Strategi för konsumentpolitik 2002-2006
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-0023/2003) av Whitehead för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande ?En strategi för konsumentpolitik 2002-2006? (KOM(2002) 208 - C5-0329/2002 - 2002/2173(COS))
(A5-0423/2002) av Patrie för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens grönbok om konsumentskyddet inom Europeiska unionen: inverkan på unionens framtida konsumentpolitik (KOM(2001) 531 - C5-0295/2002 - 2002/2151(COS))
(A5-0054/2003) av Thyssen för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om perspektiv på det rättsliga skyddet av konsumenterna i samband med kommissionens grönbok om konsumentskyddet inom Europeiska unionen (KOM(2001) 531 - C5-0294/2002 - 2002/2150(COS))

Whitehead (PSE)
Herr talman! Det är glädjande att denna kammare denna förmiddag kan syssla med något annat än det avlägsna kriget och i stället koncentrera sig på medborgarnas behov i egenskap av konsumenter. Man tar upp dessa behov i strategin för konsumentpolitik 2002-2006 och i grönboken och dess uppföljning om konsumentskydd. Jag skall presentera mitt eget betänkande och vår framstående kollega Patries betänkande. Hon har inte möjlighet att närvara i dag. 
Det förs just nu en omfattande diskussion om konsumentpolitik. Man har uttryckt tveksamheter, som jag delar, på konventet om den uppenbara nedgraderingen av konsumentfrågor, vilka skall hanteras av ett sammanslaget råd som också måste behandla sociala frågor, sysselsättning och hälsa. Man kan se det i den finansiella oro som omgav det enda område, dvs. livsmedelssäkerhet, som vi hade tänkt göra fristående och som inte längre skulle vara en del av dessa allmänna debatter. Jag delar de farhågor som uttryckts om finansieringen - för vilken parlamentet delar ansvaret - av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, som äntligen har börjat fungera på ett effektivt sätt.
Det märks också genom våra egna meningsskiljaktigheter om vilken typ av ramdirektiv som bäst reglerar konsumentfrågor och hur oskälig praxis kan fastställas och hur man får ersättning.
När det gäller mitt eget betänkande vill jag tacka kommissionen, alla skuggföredragande och alla dem som har arbetat med mig för att utarbeta ett betänkande i samförståndsanda, särskilt min egen f.d. forskare Michelle Smyth, vars förmedlande färdigheter nu har överförts till den brittiska National Consumers' Association.
Mitt förhållningssätt till de prioriteringar som har angetts i handlingsplanen har alltid varit att göra det enkelt och koncentrerat. Jag kan hänvisa till ändringsförslag som har gjort saken otydlig genom att man har försökt att få med andra diskussioner i något som endast borde ta upp de aktuella prioriteringarna. Jag har inte stött ändringsförslag som har lagt till andra goda föresatser till vårt betänkande. Detta är skälet till varför jag i mitt svar i dag inte har kunnat ta till mig - som jag inte heller gjorde på utskottsnivån - en del av ändringsförslagen från antingen vänster eller höger, genom vilka man också ville göra detta till en diskussion om miljömärkning, fördelarna med ekologiska produkter eller, å andra sidan, fördelarna med teknik för genmodifiering. Som kommissionsledamoten väl känner till, finns det andra forum där dessa saker kommer att diskuteras. Det är förvisso så att han kommer att lägga fram förslag i denna anda inom kort, och dessa kommer att vara välkomna.
Jag kan emellertid godta det nya ändringsförslaget från Thyssen, vars betänkande vi också diskuterar och som har spelat en mycket konstruktiv roll i dessa diskussioner. Jag kan inte godta att vi går längre från det område som fastställdes i de mycket långdragna diskussionerna i utskottet.
Vissa personer har lagt fram ytterligare ett eller två ändringsförslag, särskilt om den ursprungliga punkten 15, som var ett ändringsförslag som lades fram till utskottet av Thyssen. Vissa personer i hennes parti har frågat varför den skall vara med. Jag är säker på att Thyssen - om hon talar senare - kommer att förklara dess förtjänster, så att hennes grupp kan förstå detta.
Jag tar nu upp de breda principerna i den handlingsplan som vi håller på att diskutera. De angavs som ett förslag bestående av tre delar. För det första, ett starkt konsumentskydd. Alla föredragande före er instämmer i detta och om behovet av att stärka den rättsliga grunden i fördragen, så att det skall gå att genomföra. De är också överens i den viktiga frågan om minsta och största harmonisering som vi skall bedöma försiktigt från fall till fall.
För det andra, när det gäller en effektiv tillämpning av konsumentskyddsbestämmelserna, är vi också överens - kanske med något olika ståndpunkter som grund. Det är bara fem medlemsstater av 15 som har uppfyllt målen för genomförande enligt slutsatserna från toppmötet i Barcelona. Vi måste visa de blivande medlemsstaterna att vi kan göra bättre än så och hjälpa dem att göra samma sak.
För det tredje, konsumentorganisationernas deltagande i EU:s politik är nödvändigt i samband med att gemenskapen utvidgas. Kommissionsledamoten måste meddela oss hur de nödvändiga medlen kommer att fördelas i år när de blivande medlemsstaterna har gjort slut på de befintliga medlen.
Till sist, vi lade till en ny princip: integrering av konsumentpolitikens mål i EU. Saken framställdes på ett kraftfullt sätt i går av en delegation från Byrån för de europeiska konsumentorganisationerna, som sammanträdde med deltagare i konventet. De kommande tre åren kommer att bestämma om vi kan uppfylla konsumenternas behov i en utvidgad union. Vi kommer att behöva kommissionens och medlemsstaternas hela styrka för att kunna genomföra detta.
Jag kommer nu att ta upp Patries betänkande. Jag utgår från hennes eget förslag och hennes egna anteckningar. När det gäller grönboken om konsumentskydd, som vi fick ta del av i oktober 2001 för första gången, har vi nu slutligen kommit fram till fasen för en ambitiös diskussion om dessa förslag till en verklig inre marknad för konsumenter. Genom ett omfattande samråd med medlemsstaterna och med näringslivs- och konsumentorganisationer, har kommissionen undersökt vilka rättsliga instrument som bäst kan garantera ett starkt konsumentskydd och som på samma gång kan avlägsna hindren för en utveckling av handeln inom gemenskapen.
I grönboken fastställs att uppsplittringen av bestämmelser har förhindrat den inre marknaden från att fungera på ett friktionsfritt sätt. Vi håller alla med om det. Erfarenheten visar att konsumenternas misstro mot gränsöverskridande transaktioner kan förklaras genom de rättsvårdande organens skilda uppfattningar och genom konsumenternas bristande kunskaper om vilka rättsliga garantier som finns tillgängliga. Ur ett konsumentperspektiv ligger hindren för en utveckling av den internationella handeln först och främst hos bristen på säkerhet efter det att avtal har ingåtts. Vi vill alltså ge konsumenterna en enkel, standardiserad rättslig ram som innehåller ett begränsat antal grundläggande bestämmelser som är tillämpliga oaktat transaktionens karaktär. Kommissionens övergripande förhållningssätt är därför välkommet.
Detta förhållningssätt bör inte resultera i en minskning av det konsumentskydd som uppnåtts i enlighet med nationella bestämmelser. I detta avseende bör det inte vara möjligt genom partens val av gällande rätt att beröva konsumenterna det skydd de har rätt till genom tvingande lagstiftning i det land det bor i, under förutsättning att det var i detta land som de vidtog åtgärder för att sluta avtalet och förväntade att det skulle följas. Inte heller bör antagandet av allmänna bestämmelser hindra möjligheten till specifika bestämmelser. Det kommer också att finnas ett behov att ge konsumenterna ett särskilt skydd inom vissa områden.
Med detta i åtanke borde man i ramdirektivet ange de allmänna principer som skall styra parternas beteende på alla stadier under en affärstransaktion, så att konsumenternas rättigheter tillämpas på ett effektivt sätt. Det ser ut som en generalklausul, som grundas på kravet om ett skäligt beteende i samband med affärstransaktioner, är lämpligare i detta fall än ett förbud mot vilseledande och bedräglig praxis, under förutsättning att den får en bestämd och fungerande definition.
I öppenhetens intresse borde det vara den säljande partens plikt att i förväg ge konsumenten information om de varor och tjänster som han eller hon erbjuder. Även på detta område borde tillämpningen av allmänna kriterier inte utesluta särskilda bestämmelser som omfattar information som ges till konsumenten.
Kommissionens försök att definiera ett kriterium som styr ett beteende som grundas på ?konsumenter med genomsnittlig intelligens?, är inte särskilt övertygande. Det är en mycket oprecis definition och tanken att mäta mänsklig intelligens på detta sätt skulle lätt kunna väcka anstöt. Det bästa vore om man definierade beteenden som är oacceptabla och som utgör oskälig praxis. För att åstadkomma detta skulle kommissionen kunna utarbeta en icke-fullständig svart lista över olika typer av beteenden som skulle anses som oskäliga.
Vi måste dessutom skydda särskilt känsliga konsumenter. Det handlar om personer som är fysiskt handikappade eller har inlärningssvårigheter som gör dem mer mottagliga för aggressivt eller vilseledande beteende i samband med försäljning av varor och tjänster, och om barn, ungdomar och äldre. Det bör vara möjligt att straffa affärsmän som överträder sin skyldighet att bete sig på ett skäligt sätt, inte minst genom åtgärder som vidtas av konsumentorganisationer. Det bör också vara möjligt att vidta rättsliga åtgärder som en förebyggande åtgärd i syfte att stoppa ett oskäligt affärsbeteende som - om man hade låtit det fortgå - kan vara till skada för konsumenterna.
Det är, slutligen, tillrådligt att erbjuda enskilda konsumenter en möjlighet att få ersättning, inte bara för flagranta och allvarliga brott mot bestämmelserna - som kommissionen föreslår - utan också när man har fastställt att direkta och vissa typer av skador har uppkommit genom ett oskäligt affärsbeteende. Vilken nyttan än är av de alternativa tvistlösningsmetoderna skall inte konsumenten berövas möjligheten att få ersättning.
Kommissionen har ännu inte tillhandahållit tillräcklig information för att en användbar kommentar kan göras om innehållet i självreglerings- och samregleringsförfarandena. Med tanke på skillnaderna i de nationella traditionerna och osäkerheten när det rör definitionen av begreppen är det nödvändigt att fortsätta samråden med medlemsstaterna och, samtidigt, säkra fastställandet av stränga bestämmelser för uppförandekoderna inom ramen för gemenskapsbestämmelserna.
Det finns ett trängande behov att upprätta en organisatorisk ram för samarbete mellan de nationella myndigheter som är ansvariga för tillämpningen av konsumentlagstiftningen. Skrupelfria affärsmän frestas alltför ofta att utnyttja brister i samband med det europeiska samarbetet. Det kommer att bli önskvärt att upprätta databaser för att underlätta informationsutbytet och för att skapa ett varningssystem som gör det möjligt för medlemsstaterna att vidta gemensamma åtgärder för alla konsumenter när behovet uppstår. Jag rekommenderar alltså kammaren att stödja dessa betänkanden och ber om ursäkt för Patries frånvaro; hon hade ingen möjlighet att närvara p.g.a. andra åligganden.

Thyssen (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Även om vi inte behandlar några lagförslag i den här debatten så är det viktigt att vi inte underskattar vikten av dem.
Grönboken om konsumentskyddet - under mina första fem minuter begränsar jag mig till den; de två minuter som jag sedan har kvar skall jag ägna åt att gå närmare in på kollega Whiteheads fråga - är inte bara av juridisk och ekonomisk vikt, utan också av politisk vikt. Den kan bidra till att ta udden av myten om att den inre marknaden bara är till för näringslivet och att konsumenten egentligen inte har någon nytta av den. En bra konsumenträtt är ett ypperligt instrument för att föra Europeiska unionen och dess medborgare närmare samman, och det är vårt gemensamma uppdrag att se till att så sker.
Ett annat missförstånd som jag skulle vilja hjälpa ur världen är den förmenta och uppförstorade motsättningen mellan förverkligandet av den inre marknaden och upprättandet av en hög konsumentskyddsnivå. Båda är målsättningar i fördraget, och de kan understödja varandra. Det är vår uppgift att eftersträva detta, men tyvärr måste jag konstatera att uppgiftsfördelningen mellan parlamentets utskott inte alltid hjälper oss i det avseendet. Jag anser att det här är något som vi måste se över under nästa mandatperiod.
Sedan har vi, för det tredje, ännu en fastrostad idé som jag vill bli av med, nämligen mångas övertygelse att konsumenträtt och regler om rättvis handelspraxis från konkurrenssynpunkt är två helt skilda områden. Men, kolleger, i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden anser vi att det ofta handlar om två sidor av samma mynt, och därför begär vi nu en djupgående effektstudie, både med avseende på business to business-förhållandena och business to consumer-förhållandena. Det kommer att leda till större rättvisa, i synnerhet vad beträffar små och medelstora företag, till större rättssäkerhet och till större stabilitet i lagstiftningen, något vi alla eftersträvar.
Herr kommissionär! I utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden instämmer vi med er analys av dagsläget vad beträffar konsumenträtten, och vi anser också att tiden är mogen för en utvärdering och eventuellt en ny strategi. Men låt oss inte vara övermodiga. Det är ju inte så att allt som håller kvar konsumenten på sin egen hemmamarknad är hinder på den inre marknaden som måste elimineras. Det finns naturligtvis begränsningar när det gäller en integration av marknaden - de räknas upp i mitt betänkande -, och de måste vi acceptera. Vad det handlar om är alltså att vi måste identifiera de verkliga hindren och koncentrera oss på dem; då kommer vi att uppnå våra mål.
Den nya strategin, om en sådan utarbetas, måste enligt utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden riktas mot en hög konsumentskyddsnivå - en målsättning i fördraget för övrigt - mot tillräcklig flexibilitet, mot enkelhet och tydlighet i lagstiftningen och även mot lagstiftning av en hög rättslig kvalitet. Därför stöder vi förslaget i grönboken om att upprätta en effektiv skiljedomstol för konsumenttvister, för en sådan behövs i det här sammanhanget och skulle betala sig.
Inte heller idén om ett ramdirektiv avvisar vi, herr kommissionär, men som ansvarig lagstiftare vill vi ändå försäkra oss på förhand om att ett sådant ramdirektiv med allt som hör till det också leder till större enkelhet, större rättssäkerhet och till en mer verkningsfull konsumentpolitik. Därför ber vi er att på förhand presentera en fullständig bild, det vill säga såväl ramdirektivet som de därtill hörande förslagen till direktiv.
För rättssäkerhetens skull föredrar vi en övergripande klausul om ett förbud mot illojala affärsmetoder. Det förbudet måste självfallet vara väl definierat. Vi erkänner att maximal harmonisering kan vara ett användbart instrument, men, precis som kollega Whitehead i sitt betänkande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, manar vi till försiktighet och till att arbeta på grundval av en bedömning per fall, för annars löper vi risken att ta ett alltför stort steg framåt. I vilket fall som helst är även vi i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden övertygade om att maximal harmonisering inte är möjlig så länge ingen hög nivå på konsumentskyddet har uppnåtts, om inte harmoniseringen är inriktad på det.
En hög nivå på konsumentskyddet är för oss en förutsättning för att fullt ut tillämpa principerna om ömsesidigt erkännande och för att tillämpa principen om ursprungsland.
Herr kommissionär! Vi säger ja till en rättslig grund för en europeisk uppförandekod om villkoren i punkt 17 i mitt betänkande är uppfyllda, men eftersom en skenbar rättssäkerhet inte gagnar någon avvisar vi ett byråkratiskt godkännandeförfarande som endast kan ge en förmodad rättslig status som går att vederlägga. Att förpliktelserna som stipuleras i koderna måste vara bindande framstår som fullkomligt logiskt för ledamöterna i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Kolleger! Ni kommer att kunna konstatera att det som står i Patries betänkande från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor på många av de här punkterna skiljer sig från det som vi har sagt i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. I utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har vi gjort vårt bästa för att koncentrera oss på de rättsliga aspekterna av saken. Vi har gjort vårt val på grundval av väl övervägda rättsliga överväganden. Därför skulle jag vilja uppmana kollegerna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och de övriga kollegerna i kammaren att titta noga på det här innan de avgör hur de skall lägga sina röster och be om stöd för de här punkterna från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
I övrigt, herr talman, återstår ingenting annat för mig än att tacka kollegerna för det oerhört konstruktiva samarbetet, och till kollega Whitehead kan jag säga att jag kommer att använda mina nästkommande två minuter till att svara på hans konkreta fråga.

Byrne
Herr talman! Låt mig börja med att tacka och berömma föredragandena Whitehead, Patrie och Thyssen för deras hårda arbete som har sådan hög kvalitet.
Först och främst vill jag säga några ord om den nya strategin för konsumentpolitiken, som antogs av kommissionen i maj i fjol, och vars syfte är att tydligt utstaka en politisk riktning under de kommande fem åren.
Den har tre huvudmål. Det första är att uppnå ett gott konsumentskydd. Det andra målet är att se till att konsumentskyddsbestämmelserna genomförs på ett effektivt sätt. Det tredje målet är att se till så att konsumentorganisationer får delta när EU utformar sin politik.
Jag vill betona att dessa tre mål har utformats med de tre följande tvärgående idéerna i åtanke: att hjälpa till med att integrera konsumentfrågor i alla EU:s politikområden, som t.ex. konkurrenspolitik, transport och rättsliga frågor; att maximera nyttan med den inre marknaden för konsumenter - detta är ett resultat som borde vara till nytta för både näringslivet och konsumenterna; och, sist men inte minst, att förbereda för utvidgningen. Alla tre strategimål - ett gott gemensamt konsumentskydd, effektivt genomförande av konsumentskyddsbestämmelser och lämpligt deltagande av konsumentorganisationer - utformades i hög grad med tanke på att nya och framtida länder kommer att bli medlemmar inom kort och i framtiden.
I handlingsplanen för konsumentskydd och i grönboken om konsumentskydd har man lagt fram en rad alternativ och väckt en rad frågor om EU:s framtida strategi för konsumentskydd. Man har i synnerhet tagit upp idén med ett ramdirektiv om oskälig handelspraxis.
Kommissionen föreslog också att man skulle utveckla ett rättsligt instrument för samarbete mellan tillsynsmyndigheterna.
Det positiva gensvaret när det gäller samrådet uppmuntrade oss att fortsätta att arbeta på denna idé med ett ramdirektiv. Den allmänna känslan var emellertid att det behövdes mer information, klargörande och samråd om innehållet i ett sådant ramdirektiv. I det uppföljande meddelandet från juni 2002 togs detta behov upp.
Vi insåg också att det fanns ett behov att fullständiga bevisen för de befintliga problemen och möjligheterna. Både Patrie och Thyssen uppmärksammar detta behov i sina betänkanden. Vi genomförde därför tre större undersökningar. För det första, en undersökning där 16 000 konsumenter fick redovisa sina erfarenheter av, och inställning till, gränsöverskridande handel. För det andra, en samtidigt genomförd undersökning där man ställde liknande frågor till ca 3 000 företag, framför allt små och medelstora företag, som annonserar och säljer till konsumenter. Detta ger oss en tydlig bild av konsekvenserna av ett ramdirektiv för små och medelstora företag. För det tredje lät vi en oberoende konsult genomföra en konsekvensbedömning av lagstiftningsalternativen som angetts i grönboken.
Slutsatserna av denna konsekvensbedömning och undersökningarna kan sammanfattas enligt följande. 80 miljoner européer skulle handla mer över gränserna om de kände sig lika säkra som när de handlade hemma. 46 procent av företagen förväntar sig att andelen gränsöverskridande handel kommer att öka i och med en harmonisering. Det är endast 1 procent av företagen som tror att det skall bli en minskning. 68 procent av de europeiska företagen sade att en harmonisering på detta område är ett effektivt sätt att underlätta för den gränsöverskridande handeln. I konsekvensbedömningen drog man slutsatsen att ett ramdirektiv som grundas på fullständig harmonisering skulle vara det effektivaste sättet att avlägsna hinder för den gränsöverskridande handeln.
Mina tjänstemän har dessutom undersökt karaktären hos de rättsliga hinder som företag och konsumenter drabbas av. För det första har vi arbetat tillsammans med en grupp nationella, statligt sakkunniga i syfte att undersöka och jämföra nationell lagstiftning om oskälig handelspraxis. För det andra har vi inrättat en grupp bestående av akademiker, som för tillfället håller på att slutföra en heltäckande och jämförande rättslig undersökning. För det tredje har vi organiserat ett tvådagars seminarium om flera viktiga frågor, tillsammans med alla berörda parter.
Detta mycket grundliga samråds- och forskningsförfarande har gjort det möjligt för kommissionen att få en omfattande förståelse av de olika nyanserna i de nationella bestämmelserna om oskälig handel och de berörda parternas intressen. Jag hoppas också att det har gjort det möjligt för oss att skapa ett brett samförstånd om ett användbart ramdirektiv.
Europaparlamentets åsikt spelar en mycket viktig roll för kommissionens överväganden. Jag uppskattar därför de konstruktiva betänkandena från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som bekräftar ett växande samförstånd om vägen framåt. Jag hoppas att dagens diskussion kommer att göra det möjligt för oss att komma överens om de återstående punkterna i de två betänkandena, vilka fortfarande är föremål för motsättningar. Jag ser fram emot att få höra era åsikter under denna diskussion.

Glase (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kommissionens meddelande och Whiteheads betänkande om strategin för konsumentpolitiken 2002-2006 är mycket avgörande rapporter. Befolkningen i våra medlemsstater inom EU litar på att Europaparlamentet alltid sätter konsumentskyddet högt och betraktar det som en mycket viktig och avgörande beståndsdel inom EU:s inre marknad. Kvaliteten på konsumentskyddet är i våra länder en viktig måttstock på att vårt arbete är effektivt.
Olika utskott har lämnat yttranden. Budgetutskottets uppgift var att granska och bedöma den finansiella ramen för denna konsumentpolitiska strategi. Vissa ordningspolitiska ändringar föreslogs det ansvariga utskottet, tillsammans med godkännande av kommissionens meddelande. Dessutom beklagar utskottet att det i den framlagda strategin inte redan gjorts ett försök att bedöma eller bestämma de föreslagna åtgärdernas effekter på finanserna och budgeten.
Vidare påpekar utskottet att medlen, om de i strategin föreslagna åtgärderna räcker utöver år 2006, såvida de tas med i förslaget för en ny rättslig ram, måste bekräftas antingen genom en överenskommelse om en ny budgetplan, eller genom årliga budgetbeslut. Jag hoppas alltså att det kommer att finnas tillräckligt med tid för att göra de nödvändiga ändringarna respektive ta upp de föreslagna ändringsförslagen i det praktiska genomförandet.

Radwan (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Det gläder mig att vi i dag kan föra en debatt om denna viktiga fråga. Vi har ju snart ett vårtoppmöte, då vi efter tre år på nytt skall diskutera hur Europa skall bli den mest konkurrenskraftiga och innovativa regionen i världen.
Konsumentskyddet är obestridligen en viktig fråga. Vi måste diskutera hur vi skall genomföra det. Men jag är fast övertygad - och här vädjar jag till kommissionens stringens - om att konsumentskyddet inte står i motsatsställning till dessa kriterier. Vi syftar exempelvis å ena sidan till att ha mindre byråkrati i Europa. Men jag har ett intryck av att vi alltid bygger upp mer byråkrati, och alltså avlägsnar oss ytterligare ett stycke från målet att åstadkomma mindre byråkrati.
Jag vill här i debatten också ta upp den bild som vi har av konsumenterna och medborgarna. Jag är en stor anhängare av öppenhet när det gäller konsumentskydd - dvs. att ge medborgarna den nödvändiga informationen -, men när allt kommer omkring bör man med hjälp av politiken inte bit för bit omyndigförklara medborgarna. Jag vill här ta upp ett konkret exempel från mitt verksamhetsområde, direktivet om konsumentkredit, där kommissionen åstadkommit en ur min synvinkel inte helt begriplig vändning genom att gå från en standard med minimiharmonisering och ömsesidigt erkännande till en maximiharmonisering, genom att exempelvis införa en omvänd bevisbörda för bankerna, genom att stryka åtagandet att i framtiden så noggrant som möjligt granska i vilken utsträckning kredittagaren är i stånd att betala tillbaka krediten.
Detta ligger naturligtvis i varje kreditgivares intresse, i varje försäljares intresse som säljer på avbetalning, men slutligen har vi också ett eget ansvar hos medborgaren. Här handlar det i slutändan också om - för att uppnå detta mål, att bli den mest konkurrenskraftiga regionen i världen - vilka krafter vi släpper lös i ekonomin, och i de små och medelstora företagen.
Därför gläder det mig att utskottet för ekonomi och valutafrågor kan bidra till detta med kanske aningen motsägande, men ändå viktiga åsikter, och att kommissionen i fråga om detta mål följer en enhetlig linje i framtiden.
(Applåder)

