Pidulik istung - Saksamaa taasühinemise 20. aastapäev
Juhataja
Kallid kolleegid, daamid ja härrad! Lubage mul teie nimel tervitada Euroopa Parlamendis kõiki meie aukülalisi. Aitäh, et tulite! Paljud meist mäletavad Saksamaa taasühinemist 20 aastat tagasi. Need meist, kes on väga noored, on sellest kuulnud.
Sellega olid seotud neli suurt riigijuhti: Ameerika Ühendriikide president George Bush seenior, Nõukogude Liidu juht Mihhail Gorbatšov, Ühendkuningriigi peaminister Margaret Thatcher ja Prantsusmaa president François Mitterrand. Taasühinemise lepingu läbirääkimistel osalesid loomulikult ka nende nelja riigi välisministrid.
Üks neist välisministritest on täna meiega. Mul on väga hea meel Roland Dumas'd Euroopa Parlamendis tervitada. Meil on väga hea meel teid näha.
Me tervitame ka tolleaegseid Saksamaa juhte: Lääne-Saksamaa kantslerit Helmut Kohli ja Ida-Saksamaa peaministrit Lothar de Maizière'i. Tere tulemast Euroopa Parlamenti nüüd, 20 aastat hiljem.
Euroopa institutsioonidel oli Saksamaa taasühinemisel väga oluline roll. Samuti tahaksin ma meie kõigi nimel öelda: tere tulemast koju, Enrique Barón Crespo, Euroopa Parlamendi kunagine president! Enrique, see on teie kodu. Aitäh, et tulite!
Ja lõpuks, kuid kindlasti mitte vähem tähtis, tollane Euroopa Komisjoni president Jacques Delors. Meil on väga hea meel teid näha. Me oleme väga tänulikud ja me mäletame väga hästi teie toonaseid kõnesid. Te olite Saksamaa ühtsuse suur toetaja ja see oli meie kõigi jaoks väga tähtis. Euroopa taasühinemine ei oleks saanud teoks Saksamaa taasühinemiseta. Need päevad olid meie mandri jaoks ülisuure tähtsusega. Me võime olla uhked ja me jääme neid päevi igavesti mäletama.
(Euroopa Parlament tänas kõnelejat püsti seistes.)
Lothar de Maizière
Lugupeetud Euroopa Parlamendi president, austatud härra Delors, daamid ja härrad! Ringi vaadates näen ma siin paljusid tuntud ja tuttavaid nägusid. Mul on väga hea meel teid kõiki jälle näha.
Võimalus täna siin, Euroopa Parlamendis rääkida on mulle suur au. See näitab selgelt, et Saksamaa taasühinemine ei olnud mingil juhul lihtsalt riiklik küsimus, vaid ka kogu Euroopat puudutav oluline küsimus. Ma võiksin isegi öelda, et me tegime Saksamaa ühendamisega lõpu Euroopa rahvaste natsionalistlikele eksisammudele. Seetõttu tahan kasutada võimalust, mida pakub see aastapäev ja minu sõnavõtt, et kutsuda kõiki eurooplasi üles püüdlema selle poole, mis meid ühendab. Tänane päev, 7. oktoober, on selleks sobiv päev, sest täna 61 aastat tagasi loodi Saksa Demokraatlik Vabariik (SDV). 40 aastat tähistati 7. oktoobril pillavalt ja isegi suurustlevalt Vabariigi Päeva.
Kuid mina sain peaministriks selleks, et kaotada SDV ja juhtida idasakslased ühtsuseni. Euroopa ühtsus oli Saksamaa küsimuse lahendamise ainuvõimalik eeltingimus. Rooma lepingul rajanev Euroopa Liit on näidanud, et Euroopa riigid tegid kahe maailmasõja õudustest õiged järeldused. 1957. aastal tagas liidukantsler Konrad Adenauer, et aluslepingud näeksid Saksamaa taasühinemise korral ette Ida-Saksamaa täieliku liikmesuse. Tänu sellele sai praktilise poliitilise sisu Saksamaa põhiseaduse preambulisse kirjutatud eesmärk tegutseda nende nimel, kellel ei ole võimalik kaasa rääkida. Seetõttu püsis Saksamaa küsimus alati päevakorras, sest see oli ka üks põhiküsimusi lõhenenud Euroopa ühendamisel. Kaks asja on omavahel lahutamatult seotud: sõda, mille Saksamaa algatas ja kaotas, ning raudne eesriie, mis jagas Euroopa kaheks.
Selle olukorra üks eriti traagiline aspekt oli see, et inimesed, kes raudse eesriide tõttu kõige enam kannatasid, olid samad inimesed, kes olid kõige enam kannatanud natsionaalsotsialismi tõttu. Ida-Berliinis 1953. aastal ning Poolas ja Ungaris 1956. aastal toimunud ülestõusud ning Praha kevad 1968. aastal ei suutnud tõsiselt raputada kommunistliku režiimi alustalasid. Kuid sellest ajast peale teadsid paljud inimesed kõikjal idabloki riikides, et süsteemi, mille all me elasime, ei saa reformida, vaid sellest tuleb lahti saada. See teadmine andis veidi lootust, mida me ikka hellitasime, hoolimata rasketest tingimustest ja võimulolijate käitumisest. Enamik inimesi, mina nende hulgas, arvas siiski, et nende eluajal see lootus ei täitu.
