Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Kellett-Bowman
Hr. formand, i protokollen fra i går er angivet, at jeg undlod at stemme om ændringsforslag 22 til Oostlander-betænkningen; men det var min mening at stemme for. Det var nok snarere tale om »mea culpa« end en maskinfejl. Må jeg bede om at få det rettet?

Formanden
Det vil blive rettet.

Wynn
Hr. formand, i går kom jeg her til salen, netop som protokollen blev godkendt - jeg kom lige fra et andet møde. Hvis jeg havde været til stede, ville jeg have foretaget en rettelse. I protokollen fra i går står, at vi godkendte protokollen fra i tirsdags; men protokollen fra i tirsdags var faktisk ikke korrekt. Den omtalte ikke min forelæggelse af dechargebetænkningerne om det almindelige budget og om EUF. Det var et 13 minutter langt indlæg. Jeg er måske ikke verdens bedste taler, men 13 minutter er en temmelig stor bid at udelade. Jeg vil være taknemlig, hvis det kan blive rettet i protokollen fra i tirsdags.

Formanden
Det er taget til efterretning.
(Protokollen godkendtes)

Monetært samarbejde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0053/96) af Garriga Polledo for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om styrkelse af det internationale monetære samarbejde med henblik på en bedre styring af valuta- og finansmarkederne.

Garriga Polledo
Hr. formand, jeg beklager kommissær de Silguys fravær, men han har meddelt mig, at han er forhindret i at være til stede i dag, og jeg ønsker derfor fru Wulf-Mathies velkommen.
Dernæst vil jeg sige, at jeg mener at have udarbejdet en konsensusbetænkning. Jeg har accepteret temmelig mange ændringsforslag i udvalget, da jeg mener, at Europa-Parlamentets udtalelse i en så vigtig sag bør kunne regne med et betydeligt flertal ved afstemningen. Hvad selve betænkningen angår, understreger jeg, at hovedsigtet er at udforme et fælles forslag fra Den Europæiske Unions side om styrkelse af det internationale monetære samarbejde og ikke at fremsætte forslag vedrørende regulering af markederne - og på denne baggrund kan jeg allerede nu meddele, at jeg ikke kan acceptere ændringsforslagene fra Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet.
Betænkningen tager udgangspunkt i det faktum, at globaliseringen af finansmarkederne og kapitalen har reduceret regeringernes muligheder for at føre deres traditionelle økonomiske politik og ligeledes har reduceret regeringernes autonomi med hensyn til at fastsætte egne makroøkonomiske mål. I 1995 udgjorde værdien af de daglige transaktioner på valutamarkedet omkring 1, 3 billioner dollars, hvilket svarer til det dobbelte af de rige industrilandes valutareserver. På tolv år er værdien af de daglige transaktioner tyvedoblet.
Det overordnede synspunkt i betænkningen er, at denne styrkelse af de internationale finansmarkeder er en god og fordelagtig ting for de nationale økonomier og de økonomiske systemer, forudsat at de internationale mekanismer til økonomisk og monetært samarbejde udbygges og styrkes.
Det internationale kapitalmarked gør det muligt for lande med ringe opsparingsevne at få adgang til opsparinger i udlandet, ofte på nogle yderst interessante finansieringsvilkår. Dermed bliver det muligt at finansiere politikker til fremme af den økonomiske udvikling, som disse lande ellers ikke ville kunne finansiere. Og kapitalmarkedernes betingelser for at stille eksterne opsparinger til rådighed er principielt de samme, som står med store bogstaver i enhver håndbog i økonomisk politik, nemlig at de nationale økonomier skal fastholde en lav inflationsrate og holde budgetunderskuddet under kontrol.
Når regeringerne fjerner sig fra disse grundlæggende principper, foretager markederne de justeringer, som regeringerne ikke har vovet at foretage, sædvanligvis med uacceptable sociale omkostninger til følge, ud over at de ofte fremkalder overdrevne reaktioner, som endog kan forværre landets økonomiske situation - man kan blot tænke på »tequila-effekten« eller krisen i Det Europæiske Monetære System.
Ud fra den betragtning, at man må acceptere den kendsgerning, at de internationale kapitalmarkeder har opnået en eksistentiel autonomi, der ligger langt over regeringernes evne til hver for sig at påvirke disse markeder, foreslår vi Parlamentet at styrke det internationale samarbejde gennem den eksisterende institutionelle ramme på grundlag af det lovende projekt om etablering af en Økonomisk og Monetær Union. Det foreslås således, at det nuværende internationale monetære system baseret på en dominerende dollar udvikles i retning af et system, hvor andre valutaer, herunder den europæiske fælles valuta, spiller en vigtigere rolle, hvilket vil mindske risikoen for dollarudsving og langt bedre afspejle sammensætningen i de internationale handelsstrømme. I betænkningen anmodes regeringerne desuden om at sikre stabile valutakurser ved at føre en monetær og skatte- og afgiftsmæssig politik i overensstemmelse med det økonomiske grundlag og at holde renten, inflationsraten og budgetunderskuddet på et lavt niveau. Det understreges, at det multilaterale tilsyn, forebyggelsen af finanskriser og informeringen af alle markedsdeltagere inden for rammerne af IMF bør styrkes. Endelig anføres det, at centralbankernes samarbejde bør ske inden for rammerne af Den Internationale Betalingsbank.
Grundlæggende foreslås det i denne betænkning, at Den Europæiske Unions projekt om indførelse af Den Økonomiske og Monetære Union på grundlag af økonomisk samarbejde og anvendelse af konvergenskriterier på internationalt plan kan tjene som et eksempel på, hvorledes det monetære samarbejde kan styrkes med henblik på at skabe generelle betingelser for en bæredygtig, ikke-inflationær økonomisk vækst, som kan skabe arbejdspladser.
Hr. formand, til sidst vil jeg takke mine kolleger for deres bidrag og ændringsforslag, ganske særligt fru Randzio-Plath og hr. Katiforis, og jeg erindrer kommissæren, fru Wulf-Mathies, om, at Parlamentet formelt anmoder Kommissionen om at udarbejde en hvidbog om Den Økonomiske og Monetære Unions fremtidige rolle - efter starten på tredje fase - i den internationale økonomi.

Harrison
Hr. formand, betænkningen om styrkelse af det internationale monetære samarbejde med henblik på en bedre styring af valutaog finansmarkederne kommer på et meget passende tidspunkt. Når det kommer til stykket er vi i Europa kun alt for godt bekendt med den kendsgerning, at aktiviteter i den ene ende af verden kan have dybtgående virkninger andre steder, også i Europa. Jeg tænker ikke kun på Barings Bank-sammenbruddet i London efter transaktioner på Singapore-markedet, men også på følgerne af faldende rentesatser i USA i 1995. Den tyske rente faldt ikke, hvilket næsten slog europæisk økonomi ud og bremsede dens mulighed for at komme ud af sin økonomiske pause - for nu at bruge et af Kommissionens yndlingsudtryk.
Hvis dette er betingelserne i dagens Europa, er det ikke svært at forestille sig situationen, efter at euroen har gjort sin entré på valutamarkederne. Hvad skal vi gøre under disse nye vilkår, som vi snart skal leve med? Vi vil få brug for et stærkt internationalt samarbejde, og Den Europæiske Centralbank, som snart er flyvefærdig, vil blive nødt til hurtigt at lære sin internationale, og sin lokale, rolle at kende. Jeg vil foreslå, at en del af dens og Kommissionens forpligtelser under de nye vilkår bliver ikke kun at forbedre det internationale monetære samarbejde, men også at fremme synergien på det fiskale og økonomiske område.
Selv om Garriga Polledo-betænkningen måske underdriver den risiko, der løbes ved at frigive finansmarkederne, tror jeg nok, vi kan gå ind for de midler, ordføreren foreslår. Han understreger behovet for at indføre et effektivt varslings- og kontrolsystem; han opfordrer til hurtige og passende politiske reaktioner; han tilslutter sig G7-landenes opfordring til IMF om at udarbejde nye procedurer vedrørende finansielle mekanismer, og han kræver endnu en gang styrkelse af det internationale samarbejde via G7. Til disse forslag vil jeg tilføje, at G3- og G7-landene ikke bør udelukke andre globale aktører såsom Asien og ASEAN, hvis parlamentariske delegationer i dag er i samråd med medlemmer af Europa-Parlamentet her i Strasbourg.
Vi bør heller ikke undlade at minde finansverdenen om dens eget ansvar. Jo bedre den er i stand til at regulere og kontrollere sig selv, desto mere tilfredse er vi politikere. Den kedelige historie med Barings Bank viser kun alt for tydeligt, hvordan det går, når menneskelig svaghed spiller ind. Hvordan det end forholdt sig, er der ingen tvivl om, at den interne kontrol og balance ikke fungerede godt nok mellem London og Singapore.
Hvilket bringer mig tilbage til mit udgangspunkt. Dagens hovedartikel i Financial Times fortæller om IMF's regelmæssige verdensøkonomiske forudsigelser, der formaner Tyskland til at sænke renten og herved hjælpe det økonomiske opsving på vej. Der er ingen tvivl om, at vi lever i en gensidigt afhængig verden og er nødt til at blive bedre til at håndtere disse nye betingelser.

Giansily
Hr. formand, mine damer og herrer, under hensyntagen til såvel fordele som ulemper ved den generaliserede liberalisering af kapitalbevægelserne og globaliseringen af økonomien, anbefaler Garriga Polledobetænkningen Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut en række foranstaltninger inden for tre hovedområder, som også vi finder yderst relevante. I betænkningen forfægtes primært følgende foranstaltninger: styrkelse af det økonomiske politiske samarbejde mellem »de tre store«, dvs. USA, Japan og Tyskland, et tættere valutakurssamarbejde, især mellem industrilandene, og endelig styrkelse af den finansielle stabilitet i en globaliseret økonomi. En sådan styrkelse kunne foregå gennem et avanceret varslingssystem understøttet af passende finansielle mekanismer og øget internationalt samarbejde.
Betænkningen tilslutter sig G7-landenes opfattelse, at den bedste måde at sikre stabile valutakurser på er at føre en monetær og skatte- og afgiftsmæssig politik, som stemmer overens med det økonomiske grundlag - hvilket er en god ting - for at undgå de hærgende virkninger af spekulationskapitalens søgen efter de mest fordelagtige kortsigtede indtjeningsmuligheder. Markedernes reaktion er rent faktisk ofte den logiske følge af visse landes uholdbare og uhensigtsmæssige økonomiske, monetære og skatte- og afgiftsmæssige politik, hvilket kan resultere i en devaluering, som direkte rammer beskæftigelsen i andre stater, der fører en mere korrekt og stram politik.
Der er således grund til at glæde sig over resultaterne af mødet i Verona sidste weekend, hvor de femten medlemslandes finansministre pålagde Kommissionen at undersøge muligheden for at iværksætte en mekanisme til at imødegå eventuelle forsøg på at opnå konkurrencefordele gennem devaluering. Med henblik herpå kan der overvejes tre forholdsregler: dels at styrke det eksisterende multilaterale tilsynssystem og dels at gøre støtten fra strukturfondene betinget af, at modtagerlandet i tilstrækkelig grad arbejder hen imod økonomisk konvergens og endelig at indføre en mere kompleks ordning, hvorved det sikres, at en stat, som har foretaget en konkurrenceforbedrende devaluering, ikke får et indirekte mertilskud, idet den ikke får flere penge fra Bruxelles, såfremt støtten, der udbetales i ECU - og fremover i euro -, repræsenterer en større værdi i national valuta efter devalueringen.
Det i hr. Garriga Polledos betænkning indeholdte forslag til beslutning, hvis overordnede linjer vi tilslutter os, giver anledning til to bemærkninger. For det første vedrørende punkt N: man kan ikke sige, at det er den i øjeblikket svage dollar, der er årsag til opskrivningen af D-marken, og det af den enkle grund at den amerikanske valuta et helt år igennem har været opskrevet i forhold til D-mark. For det andet kan vores gruppe ikke acceptere formuleringen i beslutningsforslagets punkt 19, hvori der gives udtryk for den opfattelse, at Den Europæiske Union, særlig gennem Kommissionen og den kommende Europæiske Centralbank, bør være fuldgyldigt medlem af alle de nævnte internationale institutioner og bør deltage i udarbejdelsen af forslag og i selve beslutningstagningen.
Jeg erindrer i denne forbindelse om artikel 109, stk. 4 og 5, i traktaten, hvor der står: «...skal Rådet, der træffer afgørelse på forslag af Kommissionen og efter høring af ECB med kvalificeret flertal, fastlægge Fællesskabets holdning på internationalt plan i forbindelse med spørgsmål af særlig interesse for Den Økonomiske og Monetære Union samt, idet det her træffer afgørelse med enstemmighed, fastlægge dets repræsentation under overholdelse af den kompetencefordeling, der er fastsat i artikel 103 og 105«.
Kommissionen har fået indbydelse til at deltage i G7-landenes møde i Lyon i juni, men så vidt jeg er orienteret, deltager den ikke i de G7-møder, hvor finansministrene forsamles. Vi må holde hovedet koldt og ikke vende op og ned på hverken kendsgerningerne eller staternes kompetence. Hvis spørgsmålet om, hvorvidt de i punkt 19 foreslåede foranstaltninger skal udmøntes i international praksis, en dag kommer på dagsordenen, kan vi vende tilbage til det, men i henhold til Unionstraktaten kan der ikke i dag tages højde for en sådan hypotetisk situation.

Hautala
Hr. formand, ordføreren lader til at stole lidt for meget på, at kapitalen bevæger sig optimalt inden for rammerne af det nuværende internationale kapitalmarked. Jeg er heller ikke helt sikker på, at det er tilstrækkeligt med socialdemokraternes forslag om oprettelse af et internationalt økonomisk råd, der skal overvåge spekulationen. Der er brug for en langt mere radikal ændring af de internationale finansieringsstrukturer. For øjeblikket omsættes der i verden valuta i et omfang, der svarer til det tredobbelte af flere industrilandes valutareserver. Ingen nationalbanker eller tilsvarende internationale organer kan kæmpe mod en sådan spekulation. De Grønne støtter naturligvis også etableringen af et tidligt varslingssystem, og at det internationale monetære samarbejde styrkes. Det, som ordføreren fremlægger, blev jo allerede foreslået sidste år på Halifax-topmødet, men det er langt fra tilstrækkeligt. Der er brug for foranstaltninger, der automatisk forhindrer spekulation, og dette skal ske på spekulanternes regning.
Der må indføres en international afgift på spekulative kapitalbevægelser. Dette blev allerede i 1978 foreslået af James Tobin, der senere fik Nobelprisen i økonomi. Selv en meget lille afgift på f.eks. 0, 5 % af den omsatte kapital kan have betydelig indvirkning især på de kortsigtede pengeanbringelser, dvs. at de reelle udsving vil blive mindsket mærkbart. Det er selvfølgelig ikke let at indføre en sådan afgift, men den kan bidrage til bestræbelserne efter at nå frem til en helt ny form for logik inden for overvågning af kapitalbevægelserne på verdensplan.

Hory
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg finder det berettiget at sige, at Bretton-Woods-systemet, der indførtes for mere end 50 år siden, i dag har mistet enhver legitimitet på trods af de ajourføringer, der er foretaget med Plaza- og Louvre-aftalerne, og hensigtserklæringerne fra Halifax, men at det fortsat har uligevægtsskabende virkninger for størstedelen af jordens stater og deres befolkninger.
Uanset hvordan man vurderer Bretton-Woods-aftalerne, var dollarens overlegenhed som referencevaluta for hele det internationale monetære system begrundet i tre forhold. Den første grund var af politisk karakter: USA havde lige vundet og hjulpet europæerne med at vinde den anden verdenskrig. Det var en vigtig grund, der imidlertid var bundet til en bestemt situation, der nu ikke længere gør sig gældende. Den anden grund var af økonomisk karakter: USA finansierede gennem Marshall-hjælpen Europas genopbygning. Også her var det efter min mening USA, der nød størst gavn heraf, men denne grund er nu heller ikke længere aktuel.
Den tredje grund til at hævde dollarens overlegenhed var af rent teknisk og monetær karakter og vedrørte USA's tilsagn om at garantere, at dets valuta til enhver tid kunne omveksles til en bestemt mængde guld. USA afskaffede denne garanti den 15. august 1971. Man har kunnet høre ansvarlige for det amerikanske finansministerium under rundrejser i Europa udtale over for europæiske ledere: «Dollaren er vores valuta, og det er Deres problem«. Forholdet er det, at USA siden da har en fortrinsstilling, fordi det i realiteten er de andre, i første række europæerne, der betaler de offentlige og private underskud, der akkumuleres i USA. Klarere udtrykt, hvis min gæld er udfærdiget i min egen valuta, og hvis de internationale valutahandler foregår i min egen valuta, ved jeg ganske enkelt, at jeg ikke kommer til at betale min gæld.
Disse skævheder har i dag antaget en så alvorlig karakter, at jeg - selv om jeg må komplimentere ordføreren for hans arbejde - ikke kan tilslutte mig nogle af hans konklusioner og heller ikke nogle af præmisserne. Således står der i forslaget til beslutning: «(...) erkender, at liberaliseringen af kapitalbevægelserne medfører enorme fordele, da et frit kapitalmarked sikrer, at opsparingen investeres så produktivt som muligt«. Men alle og enhver kan konstatere det modsatte, nemlig at dereguleringen af de nationale markeder og liberaliseringen af de internationale kapitalbevægelser orienterer kapitalen mod umiddelbare gevinstmuligheder, som ikke længere har nogen forbindelse til produktionen, og at der er tale om en »casino-økonomi«, hvor de finansielle strømme på ingen måde modsvarer handelen med varer og tjenesteydelser.
Vi må derfor tænke os grundigt om. Som en af de foregående talere sagde, må man undersøge mulighederne for at indføre en skat på internationale kapitaloverførsler, der sker i spekulationsøjemed. Vi må endvidere nærmere overveje, hvad der er berettigelsen for kredit og navnlig for kortsigtet kredit, og vi må desuden overveje en ny valutaaftale. Derfor går Gruppen Europæisk Radikal Alliance uforbeholdent ind for indførelsen af den fælles valuta, jeg var lige ved at sige uden at lade os hæmme af for mange overvejelser over de umiddelbare sociale omkostninger, selv om dette problem efter vores opfattelse er essentielt. Hvorom alting er, ved vi, at indførelsen af den fælles valuta er den eneste måde, hvorpå Den Europæiske Union kan gennemtrumfe indgåelsen af en ny international valutaaftale, som efter vores mening er forudsætningen for at omdanne den nuværende Verdenshandelsorganisation til en international organisation for økonomi og handel. Ved at underordne sidstnævnte under den omtalte forudsætning vil det være muligt at indføre en social klausul, en klausul om at eksportprodukter primært skal satse på det indre marked, en miljøklausul og en demokrati-label.

Berthu
Hr. formand, Garriga Polledo-betænkningen leverer en fremragende analyse af de internationale valutamarkeder og muligheden for at regulere dem, men han overrasker dog på ét område, idet han stort set ikke omtaler den fælles valutas påståede stabiliserende virkninger på det internationale marked. Kommissionens argumenter indeholder imidlertid altid en passus om, at »den fælles valuta vil bidrage til at skabe større international valutastabilitet«. Det er svært at forstå den konkrete betydning af dette udsagn, og der er ingen hjælp at hente i Garriga Polledo-betænkningen.
Begrundelsen indeholder ikke et eneste ord om dette spørgsmål, og i selve forslaget til beslutning er der kun en kort henvisning hertil, som i øvrigt mere ligner et fromt ønske end et argument. Som det korrekt understreges i betænkningen, er den bedste måde at sikre stabile valutakurser at føre en sund økonomisk politik uden knæfald for lette løsninger. For at nå dette mål er det i princippet ikke nødvendigt at støtte sig til den fælles valuta, det er tilstrækkeligt at have det fornødne mod til at føre en holdbar økonomisk politik.
Derimod kommer betænkningen indirekte til at påpege en ulempe i forbindelse med indførelsen af en enhedsvaluta. Ved at afskaffe de interne valutakurser i Euroområdet forsvinder der en indikator, som kan spille en disciplinerende rolle for kvaliteten af de nationale forvaltninger. Denne indikator skal så erstattes af påbud, eventuelt ledsaget af sanktioner fra Ministerrådet eller stabilitetsrådet, hvis gennemførelse vil skabe langt vanskeligere og mere konfliktfyldte problemer end markedets upersonlige påmindelser.
Der kan imidlertid desværre ske det, at en valuta i en længere periode undervurderes eller overvurderes i forhold til den reale købekraftsparitet. I så fald må et internationalt monetært samarbejde kunne bringes i stand med henblik på at stabilisere kurserne på et acceptabelt plan, og et sådant samarbejde kunne eventuelt, som det foreslås i betænkningen, koordineres inden for rammerne af IMF.
Men alle ved, at denne metode ikke er en sikker vej til succes, da de store lande ikke nødvendigvis er tilbøjelige til at underordne deres økonomiske politikker under målet om at opretholde pariteten af deres valutaer, og under alle omstændigheder er kapitalstrømmene ofte stærkere end den erklærede vilje.
Under disse omstændigheder beklager vi endnu en gang, at de lande, der er ofre for monetær dumping, ikke i sidste instans kan beskytte sig gennem monetære udligningsbeløb. Om denne dumping hidrører fra en tredjeparts bevidste handling eller markedskræfternes mekaniske spil er ligegyldigt. Udligningsbeløbene ville genoprette den lige konkurrence og selve muligheden for at iværksætte denne ordning ville utvivlsomt i sig selv have en væsentlig afskrækkende effekt. De kunne desuden være nyttige som et afskrækkelsesmiddel ikke alene i forbindelserne mellem de europæiske lande og tredjelande, men også inden for et reformeret europæisk monetært system med henblik på at styrke disciplinen.
Vi beklager, at GATT-forhandlingerne ikke indbefattede et monetært aspekt, og det er vort ønske, hr. formand, at der snarest indledes en ny debat herom.

Schreiner
Hr. formand, jeg takker også ordføreren for denne yderst gennemarbejdede og meget fyldestgørende betænkning. Jeg vil gerne komme med et par interessante bemærkninger. Betænkningen indeholder nogle indledende konstateringer, der forklarer dereguleringen af de nationale finansmarkeder, den dermed forbundne globalisering af finans- og kapitalmarkederne og spørgsmålet om den frie bevægelighed for kapital. Der gøres opmærksom på, at et frit kapitalmarked sikrer, at opsparingen investeres så produktivt som muligt.
Der er nogle meget interessante bemærkninger om overvurderingen af den amerikanske dollar i vor verdensøkonomi; her anføres det, at 60 % af verdens valutareserver og halvdelen af den samlede private finanskapital er i USD, selv om USA kun tegner sig for 20 % af den samlede produktion og 14 % af verdenshandelen. Det viser, at Europa må handle. Jeg mener imidlertid absolut ikke, at dette behov for handling skal begrænses af en spekulationsskat, således som De Grønne i dag igen har foreslået, da udbyttet fra disse finanstransaktioner jo under alle omstændigheder skal beskattes som udbytte i de enkelte lande. Det ville være det samme som en dobbeltbeskatning.
Jeg finder tre krav i denne betænkning vigtige, nemlig kravet om at opbygge et økonomisk politisk system, der undgår inflation og deflation, stabiliserer betalingsbalancens løbende poster, giver lave rentesatser og muliggør en bæredygtig, kvalitativ økonomisk vækst.
Det andet krav, nemlig at dæmpe dollarens dominans, er bestemt berettiget. Her kan en fælles valuta måske hjælpe. Hvis alle lande er med i den, hvis konvergenskriterierne overholdes, og hvis denne valuta får den europæiske borgers tillid, kunne der måske indføres en tredje »verdensvaluta« med Euroen som stærk valuta.
Jeg synes også, at det er vigtigt at være opmærksom på udlandsgælden og udviklingslandene. Jeg mener ikke, at det er hensigtsmæssigt at opføre finansielle poster som gæld, der ikke kan betales tilbage. Alt i alt finder jeg derfor betænkningen positiv. Den giver et godt diskussionsgrundlag for yderligere overvejelser i de europæiske organer.

Randzio-Plath
Hr. formand, denne betænkning opfordrer med rette på ny til at styrke det internationale monetære samarbejde - lige tids nok til Den Internationale Valutafonds og Verdensbankens møde her i april. De første reformskridt hos de internationale finansinstitutioner er ikke tilstrækkelige til at etablere et rigtigt effektivt system til tidlig varsling, til at sikre, at regeringerne foretager en bedre afstemning med hinanden, og til at inddrage andre lande ud over G7-industrilandene i et institutionaliseret samarbejde. Derfor er disse krav berettigede i en tid, der er kendetegnet af en globalisering af markederne, af det mangelfulde samarbejde på dette område mellem regeringerne i de vigtigste industrilande, men også af en teknologisering af kommunikation og en enorm opsvulmen af kapitalstrømmenes bevægelighed, hvor jo kun 4 % af disse bruges i den reelle økonomi, i den reelle handel. Derfor kunne man sige, at vi i dag har et større behov for et nyt Bretton Woods -system, end det var tilfældet dengang, det blev etableret.
Vi ved alle, at et sådant system ikke kan etableres igen i dag, men vi har også nye udgangspositioner, og derfor tror jeg også i lighed med mine kolleger og ordføreren, at Den Økonomiske og Monetære Union kan gøre det muligt for os at leve op til en slags målzonekoncept eller måske oven i købet et forbedret monetært samarbejde i så henseende, når Euroen bliver den andenvigtigste reservevaluta i verden, fordi det så bliver lettere rent faktisk at vægte valutaerne i forhold til deres betydning. For når det kommer til stykket, og det gives der jo også med rette udtryk for i betænkningen, er dollarens andel af verdens valutareserver på 60 % på ingen måde sammenlignelig med dens økonomiske styrke.
Europa-Parlamentet har med rette gentagne gange opfordret Kommissionen til at udarbejde en hvidbog om de monetære følger. I dag supplerer vi kravet med, at også følgerne af Den Monetære Union på det internationale valutasystems stabilitet skal undersøges. Det er så meget desto vigtigere med de nye finansielle instrumenter på markedet, der kan øve indflydelse på pengepolitiske koncepter, f.eks. også på den kommende Europæiske Centralbanks pengepolitiske koncept, fordi pengemængden med disse nye finansielle produkter ikke længere kan vurderes og styres på samme måde, som det var tilfældet med de nuværende muligheder. Derfor mener jeg også, at vi i denne forbindelse med rette opfordrer Kommissionen til at undersøge dette yderligere.
Men det er især vigtigt i FN-regi at oprette et globalt økonomisk råd, der kan sammenlignes med Sikkerhedsrådet, således at vi har et institutionaliseret monetært samarbejde. Vi konstaterer, at de forskellige økonomi- og finanspolitiske interesser hos de store industrilande og hos de nye industrilande ellers er umulige at bringe på en fællesnævner, og det er nødvendigt, hvis den monetære tankegang, som kan indvirke på både landenes, det enkelte menneskes, befolkningens behov og på den nødvendige finanspolitiske disciplin, virkelig skal blive til noget.

Rönnholm
Hr. formand, Parlamentet har efter min mening handlet klogt ved at give Økonomiudvalget mulighed for at udarbejde denne betænkning. Det økonomiske samarbejde, der har udviklet sig, har gavnet mange befolkninger og borgere. Råvarer, produktviden og handel med disse ting har bragt udviklingen videre, hvilket energianvendelsen er et godt eksempel på. Viden om energiudnyttelse, transport og handel med råvarer har i vid udstrækning været til fordel for os. Kun overforbrug af energi og nogle energiformer giver os problemer.
Analogt hermed kan man konstatere, at det er positivt med liberalisering af kapitalbevægelserne, dog er der tegn på, at væksten i valutamarkederne har nået et uoverskueligt omfang. Når markederne stiger op til 20 gange inden for 10 år, og når de daglige valutabevægelser er dobbelt så store som valutareserverne, kan man forestille sig, hvilke problemer dette kan skabe med hensyn til risikoen. Når spekulationsproblemet ses i sammenhæng med nutidens teknologi, der gør det muligt at handle med lysets hastighed, er vi virkelig ved at bringe forudsætningerne for den internationale frie handel i fare.
Sund fornuft siger, at det er nødvendigt med ændringer. Det er også indlysende, at en fælles valuta i Europa vil lette samarbejdet med Japan og USA om spillereglerne på valutamarkederne. Der tales ofte om borgernes tillid. Den er også en nødvendig forudsætning for alle demokratier og markedsøkonomier. Derfor må verdens demokratiske stater bringe valutamarkederne under kontrol. Der er ingen tid at spilde: der er brug for regulering frem for alt for at sikre almindelige borgere og deres arbejde. Deres arbejdspladser er afhængige af realøkonomiske forhold og ikke af spekulation. Især de mindre landes små virksomheder lider under de usikre valutamarkeder. De har ikke forudsætninger eller muligheder for at gardere sig. Små lande er også nødt til at mangedoble deres valutareserver i forhold til de store lande. ØMU'en vil også i denne sammenhæng bidrage til en sund udvikling. Den vil mindske behovet for disse reserver, og samtidig vil man kunne øge tilliden.
Det er helt klart, at der er brug for ensartede regler og for beskatning af kapitalbevægelserne. Hvis der er fri bevægelighed for kapital, må beskatning til gengæld være obligatorisk. Kapitalen kan ikke være blind passager, den er nødt til at påtage sig et samfundsmæssigt ansvar ved at betale skat. Men for at man kan komme videre i denne sag, må vi også støtte en fælles europæisk valuta. Kun derigennem kan vi komme videre på dette område.

Hendrick
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne takke hr. Garriga Polledo for den omfattende og meget tekniske betænkning, han har fremlagt i dag. De internationale finansmarkeder spiller i dag en meget vigtig rolle i verdensøkonomien. Dereguleringen af finansmarkederne i mange medlemslande har betydet, at trillioner af pund og dollars nu kan flyde tværs over landegrænserne i jagten på udbytte til investorerne.
Jeg vil gerne komplimentere hr. Garriga Polledo, som har evnet at indkredse nogle af de hovedfaktorer, der har indflydelse på, om disse markeder har succes eller ikke på nuværende tidspunkt, og især fremhæve hans omtale af den modcykliske mekanisme i forbindelse med de op- og nedgangsperioder, som verdensøkonomien har gennemgået i mange år. Det står klart, at det, vi har brug for, er stabile holdninger over hele kloden, hvad enten det er i USA, Europa, Japan eller sågar i den 3. verden. Det står også klart, at markedsmekanismerne på længere sigt vil medføre lavere rentesatser, som vil gøre det billigere at låne til investeringer og derfor vil skabe beskæftigelse.
Jeg kan også tilslutte mig den del af hr. Garriga Polledos analyse, der drejer sig om det internationale monetære systems behov for regler, og hr. Rönnholms udtalelser var som talt ud af min mund. For at skabe disse regler kræves institutionelle rammer. For øjeblikket ser vi i Europa, at den tyske forbundsbank handler i tysk økonomis interesse. Vi forsøger at oprette et system, hvor Den Europæiske Centralbank kan handle i europæisk økonomis interesse. Og vi ser en lignende holdning, når det amerikanske, det japanske og det europæiske marked til dels handler på egen hånd. Det, vi har brug for, er et system, der handler i verdens interesse og med internationale mål for øje. Den eneste måde, vi kan få det på, er via regler og internationalt samarbejde.
Desuden kan jeg tilslutte mig nogle af hr. Garriga Polledos meninger om den skade, flydende valutakurser kan gøre. De kan føre til overvurdering af valutakurserne. Jeg tror ikke, at pengemarkedet nødvendigvis er den bedste målestok for reel økonomisk ydeevne, som vi også har set med vekselkursmekanismen her i Europa.
Jeg tror heller ikke, at intervention nødvendigvis er løsningen. Det, vi har brug for, er en ny retning, og denne nye retning hedder samarbejde. Vi har brug for en ramme, som vil træde i funktion efter 3. fase af Den Økonomiske og Monetære Union. Jeg er ikke sikker på, at jeg vil give ordføreren ret i, at IMF og Verdensbanken er de bedste institutioner til denne opgave; men jeg er enig i, at G7-gruppen ikke er nok. Vi er nødt til at inddrage de hastigt voksende økonomier i Asien i denne proces og samtidig finde ud af, hvordan vi kan involvere den 3. verden i processen.
Vi har brug for nye multilaterale procedurer, og vi har brug for samarbejde, fordi den globale økonomis succes og mange menneskers udkomme over hele verden afhænger heraf.

Metten
Hr. formand, på nationalt plan accepterer vi, at markederne ikke kan fungere, uden at de nationale myndigheder fastsætter regler. Så længe markederne stadig først og fremmest fungerede på nationalt plan, var det tilstrækkeligt. Med oprettelsen af det europæiske indre marked er nationale myndigheders evne til fortsat selvstændigt at gennemtvinge regler for markederne undermineret. Hensigten med en stor del af programmet for det indre marked er derfor at flytte de nationale myndigheders beføjelser til at fastsætte spilleregler over på det europæiske plan.
På ét område har medlemsstaterne imidlertid været temmelig letsindige. Ved liberaliseringen af kapitalbevægelserne har man forsømt, i strid med EuropaParlamentets anbefaling, at skabe instrumenter på europæisk plan for eventuelt at kunne imødegå uønskede udviklinger.
Med globaliseringen af kapitalbevægelserne, som en kombination af en fremherskende liberal filosofi og teknologiske udviklinger har ført til, er der skabt et verdensomspændende kapitalmarked, som kun følger sine egne regler. Under normale omstændigheder synes det at fungere rimeligt. Hvis disse markeder imidlertid overmandes af en spekulativ ånd, viser det sig, at der mangler bremser i systemet. De flodbølger, som dette frembringer, volder økonomien stor skade, men de fælles myndigheder og centralbankerne i verden står magtesløse. Spørgsmålet er, om politikerne og det ikke-finansielle erhvervsliv må bøje sig for det og blot betragte spekulationsbølger som et naturfænomen eller ej.
Min gruppe mener klart, at der må gøres et forsøg på både at pålægge det finansielle marked spilleregler og at skabe instrumenter, hvormed spekulationsbølger kan undgås eller bremses. Nøglerne dertil er et styrket samarbejde mellem myndigheder, navnlig de tre vigtigste økonomiske blokke, og centralbanker og på den anden side den eventuelle indførelse af en afgift på kapitaltransaktioner. Hvor mange hager der end er ved en sådan afgift, afhænger realiseringen deraf hovedsagelig af den nødvendige politiske vilje. Fromme ønsker om at gøre arbejde billigere ved at pålægge det mindre afgifter, kan herigennem opfyldes. Det vil bestemt være lettere at realisere dette, end det var at sende en mand til månen, og det vil være mange gange nyttigere.

Katiforis
Hr. formand, hr. Garriga Polledo har arbejdet samvittighedsfuldt med et såvel politisk som teknisk vanskeligt emne, og hans kolleger skylder ham tak, især for den bredde han har udvist i samarbejdet med sine kolleger i Underudvalget om Monetær Politik.
Det samme kan ikke siges om emnet for hans betænkning, de internationale finansmarkeder. Det er »in«, navnlig blandt medlemmer fra Parlamentets modsatte fløj, men heldigvis ikke hos hr. Garriga Polledo, at sige, at vi bør være taknemlige for de internationale finansmarkeder, fordi de redder os fra regeringernes dumheder i den økonomiske styring. De internationale finansmarkeder skulle angiveligt udføre denne bedrift ved at bruge midler som høje renter, devalueringer eller kapitalflugt til at straffe de regeringer, der fører en forkert politik, dvs. en politik, som markederne opfatter som inflatorisk eller, nu hvor de fleste af os praktiserer anti-inflation, en politik, der opfattes som for lidt ikke-inflatorisk. Når markederne så har fået bugt med budgetunderskuddene, begynder de at beskæftige sig med mere generelle spørgsmål, f.eks. det underskud, som forventes at optræde i socialstaten i næste århundrede, og som vi også er nødt til at begrænse, for ikke at sige fjerne, for at undgå at blive straffet med urimeligt høje renter.
Markedernes rationalisme har nået uanede højder. For nogle uger siden begyndte kurserne i Wall Street at falde, ikke fordi arbejdsløsheden i USA var steget, men fordi den var faldet. Tænk bare, hvad der overgår os, hvis arbejdsløsheden begynder at falde i Europa! Heldigvis sørger vore konservative regeringer med deres beskæftigelsespolitik for, at vi undgår en så uheldig udvikling her!
Vi er nødt til at vende det hele om og opregne de bunker af ulykker, som finansmarkedernes liberalisering, som det så fint hedder, eller deres immunitet, som jeg ville kalde det, har forårsaget i den globale økonomi. De er f.eks. skyld i den 3. verdens gældskatastrofe. Har nogen beregnet, med hvor megen sult, hvor megen forsinket udvikling, hvor megen sygdom og med hvor stor en forhøjelse af børnedødeligheden den 3. verdens lande har betalt for de store bankers »smutter«? De liberaliserede finansmarkeder var årsag til SLM-skandalen i USA, der kostede hundredvis af milliarder dollars, som skatteborgerne måtte betale. Det var også dem, der forårsagede krisen i Mexico for et år siden, der opstod, selv om Mexico efterlevede alle de regler, det var blevet dikteret. Og her måtte den europæiske skatteborger også være med til at betale prisen.
Under de nuværende politiske forhold går verdens store konservative regeringer ikke med til et samarbejde om monetære spørgsmål.
Ud fra denne betragtning er det udmærket, at hr. Garriga Polledo holder spørgsmålet åbent, og jeg vil tilslutte mig de øvrige medlemmers ønske om at vende mere definitivt tilbage til spørgsmålet om styringen af de internationale finansmarkeder.

Wulf-Mathies
Hr. formand, Kommissionen takker for Garriga Polledo-betænkningen, hvor det anbefales at styrke det internationale samarbejde i økonomiske og monetære spørgsmål. Denne betænkning kommer lige betids til at støtte Kommissionen i dens bestræbelser på at skabe et bedre internationalt samarbejde i monetære spørgsmål. Som ordføreren pointerer, er en fortsat stabil national økonomisk politik efter Kommissionens opfattelse en nødvendig, men ikke tilstrækkelig forudsætning for det internationale monetære systems stabilitet. Derudover kan markederne nemlig, også selv om de har en nyttig disciplinerende funktion, fremkalde destabiliserende effekter, som skal afbødes ved internationalt samarbejde.
Kommissionen støtter derfor forslaget om at styrke overvågningsprocedurerne og mener, at erfaringerne i Den Europæiske Union f.eks. med hensyn til multilaterale overvågningsprocedurer i de offentlige budgetter kan være nyttige i denne forbindelse. Som kommissionsformand Santer og medlem af Kommissionen de Silguy har fremhævet i de kompetente internationale gremier IMF og G7, kræver et stærkere samarbejde i den makroøkonomiske politik, at alle involverede er enige om målene og forpligter sig til at anvende de instrumenter, som disse mål kan opnås med. På kortere sigt drejer det sig her især om en forbedring af overvågningen og etableringen af kriseforebyggende mekanismer. På længere sigt er det nødvendigt med institutionelle reformer for at lette et mere intensivt internationalt samarbejde og opnå en stærkere makroøkonomisk koordinering.
Kommissionen er derfor for et styrket samarbejde mellem de internationale institutioner. En af de største udfordringer, der fremover vil blive stillet til det internationale samarbejde, vil bestå i at tage større hensyn til ikke blot den indbyrdes afhængighed landene imellem, men også deres politikker imellem. Europa-Parlamentet kræver også, at Den Europæiske Union spiller en større rolle i det nationale samarbejde og via Kommissionen og Den Europæiske Centralbank bliver et fuldgyldigt medlem af de internationale institutioner. Kommissionen er rede til at påtage sig denne rolle.
Spørgsmålet om internationalt samarbejde i monetære spørgsmål skal også ses netop med henblik på Den Monetære Union, som vil have vidtgående følger for det internationale valutasystem. I den forbindelse skal det pointeres, at det internationale samarbejde i valutaspørgsmål antageligt bliver meget bedre i kraft af oprettelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. For det første vil Euroens rolle som international valuta blive styrket, hvilket vil bidrage til at skabe balance i det internationale valutasystem; for det andet vil Den Monetære Union give Den Europæiske Union den tyngde og indflydelse, som i højere grad end hidtil svarer til dens økonomiske betydning. Den Europæiske Union vil på den måde også bedre være i stand til sammen med sine internationale partnere at virke for en bedre koordinering af internationale valutaforhold og for en reform af det internationale valutasystem.
Men til den ende må Den Europæiske Union kunne indtage en velfunderet og fast holdning over for sine partnere. For øjeblikket undersøges den praktiske udfyldning af de juridiske rammer for Den Monetære Unions beføjelser udadtil. F.eks. skal Den Monetære Unions beføjelser udadtil inden for økonomisk politik, pengepolitik og valutakurspolitik afklares, og institutionernes kompetencer på disse områder skal fastlægges. Der skal også tages beslutning om, hvordan Den Monetære Union kunne og burde repræsenteres i de internationale institutioner. Kommissionens tjenestegrene undersøger for tiden disse spørgsmål, og hr. de Silguy, der i dag desværre er forhindret i at være til stede, vil løbende underrette Dem om fremskridtene på disse områder, således som det også er sket hidtil.
Men før rammerne for den internationale koordinering af økonomiske og monetære spørgsmål er afstukket på ny, er det nok for tidligt at udtale sig om en finansiel støttemekanisme, der evt. kan reducere udsvingene i valutakurserne. Men hvad angår den finansielle overvågning, vil Kommissionen også fortsat varetage sine opgaver på de områder, som den er ansvarlig for.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Den Økonomiske og Monetære Union
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0073/96) af Walter for Udvalget om Regionalpolitik om Den Økonomiske og Monetære Union og økonomisk og social samhørighed.