Thyssen (PPE-DE)
Herr talman! Egentligen kan jag fatta mig kort och tacka kollega Whitehead. I utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har vi koncentrerat oss på de rättsliga aspekterna av det strategiska dokumentet för konsumentpolitiken, och tydligen har Whitehead och kollegerna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor respekterat eller uppskattat det, för jag har kunnat konstatera att nästan alla punkter i vår rekommendation har innefattats i Whiteheads betänkande. Jag kan bara uttala min tacksamhet för det. 
Då återstår inget annat för mig än att reagera på kollega Whiteheads kommentar eller fråga om punkt 15 i hans resolution som är baserad på en ursprunglig punkt i mitt betänkande. Punkt 15 handlar om internationell privaträtt. I mitt yttrande försökte jag säga att när aspekter av den internationella privaträtten förekommer i konsumenträtten så måste vi även kunna reglera dem på grundval av artikel 95, artikeln om den inre marknaden. I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har artikel 153 lagts till detta, och vad mig beträffar får den gärna stå kvar där. Jag tror inte att det kan innebära några större problem, kollega Whitehead. Jag förmodar att det snarare är ett problem med översättningen än att det finns någon grund för vidare diskussioner. Jag hoppas att jag därmed har gjort bilden lite tydligare, och i och med det ger jag gärna tillbaka en halv minut till talmannen, så gottgör jag för den tid jag talade för länge alldeles nyss.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
Herr talman! Jag kommer att tala i två minuter för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågors räkning, och den återstående tiden kommer jag att tala om Patries betänkande och Thyssens betänkande. Herr talman! Det är mig ett nöje att börja med strategin för konsumentpolitiken och att reagera på det som Whitehead har skrivit.
Som föredragande för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor gläder det mig att Whitehead har innefattat så många av våra ändringsförslag i det - och som vanligt får jag väl säga, Phillip - utmärkta betänkandet som du har utarbetat. Vad utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor önskar är ett starkt engagemang för sårbara grupper i konsumentpolitiken, och jag anser att detta har kommit till uttryck på ett utomordentligt vis. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt konsumenter och konsumentorganisationer i anslutningsländerna, för vi menar att den inre marknaden endast kan fungera optimalt om det är fråga om balanserade eller likvärdiga marknadsparter. Det innebär att vi måste rusta konsumenterna för att kunna göra välavvägda val.
I anslutningsländerna är konsumentorganisationerna som representanter för konsumenterna ännu inte, om jag får uttrycka det så, optimalt rustade för sina uppgifter. Den här saken måste ägnas särskilt stor uppmärksamhet, och det har vi begärt många gånger tidigare. I stora drag kan jag alltså instämma med strategin för konsumentpolitik 2002-2006: en hög nivå på konsumentskyddet, effektivt genomförande av de föreskrifter som finns för närvarande och en roll för konsumentorganisationerna; det har jag gått in på i närmare detalj tidigare.
Herr talman! Då kommer jag nu till grönboken. Syftet med grönboken är att komma fram till ett ramdirektiv för konsumentpolitiken. Jag är, när vissa villkor har uppfyllts, för ett sådant ramdirektiv. Den nuvarande lagstiftningen är verkligen för fragmenterad, och ett ramdirektiv kan bidra till att skapa tydlighet. Som jag ser det är det utmärkt att informationen som behövs för att göra val före köpet av en tjänst eller produkt, själva köpet, after sales, servicen, reklamationer och tillgång till lagstiftning innefattas i ett ramdirektiv. I det avseendet måste illojal handelspraxis vara utgångspunkten, och således känner jag mig mycket hemma i Thyssens betänkande.
Ramdirektivets lagstiftning får emellertid inte komma till stånd utöver den redan nu existerande djungeln av lagar. Då blir allt bara ännu oöverskådligare. Inte bara för konsumenten, utan också för näringslivet. Därför vill jag understryka vikten av att vi genast drar tillbaka diverse vertikala direktiv samtidigt som vi presenterar det här ramdirektivet och ett bra exempel är ramdirektivet vatten. I den bemärkelsen anser vi att ramdirektivet skulle lösa något. Vad en sådan horisontell ram beträffar anser vi att det är av stor vikt att samma skyldigheter kommer att gälla i hela Europa, inte bara för näringslivet, utan också för konsumenterna. Det skapar tydlighet, och det ger också större möjligheter för framför allt det mindre näringslivet att använda sig av den inre marknadens möjligheter.
Herr talman! Jag vill också säga att det här ramdirektivet borde utgå från en hög nivå på konsumentskyddet, men också borde ha principen om maximal harmonisering som utgångspunkt, fast då kopplat till den höga nivån på skyddet. Jag anser att det är nödvändigt, eftersom otydligheten kvarstår om detta inte sker. Vi vill att den inre marknaden fungerar bra, att vi får bra service överallt i Europa, att bra tjänster säljs och att alla vet precis vad de kan förvänta sig. I den bemärkelsen kan vi rösta för ett ramdirektiv. Jag hoppas också att de ändringsförslag som vår grupp har lagt fram med avseende på Patries betänkande, och som syftar till att få betänkandet att stämma bättre överens med Thyssens betänkande, kommer att få stöd. Jag anser att vi på det här sättet skulle kunna nå fram till en mycket bra avgränsning. Jag önskar kommissionens enheter lycka till och hoppas att de involverar oss, men också the stakeholders, i utformningen av den nya lagstiftningen.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Herr talman! Det gläder mig att vi denna förmiddag diskuterar tre kraftfulla betänkanden om konsumentskydd, och att de omfattar så många olika utskott. Det är bara rätt och riktigt. Frågor som rör konsumentpolitik bör inte bara tillhöra ett specifikt utskott; de bör vara grundläggande för allt vårt arbete.
Mina kommentarer kommer i allt väsentligt att begränsas till Whiteheads betänkande, även om de naturligtvis också kommer att beröra de andra betänkandena. Adam Smith förklarade att konsumtion är det enda målet och syftet med all ekonomisk verksamhet. Konsumenten är kung, och vi i parlamentet - och förvisso i kommissionen - bör komma ihåg det.
Kommissionens rapport ?Strategi för konsumentpolitik 2002-2006?, och förvisso Whiteheads betänkande, är båda oerhört positiva steg i denna riktning. Jag är inte en av dem som automatiskt gratulerar varje föredragande, i synnerhet inte om de kommer från PSE-gruppen, men i detta fall gläder det mig att utan förbehåll kunna gratulera och stödja denna föredragande som har gjort ett utmärkt arbete.
På sitt vanliga ödmjuka sätt har han också sagt att ändringsförslag från andra grupper och kolleger har gjort betänkandet ännu bättre, och han har förvisso godtagit ändringsförslag från ett stort antal kolleger från olika politiska grupperingar och andra utskott. Jag är verkligen tacksam för att han utan motstånd godtog en del av mina egna ändringsförslag, t.ex. att huvudfrågorna inom konsumentpolitiken bör vara en utökning av konsumenternas valfrihet, att slutförandet av den inre marknaden därför är en prioritet för konsumenter och inte bara för företag, att direktivet om paketresor bör prioriteras när det gäller översyn, och att länder som inte iakttar EU:s konsumentskyddslagstiftning skall bestraffas snabbare och hårdare.
Jag vill också att ni uppmärksammar hela raden av punkter, som börjar med punkt 5, som tar upp mål 1, en hög konsumentskyddsnivå, i vilka han uttrycker sina farhågor om att förslaget går från åtgärder för en minimiharmonisering till åtgärder för en fullständig harmonisering. Detta har redan tagits upp av Thyssen och Radwan från två andra utskott. Jag håller fullständigt med om att detta bör göras på grundval av ?från fall till fall?-principen, vilket han uttryckligen betonar i punkt 13 om subsidiaritets-, nödvändighets- och proportionalitetsprinciperna. Jag hoppas att kommissionen tar till sig detta.
Jag beundrar särskilt det sätt på vilket betänkandet inte bara är fyllt med goda avsikter. Föredraganden uppmanar i stället till att förnuftiga, praktiska och konkreta åtgärder vidtas för att skapa ett bättre konsumentskydd i Europeiska unionen. Jag hoppas kommissionen också tillåter att jag riktar uppmärksamheten på punkt 44 om riskerna med passiv rökning, även om det kanske är en överraskning att detta finns med i just detta betänkande. Det är en grundläggande konsumenträttighet att konsumenter skall få möjlighet att andas frisk luft. Jag hoppas att han, tillsammans med kvestorerna, kommer att spela sin roll och ser till att så blir fallet.
Slutligen så förväntar jag mig att Whiteheads betänkande får ett överväldigande stöd i omröstningen denna förmiddag. Ett sådant domslut skulle verkligen vara välförtjänt. Jag hoppas att det också kommer att tas emot med samma iver av kommissionen och hela rådet. Konsumenten måste härska överallt. Länge leve konungen!

Corbey (PSE).
Herr kommissionär, kolleger! Konsumenter, det har sagts tidigare, är en av anledningarna till att Europeiska unionen existerar. Bättre och billigare produkter och större valfrihet är den inre marknadens drivfjädrar. Hittills har konsumenterna inte erhållit något fullständigt erkännande för detta. Vissa av konsumenternas rättigheter upphör vid de nationella gränserna. Ett övergripande initiativ och ett ramdirektiv för konsumentpolitiken stöder jag därför helhjärtat. Jag stöder och riktar en komplimang till föredragandena Whitehead, Patrie och Thyssen.
Jag skulle vilja betona fyra punkter. För det första rör det sig om rättvis handelspraxis, en hög grundnorm som måste gälla i hela Europa. I detta sammanhang får inte europeiska regler gå stick i stäv mot nationella framsteg. Information om rättigheter och kompletterande uppförandekoder är nödvändiga.
Punkt två, rätten till information. Information om produkter och produktionssätt är av avgörande betydelse. Det är naturligtvis inte alla konsumenter som kliver in till tillverkaren och ställer frågor om produktionssättet. Undersökningar visar att endast 10 procent är intresserade, men dessa 10 procent är tongivande och avgörande, i synnerhet då de stöds av inflytelserika konsumentorganisationer. Dessa 10 procent har sett till att större uppmärksamhet ägnas åt exempelvis djurens välbefinnande i den agrara sektorn och arbetsförhållandena i textilsektorn, och dessa 10 procent kommer också att bidra till att globaliseringen utvecklas i en acceptabel riktning.
Punkt tre, ge konsumenterna en röst, stöd konsumentorganisationer, också i kandidatländerna, och sök nya former för att göra konsumenterna mindre anonyma. Experimentera med allmänna råd där konsumenterna får vara med och påverka utvecklingen av nya produkttekniker och produktionssätt.
Den sista punkten avser det politiska ansvaret. En kraftfull konsumentpolitik måste naturligtvis bidra till att den europeiska politiken är konsumentinriktad. Från kemikaliepolitik till elektronisk handel.
I Europa sker oerhört mycket i konsumentens namn. Avreglering av offentliga tjänster skulle ge konsumenterna bättre och billigare service. Fantastiskt naturligtvis, men vad har det lett till? I hela Europa muttrar resenärer om den försämrade kvaliteten på kollektivtrafiken. På telemarknaden har priserna blivit oöverskådliga. Och i slutändan är det få konsumenter som väntar på valet mellan elleverantörer. Tio års inre marknad, vad har det gett konsumenten? Eller ta euron, det är också ett sådant exempel. Tack vare euron skulle allt bli billigare. Nu vet vi att euron ledde till rejäla prisökningar. Naturligtvis kan det bära emot. Det begriper varje konsument. Men vart kan konsumenten vända sig om avregleringen, euron och den inre marknaden inte har den önskade effekten? Kan konsumenten förlita sig till den europeiska politiken, till den nationella regeringen, till näringslivet? Eller inte till någonting?
Konsumenter måste ha rättigheter, men de måste också kunna utkräva politiskt ansvar. Kort sagt, vi måste sluta upp med vaga löften om och till konsumenter. Målsättningar för konsumenter måste vara konkreta och tydliga, och det måste framgå klart vem som bär det politiska ansvaret. Tack så mycket.

Maaten (ELDR).
Herr talman! Det är naturligtvis tre viktiga betänkanden som har lagts fram här. Det är förvisso ingen lag, men jag ser med intresse fram emot lagen som kommer att följa härnäst. Det gör jag med stor tillförsikt, för även på den här punkten har vi allt förtroende för den här kommissionsledamoten. Emellertid är jag nyfiken på om han kan säga något om inom vilken tidsperiod vi kan se fram emot den lagen.
Utmaningen är naturligtvis att stämma av konsumentpolitiken och fullbordandet av den inre marknaden med varandra. Konsumentpolitik får inte vara en ursäkt för att skapa handelshinder. Jag anser också att siffrorna som kommissionsledamoten gav oss om fördelarna som vi alla har i samband med harmoniseringen talar sitt eget tydliga språk.
Konsumenten gagnas av frihandeln eftersom han kan köpa billigare och bättre produkter, och vi måste naturligtvis uppnå en hög konsumentskyddsnivå. Tilltro är motorn i ekonomisk tillväxt. Konsumenten måste tro på produkterna, annars köper han dem inte. Industrin måste tro på den inre marknaden, och konsumenten måste tro på sina leverantörer. Kniven är tveeggad. Vi måste sträva efter att det inte längre spelar någon roll för konsumenten om han köper sina produkter i Nederländerna eller Grekland. Det är inte lätt.
Ofta vet konsumenter inte vilka rättigheter de har. Konsumentorganisationer kan hjälpa till i det avseendet. Konsumenttidningar läses i stor utsträckning och innehåller nyttiga tips. Människor har stort förtroende för sådana organisationer. Således anser jag och det gläder mig att kommissionsledamoten också strävar efter det att unionen måste göra de här organisationerna starkt delaktiga i förberedelserna av den framtida politiken.
Vid sidan om det skadar illojal handelspraxis förtroendet för marknaden. En oärlig bilförsäljare kan förpesta marknaden för sina konkurrenter. Oärliga handlare måste således behandlas med hård hand. Därför är det bra med en europeisk strategi för att ta itu med oönskad handelspraxis. Det måste emellertid vara tydligt vad sådan oönskad handelspraxis är. För mig är det inte bara utnyttjandet av kroppslig eller själslig sårbarhet, eller fysiskt eller moraliskt tvång. Hindrande uppträdande måste också höra dit. Till exempel om någon gör det svårare för konsumenten att byta leverantör. Endast då det är lätt att byta leverantör har man en optimal konkurrens, med lägre priser och bättre kvalitet till följd. Tänk bara på att byta bank. Den som vill göra det finner oerhört många hinder på vägen. Det finns ingen nummerportabilitet, och enligt mig är det konstgjorda gränser.
Slutligen, herr talman, så får kommissionen vad mig anbelangar använda artikel 153 i fördraget som rättslig grund för rättsskyddet oftare. Det är inte för inte vi har skapat den här artikeln, och det kommer att gagna både konsumenterna och den inre marknaden.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Genom att å min grupps vägnar blanda mig i debatten denna morgon skulle jag, när det gäller det här området liksom ett antal av mina kolleger, återigen vilja betona att även om man kan ansluta sig till Europeiska kommissionens målsättningar - högre skyddsnivå, effektivt genomförande av bestämmelser, effektivt deltagande av konsumentorganisationer - får man på nytt konstatera att de förslag som har lagts fram ännu är alltför vaga och inte särskilt konkreta.
Det är därför jag vida instämmer med förslagen från Philipp Whitehead och Béatrice Patrie, i synnerhet vad gäller säkerhet, transporter, kemiska ämnen, e-handel, beredskapsinformation som i alla händelser kan tillhandahållas för att vid behov tillåta att effektiva försvarsmekanismer utlöses och att lämpliga hjälpmedel vidtas. Jag skulle också vilja ha en särskild kommentar för den ekologiska märkningens läsbarhet och framför allt för nödvändiga uttömmande upplysningar om de genetiskt modifierade organismerna, som skapat sådan debatt oss emellan. Slutligen skulle jag vilja framhålla leksaksdirektivet och kontrollen av CE-märkningen.
Eftersom jag för flera år sedan var föredragande för dessa frågor känner jag till att man inom kort bör se över leksaksdirektivet och att CE-märkningen i brist på tillräcklig kontroll till stor del har förlorat sin innebörd. Jag har för övrigt skrivit till kommissionen ett antal gånger angående detta, tyvärr utan att egentligen motta något tillfredsställande svar. I det här skedet av debatten om konsumentpolitik och konsumentskydd skulle jag också mycket tydligt vilja uttrycka två orosfaktorer i form av en grundläggande kritik. Den första orosfaktorn: handlingsprogrammen för konsumentskydd är alltför sammanlänkade, vilka än dess syften må vara, och således alltför beroende av ett omedelbart genomförande av den gemensamma marknaden. Dessa handlingsprogram är endast sällan självändamål, och mestadels ett resultat av den fria konkurrensen. Den andra orosfaktorn: denna politik är ofta, om inte alltid, en förevändning för att radera, skingra eller till och med undanröja begreppet allmännyttan, som emellertid är mycket mer omfattande än konsumentrörelsen, som bygger på långsiktighet och som integrerar solidaritet och regionalpolitik, i synnerhet genom prissättning och tillträdesvillkor. I vissa länder och inom vissa politiska grupper är de som bäst försvarar konsumenterna ofta de största motståndarna till allmännyttan och anhängare av den fria konkurrensen och det privatas dominans.
Jag ville därför denna morgon, allt under det att jag välkomnar Europeiska kommissionens ansträngningar och stöder förslagen från våra föredragande, också påminna om dessa olikheter, ja dessa rent av grundläggande meningsskiljaktigheter.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Vitboken som kommissionen har lagt fram och de betänkanden som har presenterats denna morgon går i rätt riktning. Det är lämpligt att snabbt inrätta samtliga av de faktorer som kan garantera ett konsumentskydd på hög nivå. Konsumenterna bör kunna lita på att deras rättigheter överallt är identiska och att de till fullo respekteras. För att uppnå denna höga nivå av konsumentskydd är det därför absolut nödvändigt att göra konsumentorganisationerna delaktiga i utformandet av politiken, såväl gemenskapspolitiken som den internationella politiken.
När nu ett antal omvälvningar äger rum inom det kommersiella området bör det civila samhället oavvisligen rådfrågas. Det civila samhället bör kunna delta i debatter och påverka de beslut som i högsta grad intresserar det. Konsumenten bör inta en aktiv roll när det gäller den egna konsumtionen. Det handlar inte längre om att omedvetet konsumera, utan om att fatta upplysta val. Konsumenten bör alltså vara skyddad, men han/hon bör också vara informerad. Och därför bör konsumenten ha tillgång till all information som denne anser nödvändig, genom att till exempel ha möjlighet att informera sig om tillverkningsprocessen och däribland de anställdas arbetsvillkor. De logotyper för rättvis handel, eller för företag som respekterar en social stadga, som har inrättats på gemenskapsnivå har alltsedan dess visat sig vara värdefulla och effektiva redskap, på samma sätt som logotyperna för ekologiskt jordbruk.
Om vi vill ha en etisk och rättvis handel så måste vi, inom så varierade områden som kaffe eller leksaker, återuppväcka vår böjelse för kvalitetsprodukter som inte ifrågasätter den mänskliga värdigheten och som uppfyller alla kriterier för försiktighetsprincipen. I det här sammanhanget framstår än en gång spårbarheten för genetiskt modifierade organismer som ytterst grundläggande. Vi bör framför allt inte, vilket vissa ändringsförslag antyder, tillåta att konsumentförtroendet för de genetiskt modifierade organismerna ökar. Tvärtom har vi en skyldighet att skydda konsumenterna och att tillhandahålla dem uttömmande och korrekta upplysningar som gör det möjligt för dem att göra sina val medvetet med facit i hand såväl för sig själva som för deras barn. Vi bör även framhålla att det är nödvändigt att konsumentmedborgaren deltar i upprättandet av en modell för ett hållbart samhälle. Vi bör inte inskränka medborgaren till att endast utgöra en konsument. Tvärtom bör medborgaren framför allt vara en aktör som till fullo deltar i fastställandet av de behov som ett verkligt samhälleligt alternativ ger upphov till.

Nobilia (UEN).
Herr talman! Trots att betänkandena från Patrie, Thyssen och Whitehead är så olika kan man ana en gemensam besvikelse, som - om den nu verkligen existerar - jag kan instämma i, tillsammans med själva substansen i deras arbete. Det går i själva verket inte att bestrida kommissionens påstående att den inre marknadens funktion äventyras av de europeiska och nationella normernas fragmentering. Inte heller kan man bestrida att bristen på förtroende från många konsumenters sida, till exempel när det gäller den gränsöverskridande handeln, beror på juridiska skillnader och, kanske i ännu högre grad, på bristande kunskaper när det gäller konsumentskyddet. Det blir därför nödvändigt att skapa en rättslig ram som är enkel och enhetlig, som endast utgörs av de viktigaste bestämmelserna, som kan tillämpas oavsett vilken typ av kommersiellt utbyte det handlar om och som fungerar skyddande i hela processen, inklusive förbindelserna sedan avtal har ingåtts och försäljningen har skett.
Vi applåderade därför kommissionens riktlinjer när det gäller behovet av en helhetssyn på problemet. Å ena sidan måste man definiera skyldigheter och därvid börja med ett lojalt kommersiellt beteende och, å den andra, skapa objektiva kriterier, för att undvika olika tolkningar från medlemsstaternas sida. Men även om allt detta är viktigt, så kan man inte undvika att påpeka att kommissionens beteende ibland är ologiskt: framför allt gäller det de orimligt utsträckta tidsperspektiven när det gäller att ta itu med problemet, men inte bara det. Grönboken om konsumentskydd från 2001 blev till exempel, som bekant, startskottet för en period av omfattande samråd och för en viktig diskussion om framtiden för gemenskapens konsumentskyddslagstiftning. Men utan att resultatet från detta har visat sig har vi sedan dess bevittnat förslaget till förordning om att främja försäljningen på den inre marknaden, vilket å ena sidan innebär ett bristande intressen för Europaparlamentets ståndpunkt när det gäller helhetssynen och, å den andra, ger det paradoxala intrycket av att man föredrar att fortsätta på den sektorsvisa vägen.
Än en gång: det är svårt att förena de olika strategier det gäller med frågeställningar som när allt kommer omkring är likartade, som - för att ge ett ytterligare exempel - frågan om märkning, där förekomsten av samma ämnen redovisas på olika sätt efter bara ett par månader. Det verkar knappt löna sig att invända mot de olika sätten att använda preparat som i slutändan ändå påverkar folkhälsan: jag tänker på den aktuella frågan om kosmetika och tvättmedel.
Låt mig ytterligare ett tag stanna kvar i denna miljö. Konsumenterna har behov av att lära känna de produkter som används, men för att kunna göra det har de även behov av att få användbar information, en information som med andra ord ger dem förutsättningar att göra direkta val, även ?politiska? val. Och detta utan att på något sätt förringa det viktiga arbete som utförs av olika konsumentskyddsföreningar, utan tvärtom med den största aktning för det arbetet.
Hur som helst, om grundprincipen är den att sträva efter en så hög nivå av konsumentskydd som möjligt, samtidigt som man siktar på en acceptabel harmonisering av normerna för den inre marknaden, så verkar det finnas två vägar att gå, den ena som en konsekvens av den andra: den ena är den väg som angavs av Whitehead, där han ansåg det vara lämpligare att göra en analys av varje enskilt fall för att upptäcka om det är lämpligare med åtgärder för minimal eller maximal harmonisering när man ändrar den befintliga lagstiftningen eller utarbetar nya lagar. När man väl har slagit fast detta är den andra vägen ett korrekt upptagande i den nationella lagstiftningen och praktisk tillämpning av gemenskapsrätten från medlemsstaternas sida. Och här spelar kommissionen återigen en avgörande roll, om det är sant att endast fem medlemsstater hittills har respekterat de mål som angavs i Europeiska rådet i Barcelona när det gällde takten i införandet.

Bernié (EDD).
Herr talman! Med ett rättsligt konsumentskydd måste man först angripa ett omfattande och ambitiöst underlag innan man kan uppnå en ökad skyddsnivå. En ökad skyddsnivå rimmar inte nödvändigtvis med ett enhetligt skydd. Vi anser att man bör respektera subsidiaritetsprincipen, samt principerna om nödvändighet och proportionalitet.
För egen del är jag för en minimiharmonisering, vilket inte skulle hindra medlemsstaterna från att inrätta den lagstiftning som passar dem bäst. Jag delar även idén att systematiskt tillämpa artikel 151.3 i fördraget. Denna artikel borde utgöra den enda rättsliga grunden för att lagstifta. På så sätt kan vi upphöra att systematiskt tillgripa artikel 95 som inte behandlar något annat än den gemensamma marknaden. Att garantera en allmän och kostnadsmässigt rimlig tillgång till högkvalitativa tjänster är ett av våra huvudsakliga krav. Vi kräver att WTO inte skall avveckla våra allmännyttiga tjänster. Jag samtycker även till WTO:s märkning i syfte att ge information om produktens ursprung och om produktionsmetoden. Däremot reserverar jag mig mot inrättandet av europeiska informationscentrum för konsumenter, något som skulle vara överflödigt tillsammans med de nationella organisationerna som sköter sin roll väl och som vinner på att fungera i nätverk.
Jag är också bekymrad över innehållet i Thyssenbetänkandet: att uppmana kommissionen att ta fram en konsekvensanalys om möjligheten till maximal harmonisering verkar ogenomförbart. Det är också lämpligt att etablera en förbindelse mellan konsumentskyddet och förordningen om säljfrämjande åtgärder. I det här skedet anser jag inte att det är någon god idé att inrätta uppförandekoder. Varifrån skulle dessa uppförandekoder få sin legitimitet? Och hur skulle man garantera deras varaktighet? Alla dessa frågetecken gör att det inte är motiverat att hålla fast vid frågan.

Ilgenfritz (NI).
Herr talman! Naturligtvis bör vi skydda konsumenterna mot ohederlig affärspraxis, eftersom vi därigenom skapar ett klimat av förtroende. Men vi får då inte skjuta över målet genom att vi skyddar konsumenterna mot sig själva och omyndigförklarar dem. Ett exempel på detta är direktivet om konsumentkredit. I den bemärkelsen bör alla åtgärder stödjas som också verkar säljfrämjande och stöder förverkligandet av den inre marknaden. Inte i något fall får byråkratin ökas i företagen, eftersom då framför allt de små och medelstora företagen missgynnas. Det måste vara vårt mål att skapa mer förtroende, men samtidigt undvika att öka byråkratin!

Talmannen.
Tack så mycket, herr Ilgenfritz! Jag har fått en begäran om en ordningsfråga från en ledamot som har ett plakat framför sig, som presidiet redan har bett honom att avlägsna. Detta handlar om att ledamoten måste visa respekt för presidiet och för sina kolleger, vilket jag anser har företräde framför ledamotens begäran om att få ordet.
Presidiet har redan bett den ärade ledamoten att avlägsna plakatet, och det är gängse bruk här i kammaren att ledamöter som blir ombedda av presidiet att ta bort plakat eller banderoller som de har satt upp, avlägsnar dessa omedelbart i respekt för presidiet och kammaren. Om den ärade ledamoten vill ställa en ordningsfråga - vilket är det enda han tillåts göra i enlighet med arbetsordningen - måste han visa respekt för presidiet och för kammaren och avlägsna det plakat som han har framför sig.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Just nu hålls demonstrationer över hela Baskien ?
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen.
Herr Gorostiaga! Det är meningen att ordningsfrågan skall gälla föredragningslistan. Presidiet kommer inte att tillåta något annat yttrande än en ordningsfråga.

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman! Jag anser att vi i dag kan glädja oss åt denna diskussion om grönboken och den strategi som kommissionen föreslår beträffande konsumentpolitiken. Vi kan glädja oss åt denna diskussion eftersom vi i och med unionens utvidgning och en utvidgad inre marknad inser att det är viktigt att på ett bättre sätt harmonisera den gemensamma lagstiftningen. Vi känner också till konsumtionens roll inom ekonomin. Gud skall veta att vi i dag är i behov av denna konsumtion!
Men undersökningar har visat att utanför gränsområdena känner den europeiska konsumenten inte till hur han/hon kan utnyttja de fördelar som Europeiska unionen medför. Hur kan det komma sig? Helt enkelt på grund av att konsumenten ännu saknar förtroende och inte alltid förfogar över information och relevanta uppgifter om varorna och tjänsterna. Konsumenten känner inte heller alltid till varornas kvalitet eller referenspriser, och framför allt i fråga om rättstvister saknas kunskap om vederbörlig jurisdiktion. Allt detta medför således att konsumenten inte utnyttjar de möjligheter som EU erbjuder trots att konsumenten är i behov av kunskaper och information och är villig att ta ett medborgaransvar och visa respekt för t.ex. miljömärkning.
För att rätta till detta är det således nödvändigt att harmonisera lagstiftningen och uppnå en äkta europeisk konsumenträtt, allt under det att man garanterar en nödvändig flexibilitet när medlemsstaterna skall tillämpa denna lagstiftning. Vi är därför positiva till en bättre konsumentupplysning som är tydlig och avfattad på originalspråket så att konsumenten kan göra ett val som är fullständigt medvetet. Att utveckla en ramstrategi för konsumenten innebär även att garantera konsumenten ett rättsskydd, att sätta stopp för rättstvister som är förbundna med företagens illojala metoder och att även skydda själva företagen.
Vi samtycker sålunda till en högre konsumentskyddsnivå och till större öppenhet, vilket kan uppnås med hjälp av konsumentorganisationerna, och vi väntar oss mycket av kommissionen. Vi kan försäkra er, herr kommissionär, att vi finns i bakgrunden för att övervaka uppföljningen av denna konsumentpolitik.

McCarthy (PSE).
Herr talman! I dagens värld är det tydligt att konsumenterna är mer informerade och mer krävande. De har högre förväntningar och söker inte alltid efter det lägsta priset. De vill ha kvalitet och service efter det att köpet har genomförts, och de vill vara säkra på vilka rättigheter de har när det gäller att få ersättning.
I en idealisk värld tar ansvarsfulla företag hänsyn till konsumenternas behov. En del skulle säga att den absoluta huvuddelen av företagen gör det, och om så vore fallet skulle vi inte behöva någon lagstiftning. Men vi måste skydda konsumenterna från cowboyaktörerna, de som sysslar med ogenerade metoder, och de oärliga affärsmännen. Lagstiftarnas dilemma är att utarbeta bra och effektiv lagstiftning som skyddar konsumenterna, samtidigt som man låter företagen blomstra i en dynamisk och konkurrenskraftig miljö.
Den rådande debatten om företagens sociala ansvar ger företagen möjlighet att förbättra sitt konsumentskydd som en bra företagsmodell och ett bra försäljningsargument för att hjälpa företagen till god konkurrenskraft och ge dem affärsmässiga fördelar, samtidigt som man ger konsumenten ett mervärde.
Om vi vill att den inre marknaden skall fungera behöver vi kompletterande åtgärder för att främja konsumenternas förtroende, särskilt vid gränsöverskridande handel, och vi vet att konsumenterna fortfarande tenderar att handla i hemlandet när de handlar på Internet.
Genom att införa en generalklausul om skälig handel kommer direktivets innehåll att vara avgörande om det skall fungera till nytta för konsumenterna och inte uppfattas som mer byråkrati av näringslivet. Vi behöver enklare, mer koncentrerad lagstiftning som är lättare att genomföra. Som ni vet, herr kommissionär, skiljer sig begreppet skälighet mellan medlemsstaterna, beroende på deras olika rättssystem. I de länder där man använder en generalklausul känner vi också till att dessa klausuler tillämpas på olika sätt. Detta ger er en utmaning när det gäller att hitta ett gemensamt förhållningssätt. Jag vet att ni, i egenskap av advokat, måste se till att få rättslig säkerhet för både företag och konsumenter. Vi måste se till att effekterna av ett framtida direktiv utvecklar i stället för splittrar den inre marknaden, eftersom medlemsstaterna tolkar, tillämpar eller genomför ett sådant direktiv så att det passar in i sina egna olika nationella förhållningssätt. Konsumenterna drabbas redan av splittrade bestämmelser och en splittrad genomförandepraxis.
Summan av kardemumman är att konsumenterna måste veta vilken ersättning de kan förvänta sig om de drabbas av ogenerade metoder och oärlighet, samtidigt som företagen måste kunna bedriva sin verksamhet i en konkurrenskraftig värld. Företagen måste vara klara över vilken standard och praxis de skall följa för att kunna efterleva detta direktiv. Personligen vill jag att man skall slå ned på vilseledande och bedräglig praxis, snarare än att försöka uppnå en gemensam definition av skälig handelspraxis.
Jag välkomnar kommissionens förslag till att upprätta uppförandekoder och självreglering, inte av vekhet eller som ersättning för lagstiftning, utan som ett medel för att göra det möjligt för oss att snabbt reagera på ogenerade metoder när dessa dyker upp snabbare än vad lagstiftningen hinner med att reglera.
Som kommissionsledamot Prodi har nämnt behöver alla EU:s institutioner öka sitt engagemang när det gäller att förenkla bestämmelserna för att minska kostnaderna för att göra affärer i Europa och förbättra den rättsliga säkerheten för medborgarna. I Thyssenbetänkandet har parlamentet klargjort att det vill att man utför en utvidgad konsekvensbedömning på detta område.
Herr kommissionär! Ni har nämnt tre undersökningar, och ni har varit mycket tydlig när det gäller fördelarna med detta direktiv. Ni har varit mindre tydlig i fråga om de möjliga kostnaderna för detta direktiv för näringslivet. Det är viktigt att vi förklarar för näringslivet vilka skyldigheter det har och vad det måste göra för att uppfylla våra konsumentskyddsmål.