Vabadusel ei olnud häält. See oli rõhuva vaikuse ja halvatuse aeg. Kuid kõik see muutus 1978. aasta oktoobris, kui paavstiks valiti Poola kardinal. Juba tema usk ja sõnad tekitasid sallimatutes režiimides rahutust. Kõigepealt mõistis Poola rahvas ja seejärel kogu maailm, et see mees räägib seda, millesse usub, ja usub seda, mida räägib. Johannes Paulus II oli esimene silmatorkav märk muutuste tuultest, mis kõikjal Euroopas sellest ajast peale puhuma hakkasid ja mis kutsusid 1989. aastal esile murrangutormi.
(Vali aplaus)
Gdanskis 1980. aastal toimunud streigid ja esimese vaba ametiühingu loomine idablokis osutasid selgelt, et alanud oli protsess, mida enam peatada ei saanud. Otsustav tegur oli seejuures asjaolu, et ükski rahvas ei võidelnud ainult enda eest. Igaüks, kes seadis kommunismi kahtluse alla, tegi seda kõigi nimel. See oli ehk internatsionalismi irooniline tulemus. Tadeusz Mazowiecki ja Lech Wałęsa ei muutnud mitte ainult omaenda maailma, vaid ka meie oma. Meie, sakslased, oleme Poola rahvale palju tänu võlgu.
(Vali aplaus)
Me peaksime täna meenutama ka teisi inimesi, kelle moodi mõtlesid paljud. Ma mainin praegu ära vaid Andrei Sahharovi ja Václav Haveli, kes olid Berliini müürist kive välja tõmmanud juba ammu enne, kui see 1989. aastal tegelikult langes.
(Aplaus)
Samuti tahaksin ma veel kord rõhutada meie austust ja tänulikkust Ungari suhtes, mis oli oma piiride avamiseks esimene piisavalt julge riik.
(Aplaus)
See oli aeg, mil inimesed tegutsesid üksteise heaks, sest nad igatsesid vabaduse järele. See murrang oli tõeline ühispingutus ning selle kõige olulisemaks tulemuseks peab olema Euroopa püsiv ühtsus. Seega, me peaksime tollal läbielatut vaatlema ülesandena otsida Euroopas edaspidi seda, mis meid ühendab.
(Aplaus)
Ma ei unusta kunagi seda, kuidas Johannes Paulus II Brandenburgi värava juures 1996. aastal peetud kõnes minevikule tagasi vaadates ütles, et inimesed olid üksteisest eraldatud müüride ja surmavate piiridega. 1989. aasta novembris oli Brandenburgi värav tunnistaja, et inimesed olid rõhuvat iket maha raputamas. Suletud Brandenburgi värav oli eraldatuse sümboliks. Kui värav lõpuks avati, sai sellest ühtsuse sümbol ja märk sellest, et Saksamaa põhiseaduses sisaldunud eesmärk viia lõpule Saksamaa ühendamine oli vabadusega saavutatud. Nüüd võisid inimesed õigustatult öelda, et Brandenburgi väravast oli saanud vabaduse värav. Ma tahaksin Johannes Paulus II sõnadele lisada - kui ma Brandenburgist pärit protestandi ja hugenottide järeltulijana võin seda teha -, et Berliini müüri langemisel sai Brandenburgi väravast Euroopa ühtsuse sümbol. Meie, sakslased, ei oleks oma rahvusliku ühtsuse suhtes õiglased, kui me ei näeks selles panust Euroopa ühtsusse pärast neid ajaloolisi sündmusi, mida ma kirjeldasin.
(Aplaus)
18. märtsil 1990 toimusid Ida-Saksamaa Volkskammer'i esimesed ja ainsad vabad valimised, mille tulemusena moodustati parlament, mis esindas elanikkonna tõelist läbilõiget ning peegeldas demokraatia kui valitsemisvormi elujõudu ja veenvust. Valimistel osales 93,4% valijaskonnast. Minu arvates oli tegemist rekordiga, mida niipea ei ületata. Neist valimistest ei jäänud keegi puutumata. Tulevikus nähakse selles hämmastavat tõestust selle kohta, et olles end 1989. aasta sügisel vabastanud, suutsime meie, idasakslased, 1990. aasta kevadel oma riigis demokraatia juurutada. SDV elanikud tegutsesid kindlalt ja vastutustundlikult ning õigustasid äsja saavutatud vabadust. Demokraatia ja vabadus ei ole pelgalt abstraktsed mõisted. Nad läbivad ja määratlevad meie elu kõiki tahke.