Walter
Hr. formand, fru kommissær, udviklingen i Den Europæiske Union har hidtil helt klart haft ét centralt punkt, nemlig fremskridt inden for den økonomiske politik. Fremskridtene i retning af Den Økonomiske og Monetære Union udgør i den forbindelse en yderligere vigtig milepæl. Men hvis Europa varigt skal leve i fredelig sameksistens, må det imidlertid være besjælet af andet og mere. Det forudsætter, at Unionen rykker tættere sammen, også med hensyn til levevilkår og muligheder for alle regioner. De regionale forskelle i indkomst, infrastruktur og beskæftigelsesgrad er trods alle bestræbelser stadig meget store. I de ti fattigste regioner i Europa er arbejdsløsheden 6 gange så høj sammenlignet med de ti rigeste regioner, og den gennemsnitlige indkomst pr. indbygger er 3, 5 gange lavere.
Den Økonomiske og Monetære Union er en fast og for os umistelig del af Europas fremtid. Fordelene vil, når den er etableret, komme både de velhavende, men også de perifere og endnu ugunstigt stillede regioner til gode. Den bidrager også til at forbedre strukturfondsmidlernes effektivitet, de midler, der er Unionens vigtigste instrument til at skabe økonomisk og social samhørighed. Men både på vej mod ØMUen og efter dennes etablering er det vigtigt at respektere samhørighedens høje mål og drage omsorg for, at Den Økonomiske og Monetære Union og samhørighedspolitikken supplerer hinanden i deres virkemidler og ikke modarbejder hinanden. Derfor er det nødvendigt at skitsere en samhørighedsstrategi, som ridser konkrete skridt op i lighed med fremskridtene i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union. Konkret vil det sige, at det må være vort mål i tiden efter ØMUens start at satse alt på for det første varigt at sikre det stabile grundlag, som en økonomisk og monetær union må hvile på. Her vil vi få brug for såvel in-landenes som de kommende in-landes soliditet.
Men for det andet skal vi også solidarisk støtte de lande, der går støt fremad på deres ikke altid lette vej mod opfyldelse af kriterierne. Man kunne forestille sig at gøre dette ved hjælp af et solidaritetsinstrument, der er en videreudvikling af den nuværende Samhørighedsfond. Her tænkes der udtrykkeligt ikke på finansielle udligninger. Solidaritetsforpligtelser skal gælde lige stærkt for ins og outs .
Hvis økonomisk og social samhørighed skal fremmes, vil det sige, at vi tydeligere end før og forståeligt for alle definerer, hvad vi forstår ved samhørighed og harmonisering af levevilkårene i Unionen. Det må ikke længere som hidtil alene fastsættes med usmidige indikatorer som BNI. Arbejdsløshedstallene hører også med. På grund af de stærke afvandringstendenser, specielt i landdistrikterne, bør det faktiske antal arbejdspladser i regionerne, dvs. beskæftigelsesgraden, også medtages som kriterium ved en økonomisk status.
Væsentlige faktorer for samhørighed er også en bæredygtig vækst, dynamikken i den økonomiske udvikling, bekæmpelse af marginalisering, infrastrukturernes kvalitet, herunder de sociale og kulturelle infrastrukturer. Disse indikatorer bør også finde anvendelse i forbindelse med videreudviklingen og koncentrationen af det vigtigste samhørighedsinstrument i Unionen, nemlig strukturfondene, samt i forbindelse med de udfordringer, Unionen vil møde. Derfor er det nødvendigt at reformere strukturfondene, en reform, der støtter samhørighedsbestræbelserne, dvs. muliggør de dårligst stillede regioners indhentningsproces trods en udvidelse af Den Europæiske Union, og en reform, det fortsat er muligt at finansiere.
Vi bør være modige nok til også at udarbejde tidsplaner for at opnå konkrete fremskridt. Den selvbevidsthed, som vi havde ved gennemførelsen af ØMUen, må ikke affærdiges som uopnåelig i forbindelse med samhørigheden. En virkelig samhørighedspolitik, der harmonerer med Den Økonomiske og Monetære Union, og som skal opfange potentielle negative følger, kompletteres af en stærkere koordinering af alle politiske områder, der bidrager til økonomisk og social samhørighed.
Med 17 millioner arbejdsløse i Den Europæiske Union må beskæftigelsespolitikken prioriteres højest. Vi kræver derfor, at der optages en særlig artikel om beskæftigelse i Maastricht-traktaten. Miljøpolitikken skal også udformes aktivt og bæredygtigt. Et sundt miljø er væsentligt for regionernes livskvalitet og dermed også for deres tiltrækningskraft og fremtid. Inden for socialpolitik skal forkastelse ved social dumping absolut undgås ved alles fælles aktion - jeg siger alles for også her udtrykkeligt at inddrage det land, der hidtil ikke har villet være med eller ikke har været med.
Kombineret med en grænseoverskridende fysisk planlægning, en konsekvent europæisk industri- og forskningspolitik samt den nødvendige sikring af offentlige, alment tilgængelige tjenesteydelser opstår der en samhørighedspolitik, der fortjener dette navn. Europa har en strålende fremtid, hvis solidaritet og soliditet mødes. Politikken for økonomisk og social samhørighed er lakmustesten for et i fred forenet Europa.

Spindelegger
Hr. formand, mine damer og herrer. Det langsigtede mål med Den Monetære Union kan kun være, at alle lande deltager i denne monetære union. I så henseende er der heller ingen modsætning i forhold til målene i forbindelse med en større økonomisk og social samhørighed. Problemerne optræder snarere der, hvor det drejer sig om en kortsigtet til mellemlang anskuelsesmåde, nemlig hvis man forestiller sig, at der muligvis vil komme negative beskæftigelsesfølger i de lande, der i første omgang ikke deltager i Den Monetære Union. På den anden side må man ved denne kortsigtede og mellemlange anskuelsesmåde tage højde for eventuelle forstyrrelser, ja, forvridninger på det indre marked.
Med hensyn til negative beskæftigelsesfølger må man imidlertid sige, at det bestemt ikke er noget, der kun er rettet én vej. Det har vi østrigere gjort vore erfaringer med. I 1995 måtte vi konstatere, at liren i vort naboland Italien blev devalueret. Følgen var imidlertid ikke, at der straks kom negative beskæftigelseseffekter i Italien, tværtimod. Østrig som et land med hård valuta oplevede disse negative beskæftigelseseffekter og en nedgang i købekraften på over 10 mia schilling. Jeg vil hermed blot sige, at det ikke er noget, der foregår i én retning eller sker pr. automatik, men at det har mange følger, som alle bør tilgodeses her.
Jeg mener derfor ikke, at vi nu skal diskutere grundlaget for en monetær union og spørge, om konvergenskriterierne er rigtige, om vi måske ikke, som De har antydet, har brug for en ny europæisk industripolitik, at vi skal tage beskæftigelse med i traktaten. Det er alt sammen for småtskårent for mig. Det vigtige er, at vi som det første punkt inkorporerer, at vi i stedet for de forvridninger, der evt. opstår på det indre marked, skaber et nyt europæisk valutasystem, et EMS II, hvor man forsøger at holde de reelle vekselkurser inden for en vis udsvingsmargin.
For det andet synes jeg, at det i forbindelse med en reform af strukturfondene er vigtigt at koncentrere sig om de projekter, vi har brug for til at opfylde konvergenskriterierne i de lande, som stadig ikke er med i Den Monetære Union. For det tredje skal privat investering stimuleres, for det er det eneste, der kan skabe virkelig sunde arbejdspladser.

McCarthy
Hr. formand, jeg er meget glad for, at vi har fået dette emne på dagsordenen i dag, efter at min politiske gruppe tog initiativ til udarbejdelsen af en initiativbetænkning om ØMU og økonomisk og social samhørighed. Baggrunden for, at vi ønskede dette, var at medlemsstaterne og eksperterne i alle de drøftelser, vi har haft om ØMU og den fælles mønt, ikke har behandlet de regionale spørgsmål. De har kun drøftet de makroøkonomiske spørgsmål på nationaløkonomisk plan og har ignoreret ØMU's regionale indvirkninger og forholdet mellem ØMU og samhørighedspolitik.
Befolkningen i vore industriområder, områder med tilbagegang, marginalområder og landbrugsområder har brug for at vide, at ØMU vil give dem nogle fordele. Samhørighed er et underkendt mål i traktaten; men det står over ØMU, og det er grunden til, at vi mener, at ØMU og dens processer og faser bør underkastes en grundig undersøgelse for at konstatere, hvordan de bidrager til samhørighedspolitikken. I denne betænkning har min gruppe højtideligt meddelt sin støtte til ØMU. Vi erkender, at der er fordele på grund af ØMU's lavere transaktionsomkostninger, harmonisering af rentesatserne og øgede beskæftigelsesmuligheder; men vi er også nødt til at sige, at vi ikke nødvendigvis tror, at ØMU og social samhørighed styrker hinanden. De udelukker selvfølgelig ikke hinanden, som hr. Walter også siger i sin betænkning, men vi tror, det bliver den nominelle og reelle konvergens, der styrker Den Europæiske Unions konkurrenceevne over for de nye asiatiske tigre, Japan og USA.
ØMU er derfor nødt til at bevise, at den kan styrke, understøtte og fremme samhørighed. Jeg vil endnu en gang fremhæve, hvad hr. Walter siger i sin betænkning. Han kræver en integreret samhørighedsstrategi, hvilket betyder, at vi inddrager ØMU, regionalpolitik og alle andre relevante politikker i samhørighedsprocesserne. Han efterlyser ledsageforanstaltninger, der skal sikre, at ØMU og samhørighed følges ad, og vi anmoder også om at få en solidaritetsmekanisme, der kan beskytte finansmarkederne mod spekulation og inddrage lande, der gerne vil ind. Dette er en meget relevant debat. Direktøren for EMI, hr. Lamfalussy, talte i mandags i Parlamentets Underudvalg om Monetær Politik og fremlagde årsrapporten. Ordet »samhørighed« hørtes ikke en eneste gang. Det er skuffende, at disse spørgsmål ikke behandles som en hel, sammenhængende strategi.
Hvis man ser på de lande, der går med i ØMU fra starten, ser det ud til, at landene udenfor risikerer at blive udsat for straffeforanstaltninger. Derfor er Walter-betænkningen så fremragende, fordi den foreslår konstruktive politikker for, hvordan vi hjælper disse lande med at komme med i ØMU og hurtigere nå til 3. fase.
Endelig er vi nødt til at fremskynde vore aktioner på regionalt plan. Vi skal bekræfte det, som blev besluttet på Det Europæiske Råd i Madrid. Vi skal se på lokale initiativer, uddannelse, erhvervsuddannelse, tilrettelæggelse af arbejdstiden, støtte til små og mellemstore virksomheder; men frem for alt skal vi overbevise regionerne om ØMU's fordele. Derfor har vi brug for en aktiv samhørighedspolitik rettet mod beskæftigelse og vækst. Jeg ved, at kommissæren vil fremme disse ting, og jeg vil bede ham gøre det sammen med det kommende irske formandskab og de efterfølgende formandskaber, så Walter-betænkningen ikke bare kommer til at ligge i skuffen og samle støv.

Berend
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer! Fremmen af økonomisk og social samhørighed er sammen med fuldførelsen af det indre marked og gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union de tre politiske hovedmål i Den Europæiske Union. Nominel konvergens og realkonvergens er i den forbindelse ikke to modstridende mål. Sunde statsfinanser, stabile priser, lave rentesatser og stabile valutakurser er forudsætninger for vækst og beskæftigelse. Den Økonomiske og Monetære Union, med alle dens fordele også - og netop - for den sociale og økonomiske samhørighed, er ikke mulig uden nominel konvergens.
Derfor er det åbenbart, at en nedbringelse af den tyngende offentlige gæld spiller en vigtig rolle for investeringer og dermed for arbejdspladser. De sidste års praksis har vist, at bekæmpelse af arbejdsløshed ved hjælp af offentlig gældsætning og skatteforhøjelser ikke var nogen succes på lang sigt. Kun en stabil økonomi, den ufravigelige forudsætning for deltagelse i Den Økonomiske og Monetære Union, skaber tillid til markederne, fremmer handlen og investeringslysten og stimulerer i sidste ende vækst og oprettelsen af arbejdspladser.
Bortset fra samklangen med hensyn til det langsigtede mål om, at alle medlemslande kan være med i denne Økonomiske og Monetære Union, vil der i en overgangsfase, hvor nogle er med - hr. Spindelegger nævnte dette lige før -, og andre ikke er det, opstå problemer. Det vil derfor være en væsentlig udfordring ved begyndelsen af gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union at definere forholdet mellem de deltagende og de ikke-deltagende landes valutaer.
Walter-betænkningen behandler denne problematik. De mange ændringsforslag fra min politiske gruppe har også gjort, at der efter min mening blev opnået nogle gode kompromiser, selv om ikke alle vore ønsker blev opfyldt. Tillad mig derfor at gøre specielt opmærksom på to punkter, der er af stor betydning for min gruppe. Det drejer sig om ændringsforslag nr. 9 ang. punkt 22; her mener vi ikke, at de nuværende bestemmelser i traktaten er utilstrækkelige og ufuldstændige, men at de blot skal styrkes og anvendes konkret. Desuden er vi ikke indforstået med en økonomisk styringsinstans som pendant til ECB.
Et andet punkt er ændringsforslag nr. 11 til punkt 41; her henviser vi til Ciampi-rapporten, hvori førende repræsentanter for arbejdstagerorganisationer og industrien konstaterer, at der er en direkte sammenhæng mellem offentlige tjenester og konkurrenceevne og ser fordele for stat, økonomi og forbrugere i en større konkurrence i udbuddet af offentlige tjenesteydelser. Derfor må offentlige tjenester - traktaten taler i øvrigt her om tjenesteydelser i almen økonomisk interesse, og jeg synes, man skulle benytte denne terminologi korrekt - ikke være nogen tabuzone inden for den frie konkurrence på EU-markedet. Vi kan og vil ikke ændre traktaten, så ville konkurrence i sidste ende blive sat ud af spillet, markedet ville blive delvist ophævet, og forbrugeren ville lide skade. Det kan og må ikke være i vor interesse. Jeg beder Dem derfor at stemme for dette ændringsforslag, der netop tilgodeser dette.

Costa Neves
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, som bekendt er økonomisk og social samhørighed i henhold til traktaten et af Den Europæiske Unions grundlæggende mål, som der skal tages hensyn til i alle de foranstaltninger, Unionen træffer, selv om det i praksis forholder sig sådan, at det mest synlige aspekt af samhørigheden som regel er strukturfondene. Vi må imidlertid holde os for øje, at samhørigheden ikke er begrænset til strukturfondene, men gælder alle Den Europæiske Unions tiltag og politikker og dermed også Den Økonomiske og Monetære Union.
Samhørigheden er ikke kun af interesse for et givet land A eller B eller for de lande, der ligger længst under fællesskabsgennemsnittet, samhørigheden er i alles interesse. Det er grunden til, at dette mål er prioriteret i traktaten. Når dette er sagt, vil jeg fremhæve to aspekter: dels at samhørighedsgraden ikke alene skal måles mellem lande, men også mellem regioner; dels at styrkelsen af samhørigheden ikke må opfattes som værende den enkelte medlemsstats eller Den Europæiske Unions ansvar, men som et fælles ansvar.
Endvidere må vi erkende, at Den Økonomiske og Monetære Union er et meget ambitiøst projekt og måske et af de projekter, der har de største implikationer for Den Europæiske Union og dennes fremtid. Efter min mening positive implikationer, som kan få os til at føle, at det giver mening at bringe de ofre, vi nødsages til for f.eks. at overholde de nominelle konvergenskriterier, som kræver disciplin og ofre, der naturligvis er mest belastende for de stater, der er længst tilbage i forhold til fællesskabsgennemsnittet.
Vi har ofte drøftet de to spørgsmål hver for sig. På den ene side økonomisk og social samhørighed og på den anden side Den Økonomiske og Monetære Union. Men det er nødvendigt at erkende samspillet imellem dem. Og det er netop betænkningens store fortjeneste, at den sammenstiller disse to projekter, som Den Europæiske Union skal kunne forene. Vi kan ikke træffe et valg mellem de to aspekter, vi kan ikke vælge mellem økonomisk og social samhørighed på den ene side og Den Økonomiske og Monetære Union på den anden side. Det er nødvendigt at forene bestyrkelsen af den økonomiske og sociale samhørighed med gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. Det er, hvad selve traktaten om Den Europæiske Union pålægger os.
Walter-betænkningen viser, at dette mål ikke er let at nå, men dog muligt. En manglende forening af de to aspekter ville i øvrigt få katastrofale følger for Den Europæiske Union. Jeg takker hr. Walter for betænkningen og også for hans måde at styre debatten på såvel som for hans åbne holdning over for alle samarbejdsmuligheder. Efter min mening er det et afbalanceret resultat, der nu foreligger. Og vigtigst af alt, det påvises, at det er muligt at forene de to projekter: økonomisk og social samhørighed og Økonomisk og Monetær Union. På betingelse af at vi lægger os i selen, det vil sige følger en samordnet strategi.

Sornosa Martínez
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær, udviklingen af den økonomiske og sociale samhørighed er et prioriteret mål for Den Europæiske Union for at sikre, at de regionale skævheder ikke uddybes i overgangsperioden hen imod indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union. Men, som hr. Walter påpeger i sin fremragende betænkning, er de regionale forskelle på trods af de gennemførte bestræbelser og fremskridt fortsat meget store hvad angår indkomst, infrastrukturer og beskæftigelsesgrad.
Vi støtter de forslag i betænkningen, som tager sigte på at afhjælpe eller undgå de negative risici ved Den Økonomiske og Monetære Union og frem for alt forslagene vedrørende bekæmpelse af arbejdsløsheden, idet samhørighed og arbejdsløshed er uforenelige størrelser. Samhørighed er ligeledes uforenelig med miljøskadelig virksomhed. Som led i bestræbelserne på at forbedre den regionale samhørighed er det nødvendigt at fremme arbejdet med etablering af transeuropæiske transport-, telekommunikations- og energinet, en horisontal europæisk industripolitik, som kan bidrage til en konsolidering af den økonomiske og sociale samhørighed, at bibeholde og styrke de offentlige tjenester og sikre de sociale rettigheder, alt det der er karakteristisk for den europæiske socialmodel.
Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe tager afstand fra de aspekter ved Den Økonomiske og Monetære Union, der kan true samhørigheden. De i traktaten fastsatte konvergenskriterier er ikke kompatible med samhørighedsprincippet, og de er heller ikke tilstrækkelige. Andre kriterier må overvejes, såsom konvergens med hensyn til lønomkostninger, relationen løn/produktivitet, osv. I modsat fald vil tilpasningen ske på bekostning af beskæftigelsen, og det er, hvad der rent faktisk sker i øjeblikket. Der er en reel fare for, at topmødet i Madrid og andre initiativer forbliver tom snak, hvis de her omtalte foranstaltninger ikke reelt omsættes i praksis som anført i hr. Walters betænkning.

Schroedter
Hr. formand, mine damer og herrer, fru kommissær! Denne betænkning er for så vidt vigtig, idet den tydelig nævner, at der er fare for, at princippet om økonomisk og social samhørighed måske lades i stikken inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union. Desværre er den ikke konsekvent. Ganske vist appellerer den til regeringskonferencen om at bevare den økonomiske og sociale samhørighed som en selvstændig politik, men den tenderer i større grad end i det første udkast til at misbruge strukturpolitikken som gulerod og pisk til at konsolidere de nationale budgetter. Ganske vist spiller solidaritetstanken over for de lande, der ikke kan eller må deltage i en monetær union, en vigtig rolle i betænkningen, men også her er betænkningen inkonsekvent, fordi opdelingen af lande i første og anden rangs stater jo netop er en undsigelse af solidaritetstanken. Netop i forbindelse med følgerne for den regionale udvikling viser den planlagte monetære union sin skyggeside. Egentlig skal vi som Parlament gribe korrigerende ind her, men også Parlamentet tenderer efterhånden til at drage det oprindelige princip om økonomisk og social samhørighed i tvivl.
Jeg gjorde allerede i går under diskussionen om udvidelsen mod øst opmærksom på, at det er absolut nødvendigt at reformere Den Europæiske Union. En social og økologisk reform ville være en fantastisk anledning til også at få styr på den økonomiske krise.

Schreiner
Hr. formand, naturligvis er der i denne betænkning tale om samhørighed på det økonomiske og sociale område i Europa, og jeg tror, at man med henvisningen til bevarelsen af konvergenskriterierne entydigt går ud fra, at Kommissionen i Maastricht-traktaten absolut stadig har et vist spillerum med hensyn til en streng overholdelse af konvergenskriterierne. Det er jo ikke sådan, at kriterierne i forbindelse med offentlig gæld og nettounderskud - det er jo de to punkter, der hele tiden diskuteres - skal opfyldes til punkt og prikke, men her har man jo formuleringen, at det offentlige underskud skal falde »væsentligt og vedvarende«, eller at dette mål skal opnås trinvist. Jeg mener, at man ved overholdelsen af konvergenskriterierne, ved den offentlige gældsætning og ved nettounderskuddet bør tage hensyn til tre punkter. For det første må medlemslandene holdes fast på eller være klar over, at de kun virkelig kan opnå dette mål ved hjælp af en intelligent sparekurs. Det er ganske enkelt skadeligt for beskæftigelsen, hvis man skærer ned på investeringerne i et budget og i udgiftstrukturen undlader at foretage en privatisering i de mere uproduktive sektorer, undlader at tilstræbe en slankere stat og bekæmpe spild og så at sige lader suveræniteten udarte i stadig mere bureaukrati og stadig flere love.
For det andet må man ved spørgsmålet om offentlig gæld og nettounderskud naturligvis sørge for, at disse områder virkelig overholdes, da der ellers opstår en situation, hvor der i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union bliver svejset noget uensartet sammen til en fælles monetær union, hvilket i længden nok ville være skadeligt for finansmarkedet Europa. For det tredje skal man ganske enkelt garantere, at denne fælles mønt ikke gennemføres mod de europæiske borgeres vilje. Jeg er derfor af den faste overbevisning, at de lande, der har denne mulighed, bør forelægge dette spørgsmål for borgerne i en folkeafstemning, således at denne monetære union også har de europæiske borgeres opbakning.

Frutos Gama
Hr. formand, mine damer og herrer, først og fremmest vil jeg gerne rette en varm tak til hr. Walter for hans virkeligt gode betænkning og for hans forudgående intense arbejdsindsats, der har gjort det muligt at nå frem til det foreliggende resultat.
Eksperthøringerne, inddragelsen af fagforeningerne og de to kommissærer, fru Wulf-Mathies og hr. De Silguys tilstedeværelse i udvalget har givet os lejlighed til at udvide vort kendskab til et vidtrækkende spørgsmål, nemlig relationen mellem Den Økonomiske og Monetære Union og økonomisk og social samhørighed, der i henhold til Maastricht-traktaten er komplementære størrelser af lige stor politisk betydning.
Samhørighed har altid været et mål for Fællesskabet, men traktaterne præciserer ikke klart, hvad der skal forstås ved begrebet samhørighed, som hr. Walter påpeger. Derfor finder jeg det yderst relevant, at Kommissionen i betænkningen opfordres til i forbindelse med forelæggelsen af den første treårsrapport om samhørighedsfremskridtene at skitsere en klar og forståelig formulering af dette begreb og en forbedring og udvidelse af de indikatorer, der anvendes til at måle samhørigheden.
Der er et andet punkt i betænkningen, som jeg vil knytte et par kommentarer til, nemlig følgerne af den kommende udvidelse for Fællesskabets regionalpolitik. Udvidelsen vil kræve en stor budgetmæssig indsats af Unionen, hvis det skal være muligt at konsolidere resultaterne af samhørighedspolitikken, for hvis det nuværende udgiftsniveau opretholdes, vil de midler, der i dag anvendes til regionalpolitiske formål, skulle gå til de kommende medlemsstater, og i så fald ville de mest ugunstigt stillede lande og regioner i Unionen kommer til at betale omkostningerne ved udvidelsen, sådan som det rent faktisk er tilfældet i dag.
Hr. Walter levner ikke skygge af tvivl på dette punkt: den kommende udvidelse må under ingen omstændigheder ske på bekostning af »samhørighedslandene«. Til sidst vil jeg endnu en gang på det varmeste takke hr. Walter for hans betænkning, hans arbejdsmetode og den meget høje grad af konsensus, det er lykkedes ham at opnå.

Fernández Martín
Hr. formand, i Regionaludvalget har vi nu i et år drøftet dette spørgsmål, som ligger os så stærkt på sinde, og som er af afgørende betydning for den europæiske opbygnings fremtid. Vi har deltaget i en offentlig høring, hvor vi kunne lyttet til talrige synspunkter i forbindelse med en offentlig høring, og udvalget har så godt som enstemmigt vedtaget det af hr. Ralf Walter udarbejdede dokument. Som bevis på den høje grad af konsensus, der er opnået, giver praktisk talt alle de indlæg, der er fremkommet her i salen i dag, udtryk for enighed med betænkningens grundlæggende synspunkter.
I henhold til traktatens artikel 2 skal oprettelsen af et fælles marked og en Økonomisk og Monetær Union bidrage til at fremme den økonomiske og sociale samhørighed. Anderledes kan det heller ikke forholde sig, da der såvel i de grundlæggende som i de talrige retsakter, der er blevet udviklet i årenes løb, igen og igen henvises til dette spørgsmål. Parlamentet foreslog i den beslutning, der blev vedtaget i sidste måned på grundlag af Dury/Maij-Weggenbetænkningen, at der i regeringskonferencens regi indføjes et særligt afsnit om den økonomiske og sociale samhørighed som en grundlæggende bestanddel af den etablerede fællesskabsret og -praksis. Det må beklages, at Kommissionen havde udeladt enhver henvisning hertil i sin beretning.
Det vil sige, at indførelse af en økonomisk union og en fælles valuta er et mål, som, om ikke alle, så dog et meget stort flertal i Parlamentet, går ind for. Men dette - prioriterede, ufravigelige, osv. mål kan ikke kun ses i lyset af strengt økonomiske og monetære kriterier, men skal også vurderes i forhold til de sociale virkninger heraf, og det skal tilstræbes at afhjælpe dem, navnlig hvad angår beskæftigelsen og den sociale beskyttelse, ikke alene i kernen af konvergenslande men også i de lande, hvor økonomisk og social samhørighed ikke er et retorisk argument men en daglig udfordring. Vi er helt på det rene med konvergensbestræbelsernes sociale omkostninger. Men derimod har vi aldrig hørt et klart bud på, hvilke foranstaltninger der skal træffes for at afhjælpe dem. I den forbindelse vil jeg påpege følgende: for det første at uden samhørighedsfremskridt er der ingen garanti for, at Den Økonomiske og Monetære Union i det lange løb bliver en succes; for det andet at konvergenskriterierne bør opretholdes; for det tredje at samordningen af de økonomiske politikker på de forskellige niveauer må forbedres, og subsidiaritetsprincippet styrkes, men også konditionalitetsprincippet; og for det fjerde at det er nødvendigt at styrke de regionalpolitiske instrumenter.
Det er en vanskelig udfordring, og løsningen er ikke så enkel, men der er heller ingen, der har sagt, at virkeliggørelsen af det europæiske projekt var en let opgave.

Lindqvist
Hr. formand, fru kommissær, det er en vigtig betænkning, som hr. Walter har udarbejdet. Jeg sidder selv i Udvalget om Regionalpolitik og i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, hvor betænkningen er blevet behandlet. Forslagene i betænkningen om at modarbejde social dumping, styrke regionalpolitikken og beskæftigelsespolitikken som modvægt til ØMU'en er naturligvis udmærkede. Men her repræsenterer jeg, hr. formand, en ØMU-kritisk opinion i Norden. Jeg er selv imod ØMU - min gruppe har en anden holdning.
Årsagen til min kritiske indstilling er, at risikoen er for stor. ØMU er et højrisikoprojekt, hvilket tydeligt kommer frem i hr. Walters betænkning. Sverige og Norden dækker store områder og har allerede nu alvorlige regionale problemer. Vi er bange for, at disse problemer vil blive kraftigt forstærkede, hvis ØMU'en gennemføres. De konsekvenser, som gennemgås i betænkningen, er meget interessante, men jeg synes, at det skorter på dybsindighed i spørgsmålet om en undersøgelse af indvirkningen på arbejdsløsheden, regional balance og miljø. Inden ØMU gennemføres, bør der gennemføres sådanne undersøgelser af virkningerne på disse områder, både på kort og på langt sigt.
Hvilke ændringer vil der for eksempel ske for medlemsstaterne, når de går med - hvis de gør det - i ØMU? Hvilke muligheder for styring vil der fortsat findes nationalt for for eksempel at imødegå konjunkturnedgang? Pludselige forandringer inden for f.eks. skovindustrien i form af lavere priser ville for Sverige og Finlands vedkommende hurtigt resultere i en krise. Vil landene på nationalt plan fortsat kunne føre en bestemt økonomisk politik, rente- og valutapolitik, regional- og arbejdsmarkedspolitik osv.? Eller - hvilket er tanken med ØMU - vil ØMU og de foranstaltninger, som EU og Den Europæiske Centralbank skal gennemføre, opveje disse ulemper for nationalstaterne, så EU kan træffe de nødvendige stabiliseringsbeslutninger f.eks. for at forhindre en kraftig konjunkturforandring inden for ét område som f.eks. skovområdet? Jeg tvivler på det!
Det ville også være bedst, hvis ØMU-projektet - hvis det gennemføres inden for tidsplanen - indeholdt en beskrivelse af beslutningsprocessen. Skal beslutningen om ØMU træffes på EU-plan, skal de træffes her, af folkevalgte - hvilket ikke lader til at være tilfældet i henhold til Maastricht-traktaten - eller er det Den Europæiske Centralbank, der skal træffe de væsentligste beslutninger?
En sidste ting i den forbindelse: den demokratiske proces skal styrkes i alle medlemsstater forud for en eventuel gennemførelse af ØMU. Jeg går ind for folkeafstemninger som et eksempel på, hvordan dette skal ske, og en bedre informationsindsats hvad angår fordele og ulemper ved ØMU. Denne betænkning skal ses som en første foranstaltning til belysning af konsekvenserne ved ØMU.

Ainardi
Hr. formand, Regionaludvalget anfører i sin betænkning, at det erkender, at de ugunstigt stillede regioner vil få lige så stor gavn af den fælles valutas fordele som de udviklede regioner, men udvalget kan dog heller ikke udelukke, at gennemførelsen af konvergenskriterierne kan give sig udslag i en langsommere vækst, højere arbejdsløshed og lavere sociale udgifter.
Betænkningen sætter ikke spørgsmålstegn ved selve konvergenskriterierne, men nøjes med at foreslå, at der må iværksættes ledsageforanstaltninger for at hindre, at Den Økonomiske og Monetære Union sætter den økonomiske og sociale samhørighed på spil. Denne strategi er illusorisk. Anvendelsen af strukturfondene har hidtil ikke hindret, at store regionale skævheder med hensyn til indkomst, infrastrukturer og beskæftigelsesniveau fortsat består, som Regionaludvalget selv påpeger.
Hvad angår Kommissionen, er den ikke indstillet på at yde kompensation over budgettet, eftersom den agter at straffe de såkaldte samhørighedslande, som ikke overholder konvergenskriterierne.
Hr. Walters betænkning støder ind i et kæmpeproblem, som den ikke har mulighed for at løse, nemlig uforeneligheden mellem den fælles valuta og den økonomiske og sociale samhørighed. Erfaringen viser, at anvendelsen af de nominelle konvergenskriterier som led i forberedelserne til indførelsen af den fælles valuta er en veritabel krigsmaskine vendt mod beskæftigelsen, lønningerne, den sociale beskyttelse og økonomien i de i forvejen ugunstigt stillede regioner.
Det europæiske observatorium på det sociale område har i øvrigt for nylig erkendt, at Den Økonomiske og Monetære Union strukturelt er bærer af social deregulering. Og den tidligere præsident for Bundesbank, hr. Otto Pöhl, har for nylig udtalt, at kravet om opfyldelse af konvergenskriterierne ikke er foreneligt med ønsket om at bekæmpe arbejdsløsheden.
Den eneste måde at skabe arbejdspladser på og sikre en virkelig økonomisk og social samhørighed er at afvise den fælles valuta, som betyder, at de nationale økonomiske politikker og de nationale budgetter underlægges finansmarkedernes dominans. Den sociale bevægelse, som i Frankrig i november og december sidste år demonstrerede lønmodtagernes afvisning af en samfundsmodel baseret på ultraliberalisme, dvs. på finansmarkedernes frie spil, har vist vejen, og vi må i forlængelse heraf give vort bidrag til at lægge fundamentet for en anden type samfundsudvikling i Europa og i resten af verden.

Lage
Hr. formand, mine damer og herrer, det er et yderst central emne, vi her behandler. Jeg beklager dybt, at Parlamentet ikke kan føre en debat efter det kontradiktoriske princip, hvor jeg f.eks. kunne imødegå de udsagn i den foregående talers indlæg, som jeg ikke kan tilslutte mig. Denne forhandling har form af en række isolerede udtalelser uden egentlig sammenhængende refleksion. Men hr. Walters betænkning er bemærkelsesværdig klarsynet, og jeg kan fuldt og helt tilslutte mig den.
Den fælles valuta vil være en af de mest gennemgribende forandringer i Europa inden for de seneste årtier. Der vil blive tale om et »før« og et »efter« den fælles valuta. En ny akt begynder. Med en meget kraftig udfordring for de dårligst stillede regioner. Den fælles valuta vil være et vigtigt element for borgernes fornemmelse af tilhørsforhold til Den Europæiske Union. Og ud over dens symbolske, psykologiske og kulturelle betydning indebærer den en stærk integrationslogik, som vil medføre ændringer på alle fronter, såvel hvad angår den monetære og økonomiske politik som budgetpolitikken.
Unionen vil meget snart få brug for et budget af føderal karakter. Det nuværende budget vil være utilstrækkeligt, det vil være alt for begrænset i forhold til behovene i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union. Uden et budget af føderal karakter vil skævhederne inden for Unionen kunne risikere at blive forværret, f.eks. i forbindelse med de såkaldte asymmetriske chockbølger, som rammer nogle lande og regioner hårdere end andre. Derfor er det af hensyn til den territoriale samhørighed nødvendigt, at strukturpolitikkerne videreføres; det er endda nødvendigt at styrke disse, og det er i hvert fald udelukket at afsvække dem.
Samhørigheden i bredeste forstand vil afhænge af den fælles valuta, af Den Økonomiske og Monetære Union, af solidariteten og generøsiteten, det vil fortsat være nødvendigt med overførsel af ressourcer fra de rigeste til de fattigste lande, men samtidig vil det kræve, at de fattigste lande og regioner udviser større ansvarlighed og udnytter disse ressourcer bedre.

Hatzidakis
Hr. formand, de positive konsekvenser af indførelsen af den fælles valuta bliver efter min mening mere og mere indlysende: lavere transaktionsomkostninger, harmonisering af rentesatserne, ingen inflation på grund af kriser på finansmarkederne, øget konkurrencedygtighed for den europæiske økonomi og endelig vækst og nye beskæftigelsesmuligheder for de arbejdsløse.
Med hensyn til den fælles valuta tror jeg, vi bør fastholde anvendelsen af de konvergenskriterier, der blev fastlagt i Maastricht. Og ikke kun, fordi nominel konvergens er forudsætningen for, at den fælles valuta kan indføres. Vi må også gøre det, fordi nominel konvergens i høj grad er forudsætning for realkonvergens. Ved at bringe de svageste økonomier på fode hjælper vi dem til på længere sigt at nærme sig de stærkeste. Men kriterierne for opnåelsen af nominel konvergens, hvor vigtige de end er, er ikke nok til også at opnå realkonvergens. De svageste medlemsstater er nødsaget til at skære ned på de offentlige udgifter og offentlige investeringer for at begrænse deres underskud. Disse nedskæringer kan på kort sigt rette op på økonomien, men kan også forsinke udviklingen og udvide skellet mellem stærke og svage.
Unionen er derfor nødt til at føre en gavmild politik via strukturfondene og Samhørighedsfonden for at skaffe de svageste lande de nødvendige midler til investering i skoler og erhvervsuddannelse og basisinfrastruktur samt midler til fornyelse af den økonomiske struktur.
Der er en risiko forbundet med udvidelsen, selv om vi alle går ind for den. Ansøgerlandene har et lavt udviklingsniveau og vil opsluge store beløb, som imidlertid ikke bør gå fra de nuværende svageste medlemsstater, for så vil vi undergrave alle vore pæne ord om økonomisk og social samhørighed.
Som bekendt behandles problemet ikke på regeringskonferencen. Jeg opfatter det som strudsepolitik, eftersom de egne indtægter og tilstrækkelige midler til de politikker, vi annoncerer, er et temmelig væsentligt problem. Vi har ikke kun brug for et Europa, der er institutionelt forberedt på udvidelsen, men også et Europa, der samtidig er parat til at imødegå de økonomiske problemer, som udvidelsen også vil medføre. Det er derfor af største betydning, at vi gennemfører en integreret regionalpolitik med alle de forbedringer, der er nødvendige, for at den kan blive mere effektiv. Og blandt disse forbedringer bør vi efter min egen personlige opfattelse først og fremmest have en europæisk politik for fysisk planlægning, som muliggør en global imødegåelse af udviklingsproblemerne, og for det andet en integreret politik for ø-regioner og afsidesliggende områder, som betænkningen i øvrigt også opfordrer regeringskonferencen til at vedtage. Så vidt jeg ved, er det første gang i Europa-Parlamentets historie, dette sker.

Porto
Hr. formand, som det fremgår af Kommissionens analyser og af hr. Walters betænkning, er der grund til at forvente, at indførelsen af den fælles valuta, der er i hele Unionens interesse, kan være særlig fordelagtig for de mindst udviklede lande, hvor erhvervslivet i højere grad kæmper med mikroøkonomiske omkostninger som følge af de usikre fremtidsperspektiver og med makroøkonomiske omkostninger i forbindelse med den nuværende ustabile valutasituation. Det kan også forventes, at virkningerne af en globalt set større økonomisk vækst bliver særlig mærkbare i disse lande, sådan som det kan konstateres med hensyn til udviklingen i de nationale gennemsnitsværdier i Den Europæiske Union, hvor der med den større vækst også er sket en større tilnærmelse mellem landene.
Da det ikke er sikkert, at disse virkninger vil gøre sig gældende øjeblikkeligt, må der tages hensyn til, at vanskelighederne ved at opnå realkonvergens, som hr. Costa Neves var inde på, kan være særligt store i nogle af de mest ugunstigt stillede regioner, som heller ikke i de mest gunstige perioder har kunnet indhente efterslæbet.
Under alle omstændigheder er de eksisterende forskelle - selv inden for de enkelte landes grænser - så store, at det vil kræve årtier, før samhørighedslandene opnår den ønskede tilnærmelse til fællesskabsgennemsnittet, hvilket er en nødvendig forudsætning for at kunne undgå ulemperne og udnytte fordelene ved Den Europæiske Monetære Union.
Af alle disse grunde kan der ikke være tale om at svække samhørighedsbestræbelserne, tværtimod bliver det, som det påpeges i den foreliggende betænkning, endnu mere nødvendigt at styrke samhørighedspolitikkerne, efterhånden som vi nærmer os tidspunktet for indførelsen af den fælles valuta. Da de mindst gunstigt stillede lande desuden afkræves den største indsats for at kunne opfylde Maastricht-kriterierne, er det nødvendigt, at kravene om additionalitet lettes, således at der kan opnås en absolut nødvendig realkonvergens, uden at budgetunderskuddet og den offentlige gæld forøges.
Jeg henleder således kommissærens opmærksomhed på følgende: uden at støtten fra Den Europæiske Union øges, vil det, såfremt kravet om additionalitet lempes, være muligt for de omhandlede lande at indhente efterslæbet uden at misligholde de fastsatte kriterier.

Theonas
Hr. formand, den virkelighed, som de europæiske borgere og de mest underudviklede regioner lever i i dag, bekræfter, at den økonomiske og sociale samhørighed ikke er forenelig med ØMU og de konvergenskriterier, som Maastricht-traktaten indførte.
Det har allerede vist sig, at bestræbelserne på at opfylde kriterierne for nominel konvergens har haft negative konsekvenser for væksten, medført reduceret BNP og betydet drastiske tab af arbejdspladser. En sådan situation er politisk uacceptabel og ødelæggende for økonomien, navnlig for lande, der bevæger sig med næsthøjeste hastighed, som f.eks. Grækenland.
Men vi har endnu ikke set alle de negative følger. Hvis der blev foretaget en undersøgelse af den fælles valutas og stabilitetsaftalens følgevirkninger for den økonomiske og sociale situation både i de lande, der kommer med i ØMU, og de, der bliver udenfor, tror jeg, vi ville få nogle chokerende resultater. Burde Kommissionen - og Europa-Parlamentet - ikke iværksætte en sådan undersøgelse?