Wallis (ELDR).
Herr talman! Jag vill kommentera Thyssens betänkande, som jag välkomnar, och jag gratulerar henne till ett så pass välavvägt arbete. Vi känner väl till dilemmat som uppstår i samband med utarbetandet av ett betänkande som måste väga in både näringslivets och konsumenternas intressen.
På våra bord ligger mycket goda och innovativa idéer från kommissionen - en övergripande strategi, ett ramdirektiv - någonting som vi behöver om vi verkligen skall få den inre marknaden att fungera och se till att initiativet e-Europa blir en framgång. För att kunna åstadkomma allt detta måste vi emellertid göra så att konsumenterna känner förtroende. Ett område som bekymrar mig finns i punkt 17 i betänkandet, som jag stöder fullständigt. Det handlar om denna koppling mellan uppförandekoder, rättssäkerhet och genomförande, och hur vi får dessa tre att verkligen fungera tillsammans för att skydda konsumenterna.
I år skall jag utarbeta ett betänkande om övervakningen av gemenskapsrätten, och jag känner därför mycket starkt att vi, genom att tillämpa uppförandekoder, måste se till att vi fortfarande har rättssäkerhet och möjlighet att genomföra lagstiftningen; annars splittrar vi fördelarna vi har nått fram till på den inre marknaden.
Jag skall försöka att illustrera detta med ett exempel. I går fick jag ett brev från en väljare som hade köpt en fastighet i en annan medlemsstat. Någonting hade gått fel vid köpet: pengar hade på ett felaktigt sätt tagits från de pengar som han hade överfört. Han tog upp ärendet vid den behöriga myndigheten. Han skrev på sitt eget språk, dvs. engelska. Han fick ett svar på deras språk, i vilket det stod att de inte kunde ta upp ärendet om han inte skrev till dem på deras språk. Om vi verkligen vill göra affärer i hela Europa tillsammans måste vi vara rättvisa och förnuftiga. Uppförandekoderna måste tillämpas på ett korrekt sätt.

Fiebiger (GUE/NGL).
Herr talman! Det är nödvändigt att alla beslut om konsumentskydd på ett rimligt sätt tar upp förväntningarna, förhoppningarna men också farhågorna bland de 425 miljonerna konsumenter i den utvidgade unionen. Parlamentet uppmanas att i sina rättsakter ta hänsyn till komplexiteten, riskerna och de effekter på framtiden som konsumentskyddet kan ha.
I betänkandena om framtiden för den europeiska konsumentpolitiken uppfylls detta krav och det krävs samtidigt att bristen på disciplin gentemot konsumenterna avhjälps. I många människors ögon har föreskrifterna när det gäller livsmedelssäkerhet, tjänster, hälsa och säkerhet redan förlorat sin moraliska oskuld med tanke på hur marknaden utvecklats.
Det finns ett stort handlingsbehov, exempelvis när det gäller att få ett slut på missbruket inom telekommunikationerna och att skydda konsumenternas rättigheter genom att reformera konkurrensrätten och de finansiella tjänsterna. Att fylla initiativrätten med liv, i enlighet med konsumenternas åsikter, det kräver en fast förankring av konsumentskyddet inom det offentliga rådgivningssystemet och framför allt i mer information.
Konsumentskyddspolitiken skall skydda människorna mot bedrägerier och mot hälsomässiga såväl som ekonomiska skador. Också inom konsumentskyddet gäller principen om effektivitet. Men det får inte göras någon effektivitetsvinst på bekostnad av eller till skada för konsumenterna. Därför ansluter jag mig till kravet att en fullständig harmonisering av lagstiftningen bör begränsas till klara särfall. Villkoret för detta är dock att denna princip inte missbrukas och att det sker en avreglering på miniminormsnivå.

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att det är mycket viktigt - detta saknade jag också i kommissionsledamotens anförande under förmiddagen - att vi än en gång klargör hierarkin, att det naturligtvis måste handla om säkerhet och konsumentskydd, men också om öppenhet. För mig har frågan om öppenhet spelat en alltför liten roll under hela förmiddagens debatt. Herr kommissionär! Jag vill helt konkret uppmana er till att verkligen anstränga er för att skapa ett direktiv om konsumentinformation som motsvarar direktivet om miljöinformation. Om det exempelvis finns problem bör man verkligen klarlägga vilka företag som orsakar dem. Vi måste därmed också stimulera företagen att verkligen sörja för säkerhet.
Allt detta behöver vi. Det finns många ansatspunkter i parlamentets resolution som går ut på att införa just detta direktiv om konsumentinformation. Det räcker inte att bara säga: mer valfrihet eller mer information! Där håller jag med alla dem som redan har kritiserat detta. Det handlar inte om att genomföra många stödkampanjer för genteknikindustrin, utan det gäller att åstadkomma ett direktiv om konsumentinformation, där konsumenternas rätt till information är klart fastslagen, men även företagens plikt, när det inträffar överträdelser, att också öppet visa just på dessa. Sedan vill jag också enträget be er om att direktivet om leksaker skall tas fram mycket tidigare.
Jag kan inte låta bli att slutligen göra ett påpekande, eftersom kollegan från utskottet för ekonomi och valutafrågor har påmint om föreskrifter för kreditverksamhet. Naturligtvis är också jag för minimiharmonisering, och detta på en hög nivå. Men så länge det finns skandaler liknande dem i Förbundsrepubliken med Berliner Bankgesellschaft, där kollegerna från CDU helt skandalöst accepterade illegala donationer, så länge tror jag att vi också verkligen behöver bestämmelser inom kreditnäringen. Där får man inte ställa sig upp och säga att det är en självklarhet!

Blokland (EDD).
Herr talman! När jag granskar de tre betänkandena om konsumentskyddet frågar jag mig om det här inte snarare handlar om befrämjande av konsumtion. Redan den inre marknaden är ett resultat av budet ?du skall konsumera?. Nu finns det tydligen ett behov av att tillfoga budet ?du skall konsumera i hela Europa?. Herr talman, som ni säkert förstår är jag ganska kritisk till det här. Vi kan inte förneka att språk, avstånd och kulturella skillnader är de viktigaste barriärerna för konsumenterna. Här förbigås det helt i och med att orsakerna söks i okunskapen om bestämmelserna i andra EU-länder. Dessutom utgår vi i och med detta från att konsumenterna känner till bestämmelserna i den egna medlemsstaten.
Om vi vill investera i konsumenternas förtroende måste vi framför allt investera i produkters och tjänsters pålitlighet. Jag anser att en välinformerad konsument själv kan göra sina val. I det här sammanhanget måste det finnas en balans mellan konsumentskyddet och konsumentens ansvar.
Jag anser inte att en enhetlig rättslig ram behövs. Låt oss först ta miniminormerna i de fall där det verkligen finns problem. Det är forcerat att stifta lagar på grundval av artikel 153 eftersom den här rättsliga grunden bara har tillämpats en enda gång i praktiken. Rädslan för att vi diskriminerar artiklar i fördraget genom att använda dem mindre än andra finns inte hos mig.

Borghezio (NI).
Herr talman! Whiteheads betänkande övertygar inte helt i vissa delar. Jag kan inte instämma i en del av de prioriteringar som anges i initiativet till skydd för konsumenterna, samtidigt som andra prioriteringar enligt min mening inte lyfts fram tillräckligt tydligt eller över huvud taget inte nämns i det dokument som vi skall behandla.
Jag vill därför lägga fram ett par förslag som jag tycker är viktiga och nödvändiga för en effektiv politik till skydd för konsumenternas olika intressen: framför allt är det nödvändigt att inrätta ett europeiskt observatorium för hur konsumentpriserna och priserna för de allmännyttiga tjänsterna utvecklas i de olika medlemsstaterna, för att kontrollera hur mycket och på vilket sätt priserna höjs, framför allt i samband med att euron infördes. När det sedan gäller den känsliga frågan om de offentliga tjänsterna samt bank- och försäkringstjänsterna, så verkar det absolut nödvändigt att driva en linje som syftar till att öppna styrelserna i de offentliga bolag som är satta att förvalta dessa tjänster - filialer som handlägger banklån, försäkringsbolag och bolag med ansvar för allmännyttiga tjänster - för att se till att brukarnas olika intressen företräds på lämpligt vis. Om man vill förverkliga en äkta ekonomisk demokrati måste Europeiska unionen vidta de åtgärder som krävs för att ge brukare och konsumenter insyn i hur dessa verksamheter drivs.
Jag tycker dessutom inte att förslagen om hur man skall kunna skydda framför allt de unga mot de allvarliga riskerna med tobaksbruk verkar vare sig lämpliga eller tillräckliga. Fenomenets spridning, framför allt bland de yngre, åtföljs av skrämmande siffror över den geometriska ökningen av lungcancerfallen. Detta kräver en insats från Europas sida som är betydligt kraftfullare än de åtgärder som planerats hittills. Det är dags att Europa förklarar krig mot rökningen, med kraftfullare upplysningskampanjer och en anpassning av medlemsstaternas lagstiftning så den utgör ett effektivt skydd på allra högsta nivå mot riskerna med tobaksanvändningen.

Santini (PPE-DE).
Herr talman! Tre betänkanden om konsumentfrågor förenade i en gemensam analys är verkligen ett sällsynt och gyllene tillfälle efter de år av ljummet intresse som detta parlament och kommissionen har ägnat konsumenterna. Det första betänkandet gäller, som vi redan har hört, grönboken till skydd för unionens konsumenter. Det andra avser strategin för en konsumentpolitik mellan 2002 och 2006. Det tredje, en mycket robust text, gäller det rättsliga skyddet av konsumenterna själva. Den strategi som föreslagits av kommissionen anger dessa tre mål på medellång sikt, mål som skall förverkligas genom ett program som införs genast, men som sedan skall utvärderas regelbundet med dokument från kommissionen som beskriver hur strategin utvecklas.
Förverkligandet av en gemensam nivå för konsumentskyddet kräver en harmonisering av säkerheten för varor och tjänster, men också framför allt en harmonisering av de olika rättsliga aspekter genom vilka konsumenterna utövar sin roll som garanter för de kommersiella transaktionerna på den inre marknaden. En effektiv tillämpning av konsumentpolitiken utgår från förutsättningen att konsumenterna får samma betydelse genom identiskt likadana garantier över hela unionens territorium.
I programmet ingår även en plan för prioriterade åtgärder genom vilka konsumenterna skulle kunna samordna kontrollförfaranden och eventuella överklagandeförfaranden inom medlemsstaterna, tack vare ett system för konkret samarbete på det administrativa området. Konsumenterna och deras olika organisationer skall ha de möjligheter och resurser som krävs för att få samma förutsättningar och fullständiga möjligheter att ingripa jämfört med andra aktörer på den inre marknaden. Och detta i alla riktningar, gentemot företagen och de olika organisationerna inom näringslivet.
Principen om en lägsta harmoniseringsnivå för konsumentskyddet förekommer dessutom i fördraget. Nu är det viktigt att alla inför denna miniminivå genom en mer beslutsam, mer sammanhängande, heltäckande politik. För att uppnå detta krävs det nya normer som är gemensamma och som framför allt ersätter de tidigare.

Myller (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka alla tre föredragande. Här har sagts att det inte är fråga om lagstiftning, men jag anser att dessa frågor måste behandlas just i det här skedet när vi diskuterar med kommissionen om vad vi förväntar oss av den kommande lagstiftningen. Därför vill jag också själv koncentrera mig på de principer som jag anser att EU:s lagstiftning om konsumentskydd skall innehålla.
Den viktigaste principen, som vid flera tillfällen har framkommit här, är den att konsumentskyddet måste hålla så hög standard om möjligt. Följden av detta är att när kommissionen föreslår en så harmoniserad lagstiftning som möjligt inom EU kan jag godkänna denna utgångspunkt endast om man i samband med harmoniseringen tillämpar den allra högsta nivån av konsumentskydd. Man jag godkänner inte harmoniseringen om en enda medlemsstat blir tvungen att överge en högre konsumentskyddsnivå. Därför är jag nöjd med det synsätt som Whitehead lägger fram i sitt betänkande, att varje rättsakt skall utvärderas från fall till fall.
Samma princip måste även omfatta ett ömsesidigt erkännande. Även där måste man beakta att ingen medlemsstat, ingen nuvarande och ingen kommande, blir tvungen att försvaga konsumentskyddet. Fördelen med minimiharmonisering ur ett konsumentskyddsperspektiv är att man på det nationella planet kan åstadkomma lagstiftning på en högre nivå, om man inte inom Europeiska unionen når upp till den nivån. Det är även nödvändigt att den befintliga lagstiftningen om konsumentskydd genomdrivs till fullo så att konsumenterna verkligen kan lita på att de kan handla och förverkliga sig själva som konsumenter inom hela den inre marknaden.
Den framtida lagstiftningen måste också vara tillräckligt tydlig, och den måste beakta subsidiaritetsprincipen, principen om åtgärder vid behov samt proportionalitetsprincipen. Jag anser även att det är viktigt att vi inte stiftar för detaljerade lagar, utan koncentrerar oss på att uppnå målsättningen, det vill säga en så hög konsumentskyddsnivå som möjligt. En för detaljerad lagstiftning leder till att de som inte vill tillämpa dessa principer koncentrerar sig på att leta efter kryphål, vilket skapar problem för rättsliga handläggningar.

Paulsen (ELDR).
Herr talman! Herr kommissionär! Man skulle kunna säga oerhört mycket om unionens framtida konsumentpolitik, men på den korta tid som står till buds skall jag försöka hålla mig till en enda punkt som berör Patries betänkande.
Vi är alla överens om att förutsättningen för en fri och fair marknad är att konsumenterna har tillgång till god och korrekt information. Detta är relativt enkelt att tillgodose när det gäller de ?gamla? konsumentkraven, nämligen kopplingen mellan pris och kvalitet. Det är också O.K. när det handlar om innehållsdeklarationer, tvättmarkeringar etc. Den nutida konsumenten är dock en annan typ av medborgare. Detta gäller förstås även i köpögonblicket. Det betyder att dagens konsumenter ställer krav på många olika typer av information. Man vill ha svar på frågor som gäller etiska, ekologiska och sociala aspekter när man går och handlar. Därtill kommer numera en mängd olika hälsopåståenden av mer eller mindre märklig typ.
Hur skall vi klara att säkerställa en lagstiftning som uppfyller alla dessa behov av underliga märkningar som ändå finns med i debatten och som måste respekteras? Vi måste nog använda oss av den princip som i svenskt juridiskt språkbruk kallas redlighetsprincipen, dvs. att man får göra påståenden om sin vara men att man till fullo skall kunna bevisa att påståendet är sant. Jag tror att det är den enda vägen för att klara den nya typen av märkning. Det är en generell regel: Gör vad du vill, men du får absolut inte ljuga.

Piétrasanta (Verts/ALE).
Herr talman! Jag gläds åt detta grundliga arbete som har utförts av mina kolleger Whitehead, Patrie och Thyssen angående innebörden i grönboken om konsumentskydd. Vi samtycker till ett införande av enklare och mer inriktade lagstiftningsåtgärder för att underlätta genomförandet av den lagstiftning som är tillämplig på den inre marknaden och som enligt vår mening saknar öppenhet och är alltför fragmentarisk för att vinna förtroende från konsumenterna. Vi har med tillfredsställelse sett begreppet konsumentmedborgare uppkomma, och jag erinrar om att konsumentmedborgarens grundläggande rättigheter är rätten till säkerhet, information, fria val, klagomål, konsumentombud, tillfredsställelse och en icke-förorenad miljö.
När det gäller framtidens konsumtion bör vi ta hänsyn till de tre pelarna för en hållbar utveckling: ekonomisk, ekologisk och social utveckling, varav de två senare fortfarande alltför ofta försummas. Jag föreslår att vi reflekterar över genomförbarheten av ett allmänt direktiv om den miljömässiga kvaliteten hos de varor och tjänster som erbjuds konsumenterna där vi särskilt fäster avseende vid en europeisk märkning och ett ökat konsumentskydd. Konsumentmedborgaren förefaller bli ett mycket viktigt element, inte bara som kund utan även som beslutsfattare och engagerad konsument som bekymrar sig för varans etiska nivå. I denna mening blir konsumentmedborgaren en av de huvudsakliga aktörerna i denna utveckling som påstås vara hållbar.

Hager (NI).
Herr talman! Jag vill referera till grönboken, nämligen grönboken om konsumentskydd. Det kunde man tala länge om, men man kan också göra ett mycket kort inlägg. Med tanke på min talartid har jag bestämt mig för det andra alternativet. Väsentliga delar av grönboken är enligt min åsikt ordnade på ett tillfredsställande sätt. Jag tänker då bara på direktiven om vilseledande och jämförande reklam eller på att användande av våld eller tvång har inbegripits i alla medlemsstaters lagstiftning. Med tanke på den praktiska tillämpningen kommer bara turister i fråga som konsumenter vid den gränsöverskridande handeln, om man tar hänsyn till var direktiven om distansförsäljning i den ändrade versionen får någon verkan och till förslaget om förordning om stöd till försäljning på den inre marknaden. Det är återigen inte särskilt mycket.
Jag ser därför inget behov av ett ramdirektiv på detta område. Det vore snarare viktigt att reda ut samspelet mellan de gällande direktiven, för att i någon mån lysa upp djungeln inom konsumentskyddet och för att skydda konsumenterna. Detta förväntar jag mig inte av ett extra ramdirektiv - i motsats till några av föregående talare.

Schnellhardt (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! I mer än 25 år har vi arbetat på ett europeiskt konsumentskydd. Inte ett sammanträde med Europaparlamentet äger rum utan att konsumentfrågor behandlas. De bestämmelser som gällt under åren har visat sig hålla måttet - och här motsäger jag några talare - och även gjort verkan, men i slutändan ledde de till ett oöverskådligt lagpaket. Dessutom finns det fortfarande luckor. Det är därför riktigt att kommissionen med förslagen till konsumentskydd söker och föreslår vägar ut ur virrvarret.
Jag vädjar om ett ramdirektiv med en generalklausul, som är baserad på ren affärspraxis. Allt oftare på den inre marknaden leder antingen avsaknad av bestämmelser eller spelrum i direktivet till hinder för den inre marknaden. Särskilt med tanke på utvidgningen bör man avhjälpa detta snarast möjligt. Därvid bör man inte bara bekämpa ohederlig affärspraxis mot konsumenterna, utan också mellan alla aktörer på den inre marknaden.
Försöken från flera medlemsstaters sida att med hjälp av en skylt om konsumentskydd eller hälsoskydd skydda nationella marknader och nationell industri mot konkurrens hör till denna kategori. Det finns också s.k. ?konsumentskyddare?, som låter sig spännas för denna kärra och hjälper till att tränga bort konkurrenter från marknaden. Därför anser jag att det är nödvändigt att förordningens rättsliga form tillämpas i högre utsträckning och att man därigenom åstadkommer mer rättssäkerhet. Det leder också till harmonisering, och den behöver vi på den inre marknaden. Kommissionen har i bilagan ställt samman en omfattande lista. Dessa punkter är alla viktiga. Med de nya tyngdpunkterna i Whiteheads betänkande inför vi emellertid en rangordning från viktigt till mindre viktigt. Whitehead har genom sina inlägg i dag egentligen motsatt sig denna rangordning.
Konsumenter kan bara utnyttja sina rättigheter om de känner till dem. Informationspolitiken bör utgöra en tyngdpunkt i arbetet inom ramen för konsumentskyddet. Därvid spelar konsumentorganisationerna en viktig roll. De måste stödjas av regeringarna. Det är illa beställt med det i våra medlemsstater. Därför måste vi skapa dessa konsumentcentrum i våra medlemsstater för att komma framåt på detta område.

Koukiadis (PSE).
Herr talman! Kommissionens nya konsumentskyddsstrategi är mycket ambitiös och symboliserar konsumenternas livskvalitet genom att skydda dem mot otillåtna affärsmetoder och minska omotiverade prisskillnader mellan medlemsstaterna, samt även att ge konsumenterna självförtroende för att handla på en marknad med 350 miljoner människor och garantera konsumentorganisationernas trovärdighet.
Kommissionen förtjänar att gratuleras för den detaljerade bakgrundsundersökning som den har genomfört, och de föredragande bör naturligtvis också gratuleras till de framlagda ändringsförslagen. Detta är dock ingen dans på rosor. Det finns många hinder och tekniska svårigheter. Först och främst måste vi övertyga affärsvärlden och flera av våra kolleger om att en lagstiftningsram inte är oförenlig med etiska konkurrensregler och att lagstiftning på det här området är en av de nödvändiga förutsättningarna för en sund konkurrens.
För det andra måste alla inse att sammankopplande av företag och konsumentförbindelser eller företag och affärsförbindelser inte är detsamma som ett integrerat konsumentskydd, särskilt om vårt gemensamma mål är en effektivare marknad och ett ökat konsumentskydd. Behovet av att ta itu med den föreslagna lagstiftningen om säljfrämjande åtgärder förs till exempel också fram i grönboken.
Tillvägagångssättet, där prioriteringen är att skapa ett sammanhängande ramdirektiv som innehåller en rad principer, som till exempel förbud mot otillbörliga affärsmetoder, principen om god tro och principen om god affärssed, är det rätta. Detta tillvägagångssätt leder i själva verket till att behovet av en detaljerad lagstiftning minskar, och gör det möjligt att snabbt ta itu med den ökade användningen av otillbörliga affärsmetoder och säljknep. Även lagstiftare i Centraleuropa, som är mycket vana vid detaljerad lagstiftning, förlitar sig i ökad utsträckning på allmänna bestämmelser för att anpassa lagstiftningen till ändrade förhållanden. Detta tillvägagångssätt har visat sig vara användbart och har gjort det möjligt att uppdatera lagstiftningen.
Vi kommer inte att kunna undvika särskild lagstiftning i slutändan, men den bör utgöra ett komplement. Det flexibla tillvägagångssättet med ett ramdirektiv stämmer dessutom överens med policyn för ökad självreglering, vilken bör prioriteras, men på två villkor: för det första måste det finnas en allmän tidsram inom vilken de berörda parterna skall komma överens, och för det andra måste det finnas en gemensam ram för att fastställa vem som är ansvarig för att tillämpa de krav som finns för självregleringen.
Ett annat problem är att välja mellan maximal och minimal harmonisering. Det är ett svårt val, eftersom vi för det första inte vill att harmoniseringen skall leda till att konsumentskyddet minskas. För det andra brukar maximalistiska förslag vanligtvis utgöra ett hinder för försöken att harmonisera. Jag anser att vi bör gå vidare på grundval av maximal harmonisering och endast selektivt tillgripa minimal harmonisering i enskilda fall.
Jag vill avsluta med ett par ord om den särskilda uppmärksamhet som bör ägnas åt konsumentorganisationerna. Vi måste garantera att de är representativa och öppna, eftersom konsumentorganisationerna för närvarande är ett konsumentskyddsproblem i sig själva.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag är mycket glad över att jag lyckats genomdriva några av mina ändringsförslag. Jag hoppas att också den ärade kommissionsledamoten är nöjd med det.
I ändringsförslaget till Patries betänkande handlar det för mig om att man oaktat skyddet för konsumenterna också bör skydda konkurrenterna mot ohederlig affärspraxis och syfta till en homogen rättslig ram. Jag tror, herr kommissionär, att det är av mycket stor betydelse, i synnerhet för små och medelstora företag.
Jag är särskilt lycklig över att jag i fråga om Whiteheads betänkande genomdrev två ändringsförslag som är av avgörande betydelse för mig. Den ena handlar om att man, även om man givetvis har de bästa hälso- och säkerhetsföreskrifter för den löpande bedömningen på kemikalieområdet, bör garantera att in vitro-testförfaranden används i så stor utsträckning som möjligt. Det är nu en princip, men om den förankras är detta redan ett mycket stort framsteg.
Det andra är att vi uppmanar er, ärade herr kommissionär, att främja användningen av märkning inom WTO och därigenom se till att konsumenterna kan informeras om ursprung och produktionsmetoder. För att ge ett enkelt exempel: Det är viktigt för konsumenten att veta om ägg kommer från plågade burhöns eller från frigående höns, även om han måste betala lite mer. Han får ett bättre ägg och det smakar bättre. Eftersom jag vet att ni är en mycket vänlig människa, herr kommissionär, är jag säker på att ni också kommer att bli lycklig över dessa ändringsförslag!

Scheele (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill i slutet av debatten inte underlåta att framför allt tacka föredraganden Phillip Whitehead, särskilt för den fokuserade tillgång, som han nämnde i början, för att här befria oss från några frågor som vi annars säkert hade haft på föredragningslistan.
Vi har sett att den hittillsvarande diskussionen helt klart visar att det finns enhällighet om målet att uppnå en jämnhög nivå på konsumentskyddet. Det blir nog svårare att uppnå enhällighet när det handlar om att klargöra vilken prioritet målet får i paketet med de andra politiska målen, och en kollega har sagt: alla säljfrämjande åtgärder bör stödjas! Jag tror att man här bara helt klart kan säga, när vi diskuterar den konsumentpolitiska strategin: ärade kollega, ni har fått det om bakfoten, framför allt konsumentpolitiskt! Konsumentpolitik är konsumentinformation, valfrihet för konsumenterna samt konsumentskydd.
Det har nog också blivit svårare att nå enhällighet när det gäller frågan om hur regleringen skall ske på minimal eller maximal nivå. Här stöder jag helt och fullt den tillgång vår föredragande Phillip Whitehead förespråkar och vill också understryka att det vid denna granskning, som sker från fall till fall, naturligtvis är nödvändigt att se efter om det finns beprövade nationalstatliga åtgärder, som skulle bli offer för harmoniseringen. Jag tror att alla betänkanden och alla inlägg har visat att vi är mycket långt från målet med en hög nivå på konsumentskyddet i vår gemenskap, och det är därför logiskt att efterhöra om principen om ursprungsland och principen om ömsesidigt erkännande kommer att användas även i framtiden. Till slut vill jag också säga att jag anser att punkt 18 i Whiteheads betänkande är mycket viktig, nämligen tillgången till överkomliga och kvalitativt högvärdiga insatser inom tjänsterna i allmänhetens intresse.

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill först och främst berömma våra tre föredragande. Parlamentet har en väldig tur som har framstående ledamöter som är sakkunniga på området, och detta återspeglas i kvaliteten på det arbete som de har lagt fram. 
Jag vill uttala mig utifrån det perspektiv som föredraganden från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har. Det gladde mig verkligen att kollegerna stödde betänkandet under den senaste sammanträdesperioden. Vi delar alla synsättet att självsäkra, välinformerade konsumenter, som har möjlighet att göra val, är en grundsten i en framgångsrik inre marknad. Vi vill att dessa val belönar företag som tillhandahåller kvalitet, värde och god kundservice, och vi vill att lagstiftningen inte hämmar innovation; den måste i själva verket uppmuntra innovativa företag.
Vi vill också uppmuntra ansvarstagande och framgångsrika företag att anta regler för självhjälp, att följa uppförandekoderna och att förkasta oansvarig affärsverksamhet. Inom denna ram måste vi alla bedöma våra förslag. Jag hoppas att ni håller med mig om att det inte har något värde för konsumenterna att straffa framgångsrika och ansvarstagande företag med överdrivna byråkratiska kostnader, när de oärliga affärsmännen helt enkelt struntar i lagstiftningen och ändå klarar sig undan straff. Man måste närmare undersöka verkställandet av lagstiftningen.
Det gläder mig att ni meddelade oss antalet undersökningar som ni har låtit göra, inklusive konsekvensbedömning. Jag vill att ni i dag garanterar att man i samband med konsekvensbedömningen tittar på de kostnader som läggs på företagen och att ni ser till att resultaten är proportionerliga och medför verklig nytta för konsumenterna.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga på alla mina kollegers vägnar i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att vi verkligen är intresserade av konsumentpolitik. Vi skulle vilja se mer av er i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, eftersom vi anser att vissa av de förslag som ni har skickat till oss inte är till nytta för konsumenterna på det sätt som vi skulle vilja.
Jag säger i en generös anda: Se er gärna omkring lite mer, kom och besök oss oftare och låt oss tillsammans skapa en riktig konsumentstyrd inre marknad.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill först och främst gratulera de tre föredragande till deras utmärkta arbete och säga att det har gjorts enorma framsteg på konsumentskyddsområdet i Europa under de senaste åren, naturligtvis med särskilt betoning på livsmedelsskyddet. Visserligen måste alltför många livsmedelsskandaler inträffa för att detta skulle ske, men vi har trots det anledning att vara stolta över Europeiska unionens lagstiftningsarbete på det här området.
När vi nu börjar utarbeta lösningar för att komma till rätta med andra konsumentskyddsproblem har många uttryckt tvivel i fråga om behovet av att finna gemensamma lösningar inom Europeiska unionen. Det är nödvändigt att påminna om att Europeiska unionens framgångar inom politiken för livsmedelssäkerhet, såväl när det gäller konsumentskydd som balansering av den inre marknaden, inte bara har uppnåtts genom fastställande av bestämmelser för livsmedel som är avsett för människors och djurs förbrukning. Framgångarna är också resultatet av att dessa bestämmelser har gjorts gemensamma för unionen. Mot bakgrund av den mycket stora fragmenteringen, och till och med oförenligheten, mellan handels- och konsumentskyddsbestämmelserna i medlemsstaterna, vilket snedvrider konkurrensen, leder till att kvalitetsstandarderna sänks och undergräver konsumenternas förtroende, är jag positivt inställd till att all lagstiftning om konsumentskydd harmoniseras i så stor utsträckning som möjligt.
Med tanke på ansträngningarna att harmonisera lagstiftningen anser jag att Europeiska unionen måste börja med att fastställa ett ramdirektiv om affärsmetoder, med tydliga definitioner av affärsföretagens ansvar gentemot konsumenterna. Jag anser emellertid att det finns andra områden som Europeiska unionen och kommissionen måste arbeta vidare med, särskilt när det gäller lagstiftning för att skydda människors hälsa mot effekter av elektromagnetiska fält, i synnerhet de som framkallas av mobiltelefoner. Det faktum att de största mobiltelefonföretagen är europeiska får inte hindra oss från att göra detta.