Volkskammer'i valimiste 20. aastapäeval rääkisin parlamendis - ja ma tahaksin seda siin uuesti rõhutada -, kui tähtis oli, et Volkskammer tegi kõigile meie naabritele kohe selgeks, et muutused SDVs ja Saksamaa taasühinemine ei anna põhjust muretsemiseks. Parlament tunnistas viivitamatult ja omal vabal tahtel vastutust kogu Saksamaa ajaloo eest. Ta langetas pea ohvrite ees ja tagas meie naaberriigile Poolale turvalised piirid. Samuti paluti andeks SDV osalemise eest Praha kevade sündmuste mahasurumisel. Seda kõike tehti enne uue valitsuse valimist, sest külma sõja lõppemisele järgnenud uus ajastu pidi olema leppimise, rahu ja üksmeele ajastu. Juba see vastutuse võtmine iseloomustas Ida-Saksamaa ainsa vabalt valitud parlamendi töö algust. Kogu järgnenud tegevus oli selle teoga seotud ja sellest tingitud. See vastutuse võtmine on oluline ka nüüd, mil SDVd enam ei ole, ja kätkeb endas kohustust otsida kõiges, mida me teeme, neid asju, mis meid Euroopas ühendavad.
Ida-Saksamaa parlament tegi mulle ülesandeks töötada välja protsess, mille tulemuseks on kahe riigi ühinemine. Tahaksin rõhutada, et sel ajal oli meil kõigil võimalik saavutada vaid seda, mis oli inimeste ühtsuseigatsuse tõttu juba ammu selgeks saanud. 18. märtsi 1990. aasta valimised olid ka rahvahääletus Saksamaa küsimuses. Samas pidime me siiski pühenduma aluslepingute koostamisele ja õigusaktide kehtestamisele, mis hõlmasid peaaegu lõputut probleemide hulka. Kõikides ühiskonnavaldkondades viidi ellu põhjalikud muudatused. Taasloodi liidumaad, kehtestati uuesti võimude lahususe põhimõte, taastati õigusriik ning demokratiseeriti haridus, politsei ja haldusasutused. Üks otsustav tegur oli kohalike omavalitsuste taasloomine, mis ulatuvad ajaloos tagasi Steini ja Hardenbergi Preisimaa reformimiseni. See võimaldas inimestel osaleda vabadel kohalikel valimistel 6. mail 1990. Me koostasime ka peamised riiklikud lepingud majandus-, valuuta- ja sotsiaalse liidu kohta, ühinemislepingu ning lõpuks ka 2 + 4 lepingu liitlastega - mul on väga hea meel näha siin Roland Dumas'd -, mille me allkirjastasime 12. detsembril Moskvas.
(Aplaus)
Me saavutasime selle kuue kuu jooksul palju ja võime õigusega nimetada seda parlamenti meie ajaloo kõige töökamaks parlamendiks.
Ma olen siiani tänulik, et kõik meie partnerid olid väga pühendunud relvavennad. On nii palju nimesid, mida ma võiksin siinkohal nimetada, kuid ma mainiksin ära Mihhail Sergejevitš Gorbatšovi ja George Bush seeniori. Kõne ühisest Euroopa kodust oli Gorbatšovi glasnost'i- ja perestroika-poliitika üks peamisi lähtekohti. See avas lõpuks tee sakslaste ühinemisele. Seetõttu ei tohiks me kunagi unustada, et Venemaa on oluline osa sellest Euroopa kodust ja et partnerlus Venemaaga on äärmiselt oluline meie püsimajäämise seisukohalt.
(Aplaus)
Tuginedes Atlandi liidule, pakkus George Bush erilist kaitset meie enesemääramisõigusele. Ma mainiksin ka Jacques Delors'i, kes komisjoni presidendina saavutas palju ja kes osutas meile hädavajalikku abi Saksamaa ühtsuse loomisel. Ta oli saksa rahva tõeline sõber. Suur tänu!
(Aplaus)
Ma olen endistviisi kindel, et Saksamaa taasühinemine ei oleks pälvinud nii laialdast heakskiitu ja koostööd, kui seda poleks toetanud endine liitvabariik Helmut Kohliga eesotsas, kes on vaieldamatult üks Euroopa suurkujusid.
(Aplaus)
Siin said kokku kaks tähtsat asja. Sooritades ületamatu teo ja saavutades vabanemise rahumeelsete vahenditega, kukutasid idasakslased rõhuva režiimi ja purustasid müüri. Demokraatlike valimiste kaudu õnnestus neil ellu viia olulised muutused. Hoides pead uhkelt püsti, ütlesid idasakslased: "Meie oleme rahvas”, ja siis, paar nädalat hiljem: "Me oleme üks rahvas”. Need, kes saavutasid nii palju nii lühikese aja jooksul, võivad olla enesekindlad ja uhked. Neil on igati põhjust uskuda, et suudavad ületada praeguse kriisiolukorra ja et nad väljuvad igast kriisist endisest tugevamana. Meil on muutumise kogemusi.
(Aplaus)
Teisalt oleme ka mõistnud, et me oleme osa suurest Euroopa rahvaste kogumist ja osa Atlandi liidust. Teisedki riigid ja rahvad on kaitsnud meie vabadust ja teinud kõik endast oleneva, et aidata meil ühtsust saavutada. Seega me peame meenutama iseendale ja tulevastele põlvkondadele, et meie, sakslased, olime ise süüdi oma riigi kaotuses ja lõhenemises. Me peame oma ühtsuse ja vabaduse eest tänama oma sõpru, naabreid ja partnereid.