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Walter for hans betænkning, som indeholder mange ideer og nyttige forslag. Jeg mener, den er en udmærket kommentar til regionalpolitikken og dennes betydning i Den Europæiske Union. Økonomisk og social samhørighed er det, vi forsøger at opnå med regionalpolitik. Regionalpolitik er noget, vi altid vil have behov for. Ifølge betænkningen anvendes kun 0, 4 % af BNI til dette formål i Den Europæiske Union, hvilket viser, at det kun er sparsomme midler, der afsættes hertil. Sammenlignet med de midler, der anvendes i USA, er de meget begrænsede. Vi er nødt til at indse, at hvis vi skal have en udvidelse, og i betragtning af, at afstanden er endnu større, end betænkningen angiver - det er min opfattelse, at ansøgerlandene ligger på et niveau, der svarer til kun 30 % af landene i Samhørighedsfonden - er vi nødt til at styrke europæisk politik temmelig meget. Vi ved fra historien, at økonomisk aktivitet går op og ned, og hvad der er rigt i dag, er måske fattigt om 50 år. Hvis vi vil have en Europæisk Union, er en stærk og vægtig regionalpolitik en meget vigtig bestanddel af de politikker, vi følger på europæisk plan.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at betænkningen angiver omfanget af strukturfondsmidler udbetalt til de forskellige lande. For Irlands vedkommende mener jeg ikke, tallet er helt korrekt. Der står 3, 3; men ifølge Kommissionens 6. beretning om strukturfondene er tallet 2, 1. Hvis man ser på Irlands BNP i dag, tror jeg, at beløbet beregnet som gennemsnit for de seks år, programmet har eksisteret, ligger omkring 2, 5. Selv dette beløb har imidlertid haft store virkninger.
Jeg har aldrig kunnet se, at ØMU skulle være en trussel mod marginalområderne, ligesom jeg heller ikke har kunnet gå med til, at virkeliggørelsen af det indre marked var en trussel mod de fattigste marginalstater. Erfaringen har vist, at det indre marked har givet de fattigste, marginale lande mere vækst. Afstanden mellem Irland og EU-gennemsnittet er mindsket med 21 point; for Spaniens vedkommende er det mindsket med 7 point og for Portugal med 9 point. Grækenland er en undtagelse. Vore græske kolleger må forklare os, hvorfor det er sådan. Sicilien er ligeledes en undtagelse, men Sicilien har også et problem.
Hvad fremtiden angår, er additionalitetens hellige ko nødt til at blive revideret i forbindelse med nye programmer, for den gør det hele meget mere indviklet. I strukturfondene siger vi, at vi skal have additionalitet. Det betyder, at de fleste medlemslande - de fattige lande - vil bruge flere penge. Men når det drejer sig om ØMU, fortæller vi dem, at de skal bruge færre penge. Når vi får et nyt program, er vi nødt til at se på den økonomiske planlægning i de mindre velstillede lande. Der skal være et partnerskab mellem dem og Kommissionen. Vi er nødt til at sætte os ned og udarbejde fornuftige økonomiske planer og give dem så meget, vi har råd til, til deres politikker.
Men additionaliten kan ikke bevise sin berettigelse med så små beløb spredt over så mange politikker. Det er kun spild af Kommissionens embedsmænds tid og vil hæmme alle forsøg på at evaluere resultaterne.

Izquierdo Collado
Hr. formand, indledningsvis vil jeg rette en varm tak til hr. Walter for hans velgennemtænkte betænkning. Dernæst vil jeg gøre opmærksom på en afgørende forskel mellem Europa og USA på et enkelt punkt. Ved en sammenligning mellem den region i USA, der har den højeste indkomst pr. indbygger, Connecticut, og den der har den laveste, Mississippi, kan det konstateres, at forholdet er 2: 1. I Europa er forskellen mellem Türingen, der har den laveste indkomst pr. indbygger, og Hamburg, som den højeste, 1: 6. Det er formodentlig en af årsagerne til, at samhørighedsbestræbelserne i Den Europæiske Union ikke er noget tilfældigt, men et kernepunkt i traktaterne.
Parlamentet opfordrer regeringskonferencen til at udvirke, at økonomisk og social samhørighed bliver en selvstændig politik og anses for en nøglefaktor for Den Europæiske Union. Og det skal helt klart siges, at vi frygter, at indførelsen af Den Monetære Union kan få alvorlige negative følger for samhørigheden, hvis der ikke træffes de nødvendige supplerende foranstaltninger.
Jeg skal ikke her bruge tid på at afmytificere de talmæssige ingredienser i konvergenskriterierne. Blot gøre opmærksom på, at konvergenskriterierne i øjeblikket kun opfyldes af tre lande, nemlig Argentina, Taiwan og Singapore. Jeg gad nok vide, hvor mange fortolkninger af traktaten vi vil blive præsenteret for, hvis det viser sig, at heller ikke Frankrig og Tyskland opfylder kriterierne. Det er en god ting at hævde princippet om budgetdisciplin - det kan jeg uforbeholdent tilslutte mig - men jeg understreger, at det er endnu bedre ikke at begå for mange fejl i forbindelse med konvergenskravene. Intet land, som har gjort en reel indsats for at efterleve konvergenskravene, bør holdes uden for den fælles valuta. Det er min personlige holdning.

Malone
Hr. formand, jeg vil også byde betænkningen velkommen og takke ordføreren.
Som bekendt er mindskelse af regionale skævheder et af EU's grundlæggende mål. Det var faktisk Irland, der insisterede på at få artikel 130 B med i Maastrichttraktaten. Irsk økonomi er en meget åben økonomi og meget afhængig af udenlandsk handel. Det så vi for nylig i forbindelse med oksekødskrisen, der viste sig at have stor indvirkning på vor eksport og demonstrerede, hvor afhængige vi er. Jeg tror, at ØMU vil være til stor fordel for Irland og andre marginalområder. Der er nødt til at være en form for balance mellem ØMU og samhørigheden. Strukturfondene bør efter år 2000 være styrket både kvalitativt og kvantitativt i 3. fase. Der må findes en balance mellem de nuværende medlemsstaters konstante behov og de krav, som de nye medlemsstater vil have, når de kommer med efter næste udvidelsesfase.
Med hensyn til arbejdsløsheden, er det, så vidt jeg har forstået, vanskeligt at gøre den til et af konvergenskriterierne; men jeg mener, vi bør have et kapitel i den nye traktat, der omhandler arbejdsløshed eller beskæftigelse.

Wulf-Mathies
Hr. formand, mine damer og herrer! Europa-Parlamentets politiske initiativ, lige op til regeringskonferencen og før overgangen til Den Økonomiske og Monetære Union, nemlig at bringe den økonomiske og sociale samhørighed på banen i europæisk politik igen, hilser jeg meget velkomment. Med høringerne om de sociale følger af Den Økonomiske og Monetære Union og med den fremragende Walter-betænkning har Parlamentet givet vigtige impulser til uddybelse af den sociale dimension i Den Europæiske Union.
Kommissionens udtalelse til regeringskonferencen den 28. februar med den klare bekendelse til en socialt forsvarlig europæisk samfundsmodel viser, at De har en politisk forbundsfælle i Kommissionen.
G7-landenes forhandlinger i Lille viser i øvrigt også, at der efter et årti med neoliberale idealer ikke blot i Europa, men også internationalt vokser den erkendelse frem, at konkurrenceevne og socialt fremskridt hører sammen. Jeg synes, at det er en væsentlig ledende tanke i Deres beslutningsforslag, som jeg på dette punkt fuldt ud kan skrive under på.
Den fælles europæiske mønt og fuldbyrdelsen af det europæiske indre marked er nødvendige faktorer for at sikre vor konkurrenceevne, men de skal suppleres med Den Europæiske Unions tredje højt prioriterede mål, den økonomiske og sociale samhørighed.
Konvergenskriterierne, som der i offentligheden i nogen grad hersker forskellige meninger om, er i overensstemmelse med en solid økonomisk politik, og de gavner også samhørigheden. I almindelighed lider nemlig netop de svageste medlemslande under, at de skal betale en risikopræmie i forbindelse med rentesatserne. Den vekselkursstabiliserende effekt, som en solid budget- og finanspolitik har, gør, at renterne netop falder væsentlig i disse lande, mere i øvrigt end i de rige industrilande, og virker dermed gavnlig på investeringslysten.
At opnå høj prisstabilitet og sunde offentlige finanser, dvs. den nominelle konvergens, er en nødvendig forudsætning for væksten, der imidlertid ikke alene kan sikre realindkomstkonvergensen mellem medlemslandene og regionerne. Virkelig konvergens kræver en aktiv national og europæisk politik til fremme af væksten i de fattigere regioner. Erfaringen fra de to seneste årtier har vist, at det ikke lykkes europæiske lande at forbedre et lands konkurrenceevne i længden ved at devaluere. De internationale kapitalmarkeder sætter stadig snævrere grænser for nationalt handlerum. Spekulationsbetingede udsving i valutakurserne belaster den økonomiske vækst både i lande med stærke og i lande med svage valutaer. Derfor er det nødvendigt ud over Den Monetære Union at skabe en valutakursmekanisme, der også stabiliserer valutaerne i de lande, der ikke kan deltage i Den Monetære Union i første omgang.
Kommissionen deler Parlamentets ønske om, at en vekselkursaftale skal fremme en fælles stabilitetsindstilling og forberedelsen til en snarest mulig deltagelse af pre-in -landene i den fælles mønt.
Vi må i den forbindelse også gøre os yderligere tanker om en videreudvikling af Samhørighedsfonden til brug for opfyldelse af konvergenskriterierne.
Kommissionen støtter en lang række af Deres krav til regeringskonferencen, f.eks. afsnittet om beskæftigelsespolitik, og jeg gør opmærksom på, at formanden for Kommissionen, hr. Santers initiativ jo tydeliggør vor hensigt om at fremme dette emne meget stærkt. Jeg vil også betone, at allerede i dag går trods alt en tredjedel af hele Fællesskabets budget via strukturfondene til f.eks. bekæmpelse af arbejdsløshed. Vi deler også Deres opfattelse med henblik på at forbinde miljø- og regionalpolitik. Jeg er ikke sikker på, om der ikke hersker en vis misforståelse her i forbindelse med spørgsmålet om de offentlige tjenester, for Kommissionen har i sin udtalelse tydeligt givet udtryk for, at den ligestillede adgang for alle borgere til forsynings- og tjenesteydelser, som tjener det fælles vel, skal betragtes som en grundlæggende værdi i den europæiske samfundsmodel. Dette udelukker ikke konkurrence hverken indbyrdes blandt de offentlige tjenester eller mellem offentlige og private tjenester, ej heller offentlige og private samarbejdsaftaler. Jeg tror, at vi egentlig alle er enige om dette.
Med hensyn til det fremtidige finansieringsbehov, der jo ikke vil blive behandlet på regeringskonferencen, er jeg både lidt mere realistisk og lidt mere optimistisk end de fleste, der har talt her. Hvis vi tager de indholdsmæssige krav, viljen til en stigning af effektiviteten og samhørighedspolitikkens positive følger alvorligt, tror jeg absolut, at det er muligt at opnå vore mål uden yderligere finansielle belastninger. Jeg synes derfor, at det er vigtigt her i fællesskab yderligere at fremme Deres væsentlige krav angående den fremtidige udformning af samhørighedspolitikken, specielt koncentration, effektivitetsstigning, styrkelse af samarbejdet og udbygning af lokale beskæftigelsesinitiativer.
Til slut vil jeg endnu en gang gerne gøre opmærksom på, at jeg er helt enig i Deres præcisering af, at den fælles strukturpolitik er en selvstændig politik, som følger egne politiske mål, der er langt mere vidtrækkende end målet for Den Økonomiske og Monetære Union. Efter min opfattelse falder harmoniseringen af levevilkårene i Unionen og fremmen af en ensartet samlet økonomisk udvikling ind under en styrkelse af økonomisk og social samhørighed. Det er mere end at opfylde konvergenskriterierne. Herunder hører skabelse af arbejdspladser, specielt i struktursvage regioner og for problemgrupper på arbejdsmarkedet, herunder hører en bæredygtig udvikling af ugunstigt stillede regioner. Jeg synes, det er vigtigt, at Parlamentet fortsat igen og igen påpeger disse sammenhænge, fordi den europæiske samfundsmodel netop bygger på en samklang af økonomisk effektivitet og social samhørighed, og det skal den fortsat gøre!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00

Samhørighedsfonden 1994
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0069/96) af Costa Neves for Udvalget om Regional Politik om Kommissionens årsrapport om Samhørighedsfonden 1994 - supplement (KOM(95)0222 - C4-0237/95).

Costa Neves
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Samhørighedsfonden er en af de mange former, hvorunder solidariteten i Den Europæiske Union kommer til udtryk, og hvormed der gives et interessant bidrag til styrkelsen af den økonomiske og sociale samhørighed, der som et af de grundlæggende principper i traktaten - hvilket ikke kan gentages for ofte - skal indgå som led i alle Unionens foranstaltninger.
Hovedformålet med Samhørighedsfonden er selvfølgelig at styrke den økonomiske og sociale samhørighed, men også at forberede Den Økonomiske og Monetære Union og den hermed forbundne den fælles valuta.
Jeg vil i det følgende fokusere på fire af de aspekter, der behandles i den foreliggende betænkning. For det første henledes opmærksomheden på, at Samhørighedsfondens vigtigste mål er at styrke den økonomiske og sociale samhørighed, og at den derfor bør bidrage til at afhjælpe regionale skævheder såvel landene imellem som inden for modtagerlandenes grænser, selv om bevillingerne tildeles på nationalt niveau. I den forbindelse må jeg udtrykke bekymring over, at der kun er finansieret meget få projekter i randområder, en situation, der må forbedres, dels for at opfylde målsætningerne i artikel 129 B i traktaten om Den Europæiske Union, hvori det anføres, at disse områder er prioriterede med hensyn til etablering af transeuropæiske net, men også fordi balancen i disse områder i sagens natur er skrøbelig.
For det andet vil jeg gerne understrege, at det er utilstrækkeligt, at der kun har været afholdt møde i ét overvågningsudvalg i den periode, som er omfattet af den supplerende rapport; det må anses for at være et symptom på den begrænsede dynamik og effektivitet i denne ordning, som er afgørende for at kunne overvåge fondens aktivitet. Det er derfor vigtigt, at medlemsstaterne ikke alene styrker deres deltagelse i udvalgene men også giver de regionale og lokale myndigheder reel indflydelse i overvågningsudvalgene, som desuden bør tildeles større beføjelser til at udvælge projekter, fastlægge målsætningerne og deltage i den finansielle forvaltning. En sådan fremgangsmåde kan kun øge effektiviteten med hensyn til anvendelsen af Samhørighedsfondens midler.
For det tredje vil jeg understrege, at selv om der kan konstateres en forbedring af den globale ligevægt mellem finansieringen af miljø- og transportinfrastrukturprojekter, er der stadig ubalancer i de enkelte medlemsstater, og der bør - dog med mulighed for fleksibilitet - satses på at opnå en nødvendig balance.
Endelig vil jeg påpege, at Parlamentet i sin egenskab af budgetmyndighed må kræve at blive informeret forud for enhver beslutning, som Kommissionen måtte træffe om indstilling af finansieringen fra Samhørighedsfonden i henhold til bestemmelserne i artikel 6 i forordningen om Samhørighedsfonden. I disse bestemmelser fastsættes det som bekendt, at udbetalingen af midler fra Samhørighedsfonden er betinget af, at modtagerlandene opfylder de nominelle konvergenskriterier med henblik på Den Økonomiske og Monetære Union.
Parlamentets deltagelse er så meget mere berettiget, som en sådan foranstaltning - indstilling af finansieringen - ud over de klare budgetimplikationer også vil en sådan have en negativ indvirkning på selve konvergensbestræbelserne. Det er således nødvendigt at gå yderst forsigtigt til værks med anvendelsen af denne bestemmelse.
Følgelig bør Kommissionen i overensstemmelse med Parlamentets anmodning snarest fremsende de bestemmelser, som den har vedtaget om fremgangsmåden ved anvendelse af konditionalitetsprincippet i Samhørighedsfonden. Kun på denne måde vil Parlamentet være i stand til at overvåge også dette aspekt af gennemførelsen af Samhørighedsfonden.
Til sidst vil jeg gerne takke for det gode samarbejde fra mange medlemmers og andre deltageres side, som med deres kommentarer har bidraget til, at gøre denne betænkning til et effektivt udtryk for Regionaludvalgets holdning til det omhandlede spørgsmål, en holdning, som Parlamentet som helhed forhåbentlig overtager i dag.

Theonas
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke hr. Costa Neves for hans betænkning.
På vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vil jeg gerne gøre opmærksom på, at Samhørighedsfonden ifølge reglerne for dens funktion har til formål at fremme projekter i de mindre udviklede medlemsstater. Dens erklærede mål er således at styrke den økonomiske og sociale samhørighed. De finansielle bidrag til gennemførelse af infrastrukturprojekter har til formål at bekæmpe arbejdsløsheden og løse de økonomiske omstruktureringsproblemer i de mindre udviklede medlemsstater og tilstræber ligeledes at yde en vigtig indsats til fordel for udviklingen. Den er derfor et betydningsfuldt middel til udøvelse af økonomisk politik og kan spille en vis rolle i forbindelse med bekæmpelsen af de regionale forskelle og skævheder og en mere retfærdig indkomstfordeling i EU.
Bestemmelsen i den relevante forordning om, at løbende finansieringer eller godkendelse af nye projekter kun kan finde sted, når der ikke foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud, kan føre til uheldige resultater og undergrave fondens erklærede målsætning, i henhold til hvilken fonden blev oprettet for at bidrage til konvergens og ikke for at blive gjort til et instrument, der gennemtvinger en konkret økonomisk adfærd. Godkendelsen og udbetalingen af bevillingerne bør betinges af opfyldelsen af betingelser som f.eks. projekternes forenelighed med fondens principper, deres udviklingsmæssige egnethed og anvendelighed, bevillingernes medvirken til projektets gennemførelse og en vederhæftig og transparent forvaltning. Deres sammenkædning med omfanget af det totale økonomiske underskud i modtagerlandet ville imidlertid kunne bremse konvergensbestræbelserne set i lyset af den situation, som de fleste af disse lande befinder sig i. Endvidere fører det til en ond cirkel, hvor den manglende tildeling af bevillinger medfører yderligere recession, som fører til nye uproduktive udgifter, der igen forværrer det økonomiske problem.
Derfor bør vurderingen af projekterne og finansieringerne ske ud fra kriteriet om, at der ydes bidrag til medlemsstatens udviklingsinitiativer, ligesom den bør tilpasses medlemsstaternes særegenheder.

Formanden
Forhandlingen om dette punkt på dagsordenen genoptages i dag kl. 18.00.

Formanden
Inden vi går over til afstemningstiden, vil jeg meddele Dem, at der ifølge nyhedsbureauerne i dag kl. 7, lokal tid, kl. 5 GMT, har fundet et terrorangreb sted på hotel Europa i nærheden af Giza-pyramiderne, 5 km uden for Cairo. En gruppe terrorister angreb uskyldige turister, og 17 eller 18 blev dræbt, hovedsagelig græske turister, mens der er 14 eller 15 sårede, hvoraf 7 befinder sig i en kritisk tilstand. Af de døde er 14 kvinder. På Parlamentets vegne vil jeg hermed på det kraftigste fordømme dette terrorangreb og tage absolut afstand fra enhver form for terrorisme, hvor den end finder sted, og hvem den end er rettet mod.
Jeg tror også, jeg taler for alle, når jeg på Parlamentets vegne kondolerer ofrenes familier og udtrykker vor medfølelse med de såredes familier.

Alavanos
Hr. formand, De talte på alles vegne. Også jeg fik netop meddelelsen om denne hændelse fra hr. Dimitrakopoulos.
Ud over det, De sagde, vil jeg sige, at Kommissionen, dvs. kommissæren ansvarlig for turisme, måske burde overveje, om der er et behov for at informere EUborgerne om de særlige risici, de kan løbe ved at tage til visse lande. Jeg ved ikke, om det skulle være i form af en rejsehåndbog eller på anden måde; men jeg tror, at Den Europæiske Union ville kunne bidrage til at beskytte borgerne.

Lambraki
Hr. formand, på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne vil jeg udtrykke vor afsky og sorg over denne terrorhandling samt vor medfølelse med ofrenes familier.

Christodoulou
Hr. formand, også jeg vil på min politiske gruppes vegne sige, at vi deltager i sorgen over denne begivenhed, og samtidig opfordre til at undlade at hæfte nogen politisk eller anden betegnelse på manifestationer som denne. Terrorisme bør fordømmes over hele verden; andet er der ikke at sige.

McCarthy
Hr. formand, et meget vigtigt spørgsmål til forretningsordenen. Jeg skal fatte mig i korthed. Under debatten i går aftes med kommissær Fischler anmodede formanden for min gruppe næstformand Fontana om en afstemning, så vi kunne få et åbent møde med spørgsmål og svar. Jeg har nu opdaget, at mødeformanden på trods af vore protester alligevel gik frem efter den talerliste, han havde fået af de andre politiske grupper. Jeg finder det uacceptabelt, at 11 af de 14 talere stod på listen. Der var mindst 70 til stede i salen. Jeg finder dette uacceptabelt af hensyn til Parlamentets demokratiske ansvarlighed.

Formanden
Fr. McCarthy, jeg var her ikke i går aftes, men jeg har spurgt vore medarbejdere her ved talerstolen, og de har en anden opfattelse af sagen; men jeg skal sørge for at skaffe Dem de nødvendige oplysninger, så vi kan undersøge det nærmere.

Afstemning
Pasty
Hr. formand, efter at vi nu har vedtaget omkring 100 ændringsforslag, er det relevant at spørge, om det er gængs praksis, at det er plenarforsamlingen, der i det kompetente udvalgs sted udarbejder teksten?

Formanden
Hr. Pasty, jeg tror, dette er et spørgsmål, som Formandskonferencen og Præsidiet bør tage op. Jeg vil ikke indlede en debat i plenarforsamlingen. Det er et af Parlamentets evige problemer, og vi har gjort mange forsøg på at løse det uden at nå til et resultat. Lad gruppeformændene og vi andre formænd se på det igen; måske vil et nyt forsøg give bedre resultater.

Breyer
Hr. formand, mine damer og herrer! Vi i Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet stemte imod denne betænkning, der blev vedtaget i dag. For betænkningen indeholder en række smuthuller, der udgør et meget stort problem for godkendelsen. Vi beklager især, at det ikke lykkedes at få vore ændringsforslag igennem. De ville have medført, at f.eks. det svenske forslag i forbindelse med den sammenlignende undersøgelse var blevet accepteret, ifølge hvilket der ikke sker nogen godkendelse, hvis undersøgelsen viser, at der findes et biocidholdigt produkt, der er mindre belastende. Nu står der i betænkningen, at det kan blive udelukket og trukket tilbage. Kan betyder imidlertid ikke skal , og dermed har vi ladet muligheden glide os fuldstændig af hænde og spillet den over til Kommissionen i stedet for at holde fast i at gennemføre en ordning, der forhindrer, at biocidholdige produkter med deres skadelige følger for vort helbred og miljø kommer på markedet.
Vi beklager også, at der blev vedtaget et ændringsforslag, der tillader antifoulingprodukter i 10 år, selv om vi ved, at der findes mekaniske muligheder, der gør brugen af disse produkter overflødig. Det er så meget mere beklageligt, som vi ved, at disse produkter er hovedforurenerne af søer og have, og det derfor er helt uforståeligt, at Europa-Parlamentet i dag under afstemningen især repræsenterede industriinteresserne og ikke bestræbte sig på at vedtage en betænkning, som ville have sørget for, at så få biocidholdige produkter som muligt kommer på markedet.
Vi finder det også beklageligt, at en godkendelse tildeles for en så lang periode, og at vort ændringsforslag ikke blev vedtaget; dette følger det danske forslag, nemlig at der netop i forbindelse med højtoksiske produkter kun kan gives en fireårig godkendelse.

Amadeo
Man kan ikke undgå at bemærke, at der findes temperatur- og klimaforskelle mellem nord og syd i Europa, der betinger forskellige levevilkår for mikrofloraen og parasitter, og som følge heraf kræves der produkter, som f.eks. biocider, til løsning af dette problem.
Harmoniseringen må tage hensyn hertil, og dette indebærer en vis elasticitet i den fortegnelse, der skal oprettes, og en nøgtern og rigtig vurdering af hele dette uhyre omfattende og komplekse problem.
Vort forslag går i retning af at maksimere de gode sider og minimere risiciene og korrigere den opfattelse, at biocider nødvendigvis altid er skadelige for miljøet og farlige for menneskets sundhed.
Det foreliggende direktiv handler ikke om nogen ny sektor, men går ind i en række allerede eksisterende lovbestemmelser, der regulerer kemiske stoffer og præparater i almindelighed.
Vi tager afstand fra ændringsforslag 4 og 42 om indførelse af grønne afgifter samt 7, 38, 43, 87 og 89, men accepterer derimod ændringsforslag 96, 97, 100 og 101, som vi vil stemme for.

Díez de Rivera Icaza
Stigningen i forbruget af biocidholdige produkter er alarmerende. Afhængigheden af kemiske produkter bliver mere og mere foruroligende. Af de omkring 100.000 kemiske produkter, der findes på markedet, er kun en lille del godkendt. Omkring 400 mio ECU anvendes på biocidholdige produkter og 11.000 mio på pesticider. Derfor var det nødvendigt med dette forslag til direktiv om markedsføring af biocidholdige produkter med henblik på at etablere en EU-godkendt liste for aktive stoffer og et system med gensidig anerkendelse af biocidholdige produkter.
Det er ikke let at forstå og fortolke dette direktiv, hvori der henvises til ca. en snes andre kemikalie-direktiver. En forenkling af alle disse retstekster i overensstemmelse med traktaten om Den Europæiske Union er presserende nødvendig i denne sektor, og i den sammenhæng takker jeg fru Jensen for hendes arbejde.
Til sidst vil jeg gerne udtrykke tilfredshed med det kompromis, som ordføreren og jeg har indgået i spørgsmålet om de nødvendige alternative vurderingsmetoder, som ganske vist i sig selv var et positivt skridt, men som uden dette kompromisændringsforslag kunne have skabt uacceptable monopol- og privilegiesituationer fremover.
I betragtning af dette spørgsmåls vigtighed og udvalgets og Parlamentets positive holdning til ændringsforslag nr. 95 vil de spanske medlemmer af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe stemme for forslaget.

Ben Fayot
De såkaldte biocider, såsom desinficerende midler, midler til træimprægnering, fuglebekæmpelsesmidler, sneglebekæmpelsesmidler, insekticider, osv. er ikke miljøneutrale produkter. På den anden side repræsenterer denne omfattende kemiske sektor store økonomiske interesser. Det er således ikke så underligt, at den foreliggende betænkning sætter sindene i kog, da den befinder sig i et grænseområde mellem økonomi og miljø.
Jeg vil straks understrege, at jeg er helt enig i fru Kirsten Jensens forbehold over for princippet om, at et biocidholdigt produkt godkendt af én national myndighed automatisk skulle kunne godkendes af andre nationale myndigheder inden 60 dage. Det rejser et problem for de lande, der har høje miljønormer, og det forudsætter, at der findes nationale myndigheder, der reelt er i stand til at vurdere stofferne.
Ifølge ordføreren er der på indeværende tidspunkt omkring 100.000 kemiske produkter på markedet, hvoraf meget få er godkendt i overensstemmelse med den procedure, der foreslås i det nærværende direktiv, og det er på den baggrund ikke svært at se betydningen af effektive kontrolprocedurer. Det er ikke alene nødvendigt at give forbrugerne mulighed for at beskytte sig mod kemiske produkter, hvis sekundære virkninger er dårligt kendt, men også at forsvare naturen og dyrene mod kemikalie-invasionen. Medlemsstaterne må derfor have mulighed for at foretage en fornyet vurdering og at afslå godkendelse af et stof, hvis det viser sig, at der allerede findes stoffer med samme virkning på markedet, som frembyder mindre fare for sundheden eller for miljøet.
Overholdelsen af dette princip kombineret med kravet om en udtømmende information til fordel for medlemsstaterne vil kunne begrænse de skader, der forvoldes af biocidholdige produkter på miljøet og sundheden.
Jeg støtter således uforbeholdent fru Jensens betænkning.
Betænkning af Oomen-Ruijten
Carlsson, Cederschiöld, Stenmarck og Virgin
En af de bærende tanker bag Den Europæiske Union er nærhedsprincippet. For at Unionen skal kunne fungere effektivt, og for at borgerne i Europa skal have tillid til samarbejdet, skal EF-lovgivningen være koncentreret om de områder, hvor nationalstaterne kun kan løse et givet problem gennem samarbejde.
Spørgsmålet om mærkning med pris pr. måleenhed er et tydeligt eksempel på en afvigelse fra nærhedsprincippet. Sådanne afvigelser fra nærhedsprincippet vil medføre kritik fra medlemsstaterne af unødigt bureaukrati fra EU's side.
Vi mener principielt, at denne form for lovgivning ikke skal gøres til genstand for fællesskabsdirektiver. Den foreslåede lovgivning er ikke nødvendig, for at få det indre marked til at fungere. Vi ser få ulemper ved, at der findes mindre forskelle medlemsstaterne imellem på dette område. I de tilfælde, hvor der er behov for obligatoriske bestemmelser, skal det være et anliggende for de enkelte lande.

Gahrton, Holm og Lindholm
Vort udgangspunkt er, at EU ikke har noget med dette spørgsmål at gøre, men at det varetages bedst på nationalt plan. Vi har dog valgt at støtte det, som er bedst set fra forbrugernes synspunkt, og stemmer derfor for betænkningen.
Vi går ind for, at man gør det lettere for forbrugerne, bl.a. ved efter behov at foretage en prissammenligning, at man i forbindelse med reklamer, hvor der også er prisangivelser, også angiver en pris pr. enhed og fjerner referencer til større mængder, eftersom det gør det sværere for forbrugerne.
De ændringsforslag, som vedrører den fælles valuta, kan vi ikke støtte, eftersom vi ikke støtter tanken om en sådan og heller ikke tror på, at den bliver gennemført. Af forbrugerhensyn tror vi heller ikke, at det bliver nemt at holde rede på alle de forskellige priser, der i givet fald skal opgives.

Klaß
Forbrugerbeskyttelse - forbrugerinformation - to meget vigtige elementer netop i det indre marked. Som forbruger vil jeg gerne være informeret om de ting, jeg køber. Informeret om indholdet og om prisen. Jeg vil gerne kunne foretage en objektiv sammenligning. Objektiv - mine damer og herrer! Det vil sige, at vi må gå differentieret frem!
Vi har opnået, at der for mange af vore produkter kommer standardiserede størrelser på markedet. Godt for forbrugerne, der på den måde bedre kan sammenligne.
For bedre at kunne foretage omregninger på vinområdet forbød vi i slutningen af 80'erne i hele Europa 0, 68-, 0, 7- og 0, 73- litersflasken og erstattede dem med den påbudte 0, 75-litersflaske.
Med denne EF-harmonisering tilstræbtes desuden at styrke anvendelsen af genbrugsflasker ved at reducere flaskemangfoldigheden. Dette var dengang en stor omkostningsfaktor for vinavlerne.
En prisangivelse pr. liter uden hensyntagen til den lovpligtige kvalitetsdifferentiering af vin - denne går i Tyskland fra simpel bordvin til udsøgte specialiteter som Trockenbeerenauslese og Eiswein - ville på ingen måde leve op til kravet om prisgennemskuelighed, dvs. gøre det muligt for forbrugerne at foretage en kvalitets- og prissammenligning mellem de enkelte vintilbud.
Vin er ikke bare vin. Hvad der kommer på markedet på 0, 75- litersflasker, tappes ikke i 1-litersflasker, og at sammenligne Spätlese med landvin ville være det samme som at sammenligne æbler med pærer.
Derfor skal man være objektiv. Lad os udføre en costbenefitanalyse for alt, vi forordner. Omregningen giver høje omkostninger.
Men hvor er fordelene for forbrugerne? Jeg mener, at vi skal se tingene differentieret. Når det gælder indførte og standardiserede størrelser, må prisangivelsen stadig være tilstrækkelig for den pågældende enhed.
Dobbelt prismærkning skal kun foretages i de tilfælde, hvor prissammenligninger er objektivt mulige og derfor også nyttige for forbrugerne.

Lulling
Talleyrand har sagt, at alt, hvad der er overdrevet, er ligegyldigt. Denne sandhed randt mig i hu, da jeg læste denne betænkning fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til direktiv om angivelse af priser på forbrugsvarer med henblik på at beskytte forbrugerne gennem passende, dvs. præcise prisangivelser for at lette sammenligningen af priser.
Jeg må sige, at jeg udmærket kunne have klaret mig med Kommissionens forslag, der forekommer mig at imødekomme det tilsigtede mål, forbrugerbeskyttelse.
Hvad angår den nye forpligtelse for detailhandelen til at angive salgsprisen og prisen pr. måleenhed, dvs. pr. meter, kilo, liter, osv., er det klart, at der ikke kan være tale om at tvinge detailhandlere til f.eks. at angive literprisen på en flaske kvalitetsvin, grand premier cru, der kun sælges i standardflasker på 0, 75 liter.
Hvad skulle formålet i dette tilfælde være med at angive literprisen, da sådanne kvalitetsvine ikke sælges i 1-liters flasker. En sådan angivelse vil ikke være til nogen hjælp for forbrugerne, men vil tværtimod skabe forvirring, hvad der ville være en absurditet.
Jeg håber, at det pågældende ændringsforslag vil blive opfattet i denne ånd, hvis det vedtages.
For mange oplysninger, navnlig hvis de ikke er relevante, er kontraproducerende. Det er et spørgsmål, om det rent faktisk er hensigtsmæssigt at pålægge de handlende efter indførelsen af den fælles valuta at angive tre priser pr. produkt i overgangsperioden, dvs. prisen i national valuta, prisen i europæisk valuta og prisen pr. måleenhed i den fælles valuta. Hvorfor ikke også i national valuta, hvilket i alt ville være fire prisangivelser?
Ophavsmændene til disse ændringsforslag synes imidlertid at være blevet bange for deres egen dristighed, eftersom de foreslår en præcis opgørelse over de hermed forbundne udgifter for detailhandelen samt en løsning på de små detailhandleres problemer. Problemerne kunne efter deres mening løses gennem tildeling af støtte fra Kommissionen til de små detailhandlere, uden at det dog præciseres, hvordan et sådant forslag, der afgjort er velment, kan omsættes i praksis for de mange millioner små detailhandlere i Fællesskabet.
Jeg forstår heller ikke, hvorfor man foreslår at slette Kommissionens yderst fornuftige forslag om, at medlemsstaterne kan fritage varer fra kravet om angivelse af prisen pr. måleenhed, hvis angivelse af længde, vægt eller rumfang ikke er påkrævet i henhold til enten nationale bestemmelser eller EUbestemmelser. Denne mulighed vedrører navnlig varer, der sælges stykvis. Hvorfor lade denne fornuftige bestemmelse udgå? Hvorfor pålægge unormalt korte frister for opfyldelsen af disse nye forpligtelser?
Jeg finder Kommissionens forslag langt fornuftigere og har af de ovenanførte grunde afholdt mig fra at stemme.
Betænkning af Walter
Lindqvist
Jeg har stemt ja til betænkningen. Jeg ser den som et første forsøg på at belyse de sociale følger af ØMU'en. Det betyder ikke, at jeg går ind for ØMU. Tværtimod, jeg er imod ØMU, netop fordi jeg mener, at der er stor risiko for, at arbejdsløsheden vil stige yderligere, de regionale skævheder vil blive større som følge af større koncentration inden for erhvervslivet, og miljøproblemerne vil blive værre, eftersom der ikke er opstillet miljøkriterier for »væksten«.
I betænkningen burde man også have undersøgt, hvilke forandringer der kommer til at ske med hensyn til de nationale kontrolmidler over for konjunkturforandringer, f.eks. inden for skovindustrien. Vil medlemsstaterne kunne føre deres egen økonomiske politik, rentepolitik, valutapolitik, regionalpolitik og arbejdsmarkedspolitik i fremtiden for at kontrollere sådanne konjunkturforandringer, eller vil alle disse beslutninger blive truffet på EUplan i den nye centralbank? Vil skatte- og finanspolitikken på længere sigt også blive fastlagt på EU-plan?
Den demokratiske proces hen imod en beslutning om ØMU er vigtig. Den vil blive lettere, hvis fordele og ulemper ved ØMU belyses bedre. Folkeafstemninger burde være en selvfølge, således at man sikrer sig, at der er folkelig opbakning til ØMU.

Novo
Denne betænkning har indbygget en stor selvmodsigelse. Såvel i begrundelsen som i konklusionerne erkendes mange af de negative træk ved den nuværende økonomiske og sociale tilstand i Unionen.
Dels at gøre opmærksom på det efter vores mening indlysende faktum, at økonomisk og social samhørighed og udligning af forskellene i udviklingsniveau er et grundlæggende mål for Unionen og dels at erindre om, at ØMU blot er et instrument - ét blandt andre mulige, vil jeg for egen regning tilføje - er en utilsigtet men hård anklage mod alle dem - herunder regeringerne i de 15 medlemsstater - som gør overgangen til den fælles valuta til et centralt mål (men som end ikke burde være et mål), tilmed uden nogen form for diskussion inden for rammerne af revisionen af traktaterne.
At gøre opmærksom på, at opfyldelsen af de nominelle konvergenskriterier vil medføre en stigning i arbejdsløsheden (tab af 1, 5 mio arbejdspladser frem til år 2000), vækstnedgang, højere skatter eller nedsættelse af de offentlige udgifter (eller begge dele), og at en Union i flere hastigheder i sig selv er en selvmodsigelse, er ikke nyt for os, det har vi selv tit og ofte påpeget.
Det selvmodsigende ved denne betænkning ligger i, at den på trods af de ovennævnte perspektiver i nogle af sine konklusioner anerkender de nugældende kriterier og insisterer på, at de skal opretholdes med henblik på indførelsen af den fælles valuta, at det foreslås at stramme kriterierne efter 1999 (i form af disciplinerende foranstaltninger og med en opdeling i »ins« og »outs«, hvor det helt glemmes, hvad der lige før var blevet sagt om det uacceptable i et skabe en Union i flere hastigheder), at det hævdes, at ØMU og social samhørighed ikke er modstridende projekter, og at ØMU tilmed kan fremme den sociale samhørighed, at der fremsættes et nyt forslag om konditionalitet, og at det implicit accepteres, at et lignende princip indføres for strukturfondene efter 1999.
Vi forsøgte at fjerne denne selvmodsigelse med vores forslag om at give ordet til de europæiske borgere og lægge spørgsmålet om indførelse af den fælles mønt ud til folkeafstemning, men dette ændringsforslag blev forkastet.
Derfor, og uden at det berører vores tilfredshed med, at betænkningen officielt bekræfter mange af de kritikpunkter, vi længe har påpeget, så vi ingen anden udvej end at afholde os fra at stemme om dette dokument.
Tjernobyl-ulykken
Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg har med overordentlig stor fornøjelse netop stemt for denne betænkning. Jeg vil endnu en gang gøre mine kolleger opmærksom på, at vi her havde en delegation fra Ukraine. Jeg er medlem af denne delegation. Under de drøftelser, som vi har kunnet føre med denne delegation, er det endnu en gang over for os bekræftet, hvor kompliceret situationen er i Ukraine. Men jeg vil også atter henvise til det, som mange kolleger i de forløbne forhandlinger har gjort opmærksom på, nemlig at det ikke er nødvendigt, at de to nye atomkraftværker færdiggøres. Det gamle kraftværk dækker kun 6 % af energibehovet i Ukraine, og det har under drøftelserne vist sig, at det er muligt at søge andre alternativer. Ukraine vil imidlertid også have - og i høj grad med rette - at det ikke bliver ved ordene nu, men at vi også handler. Jeg vil derfor opfordre Kommissionen til af alle kræfter nu sammen med Ukraine at begynde at arbejde på alternativer. Jeg tror, at landet fortjener dette, men vi vesteuropæere fortjener det også med alle de risici, som det indebærer.

Breyer
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg stemte imod beslutningen, for jeg synes ikke, at der findes noget sted, hvor der hykles så meget som i Europa-Parlamentet. De politisk ansvarlige plages ikke af, at vi ikke vil overleve et nyt Tjernobyl, men de plages udelukkende af, at den vesteuropæiske kernekraftindustri ikke vil overleve et nyt Tjernobyl.
Den Europæiske Union har svigtet ynkeligt. Den har overladt konsekvenserne af Tjernobyl-katastrofen til kernekraftindustrien. Men det er utilstedeligt, at vi her bruger skattepenge til undersøgelser, der tjener til at skaffe den vesteuropæiske kernekraftindustri et nyt afsætningsmarked i øst. Vi ved, at vesteuropæiske atomkraftværker heller ikke er sikre. Derfor ville det have været en god idé at begynde hos os selv og nedlægge atomkraftværker.
Selv Verdensbanken har indset, at den bedste og hurtigste måde at hjælpe de østeuropæiske lande på er at modernisere gas- og olieforsyningen og ikke at satse på den fuldstændig uøkonomiske og farlige atomenergi.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, dette USSR, hvis styre i over 70 år blev præsenteret som selve modellen for et samfund baseret på virkeliggørelsen af en socialisme, der hævdedes at være både videnskabelig og historisk nødvendig, dette USSR, hvis rejsekammerater - grønne eller røde - og spioner også fandtes i stort tal her på dette sted, hvor vi nu befinder os, frembyder i dag et skræmmende skue af verdensomspændende ødelæggelse af et hidtil uset omfang, for kommunismen har jo, som alle og enhver ved, myrdet i massevis af mennesker med Gulag og massakrer, men nu får ikke alene det tjetjenske folk men hele menneskeheden følgerne af dette vanvid at mærke.
Ikke alene truer kernekraftværket i Tjernobyl - hvor det stadig er umuligt at styre fusionsprocessen i en af de to reaktorer - stadig Europa med en ny katastrofe, og tyve andre anlæg kan fra den ene dag til den anden risikere at eksplodere. Hertil skal føjes Barentshavet, der er omdannet til en gigantisk radioaktiv skraldespand, hvori der er dumpet 30 000 tønder brændsel, og hvor 52 efterladte atomubåde udgør lige så mange skræmmende trusler. Sådan ser det desværre ud i hele det nordlige Sibirien, med nukleare lossepladser fyldt med affald, der er dumpet fra ubåde. At blive sig denne umådelige og tragiske realitet bevidst er i dag den mest presserende opgave for alle de europæiske lande. Derfor har vi stemt for den forelagte tekst på trods af dens utilstrækkeligheder.

