Тържествено заседание - Двадесета годишнина от обединението на Германия
Председател
Скъпи колеги, госпожи и господа, позволете ми от ваше име да приветствам в Европейския парламент всички наши почетни гости. Благодаря ви,че дойдохте. Много от нас си спомнят - някои от нас, които са твърде млади, знаят от историята - за обединението на Германия преди 20 години.
На него присъстваха четирима велики световни лидери: президентът на Съединените американски щати, Джордж Буш старши, ръководителят на Съветския съюз, Михаил Горбачов, министър-председателят на Обединеното кралство, Маргарет Тачър, и президентът на Франция, Франсоа Митеран, и, разбира се, външните министри на четирите държави, преговарящи за договора за обединението.
Днес един от външните министри е при нас. С удоволствие приветствам с добре дошъл в Европейския парламент Ролан Дюма. Много се радваме да Ви видим.
Приветстваме също така и двамата германски ръководители по онова време: канцлера на Западна Германия, Хелмут Кол и министър-председателя на Източна Германия Лотар де Маициере. Добре дошли в Европейския парламент 20 години по-късно.
Европейските институции изиграха много важна роля за обединението на Германия. Бих желал също така да приветствам с добре дошъл, от името на всички нас: добре дошъл у дома на Енрике Барон Креспо, бивш председател на Европейския парламент. Енрике, това е Вашият дом! Благодаря Ви за присъствието.
И не на последно място, разбира се, председателя на Европейската комисия по онова време, председателя Жак Делор. Много се радваме да Ви видим. Изключително сме благодарни и си спомняме много добре Вашите изказвания от онези времена. Вие бяхте голям поддръжник на единството на Германия и това беше много важно за всички нас. Нямаше да има обединение на Европа, ако го нямаше обединението на Германия. Онези дни бяха забележителни за нашия континент и ние можем да се гордеем с това, и винаги ще помним онези времена.
(Парламентът удостоява оратора с ръкопляскания със ставане на крака)
Лотар де Маициере
Г-н председател, г-н Делор, госпожи и господа, гледайки наоколо, забелязвам много известни и познати лица и съм много доволен, че виждам всички ви отново.
За мен е огромна част да имам възможност да говоря пред вас по този случай днес в Европейския парламент. Това дава да се разбере, че обединението на Германия не беше просто национален въпрос, но също и основен европейски въпрос. Бих могъл дори да кажа, че с обединяването на Германия ние сложихме край на заблудения национализъм на европейските народи. Поради това бих желал да използвам възможността, предоставена ми във връзка с тази годишнина и моето изказване, за да призова всички хора на Европа да се стремят към постигане на всички неща, които ни обединяват. Днес 7 октомври е подходящ ден за този случай, тъй като той отбелязва основаването на Германската демократична република (ГДР) преди 61 години. В продължение на 40 години Денят на републиката беше отбелязван пищно и дори показно на 7 октомври.
Аз обаче станах министър-председател, за да преустановя съществуването на ГДР и за да поведа източногерманците към обединение. Ние не сме имали възможност да решим открития германски въпрос по друг начин освен в контекста на европейското единство. Европейският съюз, базиран на основите на Договора от Рим, показа, че държавите в Европа са си взели правилна поука от ужасите на две световни войни. През 1957 г. канцлерът Конрад Аденауер гарантира, че в Договорите е заложено пълноправното членство на източногерманците в случай на обединение. Това промени смисъла на преамбюла към Германската конституция, който говори за действия от името на онези, които не са били допуснати да участват в реална политика. В резултат на това германският въпрос продължи да бъде на дневен ред, тъй като той беше едно от решенията за преодоляване на разделението на Европа. Двете неща са тясно свързани: войната, започната и изгубена от Германия, и Желязната завеса, която раздели Европа.
Един особено трагичен аспект от това беше, че хората, засегнати най-тежко от Желязната завеса, бяха същите тези, които пострадаха най-много по време на националсоциализма. Нито бунтовете в Източен Берлин през 1953 г. и в Полша и Унгария през 1956 г., нито Пражката пролет от 1968 г. успяха да разклатят сериозно основите на комунистическото управление. От този момент нататък обаче много хора в държавите от Източния блок знаеха, че системата, в която живеем, не може да бъде реформирана, а само преодоляна. Това проникновение представляваше необещаващата надежда, която ние продължихме да таим, въпреки трудните обстоятелства и поведението на хората на властта, но която повечето хора, включително и аз, вярваха, че няма да се осъществи докато са живи.