(Aplaus)
Kuid taasühinemine ei loonud ainult seda Saksamaad, mida me nüüd tunneme. Kahtlemata tõi see enesega kaasa põhjalikud muutused endises liitvabariigis ja kogu Euroopas. See muutuste protsess kestab raugematult siiani. Meie rahvas ja riik suutsid lõpu teha Saksamaa küsimuse ümber ringiratast tammumise. Lisaks pühendusid nad tõsiselt jõupingutustele, et saavutada teine suur eesmärk, mis sisaldub Saksa põhiseaduses: edendada rahu kogu maailmas, tegutsedes ühinenud Euroopa võrdväärse liikmena. Nüüd soovime - ja meil on see võimalus - olla Euroopa ühtsuse liikumapanev jõud ja maailmas rahu tagaja, sest me saavutasime oma ühtsuse rahumeelselt, koostöös naabritega, kellele me palju tänu võlgu oleme. Kuid ennekõike näeme selles ülesandes väärtuslikku teenust, mida meie riik pakub. See võimaldab meil väljaspool oma riiki rakendada praktikas seda, mis esindab riigi sees demokraatia tõelist sisu. Demokraatia ei ole niivõrd riigivalitsemise vorm kui tõeline teenus, mida pakutakse ühiskonnas kõigile ja üldise heaolu nimel. Demokraatia nõuab igaühelt tegutsemist ja osalemist rohkem kui ükski teine valitsemisvorm.
Sama kehtib ka sotsiaalse turumajanduse kohta, mis on rohkem kui lihtsalt majandussüsteem. See eeldab ja soodustab kõigi kodanike vastutustundlikkust. Sellega seatakse ühine hüve erahuvidest kõrgemale ja kasutatakse vara ühiskonna heaks, mis vastasel korral ei saaks eksisteerida. Me peame ühel või teisel moel endale kordama, et tähtis on nii meie enda riigis kui ka kogu Euroopas asendada eraldusjooned osalemisega. Samas ei tähenda osalemine seda, et kõikidele antakse midagi. See tähendab, et kõik saavad anda oma panuse ja peavad osalema.
Mulle teeb üha rohkem muret meie vabaduse aluseks olevate õiguste kasvav eiramine. Demokraatia ehtsus ja jõud sõltub ainuüksi kodanike suhtumisest. Kodanikuks olemise idee ongi see, mis võimaldab meil ühiskonnas koos elada ja julgustab meid alati otsima neid asju, mis meid ühendavad. Me oleme osa sellisest rahvaste ühendusest, kes tagab kodanikele nende õigused, püüdleb rahu ja heaolu poole ning soovib elada rahus. Minu arvates on meie mandril helge tulevik, kui me suudame leida õigluse, demokraatia, rahu ja vabaduse väärtuste keskpunkti ning taastada ühtsuse, mille me pärast Teist maailmasõda kaotasime. Me rääkisime lääne liidust, idablokist ja ida-lääne konfliktist; meil olid Ida- ja Lääne-Berliin; meie maailm oli jagatud idaks ja lääneks - sellel ei olnud enam keskpunkti. Meid ühendavate asjade ausameelne otsimine tähendab ka meie keskpunkti otsimist.
Mõnikord mind lausa ärritab, et kõike seda, mis meil Ida-Saksamaal puudus ja mida me aastaid igatsesime, peetakse nüüd iseenesestmõistetavaks ja ei panda peaaegu tähelegi. Ma pean silmas liikumis-, sõna-, kaubandus-, ajakirjandus- ja usuvabadust. Ma pean silmas ka õigust vabadele ja õiglastele valimistele koos salajase hääletamisega ning õigust ühiselt otsuseid teha. Tänapäeval peavad inimesed seda kõike niivõrd iseenesestmõistetavaks, et nad vaevalt märkavad seda. Alati on oht, et neile õigustele ei pöörata tähelepanu ja neid ei hinnata. See häirib mind mõnikord, kui ma meenutan, kui sageli kipuvad inimesed oma saavutusi maha mängima, sest nad peavad neid enesestmõistetavaks ega hinda neid enam. Samuti nähakse liiga vähe vaeva selleks, et saavutusi suurendada.
(Aplaus)
Meil tuleb sageli lahendada keerulisi ülesandeid. Nüüd, mil Euroopa Liit on laienenud, peame andma sellele ka rohkem sügavust. Samas on need ülesanded siiski palju meeldivamad kui vastasseisudesse tagasilangemine. Palju parem on kriiside ületamiseks ja probleemide lahendamiseks teha koostööd, kui seista üksinda nendega silmitsi.
(Aplaus)
Euroopa rahvaste jaoks oleks suurim katastroof naasmine olukorda, mida iseloomustab ühtsuse puudumine. Seega - ja eriti sellisel päeval nagu täna - otsigem kõike seda, mis meid ühendab. Need õigused ja vabadused, millele ma viitasin, on meie ühiskonna, Euroopa Liidu ja väärtuspõhise kodanikkonna keskmes. Need on asjad, mis meid ühendavad. Sellest tuleneb meile kui Euroopa kodanike otsustav ja ilmselt ainus oluline kohustus: me peaksime olema valmis neid õigusi ja vabadusi kaitsma. Euroopa keskmes on vabaduse kaitsmine.
