ordføreren hr. Van Hecke for, at han ikke har været bange for at komme ind på de aktuelle følger af den 11. september. Vi står over for dette uforståelige fænomen, at forbrydelserne den 11. september blev brugt som en anledning til at ophæve de menneskerettigheder, der er tilkæmpet gennem århundreder som f.eks. international ret og Genève-konventionen. Det vil sige, at forbrydelser bliver brugt til at ophæve den internationale ret, der er et kulturgode fra civilisationen. Dette går så vidt, at vi kan ane en form for tilbagevenden til internationale retsløse tilstande. Det er en aldeles uholdbar situation, at formodet strafferet og krigsret blandes sammen efter forgodtbefindende. Som næste skridt kan man så frygte, at retsløse tilstande endda får deres berettigelse.
EU skal imødegå denne udvikling med en høj grad af civilcourage. Det kan ikke accepteres, at staterne bevidst holder sig uden for det internationale retssystem, og at de derved aktivt støtter voldsspiralen og fremskynder den endnu mere.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil først og fremmest beskæftige mig med betænkningen af hr. Van Hecke, som efter min mening på glimrende vis har fokuseret på nogle enkelte spørgsmål.
Betænkningen drejer sig om det moderne slaveri og om terrorgruppernes trusler og voldsanvendelse. Slaveriet i verden er stigende, også i Europa. Slaveriet hører ikke historien til. Det bygger på et menneskesyn, der er så forskelligt fra vores civilisation og kristne kultur, som man kan forestille sig. Det bygger på selve modstykket til tanken om menneskers lige, enestående og ukrænkelige værd.
FN's børnefond UNICEF har slået alarm, fordi 200.000 børn i Vestafrika er berørt af børnehandel, hvoraf kakaoindustrien står for en betydelig del. Udviklingen viser desuden, at børnearbejde og menneskehandel er tiltagende. På kakaoplantagerne i Vestafrika arbejder mest drenge, som ofte udfører det tunge arbejde med at høste kakaobønnerne. Disse børns arbejdsdag er på op til 15 timer. Der er ikke kun tale om børnearbejde, men børnene sælges også som slaver mellem de forskellige kakaoproducenter. Rådet, Kommissionen og EU's medlemsstater må gribe ind - og det eftertrykkeligt.
Man må også nævne handel med kvinder og børn, som stadig hyppigere forekommer i Europa. De hyppigst ramte lande er Rumænien, Moldova og Tjekkiet. Handlen er en stor tragedie for de ramte mennesker, der udnyttes på forfærdelig vis, navnlig inden for prostitution. FN's protokol om menneskehandel, som er tilføjet FN's konvention imod grænseoverskridende organiseret kriminalitet, er et vigtigt værktøj i denne sammenhæng. Medlemsstaterne og ansøgerlandene må nu virkelig sætte handling bag ordene for at komme til bunds i denne afskyvækkende handel.
Der findes en passivitet, en kraftesløshed, en opgivende holdning hos de nationale regeringer, politiet og retsvæsenet over for opgaven med virkelig at gå i gang med disse grundlæggende menneskeværdighedsspørgsmål og modarbejde sexhandel og menneskehandel. Denne opgivende holdning er farlig for selve demokratiet. Borgerne kræver en engageret kraftanstrengelse for at få løst problemerne.
Jeg vil også gerne fremhæve punkt 52, 53, 54 og 55 i Van Hecke-betænkningen, der drejer sig om religionsfrihed. For mig er det fuldstændig ubegribeligt, at det i de fleste arabiske og muslimske lande straffes med døden, hvis man skifter religion fra islam til kristendom, buddhisme eller andre religioner. Det er ikke menneskeværdigt.

Junker (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, i disse to betænkninger er mange vigtige spørgsmål blevet berørt, og her kan vi ikke komme ind på dem alle, men tolerance, respekt og gensidig respekt løber altid panden mod en mur, når de universelle menneskerettigheder krænkes. I politisk praksis er der en konstant balancegang mellem håb og fortvivlelse. I øjeblikket er der grund til at være fortvivlet over det, der sker i Zimbabwe, men med hensyn til udviklingen i Sierra Leone er der måske håb. Men det kan igen se helt anderledes ud i overmorgen.
I Cotonou-aftalen har vi fastsat rammerne for AVS-samarbejdet på grundlag af menneskerettigheds- og demokratiklausuler, forpligtelsen til retsstatslige forhold og good governance. Vi har et instrument, selv om det ikke er så komplet, som vi - os, der parlamentarisk set støtter arbejdet med den politiske dialog - kunne have ønsket. Jeg mener, at denne politiske dialog er utrolig vigtig, for kun gennem dialog kan man til sidst nå til enighed. Derfor stilles der også krav om konsultation, inden det kommer til en suspendering. Men heller ikke det er nogen smal sag. Man må frem for alt spørge sig selv, hvordan vi kan straffe de diktatoriske regimer, uden at vi samtidig straffer folket. Jeg vil i den forbindelse gerne referere til et ordsprog, som man ofte bruger i Tyskland: "Det umulige klarer vi med det samme, mirakler tager lidt længere tid".
Vi er nødt til at holde stand, og jeg ved ikke, om menneskerettigheder i dag virkelig krænkes mere end tidligere. Men det står fast, at forbrydelsen er blevet offentlig. Vi ved i dag mere, og det betyder naturligvis også, at det er nødvendigt at handle. Men i og med at forbrydelser nu er blevet offentlige, og at der næsten altid er et kamera i nærheden, har vi mulighed for at tage hånd om det, der tidligere foregik i det skjulte.

Sbarbati (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne give udtryk for min tilfredshed med begge betænkninger, som efter min mening supplerer hinanden fint. Jeg er dog ikke fuldstændigt tilfreds med dem, eftersom der er et betydeligt hykleri i de væsentligste udtalelser. Når vi siger, at der til stadighed sker fremskridt på verdensplan, bør vi nemlig også sige, at volden stiger lige så støt, at undertrykkelsen og de barbariske handlinger tiltager, og at menneskerettighederne bliver krænket. Efter min mening er det dog positivt, at menneskerettighederne netop er medtaget i vores udenrigspolitiske prioriteringer, og at man gør opmærksom på nye former for slaveri, navnlig terrorisme, tvungent børnearbejde og tvungen prostitution. Det er ligeledes positivt, at der er en fælles holdning til disse problemer, hvor man inddrager Verdenshandelsorganisationen og Den Internationale Arbejdsorganisation. Det gælder således om at bekæmpe menneskets udnyttelse af andre mennesker på alle områder og inden for alle sektorer, ikke mindst hvad angår børn og seksuelt misbrug af børn.
Det er vigtigt, at man i disse to betænkninger for første gang understreger, at der skal træffes nogle positive foranstaltninger for at fremme menneskerettighederne. Der er således ikke kun tale om kritik, og det gælder selvfølgelig ikke kun om at gøre opmærksom på disse overtrædelser, men også om at fremme menneskerettighederne på to måder. For det første skal der, sådan som Parlamentet har givet udtryk for, indføres en menneskerettighedsambassadør, og for det andet skal der oprettes et europæisk agentur til fremme af menneskerettighederne. For at gennemføre disse to ting er det nødvendigt med en ordentlig udenrigspolitik, der bygger på konkrete forslag, som vi stiller, og som vi gør en indsats for at føre ud i livet.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, menneskerettighederne er et spørgsmål, som de spanske socialdemokrater er særligt opmærksomme på, og det skyldes, at mens disse rettigheder for de fleste af EU's medlemsstaters mænd og kvinder allerede var et af grundlagene for deres sameksistens, måtte vi gennemgå årtiers bestræbelser og lidelser, før vi opnåede en acceptabel og værdig situation for menneskerettighederne i vores samfund.
Alt det ved ordføreren, Rosa Díez, udmærket. Hun ved det endda bedre end de fleste, for som basker og demokrat tilhører hun en gruppe spaniere og europæere, som endnu i dag må kæmpe mod den ultranationale terrorisme for at konsolidere de grundlæggende rettigheder, der er EU's vartegn.
Mit indlæg vil mest være en støtteerklæring til det, som fru Díez og hr. Van Hecke siger og foreslår, og så vil jeg tilføje et par bemærkninger. Den første er, at de forskellige og glimrende initiativer, der foreslås, ikke må fortolkes restriktivt. F.eks. drejer det sig ikke så meget om, at et meget højt niveau for gennemførelse af menneskerettighederne skal være en forudgående betingelse for, at EU etablerer samarbejdsforbindelser med tredjelande, men om, at målet med og resultatet af det samarbejde skal være, at respekten for menneskerettighederne øges i de lande, der samarbejdes med.
Min anden bemærkning imødegår en kritik, som vi allerede har hørt, der går ud på, at vi stiller mange krav på menneskerettighedsområdet, når vi taler om tredjelande og især udviklingslande, mens vi er meget tolerante over for åbenlyst utilfredsstillende forhold på det selv samme område i EU's egne lande.
Det er ikke rigtigt. Sagen er, at disse betænkninger udelukkende drejer sig om tredjelande, men jeg betragter det som en selvfølge, at vores moralske og politiske autoritet i samarbejdet med EU's omverden, som vi ønsker at få en sammenhængende forbindelse med, vil være meget mere troværdig og effektiv, når vi foregår med et godt eksempel, og når det, vi anmoder de øvrige om, bekræftes af vores egen optræden og af vores krav til os selv om at gøre fremskridt for hver dag, der går, om at forbedre alt det, der vedrører menneskerettigheder på Unionens område.

Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, på vegne af Kommissionen og navnlig på vegne af min kollega hr. Patten, der ikke kan deltage i forhandlingen i dag, vil jeg gerne takke fru Díez González og hr. Van Hecke for deres betænkninger, der supplerer hinanden fint. Fru Díez González, i Deres betænkning om Kommissionens meddelelse om menneskerettigheder opfordrer De institutionerne til at udarbejde en fælles adfærdskodeks, der skal ligge til grund for EU's relationer til tredjelandene. Kommissionen bekræfter på ny betydningen af et konstruktivt dynamisk koncept for EU's relationer til andre stater, der er baseret på kritisk partnerskab og samarbejde. Rådet bekræftede ligeledes dette tiltag med retningslinjerne for en menneskerettighedsdialog. Denne dialog vil navnlig føre til et positivt resultat, hvis respekten for menneskerettigheder og de demokratiske principper udgør et væsentligt element i de aftaler, der er indgået med tredjelande, og disse aftaler så også indeholder en menneskerettighedsklausul. Et sådant skridt - det er også blevet nævnt her - blev taget med Cotonou-aftalen. Kommissionen vil gerne diskutere en fremtidig udformning og en målorienteret anvendelse af denne klausul og vil i den forbindelse fortsat tillægge Parlamentets synspunkter stor betydning.
Fru Díez González giver i sin betænkning endvidere udtryk for, at hun støtter oprettelsen af et EU-menneskerettigheds- og demokratiagentur, der skal udføre oplysnings- og rådgivningsopgaver. Kommissionen mener dog - hvilket også fremgår af dens meddelelse - at der er tilstrækkelige rådgivningsmuligheder og informationskilder EU. EU kan støtte sig til rapporter fra FN, Europarådet, og ikke mindst til et stort antal internationale ngo'er. Den egentlige udfordring for en institution ligger i at kunne bruge de forhåndenværende informationer hurtigt og effektivt og efterfølgende finde den politiske vilje til at træffe vanskelige afgørelser. Med endnu et konsultationsforum ville vi ikke magte denne udfordring. Det ville desuden være ekstremt vanskeligt for Kommissionen at give et sådant forum beføjelser inden for så følsomt et område som menneskerettigheder.
Hr. Van Hecke har i sin betænkning koncentreret sig om to hovedområder, for det første bekæmpelse af terror og for det andet bekæmpelse af de moderne former for slaveri. EU fordømmer eftertrykkeligt slaveri i alle dets former. Det er et begreb, der i dag ud over det traditionelle slaveri og slavehandel bl.a. indeholder alvorlige krænkelser af børns og kvinders rettigheder og udnyttelsen af visse afhængighedssituationer samt apartheid. Der er stadig millioner af mennesker i hele verden, der er berørt af dette.
EU har netop lige afgivet en erklæring om dette emne i Udvalget om Menneskerettigheder. EU benyttede lejligheden til at hilse de forskellige internationale instrumenter til bekæmpelse af disse former for slaveri velkomne, især ILO's instrumenter. EU har også stillet krav om en mere aktiv handlemåde over for menneskehandel. Med hensyn til de grundlæggende arbejdsstandarder præsenterede Kommissionen sidste år i sin meddelelse, der har titlen "Fremme af de vigtigste arbejdsstandarder og forbedring af den sociale styring i forbindelse med globaliseringen", en omfattende strategi, der skal opmuntre landene til at gennemføre og overholde de grundlæggende arbejdsstandarder.
Et konkret tiltag var Rådets vedtagelse af en revideret generel præferenceordning - et system med sociale incitamenter - der giver yderligere præferencer til de lande, der overholder de grundlæggende arbejdsstandarder. Desuden medfører alvorlige krænkelser af en af de grundlæggende aftaler med ILO fra nu af, at de generelle præferencer fratages midlertidigt. Det er årsagen til, at EU har udsat det generelle præferencesystem for Burma.
I mange lande har Kommissionen nu i stigende grad finansielt støttet projekter mod menneskehandel, handel med kvinder, tvangsarbejde for børn eller slaveri. Det er f.eks. projekter mod udnyttelse af mindreårige i Gabon, Benin, Togo og Nigeria eller projekter inden for rammerne af Stop- eller Daphne-programmerne, der er rettet mod menneskehandel og seksuel udnyttelse.
Hr. Van Hecke understreger meget rigtigt i sin betænkning, at begivenhederne den 11. september viser nye former for terror. Jeg vil nu tale om denne del af betænkningen. Bekæmpelsen af terror har med rette domineret hele den politiske debat. Overvejelser om menneskerettigheder kommer i den forbindelse til udtryk på forskellige niveauer. EU holder fast ved den vigtige juridiske skelnen, at det er stater, der kan krænke menneskerettigheder, mens terrorhandlinger juridisk set kategoriseres som forbrydelser og kriminalitet. Inden for alle terrorbekæmpelsens aspekter er det på trods af nødvendigheden af at gøre noget aktivt meget vigtigt, at vi selv og vores allierede respekterer de internationale menneskerettigheders værdier og den humanitære folkerets værdier.
Hr. Van Heckes betænkning henviser endvidere til det Europæiske Initiativ om Demokrati og Menneskerettigheder. Kommissionen arbejder aktivt på at gennemføre sin nye strategi. Det omfatter et noget mere langsigtet koncept, der fastlægger et begrænset antal kerneområder, som tillægges en central betydning, og hvor Fællesskabets arbejde kan medføre en reel ændring. Som hidtil vil Kommissionen også fortsat inddrage Europa-Parlamentet i diskussionen om, hvordan det Europæiske Initiativ for Demokrati og Menneskerettigheder skal gennemføres.
Jeg vil endnu en gang lykønske fru Díez González og hr. Van Hecke med deres betænkninger. Kommissionen hilser samarbejdet med Parlamentet velkomment, så vi i fællesskab kan fremme demokrati og menneskerettigheder. EU er baseret på respekt for menneskerettigheder, og dette fundament gælder både for den interne politik i Europa og for vores udenrigspolitik i Europa.
Formanden.
Mange tak, fru kommissær Michaele Schreyer.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.03 og genoptaget kl. 21.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0109/2002) af Wynn for Budgetudvalget om forslag til Den Europæiske Unions ændringsbudget nr. 2/2002 for regnskabsåret 2002 (7033/2002 - C5-0131/2002 - 2002/2043(BUD)).