Свободата нямаше право на глас. Беше време на подтискащо мълчание и парализа. Всичко това обаче се промени през октомври 1978 г. с избора на полски кардинал за папа. Неговата вяра и неговите думи объркаха нетолерантните режими. Най-напред поляците, а след това и целия свят разбра, че този човек казваше това, което вярва и вярваше в това, което казва. Йоан Павел II беше първият виден знак за вятъра на промяната, който повя в Европа от тогава насам и който през 1989 г. се превърна в буря, довела до дълбока промяна.
(Силни ръкопляскания)
Стачките в Данзиг през 1980 г. и основаването на първите свободни профсъюзи в Източния блок дадоха да се разбере, че е започнал процес, който не може да бъде спрян. Решаващият фактор във всичко това е, че никой от хората не се бореше само за себе си. Всеки, който поставяше комунизма под въпрос, го правеше от името на всички. Това вероятно е ироничен резултат от интернационализма. Тадеуш Мазовецки и Лех Валенса промениха не само своя собствен свят, но също и нашия. Ние германците трябва да благодарим на полския народ за много неща.
(Силни ръкопляскания)
Днес следва също така да си спомним имената на други фигури, които представляваха много хора. Ще спомена само Андрей Сахаров, който извади първите камъни от стената в Берлин, дълго преди тя в действителност да падне през 1989 г.
(Ръкопляскания)
Бих желал също така още веднъж да изтъкна нашето уважение и благодарност към Унгария, която беше първата страна, проявила достатъчно смелост, за да отвори границите си.
(Ръкопляскания)
Беше време, когато хората действаха от името един на друг поради тяхната жажда за свобода. Тази дълбока промяна беше олицетворение на уникалното съвместно усилие и неговият най-важен резултат следва и трябва да бъде една устойчива във времето европейска общност. Поради това ние следва да гледаме на този опит като на предизвикателство да търсим в Европа от сега нататък неща, които ни обединяват.
(Ръкопляскания)
Аз няма да забравя как Йоан Павел II в своята реч на Бранденбургската врата през 1996 г. каза, поглеждайки назад, че хората бяха разделени един от друг със стени и смъртоносни граници. В тази ситуация Бранденбургската врата през ноември 1989 г. стана свидетел на факта, как хората се отърсват и унищожават бремето на потисничество. Затворената Бранденбургска врата представляваше символ на разделението. Когато тя най-сетне беше отворена, се превърна в символ на единство и в знак за факта, че призивът от германската конституция за реализиране на обединението на Германия е постигнат със свобода. Сега хората могат с право да заявят, че Бранденбургската врата се е превърнала във вратата на свободата. Бих желал да добавя към думите му, ако мога да го сторя като протестант от Бранденбург и наследник на хугенотите, че с падането на Берлинската стена, Бранденбургската врата се превърна в символ на европейско единство. Ние германците няма да бъдем справедливи по отношение на нашето национално единство, ако не го разглеждаме като принос към единството на Европа в резултат от историческите събития, които изтъкнах тук.
(Ръкопляскания)
Първите и единствени свободни избори за източногерманската народна камара на 18 март 1990 г. доведоха до сформирането на парламент, който представляваше истинското мнозинство на населението и изразяваше жизнеността и мощта за убеждаване на демокрацията като форма на управление. Общо 93,4% от електората отиде да гласува на изборите. Считам, че това е рекорд, който няма да бъде повторен в близкото бъдеще. Никой не остана незасегнат от тези избори. Историята ще ги разглежда като доказателство за факта, че ние източногерманците, след като се освободихме през есента на 1989 г., успяхме да установим демокрация в своята страна през пролетта на 1990 г. Народът на ГДР действа уверено и отговорно и оправда своята новопридобита свобода. Демокрация и свобода не са само абстрактни понятия. Те проникват в и определят всички аспекти на нашия живот.