Weber
Hr. formand, jeg har stemt imod denne beslutning, fordi den giver den vestlige atomindustri frie hænder til at foretage kosmetiske behandlinger i landene i det tidligere USSR. Jeg kan som eksempel nævne atomkraftværket i Cattenom, et anlæg med trykvandsreaktor beliggende i den egn, hvor jeg kommer fra. Efter at man havde konstateret, at sandsynligheden for en ulykke var langt større, end man havde regnet med i starten, installerede man efter at have rådspurgt Kommissionen i Bruxelles, jodfiltre beregnet til i tilfælde af en kernesmeltning at forhindre udslip af radioaktivt jod. Men disse filtre er aldrig blevet afprøvet, end ikke ved laboratorieforsøg, og derfor må man betegne foranstaltningen som en »kosmetisk« behandling, da det ikke tjener noget formål. For mit vedkommende havde jeg foretrukket, at de offentlige midler blev investeret i kombineret kraft- og varmeproduktion i stedet for i en påstået forbedring af de gamle anlæg.

Gahrton
Tjernobyl-katastrofen blev opdaget i Sverige, og Sverige var og er det land bortset fra Ukraine og Hviderusland, der er blevet hårdest ramt af følgerne. Ti år efter må 7-8 procent af samernes rener i Nordbotten stadig kasseres på grund af et alt for højt indhold af cæsium 137. Også en stor del af naturens råvarer, f.eks. vildt, fisk, svampe og bær er den dag i dag uspiselige på grund af cæsiumindholdet. 25 % af elgene og praktisk taget samtlige rådyr må kasseres i de hårdest ramte områder. Det er ikke usædvanlig med 30.000 becquerel i rådyr i Gävle-området - alt sammen på trods af, at myndighederne for ti år siden lovede, at al radioaktiviteten ville forsvinde meget hurtigt!
Samtidig er Sverige et af de lande, som er mest afhængigt af kernekraft til sin elforsyning. At gennemføre den afvikling af al kernekraft inden år 2010, hvilket man har besluttet, bliver ikke helt nemt, men skal alligevel gennemføres. På trods af, at kernekraftindustrien har satset enorme summer på PR-kampagner for at undgå afviklingen, har Sveriges nye statsminister Göran Persson nu fremsat udtalelser, der bevirkede, at Aftonbladet udnævnte ham til »kernekraftmodstanderen«. Persson har udtalt, at en afvikling af kernekraften er en mulighed, der skal undersøges. Hans erhvervsminister Anders Sundström sagde i går, at: «Det er slut med kernekraften som energikilde. Før eller siden skal den afvikles overalt. Det er godt at være tidligt ude«. EU burde lytte til disse statslige råd fra svensk side!
En afvikling af kernekraften - for at undgå fremtidige Tjernobyl-katastrofer - er både mulig og nødvendig og kan desuden indebære en konkurrencefordel, idet de lande, som først afskaffer en dødsdømt energikilde, vil have lagt omstillingsproblemerne bag sig, når konkurrenterne står midt i dem.
Her i Europa-Parlamentet har flere udvalg jo udtalt sig til fordel for en afvikling af kernekraften og for, at Euratom omdannes til et organ for alternativ energi. Hvis Europa-Parlamentet virkelig vil værne om Unionens fremtid burde en fælles afviklingsplan for kernekraften stå meget højt på dagsordenen.

Lindqvist
Jeg har stemt ja til beslutningen, men hvis jeg skulle have formuleret den, ville jeg have taget et afsnit med om, at kernekraft som energikilde bør afvikles i både EU og det øvrige Europa og erstattes med alternative og vedvarende energikilder, som er baseret på en kredsløbstankegang.
EU bør derfor ændre Euratom-traktaten, så den nuværende formulering om at støtte »den civile kernekraft« udgår og traktaten ændres til at stimulere alternative og bæredygtige energikilder.
Visby-topmødet
Kristoffersen
Det forestående topmøde med deltagelse af både regeringscheferne for landene omkring Østersøen og EU-formandskabet samt EuropaKommissionens formand udgør på mange måder en milepæl i det europæiske samarbejde. Det er i år fire år siden, at Østersørådet blev etableret på dansktysk initiativ (i april 1992). Rådet udgør allerede i dag rammen om et stadigt tættere »trekantssamarbejde« mellem EU, de nordiske lande og de central- og østeuropæiske lande i regionen. Samtidigt kan der drages flere paralleller mellem dette nye Østersø-samarbejde og Middelhavssamarbejdet .
For det første, fordi kredsen af deltagende lande også i Østersøregionen består af såvel nuværende og kommende EU-lande som lande, for hvilke EU-medlemskab af forskellige årsager ikke er aktuelt.
For det andet, fordi der kan peges på en høj grad af sammenfald mellem de problemer, som søges løst inden for de to samarbejdsfora. Såvel i nord som i syd er målet at sikre en demokratisk udvikling og varig politisk stabilitet gennem et grænseoverskridende samarbejde om handel, miljø, etablering af en forbedret transportinfrastruktur og bekæmpelse af international kriminalitet.
I samarbejdet indgår et udbygget netværk af associeringsaftaler mellem EU og de europæiske tredjelande i regionen, ligesom EU her yder støtte til fremme af den økonomiske vækst samt løsning af en række akutte miljømæssige problemer.
Det er værd at bemærke, at oprettelsen af Østersørådet har været medvirkende til at styrke de baltiske landes udenrigspolitiske handlefrihed og selvstændighed inden for rammerne af det bredere europæiske samarbejde - en proces, som de nordiske lande af såvel geografiske som historiske og kulturelle grunde har en særlig forpligtelse til at fremme og styrke.
Situationen i Mellemøsten
Antony
Hr. formand, kære kolleger, vi har undladt at stemme for de forelagte tekster, som er udtryk for Parlamentets afvisning af at fordømme sammenstødet mellem Israel og Syrien på Libanons bekostning. Disse tekster indeholder desuden heller ikke noget forslag om en virkelig fredsproces, og aftalen fra 1993 er en fiasko. Hvorfor? Fordi den indfører apartheid mellem jøder og palæstinensere, en apartheid, der er lige så lidt holdbar, som det system, der tidligere opdelte Sydafrika i bantustans og europæisk dominerede områder.
Men med de generøse ideer om fred, demokrati og fremskridt, som alle påberåber sig, hvorfor så ikke lade sig inspirere af Sydafrikas eksempel? Jeg foreslår således, at der oprettes en føderal Mellemøsten-Republik, der bygger på princippet om ligestilling og ikke-udelukkelse. Kort sagt: én mand, én stemme. Denne republik skulle bestå af de tidligere britiske mandatområder: Jordan, Israel, Palæstina. Præsidenten skulle, svarende til Nelson Mandela, være Yasser Arafat, der repræsenterer det arabiske flertal, assisteret af en vicepræsident, i lighed med Frederik De Klerk i Sydafrika, som skulle være Shimon Peres, og indenrigsministeren skulle i lighed med zuluhøvdingen Buthelezi være Jordans konge. Jeg er ikke i tvivl om, at antiracistiske jødiske ledere vil acceptere en sådan løsning med lige borgerrettigheder for alle, ligesom de hvide gjorde det i Sydafrika.
Jeg takker de ærede parlamentsbetjente og de besøgende i tilhørerlogen for opmærksomheden.

Gahrton
Gruppen De Grønne har stemt for det fælles beslutningsforslag om Østersøkonferencen, selv om vi i mange henseender anser det for at være alt for svagt.
Miljøsituationen i Østersøen er alarmerende, ikke mindst når det gælder emissioner fra biltrafik og risikoen ved atomkraftværker. Derfor burde EU tage sine egne regler for miljøvurdering mere alvorligt, når det gælder TENprojekterne, ikke mindst Øresundsbroen, og anlægge en klar politik for lukning af de farlige atomkraftværker i regionen i stedet for at holde dem kørende og forlænge deres levetid. Potentialet i de alternative energikilder er på ingen måde blevet udnyttet.
Risikoen for, at EU-medlemskab og Schengen-aftalen, som bestemt giver større bevægelsesfrihed for EU-borgere inden for EU, skal føre til, at der rejses nye mure mellem folkene i Østersøområdet, er heller ikke blevet behandlet tilstrækkelig grundigt.
Endelig er der ingen seriøse analyser af sikkerhedssituationen i regionen. Flere tidligere kommunistiske stater ønsker nu medlemskab af de vestlige militæralliancer (NATO og/eller VEU). Samtidig synes der kun at være begrænset interesse inden for disse alliancer for en udvidelse, som vil give dem en lang fælles grænse med en russisk ledet blok i øst. De Grønne er modstandere af militære blokke og vil advare mod en ny opsplitning af Europa. Derfor er det forbavsende, at der hos flertallet i Europa-Parlamentet synes at være så lille interesse for at udnytte Sveriges og Finlands erfaringer med alliancefrihed som udgangspunkt for en fornyet sikkerhed i regionen. Uanset om man er principielt tilhænger eller modstander af en udvidelse af NATO og/eller VEU, skal der forberedes alternativer. Den nuværende politik, hvor man skaber et indtryk af, at disse lande hurtigt vil blive sluppet ind i en såkaldt vestlig militær sikkerhed, kan medføre en følelse af at være blevet svigtet og et farligt tilbageslag, hvis det ikke snart bliver virkelighed, og give næring til nationalistiske følelser. Derfor burde der foretages en seriøs analyse af mulighederne for at skabe en alliancefri sikkerhedszone i Østersøregionen for de lande, der hverken er med i Den Russiske Føderation eller i NATO og sandsynligvis heller ikke bliver afhængige af nogen af disse militære blokke. EU-landene Sverige og Finland burde her spille en aktiv rolle. Ukraines beslutning om at forblive alliancefri er et positivt skridt i den retning.

Ullmann
To ting skal straks bringes til ophør. For det første: Alle forsøg på at sønderskyde fredsprocessen i Mellemøsten med international terrorisme. For det andet må sagesløse befolkningsgrupper ikke længere tages som gidsler i en militær optrapning.
Det førstnævnte kan bringes til ophør, og dermed kan der også ydes hjælp til den sagesløse befolkning. For gruppen, hvis blotte navn er blasfemi, har nu offentligt erklæret, at den støttes af Iran, at Irak yder transport- og Syrien våbenhjælp.
Verdenssamfundet bør omsider få klarhed over, at det, der støttes af disse lande, er en forbrydelse mod freden og skal bedømmes som international kriminalitet og behandles tilsvarende. Nogen leverer og transporterer jo raketterne. Når man gør dette, kollaborerer man med forbrydelsen mod freden. Verdenssamfundet bør drage gerningsmænd og medskyldige til ansvar og gøre alt, der står i deres magt, for at hjælpe de uskyldige ofre.

Formanden
Afstemningstiden er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.30 og genoptaget kl. 15.00)

Apolinário
Fru formand, tredive sekunder til at gøre opmærksom på en tragisk situation. Den offentlige opinion i Portugal er i går og i dag blevet konfronteret med sjældent voldelige billeder af den grusomme og barbariske gennembankning af otte personer fra Østtimor, som prøvede at søge tilflugt i den tyske ambassade.
I dag har yderligere tre timoresere prøvet at søge tilflugt i den nederlandske ambassade. Under henvisning til det timoresiske folks kamp anmoder jeg Parlamentets formand om at tage de nødvendige initiativer til at holde sig løbende informeret om de begivenheder, der finder sted i Djakarta, med henblik på at beskytte den timoresiske befolknings rettigheder.

Costa Neves
Fru formand, endnu en gang er konflikten mellem Østtimor og Indonesien blusset op. Jeg vil for det første henlede opmærksomheden på en reaktion fra politistyrkerne og det indonesiske styres side, som går ud over det sædvanlige, som ellers er slemt nok i sig selv. For det andet er det bydende nødvendigt, at vi får en redegørelse for denne begivenhed, eftersom den fandt sted i nærheden af en EU-medlemsstats ambassade i Djakarta, mere præcist den tyske ambassade. Vi må have alle de nødvendige oplysninger om, hvordan denne situation udviklede sig, således at Europa-Parlamentet kan vedtage en fælles beslutning, sådan som det efterhånden er ved at blive sædvane.

Formanden
Tak, hr. Costa Neves. Både De og hr. Apolinário vil være vidende om, at Deres indlæg ikke var til forretningsordenen, men i betragtning af alvoren af de begivenheder, De omtalte, tager jeg alligevel gerne disse indlæg til efterretnng.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende otte forslag til beslutning:
B4-0501/96 af Imbeni og d'Ancona for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om krænkelse af mindet om ofrene fra KZ-lejren i Auschwitz; -B4-0509/96 af Lalumière for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om krænkelsen af Auschwitz-ofrenes minde; -B4-0511/96 af Nordmann m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om respekt for Auschwitz-ofrenes minde; -B4-0517/96 af Roth m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om højreradikales demonstration i den tidligere koncentrationslejr i Auschwitz; -B4-0529/96 af Seillier m.fl. for Gruppen Nationernes Europa om krænkelsen af Auschwitz-Birkenau; -B4-0533/96 af Pasty og Ligabue for Gruppen Union for Europa om respekten for Auschwitz-lejren; -B4-0534/96 af Provan og van Velzen for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om krænkelser mod ofrene fra Auschwitz; -B4-0540/96 af Piquet m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om krænkelse af koncentrationslejren Auschwitz.
Vecchi
Fru formand, på De Europæiske Socialdemokraters vegne vil jeg give udtryk for den største indignation i anledning af krænkelsen af mindet over millionerne af ofre for Holocaust ved den demonstration, der var organiseret for nogle uger siden, af nogle hundrede militante nynazister i koncentrationslejren i Auschwitz.
Der er tale om den seneste og alvorligste i en række af provokationer, som i årenes løb har søgt at relativisere eller endog benægte selve eksistensen af de drab på jøder, som blev begået af det nazistiske styre og dets allierede før og under 2. verdenskrig. Valget af Auschwitz var ikke nogen tilfældighed, idet der her er tale om selve symbolet på Holocaust og der her blev dræbt over en million jøder.
Det er sigende og af stor betydning, at samtlige de demokratiske politiske grupper i Europa-Parlamentet samstemmende giver udtryk for en bestemt fordømmelse af denne ulykkelige demonstration såvel som mod alle andre former for antisemitisme, racisme og fremmedhad. Vi vil således gentage, at mindet om fortidens rædsler ikke er udslettet, at civilisationen og det europæiske demokrati har kunnet hævde sig netop gennem sejren over nazismen og fascismen, og at kampen mod enhver ideologi, der står for forskelsbehandling og udslettelse, fortsat skal være grundlaget for Europa af i dag og i morgen.
Vi vil udtrykke vor solidaritet ikke blot med mindet om dem, der mistede livet på grund af de nazistiske barbarier, men tillige de jødiske samfund, som endnu en gang er blevet krænket. Det er en alvorlig påmindelse, der kommer til os fra Polen i dag. Vi kræver af de polske myndigheder, at de ikke tolererer, at antisemitismen genopstår, at de hindrer disse kriminelle aktiviteter, at de arbejder for at bevare vidnesbyrdet om en tragisk fortid, der skal belære os for fremtiden. Af disse grunde bør planen om opførelse af et handelscenter i nærheden af Auschwitz-lejren endeligt skrinlægges.
Auschwitz, der har været og er symbolet på den yderste grænse for nazismens og fascismens afartethed, skal blive et sted for overlevering af det historiske minde og opbygningen af en stærkere og mere udbredt bevidsthed, navnlig hos de unge, om demokratiske værdier og tolerance.
Den Europæiske Union har en stor opgave at løse i denne forbindelse, og vi kræver derfor straks, at man styrker det særlige virke for udbredelse af oplysning og uddannelse af de unge, og at man intensiverer indgrebene for at bevare integriteten af de steder, der rummer minder om Holocaust og de forbrydelser, som blev begået af nazisterne og fascisterne.
I de næste uger fejres i Europa 51-årsdagen for nazismens og fascismens nederlag. Dette skal være yderligere en lejlighed til ikke blot at hædre mindet om fortidens ofre, men tillige til at engagere sig i opbygningen af en fælles fremtid, hvor racismens og antisemitismens uhyrer er afskaffet for evig.

Hory
Fru formand, da jeg på indbydelse fra Den Jødiske Kongres besøgte Auschwitz i anledning af årsdagen for lejrens befrielse, var det i sig selv en overraskelse at se, at man kunne bo og leve i Auschwitz, som om intet var hændt. Det overraskede mig endvidere, at de polske myndigheder forsøgte at banalisere den tragiske fortid, som om ingen længere var ansvarlig for den.
Og i dag erfarer vi så, at man påtænker at bygge et supermarked lige ved siden af selve Auschwitz-lejren, og at de lokale myndigheder i Auschwitz skulle have tilladt en højreradikal demonstration med nazisymboler, og det er snart ikke til at finde ud af, hvad der er værst, den voldelige fornægtelse af fortiden eller den merkantile banalisering. Under alle omstændigheder er det utåleligt.
Gruppen Europæisk Radikal Alliance, som jeg repræsenterer her, mener, at vi bør inddrage pligten til at beskytte og bevare steder som Auschwitz - som der desværre er flere af i Polen - i alle drøftelserne mellem Den Europæiske Union og Polen. Vi mener ligeledes, at Den Europæiske Union ufortøvet må undersøge muligheden for at finansiere et program for bevarelse af disse mindesteder, hvor den europæiske humanisme er blevet konfronteret med ekstreme udfordringer, og lykkeligvis til sidst vandt den smukkeste af alle sejre.

Nordmann
Fru formand, Den Liberale Gruppe tilslutter sig uforbeholdent hr. Vecchis og hr. Horys udtalelser såvel som motiverne i deres forslag til beslutning og deres synspunkter generelt.
Jeg vil hertil blot føje, at vi er dybt rystede over den polske nynazistiske leder Techkowskis udtalelse om, at ofrene i Auschwitz altovervejende var polakker, og at det derfor udelukkende er et mindested for polakker. Det er klart en benægtelse af den hovedsagelig antisemitiske dimension ved udryddelserne i Auschwitz, og også en benægtelse af at visse steder ikke alene tilhører de stater, der har den territoriale suverænitet, men hele menneskeheden. Sådan forholder det sig helt klart med Auschwitz, og hr. Techkowskis udtalelse viser, hvor langt ultranationalistiske forvanskninger af virkeligheden kan gå.
Tillad mig endnu en betragtning. Vi er selvfølgelig foruroligede over de polske myndigheders holdning, og det er rent faktisk nødvendigt, at Den Europæiske Union udøver den nødvendige pression. Men vi er ligeledes foruroligede over - idet denne begivenhed følger efter Carmel-episoden - visse polske religiøse myndigheder, som ganske vist fordømmer antisemitisme generelt, men som undlader at kritisere den polske antisemitisme, herunder antisemitismen blandt polske gejstlige. Det giver anledning til alvorlig bekymring, og det er også på baggrund af denne bekymring, at vi stemmer for forslaget til fælles beslutning.

Ullmann
Fru formand, mine damer og herrer! Auschwitz: Dette navn vil for evigt stå for ophøret af en enhver normalitet, fordi humanitetens ophør blev administreret og eksekveret i Auschwitz. Den, der i Auschwitz proklamerer tilbagevenden til supermarkedernes og det antisemitiske skråleris normalitet, vil tilbage til barbariets og umenneskelighedens normalitet. Men man har ikke ret til at ødelægge retten, og der er ikke ytrings- og forsamlingsfrihed for dem, der vil undertrykke friheden. Det glæder derfor Europa-Parlamentet, at den polske præsident og den polske regering har fordømt byggeriet af et supermarked og den neonazistiske demonstration i Auschwitz. De polske myndigheder må allerførst undersøge, hvordan man skal forholde sig over for provokationerne den 6. april, og hvem der skal drages til ansvar for dem. Men, mine damer og herrer, uafhængig af dette står de europæiske befolkninger over for spørgsmålet om, hvorvidt økonomiske og politiske gruppers eksistens fortsat kan tolereres, grupper, der helt åbenlyst har til hensigt at undergrave efterkrigstidens politiske og moralske grundlag. Svaret på dette spørgsmål må ikke være til at misforstå!

Blokland
Fru formand, det er i mellemtiden mere end halvtreds år siden, at der kom en ende på naziregimet. Konfrontationen med holocausts grusomheder og mange menneskers afmagt med hensyn til at gribe ind over for det efterlod et splittet og chokeret Europa. Hvordan kunne der i vore lande, med en civilisation og kultur, som er baseret på de jødisk-kristelige værdier og traditioner, finde en sådan massiv udryddelse sted af netop dette jødiske folk.
Koncentrationslejren Auschwitz, det sidste hvilested for millioner af jøder, udgør både et mindested og en advarsel. Her kan de unge lære, hvad racisme, antisemitisme og fremmedhad har ført til i vor historie. Her kan de utallige ofre for det totalitære naziregime mindes i ærbødighed og respekt.
Jeg taler også på mine gruppefællers vegne, når jeg siger, at begivenhederne i den forløbne tid omkring Auschwitz har chokeret os meget. De lokale polske myndigheders absurde planer om at bygge et supermarked i umiddelbar nærhed af den tidligere lejr og en gruppe neonazisters krænkende demonstration på lejrens tidligere område, fordømmer vi stærkt.
Den polske regering har først efter protest fra den polske præsident og forskellige grupperinger taget afstand fra de lokale myndigheders kommercielle planer. Kan kommissæren for øvrigt bekræfte den beretning, at den polske regering definitivt skulle have besluttet at stoppe opførelsen af et indkøbscenter i nærheden af den tidligere koncentrationslejr. Under den lille neonazistgrupperings demonstration omkring Tejkowski greb politiet ikke ind, og regeringen reagerede først tre dage senere efter pres på grund af protester. I Polen selv kom der ikke ret mange reaktioner på demonstrationen. Kun én polsk liberal avis reagerede med det samme. Den skrev, at denne ubetydelige neonazistiske gruppes aktion vækker afsky, men næppe udgør en fare for Polens demokrati. Ifølge denne avis udgør den kendsgerning, at demokraterne ikke gik på gaden for at protestere mod antisemitismen og racismen, en stor fare. Tejkowskis neonazistiske gruppe er synlig, ifølge avisen, men hvor er vi?
Vi deler denne bekymring med hensyn til den polske regerings holdning og vil også stille spørgsmålet i vore egne lande. Det er dette spørgsmål, som vi må fortsætte med at stille os selv, og som vi må forelægge hinanden og den polske regering. Vor histories grusomme sandhed legitimerer dette. Racisme, antisemitisme og fremmedhad eksisterer overalt i verden. Det er nødvendigt, at vi handler. Hvor er vi?

Provan
Fru formand, Parlamentet føler sig stærkt moralsk krænket af, hvad der er sket i Auschwitz. Det er ikke længere siden end april sidste år, at vi fejrede - hvis man kan bruge det ord - halvtredsårsdagen for lukningen af koncentrationslejren og befrielsen af fangerne. I dag ser vi en helt anden situation med højreorienterede fanatikere, der er opsat på at demonstrere antisemitisme i et forsøg på at vise verden, at de har magten, og at de vil sætte punktum for historien og mørklægge begivenhederne.
Moralsk set kan vi ikke glemme fortiden. Vi har en reel mulighed for at blive mindet om Europas historie og nogle af de sande prøvelser og trængsler, folk har gennemgået, samt ikke at forglemme de mange millioner døde under verdenskrigene. Ud fra en juridisk synsvinkel kan man forstå de lokale myndigheder, men moralsk set føles det krænkende, hvad den forsøger at gøre.
Det er en vigtig kendsgerning, at den polske præsident og regering tilsyneladende er uenig med de lokale myndigheder. Jeg håber, at vor kommissær, som vi alle respekterer, og som vi ved kan udøve en betydelig indflydelse, vil bruge sin indflydelse i denne sag til at sikre, at vi kan vise de menneskelige lidelser, der har fundet sted, vor respekt ved at bygge et europæisk center, så vi alle kan lære af historien.

Piquet
Fru formand, jeg tilslutter mig uforbeholdent de foregående talere. Hvordan skulle jeg i øvrigt kunne andet? For 50 år siden forsøgte nazisterne at udslette Auschwitz-lejren for at slette sporene af deres grusomheder. Og nu, 50 år senere, demonstrerer unge nynazister under påberåbelse af samme ideologi på selve lejrens område, også denne gang i et forsøg på at udslette erindringen om disse massakrer.
Indlysende nok kan hverken jeg selv, min gruppe eller andre andet end på det kraftigste at fordømme denne demonstration såvel som alle de andre forsøg på at anfægte Auschwitz-lejrens karakter af symbol. Vi fordømmer således den tidligere omtalte plan om at bygge et supermarked og nogle restauranter ved siden af lejren.
Vi finder det uacceptabelt, at de polske myndigheder har givet tilladelse til denne nynazistiske demonstration, der er så meget mere foruroligende, som den er led i en genopblussen af racisme og antisemitisme i Polen.
Det glæder mig derfor, at Parlamentet understreger pligten til at mindes alle disse ofre for det nazistiske barbari. Og efter min mening bør alle de europæiske regeringer styrke deres lovgivning mod racisme og antisemitisme, så meget mere som vi bør udnytte tilrettelæggelsen af Det Europæiske År mod Racisme i 1997 til at tilskynde til nye aktioner.
Til sidst opfordrer jeg de europæiske institutioner, i særdeleshed Kommissionen, til at fortsætte deres bestræbelser på at fremme fællesskabs- og medlemsstatsinitiativer til bevarelse af de nazistiske koncentrationslejre som historiske monumenter, sådan som det anbefaledes i Parlamentets beslutning, der blev vedtaget med stort flertal den 11. februar 1992.

Vieira
Fru formand, jeg tager ordet på vegne af hr. Donnay, som er forhindret i at være til stede.
Det er med stor bevægelse men også med harme, at jeg tager ordet i denne forhandling. Anden Verdenskrig og de grusomheder, der blev begået, hverken kan eller bør glemmes efter nogle årtier. Men hvad sker der så nu? Der er i dag planer om at bygge et supermarked ved siden af Auschwitz, ved siden af den berygtede udryddelseslejr. Det er en krænkelse af mindet om en million mænd, kvinder og børn, som blev massakreret på dette sted i et ideologisk vanvids navn.
Min harme bliver imidlertid endnu større ved tanken om de unge nynazistiske ekstremisters demonstration på dette sted, der burde være viet mindet om den million ofre, der måtte lade livet på dette sted.
Jeg kan ikke acceptere, at sådanne handlinger forsøges banaliseret, for det er vores pligt at fastholde den kollektive erindring om sådanne begivenheder, for at de aldrig igen skal gentage sig. Vi støtter derfor det forslag til beslutning, der er forelagt af alle grupperne i fællesskab.

Amadeo
Fru formand, gruppen Alleanza nazionale tilslutter sig den indignation, der er fremkaldt ved krænkelsen af den tidligere koncentrationslejr i Auschwitz af fanatiske forkæmpere for racehad og en helt uacceptabel historisk revisionisme.
Vi spørger os selv, hvorledes de polske myndigheder har kunnet give tilladelse til sådanne nedslående demonstrationer og vi finder, at Den Europæiske Union bør gøre alt, hvad der står i dens magt for at forhindre lignende episoder i fremtiden.
I et øjeblik, hvor modsætningsforholdene mellem religionerne er ved at udviskes, og paven i Rom på ny sætter gang i dialogen og forståelsen mellem de forskellige religioner, er det så meget vigtigere at kvæle alt, hvad der kan sætte tidens ur tilbage, i fødslen.
Gruppen Alleanza nazionale er enig i forslaget til fælles beslutning og vil følgelig stemme for dette, men håber tillige, at disse steder, der var vidne til rædslerne, må forblive urørt af respekt for de døde og som et memento for europæerne af i morgen.
Vi håber tillige, at også de steder, hvor det stalinistiske barbari har udfoldet sig, og hvor modstanderne af marxismen og leninismen blev udslettet, må indgå i de europæiske folks kollektive erindring.

Schreiner
Fru formand, det er allerede blevet nævnt flere gange i dag, at hundreder af højreradikales optøjer og tilkendegivelser ved mindestedet i Auschwitz skete med regionale polske myndigheders billigelse. Det er uforståeligt og afskyvækkende. Den forklaring, som chefen for den ansvarlige forvaltning kom med, om at man her havde valgt det mindste af to onder, da man frygtede endnu større uroligheder, hvis man havde forbudt de højreradikales demonstration, er virkelig ingen tilstrækkelig begrundelse for mig. Det er desto mere forfærdende, som Polen for tiden regeres af en postkommunistisk præsident, nemlig Kwasniewski. Lige i dette land med denne regering havde jeg ikke ventet noget sådant.
Man må nu forlange, at der omkring alle tidligere koncentrationslejre og mindesteder, som manende minder om anden verdenskrigs gru, samt ved de faldnes grave indføres en zone med demonstrationsforbud. Ærbødighed over for de døde og mindet om dette barbari er moralsk af højere værdi end den demokratiske ret til demonstrationsfrihed. Alle organer i Den Europæiske Union opfordres derfor til at øve indflydelse på medlemslandenes regeringer, således at et sådant demonstrationsforbud gennemføres. Det gælder især også de tiltrædelsesberedte lande i Central- og Østeuropa, hvor mange af disse mindesmærker ligger. Demonstrationer af denne art over for et mindesmærke for menneskelighed må fordømmes på det skarpeste.

Van den Broek
Fru formand, når racistiske demonstrationer finder sted, er det forkasteligt, og der bør gives udtryk for afsky herfor, og hvor det er muligt, bør det forhindres. Men eftersom dette tilmed finder sted på det sted, hvor nazisternes vigtigste udryddelseslejr befandt sig, er det en chokerende udvisning af ufølsomhed og måske, hvad der er endnu værre, uvidenhed, som må beklages og fordømmes af ethvert rettænkende menneske.
At kæmpe mod neonazistiske demonstrationer som den, som for nylig fandt sted i Auschwitz, udgør også en del af de konstante bestræbelser, som er nødvendige for at gøre den yngre generation bevidst om holocausts rædsler, som var resultatet af en racistisk, nazistisk ideologi. Det er ganske vist ikke nogen let opgave, men en opgave, som vi ikke må unddrage os.
Fru formand, som Parlamentet ved, er 1997 udpeget som det europæiske år mod racisme og fremmedhad, og enhver lejlighed vil blive benyttet til at tilkendegive vor fælles bekymring og vore fælles målsætninger på dette område overalt og bestemt også i Polen.
Jeg får netop overrakt et brev, som er et svar til centret for information og dokumentation om Israel (CIDI) i Haag, som svar på et brev fra dette institut til den polske regering, hvori der også protesteres mod tingenes forløb omkring Auschwitz. Jeg har ikke haft lejlighed til at optage kontakt med CIDI, men i betragtning af, at det er et brev på den polske regerings vegne til dette institut, antager jeg, at jeg godt kan omtale dets indhold også her.
Den polske ambassadør skriver til CIDI i brev af 11. april: «Som De bestemt allerede ved, har den racistiske demonstration i Auschwitz i Polen skabt meget postyr«. »Min regering«, således skriver ambassadøren, «har kraftigt fordømt denne og bebudet foranstaltninger med henblik på i fremtiden at undgå sådanne demonstrationer samt krænkelsen af den tidligere koncentrationslejr Auschwitz og samtidig iværksat en undersøgelse af begivenhederne og af de regionale myndigheders rolle i den forbindelse«. »Jeg er enig med Dem i«, således skriver ambassadøren videre, «at sådanne afskyelige begivenheder derfor ikke skulle have lov at finde sted i mit land eller nogen andre steder i verden. Jeg har den faste overbevisning, at det ligger min regering stærkt på sinde at træffe passende og effektive foranstaltninger for at forhindre sådanne udtryk for antisemitisme og undgå enhver form for racisme i fremtiden. Ved denne lejlighed vil jeg ligeledes over for Dem bekræfte, at den polske regerings beslutning vedrørende standsningen af opførelsen af et indkøbscenter i nærheden af den tidligere koncentrationslejr Auschwitz er definitiv«.
Til sidst udtaler ambassadøren håb om, at livsmarchen, som finder sted den 16. april i Polen, vil bidrage til, at mindet om begivenhederne i ghettoen i Warszawa, i Treblinka og i Auschwitz for altid bevares, og at betydningen deraf aldrig vil blive glemt.
Fru formand, jeg håber, at det virkelig vil lykkes den polske regering, hvis tanker og hensigter, antager jeg, udtrykkes her i ambassadørens ord, at forhindre en gentagelse af den slags demonstrationer, og navnlig også, at disse monumenter for elendighed og menneskelige lidelser og tragik også for de unge vil være et varigt tegn og en varig advarsel mod, hvad en nazistisk og racistisk ideologi kan tilvejebringe.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende syv forslag til beslutning:
B4-0498/96 af Fassa m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om situationen i Liberia; -B4-0510/96 af Pradier for Gruppen Europæisk Radikal Alliance som situationen i Liberia; -B4-0523/96 af Aelvoet og Telkämper for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om Liberia; -B4-0527/96 af Newens m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om menneskerettigheder og situationen i Liberia; -B4-0530/96 af Schwaiger m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om situationen i Liberia; -B4-0532/96 af Pasty m.fl. for Gruppen Union for Europa om situationen i Liberia; -B4-0541/96 af Pettinari m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om situationen i Liberia.
Fassa
Fru formand, vi står endnu en gang over for fra EuropaParlamentets side at skulle tage stilling til meget alvorlige episoder, der hærger et afrikansk land. Situationen i dag forværres ved, at urolighederne rammer Liberia, et af de afrikanske stater, der har været uafhængige i længst tid, i det mindste når vi betragter dens historiske oprindelse.
Mindst to punkter i denne beslutning, som jeg vil støtte på min liberale gruppes vegne synes mig blandt dem alle at fortjene den største opmærksomhed fra EuropaParlamentets og de øvrige fællesskabsinstitutioners side. Det første vedrører de tusinder af liberianske børnesoldater, som har behov for at blive ført tilbage til det civile samfund ved skolegang og erhvervsvirksomhed og om fornødent psykiatrisk bistand. Det andet vedrører de hundrede tusinder af liberianske flygtninge i Elfenbenskysten, Guinea-Conakry og Sierra Leone, der i afventning af en afklaring af situationen, som desværre synes at lade vente på sig, har behov for humanitær bistand fra alle, særlig Den Europæiske Union.

Pradier
Fru formand, kære kolleger, det er i sandhed afskyeligt flere år i træk at være vidne til et ulykkeligt lands gentagne katastrofer! Dette land sønderlemmes nu igen af et halvt dusin fraktioner, som kæmper om stumperne efter statens totale skibbrud. Kaos hersker uindskrænket, og man kan se grupper af unge, som bandelederne har indrulleret, under påvirkning af narkotika og alkohol hengive sig til massakrer og plyndringer.
Det er indlysende nok ikke staten, der kan hjælpe i denne sag. Derimod er det nødvendigt, at en veludstyret, godt ledet og trænet væbnet styrke påtager sig en rolle som fredsbevarende styrke og opretholder af ordenen. Der er ingen smutveje i denne situation. Lad os da udvise det fornødne mod til at sige det åbent.

Aelvoet
Fru formand, kære kolleger, hvad vi oplever i Liberia, er egentlig et eksempel på, hvad der sker, hvis en stat forsvinder, og befolkninger overlades til deres skæbne og udleveres til fraktioner, som bekæmper hinanden for magtens skyld.
Det er naturligvis i denne forbindelse påfaldende, at alle internationale bestræbelser, for så vidt som de gøres, foreløbig ikke har ført til noget varigt, hver våbenhvile krænkes på ny, og gidseltagninger fortsætter. Den seneste våbenhvile var fra 12. april og er for længst skudt i laser.
Men det internationale samfund er naturligvis også ansvarligt herfor. Man mærker, at bestræbelserne bliver mindre, hvis der kun står forsvar af menneskeliv på spil og ingen økonomiske interesser.
Derfor vil vi opfordre til en styrkelse af den afrikanske interventionsmagt og en bedre kontrol med våbenleverancerne, for det er på grund af den frie udbredelse af våben, at man får den slags afskyelige krige, som ingen mere er herre over.

Newens
Fru formand, den seneste genopblussen af voldsomme kampe i Monrovia, Liberias hovedstad, kan, hvis den ikke hurtigt stoppes, føre til en ny menneskelig katastrofe af større dimensioner. I en seks år lang og blodig borgerkrig anslås 150.000 mennesker at have mistet livet, og størstedelen af befolkningen blev fordrevet fra deres hjem. Under disse omstændigheder, hvor et stort antal flygtninge er ude af stand til at flygte fra kampene og ikke har adgang til nogen form for uafhængig støtte, vokser antallet af potentielle ofre for kampene til enorme højder. Mange af dem lider allerede af underernæring og sygdom, og det er af største vigtighed, at alle de former for pres, der måtte blive udøvet, drejer sig om at få de krigsførende parter til at indstille fjendtlighederne og genoprette fredsaftalen fra Abuja.
Vi fordømmer på det kraftigste de grusomme forbrydelser, der er begået, og den gidseltagning, der har fundet sted under disse nye fjendtligheder. Der er et kolossalt behov for humanitær bistand, ikke kun i Liberia, men også i en række nabolande, som tusindvis af liberiske borgere er flygtet til for at redde livet. Den Europæiske Union bør sammen med FN-organer og andre internationale donorer gøre alt, hvad der er muligt, for at hjælpe med at skaffe og uddele de nødvendige forsyninger.
Der bør også gøres en fornyet indsats for at standse våbenleverancer og håndhæve den FN-godkendte embargo. Det er tragisk at tænke på, at en stat, der startede som hjemland for befriede slaver, har udartet sig til et helvede på jord. Vi må presse på ikke kun for at få fred efterfulgt af valg og oprettelsen af en stabil regering, men også med henblik på fortsat bistand og for at få sat en stopper for de strategiske tilpasningspolitikker, der har ført til krise og sammenbrud i en række afrikanske stater.

Maij-Weggen
Fru formand, for hundrede og syttende gang er borgerkrigen i Liberia blusset op igen. Forskellige grupper, som bekæmper hinanden i denne krig, har i syv år siden 1989 hele 150.000 døde på deres samvittighed. Soldater fra militserne, men endnu flere civile er dræbt i denne strid. Forskellige grupper havde i august sidste år undertegnet en våbenhvile og erklæret sig rede til at stræbe efter afvæbning af deres soldater og forberedelse af de demokratiske valg, som skulle have fundet sted inden august 1996. Kampen er ikke standset. Grupperne synes at blive yderligere splittet. Den 6. april i år blussede kampen igen op, da politiet ville arrestere en af hærførerne, Roosevelt Johnson, på grund af hans uheldige rolle i hele konflikten. Egentlig spørger man sig selv, om ikke alle ledere, som får denne krig til at blusse op igen og igen, burde arresteres.
Så længe denne krig har raset, er situationen i landet blevet stadig værre. Der hersker hungersnød, der er 100.000 flygtninge, der er et vældig stort tab inden for sundhedsvæsen og undervisning, og landet er ved at komme ud i en modbydelig og uheldig spiral. Spørgsmålet er, hvad der skal ske? Jeg tror, at vi i første instans også må støtte den afrikanske fredsstyrke i Liberia, ECOMOG, men de bør egentlig også have mulighed for hurtigst muligt at fratage de unge soldater, der løber rundt som dopede fjorten-, femtenårige og skyder om sig og stjæler og røver, deres våben og arrestere dem, eventuelt uddanne dem og omskole dem.
At der må ske noget i landet, er tydeligt for enhver, og at Europa ikke fortsat kan blive stående ude ved sidelinjen, tror jeg også er tydeligt for enhver. Men spørgsmålet til kommissæren lyder: Hvad gør Europa i dette tilfælde? Det er nøjagtigt således, som en af mine kolleger netop sagde. Det er ikke Kuwait. Vi har ingen store økonomiske interesser, men der er dog ved at opstå et drama. Det er et af de utallige dramaer i Afrika.