Wynn (PSE)
Hr. formand, når man ser sig omkring, kunne vi have mødtes i baren. Det havde været langt hyggeligere. Det er rart at se dem, som er her. Selv om dette på dagsordenen er angivet som Wynn-betænkningen, er det først lige blevet Wynn-betænkningen. Det var hr. Costa Neves' betænkning. Carlos Costa Neves, der var budgetordfører for 2002, er nu en del af den portugisiske regering, og jeg var ked af at se ham forlade os. Han har gjort et fremragende stykke arbejde, og jeg vil gerne takke ham for hans arbejde i forbindelse med budgettet for 2002. Jeg kan forstå, at PPE-DE-Gruppen har udnævnt hr. Podestà til ny ordfører. Jeg er altså mellemleddet. Deraf følger, at der står Wynn på tillægs- og ændringsbudget nr. 2. Rådet og et par af medlemmerne er bekymret over vores ændringsforslag.
Medlemsstaterne ønsker med rette de penge tilbage, som ikke blev brugt sidste år. Det beløber sig til omring 10 milliarder euro, en betragtelig sum penge. Det er imidlertid ikke hele beløbet, da et beløb blev tilbagebetalt sidste år, og der er sandsynligvis stadig et par milliarder, som dukker op i tillægs- og ændringsbudget nr. 3. Vi har valget mellem at returnere pengene til medlemsstaterne eller forsøge at bruge dem andre steder.
En ting, der er blevet præciseret for os, er, at der på næste års budget kan være underskud, især inden for strukturfondene, hvor kategori 2-udgifter til udbetalinger meget vel kan være overskredet. En af grundene til vores ændringsforslag er derfor at afbøde det problem næste år ved at gøre pengene tilgængelige i år. Derfor vil medlemsstaterne ikke få 10 milliarder euro tilbage, men et beløb i størrelsesordenen 5,5 milliarder euro.
Rådet og visse medlemsstater har sat spørgsmålstegn ved lovligheden af ændringsforslaget og vores ret til at gøre det. Svaret er ganske enkelt: Ja, vi har ret til det. Vi har gjort tilsvarende ting siden 1994, hvilket aldrig er blevet betvivlet af Rådet, fordi det erkender, at det i sidste ende er traktaten, som tæller, og traktaten giver Parlamentet det sidste ord om budgettet, når formanden underskriver det. Det, vi betragter som en rutinesag med at ændre dette TÆB, har derfor givet et par af vores venner i Rådet idéer om at gøre indsigelse imod det fra et juridisk synspunkt. Det tror jeg ikke, de gør klogt i.
Det andet problem er tilsyneladende, at vi forsinker det nye system af egne indtægter ved ikke at vedtage TÆB i sin helhed i morgen. Ja, det gør vi, men det er ikke vores fejl. Kommissionen forsøgte af et godt hjerte at gøre Rådet en tjeneste ved at tilføje disse ændringer til dette TÆB. Vi ser dem også gerne, men helt ærligt, jo hurtigere vi vedtager TÆB ved andenbehandlingen ud fra den antagelse, at Rådet ikke er enig i førstebehandlingen, jo før sker ændringerne.
Rådets tredje kritikpunkt er, at der overhovedet ikke er mulighed for at bruge pengene i år. Hvis det er tilfældet, kan vi gøre noget ved det senere. Som jeg sagde, er TÆB nr. 3 undervejs. Vi har anmodet Kommissionen om oplysninger om, hvordan pengene kan bruges, om de kan bruges med tiden, eller om alle pengene kan bruges. Hvis Kommissionen støtter Rådets holdning, er vi naturligvis nødt til at tage det op til fornyet overvejelse. Gør vi det ikke under TÆB nr. 2, kan vi bestemt gøre det under TÆB nr. 3. For dem, der forsøger at læse mellem linjerne, håber jeg, at beskeden er rimelig klar, for det handler ikke kun om dette TÆB. Der er andre konsekvenser. Hvis jeg bruger ordet "finansforordning", falder tiøren måske hos nogle, og de begynder at forstå, hvad jeg taler om, når jeg bliver ved med at nævne TÆB nr. 3.
Et andet aspekt her er, at visse medlemsstater, min egen inklusive, siger, at der bliver et hul i deres egne budgetter. De har ret. Den nemmeste måde at fylde det hul på er at løse problemet hurtigst muligt. Det er imidlertid ikke kun forbundet med TÆB nr. 2 eller TÆB nr. 3, men også med finansforordningen. Jeg håber, at dette spørgmål kan lægges til side inden alt for lang tid med alle tre institutioners gode samarbejde for at glæde Rådet og os selv og sikre, at Kommissionen kan komme videre med det, den ønsker at gøre.

Garriga Polledo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg tror ikke, at jeg er i stand til at improvisere i fem minutter om budgetforhold. Men i hvert fald, hr. formand, fru kommissær, kære kolleger i Budgetudvalget og øvrige medlemmer med interesse for budgetforhold, indeholder Wynn-betænkningen - der tidligere var Costa Neves-betænkningen og om kort tid bliver Podestà-betænkningen, og det vil sige, at det har været en af valgperiodens mest sammensatte og overdragede betænkninger - nogle punkter, der er meget interessante at drøfte i Parlamentet.
For det første, og det er et spørgsmål, der, som vores formand, Terry Wynn, har sagt, berører Kommissionen, må man spørge sig selv, hvorfor det er nødvendigt med så mange ændrings- og tillægsbudgetter, som ofte giver sig udslag i administrative omkostninger, fordi de kræver en ny procedure, og især fordi vi med dem fordrejer og svækker den årlige budgetprocedure, og det ved vi alle sammen, for vi har diskuteret det mange gange. Det ville være at foretrække, at vi på en eller anden måde indskrænkede denne mulighed for at lave så mange ændringsbudgetter. Hvilket ikke er ensbetydende med, at Parlamentet ikke er enigt i politikken med ændringsbudgetter. Og hvad mere er, Parlamentet er, som De ved, rede til at forsvare dets rettigheder, så ændringsbudgetterne bliver ved med at være en del af den eksisterende procedure i den nuværende form og med de eksisterende rettigheder for Parlamentet. Vi er altså tilfredse med grundlaget, tilfredse med, at ændringsbudgetterne opretholdes, og med, at Parlamentet har indflydelse på dem.
I dette tilfælde er der tale om et budget med saldoer, et enormt budget og et enormt overskud. Der er tale om 10 milliarder euro og yderligere 1,2 milliarder, der er budgetteret. Næsten 12 milliarder euro. Penge, som allerede var budgetteret, og som vil blive betalt tilbage til medlemsstaterne på grund af manglende udnyttelse. Et budgetoverskud i en national budgetpolitik er en god ting, det er en opsparing. Det er mange gange en budgetindsats, fordi der er blevet sparet på udgifterne, og det er penge, der går tilbage til statskassen eller skatteyderne. Men her er der tale om et anderledes overskud. Der er tale om manglende udnyttelse af budgetbevillinger, der i sin tid blev vedtaget af Europa-Parlamentet. Der er tale om dårlig gennemførelse, dårlig forvaltning. Vi ved ikke, om det er Kommissionens ansvar, medlemsstaternes ansvar, de regionale myndigheders ansvar, eller hvis ansvar det er, men det er et faktum, at vi har 12 milliarder euro, som er blevet forvaltet dårligt og vil blive betalt tilbage til medlemsstaterne.
Det er ikke en god nyhed for nogen. Naturligvis mener jeg ikke, at det er en god nyhed for hverken Kommissionen eller Parlamentet. I grunden er det heller ikke en god nyhed for finansministrene, selv om det kan synes sådan, for det er europæiske midler, fællesskabsmidler, som har en multiplikatorvirkning på de nationale økonomier. Hvis de ikke anvendes, vil denne multiplikatorvirkning naturligvis ikke forekomme. Derfor er tilbagebetalingen af disse penge faktisk en fortabelse af muligheder.
Hvis man imidlertid ser tingene fra den positive side, vil dette budget gøre det muligt for os at undersøge, hvordan vi kan nedbringe saldoen for fremtidige betalinger og betalingsbehovene for 2003. For at sætte os ind i betalingerne for 2003 bør vi naturligvis starte med betalingerne for 2002, og det er årsagen til disse ændringsforslag til betalingsbevillinger på 4,5 milliarder euro, som jeg tror, at hele Parlamentet er enigt i, for de berører alle udgiftsområder. Fra strukturfondene over Leonardo-programmerne til programmerne for vores indsats udadtil, de dækker hele viften af budgetbehov i form af betalinger.
Vi ved, at dette ikke behøver at være en endelig holdning. Det politiske liv er et forhandlingsliv. Der skal forhandles med Kommissionen og Rådet. Måske er det ikke nødvendigt med så mange betalingsbevillinger. Måske skal indsatsen i 2003 være større. Måske ønsker Rådet at gøre sig overvejelser om den korrekte måde at opretholde de interinstitutionelle forbindelser på, navnlig med Parlamentet. Jeg er sikker på, at de tre institutioners opgave i løbet af denne måned, der varer indtil den anden mødeperiode i maj, hvor vi træffer endelig beslutning, vil være præget af mange forhandlinger, og vi er naturligvis alle sammen meget optimistiske.

Walter (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, hver gang et nyt år starter eller relativt hurtigt i det nye år har vi faktisk altid denne procedure. Det kunne på en eller anden måde se ud, som om finansministrene har brugt påsken på store påskeæg fra Europa, nemlig de penge, der tilbageføres, som naturligvis lægger pres på de nationale budgetter, og som vi skal træffe afgørelse om her i begyndelsen af det nye år. Som det allerede er blevet nævnt flere gange, skal vi diskutere det aktuelle tillægs- og ændringsbudget på over 10 milliarder, og også de 2 milliarder, der jo mere eller mindre er blevet varslet, vil blive diskuteret. Men vi skal huske, at vi ved udgangen af sidste år allerede tilbageoverførte 1,2 milliarder på forhånd, og det vil sige, at vi i alt taler om over 13 milliarder ubrugte midler for dette år.
Det er også sådan, at der ved udgangen af hvert år - når julen nærmer sig - ikke ligefrem er julegaver til Parlamentet. Så skal vi altid kæmpe for at fremskaffe de ubetydelige beløb, der ikke er til rådighed for vigtige politiske opgaver. I de sidste tre år har det den ene gang handlet om bevillinger til Kosovo, hvor vi virkelig måtte kæmpe hårdt for omsider at få penge. Det har også handlet om Serbien og om støtte til fiskeriet i den sydlige del af Unionen - i Spanien og Portugal - og vi var endda nødt til at bruge vores nødreserver, så vi sidste år kunne sikre genopbygningen af Balkan.
Men denne tilbageførsel er i virkeligheden ikke noget at glæde sig over, for det betyder kun, at bevillingerne ikke er blevet brugt. Det kan betyde, at der ikke fandtes tilsvarende programmer, at medlemsstaterne ikke har arbejdet tilstrækkeligt seriøst, eller at rådgivningsmulighederne for borgerne ikke er udnyttet godt nok. Men det betyder under alle omstændigheder, at alt det, der er varslet, jo også skal gennemføres på et eller andet tidspunkt, og enhver tilbagebetaling af betalinger i dag er et lån i fremtiden, for hvis det ikke udbetales nu, vil det blive udbetalt på et eller andet tidspunkt i fremtiden, og det giver kun anledning til begrænset glæde. Jeg mener, at man her må gøre klart, at det i virkeligheden ikke er en hjælp.
Jeg foreslog allerede for to år siden, at alle pengene skulle tilbageføres, og så kunne man oprette en reservepulje eller en beredskabspulje, hvor man sætter penge ind, f.eks. 10% af de midler, der skal tilbageoverføres. Det ville jo være en hel anden fremgangsmåde. Pengene skulle ikke hele tiden føres frem og tilbage, men vi ville have mulighed for at planlægge mere seriøst, og det ville hjælpe os til at gøre fremskridt på andre områder. Når man diskuterer tillægs- og ændringsbudgetter, er der mange måder at anskue det på, bl.a. denne.
Parlamentet skal først og fremmest bestræbe sig på at ændre tillægs- og ændringsbudgettet på en sådan måde, at det ikke vil være nogen stor del, der skal tilbageføres til medlemsstaterne. Vi har netop hørt, at der på mange områder er betalingskrav for at kunne klare fortidens forpligtelser. Vi vil ihærdigt forsøge at få en diskussion med Rådet i de nærmeste dage og uger. Vi vil i høj grad være opmærksomme på, hvor forhandlingsvillig og åben Rådet er over for os. Jeg mener, at der er mulighed for at finde nogle gode løsninger. Alle skal vide, at samarbejde betyder, at alle er indstillet på at tale sammen. Det gælder også for tillægs- og ændringsbudgettet, ligesom det også altid gælder i budgetproceduren. Det er vi indstillet på, og vi er også indstillet på at diskutere meget indgående med hinanden og om nødvendigt også udveksle argumenter.