На 20-та годишнина от тези избори за народна камара аз заявих в Райхстага и бих желал да подчертая още веднъж тук колко важно беше, че народната камара веднага показа ясно на всички наши съседи, че промените в ГДР и обединението на Германия не са причина за тревога. Парламентът незабавно и по своя собствена свободна воля пое отговорност за цялата история на Германия. Той сведе глава пред жертвите и гарантира на нашите полски съседи сигурни граници. Аз също така поисках прошка за участието на ГДР в сломяването на Пражката пролет. Всичко това се случи преди избирането на ново правителство, защото новата ера след края на Студената война щеше да е време на помиряване, мир и взаимност. Това поемане на отговорност само по себе си обозначи началото на работата на единствения свободно избран източногермански парламент. Всичко, което последва, беше свързано с това самопризнание и беше последствие от него, така да се каже. Това самопризнание остава в сила дори и сега, когато вече ГДР не съществува, и то се състои в задължението да търсим във всичко, което правим, нещата, които ни обединяват в Европа.
Източногерманският парламент ме натовари с отговорността да започна процеса, който да доведе до обединението на двете държави. Бих желал да изтъкна, че всички ние по онова време бяхме в състояние да постигнем тези неща, както дълго след това стана ясно, единствено в резултат от ентусиазма на хората за обединение. Изборите на 18 март 1990 г. бяха също референдум по германския въпрос. Ние обаче трябваше все пак да се посветим на изготвянето на договори и на въвеждането на наредби, обхващащи почти безкраен брой проблеми. Всички обществени области бяха подложени на основна промяна. Федералните провинции на Германия бяха въведени повторно, разделението на властите беше възстановено, както и управлението съгласно принципите на правовата държава, а образованието, полицията и административните органи бяха демократизирани. Решаващ фактор беше повторното въвеждане на местното самоуправление, датиращо още от реформата на Прусия от Стейн и Харденберг, което позволи на хората да участват в свободни местни избори на 6 май 1990 г. Ние също така изготвихме основните национални договори за икономическия, валутния и социалния съюз, Договора за обединението и накрая Договора 2+4 с обединените сили - изключително съм доволен, че виждам Ролан Дюма сред нас - който подписахме в Москва на 12 декември.
(Ръкопляскания)
През тези шест месеца ние постигнахме много и в този случай имаме право да говорим за най-усърдно работещия парламент в нашата история.
И до днес съм благодарен за факта, че всички наши партньори бяха изключително отдадени наши съратници. Има толкова много имена, които мога да спомена в тази връзка, но бих желал да посоча само имената на Михаил Сергеевич Горбачов и Джордж Буш старши. Речта за общ европейски дом беше една от основните отправни точки за политиката на Горбачов на гласност и перестройка. В крайна сметка тя отвори вратата за единството на германците. Поради това никога не бива да забравяме, че Русия е важна част от този европейски дом и че нашето партньорство с Русия е особено важно за нашето оцеляване.
(Ръкопляскания)
На основата на Атлантическия алианс Джордж Буш осигури специална защита на нашето право за самоопределение. Бих желал да спомена също така името на Жак Делор, който постигна много като председател на Европейската комисия и който ни осигури изключително важна помощ в процеса на обединение на Германия. Той беше истински приятел на германския народ. Много благодаря!
(Ръкопляскания)
Убеден съм, че обединението на Германия нямаше да получи такъв широк прием и подкрепа, ако то не беше подпомогнато в старата федерална република от Хелмут Кол, който неоспоримо е изключително велик европеец.
(Ръкопляскания)
Две важни неща се обединяват тук. В един ненадминат акт на самостоятелно освобождаване с мирни средства източногерманците свалиха един потиснически режим и събориха стената. Чрез демократични избори те успяха да осъществят фундаментална промяна. С високо вдигнати глави източногерманците заявиха "Ние сме народът", а няколко седмици по-късно, "Ние сме един народ". Тези, които постигнаха толкова много за такова кратко време, следва да бъдат изпълнени със самоувереност и гордост. Те имат причини да вярват, че могат да устоят на това, което ние днес наричаме криза и че ще стават все по-силни след всяка криза. Ние имаме опит с преобразуването.
(Ръкопляскания)
От друга страна, ние също така осъзнахме, че сме част от тази велика общност на европейските народи и част от Атлантическия алианс. Други държави и народи също защитаваха нашата свобода и направиха всичко, което е по силите им, за да ни помогнат да постигнем единство. Поради това за нас и за бъдещите поколения е важно да помним, че ние германците сами бяхме отговорни за погрома и разделянето на нашата страна. Трябва да благодарим на нашите приятели, съседи и партньори за нашето единство и свобода.