(Aplaus)
Me oleme õppinud, et vabadus on jagamatu. Ei ole võimalik, et üks osa rahvast on vaba, teine pool aga elab rõhuva režiimi all, nagu oli Saksamaal. Berliini müüri ja raudse eesriide langemine Euroopas ei vabastanud üksnes idasakslasi ning peaaegu kõiki Kesk- ja Ida-Euroopa rahvaid. See muutis kogu Euroopa vabaduse täielikuks. Seega saavad Euroopa rahvad leida ainult neid asju, mida me oma ühenduses saame selle sõna tõelises mõttes omaks pidada. Me peame säilitama vabaduse oma ühenduses, et tagada endale helge tulevik.
Eelmine sajand oma haripunktide ja kohutavate madalseisudega on meile ühe asja selgeks teinud. Ajalugu ei ole mingi salapärane, paratamatu rahvaste saatus. Ajalugu on kõik need asjad, mida inimesed teevad. On keeruline mõjutada inimeste tegutsemist üleskutsetega seda muuta; lihtsam on anda neile head eeskuju. See, mis kehtib üksikisikute kohta, kehtib ka parlamendiliikmete, valitsuste ja tervete rahvaste kohta. Me ei saa nõuda, et meie kodanikel oleks vabadust armastav, demokraatlik ellusuhtumine. Me peame neile eeskuju näitama. Seetõttu palun ma teilt täna ainult üht ja teen Euroopa rahvastele tungiva üleskutse: otsigem, edendagem ja kaitskem kõiges, mida me teeme, seda, mis meid ühendab. Olen tänulik, et mulle anti võimalus võtta vastutus, ja kodanikuna vastutan ma muidugi endiselt Brandenburgi eest, mis on minu kodu, ühinenud Saksamaa eest, mis on minu armas isamaa, ja Euroopa eest, mille ühtsusest sõltuvad meie saatus ja tulevik.
Tänan teid väga.
(Vali, pikk aplaus)
Juhataja
Nagu te ütlesite, härra de Maizière, algas meie taasühinemine - Saksamaa taasühinemine - isegi varem, sest me muutsime oma hoiakut, oma arusaama Euroopa ühisest ajaloost ja meie ühisest Euroopa tulevikust. Ent kõige põnevam hetk oli muidugi 3. oktoobril 1990.
Te panite tähele, et ma ei tervitanud Euroopa Parlamendis meie endist presidenti Hans-Gert Pötteringi. Hans-Gert, te olete üks meie hulgast. Te istute siin iga päev ja töötate koos meiega, kuid meil on väga hea meel, et olete siin meie seas aukohal.
Nüüd võtab sõna meie teine aukülaline, Jacques Delors. Kõigepealt nimetati ta Prantsuse peaministri Jacques Chaban-Delmasi nõunikuks. Hiljem oli ta kahe ja poole aasta vältel Euroopa Parlamendi liige. Kõik meist ilmselt ei mäleta seda. Edaspidi töötas ta ka majandus- ja rahandusministrina. Ta oli kahe ametiaja vältel Euroopa Komisjoni president. Tema juhtis ühtse turu projekti ning etendas võtmerolli kogu Euroopa Liidu jaoks väga tähtsa Maastrichti lepingu ettevalmistamisel ja rakendamisel. Ta oli mõttekoja Notre Europe asutaja ja president ning teistegi algatuste eestvedaja.
(Aplaus)
Jacques L. J. Delors
Euroopa Komisjoni endine president. - (FR) Austatud Euroopa Parlamendi president, härra de Maizière, härra Van Rompuy, härra Barroso, ekstsellentsid, Euroopa Parlamendi liikmed, daamid ja härrad! Berliini müüri langemise ja Saksamaa taasühinemise vahele jäi napilt üks aasta.
Kogu 1989. aasta vältel panid Euroopa rahvad end maksma: Poolas viisid sündmused, mis said alguse Gdańskis 1980. aasta suvel toimunud streikidest, Belvedere'i lepingute sõlmimiseni 1989. aasta veebruarist aprillini, millele järgnesid esimesed vabad valimised 4. juunil 1989; Tšehhoslovakkias mälestati tuledega Jan Palachi eneseohverdust; Ungaris maeti pidulikult Imre Nagy, kes lõpuks ometi rehabiliteeriti; Bulgaarias oli president Zhivkov sunnitud tagasi astuma ja Ida-Saksamaal osales üha rohkem inimesi rahumeelsetel meeleavaldustel. Inimeste nõudmised muutusid aina tugevamaks ning kui 2. mail 1989 avati piir Ungari ja Austria vahel, oli osal idasakslastel võimalik siirduda läände.
Me olime niisiis tunnistajaks ajaloo kulgemisele kiirendatud tempos ja me peame tunnistama, et see oli meile kõigile üllatus. Mõned meist teadsid intuitiivselt, et kommunistlikes riikides kasvavad pinged, kuid keegi poleks osanud arvata, et plahvatus toimub nii ruttu. 1989. aasta oli suurte muutuste aasta maailma paljudes paikades: ma meenutaksin ka Pinocheti diktatuuri kukkumist Tšiilis ja meeleavaldusi Tiananmeni väljakul Hiinas.