Virrankoski (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Wynn for en god betænkning og bekendtgøre, at jeg fuldt ud støtter hans tanke om at ændre finansforordningen.
Tillægs- og ændringsbudgettet, som nu er til behandling, indeholder to væsentlige ting, nemlig grundlaget for opkrævning af egne indtægter og overførsel af sidste års overskud til dækning af budgettet for i år.
Honoraret for at opkræve de traditionelle egne indtægter forhøjes fra 10% til 25%, og momsen på betalingen falder fra 1% til ca. 0,5%. Ændringen er baseret på den nye afgørelse fra Rådet, som først nu er blevet ratificeret. Den gavner særligt EU's nettobetalere. Tysklands medlemsindbetaling falder på årsplan med ca. 847 millioner euro og Nederlandenes med 505 millioner euro samt Sveriges og Østrigs med ca. 140 millioner euro. Medlemsindbetalingen stiger i Italien med ca. 757 millioner euro og i Frankrig med ca. 458 millioner euro. Afgørelsen viser, hvor følsom EU's medlemsindbetaling er indenrigspolitisk, da den kun udgør ca. 1% af bruttonationalproduktet.
Et politisk vanskeligere spørgsmål er de uudnyttede bevillinger fra sidste år, efter sigende svimlende 18 milliarder euro eller 20% af hele budgettets slutsum. Alene af strukturfondenes bevillinger forblev 10,5 milliarder euro eller 32% uudnyttede. Allerede sidste år forblev 6,5 milliarder euro af disse midler uudnyttede.
Grunden til dette underforbrug er fortrinsvis Kommissionens bureaukrati. Det er vanskeligt at få gennemført beslutninger. Beslutningsproceduren er rodet og uklar. Der mangler et klart hold og et personligt ansvar i hele processen. Dokumenter ligger i arbejdsværelserne, og ingen tager sig af eller modsætter sig, at beslutningerne forhales. Hvis gennemførelsen af budgettet i et medlemsland var lige så svag, ville regeringen uden videre falde. Derfor må Kommissionen virkelig stramme sig an.

Turchi (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, først vil jeg gerne lykønske hr. Costa Neves, da han så afgjort har givet et vigtigt og altid positivt bidrag til udvalgets arbejde i de senere år.
Som ordføreren så rigtigt gør opmærksom på i betænkningens begrundelse, har det ændrings- og tillægsbudget, som vi skal stemme om i morgen, to kendetegn. For det første opfører man et foreløbigt beløb på 10 milliarder euro på budgettet for 2002 på grund af det overskud, der er overført fra 2001. Dette overskud skyldes den manglende udnyttelse af strukturfondene og landbrugsudgifterne, og det svarer praktisk taget til en tilbagebetaling til medlemsstaterne, som således får en væsentlig nedsættelse af deres betalinger til budgettet for 2002. For det andet bliver indtægterne på budgettet for 2002 beregnet igen på baggrund af Rådets nye afgørelse om egne indtægter, og som følge heraf vil medlemsstaterne kunne tilbageholde 25% i stedet for de tidligere 10% af de traditionelle egne indtægter til dækning af opkrævningsudgifterne.
Det, som interesserer mig mest i øjeblikket, er dog det første aspekt af dette budget. Hvis ikke vi lader os vildlede af den populistiske indfaldsvinkel, at vi har sparet penge, er hele situationens alvor meget tydelig, nemlig at Europa-Kommissionen, som for millioner af europæiske borgere - med rette eller urette - er et symbol på EU, på integrationen og på fremtiden, ikke har været i stand til at gennemføre det budget, som Parlamentet og Rådet har vedtaget, og nu står med et overskud på 12%. Men vi kan også betragte spørgsmålet fra en anden synsvinkel, nemlig at medlemsstaterne, som hele tiden beder om flere penge til strukturforanstaltninger, og som nu, hvor udvidelsen står for døren, kæmper en sej politisk kamp, for at deres egne borgere ikke skal miste EU's strukturstøtte, ikke har været i stand til at påtage sig de forpligtelser, de har indgået, og ikke har bedt om de allerede bevilgede beløb.
Kære kolleger, det er klart, at der er tale om et ret udbredt problem, og det er et problem, som kræver en hurtig løsning, eftersom det er en hån mod vores medborgere, og eftersom det reelt latterliggør os over for befolkningen, der hele tiden bliver mindre villig til at forstå, men til gengæld stadig mere villig til at drage forhastede beslutninger.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, fru kommissær, jeg tror, at vi i aften når frem til en flot enstemmig støtte af ordførerens og formanden for Budgetudvalgets holdning, og jeg tror, at Rådet via sin - skal vi kalde det - mellemmand skal lytte til det, som i morgen bliver resultatet af forsamlingens afstemning, for indimellem kan man tvivle lidt på enstemmigheden, men af og til viser den en institutions vilje til at afstikke sit territorium og gøre sin stemme gældende over for en gren af budgetmyndigheden, som nogle gange har en svag tendens til at glemme den eksisterende balance mellem Parlamentet og Rådet og lidt forsøger at trænge sig ind på vores enemærker i form af beføjelser og privilegier og i form af den rolle, vi spiller over for offentligheden. Det er et alvorligt problem, kan man sige, fordi en så stor sum i virkeligheden ikke når at blive brugt, det er ikke muligt at bede os om decharge og måske carte blanche på den måde uden overhovedet at overveje det og uden overhovedet at stille de spørgsmål, som er ved at blive stillet i aften.
Så uanset hvordan situationen udvikler sig, tror jeg, at vi gjorde det rette over for vælgerne, de europæiske borgere og os selv ved at stille spørgsmålet om nærværende tillægs- og ændringsbudget og med denne gestus fortælle Rådet, at de skal være klar over, at vi altid er to om at træffe en beslutning, og at det både er logisk og stadfæstet i traktaterne. Vi har en TÆB-saldo, og vi har også et ansvar som budgetmyndighed. Det lever vi op til, vi afventer Rådets svar og Kommissionens opfølgning, og det meddeler vi ved andenbehandlingen, for der er et problem, det er rigtigt at stille spørgsmål til det, og vi har gjort ret i at stille det som gjort.

Naranjo Escobar (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, det ændringsbudget, som vi i dag diskuterer i en næsten snæver kreds, røber, som det er blevet tilkendegivet, en endemisk dårlig gennemførelse af betalingsbevillingerne, for hvad beløbets størrelse angår, er det snarere reglen end undtagelsen.
Opgørelsen for 2000 gav et overskud på betalingsoverslaget på ca. 11 milliarder euro, og for 2001 kan det blive omkring 14 milliarder, et overskud, som naturligvis i de kommende år vil lette medlemsstaternes bidrag til de enkelte.
Det betyder, at disse procedurer er tvivlsomme, og at deres legitime brug er undergravet. De manglende tilpasninger vedrører især udgiftsområde 2, for vi ved godt, at de første år, hvor regional- og samhørighedspolitikken iværksættes, at programmeringsfasen kræver meget tid og energi og mange ressourcer. Det er nok at nævne, at fællesskabsrammen for støtte til mål 1-områder blev vedtaget i oktober 2000 for mit lands vedkommende, og denne beslutning er betingelsen for samfinansiering.
Resultaterne af betalingsforbruget i 2001 på dette udgiftsområde er bekymrende. Gennemførelsesprocenten faldt med 10% i forhold til året før og med 6% for mål 1-områder. Det endelige resultat er derfor en væsentlig stigning i RAL.
Den gældende lovgivning for strukturfondene bør derfor analyseres i lyset af dette. Den bør forbedres med henblik på udvidelsen for at sikre en bedre finansiel forvaltning af programmerne af indlysende årsager, nemlig fordi regionalpolitikken er essensen i det europæiske projekt og afgørende for, om integrationsprocessen kan gøre fremskridt, og fordi den er et afgørende instrument, som tilskynder til den bredest mulige opbakning.
I udgiftsområde 3 og 4 er der lignende problemer, men beløbene er mindre. Betalingsforbruget for foranstaltninger udadtil i 2001 faldt også med 5% i forhold til det foregående år, konkret nåede initiativerne til fremme af demokrati og menneskerettigheder kun op på 56% af de budgetterede betalinger. Fru kommissær, kære kolleger, jeg mener ikke, at Parlamentets ændringsforslag har andre formål end midlertidigt at udsætte en opsparing, der i stor udstrækning er forbigående for medlemsstaterne. De har ikke til formål at forhindre staternes forvaltning af finansielle strømme, men at rette op på en situation, som ikke er fornuftig set ud fra hverken et politisk eller et finansielt synspunkt.
For det første bør Kommissionen forbedre sine arbejdsgange under både budgetterings- og gennemførelsesfasen. I den forbindelse bør de vanskeligheder med betalingerne, der forventes for 2003, løses tilfredsstillende.
For det andet må Rådet forstå, at Parlamentet udøver sine beføjelser som budgetmyndighed fuldt ud, og at dette ændrede ændringsbudget betyder, at selv om Parlamentet ikke er på lige fod med Rådet, hvad angår egne indtægter, anmoder borgerne os på dette og andre områder under forhandling om en stabil institutionel ligevægt og en dialog, som kan skabe praktiske resultater, for der findes ingen alternativer, som kan skabe større fordele for alle.

Dover (PPE-DE).
Hr. formand, alle i Parlamentet her til aften kender årsagen til, at disse penge holdes tilbage i systemet. Det er, fordi der er et stort behov for, at strukturfondene anvendes i de forskellige lande og regioner. Vi er nu ca. to og et halvt år igennem den syvårige programmeringsperiode 2000-2006. Vi er dermed over 30% igennem og har i høj grad vist manglende udnyttelse. Vi giver nu medlemsstaterne en chance for at få styr på tingene og bruge pengene til at hjælpe med til at forbedre miljøet, arbejdsforholdene og beskæftigelsesudsigterne i hele EU. Det er til en forbedring af økonomien som helhed og af forholdene i vores områder.
Vi indtager en ansvarsfuld holdning, og det glæder mig at se enighed i Parlamentet her til aften. Jeg håber, at det afspejles ved afstemningen i morgen. Det er bestemt meget vigtigt for at sikre, at landene bruger disse penge, at gøre det muligt for den private sektor at få styr på tingene, fordi vi, de nuværende 15 lande, med udgangen af 2006 ved udvidelsen, mister muligheden for strukturfinansiering. De andre fem eller 10 lande, der kommer ind i EU, vil kræve strukturfinansiering til deres lande. Vi får en meget hurtig afslutning. Det kan meget vel være, at vi ikke engang tillader overlapning i 2007-2008 på forbruget, hvis vi kommer længere bagud. Jeg vil derfor tilskynde hver enkelt regering i EU til at bruge pengene, bruge dem effektivt og bruge dem hurtigt. Jeg bifalder absolut formandens rettesnor til os som holdledere så at sige om at sikre, at vi i morgen vedtager at tilbageholde de nødvendige penge og tilskynde landene til at bruge dem ordentligt.

Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, denne aften er for mig en særlig aften, fordi jeg undtagelsesvist slet ikke er enig i Budgetudvalgets beslutning, men har en helt anden holdning i denne sag. Medlemsstaterne ønsker at få deres penge tilbage, og det har de også ret til ifølge traktaten, og det har Kommissionen forelagt i henhold til tillægs- og ændringsbudgettet. De penge, som medlemsstaterne overfører til det europæiske budget, og som vi ikke brugte sidste år, skal i henhold til lovgivningen betales tilbage til medlemsstaterne så hurtigt som muligt, og det skyldes udelukkende nationaløkonomiske årsager, fordi alt andet vil medføre nationaløkonomiske tab.
Sidste år havde vi et meget stort overskud, og jeg vil endnu en gang komme ind på de forskellige komponenter. Med tillægs- og ændringsbudgettet har vi nu flere komponenter, for det første overskuddet fra sidste år og for det andet implementeringen af den nye afgørelse om egne indtægter, der jo indeholder forskellige komponenter. Den nye afgørelse om egne indtægter, som blev vedtaget i Berlin, skulle træde i kraft den 1. januar 2002. Da adskillige medlemsstater har godkendt afgørelsen for sent, måtte budgettet for 2000 stadig baseres på den gamle afgørelse om egne indtægter. Det vil helt konkret sige, at de nuværende medlemsstater delvist skal betale større bidrag, end de skal ifølge den nye afgørelse om egne indtægter.
Den nye afgørelse om egne indtægter indholder forskellige komponenter. 25% af toldindtægterne kan forblive i medlemsstaterne, andelen af momsindtægter tilbageføres, mens andelen af bruttonationalindkomsten stiger. Dermed opstår der en forskydning af de finansielle byrder. Og så er der den tredje komponent, nemlig at fire medlemsstater så at sige får rabat på Storbritanniens rabat på medlemskabet, altså en rabat på en rabat.
Det blev vedtaget i den form. Det skal nu implementeres, og Kommissionen har derfor også forbundet det med overskuddet. Tilbageførsel af toldandele, så medlemsstaterne kan beholde 25% af toldindtægterne, gælder fra 1. januar 2001. De penge, der var nødvendige til dette formål, har vi naturligvis modregnet i overskuddet, fordi beløbene ellers skulle føres frem og tilbage.
(Tilråb: Udmærket!)
Det glæder mig at høre hr. Walter!
Men nu vil jeg kort forklare, hvordan overskuddet har fået denne størrelsesorden. Det er korrekt - og det er allerede blevet nævnt her - at overskuddet og underimplementeringen inden for strukturfondene bevæger sig inden for en størrelsesorden på 10 milliarder euro. Jeg vil endnu en gang understrege, at det i denne fase i forbindelse med det nye program ikke længere handler om, at Kommissionen har været for langsom med projektbevillingen, men vi har nu en bestemmelse om, at Kommissionen betaler beløbet tilbage til medlemsstaterne, når de viser en regning for et implementeret program. Hvis der ikke er nogen regninger, kan der naturligvis heller ikke blive udbetalt noget. I 2000 havde vi stadig mulighed for at foretage forskudsbetalinger, som det er fastlagt i den tilsvarende ordning. I 2001 var det ikke længere muligt, og faktisk må man spørge sig selv, hvorfor medlemsstaternes vurderinger af deres temmelig store behov for at implementere programmerne var meget større end de beløb, der senere blev hævet.
I forbindelse med overskuddet er der endnu et par ting, jeg gerne vil gøre opmærksom på. For det første har der på det landbrugspolitiske område været reelle besparelser i en størrelsesorden på 2 milliarder euro, hovedsageligt fordi afmatningen på markedet for oksekød efter BSE-krisen alligevel ikke varede så længe som først antaget. Her blev markedet hurtigere stabilt. Markedssituationen var på andre områder bedre, end man havde forudset. Her kan man virkelig tale om reelle besparelser, som man kan glæde sig over. For det andet blev der på det udenrigspolitiske område, altså i udgiftsområde 4, næsten hævet 90% af de midler, der var til rådighed. Her er der i det andet år sket en forbedring i forhold til tidligere, og jeg synes, man skal understrege, at forvaltningsreformerne, som mine kolleger Chris Patten og Poul Nielson har indført på det udenrigspolitiske område, nu virkelig bærer frugt. Så nu er der altså ikke længere hold i den bebrejdelse, at EU giver store løfter, men i virkeligheden ikke gennemfører noget.
Naturligvis venter medlemsstaterne på, at det store overskud fra sidste år igen skal strømme tilbage til deres budgetter. Det drejer sig om en størrelsesorden, der nu virkelig er økonomisk relevant for medlemsstaternes budgetter. Når De tænker på, at det økonomiske slow down, som vi har haft siden den 11. september, naturligvis påvirker de offentlige budgetter i medlemsstaterne, er det indlysende, at medlemsstaterne venter på, at pengene skal komme retur fra det europæiske budget, så de kan undgå større underskud. Kommissionen mener, at det set ud fra et fællesøkonomisk ansvar ville være fornuftigt at undgå forsinkelser. Jeg vil nu sammenfatte hr. Walters og hr. Wynns bidrag. Der blev ikke givet nogen påskeæg, og hvis vi ser på tidsplanen, vil der heller ikke være nogen pinsebuketter, men jeg tager også gerne anmodningen fra Budgetudvalgets formand til mig om, at der heller ikke umiddelbart skal være julegaver!

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
(A5-0066/2002) af Martens for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om handlingsprogrammet for generel hensyntagen til kønsaspektet i Fællesskabets udviklingssamarbejde (KOM(2001) 295 - C5-0464/2001 - 2001/2193(COS));
(A5-0067/2002) af Avilés Perea for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om Kommissionens beretning til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om lige muligheder for kvinder og mænd i Den Europæiske Union 2000 (KOM(2001) 179 - C5-0344/2001 - 2001/2144(COS)).

Martens (PPE-DE)
Hr. formand, i traktatens artikel 3 står der, at Det Europæiske Fællesskab vil udrydde al ulighed og fremme lighed mellem mænd og kvinder.
I 1995 nævnte Rådet i en beslutning ligestilling mellem kønnene som grundlag for udviklingssamarbejde. Ligeledes i 1995 vedtog man i Beijing på den internationale kvindekonference et handlingsprogram bestående af 10 punkter om at fremme ligestillingen mellem mænd og kvinder. Dette handlingsprogram blev støttet af alle tilstedeværende lande.
Den nuværende situation er meget mangelfuld, især med hensyn til udviklingssamarbejde. Det drejer sig i den forbindelse ikke kun om projekter for kvinder, men især om projekter med kvinder, det vil sige projekter, som iværksættes i samråd med kvinder.
På det forrige møde vedtog vi den meget omstridte Izquierdo Rojo-betænkning om kvinder og fundamentalisme. Betænkningen blev vedtaget med alle stemmer i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder. Alle er klar over problemet inden for dette område. Vi er ligeledes i høj grad enige om den retning, løsningerne går i. Udviklingssamarbejde er fortsat i for høj grad en sag for mænd.
Hr. formand, 70% af de ca. 1,5 milliard mennesker, som lever under fattigdomsgrænsen, er kvinder. Det vil sige, at de i høj grad mangler finansielle midler, men i praksis drejer det sig også om mere. Ofte drejer det sig ligeledes om manglende grundlæggende menneskerettigheder samt sociale rettigheder såsom ret til gode fødevarer, drikkevand, undervisning, sundhedspleje og arbejde.
Mennesker, som lever under fattigdomsgrænsen, har tillige ofte meget lidt kontrol med og adgang til tjenester, hjælpekilder og varer og er næsten ikke involverede i beslutningsprocessen. Det er interessant, at der er stadig flere tegn på, at der er en sammenhæng mellem fattigdom og manglende ligestilling mellem kønnene. I lande, hvor der er stor ulighed mellem mænd og kvinder, såsom Sierra Leone, Niger, Burkina Faso eller Mali, findes også den største fattigdom.
I lande, hvor der er mindre ulighed mellem mænd og kvinder, er der også mindre fattigdom. Desuden har udviklingsprojekter, f.eks. med hensyn til sundhedspleje, analfabetisme eller landbrug, større succes, hvis kvinder også er involverede i dem. Investering i piger fører tilsyneladende til lavere børnedødelighed og færre dødsfald blandt kvinder, giver større fødevaresikkerhed og betyder en forbedring af fattigdomsbekæmpelsen.
Det er ikke uden grund, at udviklingspolitikken derfor er baseret på princippet om bæredygtig, billig human og social udvikling, som er baseret på deltagelse. Menneskerettigheder, demokrati og retsstat er i den forbindelse uløseligt forbundne hermed, og derfor skal kvinder også involveres.
Hr. formand, siden Rådet for seks år siden definerede integration af kønsaspektet som udgangspunkt for politikken om udviklingssamarbejde, er der konkret sket skuffende lidt. Derfor er jeg glad for Kommissionens meddelelse. Handlingsprogrammet kan give et ekstra incitament til gennemførelsen af ligestilling mellem kønnene i EU-politikken om udviklingssamarbejde.
Jeg er enig i de tre hovedlinjer, som Kommissionen skitserer, nemlig analysen og integreringen af kønsaspektet inden for prioriterede områder i det fælles udviklingssamarbejde, den horisontale integration af kønsaspektet i projekter og programmer samt opbygningen af en intern kønskapacitet i EU. Disse tre punkter, og især det sidste, er meget vigtige. Det er ligeledes nødvendigt med en mentalitetsændring i Unionens egne organer. Hvis det personale, som skal bedømme, gennemføre og evaluere programmerne, ikke er opmærksomme nok herpå, hvordan kan der så nogensinde finde en ændring sted? Uddannelse af vores egne mennesker er nødvendigt, hvilket ligeledes gælder for en tilstrækkelig finansiel støtte til politikken.
Det er en skam og skuffende, at Kommissionen på ny vælger en økonomisk fremgangsmåde og især beskriver kvinder som et middel til økonomisk vækst. Efter min mening er man ikke tilstrækkelig opmærksom på, at kvinder er mennesker, som har ret til livskvalitet og derfor må og skal gøre krav på borgerrettigheder, politiske rettigheder og menneskerettigheder.
Formålet med femårshandlingsplanen er at omsætte Kommissionens gode hensigter i handling. Hensigterne må ikke forblive gode hensigter. Derfor skal planen udarbejdes nærmere i et arbejdsprogram med klart definerede arbejdsmåder, frister, finansielle midler og indikatorer.
Planen om at vedtage en midtvejsevaluering er god, og jeg håber, at Kommissionen vil involvere Parlamentet i tide i den forbindelse. Jeg vil endvidere gerne pege på betydningen af samarbejde med ikke-statslige organisationer og andre involverede organisationer på internationalt plan. Disse kan ofte have stor betydning.
Endelig, hr. formand, udløber forordningen herom i 2003. Den er det juridiske grundlag for budgetposten, som tager sigte på integrering af kønsproblematikken. I min betænkning slår jeg til lyd for at forny forordningen, så det arbejde, som skal udføres inden for dette område, kan fortsættes.
Avilés Perea (PPE-DE)
Hr. formand, fru kommissær, vi beskæftiger os med Kommissionens årsberetning for 2000, som har til formål at analysere de fremskridt, der er sket for lige muligheder for kvinder og mænd i EU.
Vi ser med tilfredshed, at kvinders erhvervsfrekvens er steget en smule, men vi må konstatere, at kvinder stadig ofte har deltidsansættelse, usikre ansættelsesforhold og dårligere karrieremæssige udsigter.
Vi har ikke opnået lige løn for lige arbejde. Forskellene er stadig meget store, og selv om vi har gjort nogle fremskridt, hvad angår overensstemmelse mellem arbejds- og familieliv, har vi heller ikke opnået en mere ligelig arbejdsfordeling i hjemmet, som ville betyde, at kvinden kunne få et større fagligt engagement i sit arbejde.
Når vi siger, at kvinden har brug for hjælp, tænker vi på mødre, unge mødre med småbørn, og vi mener, at det kan løses med flere børnepasningsfaciliteter. Et andet meget almindeligt fænomen er, at der er ældre mennesker i familierne, mennesker, som disse kvinder også tager sig af, handicappede personer, der giver husmoderen, kvinden, mere arbejde. Der tænkes normalt ikke på, at der er behov for social hjælp, f.eks. dagcentre, som kan bidrage til at tiltrække flere kvinder til arbejdsmarkedet.
Vi kan konstatere, at kvinden ikke gør fremskridt nok, hvad angår fremtidens samfund, det vil sige ny teknologi, informationssamfundet. Kun 20% af kvinderne deltager i denne sektor, og det er noget, vi burde tilskynde til ved at sørge for, at de kan få adgang til livslang uddannelse, da beskæftigelsen i fremtiden uden tvivl vil omfatte ny teknologi.
Der er stadig et overvældende underskud af kvinder i lederstillinger i virksomheder, sammenslutninger, politiske partier og offentlige institutioner. Vi forlanger gang på gang en større andel af kvinder, en bedre ligevægt mellem mænd og kvinder, men vi må konstatere, at det er vanskeligt at få kvinder ind i stillinger, hvor der skal træffes beslutninger. Derfor anmoder vi om innovative foranstaltninger og specifikke aktioner, som netop har til formål at sikre, at kvinden er bedre repræsenteret på alle områder, i erhvervslivet, med en bedre arbejdsfordeling mellem mænd og kvinder og med en bedre overensstemmelse mellem arbejds- og familieliv.
Vi skal overvåge opfyldelsen af fællesskabsmålet om ligestilling mellem mænd og kvinder i de programmer, der finansieres med europæiske midler, i henhold til traktaten, og tilskynde til, at flere kvinder får adgang til stillinger, hvor der skal træffes beslutninger. Disse mål skal også tages i betragtning under udvidelsen af EU, ved at det overvåges, at fællesskabsretten gennemføres i ansøgerlandenes nationale lovgivninger.
Vold i hjemmet, handel med og udnyttelse af kvinder er stadig et alvorligt problem, som vi fortsat skal arbejde med for at hjælpe ofrene og så vidt muligt fjerne årsagerne, f.eks. fattigdom og kvinders udsatte situation.
Som det ses, er der stadig meget arbejde, som skal gøres, der er stadig få kvinder i ledende stillinger, der er stadig for få kvinder på arbejdsmarkedet, og vi har især ikke opnået, at kvinden får lige løn for lige arbejde.
Jeg mener derfor, at vi må anmode Kommissionen og institutionerne om at overvåge nøjere, at målet om lighed opnås hurtigst muligt.
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Hr. formand, i aften behandler vi to vigtige betænkninger. Den ene omhandler Europa-Kommissionens seneste beretning om ligestilling i EU i 2000, et emne med meget stor betydning for demokratiet i EU og for opnåelsen af de udviklingsmål, vi satte os i Lissabon. Den anden omhandler handlingsprogrammet for generel hensyntagen til kønsaspektet i samarbejdet med tredjelande, et emne, der er meget vigtigt for en harmonisk udvikling af verden, men som vi har været længe om at blive bevidste om, eftersom der næsten er gået seks år fra det tidspunkt, hvor Rådet første gang karakteriserede hensyntagen til kønsaspektet som et princip for Fællesskabets udviklingspolitik, og fra offentliggørelsen af handlingsprogrammet. Hvis vi er selvkritiske, må vi indrømme, at kvindernes ulykkelige stilling i Afghanistan, der blev kendt efter terrorangrebet den 11. september, gjorde os bevidste om de tragiske vilkår, som kvinders rettigheder har i store dele af verden.
Den første betænkning omhandler vores egen verden. Fru Avilés Perea betonede klart - og jeg er enig med hende - at betænkningen i år fremviser forbedringer i forhold til de tidligere år, og vurderer de politikker, der anvendes i forbindelse med ligestilling, grundigere. Jeg vil også gerne gentage, at Udvalget om Lige Muligheder er utilfreds med Europa-Kommissionens manglende mulighed for at følge den reelle anvendelse af fællesskabslovgivningen om ligestilling. Vi bliver nødt til at finde måder til at følge disse politikker. Det har også stor betydning for de nye stater, vi skal modtage i vores midte. Med hensyn til målsætningerne fra topmødet i Lissabon skal medlemsstaterne, til trods for stigningen i beskæftigelsesgraden, yderligere fremme og styrke deres forsøg på at opstille konkrete mål i deres nationale handlingsprogrammer, så de opnår mere effektive politikker og kontrol med disse politikker.
Jeg er enig med ordføreren i, at vi må udtrykke vores bekymring over de usikre, kvalitetsmæssigt dårlige og manglende erhvervsperspektiver for kvinderne i Europa samt de manglende institutioner. Det handler ikke kun om børnehaver, men også om ældre- og sygepleje. Allerede under konferencen om handicappede, som det spanske formandskab afholdt, betonede man den store betydning, som institutionerne har for serviceringen af handicappede, for deres værdighed og for en lettelse af kvindernes ansvar. Jeg er enig med ordføreren i, at vi skal forstærke vores arbejde med at udarbejde kønsrelaterede statistikker, der giver os mulighed for at gengive kvindernes reelle situation på arbejdsmarkedet og i andre sektorer samt at anvende mere effektive politikker.