(Ръкопляскания)
Обединението обаче създаде не само Германия такава, каквато я познаваме днес. То също така донесе съществени промени в старата федерална република и в цяла Европа. Този процес на промяна продължава със същия темп. Нашият народ и нашата страна успяха да спрат да се въртят в кръг по отношение на германския въпрос. Вместо това те сериозно насочиха усилията си за постигане на другата голяма цел, залегната в германската конституция, а тя е да насърчаваме мира в целия свят, действайки като равноправен член на обединена Европа. Сега ние желаем да бъдем и имаме възможност да бъдем движещата сила за европейско единство и гарант за мир в света, тъй като постигнахме своето единство по мирен път в сътрудничество с нашите съседи и до голяма степен ние дължим това на тези съседи. Преди всичко обаче ние гледаме на тази задача като на ценна услуга, предоставяна от нашата страна. Това ще ни позволи да приложим на практика нещо навън, което във вътрешен план представлява явната същност на демокрацията. Демокрацията е не толкова състояние, колкото уникална услуга, предоставяна от всеки на обществото и за общото благо. Повече от всеки друг вид режим демокрацията призовава всеки да действа и да участва.
Същото се отнася за социалната пазарна икономика, която е нещо повече от икономическа система. Тя изисква и насърчава чувството за отговорност сред всички граждани. Тя поставя общото благо пред собствения интерес и използва собствеността в служба на обществото, без която то не може да се гарантира. Така или иначе ние трябва да продължим да си казваме, че важният въпрос е заменянето на разделението с участие в нашата страна и в Европа. Участието обаче не означава, че всеки получава по нещо. Всъщност това означава, че всеки може да допринесе с нещо и трябва да участва.
Все по-загрижен съм за нарастващото неуважение към правата, които съставляват основата на нашата свобода. Автентичността и силата на демокрацията идват единствено от отношението на гражданите. Тази концепция за гражданство е това, което ни позволява да живеем заедно като общност и ни насърчава да търсим нещата, които ни обединяват. Ние сме част от общност на народи, която гарантира правата на гражданите, стреми се към мир и благоденствие и желае да живее в мир. Според мен континентът, в който живеем, ще има положително бъдеще, ако успее да намери централната точка на ценностите справедливост, демокрация, мир и свобода и ако успее да открие единството, което изгубихме след Втората световна война. Говорехме за Западния алианс, Източния блок и конфликта изток - запад; имахме Източен и Западен Берлин; светът ни беше разделен на Изток и Запад, но той престана да има център. Почтеното търсене на нещата, които ни обединяват, е също търсене на нашия център.
Понякога съм на път да се раздразня от това, че всички неща, без които живеехме в Източна Германия и за които толкова копнеехме през толкова много години, сега се приемат за даденост и преминават почти незабелязани. Имам предвид свободата да пътуваме, свободата на словото, свободната търговия, свободата на пресата и религията. Имам предвид правото на свободни и честни избори с тайна бюлетина и правото на съвместно вземане на решения от ръководството и работниците. Хората в днешно време до такава степен приемат всичко това за даденост, че почти не го забелязват. Винаги съществува риск, че на тези неща няма да бъде обърнато внимание и че те няма да бъдат оценени. Понякога се разтревожвам, когато си спомням колко често хората са склонни да проиграят това, което са постигнали, защото го приемат за даденост и спират да го оценяват. Те също така полагат твърде малко усилия за увеличаване на своите постижения.
(Ръкопляскания)
Ние често пъти сме изправени пред трудни задачи. Сега след разширяването на Европейския съюз е нужно да му дадем и повече дълбочина. Тези задачи обаче са много по-привлекателни от повторното започване на конфликт. Много по-добре е да работим заедно за преодоляване на кризата и за решаване на проблемите, отколкото да се справяме с тях сами.
(Ръкопляскания)
Най-голямото бедствие за народите на Европа би било връщането на липсата на единство. Поради това, и по-специално на ден като днешния, нека потърсим всички неща, които ни обединяват. Правата и свободите, които посочих, съставляват основата и центъра на нашето общество и на Европейския съюз и на нашата общност от ценности. Това са нещата, които ни обединяват. От този център произтича същественото и вероятно единственото важно задължение, което ни е наложено като граждани на Европа. Ние следва да бъдем подготвени да защитаваме тези права и свободи. Защитата на свободата е залегната в същността на Европа.