Kui rääkida Euroopast, siis 1989. aasta sündmused võinuks mis tahes hetkel vallandada jõhkrad repressioonid või viia verise konfliktini, mille tulemuseks oleks olnud pikaajaline ebastabiilsus ja sõjaoht. Seda ei juhtunud. See on teine õppetund peale selle, mis saadi seoses rahva eneseväljendamisega. Meie, kes me nende sündmuste juures olime, peame neid tunnistama.
Uutele põlvkondadele tuleb selle perioodi sündmustest rääkida, sest nad ei ole neid ise kogenud. Nemad elavad õitsengu ja rahu ajal, nähes pingeid ja rahutusi, mis raputavad maailma kaugemaid paiku. Vägivalda ja viha näevad nad vaid ajakirjanduse kaudu. Kuid nemadki peavad meeles pidama seda olulist fakti, et tänu mitme riigijuhi tarkusele suutsid eurooplased aastatel 1989 ja 1990 teha läbi ülemineku, mis oli küll emotsionaalne, kuid mille jooksul ei toimunud märkimisväärset verevalamist ega õhkkonna ohtlikku mürgitamist.
(Aplaus)
Kartes kedagi unustada, riivata kellegi tundeid või olla valesti mõistetud, ei hakka ma kõiki neid riigijuhte nimetama, kes jäid pingelises olukorras rahulikuks ja kelle tarkust ma äsja kiitsin. Härra de Maizière juba nimetas mõned nimed. Ma lisaksin, et mõnele neist inimestest on kahjuks saanud osaks nende järeltulijate ja rahva tänamatus. Olen kindel, et ajalugu parandab need vead ja puudused ning tõde nende sündmuste kohta saab teatavaks.
Kuid pöördugem hetkeks tagasi selle vapustuse juurde, mis kaasnes Berliini müüri langemisega 9. novembril 1989. Veel enne, kui poliitikud ja diplomaadid jõudsid hinge tõmmata, pidi Euroopa Ühendus reageerima, kas või ainult Rooma lepingu sätete kohaselt, millele viitas Lothar de Maizière. 11. novembril, kui ma olin kokku kutsunud Euroopa Komisjoni liikmete erakorralise kohtumise, andsin ma Saksa televisioonile intervjuu, milles kinnitasin, et idasakslastel on õigus valida oma tee ja et nende jaoks on koht Euroopa Ühenduses olemas. Ma lisasin: "Me oleme suur ühendus, mille piires me kujundame ühiselt oma saatust, suunates ajalugu nii, et see teeniks paremini meie kõigi huve.”
Tollal ei olnud võimalik enamat öelda. Minu kohus oli edastada meie Ida-Saksa sõpradele tervituse ja lootuse sõnum. Samal ajal püüdsin ma hajutada hirme ja ärevust, mida tundsid paljud inimesed. Pärast seda toimus hulk maailma riigijuhtide vahelisi kohtumisi: Ameerika Ühendriikide ja Nõukogude Liidu vahel, Nõukogude Liidu ja eurooplaste vahel ning Ida- ja Lääne-Saksamaa ja Teise maailmasõja liitlaste vahel (nn 2 + 4 protsess). Samal ajal tehti edusamme läbirääkimistel Saksamaa Liitvabariigi ja Saksa Demokraatliku Vabariigi esindajate, peamiselt Lothar de Maizière'i ja kantsler Kohli vahel.
Tuleb tõdeda, et see radikaalselt muutuv poliitiline maastik tõstatas Euroopa Ühenduses palju küsimusi. Kuid Euroopa Ühendus ei saanud lõppkokkuvõttes teha muud, kui toetada kahe Saksamaa taasühinemist, mida ta ka tegi Euroopa Ülemkogu kohtumisel Dublinis 24. aprillil 1990. Selliselt toimides ning nn 2 + 4 protsessi kokkulepete püsivuse ja õigluse kohta antud kinnitusi arvestades jäi ühendus truuks väärtustele, mille eest ta seisab. Nendeks väärtusteks on rahu, rahvastevaheline üksteisemõistmine ja solidaarsus, iseäranis kõigi sakslastega Ida- ja Lääne-Saksamaal. Lisaks leian ma, et süngetel aegadel andis juba Euroopa Ühenduse olemasolu - mitte ainult ühenduse majanduslik heaolu - kommunistliku ikke all elavatele inimestele eesmärgi, mille poole püüelda.
Lubage mul teile meenutada, et ühendus tegutses kooskõlas sündmuste arenguga. Juba 1989. aasta juulis - härra Dumas mäletab seda, kuna oli üks asjaga seotuist-, veel enne Berliini müüri langemist oli komisjon veennud G7 riike võtma vastu kava Kesk- ja Ida-Euroopa riikide abistamiseks. Avatust ja soodsat eelhäälestust laienemise suhtes oli juba ametlikult kinnitatud. Kuid tuleb tõdeda, et pärast müüri langemist oli kõige suurem mure siiski Saksamaa küsimus. Millise tee taasühinenud Saksamaa valib?