Byrne
Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag verkligen välkomnar denna konstruktiva och livliga diskussion och att jag verkligen gläder mig över att kommissionens ståndpunkt har fått ett sådant stöd i hela kammaren. Det är inte bara jag, utan också min personal och mina samarbetspartner som har arbetat så hårt med detta förslag, som är glada för detta.
Jag inleder med frågorna som har anknytning till ramdirektivet och går sedan över till vissa frågor som rör handlingsplanen.
Flera ledamöter nämnde fullständig harmonisering. Som ni vet har kommissionen bestämt sig för att slutföra den inre marknaden, och att se till så att den gemensamma marknaden fungerar för företag och producenter är bara en aspekt i sammanhanget. Bestämmelserna som styr den inre marknaden bör också främja konsumenternas förtroende när det gäller att köpa varor och tjänster utan att avskräckas av nationsgränser som kan finnas mellan köpare och säljare.
Jag förkastar idén att man kan ha det ena utan det andra. Kraven om konsumentskydd i fördraget och den inre marknaden är fullständigt förenliga.
EU:s konsumentskyddshistoria har framför allt handlat om ett minimum av harmonisering som gett medlemsstaterna fria händer att gå längre än grundnivån för harmonisering om de så önskar. Detta har resulterat i en rättslig uppsplittring. Det har också skapat hinder för att den inre marknaden skall kunna fungera friktionsfritt.
Nyligen gjorda undersökningar avslöjar att endast 13 procent av EU:s konsumenter har gjort gränsöverskridande inköp under de senaste 12 månaderna. Som jag tog upp tidigare, så ansåg 68 procent av företagen att harmoniseringen av konsumentskyddsbestämmelser var ett av de mest effektiva av ett antal alternativ för att underlätta den gränsöverskridande handeln.
Vi måste därför sträva efter enklare och mer gemensamma bestämmelser och metoder för att främja konsumenternas förtroende i samband med gränsöverskridande transaktioner. Vikten av detta förstärks ytterligare genom utvidgningen. Om man försummar detta skulle uppsplittringen av konsumentskyddsbestämmelserna öka betydligt.
Mer specifikt så måste vi övervinna de verkliga hindren som härrör från nationell lagstiftning och nationell sedvanerätt om oskälig handelspraxis. Ta t.ex. referenskonsumenten - mot vilken vilseledande reklam bedöms. Detta, i enlighet med EG-domstolens rättspraxis - t.ex. Cliniquemålet - är den genomsnittlige konsumenten, som är tillräckligt välinformerad och försiktig.
Men detta test tillämpas inte på ett enhetligt sätt i EU. Som exempel kan nämnas Saint-Bricemålet från 2000, där den belgiska Cour de Cassation beslutade att referenskonsumenten, mot vilken man skall bedöma vilseledande reklam, är den sårbara konsumenten. I Scannermålet om reklam beslutade högsta domstolen i Tyskland att referenskonsumenten är en person som är normalt uppmärksam i stället för en rimligt försiktig konsument. Vårt syfte är därför att få till stånd en fullständig harmonisering av bestämmelser om oskälig handelspraxis och kodifiering av testet om den genomsnittliga konsumenten och på så sätt avlägsna viktiga hinder.
Jag tar nu helt kort upp ömsesidigt erkännande. Genom ramdirektivet kommer man att tillhandahålla en fullständig harmonisering av lagstiftningen om oskälig handelspraxis. Denna konvergens och den effektiva konsumentskyddsnivån som uppnås bör ange de politiska villkoren för att göra principerna om ömsesidigt erkännande och ursprungsland godtagbara.
Den övergripande skyddsnivån kommer att höjas i EU, eftersom en rad medlemsstater för tillfället inte har heltäckande lagstiftning om oskälig handelspraxis.
Vi inser naturligtvis att ramdirektivet måste ge en i praktiken hög konsumentskyddsnivå. Detta innebär inte den minsta gemensamma nämnaren för de befintliga nationella systemen. Inte heller innebär det en sammanställning av alla stränga befintliga nationella bestämmelser. Vi måste hitta rätt balans mellan konsumenternas intressen så att de skyddas mot oärliga affärsmän när de handlar över gränserna och företagens intresse att minska kostnaderna i samband med försäljning och följande av bestämmelserna.
Ett antal ledamöter tog upp frågan om förenkling. Kommissionen kommer att försöka införliva så mycket som möjligt av regelverket i ett ramdirektiv. De delar av regelverket som inkluderas i ett ramdirektiv skulle upphävas. Detta omfattar naturligtvis inte avtalsrättsliga bestämmelser, som skulle behandlas i samband med den handlingsplan som kommissionen nyligen antog. Ramdirektivet kommer att förenkla lagstiftningsförhållandena när det rör oskälig handelspraxis genom att man upphäver de rådande bestämmelserna som reglerar förhållanden mellan företag och konsument i direktivet om vilseledande reklam och genom att man upphäver, t.ex., bestämmelserna om påtvingad försäljning i direktivet om distansförsäljning. Dessa frågor, som för närvarande lyder under bestämmelserna om minimiharmonisering, kommer att harmoniseras fullständigt genom ramdirektivet. Dessutom kommer generalklausulen i direktivet att ersätta alla avvikande generalklausuler i medlemsstaterna, och därigenom skapas en mer enhetlig lagstiftning. Jag vet att folk efterlyser det. Det är en viktig aspekt av detta förslag, och det kommer rent allmänt att göra det mer godtagbart för både företagen och konsumenterna. 
När det gäller frågan om ?skälig och oskälig? skulle ramdirektivet kunna centreras kring en generalklausul som förbjuder oskälig handelspraxis. Den viktigaste frågan är, naturligtvis: ?vad är oskäligt?? Detta var en av huvudfrågorna i samband med samrådet. Resultaten av samrådet, vårt samarbete med nationella experter med sakkunskap om offentliggrättsliga frågor och den rättsliga undersökning vi lät genomföra klargjorde att det var lättare att definiera det som var oskäligt snarare än det som var skäligt.
Definitionen av vad som utgör oskälig handelspraxis borde resultera i en större rättssäkerhet. Företag som har en god handelspraxis kommer inte att behöva ändra denna. För att hjälpa till med att uppnå denna rättssäkerhet, kommer en icke-uttömmande förteckning över kategorier som är oskäliga och en förteckning över exempel på förbjuden handelspraxis att komplettera generalklausulen
Ett antal ledamöter har tagit upp uppförandekoder. Olika ståndpunkter har uttryckts mot bakgrund av EU:s samråd om användningen av koder på EU-nivå. Vissa har argumenterat för, andra emot. Patries och Thyssens betänkanden återspeglar dessa olika ståndpunkter. Jag vill uppmuntra ansvarstagande företag att behandla sina kunder på ett skäligt sätt och inse att frivilliga uppförandekoder kan spela en viktig roll för att man skall kunna uppfylla detta mål inom deras specifika områden. Alla godkännanden av uppförandekoder bör vara frivilliga. Alla som har antagit en kod kan välja om de vill godkänna den, och ett företag kan därför välja om det vill delta i denna kod.
När det gäller frågan om sårbara konsumenter är detta en ganska komplicerad fråga. Vi håller på att undersöka den. Det finns en rad olika aspekter. Vi kommer att bestämma oss innan vi utarbetar lagstiftningen, som jag hoppas kommer att läggas fram inom kort.
Jag tar nu upp Whiteheads fråga om finansiering. Jag vill betona att det är lika viktigt att förbättra utgifternas kvalitet som dess kvantitet. Vi tar också hänsyn till denna fråga.
Slutligen tackar jag återigen ledamöterna för deras konstruktiva kommentarer och alla föredragande för deras betänkanden. Jag ser fram emot att få ta hänsyn till de åsikter som har uttryckts här denna förmiddag i samband med utarbetandet av den slutliga versionen av lagstiftningen, som jag ser fram emot att få lägga fram för parlamentet inom kort.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär Byrne!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Knolle (PPE-DE).
Herr talman! Jag ber om följande åtgärd här i kammaren: Jag har i dag lagt märke till att det hänger banderoller på parlamentets innergård. Jag vill inte gå in på innehållet i dessa banderoller, men de hör inte hemma i detta värdiga hus. Om detta skulle bilda skola skulle parlamentet inom kort se ut som en annonspelare eller en plakatvägg, och det skulle skada husets värdighet. Jag ber därför om att man avlägsnar dessa banderoller.
(Applåder)

Talmannen.
Jag har noterat detta, och jag kommer att underrätta de behöriga avdelningarna.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Det gläder mig att kommissionsledamot Byrne är här denna förmiddag eftersom, i egenskap av ordförande i Europaparlamentets tvärpolitiska grupp för djurens välbefinnande och bevarande, jag blev mycket besviken när jag fick ett brev från kommissionsledamot Byrne i vilket det stod att han inte hade möjlighet att sammanträda med vår tvärpolitiska grupp inom de kommande tre, fyra, fem eller sex månaderna om frågor rörande djurens välbefinnande, i synnerhet transport av levande djur. Jag hoppas att kommissionsledamoten funderar över detta återigen och att han hittar en lucka i sin uppenbarligen mycket febrila verksamhet.

Talmannen.
Kära kollega! Jag tror att ni kommer att få svårigheter med att citera den artikel som tillåter er att ställa en sådan ordningsfråga. Jag hoppas emellertid att detta kan få samtliga kolleger att återinta sina platser för jag har ett meddelande att tillkännage.

Talmannen.
Jag skulle vilja läsa upp ett meddelande för er från Europaparlamentets talman Pat Cox till följd av mordet på Zoran Djindjic.
?Jag blev omskakad av meddelandet om mordet på Serbiens premiärminister Zoran Djindjic, och jag fördömer starkt denna gärning. Jag hoppas att gärningsmännen snabbt kommer att stämmas inför rätta.
Zoran Djindjic var på många sätt symbolen för den nya demokratiska stat som Serbien utgör. Man kommer särskilt ihåg hans personliga engagemang för en demokratisk reform i Serbien och hans roll i gripandet och överlämnandet av Slobodan Milosevic till krigsförbrytartribunalen i Haag.
På Europaparlamentets vägnar sänder jag mina uppriktiga kondoleanser till Zoran Djindjics familj, till hans vänner och till det serbiska folket.?
Kära kolleger! Jag ber er iaktta en tyst minut.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

von Wogau (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill påpeka att den omröstning som vi nu genomför har en särskild karaktär. Från och med den 1 april kommer Europeiska unionen att överta ansvaret från Nato för att säkra freden i Makedonien. Det är första gången som en militär insats görs under ledning av Europeiska unionen. Jag vill påpeka att frågan om demokratisk kontroll här är ännu viktigare än i andra fall, att det därför är nödvändigt med ett mandat från ett parlament - nämligen Europaparlamentet - och att det också kommer att vara nödvändigt att förankra denna princip om demokratisk kontroll av liknande insatser i den kommande europeiska författningen.

Talmannen.
Herr Wogau! Det där var ingen ordningsfråga.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Förslag till resolution (B5-0187/2003) av Hernández Mollar för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om flygbolagens överföring av personuppgifter vid transatlantiska flygningar

Whitehead (PSE).
Herr talman! Vi har denna förmiddag hört från parlamentets rättstjänst att om vi behåller frasen ?inbegripet bestämmelser inom internationell privaträtt? i punkt 15 kan vi inte nämna de två artiklarna i fördraget som är syftet med detta ändringsförslag. Jag stöder därför borttagandet av dessa ord, i likhet med Thyssen och Bushill-Matthews, som gemensamt lade fram ändringsförslag i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.

Talmannen.
Är det någon av kollegerna som motsätter sig ett beaktande av detta muntliga ändringsförslag som har lagts fram av vår föredragande?
(Kammaren gav sitt samtycke till att detta muntliga ändringsförslag skulle beaktas.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0423/2002) av Patrie för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens grönbok om konsumentskyddet inom Europeiska unionen: inverkan på unionens framtida konsumentpolitik (KOM(2001) 531 - C5-0295/2002 - 2002/2151(COS)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0054/2003) av Thyssen för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om perspektiv på det rättsliga skyddet av konsumenterna i samband med kommissionens grönbok om konsumentskyddet inom Europeiska unionen (KOM(2001) 531 - C5-0294/2002 - 2002/2150(COS)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)
RÖSTFÖRKLARINGAR
Lulling (PPE-DE)
Jag har röstat emot betänkandet av Avilés för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, men inte på grund av att jag inte samtycker till betänkandets generella riktlinjer. Jag är till exempel överens, ja till och med övertygad, om att det är nödvändigt att de nuvarande och framtida medlemsstaterna fullständigt kan utnyttja de befintliga möjligheterna i fråga om den programplanering som finns inom ramen för strukturfondernas olika åtgärdsformer för att främja att jämställdhetsperspektivet integreras och för att stödja särskilda jämställdhetsåtgärder. Jag håller även med om att strukturfonderna skulle kunna spela en viktig roll om de åtföljde den ekonomiska och sociala omstruktureringen i kandidatländerna, särskilt vad beträffar omstruktureringens återverkningar på kvinnors förvärvsfrekvens, tjänster för barnomsorg och vård av andra beroende personer.
Jag har röstat emot detta betänkande eftersom jag inte samtycker till de formuleringar som antyder att den ekonomiska omstruktureringen, dvs. övergången från ett kommunistiskt system till en marknadsekonomi, endast kommer att skapa negativa effekter. Det är en postum glorifiering av den kommunistiska ideologin som inte faller mig i smaken. Jag har försökt att förbättra texten genom en mer nyanserad formulering. Jag lyckades inte i utskottet, och man har beslutat att avstå från parlamentets ändringsförslag. Jag beklagar detta, och jag var därför angelägen om att precisera min ståndpunkt i det här hänseendet.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Marques (PPE-DE)
. (PT) Jag gratulerar Avilés Perea till det utmärkta betänkande som hon har utarbetat om ?jämställdhetsmålen vid användningen av strukturfonderna?, som jag stöder helt och fullt, särskilt när det gäller behovet av att befästa målet för främjande av jämställdhet i inom alla verksamheter som samfinansieras av strukturfonderna (såsom det fastställs i de allmänna bestämmelserna för strukturfonderna, vilka tillämpas för programmen inom de tre fonderna och de fyra gemenskapsinitiativen).
Jag vill också betona att det är nödvändigt att vidta åtgärder inom ramen för Europeiska socialfonden, inte bara för att öka andelen kvinnor i utbildning och yrkesutbildning och på arbetsmarknaden, utan även när det gäller att minska löneklyftorna, involvera flera kvinnor på IT-området, i näringslivet och i beslutsprocessen. De åtgärder som vidtas inom ramen för Europeiska socialfonden, de två andra gemenskapsfonderna samt inom initiativen måste utarbetas på ett sådant sätt att regionala och lokala nivåer inom den statliga strukturen täcks ordentligt, så att åtgärderna inte bara omfattar den nationella nivån.

Meijer (GUE/NGL)
Med rätta ser utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor också till möjligheterna och skyldigheterna som existensen av EU-strukturfonderna kan föra med sig för befrämjandet av lika möjligheter. Även Amsterdamfördraget och förordningarna om strukturfonder omnämner det. I praktiken leder det inte till mycket när det gäller infrastruktur, transport, miljö, stadsutveckling, landsbygdsutveckling, fiske, företagspolitik, informationssamhälle, forskning, teknisk utveckling, utbildning och vidareutbildning. Föredraganden ber om stöd för bättre barnomsorg, äldreomsorg, bättre organisation av arbetstider och omfördelning av uppgifter inom familjer. Vidare begär hon en balanserad könsfördelning i organ som gör urval och fattar beslut om projekt på lokal, regional och nationell nivå, och om sanktioner mot projekt som inte uppfyller dessa kriterier. Jag instämmer med det här förslaget eftersom allt som står i det är sunt och rättfärdigt. Trots det tror jag inte att det kommer att lösa många av de befintliga problemen. För de existerande EU-medlemsstaterna kommer strukturfondernas roll att minska eller till och med avta helt, till gagn för nykomlingarnas projekt. För de nya projekten är det bra att stort avseende fästs vid feministiska kriterier redan från början.

Patakis (GUE/NGL)
. (EL) När det gäller Europeiska unionen förorsakas inte arbetslösheten och fattigdomen bland kvinnor av kapitalistisk exploatering; det beror på att kvinnorna är mindre kvalificerade och har större familjeansvar och på reaktionära uppfattningar som ger näring åt könsdiskriminering. I stället för att tillhandahålla fasta heltidsarbeten föreslås ökat deltidsarbete och utbildningsfientliga och snabbt hopkokade specialiseringsprogram, som förvandlar kvinnorna till billig och flexibel arbetskraft.
Med den tredje gemenskapsstödramen misslyckas man inte bara med att stärka kvinnornas roll; man ger bidrag till de anställda, vilket leder till att anställningsrättigheterna undergrävs, och den största delen av medlen går till infrastrukturarbeten som berikar storföretagen.
Jämställdhetsintegreringen inom flera politikområden i jämställdhetens namn har sopat bort positiva åtgärder till förmån för kvinnor, vilket är en följd av den stränga gräsrotsfientliga ekonomiska politiken, och detta har lett till att kvinnorna nu har det ännu svårare. Bland förslagen finns ytterligare nedskärningar av det statliga förmånssystemet för familjer, och program och strukturer inom den privata sektorn används för att finansiera sociala tjänster, som hälsa, utbildning och socialvård.
Vi är för positiva åtgärder för kvinnor i arbetslivet, förutsatt att de är kostnadsfria. Vi motsätter oss däremot främjandet av flexibel arbetstid under förevändning av att uppnå målet för att förena arbete och familjeliv. Vi är för fasta heltidsarbeten och för att utöka och stärka arbetsrättigheterna och de sociala rättigheterna.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag instämmer i betänkandets innehåll, eftersom det enligt min åsikt krävs en jämställd tillgång till strukturfondernas stöd för att nå målet för jämställdhet. När det gäller jämställdhetsperspektivet är det Europaparlamentet, som är ett privilegierat forum och den institution som företräder medborgarna, även om det inte har lagstiftande befogenheter, som utfärdar riktlinjer för såväl medborgarna i allmänhet som medlemsstaterna, vilka är målen för några av de åtgärder som föreslås i betänkandet. Parlamentet måste följaktligen kunna tolka och företräda flera olika åsikter samtidigt. 
Detta betänkande är ett utmärkt tillfälle att främja vidare steg för att nå ökad jämställdhet och - icke att förglömma - även öka medvetandet om detta hos kvinnorna och männen själva. Individens valfrihet får inte förbigås, och det är viktigt att rätta till skillnader när det gäller de personliga valen och att dessa val respekteras.
Förslaget i betänkandet om att främja en omläggning av arbetstiden för både kvinnor och män och behovet av att öka medvetandet om vikten av rättvis arbetsfördelning mellan kvinnor i hemmet är särskilt intressanta. I det här sammanhanget anser jag emellertid att det är lämpligt och ytterst viktigt att skydda, men också att peka på att arbete i hemmet och inom familjen har stort värde och att ta itu med den frågan. Om vi inte gör det kommer vi att öka och fördjupa skillnaderna.

Vairinhos (PSE)
. (PT) Strukturfonderna måste, även i Europeiska unionens medlemsstater, bidra till att bekämpa de könsskillnader som finns i utvecklingspolitiken.
När det gäller de negativa effekterna av ekonomisk och social omstrukturering måste de nuvarande medlemsstaterna och de stater som förbereder sig för utvidgningen ta hänsyn till de särskilda särdragen i kvinnornas dubbla roll, och det är även nödvändigt att främja politik för att stödja barn och äldre.

Berthu (NI)
I Friedrichbetänkandet har man rätt i två avseenden: först och främst genom att man påstår att det aktuella röstsystemet inom ECB-rådet (?en medlem, en röst?) kommer att vara omöjligt att hantera efter det att euroområdet har utvidgats; sedan genom att man tillägger att dagens reform som har förslagits av ECB självt (system där länder fördelas i grupper med differentierad rotation) är otydligt, komplicerat och mycket svårt att få att fungera.
Men i betänkandet glömmer man bort två viktiga detaljer: för det första, systemet med ?en medlem, en röst? har avsiktligt skrivits in i Maastrichtfördraget för att introducera modellen av en monetär union som fungerar på ett jämlikt sätt, vilken antas vara attraktiv för väljaren; för det andra, denna modell fungerar redan i dag, före utvidgningen, mycket dåligt, och det är den som till stor del är förklaringen till ECB:s tröghet inför de problem som finns inom områdets största ekonomi, nämligen Tyskland.
Reformen som har föreslagits av ECB, och som bygger på en utifrån lånad teknik, är således långt ifrån bagatellartad. Alternativet som har föreslagits av Friedrich (införande av viktning av röster i förhållande till befolkningen) ifrågasätter en viktig jämlikhetsprincip som högtidligt har antagits av folket. Det är därför vi kräver något annat än en debatt som hastigt skall avklaras.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fris (PSE)
. Vi har valt att rösta emot betänkandet om en reformering av Europeiska centralbanken och det europeiska centralbankssystemet. Vi har också röstat emot ECB:s förslag.
Vi anser att det inte är någon brådska med ett förslag om hur arbetet i ECB kan reformeras. Tidigast 2007 kommer EMU att utvidgas med mer än 15 medlemmar. Det finns därmed ingen anledning att skynda fram ett förslag redan nu. Vi menar att det är bättre att analysera denna fråga mer ingående och ge de nya medlemsländerna en möjlighet att säga sin mening om detta. I ett framtida förslag är det viktigt att trycka på att öppenheten inom ECB måste förbättras. Öppenheten är en aspekt som tyvärr lyser med sin frånvaro i de förslag som presenterats.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Utvidgningen och behovet av att fatta effektiva beslut har utnyttjats för att motivera en utvidgad röstning med kvalificerad majoritet, som i Nice, för att stärka den federala inriktningen och för att de mäktigare medlemsstaterna skall dominera i beslutsfattandet.
Europeiska centralbanken, den gemenskapsinstitution som har brutit mot principen om att alla medlemsstater skall vara företrädda i bankens direktion, och som kanske även är den minst demokratiska och minst öppna av alla institutionerna, har utarbetat en rekommendation till rådet för att ?behålla sin kapacitet för att fatta beslut på ett effektivt sätt?. ECB föreslår att ?antalet centralbankschefer med rösträtt skall vara lägre än det totala antalet centralbankschefer som sitter med i ECB-rådet?, och vill införa ett rotationssystem för att fastställa vem som skall rösta och när, vilket innebär att centralbankscheferna förlorar sin permanenta rösträtt och att kriteriet för representativitet grundas på medlemsstaternas relativa storlek inom sektorn för finansiella tjänster och deras BNP-volym, och ett system där de stora medlemsstaternas deltagande alltid är garanterat, till nackdel för de mindre medlemsstaterna. Detta är fullständigt oacceptabelt. Vi uppmanar därför Portugals regering att förkasta denna ståndpunkt och att ta hänsyn till Europaparlamentets resolution, där parlamentet förkastar ECB:s rekommendation.

Flesch (ELDR)
Varken förslaget från Europeiska centralbanken som syftar till att reformera röstreglerna i ECB-rådet eller modellen som föreslås i Friedrichbetänkandet är tillfredsställande.
Förslaget från ECB skulle i verkligheten innebära att de ?stora? medlemsstaterna skulle diktera den monetära politiken. Modellen i Friedrichbetänkandet beviljar ?en röst per medlem? åt ECB-rådet, och man ges på så sätt intrycket av att jämlikheten mellan medlemsstaterna respekteras.
Egentligen är det inte så, eftersom de skulle vara den direktion som består av nio medlemmar som skulle tillkallas för att fatta majoriteten av besluten. Ändringsförslagen 3 och 4 som lagts fram av min kollega Christopher Huhne utgör förvisso en betydande förbättring.
Det förefaller emellertid nödvändigt att regeringskonferensen enas om ett förslag som återspeglar en större balans mellan rättvisa och effektivitet.

Meijer (GUE/NGL)
Jag instämmer med majoriteten som avvisar förslaget, och i min kritik går jag ännu lite längre än majoriteten. Varje centralbank fattar viktiga beslut om räntor och växelkurser, med stora följder för inkomst, sysselsättning, investeringar och nivån på offentlig service. Just på grund av vikten av de besluten har banker som ger ut sedlar för cirkulation tidigare varit i statens händer. Därigenom kunde viktiga avvägningar avhändas bankerna och innefattas under regeringars och parlaments ansvar. Europeiska centralbanken riskerar att glida allt längre från medlemsstaterna. Risken är stor för att den centrala cirkulationsbanken börjar bete sig som en inrättning som är oberoende av samhället och som frånsäger sig varje form av kontroll. Ledningens rotationssystem leder till att ledamöterna från olika medlemsstater inte längre är involverade i beslutsfattandet, men att deras länder får leva med de negativa följderna av besluten. Att öka antalet medlemmar i EU och EMU får inte leda till att enskilda stater inte är inblandade på något som helst vis i de inrättningar som är så viktiga för våra invånare i alla berörda medlemsstater. Den offentliga kontrollen av ECB måste utökas och inte förminskas.

Moreira da Silva (PPE-DE)
. (PT) Utvidgningen av Europeiska unionen kommer att försvåra beslutsfattandet, vilket inte bara beror på att antalet medlemmar i ECB-rådet med rösträtt kommer att öka, utan även för att det kommer att finnas mindre enhetlighet mellan olika synpunkter. Det är därför förståeligt att ECB har föreslagit en ändring av sina stadgar för att rationalisera beslutsfattandeprocessen. Jag anser emellertid att den lösning som har nåtts - ett rotationssystem för rösträtten som i huvudsak grundas på medlemsstatens BNP - inte är godtagbart. Detta beror främst på att den princip som för närvarande tillämpas, nämligen ?en röst per medlem?, då skulle försvinna. För det andra kommer detta att leda till att det blir svårare för allmänheten att förstå hur Europeiska unionens penningpolitik utformas. När det gäller den nödvändiga reformen av strukturen för Europeiska centralbankens beslutsfattande anser jag därför att ett system med dubbel majoritet måste utarbetas, enligt vilket
1. varje medlem av ECB-rådet har alltid en röst,
2. förslag som når enkel majoritet bland de nationella centralbankscheferna antas, förutsatt att denna majoritet utgör minst 62 procent av den totala folkmängden. Det är emellertid nödvändigt att vänta med att besluta om reformen av ECB:s röstsystem till nästa regeringskonferens, som planeras för 2004.