(Ръкопляскания)
Научихме, че свободата е неделима. Не е възможно една част от един народ да е свободна, а другата част да живее в потисническа система, какъвто беше случая с нас в Германия. Падането на Берлинската стена и на Желязната завеса в Европа не само освободи източногерманците и почти всички народи от Източна и Централна Европа. То също така направи свободата на цяла Европа пълна. Поради това народите на Европа могат само да намират нещата, които са техни собствени в най-истинския смисъл на думата в рамките на общността. Трябва да запазим свободата в рамките на нашата общност, за да си осигурим истинско бъдеще.
Изминалият век със своите възходи и ужасни падения ни научи на едно нещо. Историята не е мистериозна съдба, която сполита народите. Историята е просто това, което хората вършат. По-трудно е обаче да окажеш влияние върху хората, призовавайки ги да се променят, отколкото давайки им добър пример. Всичко, което се отнася за отделните хора, важи и за членовете на парламента, правителствата и целия народ. Ние не можем да искаме нашите граждани да имат свободолюбив, демократичен подход към живота. Ние трябва да им дадем пример. Поради това ви моля само за едно нещо днес и се обръщам спешно с призив към народите на Европа: нека търсим, насърчаваме и защитаваме нещата, които ни обединяват, във всичко, което вършим. Благодарен съм, че получих възможността да поема отговорност и че като гражданин, разбира се, продължавам да бъда отговорен за Бранденбург, който е мой дом, за обединена Германия, родината, която обичам, и за Европа, чието единство ще определи нашата съдба и нашето бъдеще.
Много благодаря.
(Силни, продължителни ръкопляскания)
Председател
Както Вие г-н Де Маициере показахте, нашето обединение - обединението на Германия - започна дори по-рано, защото ние променихме отношението си, своя подход към общата европейска история и нашето общо европейско бъдеще. Но най-вълнуващият момент, разбира се, беше на 3 октомври 1990 г.
Сигурно сте забелязали, че аз не приветствах с добре дошъл в Европейския парламент бившия председател на Европейския парламент Ханс-Герт Пьотеринг, защото Вие, Ханс-Герт, сте един от нас. Заседавате с нас всеки ден и работите с нас, но ние сме много доволни, че сте на Вашето почетно място сред нас.
Сега имаме втори почетен оратор, Жак Делор. Най-напред той беше избран за съветник на министър-председателя на Франция, Жак Шабан-Делма. По-късно за две години и половина той беше член на Европейския парламент. Вероятно не всички от нас си спомнят това. След това той беше също министър на икономиката и финансите. Прекара два мандата като председател на Европейската комисия. Беше ръководител на проекта за единен пазар и беше основна фигура в подготовката и прилагането на Договора от Маастрихт, който беше от голяма важност за целия Европейски съюз. Той беше основател и председател на мозъчния тръст "Notre Europe" и на някои други инициативи.
(Ръкопляскания)
Жак Л.Ж. Делор
бивш председател на Европейската комисия. - (FR) Г-н председател, г-н Де Маициере, г-н Ван Ромпьой, г-н Барозу, членове на Европейския парламент, госпожи и господа, между падането на Берлинската стена и обединението на Германия измина почти една година.
През цялата 1989 г. народите на Европа изразяваха себе си: в Полша събитията, които започнаха със стачките в Гданск през лятото на 1980 г., доведоха до Споразуменията от Белведере между февруари и април 1989 г., последвани на 4 юни 1989 г. от първите свободни избори; в Чехословакия хората възпоменаха самозапалването на Ян Палах; в Унгария отбелязаха официално погребението на Имре Наги, най-накрая реабилитиран; в България президентът Живков беше принуден да подаде оставка; и, разбира се, в Източна Германия все по-голям брой хора участваха в мирни демонстрации. Исканията на хората набираха сила и на 2 май 1989 г. отварянето на границата между Унгария и Австрия позволи на някои източногерманци да преминат на запад.
Тогава станахме свидетели на момент от времето, в който историята ускори своя ход, и трябва да признаем, че всички ние останахме изненадани от това. Някои от нас интуитивно усещаха, че в комунистическите държави нараства дисбаланса, но никой не предполагаше, че чашата ще прелее толкова скоро. 1989 г. беше година на дълбоки промени в много части на света, спомням си за падането на диктатурата на Пиночет в Чили и вълненията на Тиенанмън в Китай.