Gröner (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne rette en stor tak til fru Martens og fru Avilés Perea for deres betænkninger om handlingsprogrammet for generel hensyntagen til kønsaspektet i Fællesskabets udviklingssamarbejde og om årsberetningen for 2000. Jeg mener, at der er visse paralleller, og vi fra Den Socialdemokratiske Gruppe noterer med tilfredshed, at der er føjet endnu en vigtig del til gennemførelsen af Beijing-handlingsplanen - den internationale kvindekonference.
Rammestrategien for integration af kønsaspektet anvendes konsekvent. Vi står over for en grundig problemanalyse og ser her nogle klare handlingsanvisninger for en gennemførelse på regionalt og nationalt plan. Hos nogle beslutningstagere sætter kønsbevidstheden sig imidlertid igennem, og vi ved, at bæredygtig udvikling først skal slå an hos kvinderne. Vi ved også, at bæredygtig udvikling ikke er gratis. Derfor er det chokerende, at budgettildelingen for det kønsspecifikke udviklingssamarbejde, der i 1998 udgjorde 5 millioner euro, i 2001 er reduceret med 60%. Hvordan skal det muliggøre en nytænkning? Jeg husker desuden, at medlemsstaterne havde forpligtet sig til at bruge 0,7% af deres bruttonationalindkomst på udviklingsbistand. Det er vi milevidt fra. Troværdigheden står på spil i de såkaldte udviklede lande, hvis vi ikke handler omgående!
Jeg vil også gerne spørge Kommissionen, hvad der er blevet af gender desk i udviklingssamarbejdet. Hvordan skal vi forbedre reproduktiv sundhed og familieplanlægning, sikre adgangen til prævention og forebyggelse af hiv og aids, også i landdistrikter, hvis vi ikke øger budgetbevillingerne betydeligt?
På baggrund af den politiske debat er det ganske vist lykkedes os at gøre de metoder, der lader hånt om kvinders værdighed, mindre tabubelagt som f.eks. lemlæstelse af kvinders kønsorganer, offentlige tæsk, steninger, vold og seksuelt misbrug og fordømme disse forhold på internationalt plan og også bekæmpe dem politisk, men det skal også gennemføres. Vi har brug for konsekvente årsberetninger som den i Avilés Perea-betænkningen, så vi helt nøjagtigt kan kontrollere oplysningerne. Derfor støtter min gruppe de to betænkninger. Vi støtter dem fuldt ud og opfordrer Kommissionen til at gennemføre disse målsætninger.

Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, det er to meget forskellige betænkninger, vi behandler her i dag, men for begge betænkninger gælder i virkeligheden, at hvis ikke der foretages utrolige ændringer - både i forhold til udviklingslandene og i forhold til kvindernes situation i de vestlige lande, herunder også EU - ja så kan vi glemme alt om ligestilling. Men de metoder, der skal til, er selvfølgelig fuldstændig forskellige, og jeg vil gerne takke de to ordførere, netop fordi det af betænkningerne fremgår, at det er forskellige tiltag, der skal til.
Jeg vil navnlig i forbindelse med udviklingslandene fremhæve punkt 10, 11, 12 og 14 i betænkningen, hvor der bl.a. peges på nødvendigheden af at se nærmere på de religiøse, kulturelle, socioøkonomiske traditioner, og hvilken rolle de spiller i forhold til kvinderne i udviklingslandene. Det er fint, at vi siger "mainstreaming", men vi må altså ikke glemme konkrete handlingsprogrammer.
Når det drejer sig om EU, mener jeg, at en artikel i "The Guardian" i dag har en meget rammende overskrift: "Women can have it all - with a little bit of help". Baggrunden for artiklen er, at forskning i USA viser, at 42% af højtlønnede kvinder er barnløse. De går simpelthen for sent i gang, og de ligger under for den illusion, at kvinder kan få det hele. Det kan de ikke, det er noget, vi bilder dem ind. De kan ikke både have en karriere og et familieliv med børn. Derfor er den næste overskrift også: "A female-friendly state can make a significant investment in the future". Jeg tror, vi er nødt til at sige, at vi har en illusion om ligestilling i en række af de vestlige lande, men at det er og bliver en illusion, og vi skal altså ikke bilde os ind, at vi får ligestilling, før mænd også begynder at stille krav om at ville have det hele. Det er mændenes krav, der er nødvendige at bringe på banen nu.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, først vil jeg gerne takke og gratulere de to ordførere med nogle meget fine betænkninger. Man kan kun glæde sig over Kommissionens handlingsplan for hensyntagen til kønsaspektet i Fællesskabets udviklingssamarbejde.
Samtidig må jeg konstatere, at det er bemærkelsesværdigt og ret frustrerende, at det skulle tage seks år, fra Rådet vedtog sin afgørelse, til Kommissionen fremlagde sit handlingsprogram.
Nu er det vigtigt, at de prioriterede områder i handlingsprogrammet koordineres med målsætningerne i Fællesskabets rammestrategi for ligestilling, hvor udvikling jo er et gennemgående tema. Vigtige aspekter af disse målsætninger er økonomisk ligestilling, ligestilling i forbindelse med beskæftigelse og politisk repræsentation og samme sociale fordele samt fremme af kvinders menneskerettigheder. Målsætningerne drejer sig egentlig om både kvinders og mænds værdighed, ja, faktisk ligefrem om menneskeværdighed.
Hvis dette skal blive muligt også i udviklingslandene, skal der indføjes en forpligtelse til medtagelse af ligestillingsspørgsmål i alle kommende programmer og dokumenter om landestrategierne og ligeledes i strategier for fattigdomsbekæmpelse. Det er også vigtigt, at ligestillingsaspekterne bliver et obligatorisk krav i forbindelse med finansiering fra alle budgetkonti inden for udviklingspolitikken og ikke kun fra budgetposten for hiv og aids, hvilket i sig selv naturligvis er udmærket.
Kommissionen skal også snarest muligt fremlægge et forslag om arbejdsprogrammet og præcisere finansieringen og reglerne for gennemførelsen, så det hurtigt kan gennemføres. Vi ved fra utallige undersøgelser, at demokrati og udvikling kun kan opnås, hvis kvinderne i udviklingslandene inddrages fuldt ud. Derfor støtter jeg også forslaget i punkt 26 om, at det vigtige spørgsmål om opfyldelsen af Cotonou-aftalen på dette område tages op på et møde i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS/EU. Min gruppe vil støtte betænkningen.

Fraisse (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, jeg vil gerne først og fremmest takke fru Martens og fru Avilés Perea, hvis betænkninger vil skabe en behagelig enighed mellem os, tror jeg. Jeg vil også gerne tilslutte mig alt det, der er blevet sagt, samt understrege nogle nærmere angivne punkter i betænkningerne.
Først og fremmest synes jeg, at de har nogle ting til fælles, især når de klart påviser, hvordan fattigdomsproblemet og voldsproblemet er kønsbetingede problemer rundt om i verden. Det er vi kun alt for vant til, og jeg har netop hørt en masse taler om vold i mit eget land, uden at en eneste har peget på, at volden ikke udøves på samme måde af mænd og kvinder og på mænd og kvinder. Så jeg mener, det er vigtigt at anlægge en kønsvinkel i forbindelse med fattigdoms- og voldsproblematikken.
Jeg vil også gerne sige, at jeg, stillet over for denne vanskelighed - der er mange andre - men hvis jeg tænker på netop denne, tror, at af det, der ligger i støbeskeen til det næste direktiv, fru kommissær, så bliver det spørgsmål, der baserer sig på artikel 13, og som berører alle andre spørgsmål end beskæftigelse, nemlig spørgsmålet om individualisering af rettigheder, centralt. Hvad betyder individualisering af rettighederne? Det er rettigheder, som gives en person uafhængigt af ægteskabelig status. Det forekommer mig, at det er fremtiden. Og det er vigtigt at understrege, at disse betænkninger henviser hertil, og at vi skal kæmpe for netop det punkt, tror jeg. Vi skal også kæmpe i en tid, hvor en kandidat til præsidentvalget i mit hjemland drømmer om at sende kvinderne hjem til kødgryderne - det har han både sagt og skrevet. Jeg tror, at vi virkelig har brug for at organisere det, man ofte kalder forlig - som jeg ikke bryder mig om at kalde det - det vil sige planlægning, forbindelsen mellem det, man laver derhjemme og med børnene i familien, og det, der foregår i det offentlige rum, hvad enten det drejer sig om det politiske liv eller erhvervslivet.
Det er også et punkt, jeg tror, det er vigtigt at understrege, uanset hvilket land man taler om. Vi skal måske blot koncentrere os om fremtiden med individualisering af rettighederne og sammenkædning af erhvervslivet og det offentlige liv og så samtidig overveje dette direktiv. Selvfølgelig venter jeg Kommissionens forslag hurtigst muligt. Og så skal vi tænke på udvidelsen. Vi ønsker en gennemførelse af EU's acquis. Vi ønsker disse gennemførelsesbestemmelser. Vi ved, at det er vanskeligt. Vi er snart nogle stykker, der tager af sted til de baltiske lande, og vi ved, at det bliver vanskeligt.

Karamanou (PSE).
Hr. formand, vi behandler i dag to meget vigtige betænkninger om kvinders rettigheder. For nogle dage siden blev jeg spurgt, om jeg virkelig troede på, at der foregik overtrædelser af kvinders rettigheder i Europa. Jeg behøvede naturligvis ikke lang tids overvejelse for at kunne svare, at i sammenligning med andre områder på jorden er Europa faktisk et paradis for kvinders rettigheder. I de seneste år er der virkeligt sket et markant fremskridt, som det også fremgår af registreringerne i Europa-Kommissionens årlige beretninger. Men der findes stadig alvorlige problemer i det demokratiske Europa, nemlig vold mod kvinder under forskellige former såsom vold inden for familien, seksuel vold og vold på arbejdspladsen. Og det tjener det spanske formandskab til ære, vil jeg gerne betone igen, at det inkluderede disse emner i sine prioriteter og synliggjorde dem.
Det faktum, at ca. 500.000 kvinder hvert år sælges og købes i EU, er naturligvis en voldsom overtrædelse af de grundlæggende rettigheder, mens EU ikke er særligt bevidst om dette og da slet ikke har truffet nogen foranstaltninger for at bekæmpe problemet. Det faktum, at 3.000 kvinder alene i Storbritannien hvert år lemlæstes seksuelt på grund af de kulturelle traditioner, som indvandrere fra fundamentalistiske og udemokratiske regimer bringer med i bagagen, er ligeledes en overtrædelse af de grundlæggende rettigheder, sådan som vi f.eks. så det med æresdrabet i Sverige for nylig.
Det faktum, at arbejdsmarkedet i Europa stadig er opsplittet i køn, og at kvindernes løn er lavere end mændenes, at kun 25% af virksomhederne ejes af kvinder, og at kvinderne besætter de laveste trin i hierarkiet og ikke deltager i de administrative stillinger med ansvar og beslutningstagning, er eksempler på overtrædelser og forskelsbehandling af kvinder. Desuden må kvalitet, der er den centrale idé i den europæiske beskæftigelsesstrategis retningslinjer, også være et mål for kvinders beskæftigelse. Det samme gælder en styrkelse af de foranstaltninger, der skal forene det erhvervsmæssige og det familiære liv, og en individualisering af rettighederne, sådan som fru Fraisse meget rigtigt påpegede.

Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, det er fortsat rystende, hvordan kvinder bliver behandlet i mange udviklingslande. De skal ofte klare det hårde arbejde, føde og opdrage mange børn og belønnes nærmest ikke for det.
De har ingen eller kun begrænset adgang til undervisning. Kvinder lider hårdt under vold i hjemmet. Den reproduktive sundhedspleje er for det meste utrolig mangelfuld, og heller ikke politisk kan kvinder gøre deres stemme gældende.
Der skal brydes med kulturelle, religiøse og socioøkonomiske traditioner, som er i strid med en human og ligeværdig behandling af kvinder. Det er ikke en form for neokolonialisme at kæmpe for dette, men i stedet en absolut betingelse for effektiv udvikling.
Derfor skal bekæmpelsen af strukturel uret på en prominent måde være en del af den europæiske udviklingspolitik over hele linjen. Det er meget beklageligt, at jeg i aften er den eneste mand, som tager ordet. Vi mænd må ikke overlade kampen til kvinderne, for det er situationen simpelthen for uretfærdig til.

Eriksson (GUE/NGL).
Hr. formand, lighederne mellem disse betænkninger er slående.
For nylig påpegede hr. van den Bos, at kvinders vilkår i udviklingslandene er forfærdelige af forskellige årsager. Samtidig tænkte jeg på, at hr. Martens i sin betænkning skriver, at kvinder i udviklingslandene ofte diskrimineres med hensyn til adgang til levnedsmidler, sundheds- og sygehusvæsen, uddannelse, videreuddannelse, beslutningstagning, deltagelse i regionale programmer og økonomiske aktiviteter samt ejendomsret.
Det er jo præcis samme situation som i EU's medlemsstater. Måske ikke i samme grad, men som vi plejer at sige i Sverige: "Der er gradsforskelle i helvede".
I betænkningen står der ligeledes, at afhjælpning af manglende ligestilling og styrkelse af kvinders rolle og rettigheder er afgørende for social retfærdighed og udvikling. Dette gælder såvel udviklingslande som industrialiserede lande, inden for EU og i EU's medlemsstater.