Pettinari
Den dramatiske situation, Liberia nu oplever, gør det til en pligt for Europa at iværksætte et omgående politisk initiativ til at formå parterne i konflikten til at nedlægge våbnene og genoptage processen for den materielle og økonomiske genopbygning af landet. Her går vejen til fred nemlig først og fremmest gennem en overbevist støtte til de institutioner, der blev oprettet ved fredsaftalerne i Abuja den 20. august 1995, der er den eneste lovlige nationale og internationale ramme, der kan gøre det muligt for Liberia på ny at finde vejen mod udvikling.
Den Europæiske Union må derfor støtte Statsrådet og den provisoriske regering, der netop er affødt af disse aftaler, og genoprette det økonomiske samarbejde og udviklingen mod disse nye repræsentative organer, således at der kan tilrettelægges nye og frie valg, og civilbefolkningen kan vende tilbage til sine egne landsbyer.
Min gruppe er overbevist om, at man fra international side vil give ECOMOG den opgave at afvæbne klikerne og sprede sine tropper i hovedstaden Monrovia og hele landet.
Vi mener nemlig, at Den Europæiske Union bør kræve af De Vestafrikanske Staters Økonomiske Fællesskab, at det styrker den internationale tilstedeværelse i Liberia, idet det tillige drejer sig om at kontrollere, at den våbenembargo, der blev dekreteret i FN's Sikkerhedsråd i 1992, overholdes, fordi der i Liberia synes at mangle alt undtagen våben. Vi kan ikke forholde os ligegyldigt til et helt lands og et folks lidelser.
Den Europæiske Union er den eneste internationale organisation, der kan bidrage til skabelse af betingelserne for stabilitet og fred i dette land. Nu, hvor mange fastboende europæere og amerikanere er blevet evakueret, risikerer man, at der ikke længere tales om krig i Liberia, men der er fortsat behov for omgående politisk og diplomatisk indgriben. Jeg håber derfor på, at det italienske formandskab for Rådet i samråd med FN og ECOMOG vil tage politiske initiativer med henblik på opnåelse af en seriøs våbenhvile, der respekteres, og et program for økonomisk samarbejde med de nye og svage myndigheder i Liberia.

Cabezón Alonso
Fru formand, atter en gang hører vi om vold, borgerkrig og myrderier i et afrikansk land; og på ny er der tusinder af flygtninge, fordrevne og gidsler. Grunden til, at Liberia nu omtales i den internationale presse, er, at dette lands tragedie, dets selvødelæggelsesproces, igen er blevet aktuel. Den afrikanske befolkning fortjener ikke så megen lidelse, så megen meningsløs vold og død. Afrika fortjener ikke at blive dømt til glemsel, håbløshed, sult og elendighed. Afrika og dets indbyggere fortjener ikke korrupte regeringer, der organiserer valgfarser for at forblive ved magten, Afrika fortjener ikke morderiske diktatorer, der beriger sig på befolkningernes bekostning. Og Afrika og dets borgere fortjener ikke, at vi i den udviklede verden med en blanding af ligegyldighed og forskræmthed passivt iagttager dødskampen i et kontinent, der med nogle få undtagelser synker længere og længere ned i underudvikling og uretfærdighed.
Liberia er det ultimative billede på en kollektiv tragedie, der forekommer endeløs, og vi kan ikke forholde os distanceret hertil. Vi kan ikke være passivt se til, mens, ikke blot et enkelt land, men af så godt som et helt kontinent, går under, for også vi vil komme til at betale for følgerne af så megen gru. Hvis man ikke reagerer på navne som Rwanda, Burundi og nu sidst Liberia, vil man snart kunne tilføje flere navne til listen. Lomé-konventionen bør bringes i anvendelse. Efter min mening er Lomé-konventionen meget mere end en observationspost; den bør være et aktivt instrument til forebyggelse og aktion. Kun ved at handle inden for rammerne af Lomé-konventionen i ovennævnte forstand, sikre overholdelsen af FN's resolution, kræve håndhævelse af våbenembargoen mod Liberia og overholdelse af de fredsaftaler, der blev undertegnet i Abuja i august 1995 og med en fast, ansvarlig og konsekvent aktion fra OAU's side kan man overhovedet forestille sig en genopbygning af det, der engang var et land ved navn Liberia.

Günther
Fru formand, det forlød allerede i nogle af indlæggene, at det ryster os specielt, at netop Afrikas ældste demokrati, for hvilket det trods ugunstige startbetingelser i det forrige århundrede trods alt lykkedes at stå som et eksempel for udvikling, befinder sig i sådanne vanskeligheder. Vi ser nu, at også denne lange demokratiske tradition ikke ubetinget har forhøjet tolerancetærskelen for voldelige reaktioner. Nogle parlamentsmedlemmer har påpeget problemet med unge i militære organisationer. Hvad der næsten forfærder mere, er den kendsgerning, at der i mellemtiden ud fra disse grupper er opstået uafhængige ungdomsbander, der farer hensynsløst og voldeligt frem og ikke kan tæmmes af nogen længere. Hvad der i denne forbindelse gør én endnu mere betænkelig, er, at pressen i dag omtaler, at tv, og her nævnes en globalt opererende amerikansk station, ved at give eksempler på en måde har givet undervisning i, hvordan man bemægtiger sig og ombygger hjælpekøretøjer til kampkøretøjer, hvordan man med sådanne midler sætter sin vilje igennem uden nogen form for lov og ret.
Ja, vi kræver, at våbenembargoer håndhæves, men på den anden side må vi også erkende, at der findes et livligt sort marked, og dette marked er revnende ligeglad med, at vi vedtager den 117. beslutning, hvor vi kræver en våbenembargo. Den beslutning, som vi her i fællesskab står bag, konstaterer, at det er tvingende nødvendigt med hjælp til befolkningen, men den påpeger også, hvor vanskeligt det er at yde hjælp i øjeblikket. På denne baggrund bør vi overveje, hvordan vi kan gøre det muligt for hjælpepersonalet i det mindste at kunne forsvare sig selv og sine anlæg, således at de ikke også bliver ofre for pøbelen.

André-Léonard
Fru formand, en uge efter den pludselige opblussen af vold i Monrovia er hovedstaden et bedrøveligt syn, og det bliver værre dag for dag. Hvordan skulle man kunne undlade at fordømme sådanne voldshandlinger, oven i købet begået af bevæbnede unge. En uendelig række af forbrydelser, pengeafpresning, myrderier, voldtægt, plyndringer og hærværk, det er den tragiske virkelighed. Og dog havde der været relativ ro i Monrovia siden 1993, og byen havde under seks års borgerkrig aldrig før oplevet en sådan tilstand. Hvad er der da sket?
Efter at være blevet sat fra magten, fordi han var anklaget for mord, udløste lederen af en af de etniske Khran-fraktioner, Roosevelt Johnson, en hævnaktion, der meget hurtigt udviklede sig til byguerilla. Khran-rebellerne, der havde taget omkring 600 civile som gidsler, anvendte disse som menneskelige skjold.
USA, der som bekendt har historiske forbindelser med Liberia, organiserede evakuering af udlændinge for millioner af dollars. Amerikanernes indsats kostede uhyre summer. 5 000 amerikanske soldater blev udstationeret på stedet.
På grund af de sidste dages ekstreme vold og manglen på en reel myndighed har alle de humanitære ikke-statslige organisationer, herunder Det Internationale Røde Kors og Læger uden Grænser måttet forlade deres post. De indså, at der ikke længere var noget at gøre, at oprørerne ikke respekterede noget som helst. Den nuværende situation er katastrofal, og vi anmoder indtrængende Kommissionen og medlemsstaterne om at yde en effektiv humanitær hjælp, for befolkningen lider stærkt under hungersnød og sygdom, især kolera.
Det er bydende nødvendigt, at FN's Sikkerhedsråd og Rådet for Den Europæiske Union træffer beslutning om en hurtig indsats, der kan bidrage til national forsoning og fred.

Van den Broek
Fru formand, den hurtige forværring af krisen i Liberia har som bekendt tragiske følger for den civile befolkning. Kommissionen deler derfor fuldstændig Europa-Parlamentets bekymring og angst for navnlig den humanitære situation der. Der var næret store forhåbninger til fredsaftalen i Abuja, som lederne af de vigtigste fraktioner undertegnede i august 1995, og som også omhandlede dannelsen af en overgangsregering, hvori repræsentanter fra alle fraktioner deltog. Men ved at udelukke det af Roosevelt Johnson ledede Ulimo fra vigtige regeringsposter og ved ikke at gennemføre bestemmelser i aftalen om nedrustning og afvæbning er der faktisk gradvist opstået en ny tidsbombe. Det blev muligt, at tusinder af væbnede guerillaer rykkede ind i Monrovia sammen med fraktionslederne.
Forsøget på arrestation af Johnson den 5. april i år havde derfor mere at gøre med fraktionspolitik end med retsvæsen. Hans guerillaer modsatte sig selvfølgelig arrestation, og situationen kom fuldstændig ud af kontrol i løbet af et par timer. Hundrede tusinder af borgere er jaget på flugt som følge af kampene, og de fleste virksomheder og boliger i Monrovia er udplyndret. Hvis freden i byen ikke hurtigt vender tilbage, må man frygte, at den i forvejen foruroligende situation kan ende med en endnu større katastrofe.
Et af de mange foruroligende aspekter af den hensynsløse vold i de forløbne seks dage var de målrettede angreb på hjælpeinstanserne. Mange ulandshjælpere blev der øvet grov vold mod, og deres kontorer og boliger blev plyndret. FN-kontoret er fuldstændig tømt. De fleste ikke-statslige organisationer har mistet alt deres udstyr og alle deres køretøjer. Størstedelen af det udenlandske personale er evakueret.
På grund af intenst pres på alle involverede kunne det indtil nu undgås, at Det Europæiske Fællesskabs hjælpekoordinationskontor i Monrovia, hvor en lille gruppe uundværligt personale stadig arbejder, blev plyndret. Det er af stor betydning at opretholde dette kontor, navnlig fordi mange er afhængige af vandtilførsel fra et EU-vandprojekt. Hvis situationen ikke forbedres i de kommende dage, vil også Kommissionen blive nødt til at foretage evakuering.
Kommissionen har optaget kontakt med alle sine NGO- og FN-partnere for at drøfte et eventuelt nødhjælpsprogram. Den 23. april i år er der planlagt et møde i Bruxelles med repræsentanter fra de vigtigste instanser, som arbejder eller arbejdede i Liberia.
Kommissionen understreger endnu en gang, at den er rede til at reagere passende på partneres anmodninger om humanitær bistand, og at den fortsat vil følge situationen nøje. Kommissionen henleder samtidig Parlamentets opmærksomhed på formandskabets erklæring af 11. april i år om Liberia, hvori anvendelse af vold kraftigt fordømmes, og alle fraktionsmedlemmer blev opfordret til at holde deres tilhængere under kontrol. Erklæringen understregede tillige, at aftalen fra Abuja stadig giver de største forhåbninger om fred. Det er tydeligt, at Rådet og Kommissionen helhjertet og kraftigt støtter de fortsatte bestræbelser under ledelse af De Forenede Nationer med henblik på alligevel på ny at få den i sin tid indgåede aftale respekteret.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende femten forslag til beslutning:
Kina-Tibet
B4-0514/96 af Larive m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om nødvendigheden af en dialog mellem Kina og Tibet og om menneskerettighedssituationen i Kina; -B4-0520/96 af Aglietta m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om en resolution om Kina/Tibet, som skal vedtages af FN's Menneskerettighedskommission, og om EU-landenes holdning; -B4-0525/96 af Dupuis m.fl. for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om en resolution om Kina/Tibet, som skal vedtages af FN's Menneskerettighedskommission, og om EU-landenes holdning; Malaysia
B4-0496/96 af Eisma m.fl. for Det Europæiske og Liberale Partis Gruppe om Bakun-dæmningen; -B4-0500/96 af Pollack for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om Bakundæmningen; -B4-0522/96 af Telkämper for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om Bakunvandkraftværkprojektet; -B4-0551/96 af González Álvarez for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om Bakun-dæmningen og den oprindelige befolknings rettigheder; Colombia
B4-0546/96 af Carnero m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om menneskerettighederne i Colombia; Marokko
B4-0542/96 af Elmalan m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om krænkelse af menneskerettighederne i Vestsahara; Patrick Kelly
B4-0497/96 af Cox for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om anmodningen om overførelse af den republikanske fange, Patrick Kelly, fra fængslet i Maghaberry i Nordirland til et fængsel i Irland; -B4-0503/96 af Malone for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om en alvorligt syg politisk fange i Nordirland; -B4-0508/96 af Ewing m.fl. for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om en alvorligt syg politisk fange i Nordirland; -B4-0515/96 af Collins m.fl. for Gruppen Union for Europa om den fortsatte fængsling af Patrick Kelly i Nordirland; -B4-0521/96 af McKenna m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om Patrick Kelly, en alvorligt syg politisk fange i Nordirland; -B4-0538/96 af Banotti m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om overførsel af Patrick Kelly til fængslet i Portlaoise.
Larive
Fru formand, jeg er glad for, at det til trods for modstanden fra de europæiske kristelige demokrater alligevel er lykkedes at få Tibet på den politiske dagsorden i dag. Netop i dag, nu hvor Europa-Parlamentets Kina-delegation er samlet her i Strasbourg med Asian European Parliamentary Partnership , er det overordentlig nyttigt at afgive et politisk signal og over for de kinesiske delegerede at insistere på, at dialog og konstruktivt samarbejde med det tibetanske folk er absolut nødvendigt.
Dette er nødvendigt, fordi det tibetanske folks situation, således som det fremgår af nylige beretninger, konstant forværres, og fordi der f.eks. nu er flere politiske fanger, end det var tilfældet i de forløbne seks år. Dette er også nødvendigt, fordi Kinas konstante afvisning af en dialog med Tibet skader forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Den Kinesiske Folkerepublik.
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe glæder sig meget over Den Europæiske Unions beslutning om at forelægge en resolution i FN's Menneskerettighedskommission om situationen i Kina og Tibet. Men vi opfordrer kraftigt vore medlemsstater til at samle mest mulig støtte hertil, vi har f.eks. Rusland, Ukraine, Brasilien og Chile, og holde samme kurs som De Forenede Stater. Vi beder dem også om at tilrettelægge en dybtgående og grundig debat forud for afstemningen i FN's Menneskerettighedskommission.
Vi må ikke være bange for at tage Wei Jinsengs fangenskab op, Panchen Lamas forsvinding, situationen i de kinesiske børnehjem, dødsstraffen, den vedvarende befolkningspolitik i form af kineseres bosættelse i Tibet og den tibetanske befolknings elendige situation i al almindelighed.
Fru formand, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe anmoder om lidt om en afstemning ved navneopråb, og vi håber, at vor afstemning i dag vil være en stemme fra samvittigheden og ikke fra opportunisme og selvcensur. Jeg håber og forventer, at den nederlandske udenrigsminister i morgen vil være rede til at overrække vor resolution i Haag, når den kinesiske udenrigsminister Quin Quichen er der.

Hautala
Fru formand, desværre lader det til, at grådigheden er ved at vinde terræn i forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Kina. For eksempel er den finske præsident i Kina med en handelsdelegation på 80 medlemmer. Jeg mener, at dette er fuldstændig uacceptabelt, eftersom menneskerettighedssituationen i Kina bestemt ikke er blevet bedre.
Der er heller ikke sket nogen forbedring i forbindelserne mellem Kina og Tibet, tværtimod. Det folkemord, der allerede har varet i 40 år, fortsætter stadig med fuld styrke, og det er Europa-Parlamentets forpligtelse fortsat at minde medlemslandene, Rådet og Kommissionen om denne skrækkelig tragedie. Jeg er glad for, at der i Europa-Parlamentets delegation for Kina er medlemmer, der konsekvent agter at tage menneskerettighedssituationen i Kina og Tibets tragedie op. Vi skal til stadighed sørge for at skabe opmærksomhed om denne sag. FN's Menneskerettighedskommission bør vedtage en resolution, hvor både menneskerettighederne i Kina og Tibets situation forsvares.

Dupuis
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, den endelige tekst til resolution, som Den Europæiske Union har forelagt FN's Menneskerettighedskommission i Genève, er en yderst tilbageholdende tekst, som knapt nok kritiserer de kinesiske myndigheder, og som kun lige berører den tragiske situation i Tibet.
Motivet til at udforme denne tekst skal formodentlig findes i Unionens dårlige samvittighed efter hr. Li Pengs besøg i Frankrig. Denne antydning af samvittighedsnag vil imidlertid kun være et alibi, hvis Unionen - hvad intet desværre tyder på - ikke gør en indsats for at overbevise så mange tredjelande som muligt om, at de skal stemme for denne resolution. Derfor er det vigtigt, at Parlamentet i dag med sin stemme minder Unionen og medlemsstaternes regeringer om, at de principper, som de baserer deres legitimitet på, ikke tillader dem at se bort fra menneskerettighederne, uanset hvor i verden de krænkes.

Eisma
Fru formand, jeg vil sige noget om Bakun-vandkraftværket i det østlige Malaysia. Det er tydeligt, at der er noget galt med den dæmning, som har været omstridt i nogen tid der. Det bekymrer os. Vi frygter tilintetgørelse af tropiske regnskove og også krænkelse af de oprindelige samfunds rettigheder gennem anlægget af denne dæmning. Det er ikke første gang, at vi taler herom. Vi vedtog beslutningsforslag allerede i 1988 og i 1993, men i mellemtiden er der kommet nogle andre ting frem. Tab af biodiversitet på grund af rydning af store overflader med tropiske regnskove er virkelig ganske reelt, og heller ikke rapporterne om virkningerne på miljøet passer. Derfor beder vi Kommissionen om nøje at holde øje med sagen og også fortsat at undersøge denne dæmnings enorme følger for miljøet. Jeg kommer ikke ind på alle anmodninger, som vi har fremsat, jeg håber og forventer også, at kommissær Van den Broek vil dele vor kritiske holdning med hensyn til dette Bakun-vandkraftværk og vil træffe passende foranstaltninger.

Pollack
Fru formand, Bakun-dæmningen er en økologisk og samfundsmæssig katastrofe: der er tale om et enormt vandkraftprojekt, der vil oversvømme 70.000 hektar af den oprindelige urskov i Sarawak og fordrive 7.000 lokale, selvforsynende bønder. Undersøiske kabler skal transportere elektricitet til den malaysiske halvø, og ingen er i virkeligheden sikker på, om alt dette er nødvendigt.
Som følge af stærke protester i 1980'erne blev projektet opgivet i 1990, og Malaysias premierminister sagde til hele verden, at dette var bevis på, at Malaysia tager hensyn til miljøet. Men i 1992 blev projektet taget op igen, hvilket sætter alvorlige spørgsmålstegn ved Malaysias løfte om bæredygtig forvaltning af sine skove.
Heldigvis går der ikke EU-midler til dette projekt. Med denne beslutning håber man at presse europæiske investorer, byggefirmaer og internationale organer til at trække sig ud af projektet. Beslutningsforslaget går i langt flere detaljer, som vor korte taletid ikke giver os tid til at komme ind på; men jeg anbefaler Parlamentet at stemme for.

Telkämper
Fru formand, da jeg for tyve år siden arbejdede en tid i Malaysia, frygtede folk stærkt, at myndighederne ville bygge Bakun-dæmningen. Nu er det så vidt. Man er i gang med skovrydningen, anlægsarbejdet er påbegyndt, selv om regeringen i 1990 erklærede, at man af miljømæssige grunde ville opgive at bygge denne dæmning. Denne beslutning suspenderede regeringen i 1993, og vi frygter nu som før stærkt, at betydelige dele af de tropiske skove bliver ødelagt. Det drejer sig om et areal, der svarer til Singapores størrelse. Efter de kontroverser, der har været, er vi meget urolige for, at der sker krænkelser af menneskerettighederne her. Vi spekulerer på, hvordan det står til med de menneskers rettigheder, der bor i dette område. Hvordan beskyttes deres traditionelle, oprindelige rettigheder, der ikke alle er tinglyste? Hvilke genbosættelses- og beskyttelsestiltag er der truffet?
Fra Malaysia hører vi, at der er væsentlige mangler overalt. Der er mangler i forbindelse med proceduren for VVM-undersøgelsen. Denne er opdelt i fire dele, og selv om det er ikke dem alle, der er gennemført endnu, påbegyndes byggeriet alligevel. Det er juridisk set en uholdbar procedure. De mennesker, der bor i området, får til dels ikke opfyldt deres krav. Jeg synes, at Kommissionen her skal påpege dette problem i forhandlingerne med Malaysia. Vi må ikke uden videre acceptere sådan noget!
Lige en ting til: Vi må også lægge pres på de europæiske firmaer og spørge dem, hvilken etik de følger, når de arbejder i dette område, importerer tropisk træ, lader hånt om biologisk diversitet, krænker menneskerettighederne; dette gælder f.eks. firmaer som Lahmeyer International i Tyskland. Også de øvrige europæiske firmaer burde opgive deres virksomhed her.

González Álvarez
Fru formand, atter en gang må vi tage situationen i Sahara op til behandling, spørgsmålet om beskyttelse af det sahariske folk og dets ret til selvbestemmelse og kravet om afholdelse af den folkeafstemning, der så længe er blevet udskudt.
I vores forslag til beslutning kommer vi indirekte ind på dette problem. Men pågribelsen af en 24-årig kvinde, fordi hun havde deltaget i en fredelig demonstration til fordel for sit folks selvbestemmelsesret, en kvinde - jeg må læse hendes navn højt, Keltoum El Quanat - som af en militærdomstol nu er idømt 20 års fængsel alene for at have demonstreret til fordel for sit folks rettigheder, bringer igen spørgsmålet om afholdelse af folkeafstemningen på dagsordenen og om den vedvarende blokering af den.
I henhold til FN's resolutioner skulle denne folkeafstemning om det sahariske folks selvbestemmelsesret have været afsluttet ved udgangen af 1992, men, som det fremgår af denne debat, er der endnu ikke sket noget i sagen.
De to ting hænger sammen: forsvaret af denne 24-årige kvindes frihedsrettigheder og nødvendigheden af at de europæiske institutioner, ikke mindst EuropaParlamentet gør en fornyet indsats for at sætte skub i den blokerede proces.
Også hvad angår Colombia må vi desværre atter en gang beskæftige os med menneskerettighedssituationen. I mit sidste indlæg om Colombia anvendte jeg et ord, som i dag anvendes af alle, der arbejder på at fremme menneskerettighederne i Latinamerika: ordet straffrihed. Ikke alene i Colombia, men også i Bolivia og i andre områder af Latinamerika er »straffrihed« det ord, der hyppigst er på menneskerettighedsforkæmpernes læber.
I den foreliggende beslutning om menneskerettighederne i Colombia tales om endnu ni mord, som vi frygter vil forblive ustraffede ligesom de 94 andre, der er begået i de seneste år. Og Colombia hærges ikke alene af ulovlig narkohandel og mord men også af uretfærdighed og fattigdom, som er grundlaget for disse ulovligheder.
Vi påpeger således over for præsident Samper, at han ikke må falde for fristelsen til at indføre dødsstraf. Den herskende situation må ikke få os til at acceptere indførelse af dødsstraf, som kun vil forværre situationen; vi anmoder ham derimod om at træffe foranstaltninger til at sætte en stopper for straffriheden, dette ord, som vi desværre så ofte må udtale her i salen.

Bertens
Fru formand, situationen i Colombia forværres for hver dag. Det er ikke noget nyt; det kan De læse i aviserne og se på fjernsynet og høre i radioen.
Striden omkring præsident Samper undergraver myndighedernes autoritet, som konfronteres med vedvarende massakrer. Den colombianske regering må gøre alt for at vende voldsspiralen, krænkelsen af menneskerettighederne og undermineringen af retsstaten. Colombias regering må prioritere genoprettelsen af denne retsstat højt; genindførelsen af dødsstraf og erklæringen af undtagelsestilstanden misbruges for netop at krænke menneskerettighederne, og det er ikke den rette løsning. Tværtimod, det fører kun til yderligere eskalering. I stedet for dette må myndighederne stille de ansvarlige for attentaterne for en domstol og selv overvåge, at ordenspolitiet overholder menneskerettighederne.
Kun ved selv at udvise respekt for retsstaten kan myndighederne overbevise andre involverede om, at de skal gøre det samme. Endelig, fru formand, bør De Forenede Nationer for at støtte, at voldsspiralen vender, udnævne en ordfører for menneskerettighederne i Colombia, og jeg opfordrer Unionens medlemsstater til kraftigt at støtte dette i FN's Menneskerettighedskommission; selvfølgelig giver jeg også vor agtede kommissær dette budskab.

Malone
Fru formand, mit indlæg drejer sig om beslutningsforslaget om Patrick Kelly, som findes under overskriften »menneskerettigheder«. Patrick Kelly er en irsk statsborger, der sidder fængslet i Nordirland, og som lider af livstruende cancer.
Beslutningen anmoder om, at Patrick Kelly af humanitære årsager overføres til fængslet i Portlaoise, hvor han vil være tættere på sin familie. Han har kun set sin treårige datter nogle få gange, siden hun kom til verden. Det tager hans familie 11 timer at rejse hele turen fra deres hjem til det fængsel, hvor han sidder indespærret nu. I henhold til konventionen om overførelse af domfældte, som er ratificeret af alle europæiske lande, er hr. Kelly klart berettiget til overførelse til et fængsel i Irland. Han har ansøgt om en sådan overførelse, så han kan tilbringe sin sidste tid i nærheden af sin familie.
På baggrund af ovennævnte konvention og hans hastigt fremadskridende helbredssvækkelse vil jeg på den socialdemokratiske gruppes vegne opfordre til, at hr. Kelly af såvel retfærdigheds- som anstændighedsgrunde overføres øjeblikkeligt. Til dette krav har vi tilslutning fra politikere fra partier i Nordirland og Irland, heriblandt kolleger fra det irske arbejderparti, som har besøgt hr. Kelly gentagne gange. 85 % af det irske parlaments medlemmer, heriblandt Dick Spring, tánaist og udenrigsminister, har underskrevet en anmodning om overførelse.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at der hverken er logiske eller juridiske faktorer, der hindrer hr. Kellys overførelse til fængslet i Portlaoise. Jeg vil opfordre alle Parlamentets medlemmer til at støtte beslutningsforslaget.

Hyland
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig de synspunkter, mine irske kolleger har givet udtryk for i forbindelse med anmodningen om snarlig overførelse af Patrick Kelly fra fængslet i Nordirland til et fængsel i Irland. Jeg mener, der er stærke humanitære og medmenneskelige grunde, der taler til fordel for denne anmodning; grunde, som uden tvivl vil overbevise de britiske myndigheder, så de giver tilladelse til overførelse til et fængsel i nærheden af hans familie.
Patrick Kelly er alvorligt syg, og hans helbred bliver stadigt svagere. Denne situation har kostet hans familie megen sorg og lidelse, og deres besøg er præget af deres bekymring for hans vaklende helbred.
En overførelse af hr. Kelly til et fængsel under irsk jurisdiktion ville være til stor gavn for ham og betyde en stor lettelse for hans familie. På baggrund af disse ting opfordrer jeg hermed de britiske myndigheder til at udvise medfølelse og medmenneskelighed og imødekomme anmodningen om hr. Kellys overførelse. Der er voksende tilslutning bag en sådan flytning. Politiske partier i Irland og Nordirland går stærkt ind for den, og jeg håber, mine britiske kolleger i Parlamentet ligeledes vil anerkende sagens vigtighed og give den deres støtte.
Jeg vil også gerne gøre de britiske myndigheder opmærksomme på, at konventionen om overførelse af domfældte er ratificeret af alle europæiske lande, og at konventionen giver mulighed for overførelse i tilfælde, hvor overførelsen forsvares af humanitære årsager. Det er helt indlysende, at Patrick Kellys tilfælde opfylder disse humanitære krav.

McKenna
Fru formand, det glæder mig, at dette beslutningsforslag er på dagsordenen i dag. Storbritannien har ignoreret opfordringer fra både nord og syd angående Kelly-sagen. Kelly er en 44-årig fange, som er alvorligt syg. Jeg tror ikke, denne holdning til sagen fremmer fredsprocessen i Nordirland. Indenrigsminister Michael Howard kaster skam over sit land ved at afvise overførelse af en alvorligt syg fange.
Man kan blot sammenligne den hårde behandling, Patrick Kelly har fået, med menig Lee Clegg, en britisk faldskærmsjæger, som blev kendt skyldig i at have myrdet en ung bilist: han afsonede kun 2 år af sin dom, hvorefter han blev løsladt. Det er virkelig skammeligt, at man behandler dømte så forskelligt, især taget i betragtning, at Patrick Kelly blev idømt 25 år for sammensværgelse, og glem så ikke, at sammensværgelse ikke er, når man har begået en forbrydelse, men kun når man planlægger at begå en forbrydelse. Der er folk, der drager sådanne domme alvorligt i tvivl.
Ydermere blev han nægtet medicinsk behandling i over et år. De britiske myndigheder var klar over, at Kellys hudkræft kunne blusse op igen. Først et år senere, og kun efter henvendelser fra den irske regering, gav de ham lov til at komme til en kræftspecialist. Dette havde ikke været nødvendigt. Der er en stor helbredelsesprocent ved hudkræft. Det er meget vigtigt, at noget sådant ikke sker igen, og derfor har vi stillet to ændringsforslag til beslutningen, som vi ikke mener er skarp nok. Vi vil gerne have angivet, at han blev nægtet behandling, og at dette ikke bør overgå andre fanger.
For det andet så vi også gerne Europa-Parlamentet spille en langt stærkere rolle med hensyn til menneskerettighedskrænkelser i Den Europæiske Union. Der er bred tilslutning til et forslag om at sende en delegation med repræsentanter fra alle fløje ud for at besøge fanger i Storbritannien og Nordirland og ved selvsyn undersøge forholdene. Dette forslag får også støtte fra mange advokater, der arbejder med menneskerettigheder og sager som denne.
Jeg mener ikke, Storbritannien overholder sine forpligtelser i henhold til den europæiske konvention om overførelse af domfældte, eftersom denne konvention faktisk tillader overførelse af fanger af humanitære årsager. Og Patrick Kelly er et typisk eksempel på humanitære årsager. Jeg vil også opfordre Parlamentet til at stemme for vore to ændringsforslag, der vil styrke beslutningen, og omsider begynde at beskæftige sig med menneskerettigheder inden for EU og ikke kun i Kina, Tibet og forskellige andre steder i verden, men også her i Europa, hvor vi først og fremmest har et ansvar.

Banotti
Fru formand, konventionen om overførelse af domfældte gælder over hele Europa og anvendes i udstrakt grad. Alle ansøgninger om overførelse mellem Irland og Storbritannien behandles ud fra et humanitært grundlag. Det er et af hovedgrundlagene for sådanne ansøgninger om overførelse.
Fanger skal behandles som fanger, og Patrick Kelly blev pågrebet i besiddelse af en anselig mængde sprængstof. Men de bør have lov til at afsone deres dom så tæt på deres familie som muligt. Hvis den værste frygt for hr. Kellys helbred viser sig at være sand, bør fangen have mulighed for fremover at tilbringe så megen tid som muligt i nærheden af sin familie i Laois county. Dette kan gøres enten med en overførelse til irsk jurisdiktion, sådan som den irske regering flere gange har anmodet om, eller ved at de britiske myndigheder beslutter at løslade ham af humanitære årsager.
Alle sager er specielle. Patrick Kellys forbindelse med begivenheder i Nordirland gør nok hans foreslåede overførelse til en mere følsom sag end de fleste andre. Jeg kan blot sige, at en velvillig behandling af denne sag er af overordentlig stor betydning set i sammenhæng med vore fortsatte bestræbelser på at fremme fredsprocessen i Nordirland. Jeg tror, at spørgsmålet om overførelse af fanger er af central betydning for resultatet af fredsprocessen. Dette var også, hvad senator Mitchells rapport understregede.
Hvis der skal komme positive resultater ud af de forhandlinger, der foreslås gennemført den 10. juni, tror jeg, at hr. Kellys overførelse bliver afgørende for disse drøftelsers succes. Jeg tror, at sagen bør behandles omgående både på grund af dens eventuelle tillidsnedbrydende effekt og af grundlæggende humanitære årsager.
Jeg vil gerne takke alle de politiske grupper i Parlamentet, som har støttet det fælles beslutningsforslag. Jeg vil dog sige en enkelt ting vedrørende de to ændringsforslag fra De Grønne. Jeg har allerede tilkendegivet, at jeg er villig til og opsat på at besøge fangerne i Storbritannien; men jeg tror ikke, mange medlemmer af Parlamentet kan støtte ændringsforslagene på grund af det sprog, de er formuleret i. Desværre vil vi ikke kunne støtte dem, men min gruppe vil stemme for beslutningsforslaget.

Van Bladel
Fru formand, må jeg lige bringe Dem tilbage til Kina igen? Hele verden ser på dette store land og frem for alt på markedsperspektiverne der. I iveren efter at benytte sig deraf lukker man gerne øjnene for de nedværdigende situationer, som er drøftet her mange gange.
Aggressionen mod Taiwan for nylig får også mange asiatiske lande til at se anderledes på Kina. Her i Parlamentet er der megen kritik af overholdelsen af menneskerettighederne i asiatiske lande, og somme tider går vi endda så vidt, at vi i beslutningsforslag opfordrer til at standse investeringerne. Sådanne røster har jeg endnu aldrig hørt med hensyn til Kina, det er jo lidt dobbeltmoralsk.
Investorer kan forbedre arbejdsomstændigheder, men ikke hele et lands menneskerettighedspolitik. Men støttes disse investorer af 15 medlemsstaters kritiske holdning, så vil modtagerlandet da før eller siden være nødt til at tage hensyn dertil.
Beslutningsforslaget er derfor også en opfordring fra Parlamentet til gennem EU og FN at afgive et signal til Kina. Parlamentet har ikke nogen som helst interesse i konstant at kritisere Kina, men det har ansvar for, at stabiliteten fremmes i verdens økonomier, som er stadig mere afhængige af hinanden, og Kina er her af stor betydning.

McMillan-Scott
Fru formand, jeg taler også i egenskab af EuropaParlamentets ordfører vedrørende forbindelserne mellem EU og Kina, et emne, der tiltrækker sig stor opmærksomhed både her og i Asien på grund af den yderst vigtige handel mellem vore to verdensdele, en handel, som vi gerne vil udvikle, og som befæstedes på det seneste topmøde i Bangkok.
For nylig var jeg i Kina og besøgte i denne forbindelse også Tibet. Jeg mødtes med mange ministre og embedsmænd, og benyttede lejligheden til at rejse de spørgsmål, som Europa-Parlamentet har beskæftiget sig med i lang tid, herunder menneskerettigheder, religionsfrihed, problemerne i Tibet, Panchen Lama og børnehjemmene, men også de mere positive aspekter af den nye økonomiske politik i Kina. Jeg overværede åbningen af det akademiske semester på den europæisk/kinesiske handelsskole i Shanghai.
Hvad angår resolutionen, bør Parlamentet støtte denne resolution, som især henvender sig til Genève-mødet, hvis vi vil være konsekvente og skal støtte vore regeringer i udviklingen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Tidspunktet for forelæggelsen af resolutionen afhænger af FN. Jeg er klar over, at en delegation fra Kina, som er på besøg i Parlamentet i dag, er meget foruroliget over dette spørgsmål, hvilket jeg blot meddeler Parlamentet. Delegationens leder, hr. Zhu Qizhen, sagde i morges, at det asiatisk/europæiske parlamentariske samarbejde betød en dialog. Vi har brug for denne dialog. Europa-Parlamentet bør ikke kun være »forretninger som sædvanlig«, men også »politik som sædvanlig«.

De Luca
Fru formand, kære kolleger, jeg tager ordet som formand for den parlamentariske delegation for venskabelige forbindelser med Kina. Jeg har i nogle minutter forladt et meget vigtig konference, som foregår her i bygningen på initiativ af formanden for Parlamentet, et initiativ, som følger efter regeringsinitiativet til at give også parlamentarikerne en rolle i forholdet mellem Europa og Asien.
Der er ingen tvivl om, at initiativet i dag til den 117. beslutning om fordømmelse af den kinesiske regering uafhængigt - og jeg understreger uafhængigt - af betydningen og indholdet af denne beslutning, hvis indhold, jeg ikke skal gå ind på, er uhensigtsmæssigt. For nogle minutter siden truede formanden for den kinesiske delegation under vort møde med at trække sig tilbage, og han har forladt salen, fordi han finder, at afstemningen her i dag er en provokation mod hans regering og hans land.
Jeg finder at gæstevenskabets regler på en vis måde giver ham ret, og at vi ikke kan undlade at tage hensyn hertil. Det er derfor, at jeg kort vil tillade mig at foreholde ophavsmændene til disse forslag, at det kan være hensigtsmæssigt - på eget initiativ og frit som sig hør og bør i ethvert frit parlament - i dag at tage disse dokumenter af bordet og ikke sætte dem under afstemning som et tegn på respekt for og hensyntagen til gæsterne, men særlig på grund af det resultat og den betydning, som den konference, vi nu afholder, har, en konference, som i morgen, dersom den kinesiske delegation trækker sig tilbage, alene vil blive omtalt i aviserne på grund af denne tilbagetrækkelse, og ikke på grund af dens betydning, den rolle og den prestige, som parlamenterne ønsker at have.
Derfor har min gruppe i går uden at gå ind på realiteten udtalt sig mod, at dette spørgsmål behandles som uopsætteligt. Derfor vil min gruppe under fastholdelse af det hensigtsmæssige heri, dersom min opfordring til tilbagetrækkelse ikke følges, stemme imod. Jeg håber imidlertid på, at fornuften, styrken og rigdommen i både kontrasten og de forskellige meningsopfattelser i ethvert parlament vil få ophavsmændene til at acceptere denne min varme, inderlige, venlige og broderlige opfordring til tilbagetrækkelse.

Bertens
Fru formand, jeg vil gerne tale om hr. Patrick Kellys situation. Europa-Parlamentet må, og det har også vist sig, bekymre sig om denne alvorligt syge Patrick Kellys skæbne, som er fængslet i Nordirland, hvilket De i mellemtiden ved.
Netop i områder, hvor der somme tider lægges mindre vægt på menneskerettigheder på grund af politiske problemer, vil Europa-Parlamentet gøre en indsats herfor. Det skulle da ikke kunne ske, at hudkræftpatienten Kelly skal være og vedblive at være offer for vanskeligheder i den irske fredsproces. Det må da være muligt at se denne syge mands skæbne løsrevet fra striden - for at sige det mildt - omkring den irske fredsproces. Jeg håber, at opfordringen til medmenneskelighed vil vinde gehør hos den britiske regering, og at den vil udvise den nødvendige fleksibilitet og politiske fornemmelse med hensyn til den europæiske konvention om overførelse af domfældte. Europa-Parlamentet, fru formand, har et omdømme at værne om med hensyn til menneskerettighederne, både inden for og uden for Unionen. Vi må heller ikke i dette tilfælde blive siddende med hænderne i skødet.

Aelvoet
Kære kolleger, fru formand, Colombia er formelt set et demokrati, men alle ved, at retsstaten ikke fungerer normalt, og at der regelmæssigt finder krænkelser af menneskerettighederne sted. Det er tilstrækkeligt dokumenteret i forskellige FN-rapporter, og også under en konference, der var sammenkaldt i Parlamentet selv, var det et centralt krav, at FN skulle udpege en særlig ordfører til at foretage yderligere undersøgelser i forbindelse med krænkelserne af menneskerettighederne. Det er efter min opfattelse også hovedkravet i beslutningsforslaget, det oprindelige beslutningsforslag, som nu foreligger.
Jeg må dog gøre opmærksom på, kære kolleger, at en række medlemmer af den spanske delegation har arbejdet mærkværdigt hårdt på at svække betydningen og rækkevidden af dette beslutningsforslag, på så at sige at trække tænderne ud. Jeg ville finde det overordentlig ærgerligt, hvis man fulgte hele serien af ændringsforslag, som går ud på at ændre beslutningsforslaget, for så mister dette sin betydning. Jeg ville gerne i denne forbindelse sige, at jeg ville finde det uheldigt, hvis menneskenes, delegationens, forbindelser med ambassadøren af Colombia er vigtigere end forsvaret af menneskerettighederne, frem for alt når man ved, at ambassadør Marie Landa er ansvarlig for, at 450 landløse familier er blevet jaget væk fra hans latifundie af paramilitære, og det er ikke noget, jeg finder på, jeg har dokumentation til at bevise dette.

Vanhecke
Hr. formand, Kina risikerer at blive et fast punkt på dagsordenen i denne aktuelle debat. Jeg minder om de talrige kinesiske krænkelser af menneskerettighederne i al almindelighed, om situationen i børnehjemmene, om den politiske terror mod Taiwan og i dag, beklageligvis, også for hundrede og syttende gang om besættelsen af Tibet.
Det tibetanske spørgsmål er faktisk allerede mere end én gang taget op her i Parlamentet, inklusive selve Dalai Lamas besøg. Har det nogen sinde gjort indtryk på Kina? Det viser sig tværtimod, at folkedrabspolitikken over for Tibet i hvert fald fortsætter uformindsket og lige brutalt. Parlamentet og Den Europæiske Union i al almindelighed bør således i betragtning af den åbenbare uvilje i Peking selv tage vidtgående skridt, f.eks. ved at knytte virkelige diplomatiske og parlamentariske forbindelser med Taiwan og med det tibetanske folks landflygtige repræsentanter, for blot at nævne dette eksempel. Jeg spørger også mig selv, hvorfor de europæiske fonde, som var til rådighed, f.eks. til i sin tid at finansiere modstanden mod apartheidsregimet i Sydafrika, ikke er til rådighed nu, når det drejer sig om at støtte den retfærdige tibetanske modstand.
Vi ved imidlertid alle sammen, at den røde løber tværtimod i tide og utide og så sent som i dag rulles ud for de kinesiske kommunister.
Jeg slutter, hr. formand. Jeg vil godkende kompromisbeslutningsforslaget, men det går i mine øjne ikke langt nok.