Нека се върнем в Европа, където събитията от 1989 г. можеха по всяко време да отприщят брутална репресия или да доведат до кървав конфликт, водещ до период на дълга нестабилност и заплахи за мира. Това не се случи. Това е вторият урок след този, научен от народното въстание. Ние, преживелите тези събития, трябва да свидетелстваме за тях.
Всъщност новите поколения трябва да учат за събитията от този период, тъй като те не са били техни преки свидетели. Днес те живеят в благоденствие и мир, наблюдавайки отдалеч напреженията и бунтовете, които разклащат света. Така че единствените изображения на насилие, които те виждат, са през призмата на медиите. Те обаче трябва да запечатат в паметта си важния факт, че благодарение на мъдростта на редица световни лидери през годините 1989 и 1990 европейците успяха да преминат през преход, който по всеобщо признание беше емоционален, но без значителни кръвопролития и опасно замърсяване.
(Ръкопляскания)
Няма да споменавам поименно всички тези лидери - г-н Де Маициере вече направи това - чието спокойствие в условията на напрежение и чиято мъдрост аз току-що похвалих, от страх да не забравя някого, да не обидя нечии чувства или да не бъда разбран погрешно. Някои от тях, бих добавил, за съжаление, пострадаха от недоволството на своите народи и своите последователи. Сигурен съм, че историята ще поправи тези грешки и пропуски и ще освети със светлината на истината тези събития.
Нека обаче се върнем за момент към шока от падането на Берлинската стена на 9 ноември 1989 г. Преди дори политиците и дипломатите да успеят да си поемат дъх, Европейската общност трябваше да реагира, дори и само по отношение на разпоредбите от Договора от Рим, на който г-н Де Маициере се позова. На 11 ноември, след като свиках извънредно заседание на членовете на Европейската комисия, бях интервюиран от германската телевизия и дадох уверения, че източногерманците са свободни да избират и че за тях има място в Европейската общност. Добавих и цитат: "Ние сме велика общност, в рамките на която следва заедно да градим съдбата си, за да насочим историята в посока от интерес за всички нас."
По онова време не беше възможно да се каже повече. Мой дълг беше да отправя послание за приветствие с добре дошли и за надежда към нашите източногермански приятели. Същевременно се опитах да успокоя страховете и тревогите, които много хора изпитваха. От този момент нататък бяха проведени много срещи между лидери в целия свят, между Съединените американски щати и Съветския съюз, между него и европейците и между Източна и Западна Германия и четирите съюзнически сили от Втората световна война, Процеса "Две плюс четири". Междувременно се постигна напредък в преговорите между Федерална република Германия и представителите на Германската демократична република, и по-специално между г-н Де Маициере и канцлера Кол.
Следва да се спомене, че това породи много въпроси в рамките на Европейската общност в светлината на този радикално променящ се политически пейзаж. В крайна сметка обаче Европейската общност можеше само да одобри и подкрепи обединението на двете Германии, което и стана на заседание на Европейския съвет на 24 април 1990 г. в Дъблин. Постъпвайки по този начин и вземайки под внимание уверенията, дадени по отношение на дълготрайното и справедливо естество на договореностите, постигнати при Процеса "Две плюс четири", Общността остана вярна на ценностите, които подкрепя: мир, взаимно разбирателство между народите и солидарност, особено с всички германци на изток и на запад. Освен това не мога да не си помисля, че през всички тези мрачни години самото съществуване на Общността, а не само нейното материално благоденствие, са били еталон и сигнална светлина за народите, живеещи в условията на комунистическия режим.
Всъщност позволете ми само да ви напомня: Общността действаше съгласувано по отношение на тези събития. Още през юли 1989 г. - г-н. Дюма ще си спомни, тъй като той беше един от участниците - дори още преди падането на стената, Комисията убеди Г-7 да приеме план за подпомагане на държавите от Централна и Източна Европа. Духът на отвореност и благоприятно предразположение към разширяване вече беше официално потвърден. Въпреки това след падането на стената трябва да посочим, че германският въпрос беше основна тревога. Какъв път ще избере обединена Германия?