Ghilardotti (PSE).
Hr. formand, også jeg vil gerne takke de to ordførere for det bidrag, de har givet med deres betænkning. Jeg vil dog navnlig komme ind på fru Avilés Pereas betænkning, for jeg er af den opfattelse, at årsberetningen - sådan som det allerede er blevet sagt - virkelig er et vigtigt instrument for os alle sammen, så vi kan overvåge, vurdere og kontrollere EU's og medlemsstaternes initiativer og disse initiativers overensstemmelse med lovgivningen og den overordnede strategi, som er fastlagt på EU-plan.
Som vores kolleger allerede har sagt, kan man i årsberetningen for 2000 konstatere, at der er gjort fremskridt, men den viser os alligevel et EU, som er problematisk, når det gælder tilværelsen for kvinder, som i mange tilfælde langtfra har nået målsætningen om lige muligheder. Ledighedsprocenten for kvinder er nemlig større end ledighedsprocenten for mænd, antallet af erhvervsaktive er stadig langt fra det mål, man satte sig i Lissabon, arbejdsmarkedet er stadig opdelt, kvinder er konstant og stærkt underrepræsenteret, når det gælder ledende stillinger, og der er ikke mindst en lønforskel, som ærligt talt er skandaløs her i Europa i det tredje årtusinde.
Fællesskabets rammestrategi for lige muligheder, mainstreamingen af kønsaspektet og hele EU's politik for lige muligheder går i den rigtige retning. Jeg er navnlig af den opfattelse, at beskæftigelsesretningslinjerne for 2002, ændringen af direktivet om adgang til arbejde og uddannelse, der fik en lykkelig afslutning med forliget i sidste uge, direktivet om ligestilling mellem kønnene i henhold til artikel 13, hvor jeg ligesom fru Fraisse mener, at vi bør lægge stor vægt på en individualisering af rettighederne - det er et direktiv, som Kommissionen forelægger for os om kort tid - og programmerne til bekæmpelse af vold mod og handel med kvinder er nye vigtige skridt i den overordnede strategi. Men vi skal gøre andet og mere end det. Når det gælder lønforskellen mellem kvinder og mænd, kvinders underrepræsentation inden for ledende stillinger og en ligelig fordeling af kvinder og mænd inden for beslutningstagningen, er det nødvendigt at gøre en kraftigere indsats for at stille alle til ansvar - arbejdsmarkedets parter, de politiske organisationer, institutionerne og medlemsstaterne - og måske også sørge for nogle mere overbevisende og stimulerende instrumenter end dem, der har været anvendt hidtil.

Junker (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil ikke bruge tiden på at redegøre for diskriminering af kvinder i udviklingslandene eller i andre lande, for det er blevet skildret mange gange. Jeg tror, problemet er tilstrækkeligt kendt. Kommissionen bestræber sig på at gennemføre princippet om integration af kønsaspektet ligesom Parlamentet, og ordførerne har også understreget det. Men når jeg ser på de ressourcer, der er til rådighed, spørger jeg mig selv, hvordan det skal kunne lade sig gøre. Integration af kønsaspektet er en top-down-proces, der forudsætter, at den nødvendige bevidstgørelse og de nødvendige uddannelsesforanstaltninger hos de relevante organisationer og myndigheder, i dette tilfælde Kommissionen, er til stede. Men vi ved, at der er stor personalemangel på dette arbejdsområde. Hvis der ikke sker noget afgørende i mellemtiden, har vi kun én national ekspert fra Sverige, der beskæftiger sig med kvinder og udviklingssamarbejde. Det er en mangel, som vi har klaget over i årevis, og desværre er der indtil nu ikke sket nogen ændring.
Vi kan ikke blive trætte af at understrege, at nøglen til udvikling ligger hos kvinderne. Men vi har overhovedet ikke mulighed for at gennemføre det tilnærmelsesvist. Fru kommissær, vil De ikke bede de ansvarlige for udviklingssamarbejdet om at tage vores dybe skuffelse til efterretning. Vi er skuffet over, at vi i mange dokumenter beskriver noget - der er jo som bekendt et tilsvarende program - men at det langtfra er muligt at anvende det på en tilfredsstillende måde. Her er der virkelig noget, der skal ændres. Det er i øvrigt også i Europas interesse. Hvis vi støtter kvinders empowerment i udviklingslandene, er det også en del af emancipationen på det europæiske område og vil også lindre nogle af de problemer, vi stadig har. Hvis kvinder ikke frigør sig, og hvis de ikke får nogle instrumenter, så de kan udvikle sig, vil der overhovedet ikke ske en udvikling!

Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, Anna Diamantopoulou er på vej til G8-topmøde, så derfor tager jeg diskussionen på hendes vegne. Og det gør jeg meget gerne, for netop ligestillingspolitikken hører jo faktisk til en af grundpillerne i den europæiske politik. Jeg vil først komme ind på Avilés Perea-betænkningen.
Årsberetningen om fremme af lige muligheder for kvinder og mænd i Unionen har lige siden, den blev udgivet første gang i 1996, så at sige været flagskibet for vores publikationer om ligestilling mellem mænd og kvinder. Beretningen informerer offentligheden om fremskridt på ligestillingsområdet, og samtidig er den naturligvis et overvågningsinstrument med hensyn til Kommissionens strategi om at integrere kønsaspektet i samtlige EU-politikker og programmer.
Det glæder mig at kunne konstatere, at Parlamentets foreliggende beslutning vurderer vores beretning i år som et kvalitativt fremskridt og giver en systematisk og kritisk evaluering af Fællesskabets initiativer og de nationale initiativer. Parlamentets beslutning indeholder derudover nye og meget konstruktive kommentarer og forslag, der er meget nyttige, når vi skal udarbejde de kommende beretninger om ligestilling. Jeg vil gerne rette en stor tak til ordføreren, fru Avilés Perea, for hendes betænkning.
Kommissionen har lyttet opmærksomt til Deres krav om at forbedre og opdatere statistikkerne om ligestilling samt udvikle et indeks for ligestilling mellem mænd og kvinder. Jeg kan allerede i dag informere Dem om, at årsberetningen for 2001 vil indeholde et tilsvarende statistisk bilag. Ligeledes arbejder eksperter inden for ligestilling allerede på at udvikle et ligestillingsindeks, og det er mit håb, at det allerede vil komme med i den næste årsberetning.
Et andet emne, der er meget vigtigt, er at fremme en mere ligelig repræsentation af kvinder og mænd i beslutningsprocesser. Vi behøver ikke at bekræfte hinanden i, at kvinder i høj grad stadig er underrepræsenteret i vigtige beslutningsorganer. Når vi ser på konventet, kan vi endnu en gang konstatere, at en ligelig repræsentation af mænd og kvinder langtfra er en selvfølge. Men jeg vil gerne understrege, at Kommissionen med oprettelsen af kommissærgruppen Equal Opportunities har gjort tiltag til, at ligestillingsspørgsmål også i vores institution bliver til et anliggende, der hører til på højt plan. Ligestilling mellem kønnene er en forudsætning for et velfungerende demokrati, og det er også Kommissionens holdning.
I Parlamentets beslutning lægges der vægt på tre andre punkter, nemlig ligestillingspolitik inden for strukturfondene, situationen i ansøgerlandene og alle former for vold mod kvinder. Til det første punkt vil jeg gerne sige, at Kommissionen i år har til hensigt at vedtage en meddelelse om integration af kønsaspektet inden for strukturfondene, hvor bidrag og konklusioner fra den tredje konference om integration af kønsaspektet inden for rammerne af strukturfondene vil indgå. Konferencen, der foregår i Spanien den 14. og 15. juni i år, bliver arrangeret af det spanske formandskab i tæt samarbejde med Kommissionen, der også støtter det finansielt.
Til det andet punkt vil jeg gerne sige, at der i ansøgerlandene sidste år var en positiv udvikling på ligestillingsområdet. Alle de nødvendige betingelser er ganske vist endnu ikke opfyldt. Kommissionen vil ikke kun følge gennemførelsen af denne del af acquis communautaire meget nøje, men vi har også gjort det klart, at der ikke vil være nogen overgangsordninger for de relevante direktiver og lovkomplekset. Det har Kommissionens formand og min kollega hr. Verheugen understreget på deres rejser i ansøgerlandene, og det er også et punkt, som jeg altid inddrager i mine forhandlinger.
Så kommer jeg til sidst til det tredje tema - et yderst vanskeligt tema om vold mod kvinder, vold i familien og problemet handel med kvinder med henblik på seksuel udnyttelse. Her handler det i endnu højere grad end på andre områder om at bevidstgøre offentligheden og udveksle oplysninger om innovative foranstaltninger. Det vil årsberetningen også bidrage til, og på baggrund af handlingsprogrammet står finansielle midler jo også til rådighed for foranstaltninger til bevidstgørelse.
Integration af kønsaspektet har ikke kun meget høj aktualitet for Fællesskabets interne politikker, men naturligvis også for udviklingssamarbejdet. Det har De også lagt vægt på i Deres bidrag. Kommissionens handlingsprogram om generel hensyntagen til kønsaspektet i Fællesskabets udviklingssamarbejde skal fremme gennemførelsen af dette politiske tiltag. Med Martens-betænkningen tager Parlamentet i dag stilling til denne meddelelse, og jeg vil gerne lykønske fru Martens, ordføreren, og også ordføreren for udtalelsen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde med den meget konstruktive og prægnante betænkning. De opfordrer her Kommissionen til at konkretisere handlingsplanen yderligere og fremsætte et formelt forslag til et detaljeret arbejdsprogram, der indeholder kvalitative og kvantitative indikatorer. Jeg kan forsikre Dem om, at vi med de ressourcer, vi har til rådighed, vil arbejde målrettet på at optage denne ambitiøse dagsorden i vores handlingsprogram. Vi vil uddanne vores medarbejdere og kontaktpersoner i de udvalgte partnerlande og belyse de forskellige roller og kompetencer i Kommissionen.
Vi vil forbedre analyserne inden for rammerne af programmeringsprocesserne for de forskellige programmer, revidere sektorretningslinjerne og de politiske retningslinjer og opstille indikatorer. Vi har lovet at aflægge rapport om fremskridtene og fremlægge midtvejsevalueringer og afsluttende evalueringer. Resultaterne fra evalueringen af Fællesskabets foranstaltninger til generel hensyntagen til kønsaspektet for perioden 1995-2001 vil foreligge sidst på året. På grundlag af denne evaluering vil der blive udarbejdet et forslag til en ny forordning, der træder i kraft, når den nuværende forordning udløber.
I vores handlingsprogram omfatter hensyntagen til kønsaspektet alle seks prioriterede områder i EU's udviklingssamarbejde. Det betyder, at alle tjenestegrene, der beskæftiger sig med udviklingssamarbejde, skal tage hensyn til ligestillingsspørgsmålet i deres daglige arbejde. I de ni måneder, der er gået, siden handlingsprogrammet blev vedtaget af Kommissionen, er der truffet forskellige foranstaltninger, for at programmet kan gennemføres effektivt. De fleste foranstaltninger omhandler de punkter, der blev nævnt i Deres betænkning. De foreslår f.eks., at en del af forvaltningsbudgettet skal være mærket til obligatorisk videreuddannelse af personalet inden for ligestillingsspørgsmål. Jeg kan fortælle Dem, at disse videreuddannelsesforanstaltninger allerede er i gang, bl.a. i Generaldirektoratet for Udvikling og Generaldirektoratet for Beskæftigelse, Sociale Anliggender og Arbejdsmarkedsforhold samt i Meda-teamene på det udenrigspolitiske område.
Under punkt 13 stiller De krav om en kønsspecifik analyse af landestrategipapirerne og de fremtidige strategier til bekæmpelse af fattigdom. Jeg kan fortælle Dem, at et stort antal landestrategipapirer allerede nu kontrolleres ud fra betragtningen om en kønsspecifik analyse. Resultaterne vil blive integreret i programmeringsprocessen og i forbedringen af vejledningerne og undervisningsmaterialet for personalet.
Under punkt 16 kræver De en evaluering af de offentlige budgetter ud fra deres indvirkning på ligestillingsproblematikken, altså en gender auditing af budgettet. Dette er et vigtigt punkt - også for mig personligt. Jeg vil gerne understrege, at der også er forskellige foranstaltninger i gang på dette område. Jeg håber, at jeg på den internationale kvindedag næste år kan fremlægge flere informationer og beretninger.
Med hensyn til Deres punkt 8 glæder det mig at kunne fortælle Dem, at Kommissionen i marts vedtog en meddelelse om bekæmpelse af skadelig praksis på sundhedsområdet og af fattigdom i udviklingslandene, hvor et centralt punkt er, at kvinder skal have bedre adgang til det elementære sundhedsvæsen, der også omfatter forbedrede serviceydelser inden for reproduktiv sundhed. I den forbindelse vil jeg også gerne understrege, at Kommissionen jo yder et stort bidrag til Global Health Fund.
Generel hensyntagen til kønsaspektet og realisering af lige muligheder for kvinder og mænd vil uden tvivl være en af de store udfordringer for de forskellige politiske niveauer i de kommende år. Det er derfor meget vigtigt og også meget positivt, at Parlamentet, medlemsstaterne og Kommissionen her trækker på samme hammel og bliver støttet af mange organisationer i det civile samfund - også det vil jeg gerne understrege her. Jeg vil også gerne sige, at jeg er meget taknemmelig for det bidrag, som kvindebevægelsen har ydet for at forankre idéen om lige muligheder i vores samfund.
Jeg har overskredet min taletid, men jeg mener, at dette tema - også selv om det bliver behandlet så sent på aftenen - faktisk kræver meget opmærksomhed, meget tid og meget energi, så vi kan gøre fremskridt på dette område.
Formanden.
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0111/2002) af Jensen om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om Fællesskabets tilskyndelsesforanstaltninger på beskæftigelsesområdet (PE-CONS 3609/2002 - C5-0097/2002 - 2000/0195(COD)).