Piscarreta (PPE-DE)
. (PT) Europeiska centralbanken har dragit fördel av att Nicefördraget nyligen har trätt i kraft och har redan gjort bruk av sina nya befogenheter för att föreslå en ändring av ECB-rådets funktionssätt. Även om det inte råder något tvivel om att det är nödvändigt att Europeiska centralbanken anpassar sina omröstningsregler till den förestående utvidgningen av Europeiska unionen finns det inte desto mindre några frågetecken när det gäller den nya modell som ECB har lagt fram. Enligt förslaget skall ECB, liksom Förenta nationerna, ha en direktion som består av fem medlemsstater med permanent rösträtt. De övriga medlemsstaterna från euroområdet, däribland Portugal, skall enligt förslaget delas in en eller två grupper med ett rotationssystem för rösträtten, med viktning av rösterna i förhållande till medlemsstaternas BNP. 
I praktiken finns det en risk för att de mindre medlemsstaterna marginaliseras i och med denna reform. Principen om ?en röst per medlem? överträds, och ECB:s verksamhet skulle bli komplicerad och oklar. ECB måste vara ett starkt organ, med ökat oberoende i förhållande till medlemsstaternas regeringar. Detta handlar inte om hur mycket makt Portugal kommer att förlora, utan om en grundläggande fråga om hur vi vill att byggandet av Europa skall genomföras.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jag har röstat emot betänkandet, då jag inte kan stödja förslaget i punkt 3 om att ECB-rådet skulle fatta beslut med dubbel majoritet ?på grundval av medlemsstaternas folkmängd, ekonomins totala storlek och dess relativa storlek inom sektorn för finansiella tjänster?.
Jag kan inte heller förorda rådets förslag om att euroområdets länder skall indelas i ett rotationssystem byggt på tre grupper.
I båda dessa fall skulle principen om ett medlemsland - en röst överges. Detta kan jag på intet sätt stödja. I stället finns det all anledning att värna om denna princip, som bygger på likhet mellan medlemsstaterna och samtligas gemensamma ansvar.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) De åtgärder som har utformats under förevändning av att bekämpa terrorismen har nu trätt i kraft, och arbetet med att utarbeta och inrätta en omfattande och komplicerad mekanism för att begränsa friheterna fortsätter. De initiativ som främjas på EU-nivå och de skandalöst ytliga förfaringssätt som använts i samband med antagandet av åtgärder för att bekämpa terrorismen, däribland rambeslutet om den europeiska arresteringsordern och andra åtgärder mot terrorism, visar prov på en bristande respekt för de grundläggande garantierna för medborgarnas fri- och rättigheter.
Även om jag beklagar att flera ändringsförslag som har lagts fram av min grupp, vilka syftade till att garantera att de grundläggande rättsprinciperna garanteras, har förkastats - till exempel ändringsförslaget om att en person som anklagas för brott skall betraktas som oskyldig till brott till dess motsatsen bevisats, rätten till en rättvis rättegång, rätten till skydd och rätten till att inte dömas två gånger av en domstol för samma brott - har dock andra ändringsförslag tagits med i detta förslag till förordning som gör det möjligt att garantera säkerheten för de personer som finns med på listor över terrorister och personer med anknytning till terroristorganisationer, utan att någon rättegång har genomförts.
Vi röstar därför för betänkandet.

Meijer (GUE/NGL)
Efter katastrofen i New York den 11 september 2001 har man försökt omöjliggöra internationell finansiering av terroristverksamhet. Människor och organisationer har placerats på listor och förbjuds plötsligt att resa över nationella gränser. För samma människor och organisationer blev det omöjligt att ta emot eller betala ut pengar via banker. Det innebar till och med att människor förlorade alla intäkter för sitt eget och sina familjers uppehälle, utan att de spärrades in för en straffbar handling som de kunde försvara sig emot i rätten. Har man en gång hamnat på listan, hur oberättigat det än må vara, så är det allt annat än lätt att få sitt namn raderat. I allmänhet är det inte de verkliga terroristerna som drabbas av detta, för de har utvecklat illegala metoder som inte påverkas av sådana åtgärder. Däremot är det flyktingar och demokratiska oppositionella i exil, som hatas av den härskande regimen i sitt ursprungsland. För det problemet har jag tidigare begärt uppmärksamhet i skriftliga frågor om organisationer bestående av personer från den tidigare staten Somalia och vänsteroppositionella som har fördrivits från Filippinerna. Det som föreslås nu går åt rätt håll. De berörda människorna kan återigen betala sin mat, hyra, medicinsk omsorg och rättsligt bistånd, och det är inte längre omöjligt att bli struken från listan.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Att ?ta över? efter Natostyrkorna presenteras som EU:s första militära uppdrag någonsin inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP), vilken vi motsätter oss. Detta är en militär operation som har genomförts i enlighet med Europeiska unionens och Natos förklaring om ESFP av den 16 december 2002, i vilken man välkomnar ?det strategiska partnerskap som har upprättats mellan Europeiska unionen och Nato när det gäller krishanteringsoperationer, som grundas på våra delade värden, odelbarheten av vår säkerhet och vår fasta beslutsamhet att ta itu med de utmaningar som det nya århundradet för med sig?.
Detta är en militär styrka, låt vara en ?symbolisk? sådan; operationen kommer att genomföras med hjälp av Natos resurser och kapacitet och leds av den ställföreträdande överbefälhavaren för de allierade styrkorna i Europa - en militär operation inom ramen för ESFP som Natos europeiska pelare.
Detta är ett försök att genomföra en olaglig och obefogad Natooperation, som ligger i linje med den inblandning och den imperialistiska aggression som Balkan utsätts för. Det är därför en inledande militär operation som kommer att öppna vägen för andra, och nästa operation som kommer att föreslås är att EU-styrkorna skall ?ersätta? Natostyrkorna i Bosnien och Hercegovina.
Vi röstar därför mot betänkandet.

Meijer (GUE/NGL)
Militära interventioner utifrån är för det mesta någonting dåligt. Då är det nämligen fråga om en stormakt som utifrån försöker ålägga de stridande parterna sin vilja, utan något instämmande från dessa parter. Eller så tar man parti för stöd till en av de stridande parterna, på grundval av egna intressen eller ideologier. Det kallar man ?peace-enforcing?, att ålägga fred. Fred som inte stöds av de berörda parterna själva leder till återupptagna strider när de nya ockupanterna har dragit sig tillbaka. Mitt parti, det socialistiska partiet i Nederländerna, avvisar krig som de avseende Kosovo, Afghanistan och Irak, och förespråkar inte heller upprättandet av en integrerad EU-armé. Däremot är vi för ?peace keeping?, fredsbevarande insatser på begäran av båda parterna i konflikten. Sådana insatser riktas mot att hålla de stridande parterna isär och att undvika nya olyckor. Därför stöder vi sådan militär närvaro i Kosovo, Cypern och Makedonien. Om FN inte bär det direkta ansvaret för det så är det bättre att EU gör det än Nato, som tyngs av den amerikanska krigspolitiken. Därför röstar jag, i motsats till majoriteten i GUE/NGL-gruppen, för att EU tar över uppgifterna på området för fredshantering i den nordvästra delen av republiken Makedonien.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Ibland har jag känslan av att vi själva är våra värsta fiender.
Den oro som den här frågan har väckt är befogad. Visserligen har de förfaranden som följs förbättrats till följd av att de har harmoniserats med de allmänna lagstiftningskraven för uppgiftsskydd. Efter den balans som nåddes i den text som antogs i expertkommittén - som kom med det ursprungliga förslaget - är det mycket beklagligt att flera ändringsförslag, vilka undergräver den rimliga balans som nåtts, har antagits och att man har valt att använda ett språkbruk som bara kan beskrivas som rabiat, där man fullständigt frossar i demagogiska angrepp.
Detta fullkomligt missriktade ?raseri? kan endast förklaras av att de politiska dagordningarna är oförenliga och av en undermedveten önskan att verbalt att ge utlopp för allt detta raseri mot allt som har med Förenta staterna att göra eller som låter amerikanskt. I själva verket är detta hysteriska språkbruk i sig helt oförståeligt, mot bakgrund av de förklaringar som kommissionen själv gav i går under debatten i plenum.
Eftersom dessa ändringsförslag har antagits ser jag mig följaktligen tvungen att rösta mot det slutliga betänkandet.
Jag beklagar det faktum att majoriteten har velat ge medborgarna denna tråkiga bild av situationen och att de vill visa medborgarna att deras säkerhet skulle skyddas bättre om det kom an på Europaparlamentet. Genom att nonchalera det faktum att allt detta började med en förfärlig terroristattack som förövades av civilpersoner som använde sig av civilflyg, angriper man, med det grova språk används, polisen i stället för terroristerna (i stället för de verkliga risker som finns), och vi sänder ett beklagligt budskap om att vi vägrar att förstå den hårda verkligheten och ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Lulling (PPE-DE)
I maj 2002 bemyndigade parlamentets presidium utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor att utföra ett initiativbetänkande om integrering av ett jämställdhetsperspektiv i Europaparlamentet.
Jag kan säga att detta ämne som valdes av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor inte var det ämne som jag skulle ha prioriterat, med tanke på att det finns ett flertal andra problem som förtjänar att behandlas i ett initiativbetänkande. Det finns problem som intresserar miljontals kvinnor inom Europeiska unionen, såsom t.ex. den sociala säkerheten för medhjälpande makar inom små och medelstora företag och inom jordbruket, dessa osynliga arbetare som inte får betalt och som ofta diskrimineras särskilt när det handlar om skilsmässofall.
De som har haft möjligheten att anställas av Europaparlamentet och de som har lyckats bli ledamöter av Europaparlamentet är sannerligen inte de som är de mest diskriminerade eller de som det är mest synd om inom den kvinnliga majoriteten av medborgarna i Europeiska unionen. Men nu är vi gripna av detta betänkande, efter ett flertal andra som man refererat till, där man hänger sig åt att upprepa vad som redan står skrivet sedan år tillbaka och som, vad beträffar personalen, finns förankrat i direktiven, i stadgan. Är det verkligen nödvändigt att utarbeta ett initiativbetänkande för att tala om att parlamentet är positivt inställt till bestämmelsen i artikel 13 i fördraget som förbjuder varje form av diskriminering?
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Raschhofer (NI)
Att vidta åtgärder för att förbättra och främja jämställdhet för kvinnor är oumbärligt i vårt samhälle i dag. De europeiska institutionerna, särskilt Europaparlamentet, kan här spela rollen som föregångare för hela arbetsvärlden. 
I EG-fördraget och i stadgan om de grundläggande rättigheterna förankras jämställdhet mellan kvinnor och män. Jämställdhetsperspektiv är här en lämplig långsiktig strategi för att inbegripa könsperspektiv i politiska och administrativa beslutsprocesser och säkra jämställdhet inom alla politikområden och på alla nivåer.
Men som kvinna kan jag säga att jag vill bli bedömd efter mina prestationer och inte efter mitt kön. Begreppet ?positiv diskriminering? är redan i sig motsägande, för diskriminering kan inte vara positiv. Man bör alltså vara försiktig och inte kasta ut barnet med badvattnet.

Berthu (NI)
Vi har röstat för Böschbetänkandet angående skydd av gemenskapernas ekonomiska intressen eftersom det är ett seriöst och grundligt betänkande där man radar upp kommissionens funktionsrubbningar eller fall av bedrägerier, vilka är fullständigt imponerande och som endast bekräftar det som vi sedan lång tid tillbaka har hävdat.
Under loppet av denna sammanträdesperiod har man avslöjat att vissa dokument har undanhållits Europaparlamentets vetskap angående Andreasenaffären (kontroversiell uppsägning av en anställd som ansvarade för kommissionens bokföring, som hade avslöjat avvikande metoder i förhållande till de allmänna redovisningsnormerna). Vi protesterar mot detta undanhållande. Det skulle således kunna bli så att den här skandalen förvärras och att Böschbetänkandet belastas ytterligare.
Vi är emellertid reserverade inför ett bekräftande av den traditionella uppmaningen - som för övrigt är diskret i Böschbetänkandet - till förmån för en institution för en europeisk åklagare. Utan att här gå in i debatten vill jag endast erinra om att även den berörda arbetsgruppen inom konventet, trots sin goda federalistiska vilja, har funnit detta förslag vara diskutabelt. Man kan vara effektiv med hjälp av andra medel (Eurojust osv.) som skulle ha fördelen att inte skapa en kedja av institutionella problem.

Raschhofer (NI)
Det faktum att antalet misstankar om bedrägerier och oriktigheter gick tillbaka med 37 procent år 2001 i jämförelse med året innan döljer den faktiska uppgiften i betänkandet. I verkligheten är det nämligen, jämfört med tidigare år, det näst högsta antalet misstankar om bedrägerier. Dessa resultat som lånats ur betänkandet ger anledning till oro. Trots förbättringar inom bedrägeribekämpningen förefaller det rent omöjligt att få missbruket eller den oriktiga användningen av EU-medel under kontroll.
Jag upprepar min gamla kritik att missbruket finns inneboende i systemet på grund av strukturerna. Jag vädjar till medlemsländerna att här göra ytterligare ansträngningar för att få slut på detta missbruk. Det är absolut nödvändigt att samarbeta med andra medlemsstater liksom att göra en skarpare granskning i det egna landet, inte bara med tanke på den förestående utvidgningen.

Meijer (GUE/NGL)
Konsumentskyddet får inte upphöra vid en statsgräns, lika lite som skyddet av miljön, hälsan och tryggheten på arbetet. Även om EU inte existerade hade olika länder blivit tvungna att upprätta avtal om ett gemensamt stöd till detta ändamål. Men som vanligt handlar det slutligen om innehållet i avtalen, och inte om ett faktum att allt är enhetligt reglerat. Man kan jämställa allt genom att reglera så lite som möjligt, upphäva existerande nationella regler och överlåta så mycket som möjligt åt berörda företags välvilliga samarbete. Det passar kanske bra i den alltjämt förhärskande nyliberala ideologin, men då är skyddet inte mycket till skydd, och lagöverträdare hindras inte från att fortsätta med sin oärliga verksamhet. Vid beslutsfattandet om strategin och grönboken om konsumentskyddet är det förledande att använda konsumentskyddet som en hävstång för större enhet i regelverket på EU-nivå, utan att de verkliga problemen blir lösta. Jag stöder den nederländska konsumentorganisationen i deras varning för det. Det måste handla om att bekämpa oärlig handelspraxis. Uppförandekoder kan inte ersätta lagstiftning, utan kan på sin höjd fungera som kompletterande detaljer. Det måste vara obligatoriskt för alla berörda parter att efterleva de kompletteringarna. Som tur är går föredragande Thyssens, Patries och Whiteheads förslag mer eller mindre åt samma håll. Om slutet på punkt 23 har jag röstat fel.

Piscarreta (PPE-DE)
. (PT) Whiteheadbetänkandet är ett mycket viktigt initiativ inom ramen för den europeiska strategin för konsumentskyddspolitik. Det är betydelsefullt att betänkandet inriktas på turistsektorn - som är så viktig för Algarveregionens överlevnad, vilken jag företräder här - en sektor där konsumentskydd är liktydigt med kvalitet. När det gäller frågan om att främja en turism av hög kvalitet begärs det framför allt i betänkandet att målet om en hög gemensam konsumentskyddsnivå och de befintliga bestämmelserna skall uppfyllas i högre utsträckning. Även om dessa prioriteringar är viktiga i sig själva är de relativt oambitiösa.
Jag håller därför fullständigt med föredraganden när han betonar att det är nödvändigt att Europeiska unionen antar lagstiftningsinitiativ som är av central vikt för skydd av mänskligt liv, i synnerhet inom turismen och särskilt vikten av att snabbt anta ett direktiv om brandsäkerhet i hotell, en översikt av det nuvarande tidsdelningssystemet och även att utöka konsumentskyddet inom transportsektorn.
Jag välkomnar också initiativen till att upplysa konsumenterna om deras rättigheter. För närvarande anser bara knappt 52 procent av konsumenterna att de är väl informerade om sina rättigheter. Därför stöder jag förslaget om ökat deltagande av konsumentorganisationerna i arbetet med att öka medvetandet och i utvecklandet av upplysningskampanjer.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag har röstat för detta betänkande och välkomnar särskilt det faktum att det nåddes ett brett samförstånd om den här frågan i fackutskotten. Denna strategi för konsumentpolitik för 2002-2006 kommer att leda till lagstiftningsförslag, och vi, liksom föredraganden, hoppas att man i alla lagförslag kommer att ta hänsyn till de viktiga kriterier som Europeiska kommissionen har ställt upp i sitt förslagspaket för bättre lagstiftning, särskilt följande: subsidiaritetsprincipen samt principerna om behov och proportionalitet, framläggande av omfattande bevis på behovet av gemenskapsåtgärder, identifiering av existerande hinder på den inre marknaden, tillhandahållande av adekvat information om följderna för den berörda gemenskapslagstiftningen och de huvudsakliga berörda parterna, det vill säga näringsliv och konsumenter, och slutligen framläggande av tillräckliga bevis på och garantier för att åtgärderna för att uppnå de fastställda målen är praktiskt genomförbara och effektiva.
I betänkandet påpekas det att det är viktigt att lyssna till konsumentorganisationerna - inklusive konsumentorganisationerna i kandidatländerna - och att det också är mycket viktigt att kandidatländernas konsumentorganisationer deltar i förberedandet av framtida lagstiftning. Jag anser dessutom att det i det här skedet är mycket lägligt att kommissionen, förutom att lansera den diskussion som har väckts med anledning av grönboken om konsumentskydd, även inleder kampanjer för att öka medvetandet hos konsumenterna, kampanjer som riktas direkt mot konsumenterna. Som föredraganden med rätta förklarar: ?En informerad konsument är en konsument som bättre kan ta till vara sina rättigheter?.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Som jag förklarade i min röstförklaring om betänkandet av Thyssen står det klart att man inte har lyckats anpassa gemenskapens konsumentskyddsbestämmelser till en snabbt växlande och föränderlig marknad. Det är därför oerhört viktigt, framför allt för konsumenterna, att tillhandahålla en enkel, sammanhängande och effektiv lagstiftningsram, som kan genomföras oavsett vilket slags handelspraxis det rör sig om.
Jag instämmer också i förslaget om att kommissionen allvarligt skall överväga att utveckla en kunskapsbas i konsumentfrågor i syfte att möjliggöra informationsutbyte och inrätta en mekanism för tidig varning, som gör det möjligt för medlemsstaterna att vidta samordnade åtgärder i fall av uppenbara överträdelser av konsumenternas rättigheter. Det faktum att vi har en inre marknad, och att det inom denna finns åtskilliga företag som bedriver gränsöverskridande verksamhet, gör det nödvändigt att inrätta lämpliga mekanismer för skydd och insyn.
Avslutningsvis anser jag också att konsumentorganisationernas deltagande bör resultera i att man antar uppförandekoder, utarbetar en lista över illojala metoder och att man, i sinom tid, antar en lagstiftningsram som motsvarar det slutliga resultatet av diskussionen (några av de föreslagna modellerna är ?maximal harmonisering?, ?minimal harmonisering? eller en modell som grundas på prövning från ?fall till fall?). Det är emellertid fortfarande viktigt - det måste betonas - att ta vederbörlig hänsyn till principerna för subsidiaritet och proportionalitet i modellerna.

Queiró (UEN)
. (PT) I Thyssenbetänkandet påpekas helt riktigt behovet av enklare och effektivare lagstiftning för att underlätta genomförandet av de lagstiftningsstrategier som föreslås i grönboken om konsumentskydd, eftersom det, trots att framsteg har gjorts på det här området, saknas insyn i lagstiftningen för den inre marknaden, och den är alltför fragmenterad för att konsumenterna skall ha förtroende för den.
Som alla vet är syftet med kommissionens grönbok om god affärssed att främja diskussionerna om möjligheterna till att få den inre marknaden att fungera bättre på området för e-handel mellan företag och konsumenter.
Det är vår skyldighet att stödja den här diskussionen och att utarbeta enkel lagstiftning som genomförs effektivt och som erbjuder ett verkligt konsumentskydd på den ständigt och snabbt föränderliga inre marknaden. Därför röstar jag för det här betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag håller med om att man har misslyckats med att anpassa gemenskapens konsumentskyddslagstiftning till den snabbt föränderliga marknaden. Det är därför som grönboken utgör ett utmärkt underlag för att främja en diskussion om möjligheterna till att få den inre marknaden att fungera bättre.
Jag tycker också att det är positivt att det ägnas uppmärksamhet åt de nya förhållandena mellan företag och konsumenter i grönboken, särskilt när det gäller e-handel. De nya handelsförhållanden som har uppkommit i och med boomen med e-handel gör det nödvändigt att vidta realistiska åtgärder, särskilt åtgärder i linje med principerna om ökad rättssäkerhet, säkrare transaktioner och god affärssed mellan konkurrenter. När det gäller att nå dessa mål delar jag den uppfattning som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden hyser, särskilt när det gäller kravet på att den lagstiftning som blir följden av denna grönbok skall vara tydlig, begriplig och enhetlig och skall hålla en hög kvalitet. Jag anser även att det är av yttersta vikt att främja, vilket föreslås i betänkandet, konsekvensanalyser och förberedande studier (?upstream?) och effektstudier (?downstream?), för att göra det möjligt att utarbeta och successivt utveckla ett system för konsumentskydd och tvistlösning som är lättillgängligt, effektivt och billigt.

Uca (GUE/NGL).
Herr talman! Den turkiska författningsdomstolen har i dag förbjudit folkets prokurdiska demokratiska parti, Hadep. Bland annat har domstolen förbjudit 46 ledamöter all politisk verksamhet för de närmaste fem åren. Turkiet är ett kandidatland till Europeiska unionen. Då kan man inte godta att partier i dag fortfarande förbjuds. 
Herr talman! Jag ber er att ni engagerar er i den andan!

Talmannen.
Ja, jag har stor förståelse för er kritik; jag förstår det inte heller. Vi tar detta till protokollet. Turkiets anslutning skall vi ju lyckligtvis inte tala om i dag.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill påpeka för presidiet att den portugisiska språkversionen av punkt 8 i det resolutionsförslag om omlokalisering av företag, vilket vi kommer att rösta om inom kort, skiljer sig från alla de andra språkversionerna. Jag anser att punkt 8 av den portugisiska språkversionen är felaktig, och att versionerna på franska, spanska, engelska, och så vidare, är korrekta. Jag vill därför be presidiet att se till att denna punkt rättas till och att det informerar plenum om att detta är gjort innan omröstningen äger rum.

Talmannen.
Tack så mycket för upplysningen. Vi skall be vår översättningsenhet att ta tag i denna fråga.

Talmannen.
Nästa fråga på föredragningslistan är kommissionens uttalande om nedläggning av företag som beviljats ekonomiskt stöd av Europeiska unionen.
Kommissionsledamot Fischler har ordet.

Fischler
Herr talman, ärade damer och herrar ledamöter! Problemet med nedläggning av företag, som beviljats ekonomiskt stöd av Europeiska unionen, förekommer tyvärr ofta - allt oftare - i tidningarnas rubriker. Detta problem är dock inte nytt, men det stämmer att fallen med nedläggningar, som ofta följs av flyttning av företag, på senaste tid hopat sig. Kommissionen förstår därför mycket väl att detta problem, som med all rätt oroar våra medborgare, är av stor betydelse och av avsevärt intresse för Europaparlamentet. 
Mina kolleger Anna Diamantopoulou och Michel Barnier har bett mig att skildra kommissionens ståndpunkt i fråga om detta komplexa problem. Det är klart att flera olika aspekter berörs: för det första politiken som rör den ekonomiska och sociala sammanhållningen på grund av samfinansieringen från strukturfonderna, för det andra den europeiska socialpolitiken, och för det tredje också reglerna för den europeiska inre marknaden, som skall göra det möjligt för våra företag att utvecklas i ett klimat som präglas av rättvis konkurrens.
I mitt uttalande vill jag koncentrera mig på de nyssnämnda frågorna, men först beröra två andra punkter. För det första är problemet med företagsnedläggningar - även om det på grund av det ekonomiska stöd som beviljats också direkt rör gemenskapen - inte något rent europeiskt fenomen, utan ett fenomen som måste betraktas även i ett internationellt sammanhang.
Tyvärr faller våra företag ofta för frestelsen - ibland med förakt för alla sociala och ekologiska intressen - att flytta sina företag till låglöneländer. För denna internationella dimension av problemet måste vi helt konsekvent finna lämpliga internationella eller globala lösningar, som framför allt skall bestå i ett aktivt samarbete med de fattigare länderna och i skapandet av en strängare och bättre tillämpad folkrätt.
För det andra bemöter kommissionen detta problem med särskild uppmärksamhet i samband med utvidgningen. Exempelvis har min kollega Verheugen nyligen betonat att den förestående utvidgningen också innebär stora framtida möjligheter för Europa, trots de svårigheter som inlemmandet av dessa länder, som i genomsnitt uppvisar en lägre bruttonationalprodukt per capita, på kort sikt nödvändigtvis kommer att föra med sig.
På en inre marknad, liknande den vi har nu, ligger beslutet om ett företags etableringsort enbart hos ledningen för ifrågavarande företag. Som vi vet baserar investerarna därvid sina beslut på de jämförbara fördelarna med lokaliseringen i fråga: Hit hör lönekostnader, socialt klimat, kvalitet på infrastrukturen, tillämplig rättslig ram, men ofta också offentligt stöd och skattefördelar. De subventioner som investerarna kan garanteras förhandlar man fritt om med de offentliga myndigheterna inom ramen för gemenskapens och medlemsstaternas lagstiftning om statligt stöd.
Nu till frågan om ?nedläggning av företag och ekonomiskt stöd från gemenskapen?: Här vill jag erinra om att målet med Europeiska unionens regionalpolitik är att främja den ekonomiska och sociala sammanhållningen genom att driva på utvecklingen i regionerna där utvecklingen hamnat på efterkälken. Det regionala stöd som ges för produktiva investeringar bör alltså framför allt jämna ut nackdelarna i de regioner som erhåller stöd, för att göra det möjligt för dem att bättre kunna hävda sig i konkurrensen med de mer utvecklade regionerna. På detta område kan kommissionen bara se till att de allmänna bestämmelserna om strukturfonderna genomförs, vilka fastslagits av rådet i samråd med Europaparlamentet. Det motsvarar för övrigt också det som praktiseras på nationell nivå, där varje region alltid anstränger sig för att vinna nya företag och direktinvesteringar för sig.
Det åligger också kommissionen att förhindra den illojala konkurrensen mellan stater, näringslivsaktörer och sociala aktörer. För detta föreskrivs det i strukturfonderna en rad förebyggande åtgärder för programplaneringsperioden 2000-2006, vilka jag kort vill erinra om. I riktlinjerna för statligt stöd med regional målsättning föreskrivs det att mottagarna av dessa stöd måste hålla fast vid sina investeringar under en period om minst fem år. Denna period börjar vid den tidpunkt då investeringen i ifrågavarande företag först tas i bruk.
Den allmänna strukturfondsförordningen från 1999 går i samma riktning. Där sägs att fondernas användning för produktiv verksamhet bara skall upprätthållas om förläggningsorten för denna verksamhet inte ändras inom loppet av de fem år som följer på beslutet om användning av strukturfonderna.
Och slutligen förordningen om sysselsättningsstöd som utfärdades 2002 - den är något mer flexibel. Där föreskrivs en förpliktelse att bibehålla de skapade arbetstillfällena tre år i större företag och två år i små och medelstora företag.
Alla dessa föreskrifter måste också tillämpas i de blivande medlemsstaterna från och med tidpunkten för anslutningen. För ordningens skull vill jag påpeka att den just nämnda föreskriften om fem år bara gäller programplaneringsperioden 2000-2006. Beträffande perioden 1994-1999 är det möjligt att minska eller stryka gemenskapsstödet, om det inte längre finns några förutsättningar för att genomföra åtgärderna. I varje fall får varken kommissionen eller medlemsstaterna vägra att lämna en subvention om de erforderliga förutsättningarna är uppfyllda. Om det ändå visar sig att ett företag som erhållit stöd inte har iakttagit gemenskapens föreskrifter om statligt stöd, måste företaget betala tillbaka det stöd som orättmätigt erhållits.
Kommissionen är alltså beredd att efterkomma sitt ansvar om ett företag inom ramen för stödbestämmelser, som samfinansierats genom ett gemenskapsprogram, orättmätigt har erhållit subventioner. Detta förutsätter emellertid till att börja med att myndigheterna i landet, från vilket företaget utvandrat, har konstaterat att föreskrifterna överskridits i enlighet med de tidigare beskrivna punkterna.
Tillåt mig också att helt kort gå in på den sociala dimensionen av problemet med företagsnedläggelser. Fastän nedläggningen av ett företag utan tvivel är en sak för ifrågavarande företagsledning, måste vi ändå beakta att de talrika omstruktureringar som nu görs i Europa inte alltid kan jämföras med varandra. Några är ett resultat av klara ekonomiska beslut, som öppet diskuterats med medarbetarna och deras företrädare, medan andra tyvärr genomförts utan hänsyn till arbetsrätten och delvis plötsligt slungat ut människor i arbetslöshet.
Kommissionens ståndpunkt är klar: Företagen kan visserligen fritt fatta sina ekonomiska beslut, men de måste alltid vara medvetna om den sociala dimensionen. När uppsägningar förefaller oundvikliga måste allt göras för att de drabbade medarbetarnas möjlighet att få nya anställningar skall ökas. Här är det nödvändigt med en förutseende och överlagd politik inom företagen, och de måste också visa ett socialt ansvar.
Ingenting - denna punkt vill jag nu särskilt framhäva -, verkligen ingenting kan ändå i samband med omstruktureringar rättfärdiga att man inte underrättar arbetstagarnas företrädare och samråder med dem. Den ram inom vilken denna dialog måste äga rum har fastslagits genom flera gemenskapsdirektiv. Särskilt direktivet om tillsättandet av ett europeiskt företagsråd föreskriver exakta åtaganden för de multinationella koncernerna med säte i Europa, som gäller information till och samråd med arbetstagarnas företrädare.
De sociala följdåtgärderna vid omstruktureringen är slutligen också en viktig fråga för arbetsmarknadens parter och för det nya europeiska observatoriet för industriella förändringar. Även här är kommissionen beroende av medlemsstaterna. Det är detta som skall sörja för att gemenskapens arbetsrätt iakttas. Men kommissionen kommer att i stor omfattning utöva sin kontrollfunktion, framför allt för att förhindra att direktiven om information till och samråd med arbetstagarna genomförs på ett otillräckligt sätt.
(Applåder)