19. novembril 1989 kutsuti François Mitterrand'i eestvedamisel kokku Euroopa Ülemkogu erakorraline kohtumine, et sillutada teed korrapärasteks konsultatsioonideks kahe Saksamaa ja nende partnerite vahel. Kantsler Kohl kirjeldas oma pikas ettekandes olukorda, mis oli muidugi veel muutumises. Ajalugu oli alustanud oma kiirkulgu.
Ka Euroopa Parlament oli sel ajal väga aktiivne ja tähelepanelik. Euroopa Parlamendis peetud arutelud kajastasid Saksamaa tuleviku kohta tõstatatud küsimusi ja ohtu, mida kartsid paljud parlamendiliikmed, et 1987. aastal ühtse Euroopa aktiga tõuke saanud Euroopa lõimumisprotsess aeglustub. 28. novembril 1989 võttis Euroopa Parlament vastu väga olulise resolutsiooni, milles kinnitas: "Kõigil Euroopa rahvastel, sealhulgas poolakatel, on Helsingi lõppakti kohaselt õigus elada turvaliste piiridega riigis, nagu need on praegu määratletud.” Seeläbi viitas Euroopa Parlament ühele kõige keerukamale vaidlusküsimusele, mis lahendati Oder-Neisse piiri säilitamisega.
17. jaanuaril 1990 seisin ma komisjoni presidendina Euroopa Parlamendi ees ja ütlesin: "Ida-Saksamaa on erijuhtum ja võib astuda ühendusse, kui ta seda soovib.” Seda väljavaadet arvestades moodustati Euroopa Parlamendis ajutine komisjon, mille ülesanne oli uurida, millist mõju avaldab Saksamaa taasühinemise protsess Euroopa Ühendusele. See komisjon, kuhu kuulusid - ma pean seda rõhutama - väga kogenud inimesed, sealhulgas mitu välisministrit, hajutas tõhusalt Ida-Saksa liidumaade lõimimisega seotud kahtlused ja sillutas nende liidumaade lõimimisele teed. See on kasulik meeldetuletus kõikvõimalike veendumustega skeptikutele, et tänu Euroopa Parlamendile ei ole pluralistliku ja elujõulise demokraatia idee mitte asjatu lootus, vaid reaalsus. Komisjon näitas seda toona.
(Aplaus)
Kõike arvesse võttes ei tohiks me alahinnata Euroopa lõimimise saavutusi ja mõju, hoolimata takistustest, mis sel teel on seisnud. Ma ei hakka muidugi ükshaaval välja tooma kõige tähtsamaid asjaolusid ja ideid, mis seda suurt vabastusliikumist mõjutasid.
Eelkõige on kahtlemata tähtis inimeste suutlikkus seista vastu rõhumisele, väljendada oma vabadusejanu ja rahumeelselt ilmutada oma vaprust. Samas ei tahaks ma mainimata jätta ka Johannes Paulus II üleskutseid ja eriti tema sõnu Poola rahvale kriitilisel hetkel. Ta ütles: "Ärge kartke!” Ka ei saa ma unustada Lääne-Saksamaa kindlat, ent avatud ja suuremeelset poliitikat SDV suhtes ajal, mis eelnes Berliini müüri langemisele.
Vabadus võidutses, kuid vabadusega kaasnesid kohustused. Saksamaa taasühinemise lepingust tulenes kaks ülesannet. Esimene neist oli Lääne- ja Ida-Saksmaa elanike üksteisemõistmine. Seda ülesannet täideti väga arukalt, mõistvalt ja suuremeelselt. Teine ülesanne oli majanduslik ja sotsiaalne ning seda oli sama raske täita. See nõudis tohutut pingutust läänest itta suunatud iga-aastaste suurte ülekannetena, mis moodustasid 4-5% Lääne-Saksamaa sisemajanduse koguproduktist. Daamid ja härrad, 20 aasta jooksul moodustas see summa 1400 miljardit eurot. Sellele summale lisandub veel muu toetus - tehniline abi, mis oli vajalik Ida-Saksamaa majanduse ümberstruktureerimiseks.
Selle saavutuse ulatust kirjeldab üksainus arv: 20 aasta jooksul kasvasid SDVs sissetulekud ühe elaniku kohta 40%-lt 73%-le Lääne-Saksamaa elanike sissetulekutest. Need jõupingutused jätkuvad eelseisvatel aastatel tänu solidaarsusmaksu tasumisele. Kui ma ei eksi, siis makstakse seda maksu kuni 2019. aastani. Sakslased on sellega nõus. Tööd tuleb teha veel selle nimel, et majandus- ja sotsiaalstruktuuri kõrval muuta hoiakuid.
Euroopa Ühendus andis oma panuse, laiendades idapoolsetele liidumaadele majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse poliitikat, mida Euroopa Parlamendi liikmed hästi teavad. Kuigi eraldatud summad ei olnud samaväärsed sakslaste jõupingutustega, osutas Euroopa panus selgelt, et Ida-Saksamaa oli täieõiguslik osaline Euroopa lõimimises, aina ulatuslikumas inimeste ja tehnoloogiate vahetustes ning korrapärases dialoogis komisjoni ja uute liidumaade juhtide vahel. Minu soov oli, et ühendus teeks rohkem, kuid Saksamaa juhtkond muretses partnerite reaktsiooni pärast ja palus mul tõukefondidest enamat mitte taotleda.