На 19 ноември 1989 г. по инициатива на г-н Митеран се проведе извънредно заседание на Европейския съвет, което проправи пътя към постоянни консултации между двете Германии и техните партньори. Дълго представяне от канцлера Кол обобщи ситуацията, която, разбира се, все още неизбежно беше постоянно променяща се. Историята започна своето ускорение.
Европейският парламент също беше много активен и внимателен през това време. Неговите разисквания отразяваха въпросите, задавани относно бъдещето на Германия, и рискът, от който много членове на Европейския парламент се страхуваха, от забавяне на процеса на европейска интеграция след тласъка, даден от Единния европейски акт от 1987 г. На 28 ноември 1989 г. Парламентът прие много важна резолюция, утвърждаваща, и тук ще цитирам: "Всички европейски народи, включително полския народ, имат правото съгласно Заключителния акт от Хелзинки да живеят в рамките на сигурни граници като определените в момента." По този начин Европейският парламент се насочи към едно от най-трудните разисквания, което беше решено чрез запазване на границата Одер - Ниса.
На 17 януари 1990 г. аз се изправих пред Европейския парламент в качеството си на председател на Европейската комисия и заявих, че, цитирам: "Източна Германия е отделен случай. Тя принадлежи към Общността, стига да го желае." Тази възможност подтикна вашия Парламент да сформира временна комисия за проучване на въздействието на процеса на обединение на Германия върху Европейската общност. Тази комисия, която, трябва да подчертая, беше съставена от изключително опитни лица, включително няколко министри на външните работи, ефективно разсея съмненията по отношение на интеграцията на източногерманските провинции (Länder) и проправи пътя за това. Това е полезно напомняне за скептиците от всяка националност, че благодарение на Европейския парламент схващането за плуралистична и жива демокрация не е напразна надежда, а реалност. Комисията го демонстрира в този случай.
(Ръкопляскания)
Като вземем под внимание всички неща, не бива да подценяваме постиженията и влиянието на европейската интеграция, независимо от пречките, стоящи на пътя и. Аз, разбира се, няма да се опитвам да отличавам най-важните факти и идеи, които успяха да повлияят на това велико движение за освобождение.
Несъмнено на първо място, е способността на хората да се противопоставят открито на потисничеството, да изразят своята жажда за свобода и тихо да покажат своята смелост. Ще бъде нехайно от моя страна, ако не припомня призивите на Йоан Павел II, и по-специално неговият призив, направен пред поляците в критичен момент: "Не се страхувайте!" Не мога да забравя също и твърдата, но отворена и щедра политика на Западна Германия спрямо ГДР през годините, довели до падането на стената.
Свободата възтържествува, но със свободата идват и задълженията. Договорът за обединението на Германия постави две предизвикателства: първото беше хората от Източна и от Западна Германия да се разберат помежду си. Това беше изпълнено с изключително присъствие на духа, разбиране и щедрост. Второто беше икономическо и социално, и също толкова трудно за постигане. То изискваше огромни усилия под формата на масивни годишни трансфери от запад на изток на ресурси, възлизащи на 4 - 5% от националния продукт на Западна Германия, с други думи, госпожи и господа, 1 400 млрд. евро за 20 години. Тук не се включва останалият принос под формата на техническа подкрепа, която беше необходима за преструктурирането на икономиката на Източна Германия.
Една единствена цифра илюстрира мащаба на това постижение: за период от двадесет години доходът на глава от населението в БВП нарасна от 40% на 73% от дохода на западногерманците. Усилията ще продължат и през идните години благодарение на продължаващото плащане на данък солидарност - ако не греша, то ще продължи до 2019 г. Самите германци се съгласиха с това. Все още има работа за вършене, за да се промени и мисленето до такава степен, до каквато се промениха икономическите и социалните структури.
От своя страна, Европейската общност даде своя принос, разширявайки икономическата политика и политиката за социално сближаване, членовете на Европейския парламент добре знаят това, която обхвана източните провинции. Макар осигурените суми да не можеха да се сравняват с усилията, правени от германците, европейският принос ясно показа, че статутът на Източна Германия е като на пълноправен участник в европейското приключение, с увеличения човешки и технически обмен и редовния диалог между Европейската комисия и лидерите на новите провинции. Аз желаех Общността да направи повече, но германското ръководство, разтревожено как ще реагират неговите партньори, ме помоли да не задълбочаваме усилията по линия на Структурния фонд.