D'Ancona
Hr. formand, jeg vil næste gang under næstformandskonferencen tage op, om vi ikke kan få en noget mere logisk rækkefølge i menneskerettighedsforhandlingen, for vi springer nu fra et irsk fængsel til Kina og fra Kina til Colombia, som jeg gerne vil sige noget om. Det forekommer mig højst forvirrende.
Jeg har egentlig efter alt, hvad der er sagt om Colombia, ikke ret meget at tilføje. Jeg tror, at det springende punkt i beslutningsforslaget er, at vi sammen appellerer til De Forenede Nationer om der at udpege en ordfører for menneskerettighederne; det er af allerstørste betydning, ikke fordi rapportering i sig selv forandrer eller forbedrer noget, men fordi det af denne frygtelige krænkelse af menneskerettighederne der fremgår, at konstant opmærksomhed er nødvendig, opmærksomhed, som måske udgør det bedste grundlag for at vende voldsspiralen.

Formanden
Fru d'Ancona, jeg har nøje noteret mig Deres udtalelser og vil personligt foreslå Præsidiet, at man undersøger muligheden for at tilrettelægge arbejdet på en sådan måde, at menneskerettighedsspørgsmålene behandles i blokke for at gøre behandlingen mere sammenhængende.

Lenz
Hr. formand, jeg kan kun tilslutte mig fru d'Anconas ønske. Det er et længe næret ønske her i Europa-Parlamentet. Nok en gang spørger vi i dag om Den Europæiske Unions prioriteringer efter Genève og specielt om emnet Kina. Jeg havde selv i sidste uge lejlighed til i Genève at tage disse spørgsmål op i Menneskerettighedsudvalget. Blandt de kritiske resolutioner, der blev forelagt der, var også menneskerettighedssituationen i Kina og Tibet, som vi også selv ofte har kritiseret. Vi er med vor resolution solidariske med vore medlemslande og Den Europæiske Union i Genève. Det ville måske have været mere høfligt, og det var min politiske gruppes forslag, først at fremlægge dette spørgsmål igen i forbindelse med analysen af resultaterne fra Genève i maj, da en stor delegation af parlamentarikere fra Asien er til stede her i dag i Europa-Parlamentet. Men det ville ikke have ændret noget ved vore argumenter, ved vore svar. Vi bebrejdes, at vi prædiker moral over for andre lande. Vi har her i Parlamentet af bitter erfaring lært at kæmpe sammen for menneskerettighederne, og dette budskab vil vi også gerne give vore asiatiske kolleger med hjem.

Telkämper
Hr. formand, mit indlæg angår beslutningsforslaget om Vestsahara. Vi har allerede vedtaget mange beslutninger om Vestsahara, der altid i princippet indeholder det samme: Anerkendelse af det vestsahariske folks selvbestemmelsesret. Det er en gammel kolonikonflikt, og vi, ikke blot den gamle kolonimagt, men også Den Europæiske Union som efterfølger, er ansvarlige for, at retten til selvbestemmelse gennemføres.
I foreliggende beslutningsforslag drejer det sig imidlertid om et helt konkret tilfælde, om fru Keltoum El Quanat. Hun er 24 år, født i Vestsahara, dvs. i det område, som er besat af Marokko, og har siden 1993 siden i det marokkanske fængsel Ben Sergaou i nærheden af Agadir. Hun blev arresteret den 10. oktober 1992, fordi hun deltog i en fredelig demonstration i Smana, hvor man netop krævede selvbestemmelsesret. Hvad vi her kan gøre uden videre, medfører der arrestation. Hun blev i juli 1993 af en militærdomstol dømt til 20 års fængsel.
Jeg mener, at dette er en marokkansk krænkelse af menneskerettighederne, som vi ikke kan tolerere. FN bør også engagere sig. Fredsprocessen skal støttes her. Dette emne hører hjemme på den 52. samling i De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission, der afholdes i disse dage. Når jeg læser Amnestyrapporten om Marokko, der kommer lige fra trykken, konstaterer jeg, at der er utallige krænkelser af menneskerettighederne. Kommissionen må i sin politik over for Marokko, et land, der er indgået mange aftaler med inden for turisme og fiskeri, gøre sig klart, hvordan den vil gennemføre denne selvbestemmelsesret politisk, og hvilket pres vi kan udøve.

Hume
Hr. formand, en af hovedårsagerne til, at vi har fået den europæiske konvention om overførelse af domfældte, er uden tvivl den humanitære.
Det, som beslutningsforslaget om Patrick Kelly handler om, er udelukkende det humanitære spørgsmål: hr. Kelly lider af en alvorlig sygdom - en livstruende sygdom - og det humanitære argument er, at han bør være i et fængsel eller et hospital så tæt på sin familie som muligt. Dette er det vigtigste og eneste, beslutningsforslaget drejer sig om, og jeg er meget taknemlig over, at det får støtte fra alle Parlamentets grupper.
Andre spørgsmål vedrørende fredssituationen i Nordirland er slet ikke relevante i denne sammenhæng. Dette er en klar, vigtig og humanitær anmodning om at give en person, som er alvorligt syg af en livstruende sygdom, lov til at være så tæt på sin familie som muligt.

Fernández-Albor
Hr. formand, der er tre hovedårsager til volden i Colombia: for det første konfrontationen mellem væbnede fraktioner, som har opereret i Colombia i mere end 30 år, såsom De Revolutionære Væbnede Styrker (FAR) og den såkaldte Nationale Befrielsesfront. Forskellige regeringer har tilbudt de væbnede grupper en politisk dialog og reintegrering. Når nogle af guerillasoldaterne så lader sig reintegrere i det civile liv, bliver de i mange tilfælde myrdet af de mest radikale elementer i disse fraktioner. For det andet går guerillaen til angreb på colombianske militærfolk, og disse ser sig undertiden nødsaget til at svare igen. For det tredje kan situationen i Colombia ikke ses isoleret fra problemet med narkotikakartellerne. Ofte er guerillaen og narkobanderne vævet ind i hinanden, og der finder også opgør sted mellem de forskellige mafiafraktioner. Under alle omstændigheder må vi ikke glemme, at den politiske situation i Colombia i øjeblikket er yderst følsom, og derfor er det i dag mere end nogen sinde nødvendigt at forsvare og støtte de demokratiske institutioner og retsstaten.
Til sidst henleder jeg opmærksomheden på, at Colombia ved en forfatningsreform for mere end 80 år siden afskaffede dødsstraf, hvilket jeg finder det relevant at minde om i dag, for at man ikke skal sammenblande opgør mellem væbnede bander med de retlige virkemidler, som Republikken Colombia råder over til bekæmpelse af volden.

von Habsburg
Hr. formand, det blev netop nævnt igen, at det i Vestsahara drejer sig om en kolonikrig og om selvbestemmelsesret. Jeg vil her lige påpege, at det første land, som foreslog selvbestemmelse i Sahara, var Marokko. Siden har Polisario-bevægelsen uafbrudt ført en obstruktionspolitik, og den vil gøre alt for at udelukke de nye indbyggere i området fra selvbestemmelsesretten. Der er meget, der har ændret sig i de sidste 25 år, og befolkningsstrukturen er derfor en anden. Men der er ingen grund til at udelukke disse elementer og hele tiden vende tilbage til en tid, der nu ligger over 20 år tilbage. Jeg mener, at det er forkert at gøre dette. Jeg er for, at den unge dame løslades, hvis det er et menneskerettighedsspørgsmål, men jeg er ikke for, at man knytter politiske usandheder sammen med dette.

Van den Broek
Hr. formand, må jeg først sige noget om situationen i Kina, som så mange talere i eftermiddag har talt om.
Med hensyn til Kina er Parlamentet klar over, at Den Europæiske Union benytter sig og også tidligere har benyttet sig af enhver lejlighed til at give udtryk for sin bekymring, hvad enten det nu var inden for rammerne af den specifikke dialog om menneskerettighederne, hvoraf det seneste møde blev holdt i den tredje uge af januar i Peking, eller på ad hoc-basis i anledning af specifikke spørgsmål, som tages op mellem Unionen og Kina. For så vidt angår Tibet, har Unionen altid forsøgt at fremme en direkte dialog mellem de kinesiske myndigheder og repræsentanterne for det tibetanske folk.
Dette illustrerer udgangspunktet taget af Den Europæiske Union, som er fast overbevist om, at en positiv strategi, som lægger grundlaget for en konstruktiv forbindelse, sandsynligvis alligevel er den mest egnede måde at gøre fremskridt på. En konfrontation ville højst sandsynligt ikke blot intet resultat have, men virke stik modsat.
Den Europæiske Union har derfor i de seneste uger og måneder konstant forsøgt at indlede en virkelig dialog med Kina, som er baseret på konstruktivt samarbejde. Men i betragtning af, at Kina ikke var rede til inden for disse rammer at give tilstrækkeligt betydningsfulde tilsagn, havde Unionen intet andet valg end på ny at forelægge en resolution for De Forenede Nationers menneskerettighedskommission, for øvrigt på en måde, som lader muligheden for yderligere dialog være åben. Vi har i denne forbindelse handlet i nært samarbejde med De Forenede Stater, først og fremmest ved at foretage fælles demarcher hos mange af FN's Menneskerettighedskommissions medlemsstater. Heraf vil det fremgå, at vi på ingen måde går uden om diskussionen om menneskerettighederne og kritikken af Kina, når det drejer sig om menneskerettigheder, men at vi på den anden side hele tiden på ny vil vurdere, hvad der er det mest egnede instrument til at forsøge at gøre fremskridt. Resultatet indtil nu er faktisk ikke særlig lovende, men vi må ikke opgive modet.
Forskellige ærede medlemmer har talt om Bakun-dæmningen. Kommissionen er bekendt med, at Malaysias regering for nylig har besluttet at gå videre med opførelsen af dæmningen i Sarawak i det østlige Malaysia. Kommissionen har i sine samarbejdsaktiviteter med Malaysia altid konsekvent taget hensyn til Parlamentets beslutningsforslag om Sarawak allerede fra 1988. Deri henvises der til de negative virkninger af omfattende skovrydning. Hr. Eisma har også henvist til det. Endvidere har Kommissionen gjort opmærksom på - det vil vi også fortsat gøre - at familier og andre personer, som lider skade ved opførelsen af dette vandkraftværk, må sikres, at de vil blive behandlet retfærdigt. Således som det også nævnes i en række af beslutningsforslagene, er hele sytten undersøgelser af projektets tekniske gennemførlighed, som blev foretaget allerede i 1980, på grundlag af The Official Secret Act hemmeligtstemplet, og der er således ikke mulighed for at gennemse dem. Endvidere afventer Malaysias regering resultaterne af rapporten om virkningerne på miljøet med hensyn til dette projekt, som åbenbart er opdelt i tre dele. Kommissionen ved endnu ikke, om denne undersøgelse også vil blive offentliggjort. I mangel af sådanne officielle dokumenter er det på nuværende tidspunkt ikke muligt for Kommissionen at give en vurdering af, hvad der formodentlig er et af de største infrastrukturprojekter i Sydøstasien, idet det repræsenterer en værdi på omkring 18 mia ECU, og frem for alt af, hvilke virkninger det vil have på længere sigt for de nærmeste omgivelser, og det er heller ikke muligt at give en vurdering af, hvad dette betyder for befolkningsgrupper, som eventuelt kunne lide skade herved.
Alligevel vil Kommissionen anmode sine delegationer i Sydøstasien om nøje at følge udviklingerne på dette område, og den vil også undersøge, hvilken virkning dette projekt vil have på det af Unionen finansierede projekt for bevarelse af skove og bæredygtig skovforvaltning i Sarawak.
I lang tid har Kommissionen nøje fulgt menneskerettighedssituationen i Colombia. Den stiller alle sine midler til rådighed med henblik på at støtte de bestræbelser, som der gøres fra colombiansk side for at fremme og garantere overholdelsen af menneskerettighederne i Colombia. Kommissionen er fuldstændig enig med Europa-Parlamentets beslutningsforslag, hvori det udtaler sin alvorlige bekymring over volden i Colombia. Den deler også Parlamentets bekymring over den colombianske præsidents bebudelse af, at dødsstraffen på ny vil blive indført. I denne forbindelse har Kommissionen over budgetposten »Støtte til demokratisering og menneskerettighederne i Latinamerika« finansieret forskellige initiativer med henblik på at udvikle og konsolidere retsstaten. De krænkelser, som nævnes i det beslutningsforslag, som i øjeblikket diskuteres, vil Kommissionen derfor systematisk fordømme.
Hr. formand, nu vil jeg sige noget om Vest-Sahara; de bestræbelser, som De Forenede Nationers generalsekretær gør sig på anmodning af Sikkerhedsrådet for gennem en folkeafstemning at finde en fredelig løsning på konflikten i VestSahara, har Kommissionen allerede i lang tid fulgt nøje. Vi mener, at regionale konflikter selvfølgelig skal løses på en fredelig måde, hvis en zone med fred og stabilitet i Middelhavsområdet skal kunne tilvejebringes. Men netop som et bidrag dertil forhandler Kommissionen med de fleste lande i området om disse partnerskabsaftaler. Teksten i associeringsaftalen med Marokko blev undertegnet i slutningen af februar 1996. Inden for rammerne af bestemmelserne i aftalen om den politiske dialog kan hver part bringe spørgsmål af gensidig interesse på tale.
Med Algeriet skal der i år indledes forhandlinger om en associeringsaftale, så snart Rådet har godkendt mandatet til Kommissionen. Det betyder, at der også er skabt en institutionel platform med henblik på disse lande, som har at gøre med konflikten omkring Vest-Sahara, for også fra Den Europæiske Unions side fortsat at tage disse spørgsmål op.
Endvidere mener Kommissionen, at Euro-Middelhavskonferencen har sat en proces med multilaterale drøftelser i gang, som vil bidrage til Middelhavsområdets nordlige og sydlige sides harmoniske sameksistens.
Hr. formand, det var de emner, som er taget op. De vil nok have forståelse for, at Kommissionen ifølge sædvanen her i Forsamlingen, når det drejer sig om menneskerettighedssituationer i lande i Den Europæiske Union eller sager, som har forbindelse dermed, ikke fører ordet herom.

Formanden
Mange tak, hr. van den Broek.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende syv forslag til beslutning:
B4-0502/96 af d'Ancona og Meier for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om kontrol med strategiske atomvåben, nedrustning og forbud mod atomforsøg samt G7 + 1-topmødet, der skal afholdes i Moskva den 18.-20. april 1996; -B4-0506/96 af Hory for Gruppen Europæisk Radikal Alliance om G7-topmødet i Moskva den 19.-20. april 1996 og den strategiske atomvåbenkontrol; -B4-0507/96 af Ainardi m.fl. om atomvåben og folkeretten; -B4-0512/96 af Bertens for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om G7 + 1-topmødet i Moskva og fuldstændigt forbud mod atomprøveforsøg; -B4-0524/96 af McKenna m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om kontrol med strategiske atomvåben, afrustning og forbud mod atomforsøg i forbindelse med G7 + 1-topmødet i Moskva den 18.-20. april 1996; -B4-0535/96 af van Velzen og Oomen-Ruijten for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om topmødet i Moskva om nuklear sikkerhed; -B4-0547/96 af Puerta m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om G7-topmødet i Moskva om atomnedrustning.
D'Ancona
Hr. formand, i dag afholdes G7+1-topmødet for at drøfte nedrustningsproblemerne. Mere aktuelle kan vi således egentlig ikke være med dette beslutningsforslag, men jeg kan gøre opmærksom på, at Parlamentet i årenes løb har gjort en indsats for at bringe våbenkapløbet til ophør, for at opfordre til formindskelse af atomvåbenarsenalerne og for at sætte en stopper for atomvåbenforsøg. Derfor appellerer vi igen i dag indtrængende til Den Russiske Føderation om at ratificere START II, traktaten om begrænsning af disse atomvåbenarsenaler; til Kina om at bringe sine forsøgsprogrammer til ophør, og til alle involverede, herunder Den Europæiske Union, De Forenede Stater og Den Russiske Føderation om at vende tilbage til forhandlingsbordet i Genève for at undertegne et generelt forbud mod atomprøvesprængninger.
Vi har allerede her i Parlamentet, i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder, beskæftiget os med den sorte handel med nukleart materiale. I en verden, der er plaget af terrorisme, har man ikke brug for så megen fantasi for at kunne forestille sig, hvilke verdenskatastrofer en sådan handel kunne føre til. Det er derfor vort inderlige håb, at man også på dette punkt når frem til aftaler på G7+1-topmødet i Moskva.

Hory
Hr. formand, vi har for få grunde til tilfredshed her i Parlamentet til ikke at fejre dem, der gives os. 1996 kan således blive et afgørende år for tilbagetoget for den forkastelige ideologi om nødvendigheden af strategiske atomvåben. Selvfølgelig er der stadig grund til bekymring: Kinas holdning, den nuværende stilstand i forhandlingerne om traktaten om begrænsning af underjordiske forsøg, spredningen af nukleare materialer på Sovjetunionens tidligere territorium, for ikke at tale om den mafiastyrede handel med nukleare materialer.
Indeværende år vil imidlertid være præget af den definitive afslutning af de franske atomprøvesprængninger, den amerikanske, britiske og russiske opretholdelse af moratoriet, USA's ratificering af Start II-traktaten (i afventning af en forhåbentlig snarlig undertegnelse af en traktat om et fuldstændigt forbud mod atomprøvesprængninger). Efter min mening har menneskeheden hermed taget et væsentligt skridt på fornuftens vej, for ikke alene er anvendelse - eller trussel om anvendelse - af atomvåben ulovlig, det indebærer en grusom form for anerkendelse af den anden: den, der truer med anvendelse af atomvåben, spekulerer i den andens moralske overlegenhed. »Vi er i stand til at gøre over for dig, hvad du ikke vil driste dig til at gøre over for os«. Det var på den måde, vi for ikke så længe siden tog humanismen til indtægt.
Til sidst et par ord om hr. Chiracs letgennemskuelige udtalelse for nogle måneder siden om at stille den franske atomstyrke til det europæiske forsvars rådighed. Vi ville gerne høre ham præcisere denne tankegang og ikke mindst forklare, i hvilken institutionel arkitektur den skulle indgå.

Bertens
Hr. formand, enhver lejlighed må benyttes til at få forhandlingerne om det generelle forbud mod atomforsøg i gang. Forhandlingerne er overordentlig vanskelige, men samtidig naturligvis ikke uden betydning. Efter Frankrigs, De Forenede Staters, Ruslands og Storbritanniens tilsagn er det meget vigtigt, at vi holder fast ved denne udvikling.
Vi stræber fortsat efter en nulløsning uden sikkerhedsklausul med en ordentlig kontrol med gennemførelsen. De af Kina ønskede fredelige atomprøvesprængninger er uønskede. Døren må fortsat være lukket for atomforsøg. Vi må udøve stort pres på samme Kina for at få det til at forlade den isolerede stilling, ellers risikerer vi, at CTBT ikke vil komme i stand inden udgangen af 1996.
Desuden må vi fortsat gøre en indsats for yderligere nedrustning, men vi må passe på, at vi ikke knytter CTBT til den nukleare nedrustning, ellers risikerer vi fortsat ikke at nå til et resultat. Det fælles beslutningsforslag i dag opfordrer derfor med rette kraftigt til, at Dumaen ratificerer START IItraktaten.
Der er så mange opmuntrende signaler, såsom de forskellige »atomvåbenfrie zoner«, som der er opnået enighed om, at vi nu må sætte alt ind på at få CTBTtraktaten i orden.

Gahrton
Hr. formand. Et af de vigtige punkter, når det drejer sig om at standse spredningen af radioaktivt materiale er naturligvis at få løst de enorme problemer, som findes i det tidligere Sovjetunionen. I det fælles beslutningsforslag nævner man flere steder, at det gælder om at skabe en infrastruktur, som giver mulighed for en nøje overvågning af strømmen af nukleart materiale fra det tidligere Sovjetunionen og at bekæmpe den illegale handel med nukleart materiale, som også ofte forlader det tidligere Sovjetunionen. En af dem, der har gjort mest for, at man skal vide, hvad der egentlig foregår i det tidligere Sovjetunionen, er atomkraftinspektøren Alexandr Nikitin. Desværre befinder Alexandr Nikitin, som er Bellona-aktivist, sig i fængsel i Skt. Petersborg. Europa-Parlamentet har tidligere, den 15. februar, anmodet om, at han frigives. Man har skrevet mange andragender og resolutioner om hans frigivelse underskrevet af bl.a. den tidligere formand for Kommissionen Jacques Delors.
Jeg vil ved denne forhandling gerne minde om dette og kraftigt opfordre de repræsentanter for Den Europæiske Union, som skal deltage i mødet i Moskva, til at tage dette spørgsmål op over for præsident Jeltsin og sørge for, at den russiske ledelse virkelig viser, at den mener det alvorligt med løfterne om, at der skal råde demokrati i landet, og at der skal være informationsfrihed, så man kan kontrollere, hvordan det radioaktive materiale håndteres. Vi ved, at der findes mafia, uorden og kaotiske tendenser i Rusland. Så må en person som Alexandr Nikitin betragtes som en stor kriger for freden, der bør have al mulig støtte af Den Europæiske Union.

Meier
Hr. formand, mine damer og herrer! Kontrollen med strategiske kernevåben, forbuddet mod atomprøvesprængninger og nedrustning i dette område vil være et aktuelt og uopsætteligt spørgsmål, indtil der kan opnås yderligere resultater. G7 + 1-mødet i Moskva er den direkte anledning til at påpege den globale betydning af dette for hele menneskeheden så vigtige spørgsmål, således som Europa-Parlamentet allerede har gjort det i mange beslutninger. Ud over menneskenes vigtige daglige behov for frihed, beskæftigelse og levestandard er beskyttelse og sikkerhed af alt liv navnlig i lyset af de grænseløse farer ved en atomar trussel et af menneskehedens hovedkrav. Overalt finder man et overvældende flertal imod atomvåben og for nedrustning.
Det er derfor en forpligtelse for den globale politik og naturligvis også for den europæiske politik og de ansvarlige og forhåbentlig ansvarsbevidste politikere resolut at imødegå de tilintetgørende og dødelige farer, der udgår fra kernevåbnene - ja, jeg så jo gerne, at også andre våben blev omfattet heraf -, med konkrete tiltag som kontrolleret nedrustning og forbud mod prøvesprængninger og at bruge de penge, der anvendes til menneskefjendsk oprustning, til handel og industri i form af en fredelig beskæftigelsespolitik, til sociale foranstaltninger, til et mindre skaderamt miljø.
Det er et nyt opråb, som i anledning af G7 + 1-mødet skal lyde fra EuropaParlamentet på vegne af Europas borgere til mødets deltagere og alle politikere.
Jeg støtter derfor alle krav i det foreliggende beslutningsforslag: At ratificere START II-traktaten og få alle berørte lande til at tiltræde den, at overholde ABM-traktaten, at stoppe atomprøvesprængninger for altid og at opnå yderligere resultater i nedrustningen. Naturligvis skal vi europæere også være forbilleder og vise verden, at vi er et fredselskende Europa. Derfor en kraftig appel fra Europa-Parlamentet til denne nedrustningskonference.

Van den Broek
Hr. formand, tak til EuropaParlamentet, fordi det i dag endnu en gang gør opmærksom på betydningen af et vellykket resultat af topmødet i Moskva, hvori også kommissionsformanden, hr. Santer, deltager på Kommissionens vegne.
På den ene side kan vi med glæde konstatere, at afslutningen på den kolde krig har ført til nedrustningsaftaler også på atomområdet, og at risikoen for en atomkrig i hvert fald dermed praktisk taget er udelukket. På den anden side er der samtidig nye fænomener, og nye risici melder sig, navnlig med hensyn til ukontrolleret spredning af atomvåben eller nuklear viden, medens desuden hele problematikken omkring atomkraftværkers nukleare sikkerhed også i øget grad kræver vor opmærksomhed. Dette topmøde har derfor som et dobbelt mål på den ene side at fremme ikke-spredningen, bekæmpe denne ukontrollerede spredning af nuklear viden og atomvåben, og på den anden side den yderligere sikring og medvirken til en øget sikkerhed på atomkraftværkerne. Hvad det angår vil dette topmøde vedtage nogle politiske erklæringer. Jeg benytter denne lejlighed til at orientere Parlamentet om de målsætninger, som Kommissionen håndterer på dette topmøde.
I allerførste række prioriteres sikkerheden, herunder forbedringen af de eksisterende atomanlægs sikkerhed og lukningen af anlæg, hvis sikkerhed ikke kan bringes op på et passende niveau.
For det andet betydningen af en omstrukturering i energisektoren, som gør det muligt også at garantere dem, der driver atomkraftværkerne, indkomster, som kan anvendes til sikkerheden. Det er et yderst kostbart anliggende, som vi ved.
For det tredje opmuntres Rusland og Ukraine til at tiltræde Wiener-konventionen. Den drejer sig om det lovpligtige erstatningsansvar ved atomskade for at gøre europæiske industriforetagenders optræden i disse lande lettere og sikre dem mod risici.
For det fjerde selvfølgelig fortsættelse af støtteprogrammerne, som vi gennemfører både i PHARE-regi og i TACIS-regi med henblik på forbedringen af atomreaktorers sikkerhed.
Det er unødvendigt til sidst endnu en gang at understrege, hr. formand, at Unionen klart støtter og ønsker at fremme styrkelsen af ikke-spredningsordningen og også har støttet flere aktioner, som har dette til formål, navnlig når det drejer sig om forlængelse af ikke-sprednings-traktaten, hvilket også er nævnt i dag. Den Europæiske Union støtter selvfølgelig de igangværende forhandlinger og standsningen af atomprøvesprængninger.
Hr. formand, således tror jeg faktisk, at dette i sig selv er et vigtigt topmøde for endnu en gang at skærpe bevidstgørelsen også i bredere kredse om spørgsmål som nuklear sikkerhed og ikke-spredning.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om de følgende to forslag til beslutning:
B4-0495/96 af Spaak m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om den stadig mere sprængfarlige situation i Kosovo; -B4-0499/96 af Cars og Bertens for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om situationen i det tidligere Jugoslavien.
Cars
Hr. formand. Dayton-aftalen, den NATO-ledede aktionsstyrke og hjælpeprogrammet til genopbygning under ledelse af Carl Bildt er USA's og Europas fælles bidrag til fred i det tidligere Jugoslavien. Aftalen og foranstaltningerne skal gennemføres. Derom hersker det ingen tvivl her i Parlamentet. Helst vil ingen af os tænke på, hvilke konsekvenser det kunne få, hvis pakken går i stykker. Men naturligvis findes der en hel del ting, som ingen bekymrer sig om: menneskenes bevægelsesfrihed er generelt indskrænket, processerne mod mistænkte krigsforbrydere støder på vanskeligheder, forhandlingerne mellem kroater og muslimer går langsomt, byen Mostar er ikke blevet integreret og genopbygningsarbejdet er vanskeligt.
Men hr. formand, håbet lever stadig - håbet om, at den indsats, der nu er i gang, vil resultere i en varig fred i Bosnien, også efter at de fredsbevarende styrker er blevet trukket tilbage. Vi er derfor dybt urolige over situationen i Kosovo. Der går alting i den helt forkerte retning i øjeblikket. Werwoerdt, Malan og andre apartheidledere har vundet gehør og tilhængere blandt kosovoserberne, blandt den minoritet, som med politivold og diskrimination holder det albanske befolkningsflertal i et jerngreb. Hvor længe kan vi forvente, at albanerne finder sig i grov undertrykkelse og ydmygelse? Hvad sker der, når bomben springer?
Parlamentets opfordringer til Ministerrådet vedrørende det tidligere Jugoslavien kan sammenfattes i to punkter. Tøv ikke med at indføre sanktioner, uanset imod hvem, som bryder Dayton-aftalen, eller som saboterer den på anden måde. Vent ikke med at handle i Kosovo, indtil volden har resulterer i modvold, som vil puste nyt liv i krigen i Jugoslavien. Læg pres på Serbien nu og indkald snarest en international konference om Kosovos fremtid.

Van Bladel
Hr. formand, i november sidste år fik jeg under OSCEmødet i Warszawa en henvendelse fra en indbygger i Kosovo af albansk afstamning. Han gav mig virkelig et trist billede af det albanske mindretals på kort tid marginaliserede stilling i området, og i mellemtiden, det ved vi alle sammen, er hele menneskerettighedssituationen der forværret.
Kosovo er en vital del af Forbundsrepublikken Jugoslavien, som, hvis den ikke kan udvikle sig ordentligt, virkelig vil få en farlig og negativ udstråling på omgivelserne. Det er derfor afgørende for udviklingen af dette område, at Beograd indleder forhandlinger med de valgte repræsentanter for Kosovo. Dette betragter min gruppe som et vigtigt krav, førend EU genopretter sine diplomatiske forbindelser med Jugoslavien og ophæver de økonomiske sanktioner, som stadig er i kraft. I denne sammenhæng kan det beklages, at nogle EU-lande allerede anser tiden til at være moden til at anerkende Jugoslavien.
I al almindelighed ligger der stadig temmelig mange hindringer på vejen mod genopbygning i det tidligere Jugoslavien. Præsident Tudjman bidrager nu bestemt ikke til Mostars genforening, en international civil politistyrke er der stadig ikke, der er stadig vejspærringer, den lovede finansielle støtte til krigsforbryderdomstolen er der ikke. Kort sagt, det ser alt sammen ikke særlig godt ud. Det er altså nødvendigt, at Rådet og Kommissionen nøje følger udviklingen der.
Idet jeg kommer tilbage til Kosovo, vil jeg sige, at min gruppe støtter forslaget om en international konference om dette område, og det ville også være godt at oprette et EU-kontor der.

Pack
Hr. formand, mine damer og herrer! Antallet debatter om dette emne i Europa-Parlamentet er snart legio. Men der dukker hele til nye aspekter frem, og vi kan hver gang belyse dem på ny.
Dayton-aftalen bragte ganske vist krigen til ophør, men freden er ikke kommet endnu. For det første indeholder aftalen nemlig en bestemmelse om en todeling af Bosnien, hvor den serbiske del fortsat afviser Bosnien som enhed, og hvor den muslimsk-kroatiske del stadig ikke fungerer. For det andet lægges der fortsat hindringer i vejen for fri bevægelighed, den etniske fordrivelse fortsætter i mange dele af Bosnien, fordrevne og flygtninge får sjældent lov til at vende tilbage, og de bliver oven i købet i strid med loven eksproprieret. For det tredje løber krigsforbrydere som Karadzic på ski i Sarajevos bjerge i stedet for at stå til regnskab i Haag. Her må vi omsider alle udøve pres, dvs. ingen, der lader hånt om kravene i Dayton-aftalen, kan vente at modtage økonomisk støtte fra EU.
Et andet aspekt i beslutningen angår den kendsgerning, at der stadig er flere vestlige regeringer ud over USA, der anerkender Serbien-Montenegro. Det synes jeg er uforsigtigt og i bedste fald kortsigtet. Hvilket pres kan vi så udøve for at få Beograd til at løse Kosovo-spørgsmålet? I 1989 varslede Serbien med den forfatningsstridige ophævelse af Kosovos status som selvstyrende enhed Jugoslaviens opløsning, og Serbiens umenneskelige adfærd over for det albanske befolkningsflertal i Kosovo, et befolkningsflertal på 90 %, fru Van Bladel, ikke en minoritet, har kun takket være albanernes fredelige optræden under deres leder Rugova endnu ikke ført til krig. Men dette kan meget hurtigt ændre sig, hvis dette spørgsmål ikke snart får den fornødne europæiske og internationale opmærksomhed.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil bruge første del af min taletid til at lykønske fru Pack med den medalje, hun og hr. Habsburg fik af præsident Tudjman, og sige, at jeg håber, at de andre parter i krigen også anerkender den afbalancerede og objektive rolle, som Europa-Parlamentet må spille, og navnlig vor delegation for dette område, som fru Pack er formand for.
Jeg vil gerne henvise til beslutningsforslaget og bekræfte, hvad en af ordførerne for Udenrigsudvalget sagde, at Udenrigsudvalget, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, Udvalget om Udvikling og Samarbejde og Budgetudvalget udfører et værdifuldt arbejde med udarbejdelsen af en fælles betænkning om genopbygningen og bistanden til det tidligere Jugoslavien.
Nogle af disse synspunkter kommer til udtryk i beslutningsforslaget. Imidlertid vil jeg gerne udtrykke forbehold over for de standpunkter vedrørende Kosovoproblemet, som kommer til udtryk i det fælles kompromisforslag fra flere grupper. Det er sandt, at vi har en kedelig menneskerettighedssituation i Kosovo, det er sandt, at den autonome status, Kosovo havde i den tidligere jugoslaviske republiks forfatning, ikke længere er gældende. Men på den anden side må vi ikke glemme, at borgerkrigen i det tidligere Jugoslavien startede i Kosovo, og vi er nødt til at være forsigtige med, hvilke midler vi anvender i håndteringen af en meget følsom og kompliceret situation.
Ud fra disse betragtninger tror jeg, at hvis vi vælger den nemme løsning og tyr til sanktioner, internationale interventionsmidler og forsøger at afværge en EUanerkendelse af Forbundsrepublikken Jugoslavien - det nye Jugoslavien- vil det føre til en splittelse på dette punkt, og udviklingen vil gå i en helt anden retning end den, vi ønsker. Jeg mener, at Den Europæiske Union bør udvise større fornuft, hvis vi virkelig vil støtte den albanske Kosovo-befolknings rettigheder.

Pack
Jeg vil ikke svare hr. Alavanos, det kan ikke betale sig. Men jeg vil bede Dem sørge for, at alle parlamentsmedlemmer bliver behandlet på samme måde som mig, og dermed basta. Hr. Alavanos havde et minut og talte i to minutter. Undskyld, men det må altså ikke gentage sig.

Formanden
Fru Pack, jeg har som mødeformand aldrig frataget et medlem ordet. Jeg nøjes med - ganske vist med en vis bestemthed - at gøre opmærksom på, når taletiden er udløbet.
Hr. Alavanos havde oprindelig ét minut, men han meddelte mig, at han i stedet havde to minutter til sin rådighed, fordi et medlem af hans gruppe havde overladt ham sit minut. Jeg ventede, indtil de to minutter var gået, og så gjorde jeg hr. Alavanos opmærksom herpå. Jeg fratog ham ikke ordet, lige så lidt som jeg ville have frataget Dem ordet, fru Pack, og det af to grunde: dels fordi jeg ikke har for vane at gøre det, og dels fordi De ikke ville have tilladt mig at gøre det, fru Pack.

Hory
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne for egen regning udtrykke mine udtrykkelige forbehold vedrørende alt, hvad der vedrøre Kosovo i de foreliggende forslag til beslutning.
Hvad angår det tidligere Jugoslavien har jeg i denne og den foregående valgperiode erfaret, at det var vanskeligt at gå imod den fremherskende tankegang. Men det fratager mig nu ikke modet.
Den fremherskende tankegang her er yderst enkel: man bør opmuntre alle forsøg på nedbrydning af de gamle mere eller mindre totalitære enheder - såvel det tidligere USSR som Jugoslavien - som Vesten har været så overbærende med i så lang tid. Jeg beklager at måtte sige, At Europa-Parlamentet grundet denne a priori-forudsætning ikke har indtaget en ansvarlig holdning i forbindelse med krisen i Jugoslavien, og at jeg endog mener, at det har bidraget til en betydelig forværring af krisen.
Det var alt for tidligt at give Slovenien, Kroatien, Bosnien og Makedonien diplomatisk anerkendelse som selvstændige stater. Inden en sådan anerkendelse skulle der have været truffet forsigtighedsforanstaltninger, som gjorde det muligt at inddrage alle befolkningerne heri og at genopbygge en jugoslavisk forbundsstat, der kunne indgå en associeringsaftale med Den Europæiske Union. Vi har ikke håndteret denne problematik ordentligt, og under de uundgåelige konflikter i kølvandet på anerkendelsen af alle de nye selvstændige stater blev vi presset til at vælge lejr og til altid at give Serbien skurkerollen. På den måde har vi fremprovokeret lige netop det, vi foregav at frygte. I Bosnien har vi bekræftet vore principper: uafhængighed, territorial integritet for et multietnisk og multikulturelt samfund. Disse principper har vi hævdet med så stor uforsonlighed, at mange bosniere har troet at kunne tage vores ord bogstaveligt, og de har betalt den europæiske klejnmodighed med deres liv.
Det er med den allerstørste alvor, at jeg indtrængende opfordrer Dem til ikke at begynde forfra igen, mine damer og herrer. Branden er knap nok slukket i Bosnien, og vi skal for enhver pris undgå at puste til de ulmende gløder i Kosovo. Vejen til helvede er som bekendt brolagt med gode hensigter. Den albanske befolknings rettigheder i Kosovo skal afgjort beskyttes. Alle de yderligtgående reaktioner i selvstændighedsperioden indtil 1989 resulterede i en ny centralisering, hvor der nu begås lige så ekstremistiske og beklagelige handlinger. Men man kan ikke udbedre en uretfærdighed ved at begå en ny uretfærdighed. Man kan ikke hjælpe Kosovo ved at lade hånt om Serbien, som Kosovo er en del af og oven i købet en historisk set central del. Ingen af os her i salen ville acceptere en sådan indblanding i vore egne landes anliggender. Man kan ikke overføre på situationen i Kosovo de diplomatiske og økonomiske sanktioner, som med rette eller urette blev indført for at løse den bosniske krise.
En varig og afbalanceret løsning på problemerne i dette område må tilvejebringes gennem en åben, positiv og konstruktiv dialog mellem Den Europæiske Union og Republikken Jugoslavien. Vi må ophøre med den ensidige fordømmelse af Beograd, der i denne situation kun kan føre til en ny krig.

Mohamed Alí
Hr. formand, i dette mit første indlæg som medlem af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre vil indledningsvis udtrykke vores bekymring over den alvorligt forværrede menneskerettighedssituation i Kosovo. Siden Kosovos tab af selvstændig status og dernæst af retten til uafhængighed som besluttet ved folkeafstemning er situationen blevet stadig forværret, navnlig situationen for det albanske mindretal. Dette kan skabe et nyt konfliktcenter i området, og derfor finder jeg det uomgængeligt nødvendigt, at Den Europæiske Union fortsat presser på for at få opfyldt fredsplanens aftaler.
I tråd med den seneste donorkonference i april i Bruxelles må vi øge indsatsen i forbindelse med genopbygningen af det tidligere Jugoslavien. Kun således vil det være muligt at fremme demokratiseringsprocessen og menneskerettighederne på det tidligere Jugoslaviens territorium.

Formanden
Mange tak, hr. Mohamed Alí. Som De startede med at sige, er dette Deres første indlæg her i plenarforsamlingen. Jeg vil derfor gerne have lov til, som Parlamentets formand allerede gjorde det i mandags ved åbningen af denne mødeperiode, at byde Dem velkommen. Desuden vil jeg takke Dem for Deres indlæg og sige til Dem, at vi er overbeviste om, at De med Deres tilstedeværelse vil give et positivt bidrag til arbejdet i Parlamentet inden for rammerne af det klima af frihed, demokratisk sameksistens og gensidig respekt, der er sædvane her i salen. Mange tak, hr. Mohamed Alí.