Bastos (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag skulle vilja kunna gratulera kommissionsledamot Fischler till det uttalande han just gjorde inför parlamentet, men det kan jag inte. Anledningen till att jag inte kan göra det är det sneda resonemang som har lett till ett förlegat tillvägagångssätt för att ta itu med ett problem som har funnits länge, som kommissionsledamoten själv sade alldeles nyss, och även på grund av kommissionens meddelande är en besvikelse. 
Vad vi kommer att göra i bästa fall är att försöka begränsa de skador som har orsakats av missbruk av gemenskapsstöd som har beviljats multinationella företag. Om kommissionen hade varit mer förutseende och vaksam hade kanske de nedläggningar och omstruktureringar av företag, vilka är anledningen till att kommissionen har utarbetat detta meddelande, inte inträffat. Jag vill personligen och på PPE-DE-gruppens vägnar uttrycka min odelade solidaritet med alla anställda, särskilt dem i Portugal, som drabbas av utländska företags beslut att lägga ned sin verksamhet.
Personalnedskärningar är ett förödande slag för de som berörs och för deras familjer. Jag vill ta upp två fall som jag är mycket väl insatt i: Clarks skofabrik och Bawos klädesfabrik. I januari i år beslutade företaget Clarks ledning, helt oväntat och utan att rådgöra med någon, att lägga ned sina fabriker i Castelo de Paiva i Portugal, vilket ledde till att 588 anställda blev arbetslösa. Två år tidigare hade de under liknande omständigheter lagt ned sin fabrik i Arouca i samma region, och där blev nästan 500 personer arbetslösa. Clark hade dragit nytta av enorma summor i gemenskapsstöd, såväl nationellt som lokalt. För att rättfärdiga denna massuppsägning hävdar företaget att den var nödvändig för att det skall kunna hålla konkurrenskraftiga priser. Detta var ett citat från det pressmeddelande som Clark offentliggjorde den 10 januari.
Nästa fall är följande: I februari i år började ledningen för företaget Bawo att forsla bort maskiner från sin fabrik i Estarreja i skydd av mörkret och helt utan de anställdas vetskap. En av de anställda insåg av en ren händelse vad som pågick och larmade sina arbetskamrater. Alla anställda höll vakt vid fabriksgrindarna, dag och natt, till dess att domstolen beordrade att utrustningen skulle beslagtas.
Båda företagen har för avsikt att omlokalisera verksamheten till länder som ingår i utvidgningen och till tredje länder. Dessa fall sätter dåliga exempel och väcker följande frågor: Var är balansen mellan de ekonomiska intressena, företagens intressen och arbetstagarnas och samhällets rättigheter? Vad kommer att ske med den europeiska sociala modellen om utvecklingen fortsätter på det här sättet?
Herr talman, herr kommissionär! Vi är för konkurrenskraft, vi är inte fientligt inställda till globaliseringen, vi förstår världsmarknadens konkurrensbetonade karaktär, men vi kan inte acceptera att ekonomin betraktas som ett ändamål i sig själv, snarare än något som står i mänsklighetens tjänst. Vad vi inte kan tillåta är att de europeiska skattebetalarnas pengar används för att belöna företag som flyttar från land till land i jakt på större vinster och billigare arbetskraft. Dessutom agerar företagen på det här viset, utan att visa någon social hänsyn, varken för sina anställda eller för deras familjer, och de bryr sig ännu mindre om de ekonomiska effekterna i den region som berörs. De stöd som beviljas måste bidra till att skapa arbetstillfällen, och inte för att finansiera omlokaliseringar. Vi har inte för avsikt att hindra företag från att stänga eller omlokalisera sina fabriker, men vi vill se till att de företag som drar nytta av finansiellt stöd gör åtaganden och ger garantier för långtidsarbeten.
Sysselsättningen är en prioriterad fråga för Europeiska unionen. I Lissabonstrategin fastställs målet att nå full sysselsättning under detta årtionde. Parlamentet ser med oro på utvecklingen när det gäller målen från Lissabon. Tendensen att omlokalisera företag blir allt vanligare i flera medlemsstater, vilket leder till arbetslöshet och äventyrar regionernas ekonomiska och sociala utveckling. Följden av detta kommer att bli ett ökande tryck på systemen för social trygghet, vilka kommer att bli tvungna att bära kostnaderna för socialhjälp för dessa arbetslösa medborgare, och i och med detta går vi naturligtvis ännu längre från den vision som fastställdes i Lissabon.
Något måste göras och det snabbt. Vi uppmanar därför kommissionen att utarbeta en lagstiftningsram för att tillföra en moralisk aspekt för beviljandet av medel ur gemenskapsfonderna till företag. Tydliga regler måste fastställas, och missbruk av företag som mottar stöd från Europeiska unionen måste bestraffas. Kommissionen måste vägra att bevilja stöd till företag som inte respekterar de åtaganden de har gjort till medlemsstaterna och tvinga dem att betala tillbaka sådant stöd. Som en omedelbar åtgärd uppmanar vi kommissionen att övervaka de stängningar av företag som för närvarande är på gång och att utarbeta en förteckning över företag som inte uppfyller sina löften. Avslutningsvis vill jag säga att vi välkomnar de andra politiska gruppernas stöd, särskilt kollegerna från den socialistiska gruppen, som har förstått vidden av de allvarliga konsekvenserna av dessa företags omlokaliseringar inom gemenskapen.

Lage (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill fördöma en sak och vill även kräva och beklaga något. Jag börjar med fördömandet: företagsstängningar, brutala och omänskliga omstruktureringar, massuppsägningar, plötsliga omlokaliseringar; dessa är den oväntade och, hoppas jag, tillfälligt övergående aspekten av Europas tämligen omänskliga kapitalism. Herr talman, värderade kolleger! Detta är vad som händer när böcker skrivs och uttalanden görs om en ny affärskultur, och när företags- och entreprenöretik diskuteras så mycket. Folk talar till och med om företags sociala etik, om miljöetik, och jag har läst, Gud bevare oss, om affärsmäns kantianska etik, när många av dem i själva verket förefaller vara fast beslutna att motbevisa 1900-talets supertänkares, Karl Marx', idéer. En del affärsmän uppför sig som verkliga rovdjur, och verkar vara helt likgiltiga inför de sociala kriser de orsakar, de tragedier som de skapar för individer och familjer och för de kriser som de ger upphov till i de lokala ekonomierna. Detta är till och med ett nytt specialområde för företagen, nämligen att se till att få maximalt möjligt stöd från europeiska fonder, bara för att vid första tillfälle lämna företagen, som har stötts med europeiska fonder, på randen till konkurs, eller till och med i konkurs. Vi måste reagera mot detta skymfliga scenario, vilket inte stämmer överens den moderna affärsmarknaden och med det slags välmående och sociala ekonomi som vi har i Europa. 
Mitt krav är följande: eftersom detta är ett europeiskt fenomen, vilket innebär att det måste bekämpas på europeisk nivå, vill vi betona de speciella uttryck som fenomenet med omlokaliseringar och nedläggningar av företag har tagit sig under de senaste månaderna i Portugal, där åtskilliga företag, de flesta multinationella, har meddelat sin avsikt att lägga ned verksamheten och att flytta den till andra platser. En del av dem har mottagit avsevärt finansiellt stöd för att etablera sig i regioner som Aveiro, Coimbra och Leiria, och har för det ändamålet undertecknat avtal med lokala myndigheter, i vilka de åtar sig att driva verksamhet där i ett antal år. Allt detta är en enorm katastrof för dessa portugisiska städer, samhällen och regioner, där hoppet flödade när de inledande investeringarna gjordes, ett hopp som nu har blivit smärtsamt krossat.
Jag beklagar, precis som Bastos, att kommissionen har dröjt med att reagera inför detta fenomen, trots att denna situation har kunnat förutsägas sedan en lång tid tillbaka i flera europeiska länder. Jag delar också uppfattningen att kommissionen skulle ha agerat snabbare, inte bara genom att se till att lagstiftningsmekanismerna på det här området och de många direktiv som är i kraft genomförs, men även genom att utarbeta ett handlingsprogram för en krissituation som denna.
Avslutningsvis vill jag ändå gratulera kommissionsledamoten till det faktum att han har definierat en doktrin och en strategi, som i princip garanterar stöd för att bemöta situationer av det här slaget på rättslig, finansiell och social nivå. Jag vill också gratulera parlamentet och alla de politiska grupperna för att de har kunnat enas om det allvarliga i situationen, och därigenom visa att Europaparlamentet inte vänder ryggen åt medborgarnas problem och att parlamentet kan vända detta uttalande till fördel för samhället och de europeiska medborgarna. En sådan åtgärd hedrar också Europaparlamentet. Jag hoppas därför, herr kommissionär, att vi kommer att kunna uppmuntra dessa arbetstagare, som i dag inte har något hopp kvar, och att vi kan ge ett praktiskt svar och ett alternativ för att bemöta dessa situationer. Herr talman! När det gäller den punkten kommer jag att hörsamma ordförandeklubban.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Två inledande kommentarer: för det första vill jag säga att kommissionsledamot Fischler inte har gjort mig besviken, eftersom jag inte längre har några illusioner om hans åtgärder. Den andra kommentaren gäller min kollega, Regina Bastos, vars inlägg står i total kontrast mot vad den portugisiska regeringen gör, som leds av partiledaren för hennes parti, det socialdemokratiska partiet PSD. Jag gratulerar henne till detta, även om jag måste notera denna motsägelse. 
Ärade kolleger, herr kommissionär! Omlokaliseringar av multinationella företag med partiell eller fullständig nedläggning av deras fabriker i medlemsstater i Europeiska unionen som de har varit baserade i, särskilt Portugal, förvärrar arbetslösheten, undertrycker utvecklingen av regioner som saknar alternativa sysselsättningsformer och ökar fattigdomen och den sociala uteslutningen.
I de flesta fall genomför dessa företag omlokaliseringar i den enda avsikten att öka sina vinster, eftersom deras produktivitet, effektivitet eller ekonomiska livskraft inte står på spel. Dessutom vidtar företagen ibland dessa åtgärder efter det att de har mottagit betydande stödbelopp från gemenskapen, såväl på nationell som på lokal nivå. De underlåter att uppfylla de åtaganden de har gjort och struntar i att de orsakar mycket allvarliga sociala och ekonomiska skador, vilket är vad som skedde med C & J Clark i Arouca och Castelo de Paiva och i många andra fall i Portugal.
Detta är en oacceptabel situation som förstärks av att investeringarna är rörliga och man inte tar hänsyn till etik och socialt ansvar, och vars enda syfte är att göra så stora vinster som möjligt. Företagen är ständigt på jakt efter fler stimulansåtgärder och ökat ekonomiskt och skattemässigt stöd, de utnyttjar billig arbetskraft som har begränsade rättigheter, och är redo att omlokalisera när det finns chans till att ökade vinster eller större gemenskapsstöd någon annanstans.
Denna situation är särskilt allvarlig i länder som är svagare ekonomiskt och socialt sett. Situationen i Portugal kan inte jämföras med andra medlemsstater, även om denna fråga uppmärksammas i hela Europeiska unionen. I Portugal har vi sett flera exempel på det här fenomenet, men jag kommer bara att ta upp några få, som handlar om nedläggningar av företag och delar av företag, nya hot och nedskärningar av arbetstillfällen i multinationella företag. Jag betonar flera olika exempel på detta: Eres, Bawo, Schuh-Union, Scottwool, Rhode, Ecco'let, Yasaki Saltano, Philips, Alcoa, Dhelphy, Alcatel. Sammanfattningsvis är detta en mycket lång lista, som bör undersökas noggrant. Det finns tusentals arbetstagare som hotas, huvudsakligen kvinnor - och det är värt att notera - i textil- och konfektionsbranschen, inom skotillverkningen och inom sektorn för elektriska och elektroniska varor. Det är därför nödvändigt att vidta åtgärder för att reglera detta slags investeringar, skydda sysselsättningen och den lokala och regionala utvecklingen.
Därför kommer vi med förslaget om att brådskande inrätta en lagstiftningsram - vilken inte får begränsas till de punkter som kommissionsledamot Fischler tog upp för en stund sedan - som innebär att investeringsstöd från gemenskapen ges under vissa villkor som företagen skall uppfylla i syfte att garantera att de berörda samhällenas och regionernas intressen skyddas och på så vis säkerställa att målen för ekonomisk och social utveckling uppfylls tillsammans med fullständiga garantier för information och deltagande för fackföreningarna under processen, inklusive vetorätt.
Det är av särskild vikt att allt stöd villkoras vid långfristiga avtal på områdena för sysselsättning och lokal utveckling, att inget stöd beviljas från gemenskapsprogram till företag som inte respekterar dessa åtaganden eller som missbrukar stödet. Stöd får inte heller beviljas till företag som efter att ha mottagit stöd i en medlemsstat flyttar sin verksamhet till en annan stat, utan att till fullo ha uppfyllt sina åtaganden. I annat fall måste det stöd som företaget har mottagit i den första medlemsstaten återbetalas.
Det är följaktligen nödvändigt att kommissionen genomför en ytterst noggrann bedömning av alla nyligen inträffade och nuvarande fall. Alla företag som har mottagit finansiellt stöd från gemenskapen måste granskas, och dessa åtgärder måste åtföljas av en omfattande undersökning av nedläggning av företag som har beviljats finansiellt stöd och av de omlokaliseringar som pågår för närvarande, särskilt vid en tidpunkt som denna, när utvidgningen är nära förestående och läget är ännu mer oroande.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag hoppas att det inte är på grund av att vi talar om industriell avveckling som Fischler är med oss. Jag delar inte den analysen, eftersom jag anser att unionen förfogar över starka påtryckningsmedel för att påverka de företag som får bidrag från EU och som jämt och ständigt flyttar ut verksamheten. Jag anser dessutom att vi inte kan fortsätta att vara passiva åskådare när det gäller globaliseringen, för när allt kommer omkring handlar den här debatten om hela EU-områdets socioekonomiska framtid och här ifrågasätts den europeiska politiken, den rättsliga ram som antagits inför globaliseringens omvälvningar och en liberalism utan gränser och utan principer.
Unionen fortsätter att vara den mest relevanta deltagare och aktör som står till vårt förfogande inför dessa världsliga fenomen. Det är nödvändigt att säga och att tro på detta, och det som ni föreslår är i dag inte tillräckligt. Många av de rättsliga ramarna återstår ännu att upprätta för att åstadkomma minimigarantier för Europas investerare, och för att därigenom ge bevis på säkerhet och på sysselsättningens varaktighet till våra miljontals medborgare.
Den senaste tidens industriella jordskred som har ödelagt ett antal regioner i våra medlemsstater, från Portugal till min hemregion Lorraine, kommer framdeles även att påverka våra kandidatländer. Det gäller att göra rent hus inom ramen för den rättslösa ekonomin och att inrätta nya villkor mellan gemenskapens instanser och de privata investerarna. Vi, de folkvalda politikerna från dessa regioner, kan inte längre tolerera att Europeiska unionen blir ett ?vilda västern? för jägare av EU-priser som tar hem statliga bidrag för att bättre kunna investera inom arbetsmarknadsområden och framdeles fördärva hela det industriella nätverket genom sina utlokaliseringar.
Stål- och textilindustrin är inte de enda som drabbats av den industriella avvecklingen. Därutöver tillkommer servicesektorn, företag med högt mervärde såsom Daewoo och Philips. Vad kvarstår i morgon om Europeiska unionen misslyckas med att slå vakt om dess investeringsflöden, om man erkänner sig oförmögen att utveckla en kodex för rättigheter och skyldigheter när EU-bidragen skall förhandlas? Låt oss i dag dra lärdom av dessa tidigare kriser inom industrin så att vi, när det gäller sysselsättningen, kan etablera kvalitativa och kvantitativa skyldigheter och en varaktighet som är proportionell mot EU-bidragen.
Vi kan till exempel erinra oss åren 1988-1995 då arbetsmarknadsområdet Longwy i Lorraine, trots skadorna av krisen inom den tunga industrin, inte krävde någon garanti för att ta emot Daewoo, dock med hjälp av en mängd EU-stöd. Det är på ett obesvärat och ohämmat sätt som Daewoo i dag rätt och slätt låter lönerna falla. Även om ramen för dessa bidrag har stärkts sedan dess så har det uppenbarligen inte varit i tillräcklig utsträckning, och inte heller era förslag är tillräckliga, herr kommissionär, för att våra medborgares förtroende för Europeiska unionens socialpolitik skall återupprättas och för att EU-lagstiftningens vaksamhet skall förstärkas så att sysselsättningens och det sociala livets ramar inom vårt utvecklingsområde kan garanteras.
Europeiska unionen bör inte längre inskränkas till att tjäna som kassa, utan den bör hädanefter, liksom andra på sin tid, eftertryckligen kunna artikulera I want my money back till gemenskapsfinansernas skojare. Den hållbara utvecklingen på vår kontinent, som är dess enda perspektiv på lång sikt, kan förstås genom den trefaldiga innebörden av en framåtskridande socialpolitik, respekten för miljön och en ekonomisk politik som är solidarisk och reglerad. Låt oss avsluta det förflutnas dåliga metoder, något som ni inte har gjort, herr kommissionär. Låt oss hädanefter tvinga de företag som inte har uppfyllt de utförliga förpliktelserna att betala tillbaka. Det skulle vara priset för Europa, men det är det priset som måste betalas för Europas framtid.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr kommissionär! Jag måste tyvärr börja med att påpeka att jag inte är överens med en av mina kolleger. Jag beklagar att Figueiredo inte har kunnat motstå frestelsen att prioritera sidofrågor, snarare än att koncentrera sig på huvudfrågan. Sidofrågan i det här fallet är den nationella oppositionens småaktiga käbbel. Till råga på allt är det som Figueiredo säger inte sant, eftersom Portugals premiärminister och de lokala myndigheterna har agerat orubbligt och outtröttligt när det gäller den här frågan. Deras åtgärder överensstämmer i själva verket med de portugisiska ledamöternas enade agerande i den här frågan, och detta förklarar i stor utsträckning den riktning som den här debatten har tagit och många av de framgångar som har nåtts när det gäller den kompromissresolution, vilken vi kommer att rösta om snart.
Vi får hoppas, särskilt när det gäller det portugisiska fallet med C & J Clark, som har upprört alla i Portugal, att kommissionen till slut kommer att dra de nödvändiga slutsatserna för att komma till rätta med ett problem som har funnits under en lång tid: att företag jagar efter gemenskapsstöd. Jag minns fortfarande ett exempel som fick stor uppmärksamhet i Portugal för tio år sedan: fallet Thierry Rousell. Han såg goda framtidsutsikter - det sade han åtminstone - i regionen Brejão, ingav förhoppningar och stal sedan många miljoner portugisiska escudos. Ännu i dag har detta ärende inte retts ut helt och hållet och har inte heller gått till rättegång. Vi har haft de här problemen i många år, och någon gång måste vi lösa dem.
Industriell omlokalisering och omstrukturering och företag som lägger ned verksamheten när de väl har mottagit finansiellt stöd från Europeiska unionen är inte någon ny företeelse, men omfattningen av och omständigheterna kring detta har ändrats avsevärt. Vi vet att företagens skäl för att lägga ned och sedan omlokalisera verksamheten är många och varierande. Vi är även medvetna om de skadliga effekterna av omlokaliseringar, särskilt när de leder till att arbetstillfällen försvinner från regioner som inte har några andra alternativ. Det nyligen inträffade fallet med C & J Clark i Castelo de Paiva talar för sig självt.
Dessa beslut ledde till många uppsägningar och att tusentals jobb hotas av det långt-ifrån avlägsna framtidsperspektivet av massuppsägning av de anställda - det vill säga dem som har överlevt tidigare rundor av uppsägningar - med oerhört allvarliga återverkningar för den regionala ekonomin. Förutom dessa konsekvenser kan vi tillägga alla indirekta effekter som leder till förlorade arbetstillfällen och uteblivna beställningar för underleverantörer, av vilka de flesta är bräckliga små och medelstora företag, som startats som sidogrenar av det huvudsakliga projektet och som är beroende av detta. Vi kan följaktligen inte stå likgiltiga inför den här frågan. Vi kan inte bortse från, eller låtsas som vi är inte är medvetna om det faktum att dessa företag i de flesta fall, särskilt i mål 1-regionerna, drar nytta av finansiellt stöd från gemenskapen och direkt eller indirekt finansiellt stöd från medlemsstaterna. Vi kan inte heller bortse från eller låtsas vara omedvetna om det faktum att de flesta av de företag som lägger ned, omlokaliserar eller försöker omlokalisera sin verksamhet, oftast inte är de företag som har problem; de är i stället framgångshistorier med höga produktivitetsnivåer och erkänd produktkvalitet. Beslutet om nedläggning är därför grymt socialt sett och styrs enbart av externa ekonomiska skäl.
Vi måste ta hela ansvaret för den här frågan och komma ihåg att Europeiska unionen är den mest betydelsefulla aktören i världen på det här området. Det är därför särskilt viktigt att unionen kan garantera att det finns en intern disciplin i företagsomläggningar på den inre marknaden. Vi vill i det här sammanhanget uttrycka vår solidaritet med de arbetstagare som berörs, direkt eller indirekt. Vi anser att det är oacceptabelt att ett multinationellt företag, som har dragit nytta av finansiellt stöd från gemenskapen i den medlemsstat som det har beslutat inleda verksamhet i, kan överträda de krav som är förbundna med detta stöd. Vi uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att kräva att företag med verksamhet inom hela gemenskapen avstår från att fatta beslut som kommer att skada sysselsättningen, och att de först noga måste överväga alla möjliga alternativa lösningar. Vi ber kommissionen att se över de stödmekanismer, såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå, som företagen i fråga har dragit nytta av, vilka stödet fördelas genom. Vi måste alla vara medvetna om vad som pågår på det området och att den allmänna opinionen även kan utöva kontroll och införa sina egna sanktioner.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Gislaved, Bengtsfors och Skövde är några av de svenska orter där många människor har fått uppleva att tillvaron har slagits i spillror när ett stort antal arbetstillfällen flyttats till andra EU-länder. Genom tveksamma och ibland olagliga statsstöd har skattemedel använts till att flytta runt arbetstillfällen inom Europeiska unionen.
Ett sätt att försvara rättvisa spelregler skulle vara att kommissionen - jag vänder mig därför särskilt till den närvarande kommissionären Fischler - skulle bestraffa medlemsländerna hårdare i de fall de bryter mot artikel 87.1 i EG-fördraget. I dag innebär inte sanktionsmöjligheterna enligt denna artikel något värre än att branscher och medlemsländer kan bli återbetalningsskyldiga för det olagliga stödet. De skall dock inte betala tillbaka mer än stödets omfattning plus ränta. Straffet är därmed milt i förhållande till vad som har inträffat. Dessa låga påföljder tillsammans med det faktum att få brott mot artikel 87.1 i EG-fördraget upptäcks påverkar hela den gemensamma EG-marknaden negativt. Den inre marknaden som idé skadas genom att konkurrensen snedvrids när vissa företag och viss produktion gynnas otillbörligt.
Små orter i Sverige har än så länge varit förlorarna i det oärliga spel om arbetstillfällen som förs i Europa. För exempelvis Bengtsfors och landskapet Dalsland i västra Sverige har effekten varit katastrofal. Medlemsländerna måste inte bara följa EG-fördragets paragrafer utan också dess anda. Det är naturligt att fall som Bengtsfors leder till att tilltron urholkas bland medborgarna om EU:s inre marknad.
Jag vill nu rikta mig konkret med två frågor till kommissionär Fischler. Den ena gäller om han anser att straffsanktionerna i dag är tillräckliga och tillräckligt kännbara när statsstöd utgår till företag som leder till att jobb flyttas inom Europeiska unionen. I sådana fall skapas inga nya jobb, utan den sociala tryggheten slås i stället undan.
Min andra fråga till kommissionär Fischler gäller det svar som tidigare har givits från kommissionen på en fråga om flytten av jobb i Bengtsfors i Dalsland till Portugal. Anser kommissionen att strukturstödet i framtiden skall omformas så att nystartande av verksamhet och nya jobb prioriteras i stället för att arbetstillfällen flyttas från ett ställe till ett annat?

Santos (PSE).
(utan mikrofon) ... vid det här tillfället bejakar jag tyvärr min kultur och mitt språk för att påtala de huvudsakliga problem som orsakas av fenomenet omlokalisering, som är märkbart i Portugal. Dessa problem förekommer i Portugal, men kommissionen har inte vidtagit de nödvändiga försiktighetsåtgärderna i god tid - jag delar min kollegas uppfattning, som redan har sagt detta - men framför allt till följd av att bestämmelserna i Portugal underordnas en fullständigt orimlig form av finansiell fundamentalism, utan hänsyn till hur ekonomin och befolkningen verkligen ser ut. 
Herr talman, herr kommissionär! Bestämmelser om stärkande av arbetstagarnas kollektiva och individuella rättigheter, särskilt vid massuppsägningar, företagsförflyttningar och bristande betalningsförmåga till följd av industriförändringar, finns inskrivna i direktiv som medlemsstaterna är skyldiga att följa genom att snabbt och effektivt införliva dem i den nationella lagstiftningen, vilket inte alltid sker, och kommissionen måste vidta särskilda åtgärder när det gäller den här frågan. All denna lagstiftning och harmonisering blir ännu nödvändigare nu när vi - lyckligtvis - ser tendenser till integrering av de europeiska ekonomierna, vilket har lett till en hög nivå av utländska investeringar i produktionen. De förmåner som detta för med sig för de olika europeiska regionernas utveckling är onekligen mycket positiva, och en rad framgångshistorier av det ena eller andra slaget dyker upp, och detta har bidragit till den ekonomiska och sociala utvecklingen i regioner som, utan dessa investeringar, kan stagnera och halka efter i utvecklingen.
Tyvärr är det också vanligt att företag orättvist drar fördel av de materiella vinster som nås, utan att de bryr sig om att stärka den värdekedja som uppstår i en region, företag som inte visar någon som helst social hänsyn. Mycket av ansvaret ligger helt klart på medlemsstaterna själva, som underlättar startandet av vissa produktionsenheter i en ofattbar utsträckning, och som endast bryr sig om de omedelbara fördelarna.
Den ökning av industriell omlokalisering som vi ser i några av de europeiska länderna, särskilt, om man generaliserar, i de mindre utvecklade ekonomierna, såsom Portugal, är helt enkelt oacceptabla. Ingenting, inte ens de nuvarande tendenserna till ekonomisk stagnation i Europa, rättfärdigar det olagliga och omoraliska agerandet i Portugal av några företag som backas upp av utländskt kapital. De har fått investera fritt, företagen har välkomnats i god tro och med höga förväntningar, och det stöd som beviljas är vanligen generöst tilltaget och delvis finansierat från den offentliga kassan. Det förakt som visas för de regionala samhällenas intressen, för individerna och för Europeiska unionen, är därför fullständigt oacceptabelt.
Detta stöd måste vara beroende av långtidsavtal på sysselsättningsområdet och när det gäller den lokala utvecklingen, vilket innebär att stödet inte får beviljas till företag som inte respekterar dessa åtaganden. Det börjar också bli nödvändigt, vilket vi förklarar i resolutionsförslaget, att utarbeta en uppförandekod för att reglera villkoren för omlokalisering av arbetstillfällen, vilket även gör det möjligt för oss att övervaka den reella verksamheten hos företag som inte uppfyller dessa åtaganden. Det är därför som Europeiskt centrum för övervakning av förändringarna inom näringslivet, som kan bistå i arbetet med att fastställa alternativa åtgärder vid omlokalisering, ges en särskild roll. Det börjar också bli nödvändigt att öka och förbättra tillämpningen av Europeiska socialfonden genom särskild inriktning på yrkesutbildning och omskolning till annat yrke av de arbetstagare som berörs.
Slutligen är det nödvändigt att främja och utveckla effektiva program som inriktas på forskning och utveckling, bästa möjliga utnyttjande av mänskliga resurser med syfte att förbättra villkoren för de ekonomier som mottar stöden, särskilt av de nationella myndigheterna i stater som hotas. Herr kommissionär! Jag vill ta tillfället i akt att förmedla vår oro över att de sociala förhållandena i Portugal har försämrats till följd av några företags agerande, företag som får bidrag av kommissionen. Trots allt är jag fullständigt övertygad om att kommissionen är mottaglig för denna situation och kommer att finna lämpliga åtgärder för att ta itu med problemen, och samtidigt ta hänsyn till unionens lagstiftning och intressen.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! I denna resolution betraktas det som självklart att de europeiska institutionerna beviljar statliga stöd till privata företag, även om institutionerna önskar en viss kontroll av hur dessa medel används. För egen del är jag emot att man använder statliga medel för att öka den privata sektorns vinster. Vare sig det gäller medlemsstaterna eller de europeiska institutionerna bör de offentliga medlen reserveras för den offentliga sektorn. Givetvis är det minsta man kan göra att kräva tillbaka bidragen från de företag som inte uppfyller sina åtaganden, i synnerhet de som avskedar anställda efter att de har mottagit statliga stöd. Likaså är det minsta man kan göra att neka de företag bidrag som efter att ha åtnjutit stöd från en medlemsstat flyttar över produktionen till ett annat land.
Men problemets grundorsak ligger inte ens där. Det ligger i dagens mångdubbling av kollektiva uppsägningar. Det är oacceptabelt att en chef, en bolagsstyrelse, kan fatta beslut att förvandla arbetstagare till arbetslösa endast för att kunna höja företagets vinster. Det är oacceptabelt att ett företag kan fördärva liv och ruinera regioner endast för att kunna försäkra aktieägarna en högre utdelning.
Herr Fischler! Jag ställer er frågan: till vad tjänar de europeiska institutionerna om de står maktlösa inför detta väsentliga problem? Vilken är deras makt om de vare sig kan eller vill tvinga åtminstone de stora företagen som gör ansenliga vinster att de skall skydda sina anställda genom att förbjuda dem att verkställa dessa kollektiva uppsägningar?