Jensen (ELDR)
Fru Kommissær, jeg kender Dem som en dygtig og flittig budgetkommissær. I dag skal vi så tale om noget andet, nemlig beskæftigelsespolitikken. Så sent som i går fik jeg fra en dansk kommune en henvendelse med et budskab: "Kan du ikke arbejde for, at medlemstaterne lærer af EU? ""Kan du ikke arbejde for, at de kommer til at indse, at det er gennem den lokale indsats i partnerskab mellem sociale myndigheder og private virksomheder, man bedst bekæmper ledigheden, ikke mindst den tunge del - de langtidsledige og de svage." Da jeg fik den opfordring, blev jeg faktisk oprigtig glad. Jeg blev glad for, at vi fra Parlamentets side har gjort et godt arbejde med dette direktiv om EU's beskæftigelsespolitik. Vi har gjort det rigtige. Vi har ønsket mere åbenhed omkring beskæftigelsespolitikken, mere aktiv inddragelse af arbejdsmarkedets parter og lokale myndigheder. Vi har ønsket bedre muligheder for den enkelte borger til at kende og forstå denne politik, for det er jo til syvende og sidst borgerne, vælgerne, der skal vurdere, om deres nationale regering gør det godt nok i beskæftigelsespolitikken. Vi har ønsket at fremme beskæftigelsespolitikken på lokalt og regionalt plan, gennem mere information om lokale beskæftigelsesplaner, gennem udvekslinger af erfaringer om god praksis og gennem krav om, at landene i deres nationale handlingsplaner redegør for, hvordan de lokale myndigheder kan inddrages i beskæftigelsespolitikken. Og det er lykkedes nu at få et forlig i stand, der imødekommer Parlamentets krav på disse vigtige punkter.
Jeg vil i den anledning takke mine kolleger her i Parlamentet for det sammenhold og den vedholdenhed, vi har udvist under det forløb, f.eks. fremførte vi forslag, som Parlamentet har fremlagt i anden sammenhæng, så der var et godt forarbejde. Jeg vil også takke Rådet og Kommissionen for den indsats og imødekommenhed, der nu har sikret, at vi står med et godt resultat. Vi har fra Parlamentets side lagt stor vægt på, at der er sammenhæng mellem beskæftigelsesstrategien og EU's indsats via socialfondsprogrammerne. Derfor er vi også meget tilfredse med den erklæring, som Kommissionen har vedføjet aftalen om tilskyndelsesforanstaltninger. I erklæringen lover Kommissionen at sikre denne sammenhæng og at informere Parlamentet og Rådet til fulde om de prioriteter, der er valgt inden for rammerne af artikel 6 under den europæiske socialfond, og især om de lokale aktiviteter, som jo vil få ganske store beløb tildelt over de kommende par år. Det løfte vil vi huske.
Jeg vil også kort sige noget om budgettet for beskæftigelsespolitikken. Parlamentet havde foreslået et højere beløb end Kommissionens forslag på 55 millioner euro, og vi ønskede jo, at Kommissionen skulle yde en ekstra indsats, og det var derfor naturligt at bede om flere penge. Men nu har vi fået forsikringer fra Kommissionen om, at den forstærkede indsats med information godt kan lade sig gøre inden for de 55 millioner euro, og det stoler vi så på. Der har jo heller ikke hidtil været en fuld udnyttelses af budgetrammen, så det virker realistisk. En del af budgettet skal bruges til evaluering af den europæiske beskæftigelsespolitik. Vi har ønsket, at denne evaluering også ser på den anvendte metodologi. Den "åbne" koordinationsmetode" vinder frem på mange områder i disse år, og det skulle da være mærkeligt, om der ikke er såvel gode og dårlige erfaringer fra beskæftigelsespolitikken, der kan inspirere i arbejdet med "åben" koordinering" på andre områder; beskæftigelsespolitikken har nu kørt i omkring 5 år, og i det tidsrum er der opsamlet en hel del erfaringer.
Alt i alt mener jeg, det er et godt resultat, vi står med, og det er så op til Kommissionen og medlemslandene at fylde den nye ramme ud, men vigtigst er det vel, at borgerne, arbejdsmarkedets parter samt de lokale og regionale myndigheder med denne lovgivning har fået et redskab til at udvikle den gensidige inspiration og kappestriden om at sikre mange flere fodfæste på arbejdsmarkedet. De har fået et redskab til at deltage i arbejdet med de andre vigtige målsætninger i EU's beskæftigelsespolitik: at nedbringe udstødelsen fra arbejdsmarkedet, at sikre at vi er fleksible og konkurrencedygtige, og at sikre at det bliver muligt bedre at forene arbejdsliv og familieliv. Jeg ønsker og håber, at denne udfordring for alvor vil blive taget op af alle parter.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, fru ordfører, jeg vil naturligvis indlede med at takke ordføreren for det gode arbejde og for den indsats, hun har gjort, for at vi er dér, hvor vi er i dag.
I retsakterne fra Det Europæiske Råd i Torino står der, at hvis Europa kun gør fremskridt på det økonomiske og det monetære område, vil dets succes ikke være garanteret - jeg citerer naturligvis efter hukommelsen - fordi man ville glemme det vigtigste, Europa har, nemlig europæerne. For at inddrage europæerne i processen med opbygning af Europa, skal EU beskæftige sig med det, der bekymrer dets borgere. Et eksempel: En hensyntagen til den bekymring har været indførelsen af traktatens afsnit VIII om beskæftigelse siden Amsterdam med en vigtig henvisning i Luxembourg, og det samme gælder Det Europæiske Råd i Lissabon i 2000, hvor det blev et nyt strategisk mål for EU at blive en konkurrencedygtig, dynamisk og videnbaseret økonomi, der kan skabe en bæredygtig økonomisk vækst med flere og bedre job og større social samhørighed for på den måde at skabe de nødvendige betingelser for fuld beskæftigelse. Det mål blev gentaget for nylig på topmødet i Barcelona.
Derfor mener jeg, at Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om Fællesskabets tilskyndelsesforanstaltninger på beskæftigelsesområdet har til formål at forbedre medlemsstaternes samarbejde væsentligt i forbindelse med analyse og forskning på beskæftigelsesområdet og iværksættelse af resultaterne på arbejdsmarkedet. Og den har også til formål at koordinere beskæftigelsespolitikkerne inden for rammerne af det overordnede mål fra Lissabon og Barcelona og anvende en politik med information og gennemsigtighed for at imødekomme de europæiske borgeres ønske om at være velinformerede om alt angående den europæiske beskæftigelsesstrategi, som de har store forventninger til. Den har ligeledes til formål at støtte medlemsstaternes indsats, når de evaluerer deres handlingsplaner, udveksle erfaringer og god praksis, følge op på beskæftigelsesstrategien, navnlig gennem det europæiske observationsorgan for beskæftigelse, inddrage flere aktører, fra myndigheder til jobsøgende, rationalisere og garantere kohærensen og forhindre overlapninger i aktioner og naturligvis udgifter.
Jeg mener derfor, at det er en vigtig afgørelse, som er indholdsrig og fuld af gode intentioner om at rationalisere og optimere den europæiske beskæftigelsesstrategi, og at den vil være et fremskridt i processen med at opbygge et Europa for europæerne.

Thorning-Schmidt (PSE).
Hr. formand, en stor tak til ordføreren for et rigtig godt stykke arbejde. Jeg vil gerne på PSE-Gruppens vegne sige, at vi er meget tilfredse med det forlig, der er indgået. Samarbejdet om at øge beskæftigelsen i Europa er en sag, som vi lægger afgørende vægt på i vores gruppe og i hele Parlamentet. Arbejdsløsheden er desværre for høj i Europa, men vi har faktisk dokumentation for, at en koordineret beskæftigelsespolitik giver langt flere arbejdspladser, end det er tilfældet, når det enkelte land forfølger sin egen politik uden at tage hensyn til, hvad der sker i nabolandene. De tilskyndelsesforanstaltninger, der nu er indgået forlig om, skal netop understøtte og styrke samarbejdet om beskæftigelsen i EU. Det skal ske gennem analyser, statistikker, rapporter, informationsvirksomhed, evalueringer og andet. Jeg synes, der er rigtig mange gode resultater i det færdige forlig. Det er vigtigt, at beskæftigelsespolitik ikke kun er noget, der foregår bag skrivebordene og på mere eller mindre lukkede Ministerrådsmøder. Befolkningerne skal vide, hvilken metode vi anvender, også når den hedder noget så svært som "den åbne koordineringsmetode", og der skal oplyses om, hvad der foregår inden for beskæftigelsespolitikken.
Hvad der er endnu mere vigtigt er, at de lokale myndigheder, som skal være med til at sætte ting i gang, også involveres. Derfor er det også så utrolig positivt, at det faktisk er lykkedes at give den lokale dimension i beskæftigelsespolitikken en endnu mere fremtrædende plads. Jeg glæder mig over, at Kommissionen og Rådet er kommet til den konklusion, at det netop er de lokale og de regionale myndigheder, der er vigtige i beskæftigelsesindsatsen. Det samme er arbejdsmarkedets parter og de frivillige organisationer. Partnerskaber er vejen frem på dette område. Det praktiske arbejde med at skaffe folk i arbejde gøres lokalt, og derfor skal de lokale aktører inddrages i beskæftigelsespolitikken. Det kræver en målrettet støtte til den lokale indsats.
En af vejene til en mere effektiv beskæftigelsespolitik er, at gode erfaringer i beskæftigelsespolitikken spredes til alle, der konkret arbejder med at skaffe mennesker i arbejde. Der skal derfor være tilstrækkelige midler til, at man effektivt kan lære af hinandens metoder og erfaringer, og det skal vi selvfølgelig også bidrage positivt til. Det er derfor også vigtigt, at vi får en grundig evaluering af beskæftigelsespolitikkens resultater og metoder. For kun med en sådan evaluering i hånden kan vi blive endnu mere effektive, og jeg er derfor meget tilfreds med, at der er opnået enighed om at udvide budgettet, ganske vist beskedent, men dog til 55 millioner euro i stedet for det oprindelige beløb på 50 millioner euro. Det mener jeg er positivt, netop fordi vi er nået til en fase, hvor vi konkret skal påpege og vise over for borgerne, at beskæftigelsespolitikken rent faktisk virker, og at den åbne koordineringsmetode har noget konkret at byde på. Jeg vil gerne slutte med at takke alle ordførerne, især for det gode samarbejde, og ønske held og lykke til Kommissionen med at få dette sat i værk.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Jensen og fru Thorning-Schmidt for arbejdet med betænkningerne.
For Thorning-Schmidt-betænkningens vedkommende var det en hård kamp i forligsproceduren. På et punkt er vores gruppe ikke tilfreds med resultatet, nemlig grænseværdien for helkropsvibrationer, som efter vores mening endte på et for højt niveau. Det ligger til og med højere end den internationale industristandard og betydeligt over det niveau, som Kommissionen oprindeligt havde foreslået. Jeg ved, at fru Thorning-Schmidt deler min opfattelse på dette punkt.
Med hensyn til fru Jensens betænkning vil jeg påpege, at det er utroligt vigtigt, at man i Kommissionen og inden for den europæiske beskæftigelsesproces nu begynder at rette opmærksomheden mod det lokale niveau. Hidtil er beskæftigelsesprocessen ofte stoppet på regeringskontorerne og er ikke blevet gennemført i arbejdslivet i medlemsstaterne. Nu er der større opmærksomhed om disse ting, og det er utroligt vigtigt, at der afsættes midler til informationsaktiviteter på lokalt plan. Jeg har fulgt fru Jensens arbejde og set, at hun har kæmpet hårdt i samme retning som jeg selv. Senere i år vender jeg tilbage med en betænkning, hvor jeg fører arbejdet videre i samme retning.
Det er særdeles vigtigt at afsætte penge til information, idet der mangler kendskab til de lokale aktiviteter, og der er ingen tegn på eller garanti for, at de centrale myndigheder videreformidler den information, der kommer fra Bruxelles. Jeg havde ønsket mig endnu større bevillinger, men håber at kunne vende tilbage til dette senere.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, vi hilser med stor tilfredshed den endelige aftale mellem Parlamentet og Rådet om tilskyndelsesforanstaltninger på beskæftigelsesområdet velkommen. Efter vores mening er det et nødvendigt redskab, for at vi kan opnå udviklingsmålene fra topmødet i Lissabon. Men med beklagelse må vi alle i dag konstatere, at de skridt, der bliver taget mod dette mål, kun sker langsomt. Mange landes beskæftigelsesstrategier er ineffektive, hvilket medfører permanent arbejdsløshed og de sociale problemer, der følger heraf. Det er derfor nødvendigt, at vi forstærker samarbejdet mellem de nationale politikker, koordinerer vores arbejde, udveksler gode praksisser, forsker, overvåger og analyserer markedet og dets behov.
Det vedtagne forslag er et godt fundament til at vurdere effektiviteten af beskæftigelsespolitikkerne, hvis der blot er et godt samarbejde mellem medlemsstaterne, Europa-Kommissionen, de sociale parter og alle de involverede sociale institutioner. Vi er meget tilfredse med, at det vedtagne forslag giver mulighed at informere offentligheden og alle institutionerne på lokalt og regionalt plan. Det er meget vigtigt. Europa-Parlamentet har fastholdt denne kurs. Vi skal udnytte den mulighed, som de lokale og regionale institutioner får. Institutionerne skal spille en rolle i planlægningen og realiseringen og fremføre deres erfaringer.