Van den Broek
Hr. formand, for så vidt angår Jugoslavien, befinder vi os i en fase, hvori der nok er gjort fremskridt, men hvor man ikke kan sige, at fredsprocessen allerede er konsolideret, og at stabiliteten er sikret. Kraftige opfordringer, politisk pres og endog opstilling af betingelser over for alle parter er stadig nødvendige for at lede processen på rette vej.
Om IFOR har jeg ingen bemærkninger. Deres optræden er fuldstændig operationel og, tror jeg, vellykket. Vor opmærksomhed er nu fuldstændigt rettet mod gennemførelsen af den civile del af Dayton-aftalerne, for hvilke Carl Bildt, den højtstående repræsentant, har de koordinerende beføjelser.
Genopbygningen begynder faktisk at antage tydelige former. Både Verdensbanken og Kommissionen har siden januar i år i betydelig grad været til stede i Sarajevo, hvorved det også er muligt at udforme en mere passende koordinationsstruktur og tilrettelægge drøftelserne med modtagerinstanserne.
De har kunnet læse om den anden internationale donorkonference, som blev afholdt sidste weekend i Bruxelles, hvor der for øvrigt også var en repræsentant for Europa-Parlamentet til stede, og De har kunnet konstatere, at de målsætninger, som vi havde for denne konference, indsamling af de påkrævede midler for at sikre genopbygningsbestræbelserne i år, fuldstændig er opfyldt, og at de nødvendige beløb faktisk er indsamlet af det internationale donorsamfund.
Prioriteterne er endnu en gang bekræftet. Områder som energi, transport, telekommunikation, bolig, beskæftigelse, minestrygningsoperationer, det har alt sammen været taget op, og det er godt, at det internationale donorsamfund også afstemmer disse prioriteter.
En skygge over konferencen var de bosniske serberes fravær. De har faktisk udelukket sig selv fra deltagelse til trods for den kendsgerning, at vore hjælpebestræbelser i princippet er rettet mod hele Bosnien-Hercegovina og således også mod Republika Srpska. De bosniske serberes fravær viser imidlertid uomstødeligt, hvor stor indflydelsen stadig er fra mennesker, som mistænkes for krigsforbrydelser, hr. Karadzic og hr. Mladic. Det beviser også, hvor vigtigt det er, at disse mistænkte arresteres og stilles for Den Internationale Krigsforbryderdomstol. Deres vedvarende tilstedeværelse vil nemlig udgøre en fortsat og uacceptabel hindring på vej mod en stabil situation og udgør også en hindring for gennemførelsen af vore genopbygningsaktiviteter i Republika Srpska. Jeg håber derfor, og det har jeg også givet udtryk for på konferencen, at Carl Bildt og Den Internationale Krigsforbryderdomstol vil få al mulig støtte til at løse dette spørgsmål, for, jeg gentager, det er ikke acceptabelt, at mennesker som Karadzic og Mladic ikke blot stadig går frit omkring, men samtidig også truer Bosniens stabilitet på grund af deres aktiviteter.
For at fredsprocessen skal blive vellykket, bærer også først og fremmest partierne selv et stort ansvar; oprigtig politisk vilje skal lægges for dagen. Det gælder navnlig også for den fortsatte eksistens af det muslimsk-kroatiske forbund i Bosnien. At dette forbund lykkes, er også afgørende for BosnienHercegovinas enhed, og i den henseende bærer også præsident Tudjman af Kroatien og præsident Izetbegovic af Bosnien-Hercegovina et meget betydeligt ansvar.
En anden stor konference til evaluering af fredsprocessen er planlagt den 13. og 14. juni i år, ikke nogen pledging -konference, men en status over gennemførelsen af Dayton-aftalerne.
Jeg tror, at det også ville være godt, hvis det på et tidspunkt af det beslutningsforslag, som i øjeblikket diskuteres i Deres Forsamling, kunne fremgå, at der også ydes fuldstændig støtte til den meget vanskelige opgave, der er tildelt Carl Bildt, som må have æren for, at den civile gennemførelsesproces er sat i gang med alle de komplekse problemer, som er forbundet dermed.
Til sidst et par ord om forbindelsen med Serbien-Montenegro, fordi der også var forskellige talere i eftermiddag, som kom udførligt ind herpå. Måske er det godt at konstatere her, at det er nødvendigt, at Den Europæiske Union med hensyn til anerkendelsen af republikkerne i det tidligere Jugoslavien fører en kohærent, konsistent og genkendelig politik. Det blev allerede i oktober sidste år aftalt, at det blev stillet som betingelse for anerkendelse af bl.a. Serbien-Montenegro, at dette land så også skulle anerkende den tidligere jugoslaviske republik Makedonien, og at hvis denne betingelse var opfyldt, ville også landene i Den Europæiske Union anerkende den. Det er også sket, selv om det var beklageligt, at en enkelt medlemsstat på et vist tidspunkt mente, at den ikke engang behøvede afvente, at Beograd anerkendte Skopje og selv ensidigt gik over til anerkendelse. Samtidig blev det for øvrigt aftalt, at en yderligere normalisering af forbindelserne med Serbien-Montenegro, hvormed der mentes indgåelse af strukturelle og kontraktmæssige forbindelser, skulle gøres afhængig af de normalt gældende politiske betingelser, som Unionen anvender over for alle tidligere krigsførende parter i det tidligere Jugoslavien. Og disse politiske betingelser indebar bl.a., at bestemmelserne i Dayton-aftalerne blev fuldstændigt opfyldt og overholdt, hvilket således også medfører medvirken til krigsforbryderdomstolens arbejde, den fuldstændige respekt for menneskerettighederne, navnlig med hensyn til mindretallene; for så vidt angår Serbien også virkelig opnåelse af en retfærdig løsning for Kosovo, og i særdeleshed med hensyn til Kosovo blev det sagt, at Den Europæiske Union ikke kan støtte Kosovos uafhængighedsbestræbelser, at der heller ikke er nogen anledning dertil, men at man er meget bekymret over menneskerettighedssituationen der og navnlig over den manglende respekt for dette mindretals rettigheder i Serbien, som udgør et flertal i Kosovo, og i den forbindelse udtrykkeligt endnu en gang har bestemt, at vi opfordrer til, støtter og beder Beograd om, at det selvstyre, som Kosovo i sin tid blev frataget, på ny gives til Kosovo. Det er den holdning, som Unionen allerede i månedsvis har forsvaret, og hvorom jeg ikke tror, at der er anledning til at ændre noget deri.
Lad mig til sidst gøre Dem opmærksom på, at der i punkt 11 i beslutningsforslaget står følgende passage: «beder Rådet om at instruere Kommissionen om at åbne et kontor i Kosovo«. Må jeg gøre Dem opmærksom på, at dette institutionelt set gør mig noget anspændt, fordi det ikke er op til Rådet at instruere Kommissionen om, hvorvidt der skal åbnes et kontor i Kosovo. Men i øvrigt, og helt alvorligt, har vi enorme problemer i øjeblikket, budgetmæssige begrænsninger, når det drejer sig om åbning af kontorer i mange vigtige lande. Vi har ikke engang et officielt kontor i Sarajevo endnu. Jeg vil dog gerne, hvis De godkender det, give dette prioritet. Men for øvrigt er jeg enig i meget af det, der er sagt om Kosovo.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 17.30.

Formanden
Debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning er afsluttet.
(Mødet udsat indtil kl. 17.30)

Formanden
Hr. Pasty har ordet til forretningsordenen.

Pasty
Hr. formand, en enkelt kommentar. Jeg er henrykt over resultatet af afstemningen, men jeg konstaterer, at der på intet tidspunkt under afstemningen har været et beslutningsdygtigt antal medlemmer til stede. Jeg har ikke bedt om at få dette fastslået, men jeg kan af den elektroniske afstemning se, at der ikke er 207 medlemmer til stede i salen, hvilket jeg beklager.

Formanden
Hr. Pasty, anmoder De om at få fastslået, om det fornødne antal medlemmer er til stede?

Pasty
Jeg anmoder ikke om det, men jeg konstaterer, at det fornødne antal medlemmer ikke er til stede.

Formanden
Hvorom alting er, hr. Pasty, vil jeg takke Dem for Deres gode iagttagelsesevne. Men samtidig må jeg sige Dem, at det absolut ingen indvirkning har på afstemningen.
Hr. Falconer har ordet til forretningsordenen.

Falconer
Hr. formand, jeg vil blot sige til hr. Pastys bekymring over fremmødet, at vi måske kunne blive beslutningsdygtige, hvis vi alle tog til Bruxelles.

Formanden
Hr. Falconer, jeg mener ikke, at det var til forretningsordenen, og jeg kan på ingen måde tillade, at der indledes en debat om et emne, som ikke er på dagsordenen nu. Hvis De på et tidspunkt ønsker en sådan debat, er der i forretningsordenen fastsat procedurer herfor.

Bertens
Hr. formand, jeg har et indlæg til proceduren, i punkt 11 er der begået en pinlig fejl, det er min skyld, meget pinligt, også for den tilstedeværende kommissær og frem for alt for hr. Van den Broek, som har tilbragt hele eftermiddagen med os. Han har selv gjort mig opmærksom på det. Der står »anmoder Rådet om at instruere Kommissionen?«, og det kan naturligvis ikke lade sig gøre. Det kan ikke lade sig gøre rent traktatteknisk, altså anmoder jeg Dem om at lade det rette til følgende: «anmoder Kommissionen om at åbne et kontor i Kosovo«. Det vil ikke nytte meget, for kommissæren har allerede sagt, at de ikke har nogen penge til det.

Formanden
Mange tak for præciseringen, hr. Bertens.

Samhørighedsfonden 1994 (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0069/96) af Costa Neves for Udvalget om Regionalpolitik om Kommissionens årsrapport om Samhørighedsfonden 1994 - supplement (KOM(95)0222 - C4-0237/95).

Izquierdo Collado
Fru formand, indledningsvis må jeg beklage denne forhandlings brudte forløb og den manglende kontinuitet mellem ordføreren, hr. Costa Neves' forelæggelse af betænkningen og de indlæg, der nu vil blive holdt, fordi dette i vanskeliggør kommunikationen, og jeg må således nu referere tilbage til såvel hr. Costa Neves' indlæg som hans betænkning.
Jeg vil starte med at takke ham for denne betænkning, der efter min mening er en velgennemtænkt, objektiv og neutral analyse af et så vigtigt emne som gennemførelsen af strukturfondene i 1994.
I forbindelse med visse udtalelser, der kan høres fra forskellig side, om kontrollen med strukturfondene, er det nødvendigt, at Parlamentet gør sig klart, hvor stor betydning disse midler har for udviklingen af økonomien, den sociale samhørighed og det generelle velfærd netop i de europæiske lande, som er mindre gunstigt stillet - og som forhåbentlig en dag ophører hermed - end andre lande med hensyn til bruttonationalprodukt, indkomst pr. indbygger og en række andre faktorer.
For Spaniens vedkommende må jeg sige, at vi er stolte over, ikke alene gennemførelsen af strukturfondene - da anvendelses- og gennemførelsesniveauet er meget højt, for ikke at sige næsten 100 %e - men også over, at disse strukturfondsmidler effektivt har bidraget til at ændre det spanske samfund. Aktuelt befinder den spanske økonomi sig i en særdeles positiv situation. Det kan endog siges, at den spanske økonomi på indeværende tidspunkt har det bedre end økonomien i ikke så få andre europæiske lande, som råder over flere kapitalgoder og en mere udviklet økonomi og teknologi. Mit budskab til den offentlige opinion og Parlamentet er, at strukturfondene er en grundlæggende mekanisme, en vigtig løftestang for udvikling og modernisering i de lande, der modtager støtte fra disse fonde. Fonde med store midler - må man erkende - hvis anvendelse nødvendigvis må kontrolleres, og vi tilslutter os fuldt ud bestræbelserne på at forbedre kontrollen og gøre anvendelsen af fondene mere rationel med alle de evalueringer, der måtte anses for nødvendige. Men også fonde, som skal anvendes til at bringe infrastrukturerne op på et sådant niveau, at de kan fremme ikke alene konkurrenceevnen men også den sociale samhørighed. Jeg takker hr. Costa Neves for hans betænkning, og jeg mener, at der fortsat skal forelægges grundige årsrapporter om de forskellige evalueringer, da det udgør en garanti for såvel Parlamentet som for de lande, som modtager støtte fra fondene.

Novo
Fru formand, mine damer og herrer, betænkningen om gennemførelsen af Samhørighedsfonden i 1994, som fortjener vores fulde støtte - og jeg vil gerne komplimentere ordføreren for den - medtager flere af vores ændringsforslag, som er vedtaget i Udvalget om Regionalpolitik.
Blandt disse vil jeg især fremhæve dem, der omhandler nødvendigheden af at der forud for anerkendelsen af projekterne foretages en vurdering af deres miljøindvirkninger, og at de regionale og lokale myndigheder inddrages mere aktivt i overvågningsudvalgene.
I betragtning af at der fra forskellig politisk side stilles krav om indstilling af støtten i tilfælde af manglende opfyldelse af de i Maastricht-traktaten fastsatte nominelle konvergenskriterier, vil jeg specielt fremhæve vedtagelsen af de af vore ændringsforslag, som forfægter det synspunkt, at Samhørighedsfondens bestemmelser ikke bør tolkes alt for ufleksibelt under hensyntagen til, at de er opført i en protokol, dvs. at de ikke er indføjet i selve traktaten og derfor ikke har samme retskraft.
I den sammenhæng er det relevant at erindre om, at Samhørighedsfonden ikke alene gavner de lande, der modtager støtte herfra, men også fremmer efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser i hele Unionen og dermed gavner samtlige medlemsstater. I øvrigt er det en kendt sag, at for hver 100 ECU, der udbetales under strukturfondene, vender de 45 tilbage til de mest udviklede lande i Unionen.
Vi tager derfor på det kraftigste afstand fra ethvert forslag om at stille endnu hårdere monetære konvergenskrav til de lande, der efter 1999 fortsat måtte have brug for støtte fra Samhørighedsfonden, og som yderligere, som om det ikke var nok, ønsker fremover at gøre samme konditionalitetsprincip gældende for støtte fra strukturfondene. Vi kan heller ikke acceptere, at de lande, der er omfattet af støtte fra Samhørighedsfonden, af denne grund marginaliseres med hensyn til tildeling af forskellige finansielle incitamenter, sådan som det for nylig skete med de midler, der var fastsat til anlæg af transeuropæiske net.

Schroedter
Fru formand, samhørighed oversættes på tysk til socialt og økonomisk sammenhold. Men i forbindelse med de projekter, der finansieres af Samhørighedsfonden, skal man lede med lup efter den sociale del. Det er ikke blot alment kendt, det kan man også læse i dokumentet »Europa 2000+«; der står der, at transportinvesteringerne fremmer udviklingen i de regioner, hvor man i forvejen kan mærke den stærkere vækst. Den spanske departementschef for miljøspørgsmål bekræftede i en høring i Udvalget om Regionalpolitik, at dette kan medføre, at de økonomiske kræfter polariseres stærkere i nogle centrale områder.
Det handler om, at miljøprojekterne ikke altid beskytter miljøet. F.eks. indførte man i Tyskland genbrugsemballage-mærket der Grüne Punkt . På den måde fjerner man affald ved bare at omdøbe affald til brugbart materiale. På den måde undgår man at undgå affald. Dette system medfører den ene miljøskandale efter den anden, og man bekoster nu en undersøgelse, der skal afprøve det samme i Portugal. Til sådan noget bruges den nye strukturpolitiks reserver. Denne årsrapport er nok den sidste, hvor samhørighedspengene betales uden at skele til konvergenskriterierne. Det vil fremover være anderledes.
Fremover vil de dårligt stillede regioner nemlig være endnu dårligere stillet. Når vi tænker på, hvor mulighederne for en reform ligger i strukturpolitikken, så findes de først og fremmest i Samhørighedsfonden. Jeg mener, at vi her tydeligt bør sige fra over for at bevare konvergenskriterierne inden for strukturpolitikken, for det tjener overhovedet ikke sagen, hvis det sociale og økonomiske sammenhold bliver boykottet af konvergenskriterier.

Berend
Fru formand, mine damer og herrer! Først min anerkendelse til ordføreren, hr. Costa Neves, for den gode betænkning. I henhold til de principper, der ligger til grund for dens virke, er det Samhørighedsfondens mål at støtte de mindre udviklede medlemslande, hvis BNI ligger under 90 % af Fællesskabets gennemsnit, i deres bestræbelser og dermed mindske afstanden til de øvrige medlemslande, dvs. styrke den økonomiske og sociale samhørighed.
Fonden er et vigtigt økonomisk politisk instrument og kan spille en ikke ubetydelig rolle ved afviklingen af de regionale ubalancer i Den Europæiske Union, navnlig inden for miljøbeskyttelse og infrastrukturtiltag inden for rammerne af de transeuropæiske transportnet. Når året 1994 i dag diskuteres, og betalingerne ifølge Revisionsretten lige akkurat oversteg 50 %-grænsen, vidner dette jo om, at den form, som Kommissionen valgte for dette år, ikke var tilstrækkelig, at man ikke skulle have ladet sig nøje med en supplerende årsrapport.
Heroverfor står imidlertid den korrekte administration af fondsmidlerne samt afviklingen af tiltagene til rette tid. De er bevis på de tilgodesete landes vilje til også at udnytte de muligheder, som Samhørighedsfonden giver dem for at komme målet om konvergens nærmere. Selv om finansieringen af miljø- og transportinfrastrukturprojekter er blevet betydeligt mere afbalanceret, må man konstatere, at vejbygning stadig foretrækkes frem for gebyrer. Men det er glædeligt, at miljøbeskyttelsesforehavender inden for vandforsyning, spildevands- og affaldshåndtering tildeles større opmærksomhed. Jeg minder imidlertid alligevel om, at der skal foretages en bedre miljøvirkningsvurdering som betingelse for en godkendelse af projekter.
Lad mig som repræsentant fra et ikke-samhørighedsland til slut betone, at denne fond som instrument for fællesskabsinitiativer ikke blot er til gavn for de trængende lande, men også har bevirket en udvidelse af handlen og en stimulering af efterspørgslen efter varer og tjenesteydelser i hele Den Europæiske Union.

Gradin
Fru formand. Trods et højtideligt løfte har jeg ikke fået nogen svensk oversættelse. Jeg beklager dette og er derfor tvunget til at læse den tekst, som min kollega fru Wulf-Mathies har udarbejdet, op på tysk. Jeg håber, at de ærede medlemmer undskylder mit tyske. Dette er altså, hvad min kollega ville sige:
Det glæder mig at kunne drøfte hr. Costa Neves' forslag til beslutning om den supplerende årsrapport om Samhørighedsfonden 1994 med Dem i dag. Lige som i det forgangne år tager jeg med tilfredshed de talrige positive bemærkninger og den konstruktive kritik til efterretning, som Europa-Parlamentet kommer med angående specielle aspekter inden for politikken og administrationen af Samhørighedsfonden. Lad mig nævne et par punkter i denne forbindelse. For det første har Kommissionen på grund af Europa-Parlamentets kritik i det forløbne år aftalt med medlemslandene, at overvågningsudvalgene afholder møde tre gange årligt, og at informationsudvekslingen mellem møderne intensiveres.
For det andet danner princippet om, at forureneren betaler, grundlaget for indgreb på miljøområdet. Vi er derfor begyndt med overvejelser om, hvordan dette princip bedst kan anvendes i praksis, og især hvilken form for vurdering - f.eks. belastningssystemer - der lokalt er mest velegnet til de forskellige situationer. I det vigtige spørgsmål miljø/transport gør jeg endnu en gang opmærksom på Kommissionens holdning, som i sin skrivelse af 22. november om samhørighedspolitik og miljø ikke blot bekræftede sit mål om at opnå et forhold på 50: 50 på områderne transport og miljø i Samhørighedsfondens samlede støtteperiode, men også vedtog fremover mere systematisk at inddrage miljødimensionen i strukturpolitikken, i større grad at skabe forståelse for miljøproblemerne i overvågningsudvalgene, i større omfang at kontrollere, at miljøbeskyttelsesbestemmelserne blev overholdt, og løbende at informere Parlamentet.
Jeg er glad for Deres bemærkninger om resultaterne, som vi har opnået for at skabe en bedre balance mellem miljø og transport og i forbindelse med fremme af jernbanetransport. Deres bekymring over det lave antal projekter i regioner i de yderste randområder tager jeg meget alvorlig og vil rådføre mig med medlemslandene om yderligere støttemuligheder, netop også på miljøområdet. Jeg har derfor allerede gjort medlemslandene opmærksom på follow-up-diskussioner med Europa-Parlamentet. Jeg er enig med Dem i, at de regionale og lokale myndigheder og arbejdsmarkedets parter skal involveres i overvågningsudvalgene i størst mulig grad. Deres støtte eller medvirken er en væsentlig forudsætning for borgernes accept af de støttede projekter og for deres succes. Men Kommissionen skal samtidig respektere de juridiske grænser.
Efter de gældende lovbestemmelser er de lokale og regionale myndigheder samt arbejdsmarkedets parter ikke bemyndiget til at deltage i udvælgelsen af projekter. Men det er et vigtigt skridt i den rigtige retning, at lokale myndigheder nu også i hvert fald deltager i overvågningsudvalgenes møder, der drejer sig om projekter, der stammer fra lokale initiativer.
Nu til princippet om betingethed. Ved udgangen af sidste år, den 20. december, fastlagde Kommissionen i en fortrolig intern skrivelse den måde, hvorpå princippet om betingethed skal undersøges. Både i forlægget og under forberedelsen af vor diskussion dengang brugte vi i Kommissionen en færdig fortolkning, der tydeliggør, at betingetheden er stimulerende for budgetdisciplinen. Dette genspejles især i tre elementer. To gange om året undersøges opfyldelsen af målsætningerne om at reducere budgetunderskuddet. Dermed er det muligt i indeværende år igen at ophæve en suspension af finansieringen.
Dette giver et direkte incitament for den pågældende medlemsstat at tilpasse sine budgetbeslutninger i overensstemmelse hermed. Suspensionen af finansieringen sker efter en tilbundsgående undersøgelse. I den forbindelse vil der i lige så høj grad blive taget hensyn til små absolutte afvigelser som til ekstraordinære begivenheder, som det pågældende medlemsland ikke er herre over. At basere beslutninger på forudsætninger er nødvendigvis forbundet med en usikkerhedsfaktor. Dette skal vi overveje og vurdere meget omhyggeligt, før den endelige beslutning træffes.
Den 25. januar 1996 blev Udvalget om Regionalpolitik grundigt informeret af generaldirektøren for GD XVI om Kommissionens beslutning om anvendelse af de juridiske forpligtelser som følge af princippet om betingethed.
Om selve sagen: Rådet konstaterede i september 1994, at Spanien, Portugal og Grækenland i modsætning til Irland havde et overvældende budgetunderskud. I Rådets henstilling blev der derfor opstillet specifikke mål for 1995 for disse tre lande. I juli 1995 godkendte Rådet disse mål for 1995 og satte nye mål for 1996. Om medlemslandene opfyldte disse mål for 1995, vil en undersøgelse her i løbet af foråret vise, når tallene for 1995 foreligger. Skulle et medlemsland ikke opfylde målene for 1995, vil Kommissionen beslutte, at nye projekter for det pågældende medlemsland eller, hvis det drejer sig om projekter med flere faser, eller nye projektfaser ikke kan finansieres af Samhørighedsfonden.
Hvis finansieringen suspenderes i foråret 1996, kan den godt genoptages i efteråret 1996, hvis der er tilstrækkelig sikkerhed for, at medlemslandet på grundlag af forudsætningerne vil opnå målet for 1996. Under alle omstændigheder vil Kommissionen straks orientere Parlamentet om en eventuel suspension.
Fru formand, lad mig til slut takke Parlamentet og udtrykkeligt endnu en gang takke ordføreren hr. Costa Neves for hans positive og konstruktive forslag til beslutning om gennemførelsen af Samhørighedsfonden 1994.

Formanden
Mange tak, fru Gradin!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Nord-Syd-samarbejde om bekæmpelse af narkotika
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0070/96) af Liese for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets forordning (KOM(95)0296 - C4-0380/95-95/0167(SYN)) om nord/syd-samarbejde vedrørende bekæmpelse af narkotika og narkotikamisbrug (budgetpost B7-5080).

Liese
På verdensplan er 40-50 millioner mennesker afhængige af illegale narkotika. Hver enkelt skæbne er forfærdelig nok til at kræve aktiv handling. Udvalget om Udvikling og Samarbejde har fremsat en betænkning, som den vedtog enstemmigt for at bidrage til, at der gøres noget ved problemet. Planter, som der udvindes narkotika af, dyrkes især i tre regioner: I landene i Andesbjergene, i landene beliggende i den såkaldte »gyldne halvmåne« og i landene i den såkaldte »gyldne trekant« i Asien. Grunden til denne koncentration er bl.a. den bitre fattigdom for menneskene i disse lande. Når alternativet er død og fattigdom eller dyrkning af narkotika, har mafiaen let spil. Derfor er udviklingssamarbejde i Den Europæiske Unions egen interesse, men også nødvendig af solidaritet med de berørte mennesker i disse regioner. Det kan ikke betones ofte nok, at narkotikaproblemet også er et udviklingspolitisk problem.
Alt i alt har Europa for sent erkendt, at fælles foranstaltninger er nødvendige til bekæmpelse af narkotikaproblemet, og vi stiller os stadig for tøvende. Jeg tilbageviser enhver nationalisme på dette område. Vi må i fællesskab gøre noget, og vi må ikke blot gøre noget i fællesskab i Europa, men vi må også samarbejde med De Forenede Nationer og her tage hensyn til de internationale aftaler og omsider gøre noget for, at de bliver gennemført på meget mere engageret vis.
Det springende punkt her i Europa-Parlamentet har ofte været spørgsmålet: «Skal narkotika legaliseres - ja eller nej?« Jeg gjorde på et meget tidligt tidspunkt klart, at der ikke vil være nogen mulighed for at gennemføre et sådant krav om liberalisering, hverken inden eller uden for Den Europæiske Union, og vi er jo her også afhængige af internationalt samarbejde. Også rent indholdsmæssigt indtog jeg meget tidligt en afvisende holdning over for en sådan liberalisering, fordi jeg ikke tror, at denne vej vil hjælpe os videre. Jeg er Udvalget meget taknemmelig for, at det forkastede alle forslag, der med hensyn til en liberalisering ikke var helt klart afvisende, således at vi i større grad kunne koncentrere os om denne betænknings egentlige problem, nemlig om spørgsmålet om, hvordan man kan få styr på narkotikaproblemet med udviklingspolitiske midler. Det var meget velgørende for arbejdet i Udvalget, og jeg takker alle parlamentarikere, der medvirkede hertil.
Hvordan skal pengene fra denne budgetpost nu bruges? I 1987 oprettede EuropaParlamentet budgetposten Nord-Syd-samarbejdet i forbindelse med bekæmpelse af narkotikamisbrug. I alt blev der frem til udgangen af 1995 bevilliget 75, 68 mio ecu. Naturligvis kan man ikke få styr på problemet med disse penge alene, for narkotikamafiaen omsætter for det mangedoblede af dette beløb. Men vi kan bidrage til, at Den Europæiske Union her giver et signal, idet der også mobiliseres midler fra andre finansieringskilder i Den Europæiske Union - jeg hentyder til Den Europæiske Udviklingsfond og midlerne fra ALA-programmet -, således at også andre lande følger trop, hvis vi påtager os en pilotfunktion. Kommissionen foreslår især at finansiere foranstaltninger inden for rammerne af FN's UNDCP-program, dvs. f.eks. hjælp til overvågning af narkotikahandel og til bekæmpelse af narkotikahandel. Udvalget støtter kraftigt denne tanke, og vi støtter også, at forebyggelse og behandling også skal være et centralt punkt, for det er vigtigt og rigtigt og desværre alt for lidt kendt, at der også i udviklingslandene er utrolig mange narkomaner.
På et punkt mener vi afgjort, at Kommissionens forslag skal forbedres: Kommissionen foreslår, at en væsentlig del af bevillingerne skal tildeles forundersøgelser, der skal klarlægge, om GPS fungerer godt nok. Jeg mener, at disse undersøgelser er overflødige, og det mener Udvalget også. Vi skulle hellere bruge pengene til konkrete projekter, for det ville være et fatalt signal til udviklingslandene at rejse tvivl om GPS, om det så blot var indirekte. Disse præferencer skal bevares, ja, de skal udbygges. Man kan ikke altid bare se, om Den Europæiske Unions import af et blomkål erstatter en cocaplante, problemet er meget mere komplekst. Det har noget at gøre med politisk signalvirkning og med meningsdannelsen i disse lande.
Vi fokuserer på den alternative udvikling. Alternativ udvikling betyder at anvise alternativer for bønderne, således at de ikke længere er afhængige af at dyrke narkotika. Det er ikke tilstrækkeligt blot at erstatte planten. Det er også nødvendigt med den tekniske knowhow, infrastrukturen. Der er brug for afsætningskanaler. Alt dette skal sikres. Der er allerede udmærkede projekter i gang på dette område; disse fungerer forbilledligt. Desværre har Den Europæiske Union - Rådet og Kommissionen - stadig ikke entydigt erklæret sig rede til at forpligte sig til dette koncept, således at vi som Parlament entydigt bør tage stilling til dette, således at der også udgår et signal til Rådet og Kommissionen. Det har Udvalget gjort enstemmigt, og jeg takker alle medlemmer, der arbejdede for dette, navnlig hr. Schmid, der i dag af personlige grunde desværre er forhindret i at deltage, men som gav mig megen værdifuld inspiration. Jeg takker også alle de øvrige parlamentsmedlemmer.
Jeg vil gerne afslutte med at gøre opmærksom på et særligt aspekt: Rådet drager dette programs retsgrundlag i tvivl. Rådet siger, at alt, der har med narkotikabekæmpelse at gøre, automatisk hører til den tredje søjle. Jeg vil gerne på vegne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde samt på vegne af medlemmerne af Budgetudvalget klart give udtryk for, at vi anser dette som en uforskammethed. Når vi bedriver udviklingspolitik og giver penge ud for at hjælpe udviklingslandene, er det udviklingssamarbejde, og her har Parlamentet beføjelse til fælles beslutningstagning eller kompetence inden for rammerne af samarbejdet, og vi finder os ikke i, at denne kompetence bliver os frakendt. Hvis Rådet er af en anden mening, vil vi i budgetproceduren finde veje til at få vor ret igennem. Jeg takker for Deres opmærksomhed og anmoder Dem om at støtte denne betænkning fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde.

Leperre-Verrier
Fru formand, vejen til helvede er brolagt med gode hensigter. Med helvede mener jeg selvfølgelig i denne sammenhæng narkotika. Hvad angår de gode hensigter, er det foreliggende forslag til Rådets forordning en perfekt illustration heraf. Og findes der noget mere prisværdigt end forslag om finansiering af nord/syd-samarbejdsprojekter på området bekæmpelse af narkotika og narkotikamisbrug med henblik på at bevidstgøre udviklingslandene om disse problemer.
Men selv om vi finder det nødvendigt at hjælpe udviklingslandene på dette område, giver det foreliggende forslag anledning til en vis skepsis. For det første mangler der sammenhæng. Parlamentet har ved flere lejligheder fremsat sin generelle opfattelse af, hvordan foranstaltninger til bekæmpelse af narkotika bør gennemføres på internationalt plan. Vi beklager, at det foreliggende forslag ikke tager tilstrækkeligt hensyn hertil, og at det kun henviser til De Forenede Nationers Program for International Narkotikakontrol. Endvidere er budgetrammen til dette projekt for begrænset til, at projektet kan blive effektivt. I den forbindelse ville vi gerne have mere præcise oplysninger om, hvilken slags projekter der kan opnå støtte.
Desuden havde Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, hvis udtalelse jeg er ordfører for, gerne set, at der i højere grad fokuseredes på forebyggelse, og at lokalsamfundenes behov for sundhedsoplysning, navnlig for dem, der er mest sårbare over for narkotikamisbrug, tages alvorligt. Desuden har udvalget understreget nødvendigheden af en global bekæmpelse af følgerne af fattigdom og af at fremme et reelt uddannelsesprogram i udviklingslandene.
Mere generelt erindrer jeg om, at fremgangsmåden med forbud hidtil er slået fejl med hensyn til at stoppe en forøgelse af udbudet og efterspørgslen efter narkotika såvel i udviklingslandene som i Europa. Man skal således passe på ikke at tage fejl af målet og alt for hurtigt pege på udviklingslandene. Dette bevises af de syntetiske narkotika, der er dukket op i de vestlige lande. Extasy, som unge europæere indtager i Amsterdam eller Paris, er lige så skadelig som den lim, gadebørnene sniffer i Rio eller Mexico. Kun gennem en virkelig samarbejdsudviklingspolitik vil det være muligt, her som der, at bekæmpe denne svøbe effektivt.

D'Ancona
Fru formand, jeg tror, at det vigtigste punkt, som bør tages op under denne forhandling, og derfor påskønner jeg hr. Lieses bidrag og betænkning så meget, er, at det ikke blot drejer sig om en politik, som er rettet mod håndhævelse af loven og tilintetgørelse af afgrøder, fordi det ofte har katastrofale følger, først og fremmest fordi tilbuddet derved snarere tiltager end aftager, og for det andet, og det ved hr. Liese også, fordi en sådan ensidig strategi fører til fattigdom, til krænkelse af menneskerettighederne og ofte skader miljøet. Kommissionen erkender heldigvis også denne kendsgerning.
I begyndelsen af denne uge fandt der i Bolivia et møde sted mellem udenrigsministre fra de latinamerikanske lande og deres kolleger fra Den Europæiske Union. I Cochaconda-erklæringen blev det understreget, at fælles konkrete foranstaltninger med henblik på at bekæmpe den verdensomspændende narkotikaproblematik er nødvendige. Kommissær Marín bekræftede under dette møde, at Den Europæiske Union har en anden opfattelse end De Forenede Stater, når det drejer sig om bekæmpelse af narkotikahandel. Marín går ikke ind for De Forenede Staters politik, der går ud på tvungen tilintetgørelse af afgrøder, og det er også en opfattelse, som nævnes i betænkningen, Kommissionens forslag, som Liesebetænkningen drejer sig om.
Kommissionen siger, at narkotikabekæmpelsesaktioner indtil nu egentlig er mislykket. Den siger, at det skyldes visse økonomiske kræfter, som også gælder på narkotikaområdet, dvs. hvor der er efterspørgsel, opstår der også tilbud, og hvor frihandel tiltager som følge af grænser, der forsvinder, får også narkotikahandelen flere chancer.
Kommissionen indser heldigvis stadig mere, at der må knyttes en forbindelse mellem bekæmpelsen af narkotika og de narkotikaproducerende landes almene socioøkonomiske udvikling. Det ville være godt, hvis Den Europæiske Union indser, at samarbejdet i kampen mod narkotika må gå ud fra et bredt samarbejde for at fremme et civilt samfund, et godt borgersamfund i partnerlandene. Det er naturligvis en langvarig politik.
Kort sammenfattet, fru formand, nord/syd-samarbejdet og narkotikabekæmpelsen viser endnu en gang, at udelukkende en krig mod narkotikaen spiller fallit. Resultatet er i dobbelt forstand negativt, tilsigtede mål opfyldes ikke, og bivirkningerne ved den hårde hånds politik er katastrofale.
Kommissionen giver, synes jeg, med sit forslag til en forordning en god begyndelse. Jeg synes, at hr. Liese har hævet dette niveau endnu mere, og jeg håber, at helheden gennem vedtagelsen af et par af mine ændringsforslag på vegne af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender gøres lidt mere menneskelig, men jeg synes, at betænkningen i sig selv er udmærket, og jeg udtrykker min glæde herover over for hr. Liese.

Cederschiöld
Fru formand, kære kolleger, millioner af mennesker er afhængige af narkotika. Rædselsfulde tragedier udspiller sig bag vore forslag, betænkninger og ændringsforslag. Ofrene er misbrugerne. Men ikke kun dem, også deres familier og meget ofte børn og unge; det er måske dem, der lider mest i nærheden af narkoen. En liberal politik er lige så uansvarlig som en passiv. Samarbejdet skal udbygges, ikke bare på tværs af grænserne, men også globalt. Det skal udbygges inden for grænserne mellem sociale myndigheder, politi, skole og uddannelsesinstitutioner. En amerikansk-europæisk dialog er blevet indledt, og det er åbenbart, at Europa skal sætte dampen op, hvis vi skal tage de amerikanske udfordringer op.
I dette spørgsmål har udvalget fået en række udtalelser fra flere andre udvalg med forholdsvis blandede resultater. Jeg er glad for at kunne konstatere, at det er lykkedes Udvalget for Udvikling og Samarbejde at fjerne så mange modstridende udtalelser og nå frem til en konstruktiv og konsekvent linie.
Det ville dog være naivt at tro, at EU kan erstatte al narkotika med andre afgrøder og købe sig til en løsning på hele problemet. Det er urealistisk. Vi kan give udviklingsstøtte, foregå med et godt eksempel og bidrage til en udvikling, som skaber en bedre infrastruktur. Det er netop det, der er grundlaget for fremgang på dette område. Hvis man skal løse finansieringsproblemerne i forbindelse hermed, kræver det grundig forskning, vurdering, opfølgning og kontrol samt også et godt indblik fra borgernes side. Der er tale om gigantiske problemer, som vi ikke kan være opgivende overfor, men imødegå med en større indsats og større anstrengelser. Derfor venter vi på, at man på regeringskonferencen finder frem til langt mere effektive metoder for beslutningstagning hvad angår håndteringen af narkospørgsmålet. Så må vi jo ikke gå et skridt tilbage i denne forbindelse.
Ofrene for narkohandelen må ikke bare opgives. Det er et ansvar, som påhviler os alle, ikke mindst de af Rådets medlemmer, som ikke vil leve op til de foreslåede foranstaltninger, men som heller ikke har alternative forslag. Jeg glæder mig over det humanistiske syn, som jeg mener kendetegner både forslaget og betænkningen. Det viser vejen mod en alternativ udvikling, som vil føre til mindsket efterspørgsel.

Donnay
Fru formand, kære kolleger, bekæmpelse af narkotikamisbrug er et polemisk emne, der bringer sindene i kog, for der findes desværre ingen mirakelløsning, som kan udrydde denne svøbe, der hærger og fordærver vort samfund, forårsager flere og flere ulykker og er den direkte årsag til kriminalitet og prostitution.
Jeg har lokalkendskab til problemet. I regionen Nord-Pas-de-Calais, hvor jeg er valgt, er dette fænomen taget voldsomt til i de sidste år. Beslaglæggelsen af narkotika er steget med 272 % i 1995 i forhold til det foregående år. Antallet af narkotikamisbrugere i regionen anslås til 15 000, svarende til 10 % af alle de registrerede narkomaner i Frankrig; befolkningen i Nord-Pas-de-Calais udgør 2, 5 % af Frankrigs samlede befolkning, og denne region har således fire gange så mange narkotikamisbrugere som landsgennemsnittet.
Andelen af heroinmisbrugere i regionen er voksende; den er 15 % højere end landsgennemsnittet. Multinarkomani er i stigning. Det er den unge befolkning, der er mest berørt af fænomenet: 90 % er under 30 år, og halvdelen er under 21 år; gruppen består hovedsagelig af mænd, og 65 % er arbejdssøgende. Narkotikamisbrugere er ikke kun intellektuelle, der fra tid til anden drømmer om at flygte fra hverdagen; det er også de unge rodløse ofre for krisen, som mangler værdier og referencerammer.
Langt fra at løse problemet ved at fjerne det forbudtes tiltrækningskraft vil en legalisering af salget af bløde narkotika, som nogle af vore kolleger slår til lyd for, blot forværre problemet ved at øge udbudet og gøre det lettere at skaffe narkotiske midler. I alle de lande og regioner, der har forsøgt sig med denne løsning, må man nu konstatere, at det har været en fiasko og slå bak. I Nederlandene erkender man nu, selv om denne politik længe har givet tilfredsstillende resultater, bliver deres liberale hensigter i dag udnyttet af internationale narkohandlere. Der udvikler sig en veritabel narkoturisme, som går hårdest ud over landets egen befolkning. I 1991 stammede 61 % af den heroin, der solgtes i Frankrig, fra Nederlandene. I de sidste to år er omkring 40 personer fra Nord-Pas-de-Calais omkommet som følge af en overdosis indtaget i Nederlandene. Det franske og det nederlandske politi skønner, at 200 unge franskmænd dagligt rejser til Nederlandene for at skaffe narkotika. En forening i Lille, der blev oprettet i 1995, har i Rotterdam har etableret en modtagegruppe, som hjemsender disse unge, der lever under uendeligt elendige forhold.
Det er nu bydende nødvendigt at udvikle en global handlingsplan. Først og fremmest er det nødvendigt med større samarbejde mellem medlemsstaterne for at skabe større viden om de gensidige problemer og med en tilnærmelse af politikkerne. Vi kan ikke få så forskellige modeller som de eksisterende til at harmonere. For det andet er det nødvendigt at konsolidere sundhedsprogrammerne og oplysningsaktionerne. Det er, hvad Parlamentet foreslog med Burtonebetænkningen. Endelig er det tvingende nødvendigt at styrke det internationale samarbejde med henblik på at bekæmpe organiseret kriminalitet og reducere udbudet.
Som ordføreren formulerer det, har mafiaen let spil, når alternativet består i cocadyrkning eller bitter fattigdom og død. Det er derfor vigtigt at opmuntre til dyrkning af alternative afgrøder og give de pågældende udviklingslande andre fremtidsudsigter end narkotikaproduktion.
Kommissionens og ordførerens forslag er tilfredsstillende. Det er rent faktisk nødvendigt at sætte betydelige midler ind. Vi vil derfor støtte denne betænkning, som går i den rigtige retning.

Bertens
Fru formand, med al respekt for den foregående taler, hr. Donnays, berettigede bekymring var jeg lige bange for, at han talte om nord/sydsamarbejdet, Nederlandene/Frankrig, jeg troede jo, at betænkningen omhandlede noget andet end det, som hr. Donnay talte om, men jeg deler hans bekymring.
Fru formand, af egen erfaring - forstå mig ikke forkert - ved jeg, at narkotikahandel og mafialignende metoder griber om sig i landene i den tredje verden, også korruption og forskellige landes absolutte afhængighed af handel med det skidt i den tredje verden, griber om sig. Den skade, som dette volder stabiliteten og den økonomiske udvikling i disse lande er ikke blot en grund til at være meget bekymret, men også en grund til at se på det, som egentlig hedder vort mislykkede udviklingssamarbejde. Mange borgere i disse lande viser sig at være fuldstændig bundet på hænder og fødder - som jeg allerede sagde - til udviklingen af narkotikahandelen, narkotikaindustrien og narkotikadyrkningen.
De har på grundlag af disse fattige levevilkår, følgen af, at store dele af vort udviklingssamarbejde er mislykket, ofte intet alternativ. Derfor må der inden for rammerne af en kohærent og en global handlingsplan vedrørende bekæmpelsen af narkotikahandelen ikke blot ses på situationen hos os i Europa, men vi har den største interesse i at tilbyde et alternativ, der er værd at leve med, på de punkter, hvor doktor Liese med rette har sat fingeren.
Et af de vigtige elementer i vor globale narkotikapolitik er derfor nord/sydsamarbejdet, eller det burde være det. Det er et nyttigt instrument til at styrke de pågældende landes institutionelle kapacitet, således at de får instrumenter til at muliggøre, at der tages fat på hvidvaskning af narkotikapenge og på narkotikamafiaen.
På den anden side må det være en vigtig del af vort nord/syd-samarbejde at fremme, at man forsøger at komme i gang med alternative afgrøder. Dette kan ikke være nogen ad hoc-politik, fremme af alternative afgrøder kan kun få succes, hvis vi selv virkelig åbner vore markeder for andre landbrugsprodukter fra den tredje verden.
Midlerne til nord/syd-samarbejdet er alt for beskedne: Ti millioner ECU er naturligvis intet, peanuts . Flere midler er ønskede, hvis vi virkelig vil yde et seriøst bidrag fra Europa til det problem, som vi taler om nu. Samarbejde med De Forenede Nationer og medlemsstaterne er derfor nødvendigt for at øge denne effektivitet. Endvidere må dette nord/syd-samarbejde indlemmes i vor almene udviklings- og samarbejdspolitik, det er på sin plads at lægge vægt på menneskerettighederne, miljøet og kvindens rolle, men jeg vil sige Dem, at det er en forudsætning, at afhængigheden af narkotikahandelen, narkotikaindustrien og narkotikaproduktionen gribes an, og at man indser det. Hvad vi end vil gøre her i Europa, hvem vi end anklager for at være skyldig i narkotikamisbruget, hvad enten det nu er Nederlandene eller Belgien eller et andet land, vi må til ondets rod, der, hvor dette møg gror, jeg vil sige Dem, at det er et vigtigt signal, som vi må give, og jeg er glad for, at hr. Liese, som ved, hvad han taler om, har givet det. Mine komplimenter.