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Det är mycket intressant att våra portugisiska kolleger har gjort oss uppmärksamma på detta, och vi har fått många bidrag från dem. Jag vill närma mig detta från ett mycket annorlunda perspektiv.
Jag måste betona att jag inte försvarar företagsledningar som har uppträtt oansvarigt eller som tar emot statligt stöd och sedan inte skapar arbetstillfällena. Om man tittar på villkoren för att få statligt stöd - och jag har sett en del ansökningar från min hemregion - finns det gott om förfaranden för att återkräva stödet. De portugisiska myndigheterna hade gott om möjligheter att göra det. Jag säger till nästan alla kolleger som har talat under denna debatt att de inte inser problemet. Detta är skälet till varför jag vill bidra.
Jag skulle kunna berätta för kammaren varje månad om fall som handlar om fler förluster av arbetstillfällen än vi talar om i dag: företag som måste omstrukturera, företag som är verksamma på en global marknad. Vi har inte hört ordet ?marknad? yttras av någon. Jag påminner er om att vi arbetar på en marknad. Företagen måste tillverka varor som kunderna har råd att köpa, och göra en vinst, annars kan de inte fortsätta att ha folk anställda. Vi har nu en global marknad där företagen måste vara konkurrenskraftiga. Det är fullständigt fel att hävda - som en rad kolleger på kammarens vänstra sida har gjort - att varje nedläggning beror på att ett företag ?vill bidra till dess slutresultat?. De nedläggningar som jag har sett sker därför att företaget vill överleva och fortsätta att ha folk anställda i högkvalitativa jobb.
Jag har varit på företag och fått höra: ?Detta är den komponent som vi tillverkar i dag, och detta är den som vi nu kan hitta i Kina eller Indonesien. De är av samma kvalitet, men jag kan köpa denna färdiga produkt för samma pris som jag betalar för råmaterialet i Förenade kungariket.? Så ser verkligheten ut. Vad skall vi göra åt saken?
Industrier som ställs inför denna typ av konkurrens måste undersöka hur de kan omstrukturera, investera, ändra processen, införa forskning och utveckling. Santos var den förste som nämnde detta. Vi har medel från sjätte ramprogrammet. Vi har forskningsmedel som kan tilldelas industrier för fullständig förändring och omställning av processer. Industrier och sårbara sektorer måste börja samarbeta på ett mycket bättre sätt.
Jag vill att ni vidarebefordrar till kommissionsledamot Monti, som jag har förstått är här, budskapet att vi måste uppmuntra industrier att samarbeta om omställningen av sina processer, för att på så sätt kunna tillverka produkter med högre kvalitet på ett mer konkurrenskraftigt sätt och till ett bättre pris. Jag häpnade när jag såg att man hade tagit bort hänvisningen till tillverkning med lägre kostnader i min resolution. Att tillverka varor med lägre kostnader är avgörande.
Jag kommer från en region där vi har en traditionell industri, dvs. en keramikindustri, som har drabbats av detta konkurrenstryck. Denna industri har börjat att ställa om och samarbeta med stöd från den brittiska regeringen, med användning av EU-medel, för att tackla dessa problem.
Jag besökte ett företag häromdagen som tillverkar keramik i konkurrens med portugisiska tillverkare som har lägre kostnader. Detta företag investerade 55 miljoner euro i en omställning av tillverkningsprocessen. Man var tvungen att minska antalet arbetstillfällen på grund av detta, men man har samarbetat med sin fackförening för att åstadkomma detta. Det är denna typ av grundläggande förändring vi vill ha. Kommissionen måste uppmuntra en sådan förändring. Vi vill inte ha några fler långrandiga debatter i denna kammare om statliga interventioner, om kritik av företagsledningar. Om vi inte tar itu med frågan och inte gör den europeiska industrin konkurrenskraftig kommer vi att fortsätta att ha denna typ av problem.

De Keyser (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Under den andra sammanträdesperioden i Strasbourg var representanter från stålindustrin här för att manifestera sin oro inför Arcelors omstruktureringar. De gick handfallna ut från parlamentet, desillusionerade av att inte ha blivit lyssnade till och vissa av dem tillkännagav: vi kommer tillbaka, men då för att krossa allt. Hamnarbetarna var här denna vecka, men de misslyckades med att krossa allt.
Om EU fortsätter att ignorera de sociala konsekvenserna av denna liberaliseringspolitik kommer utbrotten att flerdubblas. EU är förvisso inte ansvarigt för dessa grymma omstruktureringar, men man kunde åtminstone försöka reglera dem. Men för närvarande är vägran total. Kommissionsledamoten med ansvar för sysselsättning och socialpolitik, Diamantopoulou, har redan tillkännagivit att det inte kommer något direktiv om denna fråga. Inte heller någon europeisk uppförandekod för företagen. Ingenting. Men när det inte kommer någonting, och när det inte heller sker något byte inom politiken blir våldet den sista utvägen. Men i dag, och Harbour får tycka vad han vill, har omstruktureringarna inom de stora företagen blivit mer dynamiska, dvs. de tillfredsställer inte bara behovet att anpassa sig till svängningarna på marknaden utan även behovet av en rent finansiell kalkyl. Genom denna kalkyl spekulerar man i aktiens kurs och förutser vinst på mycket kort sikt genom en kraftig minskning av personalkostnaderna. När allt kommer omkring, och även i de fall då man genomför kostnadskrävande sociala planer, är kalkylen lönsam och ger utdelning på investeringen under i genomsnitt två år. Men denna börstransaktion ignorerar fullständigt de män och kvinnor vars liv därigenom fördärvas, den ökade arbetsbördan och den stress som det framkallar hos dem som vi kallar de överlevande. Dessutom ignoreras sidokostnaderna, de offentliga stöden, arbetslösheten osv.
Vad kommer att ske med Europa, frågar man sig, inom detta interna medlemsstaternas kök? Kanske ingenting, om det inte vore så att EU:s väldiga marknad och de regler för den fria konkurrensen som man stöder skapar utrymmen där varje kupp förefaller tillåten. Och det portugisiska exemplet på företag som flyttar ut verksamheten är bara en droppe i havet, men det är kännetecknande. Det gäller att EU till sist ägnar sig åt att verkligen bemöta denna okontrollerade verksamhet som inte handlar om några ekonomiska olyckor utan en handling i finansiell logik, en logik som bär med sig våld.
(Applåder)

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! För det första vill jag principiellt fastslå att initiativet att ta sig an denna mycket svåra fråga verkligen välkomnas och stöds av kommissionen. Vi kan också helt godta de flesta punkterna och ansluta oss till dem som ingår i resolutionsförslaget.
Men jag vill indela mitt svar efter de frågor som väckts i de olika inläggen - som jag vill tacka för, eftersom de har lett till en mycket ingående debatt - i tre grupper. För det första: Jag tror att vi trots strukturpolitik och stödpolitik inte får ignorera att vi befinner oss i ett marknadsekonomiskt system och att den första uppgiften måste vara att se till att det marknadsekonomiska systemet fungerar. Det har ingenting att göra med Manchesterliberalism, utan det har att göra med att exempelvis våra europeiska konkurrensregler skall iakttas, för om vi inte ser till att konkurrensen fungerar kommer hela vår stödpolitik och hela vår sammanhållnings- och strukturpolitik fullständigt att omintetgöras. Detta tror jag inte att vi får tillåta. Därför är konstateranden som visar på vikten av ett fungerande marknadsekonomiskt system mycket viktiga och får inte glömmas bort.
Det andra är: Vad kan vi göra för att se till att de stöd som lämnas också används på ett ändamålsenligt sätt och inte missbrukas?
Här skildrade jag i mitt första inlägg vilka delar de existerande reglerna omfattar, och naturligtvis måste kommissionen här se till att återbetalningar måste göras om somliga regler inte iakttas - om t.ex. ett företag i förtid ändrar företagets etableringsort i strid med de överenskommelser som man har ingått med ifrågavarande medlemsstat eller med gemenskapen i enlighet med stödfördraget.
Många av er har sagt att man dessutom bör ha sanktioner, och då måste jag säga er: Sanktionen består för närvarande av återbetalning. Någon mer långtgående sanktion finns det för närvarande inte. Det är en fråga som man borde diskutera i konventet, för om man vill ha ytterligare sanktioner, exempelvis ekonomiska sanktioner, måste man skapa förutsättningar för detta i fördraget. För närvarande finns det inte någon sådan möjlighet i fördraget.
Det tredje som jag vill ta upp är frågan om nyetableringar bör gynnas. I första hand är det inte särskilt stor mening med att kräva nyetableringar i detta sammanhang. Det är mycket intressantare att inrikta sig på hur många nya arbetstillfällen som är förknippade med ett stödprojekt. Det är den avgörande faktorn. Det handlar ju om att i ökad utsträckning åstadkomma sysselsättning i dessa regioner.
När det gäller framtiden kommer ni med en rad uppslag. Här vill jag säga en sak. I en av punkterna i ert resolutionsförslag kräver ni att kommissionen skall sammanställa en lista på de företag som har dömts inför domstol. Här ser vi svårigheter när det gäller datasäkerheten. Detta faktum måste vi respektera.
Dessutom kommer denna debatt exakt i rätt tid, för vi kommer ju i år också att få tillfälle att inom ramen för den nya sammanhållningsrapporten diskutera framtidens strukturpolitik. Då är det lämpligt att det läggs fram förslag för hur reglerna för tilldelningen av strukturmedel kan förbättras.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär Fischler!
Jag kan meddela att jag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen har mottagit fem resolutionsförslag.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet om debatter om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet om följande sex resolutionsföreslag om Kambodja:
B5-0170/2003 av Corbett och Swoboda för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om förberedelser för valet i Kambodja
B5-0174/2003 av McKenna och Isler Béguin för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen om läget i Kambodja inför det allmänna valet den 27 juli 2003,
B5-0176/2003 av Belder för Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa om läget i Kambodja inför det allmänna valet den 27 juli 2003,
B5-0177/2003 av Vatanen med flera för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna om läget i Kambodja inför det allmänna valet den 27 juli 2003,
B5-0180/2003 av Vinci för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om läget i Kambodja,
B5-0186/2003 av Maaten för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om läget i Kambodja inför det allmänna valet.

Gill (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar denna resolution som belyser det allt sämre politiska läget i Kambodja. Läget måste förbättras innan landet håller sitt allmänna val i juli.
Även om vi som demokrater välkomnar detta val, kommer det att vara meningslöst om man fortsätter att hota och trakassera politiskt verksamma personer. Rapporter om att röstregistreringsförfarandet är orättvist och odemokratiskt väcker allvarlig oro och måste följas upp med faktiska åtgärder.
I vår resolution uppmanar vi de kambodjanska myndigheterna att tillåta fria och rättvisa val, tillåta åsiktsfrihet, mediefrihet och religionsfrihet m.m. Men i verkligheten måste vi arbeta hårdare för att utöva påtryckningar på myndigheterna så att de genomför dessa förändringar. Europeiska unionen måste arbeta tillsammans med FN och andra internationella organisationer på platsen för att övervaka läget och försöka att hitta lösningar innan landet förlorar allt hopp om att kunna hålla fria och demokratiska val.
För tillfället tillåter inte de kambodjanska myndigheterna någon åsiktsfrihet. Det våld som uppstod i Phnom Penh var en reaktion på en thailändsk skådespelerskas kommentarer om att Angkor Wat borde återlämnas till Thailand. Detta måste fördömas. Myndigheternas lösning på våldet i Phnom Penh har hittills varit att arrestera de journalister som först offentliggjorde nyheten och att stänga gränsen mot Thailand. Dessutom stängdes Kambodjas enda oberoende radiostation, eftersom myndigheterna anklagade den för att ha varit upphov till kravallerna. De kambodjanska myndigheterna reagerade på de antithailändska känslorna hos befolkningen genom att utvisa hundratals thailändare från landet. Sådana brott mot friheten och tydliga uttryck av främlingsfientlighet måste genast stoppas.
Jag rekommenderar kammaren att anta denna resolution, och jag uppmanar Europeiska unionen att fortsätta att övervaka läget i Kambodja och göra allt den kan för att se till att valet i sommar blir demokratiskt.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Hur kan man annat än beklaga att det i samband med denna nya resolution om ett land i Sydostasien förekommer allvarliga och ökade förseelser mot demokratin och de mänskliga rättigheterna som vårt parlament tvingas fördöma.
Trots de lovande utsikterna som man kunde förutspå under en viss period har Kambodja på ett farligt sätt låst sig fast under inflytandet av en auktoritär junta liknande dem som finns i grannländerna Laos och Burma. Om det är så att demokratin avvärjer krigen så står de despotiska regimerna inför ett farligt hot i varje enskild asiatisk region. Hur skall man annars tolka den öppna krisen mellan Kambodja och Thailand som har tagit sig uttryck i plundring av ambassaden och de thailändska jordegendomarna i Kambodja och i att gränserna mellan dessa två länder har stängts? Denna gränskonflikt är en bild av vad som dagligen sker inom det kambodjanska samhället, en brokig blandning av folkgrupper med en kulturell och religiös mångfald. Detta samhälle har på ett hårt och avsiktligt sätt gjorts bräckligt av den ledande kuppmakaren Hun Sen genom våld från myndigheternas sida och förföljelser av alla slag som nyligen kulminerade då Om Radsady, rådgivare till ordföranden av nationalförsamlingen, mördades på öppen gata. 
EU bör tillgripa de resurser som finns för att stabilisera detta land, och därutöver hela denna region, och i synnerhet vid de politiska valen. Vi bör erinra oss att Kambodja är det första bidragstagande landet i denna region.

Belder (EDD).
Externt och internt påfordrar situationen i Kambodja vår uppmärksamhet. Ihållande spänningar med Thailand och en politiskt hotfull atmosfär kännetecknar upploppet till det allmänna valet den 27 juli. Det föreliggande resolutionsförslaget är därför opportunt.
Bekymmersam är även den religiösa situationen i Kambodja. Och det är anmärkningsvärt. För i fråga om religionsfrihet skiljer sig landet i positiv bemärkelse från grannländerna Laos och Vietnam fram till och med nu. Ändå är de kristna kyrkorna oroliga. Konflikter mellan buddister och kristna tilltar hela tiden. Dessutom hotar nya direktiv från ministeriet för religionsärenden att allvarligt kränka kristnas frihet att utöva sin religion, att ge kristen undervisning och att bygga nya kyrkor. Med rätta innehåller resolutionen en begäran om att den kambodjanska regeringen drar tillbaka de här direktiven. Det är min innerliga förhoppning att rådet och kommissionen stöder den här vädjan aktivt.
Dessutom instämmer jag helt och fullt med en annan vädjan i resolutionen till de kambodjanska myndigheterna. De måste vidta alla nödvändiga åtgärder för att tygla handeln med barn. Sorgligt nog är kvinno- och barnhandeln hur som helst ett växande problem i Kambodja. Flera initierade personer understryker att den nationella regeringen kan göra mer åt den här saken. Den åsikten delas också av Förenta staterna. Därför har deras beskickningschef helt nyligen varskott den kambodjanska regeringen: efterlåtenhet kommer att leda till mindre hjälp. Just i dessa tider av transatlantisk polarisering borde Bryssel bilda en enad front med Washington i den här frågan.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Denna kammare har ägnat sig intensivt åt Kambodja sedan stenålderskommunisten Pol Pots dagar, som promoverades i filosofi vid Sorbonne. Sedan dess har vi arbetat för det kambodjanska folkets frihet, också gentemot den vietnamesiska ockupationen som följde på de röda khmererna; även i kontroversen med den regim som tillsattes av de röda khmererna stödde vi alltid kambodjanernas mänskliga rättigheter i en skenbart hopplös situation.
Vi har gjort detta i nära samarbete med en stor gammal man inom den kambodjanska demokratin, med Son San, som ofta varit här i kammaren. Desto mer oroväckande är det att situationen nu, efter de hoppfulla tecknen med kommunalvalet förra året, har försämrats avsevärt. Kommunalvalet förra året erbjöd dock en grund för, åtminstone på det stora hela taget, att förankra ansatser till en demokratisk utveckling, som bara kan växa upp nedifrån - från kommunerna. Och det glädjande är att den också växer i många kommuner.
Desto värre är det att repressionen nu tilltar från centralt håll, från regeringen. Det sammanhänger med regimens rädsla för demokratiska strävanden, för opposition, det sammanhänger med instabiliteten på grund av den ouppklarade successionsföljden inom kungahuset, det sammanhänger med många etniska och religiösa konflikter, varvid jag måste invända mot kollegan Belder och säga att det inte bara är konflikter mellan kristna och buddister, utan troende buddister och troende kristna förföljs på samma sätt, och vi måste engagera oss för dem båda.
Av den anledningen vill jag helt klart säga: Vårt samarbetsavtal med Kambodja var ett riktigt steg, men det var ett förtroendeförskott, och detta förskott rättfärdigas om den utveckling som inleddes av FN, om rättsprinciperna och den påbörjade demokratiseringen får fortsätta ostörda. Men om valen den 27 juli tas till anledning för att hota oppositionsledare till liv och lem, skrämma religionssamfund och etniska minoriteter, då är detta en utveckling som tyvärr utlovar ett fruktansvärt bakslag, som vi inte kan finna oss i.
Därför: Samarbete - ja! Stöd till den påbörjade demokratiseringen - ja! Men vi måste också helt klart säga till våra kambodjanska partner, att om de sätter detta på spel, då sätter de även samarbetet med Europeiska unionen på spel!
(Applåder)

Maaten (ELDR).
Herr talman! Jag gläder mig åt framgången i det ekonomiska samarbetet med Kambodja och andra asiatiska länder, och jag är också en förespråkare för det ekonomiska stöd som Europeiska unionen ger Kambodja, men med ett villkor, och det skall jag återkomma till om en liten stund. Jag vill påminna om att Kambodja tar emot det största stödet per person av alla länder som Europeiska unionen ger ekonomiskt stöd till.
Men jag är oerhört bekymrad över situationen för de mänskliga rättigheterna i Kambodja. Vi känner alla till att saker som tortyr av fångar, polisens och militärens inblandning i barnhandel och kvinnohandel samt orimliga häktningar är vanligt förekommande. Dessutom tänker jag främst på de senaste uppgifterna om mordet på Om Rathasady, före detta ordförande för utrikesutskottet i det kambodjanska parlamentet, hoten mot prinsessan Vacheahra, den nuvarande ordföranden för detta utskott, och de fortgående kränkningarna av oppositionspartiernas rättigheter och då framför allt de som riktas mot Sam Rainsy och beskyllningarna om att han bär ansvaret för attentatet mot den thailändska ambassaden i Phnom Penh.
Herr talman! I ljuset av de här händelserna vill jag yrka på att Europeiska unionens hjälp till Kambodja inte får vara villkorslös och att våra representanter i Phnom Penh uttryckligen uppmanar den kambodjanska regeringen att den gör sitt yttersta för att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i landet. Med avseende på det kommande valet måste Europeiska unionen också begära garantier för fria, rättvisa och demokratiska val och för de olika oppositionsledarnas säkerhet, och om så inte sker måste Europeiska unionen omedelbart dra tillbaka samarbetsavtalet med Kambodja. Det skulle vara fullkomligt orimligt om Europeiska unionen, som hela tiden värnar om förbättrandet av mänskliga rättigheter och befrämjandet av demokrati överallt i världen, ger ett sådant enormt ekonomiskt stöd till ett land som varken kan garantera det ena eller det andra.

Dupuis (NI).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skulle först och främst vilja tacka kommissionen. Jag anser att det är kommissionens förtjänst att vi under de senaste veckorna har kunnat undvika det värsta scenariot, och det är framför allt tack vare kommissionsledamot Pattens agerande. För två veckor sedan var jag i Phnom Penh. Jag blev tillrättavisad av unionens ambassadörer och kommissionens representant som ansåg att de bekymmer som vi haft tillsammans med Jules Maaten och andra när Sam Rainsy var tvungen att ta sin tillflykt till den amerikanska ambassaden varit överdrivna. Några dagar senare blev systern till kung Norodom Sihanouk mycket allvarligt hotad av premiärministern, och två dagar senare blev Om Rathasady, som jag hade träffat tillsammans med prins Ranariddh, mördad.
Jag tror att dessa händelser har fått EU:s representanter i Phnom Penh att fundera; det är i alla fall vad jag hoppas. Det är ändå paradoxalt att vi från Bryssel och Strasbourg har en mer exakt uppfattning om de problem och faror som hotar den demokratiska processen än vad invånarna har i Phnom Penh. Jag tror även att det är viktigt att se över den stora mängd samarbetsprojekt som vi förvaltar såväl som finansieringen av dessa projekt. Jag tror att detta påverkar de slags förbindelser som representanterna från våra länder eller våra institutioner kan ha på platsen, vid sidan av de flerfaldiga cocktailpartyna och mötena med de högt uppsatta tjänstemännen inom de lokala myndigheterna.
Läget är fortfarande ytterst oroande. Jag anser att vår resolution, och jag tackar kollegerna, är en bra resolution, att hotet om upphävande - för det är just vad det handlar om, ett hot om upphävande av samarbetsavtalet - är ytterst väsentligt. Det är en signal till myndigheterna i Phnom Penh att de skall föra valprocessen till ett lyckligt slut fram till juli. Men jag tror inte att det här kommer att räcka, och vad beträffar valobservatörsgruppen anser jag att bollen för närvarande ligger hos vårt parlament. Kommissionen har gett förslag till nomineringen av en chef för denna valobservatörsgrupp. Parlamentet borde inte förlora en enda dag till, utan besvara kommissionens invit och snarast möjligt utse den ansvarige för denna valobservatörsgrupp så att den omedelbart kan bege sig till Kambodja för att vistas där och följa valprocessen fram till juli månad. Denna person får inte bara vara någon som skall bevittna rösträkningen under valet.
Det mest centrala partiet utnyttjar tillgången till massmedierna som till 95 procent kontrolleras av myndigheterna i Phnom Penh. Det gäller således att denna valobservatörsgrupp genomgår ett styrkeprov gentemot myndigheterna i Phnom Penh. Jag uppmanar de behöriga personerna i detta parlament att se till så att det blir en stark personlighet som utses och att denna person skickas snarast möjligt till Phnom Penh.

Fischler
Herr talman, mina ärade damer och herrar ledamöter, mina ärade damer och herrar! Kommissionen är fullständigt enig med parlamentet om att den våldsamma död som drabbat flera kambodjanska politiker den senaste tiden, vilket ju några kolleger här har tagit upp, ger anledning till största oro. Kommissionen hoppas verkligen att det politiska klimatet inte försämras ytterligare just nu när det handlar om att förbereda det förestående parlamentsvalet i Kambodja.
Kommissionen uttalar vidare förhoppningen att den undersökning av bakgrunden till upproret den 29 januari i år, som leds av den kungliga regeringen, kommer att leda till mer stabilitet i landet. Jag kan försäkra er att kommissionen i nära samarbete med EU:s medlemsstater uppmärksamt kommer att följa den fortsatta utvecklingen i Kambodja. Kommissionen är dessutom oroad över läget för medierna i Kambodja. Det är visserligen tillåtet med yttrandefrihet i pressen, men de offentliga medierna är fortfarande underkastade en sträng kontroll av regeringen.
De valobservatörer som Europeiska unionen förra året sände till kommunalvalet har redan hänvisat till denna punkt. Kommissionen har också tagit upp detta i sina kontakter med de kambodjanska myndigheterna. En kommissionsledd förberedande observatörsgrupp, som består av företrädare från medlemsstaterna och av valexperter, vistades i Kambodja från den 27 januari till den 4 februari. De erfarenheter som de har gjort skall tjäna som grundval för ett beslut om huruvida och hur valprocessen skall stödjas, och framför allt om det är meningsfullt, tillrådligt och genomförbart att sända valobservatörer från EU till valet den 27 juli. 
Samtliga samtalspartner i Kambodja har uttalat sig för att EU skall engagera sig i valprocessen och yttrat åsikten att valobservatörerna vid kommunalvalet under förra året i stor utsträckning bidrog till att det uppstod ett klimat av förtroende och öppenhet under valet. På grundval av resultaten från den förberedande observatörsgruppen, som hänvisat både till positiva och betänkliga aspekter i valförberedelserna, har EU:s medlemsstater anslutit sig till kommissionens rekommendation om att sända valobservatörer till det förestående valet. Kommissionen fastslår med tillfredsställelse att detta beslut stöds av Europaparlamentet.
Sedan till problemet med hinder för olika kristna samfund. Enligt ett dekret av den 14 januari om att förebygga konflikter mellan enskilda religiösa samfund är - jag citerar - ?all verksamhet i samband med religiös propaganda och värvning liksom spridandet av meddelanden och informationsblad tillåten uteslutande inom religiösa institutioner?.
Tillstånd för sådan aktivitet bland allmänheten kan dock utverkas vid ministeriet för utbildning och kultur samt religiösa frågor. Dessa bestämmelser gäller för alla religiösa samfund och inte uteslutande för kristna. De infördes för att minska risken för konflikter och sammandrabbningar med religiös bakgrund. I brist på en grundlig juridisk analys förefaller det som om detta dekret, liksom andra åtgärder som vidtagits av ministeriet för utbildning och kultur samt religiösa frågor, inte nödvändigtvis utgör en kränkning av deklarationen om mänskliga rättigheter och inte heller av den kambodjanska författningen.

Talmannen.
Tack, herr kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatten.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är följande fem resolutionsförslag:
B5-0171/2003 av Kinnock, Veltroni och Swoboda för PSE-gruppen om Burma,
B5-0173/2003 av McKenna och Isler Béguin för Verts/ALE-gruppen om Burma,
B5-0178/2003 av Maij-Weggen och Van Orden för PPE-DE-gruppen om förnyelse och förstärkning av EU:s gemensamma ståndpunkt om Burma,
B5-0181/2003 av Morgantini för GUE/NGL-gruppen om förnyelse av EU:s gemensamma ståndpunkt om Burma,
B5-0185/2003 av Malmström, Maaten och Van den Bos för ELDR-gruppen om förnyelse och förstärkning av EU:s gemensamma ståndpunkt om Burma.