Госпожи и господа, 20 години по-късно, в момент, когато независимо от икономическата криза, много хора поставят под въпрос европейската интеграция, 27-те държави-членки са изправени пред историческа отговорност: да задълбочат европейската интеграция или да живеят ден за ден в резултат от компромиси, които вероятно са необходими, но не вещаят нищо добро за бъдещето.
(Ръкопляскания)
Днес, когато ние честваме обединението на Германия, изпълнени с радост, не можем да не попитаме Германия какво бъдеще вижда тя за Европа? Обединена Германия е икономическия стожер на 27-те държави-членки, съставляващи Съюза. Ще цитирам само една цифра, Германия произвежда 25% от общия БВП на Икономическия и паричен съюз (ИПС). Споменавам ИПС, защото независимо дали ни харесва или не, той е най-силната връзка между европейските нации, които споделят една и съща валута, с правата, но също и със задълженията, които това предполага. Вероятно много хора в Европа са склонни да забравят това.
(Ръкопляскания)
В геополитически план днес Германия е разположена между Европейския съюз и останалата част от големия европейски континент. Това е силна и в много аспекти привлекателна позиция, която поражда много въпроси както вътре, така и извън Германия. Самите германци са съгласни с този възглед, както ясно показва Бялата книга за сигурността в Германия. Цитирам: "На обединена Германия се пада важна роля за бъдещото оформяне на Европа, поради нейния размер, показатели за населението, икономическа мощ и географско разположение в сърцето на континента."
Ние вече не сме в периода преди 1989 г., когато Германия показваше сдържаност и такт поради причини, които всеки може да разбере и дори да бъде благодарен за това. Именно тази сдържаност накара следващите германски правителства да заемат водеща роля при европейската интеграция, особено когато стана въпрос за отказването от могъщата германска марка - казвам могъщата германска марка, защото e 10 марки и марката е символа на възраждането на Германия - бяха заменени от еврото като единна валута.
Правя тези забележки без никаква носталгия като апел от един от активистите на Европа и те са насочени не само към Германия, чието обединение отбелязваме, но към всички държави-членки. Продължават ли да означават нещо за нас ценностите, завещани ни от бащите-основатели на Европа? Дали те все още преобладават? Наследството, което получихме, се отнася повече до това защо ние искаме да живеем рамо до рамо, отколкото до Договорите, които са просто едни необходими институционални споразумения.
Аз обаче не бих желал да приключвам с такава леко песимистична нотка, завършвайки нещата с въпросителен знак. Не, определено не искам. Това, което запазих в съзнанието и в сърцето си, е онази нощ на 3 октомври, когато председателят на Европейския парламент, Барон Креспо, и аз имахме удоволствието и честта да бъдем поканени на паметното вечерно събрание в бившия Райхстаг. Ръководителите на Западна и Източна Германия се събраха ентусиазирани в атмосфера, изпълнена с тържественост и радост. Всички европейци биха споделили тази дълбока емоция.
След церемонията исках да разбера какви чувства изпитва нацията и излязох по улиците на Берлин. Там аз също видях тържественост и радост; нямаше фанфари или показни демонстрации. Беше тиха нощ и всички се наслаждаваха, размишлявайки над разделенията от миналото, над страданието на семействата, разделени от един произволен исторически акт; една тиха нощ, през която аз мислих за нашата Европа, освободена от омраза и конфликт, Европа, която аз желаех да бъде едновременно обединена, силна и щедра.
Сигурен съм ще се съгласите, че трябва да бъде направено още много по отношение на укрепването на нашите постижения и напредък в бъдещето.
(Парламентът удостоява оратора с ръкопляскания със ставане на крака)
Председател
Г-н Делор, ние си спомняме Вашето изказване в Европейския колеж в Брюж в началото на 1990 г. То се отнасяше за обединението на Германия и според думите Ви обединението на Германия е било най-добрия начин за по-добро координиране в Европа и за по-добро бъдеще за Европа. Това беше едно велико и прозренческо изказване.
Много ви благодаря също и за днешното Ви изказване.
Позволете ми да благодаря на нашите почетни гости от Испания, Франция, Германия и на председателите на нашите институции, на Комисията и на Съвета, за това, че ни удостоиха с присъствието си. Сега ще чуем европейския химн.