González Álvarez
Fru formand, fru kommissær, der er almindelig enighed om, at hvad angår bekæmpelsen af den internationale narkotikahandel ligger nøglen til succes i at udforme foranstaltninger til at mindske efterspørgslen, bekæmpe den ulovlige handel og etablere internationalt samarbejde - og det var også, hvad der blev bekræftet på Det Europæiske Råd i Madrid. Men der hersker derimod ikke enighed om, hvordan man skal mindske efterspørgslen; og hvis dette ikke lykkes, bliver de øvrige foranstaltninger til dels ineffektive. Det er nødvendigt at holde sig dette aspekt af problemet for øje, også når vi taler om internationalt samarbejde, for hvad skulle det nytte at indgå aftaler med bestemte lande om at udrydde nogle afgrøder, som kriminelle organisationer blot kan erstatte med andre? Udryddelsen af narkotikaafgrøder i bestemte geografiske områder - eller rettere forsøget på at udrydde dem - har ikke ført til nedgang i disse afgrøder. Problemet er ikke så enkelt, gid det var. Derfor mener jeg, at der skal afsættes større midler til udvikling af alternative landbrugsafgrøder i de pågældende lande, således at det bliver rentabelt at erstatte de traditionelle narkotikaafgrøder, men jeg mener også, det er nødvendigt at anlægge et uhildet syn på det alvorlige narkotikaproblem og droppe færdigkonstruerede løsningsmodeller.

Schroedter
Fru formand! Det nytter ikke at udtænke skrivebordsplaner! Resultatet i f.eks. den »gyldne trekant« er, at man hev planter op og at der derved opstod erosion, at jorden under landsbyer skred væk, at tabet af arbejdspladser og boliger i landdistrikterne tvang folk til kæmpebyernes slum; der nedsynker de så i fattigdom og begynder selv at indtage narkotika. En løsning ville være fra begyndelsen af at inddrage befolkningen i de omstruktureringsplaner, som skal støttes, men det findes der næsten ingen virkelig positive eksempler på. I forbindelse med de internationale institutioner, der får penge fra Den Europæiske Union, byder det ofte på vanskeligheder, at Den Europæiske Union derved mister kontrollen. Når man tænker på, hvordan narkotikabekæmpelse faktisk bliver gennemført i dag, er det et slags råb om skyts i ordets egentligste forstand. Det vil sige, at narkotika bliver bekæmpet ved hjælp af politiet, selv om dette overhovedet ikke bekæmper årsagerne.
Alt i alt kan vi stemme for Liese-betænkningen. Men vi forstår ikke, hvorfor han pludselig synes, at handelspræferencerne er så fremragende. Egentlig er det kun de store landbrug, der drager nytte af dem, de små bønder har overhovedet ingen glæde af dem. I Columbia f.eks. bliver der begået alvorlige krænkelser af menneskerettighederne i disse store landbrug, i blomsterplantagerne, navnlig over for de kvinder, der arbejder der. Sundhedsfaren er uforsvarlig, og dette bliver så oven i købet fremmet. Er det det, vi vil? I årevis har EuropaParlamentet krævet, at dette blev undersøgt, og Kommissionen sidder med hænderne i skødet.

Dupuis
Fru formand, mine damer og herrer, fru kommissær, ikke alle medlemmer af min gruppe deler det synspunkt, jeg vil gøre gældende i det følgende. Jeg taler således i mit eget navn.
Ordføreren foreslår at fremme udviklingen af alternative afgrøder for at tilskynde bønderne i den tredje verden til at ophøre med den ulovlige produktion af narkotiske afgrøder. Den overordnede strategi, der foreslås, er indrømmelse af toldpræferencer for eksporten af lovlige landbrugsprodukter. Kort sagt, ordføreren tilbyder bønderne i den tredje verden et par ører mere for deres kartofler, mod at de giver afkald på de hundredefold større indtægter, de får ved dyrkning af ulovlige afgrøder.
Denne politik, som man har givet det højtravende navn »politikken til fremme af alternative afgrøder«, er i realiteten ikke andet end den forældede politik, som Drugs Enforcement Administration , den amerikanske DEA, har ført sidste tyve år med de noksom bekendte resultater, som jeg alligevel finder det nødvendigt at henlede den ærede ordførers opmærksomhed på.
I de sidste tyve år har DEA brugt mange hundrede millioner dollars årligt til finansiering af tusinder af hektar beplantet med ulovlige afgrøder. I løbet af de samme tyve år er produktionen og forbruget af ulovlige narkotika øget i et omfang, der bogstavelig talt er uden fortilfælde i menneskehedens forbrugsvaner.
På trods af den synlige fiasko for denne amerikanske politik, som i hvert fald ikke kan siges at have manglet midler, sætter Europa sig nu for at føre samme politik med en bevilling på ti mio ECU. Det ville alt samme være til at le ad, fru formand, hvis hele dette narkotikafænomen ikke var så tragisk. Tragisk for mange demokratier i den tredje verden, der destabiliseres af parallelle magtstrukturer, hvis enorme magt knuser dem; tragisk for vore demokratier, der langsomt men sikkert gennemsyres af beskidte penge; tragisk for hundredetusinder af europæiske borgere, der er ofre for afhængigheden af ulovlige stoffer, og som bogstavelig talt skubbes ud i kriminalitet, og tragisk for de tusinder af misbrugere, som fastlåses i marginalisering.
Efter 20-39 års vildfarelser, tragedier og forfejlede løsningsforsøg, er der nu ikke et minut længere at spilde. Staterne og det internationale samfund må have mulighed for reelt at kontrollere produktionen og distributionen af alle de stoffer, der i dag er ulovlige. Det er nødvendigt at regulere og legalisere alle former for narkotika straks. Og man må holde op med at fortælle dem, der er imod forbud, at en debat om legalisering af narkotika er spild af tid. Efter en sådan katastrofe ligger bevisbyrden nu hos fortalerne for forbud.

Blokland
Fru formand, allerførst vil jeg over for ordføreren udtrykke min glæde over den fortræffelige betænkning, som han har udarbejdet sammen med Udvalget om Udvikling og Samarbejde. I modsætning til en række udtalelser fra andre udvalg er hans betænkning afbalanceret, og han har ikke ladet sig friste til unuancerede udtalelser om liberalisering og legalisering. For det er ikke det, det drejer sig om her. Med forslaget sigter Kommissionen mod at sætte udviklingslandene i stand til effektivt at bekæmpe narkotikamisbruget, og den vil inddrage disse lande i det allerede eksisterende internationale samarbejde på dette punkt. Vi er nu bedt om at se på dette forslag ud fra en udviklingspolitisk synsvinkel.
Det er derfor det, som vi skal gøre. Mennesker i udviklingslande dyrker ikke koka og valmuer, fordi de er principielt overbevist om, at narkotika skal forhandles frit; for det meste dyrker de disse planter udelukkende for at overleve. Og i mellemtiden forårsager dyrkningen og handelen også i deres egne, ofte tilstrækkeligt ramte lande, mange økonomiske og sociale problemer. Det er rystende at måtte konstatere, at Europa indtil nu ikke har gjort ret meget godt for udviklingslandene. Samtidig erfarer jeg det som rystende, at man nu igen forsøger at føre diskussionen om liberalisering på bekostning af denne betænknings virkelige emne.
Vi må ikke glemme, at narkotikadyrkningen ofte er en følge af et dybere liggende problem: fattigdom. Udarbejdelsen af en international samarbejdspolitik med udviklingslande til bekæmpelse af det verdensomspændende narkotikaproblem er nødvendigt. Det vil imidlertid ikke nytte noget, hvis vi i Europa ikke er i stand til virkelig at tilbyde disse lande et perspektiv om en bedre fremtid. Undersøgelser viser, at Europa mere har udviklet sig i retning af et lukket marked med hensyn til udviklingslandene end til et åbent marked. Så længe vi ikke tager vor udviklingspolitik alvorligt, men undergraver den med vor økonomiske politik, må vi ikke forvente, at programmer som dette vil resultere i ret meget godt. Jeg vil derfor helhjertet støtte ændringsforslag nr. 2 til hr. Lieses betænkning, hvori dette aspekt nævnes. Også de andre ændringsforslag, hvori det forsøges at anvende hjælpen så direkte som muligt og så konkret som muligt, støtter jeg.

Blot
Fru formand, mine damer og herrer, vi behandler i dag en yderst interessant betænkning om en nyttig idé, nemlig at bistå de mindst udviklede lande med at opgive dyrkningen af narkotiske afgrøder til fordel for alternative afgrøder. Dog fokuseres der i betænkningen mest på de økonomiske aspekter og mindre på de magtrelationer, der er et integreret aspekt af problemet. I mange tilfælde tvinger narkohandlere hele befolkninger til at dyrke narkotika, og problemet er ikke så meget af økonomisk karakter som et spørgsmål om reel politisk suverænitet og i sidste instans nærmest et militært problem.
Som ordføreren helt korrekt bemærker, er de bevillinger, som Den Europæiske Union opfører til dette formål, alt for begrænsede i forhold til størrelsen af den udfordring, som narkomarkedet udgør i dag.
Men det er ikke kun bevillingerne, der er begrænsede. Jeg er bange for, at det samme gælder hensigterne, når det kommer til stykket. Sådan som situationen har udviklet sig i dag, er det for at bekæmpe narkotikafænomenet nødvendigt at træffe ekstraordinære foranstaltninger. Efter vores mening kan dette ikke gøres uden genindførelse af dødsstraf for de store forhandlere, sådan som det praktiseres i Singapore med megen succes.
Af velkendte ideologiske årsager vil man end ikke overveje en sådan løsning, men foretrækker at behandle de problemer, der er forbundet med narkotikahandel, ud fra en økonomisk vinkel, at afsætte budgetmidler til undersøgelser, selv om effektiviteten heraf ikke er dokumenteret. Man glemmer, at narkohandlere ikke blot driver en afskyelig form for handel, men i realiteten er mordere, og at problemet følgelig ikke kun kan behandles økonomisk, men også skal behandles politisk, og jeg vil endog sige militært i betragtning af det omfang, den ulovlige handel i dag har antaget.
Der har hidtil ikke været noget tegn på en sådan hensigt fra Den Europæiske Union og dens medlemsstaters side. Derfor er betænkningen god, men endnu en gang har man efter vores mening undladt at tage fat på problemets kerne.

De Luca
Fru formand, ærede kolleger, Udvalget om Udvikling og Samarbejde er i en kritisk situation over for betænkningen af Liese, fordi den bygger på et forslag fra Kommissionen, hvori det virke fra Den Europæiske Unions side, der var forudset i bekæmpelsen af narkotika i ulandene, byggede på en absolut ineffektiv strategi. For øvrigt giver Kommissionens dokument udtryk for en vis mistillid, når det hævdes, at det internationale samfund, herunder Den Europæiske Union, må tage det tilsyneladende nederlag for virket i bekæmpelsen af narkotika til efterretning. Dette nederlag skyldes visse økonomiske love, som også gælder for narkotikasektoren.
I det foreliggende forslag betones betydningen af de generelle præferenceordninger. Men det er dog ikke på nogen måde sikkert, at disse tilfalder de små landbrugere, der har dyrket basisprodukter i stedet for narkotikaplanter, eller på nogen måde har nedbragt størrelsen af de arealer, hvorpå der dyrkes planter til produktion af narkotika.
Produktionen, forhandlingen og brugen af narkotika er vokset uforholdsmæssigt i de seneste år, og denne tendens bekræftes ved Interpols oplysninger, hvoraf f.eks. fremgår, at mængden af kokain, der beslaglægges i Europa, er vokset 200 gange på 30 år. Det står nu klart, at den ulovlige handel og de dermed forbundne aktiviteter på grund af de økonomiske gevinster, der kan hentes, er årsager til korruption på alle niveauer og infiltration af kriminelle organisationer i den offentlige forvaltning og det økonomiske liv.
Narkotikaproblemet er et politisk problem netop i producentlandene, fordi kartellerne som bekendt udnytter de ressourcer, de har samlet, til at infiltrere de demokratiske og økonomiske processer i deres lande og påvirke deres politik og overtage kontrollen med nøglesektorer inden for erhvervslivet og finansverdenen. Problemet har verdensomspændende dimensioner og ligger netop inden for rammerne af den samarbejdspolitik og den udviklingsbistand, som Europa skal lægge størst vægt på i situationen, med henblik på at sætte fokus på alle sider af fænomenet og vurdere de politikker, der hidtil er fulgt og sørge for at iværksætte nye former for indgreb, der kan styrke samarbejdet mellem producentlandene og importlandene og mellem de offentlige myndigheder på alle niveauer, samt vurdere muligheden af radikale holdningsændringer og særlige former for politik for indgriben. Politikken med ødelæggelse af plantager og finansieringen af alternative former for produktion har, således som det erkendes i alle undersøgelser og analyser, spillet fallit.
For så vidt angår bevillinger bemærkes det i det forelagte forslag, at Kommissionen, medens der hidtil har været afsat visse kvoter til foranstaltninger til nedbringelse af efterspørgslen, synes næsten at ville halvere de bevillinger, der er til rådighed for bekæmpelsen af efterspørgslen. Dette sker i et øjeblik, hvor det i stadig videre omfang erkendes, at narkotikaproblemet kun kan løses ved nedbringelse af efterspørgslen, hvilket Kommissionen selv i øvrigt har erkendt, når den omtaler det voksende forbrug af narkotika.
Kommissionen må derfor på ny undersøge fordelingen af midlerne. Der må endvidere fastsættes regler vedrørende samfinansiering.
Endelig bør respekten for menneskerettighederne inden for narkotikabekæmpelsen være et mål for Unionen, og dette gælder ikke blot inden for rammerne af forebyggende foranstaltninger, behandling og resocialisering af narkomaner. Narkotikalovgivningen og dens håndhævelse gennem politi- eller militærstyrker kan nemlig også indebære risiko for krænkelser af menneskerettighederne, som på en måde kan bakkes op af Fællesskabet.

Amadeo
Fru formand, produktionen af, handelen med og forbruget af narkotika er vokset uforholdsmæssigt i de seneste år. Oplysninger fra Interpol om beslaglæggelse af narkotika viser klart tendenserne fra de seneste år. De steg fra 1.366 kg heroin i Europa i 1989 til 6.100 kg i 1990, og fra 59 kg i 1977 til 1.291 kg i 1993. For så vidt angår amfetamin var den samlede beslaglagte mængde på 380 kg i 1990, mod 184 kg i 1989. Den ulovlige handel med hash og marihuana vokser overalt i verden. I 1990 beslaglagdes 211 tons i forhold til 160 i 1989 og 242 i 1992. Det er nu klart, at denne ulovlige handel og de ulovlige aktiviteter, der er forbundet med den på grund af de store økonomiske gevinster, der er at hente, medfører korruption på alle niveauer og infiltration af kriminelle organisationer i den offentlige forvaltning og det økonomiske liv.
Narkotikaproblemet er af verdensomspændende karakter. De internationale karteller anlægger en stadig mere aggressiv og ekspansionistisk politik under deres indtrængen på nye markeder med nye former for narkotika, med distributionssystemer, der er under bestandig udvikling, og med en stadig mere udviklet evne til at skjule og overføre fortjenesterne på handelen. Der er først og fremmest tale om et politik problem, netop i producentlandene, fordi det er velkendt, at kartellerne benytter de ressourcer, der opsamles til at blande sig landenes demokratiske og økonomiske processer, bestemme den politik, der skal føres, og overtage kontrollen med nøglesektorer inden for erhvervslivet og finansverdenen.
Den organiserede kriminalitet kan beskæftige de bedste hjerner, benytte sig af den mest avancerede teknologi, de mest indflydelsesrige eksperter til hvidvaskning og drage fordel af mange muligheder for at handle ustraffet og steder, hvor den ikke kan straffes. Kære kolleger, der må indledes krig mod narkotika på alle områder. Det er en etisk og absolut forpligtelse, vi må påtage os for at gøre det muligt for vore børn at leve i en fremtid, hvori livets værdier og glæder ikke ødelægges af narkotika. Der er tale om et virkeligt engagement, der kræver seriøse svar. Man kan ikke bekæmpe en hær af organiserede forbrydere med demagogisk snak. Vejen vil blive lang og vanskelig og er endnu ikke på nogen måde sikker, men frie mennesker, der har tro på livet, har pligt til at gennemløbe den. Når problemet er af verdensomspændende karakter, er det netop inden for rammerne af samarbejdspolitikken og udviklingshjælp, at Europa kan og skal foretage sig alt for at bekæmpe alle sider af fænomenet, vurdere, hvad det har gjort, og finde frem til nye former for indgreb, der kan stimulere samarbejdet mellem producentlandene og importlandene og myndighederne på alle niveauer. Tiltaget skal være verdensomspændende, og der må i FN foretages en fornyet undersøgelse af resultaterne af de former for narkotikapolitik, som hidtil er ført, og eventuelt foretage revision af de FN-konventioner, som gælder på området.
Vi er helt klar over, at Unionens beføjelser er meget små, men vejen bør tilbagelægges i en finansiel nord-syd-ramme inden for narkotikasektoren.

McGowan
Fru formand, inden kommissæren svarer på hr. Lieses fremragende betænkning og meddeler os Kommissionens holdning til de forskellige ændringsforslag, vil jeg gerne have bekræftet, at Kommissionen er blevet informeret om, at ændringsforslag nr. 31, 32, 34 og 35 af hr. De Coene og fr. d'Ancona og PSE-Gruppen, er trukket tilbage.

Gradin
Fru formand, kampen mod narkotika er et prioriteret spørgsmål for Kommissionen. Narkomisbruget vækker stor bekymring i hele verden. Mellem 40 og 50 millioner mennesker er afhængige af ulovlig narkotika. Gennem de seneste år er antallet af narkomaner steget dramatisk også i udviklingslandene. Inden for EU er hundrede tusinder af mennesker afhængige af narkotika. Det er en meget alvorlig situation.
Kommissionen har en klar politik på dette område. Tyngdepunktet ligger på en indsats for at bekæmpe indførslen og efterspørgslen, en indsats for at bekæmpe den illegale handel og en indsats inden for det internationale samarbejde. Det er væsentligt for EU at have et tæt samarbejde med udviklingslandene i kampen mod narkotikamisbruget. Det drejer sig om at yde bistand på en måde, således at folk ikke tvinges ind i narkotikaproduktion af ren fattigdom. De skal have mulighed for at få indtægter fra alternative afgrøder. Det drejer sig om sammen med andre internationale organisationer at støtte landenes egen indsats. Hvis problemet skal kunne håndteres på en effektiv måde, skal indsatsen sættes ind på flere områder. Dette indebærer helt konkret, at de foranstaltninger, der vedtages, som målsætning bør have at mindske både udbud og efterspørgsel samt at bekæmpe ulovlig handel og hvidvaskning af penge.
Kommissionen hilser hr. Lieses betænkning velkommen samt det udmærkede arbejde, som er udført i de korresponderende udvalg. Arbejdet følger i vidt omfang den analyse og de retningslinier, som Kommissionen har foreslået. Der er fremsat et stort antal ændringsforslag. Desværre har vi ikke fået besked om, hvorvidt disse ændringsforslag er blevet trukket tilbage. Af de ændringsforslag, som er fremsat, har Kommissionen accepteret følgende: 1, 3, 4, 6, 7, 9, 11, 13, 14, 16, 17, 19, 21, 28, 30 og 33. Hvad angår ændringsforslag 5, 8, 10, 15, 18, 20, 22, 23, 25, 27, 29 og 36 er de problematiske rent sagligt og kan derfor ikke accepteres af Kommissionen.
I ændringsforslag 5 foreslås det, at de associerede lande skal have mulighed for at afvise evalueringskriterierne. Kommissionen er eneansvarlig for evalueringen, og det er således rimeligt, at det også er Kommissionen, der træffer beslutning om disse kriterier.
Ændringsforslag 8 vedrører Den Europæiske Udviklingsfond. Dette er ikke et finansieringsorgan, som tilhører Fællesskabet, og dermed er det ikke muligt i en retsakt, som angår budgetposter, at henvise til andre finansieringsorganer.
Ændringsforslag 10 vedrører en prioritering af direkte foranstaltninger til bekæmpelse af narkotika. Dette vil betyde en alt for stor indskrænkning af Kommissionens handlefrihed i forbindelse med samarbejdet med udviklingslandene.
I ændringsforslag 15 foreslås en grænse på 10 % bl.a. vedrørende evalueringer af projekter. Kommissionen mener, at dette kan udgøre en begrænsning på udarbejdelsen af projekter, og at det vil medføre en uheldig indskrænkning af evalueringsmulighederne.
I ændringsforslag 18 foreslås en henvisning til artikel 205. Eftersom der er tale om en retsakt, der indgår i fællesskabsretten, skal samtlige traktater overholdes. Det er hverken nødvendigt eller relevant at begrænse sig til en enkelt artikel.
I ændringsforslag 20 foreslås en ændring af budgetbestemmelserne for De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, hvilket Kommissionen ikke kan acceptere.
Ændringsforslag 22 vedrører udvalgsproceduren og Rådets afgørelse fra juli 1987. Dette spørgsmål kan kun behandles inden for rammerne af regeringskonferencen i 1996.
Ændringsforslag 23 og 25 vedrører aflæggelse af beretning til Parlamentet med to beretninger om året. I Kommissionens forslag tales der om én årlig rapport. Kommissionen mener, at den gennem artikel 10 i sit forslag opfylder de to legitime krav til, at Kommissionens virksomhed skal være åben, og at den skal koncentrere sig om projektforvaltning.
Ændringsforslag 27 vedrører indgreb over for ulovlig handel. Kommissionen ønsker ikke at indskrænke sine muligheder for at gribe ind over for ulovlig import og fremstilling af ulovlige stoffer og kan derfor ikke godkende ændringsforslaget.
Ændringsforslag 29 drejer sig til dels om samme spørgsmål som 10, altså en grænse på 10 %, og der henvises desuden til undersøgelser og samarbejde med særlige organer. Spørgsmålet om grænsen på 10 % har jeg allerede været inde på, og jeg vil gerne tilføje, at Kommissionens undersøgelser generelt gennemføres af eksperter.
Ændringsforslag 36 drejer sig om kontrol af kokabladenes anvendelse. Det har vist sig at være meget vanskeligt at kontrollere dette.
Ændringsforslag 2, 8 og 12 udgør en gruppe, som Kommissionen kan acceptere efter visse redaktionelle ændringer, som ikke betyder nogen ændring af indholdet. Kommissionen kan kun acceptere dele af ændringsforslag 26 og 31.
I ændringsforslag 2 foreslås en formulering om, at Unionen ikke skal vedtage foranstaltninger, som medfører indkomsttab og større fattigdom i syd. Kommissionen deler i princippet opfattelsen af, at Det Europæiske Fællesskab ikke skal vedtage foranstaltninger, der får negative konsekvenser for udviklingslandene. Den er dog af den opfattelse, at Det Europæiske Fællesskab ikke kan forpligte sig til ikke at vedtage sådanne foranstaltninger. Kommissionen foreslår, at der henvises til nødvendigheden af at overvinde fattigdommen i udviklingslandene.
I ændringsforslag 8 refereres der bl.a. til Dublin-Gruppens definition. For at skabe større klarhed foreslår Kommissionen, at man som bilag til betænkningen vedlægger Dublin-Gruppens definition af alternativ udvikling.
Ændringsforslag 12 vedrører beskyttelse mod repressalier. Kommissionen kan med tanke på arten af de øvrige foranstaltninger, som den normalt støtter, ikke forpligte sig til at beskytte bønderne mod eventuelle repressalier fra narkoforhandlernes side.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at Kommissionen lægger stor vægt på samarbejdet med udviklingslandene hvad angår bekæmpelsen af narkotikamisbruget. Vi glæder os over Europa-Parlamentets store engagement i spørgsmålet.

Formanden
Mange tak, fru Gradin!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Handlingsprogram for civilbeskyttelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0100/96) af González Alvarez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets afgørelse (KOM(95)0155 - C4-0221/95-95/0098(CNS)) om indførelse af et EF-handlingsprogram for civilbeskyttelse.

González Álvarez
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, vi befinder os i det internationale årti for forebyggelse af naturkatastrofer, som afsluttes i år 2000. I 1994 har der været 580 naturkatastrofer, der har kostet 16 000 mennesker livet og mere end 65 mio USD i materielle skader. Derfor er etableringen af et EF-handlingsprogram for civilbeskyttelse af allerstørste vigtighed for at kunne foregribe naturkatastrofer og også menneskeskabte katastrofer, dvs. teknologiske og industrielle katastrofer.
Vi har i denne mødeperiode afholdt en forhandling i anledning af tiårsdagen for Tjernobyl-katastrofen, der er et mønstereksempel på katastrofer forårsaget af menneskers uansvarlighed og uforsigtighed. Tjernobyl-katastrofen viser klart, at der er et stort behov for europæiske civilbeskyttelsesforanstaltninger.
I 1985 fastsatte et første ministermøde grundlaget for et EF-samarbejde på området civilbeskyttelse. Og siden 1984 har Europa-Parlamentet flere gange udtalt sig til fordel for indførelse af effektive foranstaltninger, først og fremmest på forebyggelsesområdet.
I den resolution, der vedtoges i oktober 1994 henvises der til en erklæring i slutakten til Unionstraktaten, som fastsætter, at Kommissionen senest i 1996 skal forelægge Rådet en rapport om spørgsmålet om medtagelse af et særligt afsnit om civilbeskyttelse i traktaten. Derfor har vi medtaget det ændringsforslag, fru Díez de Rivera forelagde i Miljøudvalget, som ikke blev vedtaget der, men som understreger nødvendigheden af, at regeringskonferencen i 1996 etablerer et retsgrundlag for civilbeskyttelse.
Bedre forudsigelsesmetoder, forebyggelse, uddannelse, oplysning og bevidstgørelse af borgerne, selvbeskyttelse og kollektiv solidaritet, samarbejde og koordinering mellem lokale, regionale og nationale myndigheder er de vigtigste foranstaltninger i forslaget til handlingsprogram, og udvalgets ændringsforslag uddyber og supplerer disse. Endvidere understreges nødvendigheden af særlig hensyntagen til de isolerede regioner i den yderste periferi, der har særligt store vanskeligheder og hyppigt rammes af nødsituationer (tyfoner, brande, orkaner, osv.).
Ikke-statslige organisationers rolle og nødvendigheden af tilstrækkelig finansiering har også været genstand for andre ændringsforslag, der er vedtaget i Miljøudvalget. Vi har stor respekt for de forslag, der er fremsat af hr. Schnellhardt, som vi har drøftet sagen med, men vi har måttet afvise nogle af dem, bl.a. forslaget vedrørende det udvalg, som vi kalder rådgivende, men som hr. Schnellhardt foreslår skal have besluttende myndighed og sammen med Kommissionen forvalte foranstaltningerne til civilbeskyttelse. Dette er vi uenige i, da det efter vores opfattelse er ensbetydende med at gennationalisere foranstaltningerne, og da økologiske nødsituationer og katastrofer normalt ikke kender grænser, er det at foretrække, at Kommissionen kan træffe beslutning om fælles foranstaltninger, selvfølgelig efter konsultering af det rådgivende udvalg, hvor medlemsstaterne er repræsenteret. Et sådant udvalg er omhandlet i forslagets artikel 4, og efter vores mening er det tilstrækkeligt, at det i forslaget eksplicit anføres, hvordan Kommissionen skal samarbejde med udvalget.
I begrundelsen henstiller Miljøudvalget indtrængende til oprettelse af en interventionsfond i Unionen med henblik på effektivt at understøtte behovene for intervention i krisesituationer. Dette ville efter vores mening ikke medføre øgede udgifter, men simpelthen fungere således, at Kommissionen og institutionerne i en katastrofesituation dag for dag, måned for måned sender penge til de berørte lande for at bistå dem med at overvinde følgerne. En sådan interventionsfond er vigtig, da den vil kunne bidrage til hurtigere og mere effektive interventioner.
Til sidst vil jeg gerne rette en tak til Miljøudvalgets medlemmer, der har bidraget til at forbedre betænkningen, til Kommissionens repræsentanter, som har bistået undervejs, og til Miljøudvalgets sekretariat, som med sit samarbejde ligeledes har bidraget til færdiggørelsen af denne betænkning, der eventuelt ikke ser ud af så meget, når den forelægges her på plenarmødet, men som jeg for mit vedkommende finder uhyre vigtig.

Díez de Rivera Icaza
Fru formand, det foreliggende forslag til beslutning om dette så vidtrækkende spørgsmål om civilbeskyttelse forekommer fattigt og ukonkret på trods af ordførerens ihærdige forsøg på at forbedre det. Manglen på effektivitet i medlemsstaternes samarbejde på dette område, der bl.a. skyldes mangel på personale, har i mange år forsinket etableringen af en sammenhængende og effektiv politik, selv om Parlamentet i mere end ti år har henledt opmærksomheden på nødvendigheden af etablering af mekanismer til forebyggelse, gensidig bistand, uddannelse, ibrugtagning af nye tekniske instrumenter og koordinering og uddannelses- og oplysningskampagner.
Også det femte handlingsprogram på miljøområdet viede området civilbeskyttelse et særligt afsnit i forlængelse af afsnittet om nuklear sikkerhed og beskyttelse mod stråling, idet Tjernobyl, som vi så i går, stadig er i frisk erindring hos alle.
Men når civilbeskyttelse er et nøgletema - hvad det er - for såvel borgerne i Den Europæiske Union som for Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget, selv om det besynderligt nok først behandles på dette fremskredne tidspunkt i mødeperioden, men, som jeg var ved at sige, hvordan kan det så være, at traktaten om Den Europæiske Union kun medtager dette spørgsmål i den første erklæring, i betragtning af at en tværnational indfaldsvinkel og samarbejde mellem staterne er nøglen til effektiv intervention? Den vage og nærmest forvirrede formulering i artikel 3 c) og et nærmest ikke-eksisterende retsgrundlag er, hvad vi har at byde på til bekæmpelse af alvorlige økologiske katastrofer, såsom olieudslip, ulykker under transport af farlige stoffer, radioaktivt udslip fra atomkraftværker, brand ved lynnedslag, osv. Derfor går jeg for mit vedkommende ind for, at regeringskonferencen tager dette emne op, og jeg takker fru González Álvarez for hendes udtalelser om det ændringsforslag, jeg har fremsat til betænkningen.
Når dette er sagt, skal det dog også siges, at noget selvfølgelig er bedre end intet. Og at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse med sine ændringsforslag har bidraget til at forbedre Kommissionens tekst, navnlig med understregningen af behovet for forebyggelse, oplysning, samarbejde og fælles ansvar samt hensyntagen til de særlige problemer, der gør sig gældende i små øområder og ikke-statslige organisationers værdifulde samarbejde i mange katastrofesituationer.
Til sidst vil jeg atter en gang takke fru González Álvarez, selv om jeg tror, at de europæiske borgere ville have foretrukket en mere ambitiøs og konkret tekst.

Schnellhardt
Fru formand, mine damer og herrer. I forbindelse med civilbeskyttelse drejer det sig om et område, der hidtil har ligget i det yderste randområde for Fællesskabets kompetence. Medlemslandene har hidtil handlet gennem internationalt samarbejde. Det foreliggende kommissionsforslag vælger den rigtige indgangsvinkel. Det supplerer de hidtidige fælles aktiviteter på området civilbeskyttelse med et fælles handlingsprogram.
Hvad drejer det sig i denne forbindelse om? Forslaget til handlingsprogrammet går ud fra, at civilbeskyttelse hører ind under medlemslandenes kompetenceområde, da det i tilfælde af katastrofer er afgørende for en hurtig og effektiv hjælp, at aktørerne på lokalt og regionalt plan handler effektivt. Europæiske aktiviteter bør derfor begrænse sig til at gribe supplerende ind, nemlig der, hvor der er behov for grænseoverskridende handling. Kort sagt, det drejer sig om overførsel af fagviden samt om gensidig hjælp og udveksling af erfaringer.
Denne indsigt lå til grund for de hidtidige aktiviteter. Jeg mener, at det bør man principielt holde fast ved. Det har førhen gentagne gange vist sig, at der især var stor interesse for overførsel af knowhow. Jeg hilser imidlertid også de nye forslag velkomne, der handler om de europæiske borgeres selvbeskyttelse. En øget selvbeskyttelse kan i væsentlig grad bidrage til, at de skader, der opstår ved katastrofer, bliver begrænset eller reduceret.
I Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse blev der fremsat nogle supplerende forslag til indholdet af det kommende handlingsprogram. Disse forslag kan min gruppe i stor grad bifalde. Men der forskellige indgangsvinkler i forbindelse med spørgsmålet om, hvordan det kommende handlingsprogram skal gennemføres, navnlig spørgsmålet om, hvem der i sidste ende beslutter, hvilke foranstaltninger der skal træffes. Hidtil har der været det såkaldte korrespondentnet til civilbeskyttelse, et net, der bestod af repræsentanter fra medlemslandene. Dette net var ansvarlig for gennemførelsen af de europæiske aktiviteter. Kommissionen foreslår nu, at den selv skal have det afgørende sidste ord, og, fru González Alvarez, det er nu engang ikke sådan, at Udvalget bare siger sin mening og så bliver denne omsat, det er lige det modsatte, der gør sig gældende.
Det nye Udvalg om Civilbeskyttelse, der også består af repræsentanter for medlemslandene, ville derfor kun få en slags rådgivende funktion. Det får blot at vide, om Kommissionen følger dets henstillinger eller ej. Det går efter min mening ikke. Jeg vil kraftigt anbefale Europa-Parlamentet at indtage en anden holdning her. Jeg plæderer for at give Rådet det sidste ord i tilfælde af og kun i tilfælde af, at Kommissionen og Udvalget er af forskellig opfattelse. Jeg ved i den forbindelse meget vel, at Europa-Parlamentet har en differentieret og kritisk holdning til komitologispørgsmålet, i mange tilfælde med rette, synes jeg.
Men det drejer sig for mig ikke om ubeset at overlade beslutningskompetencen til Rådet og fratage Kommissionen og Parlamentet ansvaret. Det er nemlig vor opgave at finde en passende fælles handlingsform for en aktivitet, der ligger i randområdet for Fællesskabets kompetence. En løsning à la Kommissionens ville jeg kun finde anvendelig, hvis der blev optaget en separat paragraf om civilbeskyttelse i traktaten. Men - og her må jeg modsige Dem, Fru González Alvarez - dette er der ikke fremsat forslag om, hverken af Kommissionen, Refleksionsgruppen eller Parlamentet. Det er slet ikke et tema på regeringskonferencen. Vi får ikke denne passus ind i traktaten og må derfor underordne os nye former. Lad os være konsekvente og holde os inden for de rammer, vi selv har sat os som målestok, og lad os i det mindste anvende komitologiproceduren.

Pollack
Fru formand, jeg glæder mig meget over forslaget om indførelse af et handlingsprogram for civilbeskyttelse. Det har været længe undervejs - sandsynligvis fordi traktaten, som vi har hørt, ikke giver særlig kompetence til aktioner på dette område. Programmet måtte foreslås under den almene artikel 235. Vi kan kun håbe på, at det ikke vil blive blokeret på samme måde som fattigdomsprogrammet og handlingsprogrammet for ældre, som har samme retsgrundlag.
Der er vægtige argumenter for en fremtidig traktatændring på dette område, ikke fordi Den Europæiske Union ønsker at diktere medlemsstaterne deres civilbeskyttelsespolitik - langtfra; men fordi udveksling af fremgangsmåder og aktioner med henblik på at undgå grænseoverskridende katastrofer, såsom oversvømmelser, brand og terrorhandlinger, bør kunne koordineres på europæisk plan, hvor dette er hensigtsmæssigt.
Jeg er stolt over at kunne støtte Londons brandvæsen, som er verdens største og sandsynligvis også bedste. Det har lidt under alvorlige finansielle nedskæringer og indskrænkninger i den seneste år under den nuværende britiske konservative regering, og det går stærkt ind for disse udvekslinger over grænserne, hvor det vil kunne fortsætte sin kampagne for at fremme Hazchem-systemet og udveksle ekspertise i katastrofebekæmpelse med andre lande i Den Europæiske Union og måske også længere mod øst. Jeg tror, Parlamentet vil godkende midlerne på 1997budgettet, når først dette vigtige handlingsprogram er blevet vedtaget af Rådet, og jeg håber, Rådet vil lytte til vore argumenter for programmet og vedtage det snarest muligt.

Gradin
Fru formand, Kommissionen ønsker at takke Miljøudvalget og Budgetudvalget og navnlig fru González Alvarez og fru Gredler for deres arbejde med og engagement i betænkningen. Overalt i verden sker der katastrofer. Alle borgere i Europa er udsat for en mængde forskellige risici. Det kan dreje sig om jordskælv, skovbrande og vulkanudbrud i Unionens sydlige del og oversvømmelser, uvejr og risici af teknisk art i hele Unionen.
Fællesskabets samarbejde med hensyn til redningstjenester har til formål at øge sikkerheden. Det gælder i sammenhæng med både naturkatastrofer og tekniske katastrofer for borgere, miljø og ejendom. De vigtigste bestanddele i dette samarbejde er, at man deler hinandens erfaringer, tager ved lære af tidligere hændelser og samordner medlemsstaternes indsats med hensyn til redningstjenester. Forslaget indebærer også et retsgrundlag for budgetpost B43300 om redningstjenester og miljøkatastrofer.
Lad mig nu, fru formand, gå over til de fremsatte ændringsforslag. Kommissionen kan acceptere mange af forslagene. Ændringsforslag 3, 5, 6, 7, 9, 11, 12, 13, 15 og 19 forbedrer teksten og gør den tydeligere og udbygger Kommissionens forslag. Kommissionen acceptere dem i deres helhed eller hvad angår deres saglige indhold. Visse ændringsforslag skal gøres tydeligere. Det gælder ændringsforslag 2, 4, 8, 10, 14, 20, 21, 22, 23, 24 og 31, som altså kan accepteres delvis.
Visse ændringsforslag kan Kommissionen imidlertid ikke acceptere. Vi mener, at Kommissionens forslag til udvalgsprocedure skaber den bedste balance mellem institutionerne, hvilket betyder, at ændringsforslag 16, 17, 18, 27, 28 og 30 ikke kan accepteres. Kommissionen foreslår nemlig en udvalgsprocedure af type 1. En ændring til en anden procedure ville betyde, at beslutningsprocessen mister effektivitet.
Ændringsforslag 25 indebærer, at frivillige organisationer vil kunne modtage støtte fra Fællesskabet til deres arbejde. Resolutionen om gensidig bistand, som blev vedtaget i juli 1991 af Rådet og medlemsstaternes repræsentanter, indebærer imidlertid, at kun de kompetente myndigheder kan søge om og få støtte inden for Unionen. Frivillige organisationer er ikke myndigheder og kan dermed ikke godkendes. Men vi må huske på, at frivillige organisationer spiller en meget vigtig rolle i medlemsstaternes redningstjenester. Derfor har vi al mulig grund til at opmuntre deres aktiviteter.
I ændringsforslag 26 foreslås det, at man på regeringskonferencen i 1996 giver redningstjenesten et specifikt retsgrundlag. Et handlingsprogram er imidlertid ikke det rette sted at fremsætte synspunkter om, hvad regeringskonferencen skal føre til, og derfor kan vi ikke acceptere dette ændringsforslag.
Gennem de fremsatte ændringsforslag mener jeg, at forslaget om redningstjenester er blevet forbedret betydeligt. Samtidig vil jeg minde om, at der ikke er afsat nogen bevillinger inden for budgetposten for redningstjenester, dvs. B-3300 for 1996, trods Miljøudvalgets udmærkede betænkning. Det er en situation, som vil medføre store problemer. Kommissionen kan derfor ikke støtte aktiviteter som de tre simuleringsøvelser, der skal gennemføres i Italien, i Sverige og ved den tysk-hollandske grænse. Dette gælder ligeledes den europæiske brandskoles sommerkursus i brand- og redningstjeneste. Situationen kan imidlertid forbedres, hvis Parlamentet uden tøven godkender den ansøgning om overførsel af bevillinger til budgetposten for redningstjenester, som Kommissionen regner med at indgive meget snart.

Formanden
Mange tak, fru Gradin!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 19.45)