Daamid ja härrad! 20 aastat hiljem, kui finantskriisi kõrval on tekkinud olukord, kus paljud inimesed kahtlevad Euroopa lõimimises, on 27 liikmesriiki silmitsi ajaloolise vastutusega: me peame kas süvendama Euroopa lõimimist või elama päevast päeva kompromisside najal, mis võivad olla küll vajalikud, kuid ei tõota tulevikuks head.
(Aplaus)
Täna, mil me tähistame rõõmsalt Saksamaa taasühinemist, peame küsima, millist tulevikku näeb Saksamaa Euroopa jaoks. Taasühinenud Saksamaa on 27 riigist koosneva Euroopa Liidu majanduse mootor. Kui tuua vaid üks arv, siis Saksamaa annab 25% majandus- ja rahaliidu kogu SKPst. Ma viitan majandus- ja rahaliidule, sest - meeldigu see meile või mitte - see liit on tugevaim seos Euroopa riikide vahel, kellel on sama vääring koos sellest tulenevate õiguste, aga ka kohustustega. Euroopas kipuvad paljud inimesed seda ilmselt unustama.
(Aplaus)
Geopoliitilises mõttes asub Saksamaa täna Euroopa Liidu ja suure Euroopa mandri ülejäänud osa vahel. See on tugev ja mitmeti atraktiivne asend, mis tekitab palju küsimusi nii Saksamaal kui ka väljaspool Saksamaad. Sakslased ise on selle seisukohaga nõus, nagu ilmneb selgelt Saksamaa julgeoleku valgest raamatust: Tsiteerin:"Oluline roll tulevikus Euroopa ja kaugemategi piirkondade kujundamisel langeb ühinenud Saksamaale tema suuruse, rahvaarvu, majandusliku võimsuse ja mandri keskmes oleva geograafilise asukoha tõttu.”
Seega, me ei ole enam 1989. aastale eelnenud perioodis, mil Saksamaa hoidis end tagasi ja ilmutas taktitunnet põhjustel, mida kõik mõistsid ja mille eest isegi tänulikud võidi olla. Selle talitsetuse tõttu võtsid järjestikused Saksa valitsused Euroopa lõimimisel juhtrolli, arvestades eriti loobumist võimsast Saksa margast, mis oli Saksamaa taassünni sümbol, ühisraha euro kasuks.
Minu märkused, mis pole kaugeltki nostalgilised, on ühe Euroopa entusiasti üleskutse, ja need ei ole suunatud mitte üksnes Saksamaale, kelle taasühinemist me tähistame, vaid kõikidele liikmesriikidele. Kas neil väärtustel, mille Euroopa rajajad meile pärandasid, on ikka veel sisu? Kas need on veel ülekaalus? See pärandus, mille me saime, on pigem seotud sellega, miks me tahame üksteisega koos elada, kui aluslepingutega, mis on pelgalt vajalikud institutsionaalsed kokkulepped.
Kuid ma ei tahaks siiski lõpetada sel veidi pessimistlikul noodil ja jätta õhku küsimärki. Kindlasti mitte! Mulle jääb igaveseks mällu ja hinge see 3. oktoobri õhtu, kui Euroopa Parlamendi presidendil Enrique Barón Crespol ja minul oli rõõm ja au olla kutsutud meeldejäävale õhtusele koosviibimisele endises Riigipäevahoones. Lääne- ja Ida-Saksamaa juhid kogunesid vaimustunult õhkkonnas, mis oli ühtaegu pidulik ja rõõmus. Kõik eurooplased oleksid jaganud samasugust sügavat tunnet.
Pärast tseremooniat tahtsin ma Berliini tänavatel jalutades tunnetada rahva meeleolu. Ka seal nägin ma ainult pidulikkust ja rõõmu; polnud joovastust ega suurelisi meeleavaldusi. See oli vaikne öö, mil meenutati minevikku jäänud eraldatust ja meelevaldse ajalookäigu tõttu lahutatud perede ahastust. See oli vaikne öö, mil ma mõtlesin meie Euroopast, mis oli saanud vabaks vihkamisest ja konfliktidest; Euroopast, mida ma soovisin näha ühtse, tugeva ja heldena.
Te olete kindlasti nõus, et väga palju on veel teha, tugevdamaks meie saavutusi ja edusamme tuleviku nimel.
(Euroopa Parlament tänas kõnelejat püsti seistes.)
Juhataja
Härra Delors, me mäletame teie kõnet Euroopa Kolledžis Brügges 1990. aasta algul. Te rääkisite Saksamaa taasühinemisest, mis teie sõnul olnuks parim viis tagada Euroopas parem kooskõla ja parem tulevik Euroopa jaoks. See oli suurepärane, tulevikkuvaatav kõne.
Tänan teid ka tänase kõne eest.
Lubage mul tänada meie aukülalisi Hispaaniast, Prantsusmaalt ja Saksamaalt ning komisjoni presidenti ja nõukogu eesistujat selle eest, et nad on täna meiega. Me kuulame nüüd Euroopa Liidu hümni.