Ghilardotti (PSE).
Hr. formand, også jeg vil gerne lykønske ordføreren med det resultat, man har opnået i Forligsudvalget, og jeg vil ligeledes gerne lykønske Kommissionen med dens bidrag og støtte, som gjorde det muligt at nå frem til denne aftale. De foranstaltninger, der er angivet i det forslag til afgørelse, som vi behandler i dag, er vigtige støtteinstrumenter med det formål at nå den strategiske målsætning, man satte sig på topmødet i Lissabon, og denne afgørelse tager netop sigte på at øge medlemsstaternes samarbejde på det arbejdsmarkedspolitiske område.
Erfaringerne fra de senere år, hvor EU's beskæftigelsesstrategi er blevet iværksat ved hjælp af den åbne koordinationsmetode, er begyndt at bære frugt. Det må dog konstateres - og det kan vi også selv konstatere dagligt - at borgerne er meget dårligt informeret om denne strategis eksistens, dens målsætninger og vilkårene for dens gennemførelse. Derfor lagde Europa-Parlamentet stor vægt på, at der skal iværksættes - og således tage højde for med denne afgørelse - alle de nødvendige informationsforanstaltninger, der tager sigte på at informere offentligheden og ikke mindst de personer, der kan drage fordel af denne strategi.
Et andet aspekt, som Parlamentet med rette lagde vægt på, er de lokale og regionale myndigheders inddragelse, medvirken og deltagelse i iværksættelsen af beskæftigelsesstrategien. Vi ved, hvor vigtig de lokale og regionale myndigheders rolle er for at fremme beskæftigelsen og skabe en beskæftigelse af høj kvalitet, navnlig for de mennesker, der har vanskeligere ved at komme ind på eller tilbage på arbejdsmarkedet, og her tænker jeg på kvinder, unge, handicappede og ældre arbejdstagere. Ved at inddrage alle arbejdsmarkedets aktører i området kan de lokale og regionale myndigheder skabe nogle gunstige beskæftigelsesbetingelser. Derfor er det efter min mening absolut nødvendigt at sørge for informationsforanstaltninger, for en udbredelse af bedste praksis og for samarbejde og erfaringsudvekslinger. Partnerskabet - som vi allerede har erfaring med i forbindelse med andre initiativer, og som har vist sig at være et usædvanligt godt og effektivt inddragelsesinstrument - skal også være en traditionel og almindelig arbejdsmetode på beskæftigelsesområdet.

Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, Kommissionen bifalder, at der nu er indgået en aftale om denne vigtige beslutning, og jeg vil gerne takke både Parlamentet og Rådet for deres vilje til at indgå kompromis. Den tekst, der er vedtaget, vil munde ud i et handlingsprogram, der ikke kun er et udtryk for de to lovgivningsmæssige organers ønsker, men det vil også udgøre et solidt grundlag for de foranstaltninger, som Kommissionen vil gennemføre for at styrke den europæiske beskæftigelsesstrategi.
Kommissionen hilser det især velkomment, at der er opnået enighed om en aktiv og gennemsigtig informationspolitik, der kan informere de europæiske borgere om beskæftigelsesstrategiens succes. Kommissionen bifalder navnlig, at beskæftigelsesstrategiens anvendelsesområde udvides fra nationalt til lokalt plan. Kommissionen vil gerne ønske ordføreren, fru Jensen, tillykke med hendes forslag, og vi vil også gerne takke det spanske formandskab, fordi det under de afsluttende forhandlinger har vist stor åbenhed. Uden denne meget positive holdning hos alle implicerede ville der helt sikkert ikke være opnået enighed om dette program. Kommissionen lover at gennemføre programmet punktligt, sådan som Parlamentet også ønsker det.

Formanden.
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0110/2002) af Thorning-Schmidt om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes eksponering for risici på grund af fysiske agenser (vibrationer) (16. særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (PE-CONS 3616(2002) - C5-0137/2002 - 1992/0449(COD)).

Thorning-Schmidt (PSE)
Hr. formand, det er en fin aften. Jeg synes, at alle, der er optaget af at sikre et bedre arbejdsmiljø for europæiske arbejdstagere, har grund til at være tilfredse. Det er lykkedes Rådet og Parlamentet at nå til enighed om et banebrydende nyt direktiv. Det er, såvidt jeg ved, første gang overhovedet, der fastsættes egentligt bindende regler for de rystelser eller vibrationer, som arbejdstagerne udsættes for under deres arbejde. Derfor har der selvfølgelig også været stærke meningsudvekslinger undervejs. Vi har diskuteret livligt, hvorvidt den videnskabelige basis var i orden. Vi har hørt fra mange, endda rigtig mange, lobbyister, og det var ikke alle, der var positive over for udarbejdelsen af disse bindende regler.
Med dette direktiv har vi imidlertid opnået en anerkendelse af, at vibrationer udgør en sundhedsrisiko, både hånd- og arm-vibrationer og hel-krops-vibrationer. Det er glædeligt, for der kan være sundhedsskadelige virkninger forbundet med at blive udsat for disse rystelser under arbejdet. Det er også glædeligt, at alle, såvel Kommissionen som Rådet og Parlamentet har fundet sammen om en metode til at begrænse vibrationer og andre fysiske agenser. Metoden er, at der både indføres aktionsværdier og grænseværdier, der aldrig bør overskrides. I lyset af at vi har at gøre med et helt nyt område inden for arbejdsmiljølovgivningen, mener jeg, at det forlig, der er indgået, er rigtig godt, og det vil jeg gerne sige direkte til Herman Schmid og GUE/NGL-Gruppen, fordi det rammer en rimelig balance mellem hensynet til erhvervslivet og hensynet til beskyttelsen af arbejdstagerne. Det er en meget stor gevinst i sig selv, at vi nu faktisk får et direktiv. Det har vi ikke hele tiden vidst, at vi ville få, men nu har man i alle de europæiske lande pligt til at tage problemet med rystelser og vibrationer helt alvorligt.
Jeg har derfor på den socialistiske gruppes vegne accepteret, at grænseværdien for hel-krops-vibrationer ligger på det niveau, som Rådet foreslog i den fælles holdning. Når direktivet har været i kraft et stykke tid, må vi se, om vi ved en fremtidig revision kan få grænseværdien længere ned. Der har været meget fokus på hel-krops-vibrationer, men jeg vil gerne fremhæve, at Parlamentet faktisk fik nedsat aktionsværdien fra 0,6 m/sek2 til 0,5 m/sek2. Det synes jeg er en meget vigtig sejr, da aktionsværdien er en meget central størrelse. Hvorfor er den det? Jo, det er den, fordi den rent faktisk rummer en pligt for arbejdsgiverne til at tage problemet med vibrationer alvorligt og til aktivt at forhindre, at lønmodtagerne udsættes for kraftige vibrationer. Når aktionsværdierne overskrides, skal arbejdsgiverne sætte ind med konkret handling - det er grunden til, at de hedder aktionsværdier - ved f.eks. at ændre på arbejdets tilrettelæggelse eller investere i bedre udstyr. Lige netop den metode giver på den ene side fleksibilitet og lægger på den anden side meget stor vægt på forebyggelse frem for egentlige påbud og forbud. Det er denne forebyggende indsats som for mig at se er den allervigtigste, som arbejdsgiverne nu skal i gang med.
Jeg synes også, at forliget skaber gode rammer for en fornuftig gennemførelse af direktivets bestemmelser. De rapporter, som skal gennemføres samtidig med, at direktivet bliver gennemført, skal ligeledes indeholde eksempler på god praksis. På den måde kan gode erfaringer i et medlemsland bidrage til, at andre lande lære noget af det. Det er samme princip, vi netop har talt om i beskæftigelsespolitikken, som måske også kan bruges inden for arbejdsmiljø. Det er selvfølgelig nødvendigt med overgangsperioder for at sikre, at erhvervslivet får tid til at omstille sig til disse nye bestemmelser, men Rådets fælles holdning rummede nogle overgangsperioder, der var lidt for lange, og det er det også lykkedes at rette op på. For landbrug og skovbrug, hvor særlige forhold gør sig gældende, er der dog stadig en overgangsperiode på helt op til 12 år. Det er lang tid, men derved skulle vi være helt sikre på, at også disse erhverv kan nå at omstille sig til de nye bestemmelser.
Jeg må da også komme med et par kritiske bemærkninger. Det er svært, hr. formand, for helt almindelige mennesker, som ikke beskæftiger sig med EU til dagligt, at forstå, at det skal tage så lang tid at gøre et direktiv færdigt. Når folk hører, at det første forslag om fysiske agenser stammer helt tilbage fra 1992, så er reaktionerne meget kritiske. Kan det være rigtigt, at det skal tage os mere end 10 år at få forhandlet et direktiv på plads? Det fremmer ikke menneskers tro på beslutningsprocessen. Jeg opfordrer derfor endnu en gang Kommissionen til at fremlægge direktivforslag for de to fysiske agenser, der endnu mangler, nemlig elektromagnetiske stråler og optisk stråling. Og nu til noget mere positivt. Tak til Rådet og Kommissionen for et rigtig godt samarbejde også på det helt uformelle plan, og også en tak til ordførerne fra de andre partier. Det har været meget konstruktivt, og vi er faktisk endt med et resultat, som vi alle sammen kan være stolte af.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, fru ordfører, ud over at takke for Deres arbejde vil jeg gerne fremkomme med en overvejelse: Når vi kører på vejen og ser en arbejder, der holder en tryklufthammer, eller når vi på en gård ser en traktorfører, der holder om rattet, tænker disse personer - og jeg taler ikke som ekspert på området - sikkert ikke på, at der er risiko for alvorlige følger for deres helbred. Derfor mener jeg, at vi skal fejre dagen i dag, for til trods for, at der er gået ni år - som fru Thorning-Schmidt sagde - bliver dette første direktiv ud af de fire, som var omfattet af Kommissionens forslag fra 1992, nu vedtaget. Fra i dag har vi derfor en række beskyttelsesforanstaltninger, som skal forhindre, at den risiko, jeg illustrerede, ikke ender med en skade.
I hele denne lange tid har Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater haft en holdning, der skulle fremme et konstruktivt arbejde og en vilje til dialog med alle de interesserede aktører med det formål at gøre direktivets bestemmelser mere gennemførlige og dermed sikre, at foranstaltningerne til beskyttelse af arbejdstagerne blev mere effektive. Derfor glæder det os særligt, at der i det fælles udkast, som Forligsudvalget vedtog den 8. april, er taget hensyn til, hvor vanskeligt det er for mange, især små, virksomheder at gennemføre dette direktiv, og at der ligeledes er taget hensyn til mange økonomiske sektorer i bestræbelserne på at finde et kompromis om grænseværdier og gennemførelsesfrister for de krav, som det nye direktiv stiller til virksomhederne.
Teknisk set er det den store reduktion i den maksimale grænseværdi for daglig eksponering for vibrationer og fastsættelsen af grænseværdien for daglig eksponering, der har muliggjort denne aftale. Jeg synes, at det er godt, at medlemsstaterne har en længere frist, indtil 2010, til at gennemføre de forebyggende foranstaltninger, og at der er taget særligt hensyn til landbrugs- og skovbrugssektorerne, som i mange af EU's stater består af en gruppe små og meget små virksomheder, der har en endnu længere frist til 2014.
Kort og godt mener jeg, at vilje til forbedring, realitetssans og fornuft er gode eksempler og gode opskrifter, som gør, at det må forventes, at de nye direktiver om nævnte risici og om andre, der er ved at blive undersøgt, vedtages inden længe.
Jeg vil derfor slutte med at lykønske den ansvarlige, Kommissionen, Parlamentet, Rådet og især gruppen af berørte arbejdstagere, for fra i dag vil de have et instrument til beskyttelse af deres helbred.

Lynne (ELDR).
Hr. formand, jeg ville foretrække, at vi slet ikke havde et direktiv om helkropsvibrationer, da selv ISO-standardrapporten angiver, at der ikke er en kvantitativ forbindelse mellem helkropsvibrationer og lændesmerter. Når det er sagt, glæder det mig imidlertid, at vi er nået til enighed. Det er ikke ideelt, men det er bedre, end det kunne have været. Jeg havde gerne set, at vi havde beholdt undtagelsen for landbrug og skovbrug. Det var særdeles vigtigt, men det glæder mig dog, at vi er nået til enighed om, at landbrugsmaskiner ikke skal ændres før 2014, det vil sige, hvis maskinerne er købt inden 2007.
Det glæder mig også, at vi er gået tilbage til grænseværdien på 1,15 m/sek.2 i den fælles holdning. Det er langt bedre end den grænseværdi på 0,7 m/sek.2, som ordføreren for PSE-Gruppen foreslog i første omgang. PPE-DE-Gruppen foreslog 0,8 m/sek.2 Vi er gået tilbage til en værdi, der er nogenlunde fornuftig. Hvis vi ikke havde gjort det, skulle traktor- og tipvognschauffører have kørt i 2-4 timer. Der bliver stadig et problem med høsttiden, men størstedelen af sektoren kan klare det, undtagen landbruget.
De af os, der insisterede på, at de foreslåede niveauer i den første udgave af betænkningen ikke ville fungere, vandt den dag. Jeg vil gerne lykønske alle med deres store indsats. Vi har opnået et godt kompromis. Det er ikke ideelt, men jeg vil modstræbende anmode min gruppe, ELDR-Gruppen, om at stemme for direktivet.

Schreyer
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, takket være delegationernes sagkundskab og velvilje til at komme videre i Forligsudvalget i forbindelse med arbejdstagernes sikkerhed og sundhed kunne der opnås enighed, uden at det var nødvendigt med en formel forligsprocedure. Her vil jeg især takke ordføreren, fru Thorning-Schmidt, og det spanske formandskab.
Dette juridiske dokument om indførelse af foranstaltninger til beskyttelse af arbejdstagerne mod risici på grund af fysiske agenser (vibrationer) på arbejdspladsen er et vigtigt skridt hen imod en forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Der sikres nu en mindstebeskyttelse for alle arbejdstagere i EU, som de enkelte medlemsstater kan gå ud over. Som De ved, blev det i 1999 vedtaget at opdele det oprindelige kommissionsforslag, der omhandlede alle fire områder - vibrationer, støj, elektromagnetiske felter og optisk stråling - i fire separate forslag. Det første skridt er nu taget og realiseret.
Med hensyn til støjproblemet er der også opnået gode fremskridt på dette område, som det fremgik under Parlamentets andenbehandling på mødet i marts. Jeg har også tillid til, at Parlamentet og Rådet snart vil påbegynde arbejdet med bestemmelserne om de to andre fysiske agenser - optisk og elektromagnetisk stråling - så vi omsider kan fuldstændiggøre den juridiske ramme, der er vigtig for beskyttelse af sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen.

Formanden.
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 23.00)