Napoletano (PSE).
Herr talman! I och med denna kompromissresolution tänker parlamentet vända sig till rådet och kommissionen med mycket precisa krav inom ramen för deras respektive behörigheter, bland annat eftersom vi är överens om att det i Burma råder en situation där samtliga mänskliga, politiska och sociala rättigheter kränks.
I resolutionen konstateras att militärregimen fortsätter att förhindra all demokratisk verksamhet i det parlament som valdes 1990 och i den parlamentariska kommissionen som företräder det och som inrättades 1998, att Aung San Suu Kyi, även om hon inte längre befinner sig i husarrest, utsätts för påtryckningar, hot och skrämseltaktik, att systematisk tortyr, illegala avrättningar och tvångsarbete är normala företeelser i det landet.
Kraven är därför mycket tydliga och direkta: vi kräver att kommissionen skall göra Världshandelsorganisationen uppmärksam på frågan om tvångsarbete i Burma, och påminna om att i deklarationen från Singapore hävdade WTO att ILO borde vara behörigt i frågor som gäller respekten för arbetsrätten. Vi kräver dessutom att rådet inte sänder signaler om lättnader i attityden gentemot regimen i Rangoon och att man bibehåller och förstärker den gemensamma ståndpunkten genom ett konstant tryck mot det landet, även via påtryckningar på de utländska investeringarna.
Detta är den mycket klara uppmaningen från parlamentet: vi förväntar oss ett svar från kommissionen. Dessvärre kan vi inte få något svar från rådet, men vårt krav har formulerats i resolutionen.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Med hänsyn till situationen i Burma, som vår kollega har beskrivit för oss, kan man föreställa sig vilka förväntningar och förhoppningar som kommer att uppväckas inom det burmesiska civila samhället till följd av denna skarpa resolution om den rättslösa stat som Burma utgör. Man kan även föreställa sig de farhågor som den kommer att framkalla hos den styrande militärjuntan bara man i denna resolution slår fast att Europeiska unionens politik står i strid med den burmesiska ledningens politik.
Europeiska unionens åtgärder för att förbättra levnadsvillkoren i Burma och för att försöka göra situationen för de miljontals invånarna mer human har hittills inskränkt sig till principformuleringar och politiska uttalanden som aldrig har fått någon verkan. Europeiska unionen är hädanefter förpliktad till sitt politiska och moraliska ansvar som kanske bör sträcka sig fram till de straffrättsliga gränserna. Är det inte så att medlemsstaternas mycket omfattande investeringar, som är fullständigt oberoende av den militära regimens utveckling, faktiskt medverkar till att underhålla den styrande juntan? Är det inte så att de europeiska företagen på ett cyniskt sätt utnyttjar arbetskraften inom denna fängelsestat som har blivit ett läger för allmänt straffarbete där begreppet medborgare inte längre har någon mening?
Det är sant att vi är långt ifrån den europeiska kontinenten och långt ifrån den europeiska lagstiftningen! Även om vi är medvetna om situationen med den totalitära regimen i Burma, och att resolutionerna som skall antas ur alla perspektiv verkar kunna uppnås, fortbestår emellertid rättslöshetens oförändrade tillstånd under Burmas sol. Vi bör använda Europeiska unionens ekonomiska och industriella hävstång för att förbjuda att medlemsstaterna investerar i länder som styrs av icke-demokratiska regimer. Det gäller att ge medlemsstaterna en uppsträckning vad beträffar deras industripolitik. Det gäller också att handlingskraften bakom EU:s politiska och diplomatiska åtgärder visas upp i hela denna asiatiska region som delar sin historia med vissa av medlemsstaterna och vars hänsyn till Europa förblir ytterst viktig för dess utveckling.
Det är med hänsyn till den senaste tidens händelser som förbrytarna inom de burmesiska myndigheterna bör prövas. De bör prövas inom ramen för Internationella brottmålsdomstolen som numera fungerar permanent för att väcka åtal mot alla de individer som anklagas för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Det är inte längre tid för några principförklaringar. Europeiska unionen är förpliktigad till mer än så gentemot Sacharovpristagaren och vinnaren av Nobels fredspris Aung San Suu Kyi, gentemot de 1 200 politiska fångarna och även gentemot de miljontals burmesiska medborgarna. Den aktuella resolutionen är mycket kraftfull och komplett. Varje punkt borde tjäna som ett inslag i en verklig gemenskapspolitik i strid mot militärjuntan och således till förmån för det burmesiska civila samhället.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Vi hamnar ofta i ett dilemma när vi har att göra med ondsinta och motbjudande regimer. Vissa vill uppmana till en dialog i vilken de för fram sin oro och uppmuntra regimen att ändra sitt styrelsesätt. Andra, dvs. realisterna, vill vidta hårda åtgärder och ha en möjlighet att isolera regimen och använda sanktioner. Varje situation är unik och kräver olika åtgärder.
Man kan vara ganska säker på att tyranner sällan lyssnar på förnuftiga resonemang och bara reagerar när deras intressen - ofta personliga - hotas på ett allvarligt sätt. Europeiska unionen och världssamfundet kan få saker och ting gjorda när de handlar tillsammans på ett konsekvent och beslutsamt sätt. När de är splittrade eller verkar uttala tomma hot eller sänder olika budskap genom andra kanaler, anser inte tyrannerna att det finns någon anledning att reagera. Vi ser detta i Irak. Saddam tror uppenbarligen - felaktigt - att man har låtit honom slippa undan. Ibland införs hårda åtgärder, men det finns dålig beslutsamhet när det gäller att genomföra dem eller så sker avsiktliga ansträngningar för att undergräva dem. Vi har sett detta i Zimbabwe, där själva målet för EU:s sanktioner undantas för att sedan bli furstligt trakterad i en europeisk huvudstad.
Vi återkommer nu till Myanmar - ytterligare en motbjudande regim - ännu ett fall där Europeiska unionens och världssamfundets ansträngningar att få till stånd förändringar har gett få märkbara resultat. Vi har hållit på med detta i åratal. Parlamentet har antagit resolutioner och rådet har antagit gemensamma ståndpunkter sedan 1996. Vad har vi åstadkommit med allt detta? Var finns beslutsamheten att uppnå några verkliga resultat? De rådande sanktionerna mot regimen i Myanmar kommer att upphävas den 29 april. Rådet måste förnya sanktionerna, men man bör utvidga dem, införa nya åtgärder som t.ex. ett investeringsförbud, avlägsna undantag från reseförbudet och utvidga det så att det omfattar alla medlemmar av militärjuntan. Sanktionerna bör verkställas på ett rigoröst sätt. Jag uppmanar dessutom kommissionen och rådet att bedöma varför åtgärderna hittills har varit ineffektiva och göra rekommendationer om hur vi skall komma till rätta med situationen.

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Det är nu alltför många år som de mänskliga rättigheterna i Burma har kränkts systematiskt från militärregimens sida - parlamentet borde vara vid liv, men det existerar inte - även om förbättringar utan tvekan har skett i det politiska och sociala livet, liksom det har tagits positiva steg när det gäller att uttrycka de individuella friheterna, bland annat frisläppandet av en fantastisk kvinna som med fasthet och värdighet leder en demokratisk och fredlig opposition - jag menar Aung San Suu Kyi - som emellertid fortfarande inte är fri och som inte kan röra sig fritt.
Men i själva verket utmärks Burma fortfarande i dag av förtryck mot de etniska minoriteterna, våldtäkter och våld mot kvinnor. Mord på politiska dissidenter och summariska avrättningar har ännu inte upphört. Tortyr, fängslanden och tvångsarbete hör till vardagen. Trots förnekanden från regimens sida misstänker jag att man fortsätter att rekrytera barn till de väpnade styrkorna och dessvärre också till rebellarméerna.
Tusentals människor lider, fall som inte har uppmärksammats i medierna, även om de lyckligtvis inte drabbats av samma tretton år av husarrest som vinnaren av Nobels fredspris. Tänk bara på det tragiska systemet med barnsoldater: ?Att rekrytera ett barn är praktiskt, eftersom barnet gör samma arbete som en vuxen, men utan att synas av fiendearmén?, vågade en officer säga.
Tvångsarbete är fortfarande normala företeelser: av undersökningar som nyligen gjorts av Amnesty International framgår att cirka 90 procent av befolkningen i delstaten Shan tvingas till tvångsarbete. Dessa personer har inget val: antingen tvångsarbete eller fängelse. Deras arbete, för vilket de inte erhåller någon som helst betalning, innebär att bygga militär infrastruktur, vägar, byggnader, militärläger och även att utföra rent militära uppgifter. De arbetar utan uppehåll från morgon till kväll, utan att få någon mat, med undantag av lite stekt ris.
Trots att tvångsarbete är avskaffat i Burmas straffrätt har läget inte förändrats. Inte heller har det påverkats av att ILO är närvarande. Även de sista ansträngningarna från den thailändska regeringens sida har varit resultatlösa på grund av den klara vägran från de burmesiska myndigheterna, som inte ens har gett den politiska oppositionen tillstånd att lämna landet för att tala om de ekonomiska problem som de plågas av. Framför allt fortsätter övergreppen från den burmesiska militären, underrättelsetjänsten, polisen och andra delar av ordningsmakten.
Jag tror verkligen, vilket även andra kolleger har framhållit, att Europeiska unionen å ena sidan borde fortsätta att utöva sitt inflytande för att se till att förhandlingarna mellan de demokratiska krafterna, de etniska minoriteterna och staten återupptas så snart som möjligt och, å den andra, utöva påtryckningar på de burmesiska myndigheterna, med andra ord bibehålla den nuvarande handelspolitiken gentemot Burma och om möjligt vidta ännu kraftfullare åtgärder, i första hand för att sätta stopp för det omänskliga tvångsarbetet, samt se till att föra vidare ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Van den Bos (ELDR).
Burmas generaler drar gång på gång ut i strid mot sin egen befolkning. De struntar helt i resten av världen. Den militära regimen slår fortfarande alla rekord när det gäller kränkningar av mänskliga rättigheter, politiska fångar, tvångsarbete, barnsoldater, mediecensur, kränkningar av religionsfriheten, våld mot minoriteter. Allt vad Gud har förbjudit sker i Burma. Europeiska unionen måste vid fastställandet av en gemensam ståndpunkt tala i klarspråk. Det är hög tid för generalerna att villkorslöst frige de 1 200 politiska fångarna som under erbarmliga omständigheter sitter fängslade och torteras. Dessutom måste rådet och kommissionen agera kraftigt emot de systematiska våldtäkterna av kvinnor och sexslaveriet och yrka på en internationell undersökning. ILO måste få tillgång till alla områden där slavarbete förekommer. Europeiska kommissionen måste vända sig till WTO och fördöma de här missförhållandena. Vidare måste Europeiska unionen kräva av regimen att det blir ett slut på klimatet av strafflöshet. Det gäller för alla som har gjort sig skyldiga till tortyr, tvångsarbete, deporteringar eller rättsvidriga exekutioner.
Slutligen, herr talman, är det av stor vikt att de burmesiska flyktingarna i Bangladesh inte tvingas att återvända. Rörelsefriheten för Aung San Suu Kyis NLD har visserligen utökats lite, men det framstår mer som en tom fasad än en väsentlig politisk kursändring. Europeiska unionen måste skärpa sanktionerna mot Burma. Utländska investeringar måste förbjudas. Europeiska företag som tjänar sina aktieägare via burmesiskt blod måste ställas vid skampålen. Tyvärr finns det fortfarande medlemsstater som låter sina egna affärsintressen väga tyngre än en konsekvent människorättspolitik. Bara med ett brett internationellt stöd har det förslavade burmesiska fotfolket en chans att bli kvitt generalerna.

Fischler
Herr talman, mina ärade damer och herrar ledamöter, mina ärade damer och herrar! Rådets ansvariga arbetsgrupper arbetar nu på att förnya Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt om Burma, eftersom den nuvarande utlöper den 29 april.
Som parlamentets ledamöter känner till har den gemensamma ståndpunkten från 1996 skärpts vid flera tillfällen. Därvid har kommissionen och medlemsstaterna bemödat sig om att framför allt formulera noggrant riktade sanktioner, som träffar dem vi vill träffa, och att undvika negativa effekter på landets oskyldiga medborgare. Det har också slagits fast att rådet kommer att reagera på lämpligt sätt även i framtiden, både på positiv och negativ utveckling i Burma.
Jag tror att parlamentet kommer att ha förståelse för att kommissionen inte kan föregripa händelserna vid de nuvarande samråden. Jag kan dock försäkra er att hela spektrumet med möjliga åtgärder kommer att prövas på nytt vid varje förlängning av den gemensamma ståndpunkten.
I fråga om den humanitära hjälpen har kommissionen och medlemsstaterna vid olika tillfällen redan bekräftat sin beredskap att lämna humanitär hjälp till de mest behövande delarna av Burmas befolkning.
Beträffande tvångsarbetet vill jag bekräfta att kommissionen oinskränkt stöder FN:s senaste resolution om läget för de mänskliga rättigheterna i Burma liksom ILO:s insats för att tillvarata de internationella arbetsnormerna. Deras tydliga ställningstagande i fråga om läget i Burma har lett till att Internationella arbetskonferensen antagit en resolution om Burma, som nu verkställs.
I fråga om förslaget att WTO skall befatta sig med frågan om tvångsarbetare kommer kommissionen att granska detta närmare, framför allt med hänsyn till förestående diskussioner i ILO:s förvaltningsråd i slutet av denna månad och nästa internationella arbetskonferens i juni. Kommissionen förespråkar helt och fullt ett närmare samarbete mellan WTO och ILO, och är positiv till att det redan äger rum ett visst informellt samarbete. Kommissionen förespråkar också en oberoende internationell undersökning av anklagelsen om sexuellt våld och andra övergrepp på civilbefolkningen från militärens sida.

Talmannen.
Tack, herr kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatten.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är följande sex resolutionsförslag:
B5-0172/2003 av Karamanou, Gröner, Ghilardotti, Prets, Veltroni och Swoboda för PSE-gruppen om Nigeria: fallet Amina Lawal,
B5-0175/2003 av Maes, Rod och Lucas för Verts/ALE-gruppen om Nigeria: fallet Amina Lawal,
B5-0179/2003 av McCartin, Posselt, Sacrédeus och Scallon för PPE-DE-gruppen om Nigeria: fallet Amina Lawal,
B5-0182/2003 av Ainardi, Eriksson, Morgantini, Fraisse, Uca och Figueiredo för GUE/NGL-gruppen om Nigeria: fallet Amina Lawal,
B5-0183/2003 av Collins och Muscardini för UEN-gruppen om Nigeria: fallet Amina Lawal,
B5-0184/2003 av Sanders-ten Holte och Van den Bos för ELDR-gruppen om Nigeria: fallet Amina Lawal.

Karamanou (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Frågan om att kvinnor döms till döden genom stening i Nigeria, vilket har upprört de allmänna opinionerna i hela världen, diskuterades här i kammaren i september förra året. Och ändå, herr kommissionär, var unionens agerande en ropandes röst i öknen.
Amina Lawal, den olyckliga olycksdrabbade kvinna som begick det fruktansvärda brottet att tro att hon hade rätt att själv bestämma över sin kropp, skall inställa sig inför en sharia-appellationsdomstol den 25 mars. Enligt islamisk lag är hon skyldig till landsförräderi. Hur kan detta ske på 2000-talet och nonchaleras av världsmakterna? Hur, herr kommissionär, kan kvinnornas grundläggande fri- och rättigheter överträdas så våldsamt och grovt, och hur kan man överlåta ansvaret på kvinnoorganisationer som idkar lobbyverksamhet, på den allmänna opinionen och på medierna? Vad har Europeiska unionens ledare gjort, vad har kommissionen och rådet gjort? Vilka sanktioner har vi infört mot Nigeria, ett land som vi har ekonomiska och handelsmässiga förbindelser med? Vad tjänar klausuler om respekt för kvinnornas mänskliga rättigheter i Cotonouavtalet till, herr kommissionär, om man inte inför sanktioner? Slutligen, har Nigeria en sekulär regim, en demokratisk regim eller en teokrati? Har Nigeria en regering, eller styrs landet av mullor?

Talmannen.
Fru Karamanou! Jag vet inte om kommissionsledamot Fischler även förstår grekiska. Jag frågade, eftersom han inte hade några hörlurar.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Jag har nästan avslutat mitt inlägg, och kommissionsledamoten har inte lyssnat till ett enda ord jag sagt och är därför inte i stånd att besvara de frågor jag har ställt till honom. Mitt inlägg hade formen av en rad frågor till de europeiska ledarna, som inte har gjort någonting över huvud taget för att stoppa de brott som begås mot kvinnor i Nigeria. Nigeria är signatärmakt i Cotonouavtalet, som innehåller klausuler om respekt för de mänskliga rättigheterna och kvinnors rättigheter, och ändå är detta vad kommissionen anbelangar ett fall som är ur syn ur sinn. De politiska ledarna har inte gjort någonting över huvud taget, och hela frågan har lämnats till kvinnoorganisationernas och mediernas lojalitet, med andra ord förlitar man sig på påtryckningar från världsopinionen. Dessa påtryckningar är mycket starka och ger resultat, men när allt kommer till kritan måste även de europeiska politiska ledarna göra något och kräva att Nigerias regering skall göra vad den skall: skydda kvinnornas rättigheter i Nigeria.
Herr kommissionär! Jag vill även säga er följande: Vad är Nigeria när allt kommer till kritan? Har Nigeria en demokratisk regim, en sekulär regim eller är landet en teokrati? Den 25 mars kommer nämligen Amina Lawals fall upp inför sharia-appellationsdomstolen. Vi är alldeles ifrån oss av oro. Vi har ingen aning om vad som sker i Nigeria. För tre år sedan firade vi återgången till demokrati i Nigeria och att landet hade en demokratiskt vald regering. Och ändå är denna regering fullständigt oförmögen att införa författningen och lagen i landet. Mullorna styr Nigeria och dömer kvinnor till döden genom stening för påstådda utomäktenskapliga förbindelser.
Vi vill att kommissionen och rådet ingriper omedelbart. De europeiska ledarna måste ta ställning till dessa frågor. Det är vad vi begär av er, herr kommissionär.
(Applåder)

Talmannen.
Fru Karamanou! Ni fick mycket talartid, i första hand eftersom jag ansåg det vara ohövligt av kommissionsledamoten att inte lyssna medan ni ställde frågor till honom - det är sant att kommissionsledamoten har den redan utskrivna versionen av texten, men det är alltid hövligt att lyssna - och för det andra eftersom ordföranden i Europaparlamentets utskott för kvinnors rättigheter talade.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Som ni har förstått är det här en fråga som ligger oss varmt om hjärtat, och jag instämmer inte bara med Karamanous indignation beträffande de colloques singuliers som organiseras vid er bank och som ni som kommissionsledamot inte alltid är ansvarig för, utan jag instämmer också med innehållet. Tack vare den internationella aktionen kunde vi medverka till att Safiya Hussaini undgick att bli stenad efter att hon dömts, trots att hon egentligen blivit våldtagen. Hon benådades emellertid på procedurtekniska grunder, och det innebär att faran är långt ifrån över för Amina Lawal, som den 19 augusti dömdes i högre instans och vars skuld antagligen skulle kunna bekräftas än en gång den 25 mars. Ni har alltså fortfarande lite tid på er, herr kommissionär. 
Hon dömdes i Katsina, en av de tolv nordliga provinserna där sharialagstiftningen har varit i kraft de senaste tre åren. Dödsstraff, stympning av kvinnor och spöstraff och den därtill rådande diskrimineringen är därmed gångbar praxis. Den nigerianska grundlagen, den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter, alla andra fördrag som Nigeria har skrivit under är därmed bara tomma ord på papper.
Om ett par veckor kommer presidentval att äga rum i Nigeria. Upploppen i samband med införandet av sharialagstiftningen har redan krävt ett par tusen liv. Nyligen omkom 220 människor i upplopp kring en skönhetstävling. En ekonomisk kris, arbetslöshet, otrygghet och en utbredd korruption avgör atmosfären. Risken för ett inbördeskrig i detta enorma och tättbefolkade afrikanska land är tyvärr mycket stor. Och nu kommer vi återigen att rösta om en resolution. Herr kommissionär! Det gjorde vi redan den 15 februari 2001, den 15 november 2001, den 11 april 2002, i september 2002, och AVS gjorde det den 21 mars 2001. Vi kommer alltså att rösta om en resolution igen, men jag, precis som Karamanou, uppmanar till verklig handling, inte bara för att rädda den här olyckliga kvinnans liv, utan också för att bespara ett av Afrikas mest tättbefolkade länder blodiga konflikter som kan komma att kosta tusentals människoliv.
(Applåder)

McCartin (PPE-DE).
Fru talman! Jag läste om detta fall i fjol och gjorde det enda rätta. Jag tog upp det i min grupp. Vi diskuterade det i gruppen och med andra grupper i parlamentet och antog ett resolutionsförslag om Amina Lawals svåra situation. I förslaget anger vi tydligt vad vi anser att Nigerias regering måste göra, i enlighet med sina internationella åtaganden och kraven i sin egen federala författning. Den måste använda sina lagliga befogenheter för att skydda Amina Lawal och andra nigerianska kvinnor i liknande situationer från denna grymma, förnedrande och inhumana behandling enligt sharialagstiftningen. 
Vi erkänner det nigerianska folkets och dess federala regerings suveränitet, och vi blir allt mer medvetna om att det finns ett världssamfund och att varje medborgare i detta har rätt till vår solidaritet och respekt. Jag kommer ihåg att en afrikansk ledare - när Berlinmuren föll - beklagade det faktum att Europeiska unionen nu hade vänt sig mot öster och uppförde sig som en man som tittade på en vacker, ny flicka som hade dykt upp och att Afrika hade glömts bort och skjutits åt sidan.
När vi har slutfört utvidgningsprocessen kommer vi att bli mer ekonomiskt och politiskt kraftfulla. Vi kan återigen vända blicken mot Afrika och, samtidigt som vi erkänner de afrikanska staternas suveränitet, måste vi säga att det kommer att tillämpas villkor i samband med vårt utvecklingsbistånd. Vi måste komma ihåg detta och liknande fall och den svåra situation som sharialagstiftningen skapar för alla kvinnor i Afrika.
Vi försöker inte att påtvinga vår vilja på någon suverän stat, men vi kommer att tala om för dem att de måste betala ett pris. Afrika behöver vår hjälp, och vi kommer att vara generösa, men Afrika måste återgälda detta genom att behandla sina medborgare på ett humant sätt.

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Alltför många resolutioner har aldrig fått någon efterföljd, och ibland är ansvaret också vårt, som parlamentsledamöter, eftersom vi utarbetar resolutioner och tror att problemet därmed är löst. Men jag är kvinna, och bland mina medsystrar under historiens gång finns det kvinnor som blivit brutalt torterade eller bränts levande i Guds namn, av grymma, gudfruktiga kristna, för att de haft modet att tala, viljan att skratta eller älska.
Men religionerna, kulturen och traditionerna förändras. Jag kommer från ett land där det fortfarande under efterkrigstiden fanns hedersmord, ett land som erkände våldtäkt som ett brott mot individer först under 70-talet när kvinnosaksrörelsen var stark. I dag, i Europa, är vi kvinnor fortfarande diskriminerade. Vår sexualitet är en handelsvara, men rätten att existera har vi erövrat. Men lidandet och orättvisorna som drabbar kvinnorna och mänskligheten verkar i dag i stället drabba våra kroppar och våra själar hårdare. Än en gång stympas kroppar, stenas kvinnor, tvingas kvinnor till månggifte, stympas oskyldiga barns kroppar genom kvinnlig omskärelse av religioner, traditioner och kulturer i namn av en Gud som sägs vara allsmäktig och barmhärtig.
Vi måste förhindra mordet på Amina Lawal, en kvinna som vågade älska, som dömts till döden genom stening för att ha fött ett barn utom äktenskapet. Vi måste förhindra att religionen får rang av lag, ens sekundär lag, jämfört med statens lagar, när den kränker de mänskliga rättigheterna, oavsett om det gäller kvinnor eller män. Den federala republiken Nigeria har ratificerat de internationella konventionerna om de mänskliga rättigheterna. De konventionerna får inte bara ha en rent formell betydelse, utan de måste respekteras och tillämpas konkret.
Nigeria har dessutom antagit en konstitution som garanterar rätten till frihet, utan tortyr, utan straff. President Obasanjo har flera gånger visat prov på sitt motstånd mot att tillämpa dödsstraff på grundval av sharialagstiftning, men han kan inte fortsätta att ha dubbla standarder. Det är sant att problemet är komplicerat, men i dag står många kvinnors liv på spel - i dag Aminas, i går Safiyas. Men hur många andra kvinnor och hur många män försmäktar i fängelserna eller döms och hängs?
Jag tycker att Europeiska unionen borde ta ett totalt ansvar - även vi som individer - inte bara för att förhindra att Amina dödas, utan så det sker en reell ratificering av de olika internationella avtalen. Vi måste därför avkräva den nigerianska regeringen ett löfte om att ge oss allt sitt stöd, att Amina inte kommer att dödas, att det aldrig mer uttalas en sådan dödsdom.
Det är verkligen mycket viktigt att det inte finns några dubbla måttstockar. Vi måste utgå från våra grundvärderingar, det faktum att det är av avgörande betydelse att även vi, här, respekterar de mänskliga rättigheterna - jag tänker på invandrare, jag tänker på många andra -, och därför måste vi göra allt som står i vår makt för att se till att ingen mer skall behöva dö.

Maaten (ELDR).
Herr talman! I september förra året godkände denna kammare en resolution i vilken vi fördömde Amina Lawals dödsstraff. Sedan dess har ett starkt internationellt tryck utövats för att hjälpa Lawal, och det med rätta. Hennes fall är naturligtvis utomordentligt ömmande: en mor som har dömts till döden.
Fallet Lawal har en exemplifierande funktion i och utanför Nigeria. Nigeria har ingen statsreligion, och så måste det förbli. Att verkställa det här dödsstraffet skulle vara en signal om att andra rättigheter gäller för muslimer än för kristna i Nigeria, och det är oacceptabelt. Dessutom får intrycket inte väckas att det är i sin ordning att kränka mänskliga rättigheter och verkställa dödsstraff. Den nigerianska regeringen måste se till att den håller sig till de internationella skyldigheterna på området för de mänskliga rättigheterna.
Om mindre än två veckor kommer Lawals besvär över sitt omänskliga straff att behandlas inför rätta. Förhoppningsvis vinner hon, men om så inte är fallet skulle jag gärna vilja påminna president Olusegun Obasanjo om hans egna ord. Under upploppen i samband med Miss World-tävlingen i januari i år sade han, och jag citerar: ?i mitt land kommer ingen att stenas.?
Min uppmaning är enkel: lev upp till de orden. Den nigerianska regeringen förfogar över tillräckliga medel för att förekomma en oerhört tragisk utgång i det här ärendet. Vi avvaktar hur den nigerianska regeringen handlar efter besväret den 25 mars 2003. I den här kammaren betraktar vi mänskliga rättigheter som en hörnsten för goda relationer mellan Europeiska unionen och andra länder. Det är min här uttalade förhoppning att fallet Lawal inte kommer att orsaka några mörka moln i förbindelserna mellan unionen och Nigeria.
Slutligen, herr talman, för ett par år sedan, innan president Obasanjo blev president för sitt land, tog han tacksamt emot den Liberala internationalens frihetspris. Måtte han nu agera därefter.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Amina Lawal, en icke-läskunnig 31-årig nigeriansk kvinna, förbereder sig för att möta döden på grund av att hon har begått äktenskapsbrott. Hon hävdar att hon blev våldtagen av en bekant och blev gravid. Dödsstraffet genom stening, som genomförs genom att man begraver henne levande upp till halsen och sedan uppmanar de närvarande att stena henne, fördröjdes tills efter hennes barns födelse. Ortsbor hävdar att medlemmar i den lokala shariadomstolen som prövade hennes fall själva har haft utomäktenskapliga förhållanden som i vissa fall har resulterat i att barn har fötts. 
Sharialagstiftning har nyligen införts i delar av Nigeria som en del av en islamiseringsprocess. Kristna grupper har varit kritiska emot den nigerianska regeringens misslyckande att bekräfta att sådana straff strider mot den federala författningen, trots att president Obasanjo har sagt att han kommer att gråta om straffet verkställs. Verkställandet av domslutet har fördröjts till 2004 för att låta henne avvänja sitt barn.
Nigeria kommer otvivelaktigt, enligt min mening, att överträda en rad skyldigheter i förhållande till internationella fördrag, däribland konventionen mot tortyr och FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, som man har undertecknat. Inte ens i Iran har någon stening ägt rum på nästan två år, genom att den högste domaren nyligen förklarade straffet olagligt.
Detta handlar inte om dödsstraffet i sig, som fortfarande är lagligt i den internationella rätten för de allvarligaste brotten. Det handlar om ett alltför hårt och omotiverat grymt straff för en ung mamma. Det är inte heller en feministisk fråga. Nigeria måste förstå att dess förbindelser med den civiliserade världen inte kommer att förbli desamma om domslutet verkställs, och jag kommer att förespråka en uteslutning från samväldet och ett omedelbart program för selektiva sanktioner och reseförbud för Nigerias politiska ledare.
Jag uppmanar också det grekiska ordförandeskapet att sammanträda med den nigerianske ambassadören och klargöra för honom att vi i kammaren starkt motsätter oss ett sådant orättvist straff.
(Applåder)

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Fru talman! Fallet med steningarna i Nigerias norra delstater på grundval av muslimska brottmålsdomstolars tillämpning av sharialagstiftning är ett uppenbart brott mot de mänskliga rättigheterna. Vi måste med all kraft fördöma detta, vilket Karamanou denna eftermiddag gjort för Europaparlamentets räkning på ett föredömligt sätt. 
För det första eftersom vi inte kan acceptera dödsstraffet. För det andra eftersom tillämpningen av sharialagstiftning drabbar skyddslösa kvinnor som anklagas för t.ex. äktenskapsbrott, som inte kan ses som en brottslig handling. För det tredje eftersom det inte förekommit några rättsliga minimigarantier under rättegången i Amina Lawals fall.
Amina Lawal-fallet är dramatiskt och brådskande eftersom domen, efter flera uppskjutandet, är nära förestående: den 25 mars. Men det är inte det enda fallet, Sarimu Mohamed, Safiya Hussaini, Bariya Ibrahima och Adama Yunusa har också dömts till fängelsestraff efter ett antal internationella kampanjer för att undvika dessa steningar. Inte i något av dessa fall har de män som varit inblandade i äktenskapsbrottet straffats.
Kvinnors sårbarhet under den islamiska strafflagen, tortyren och den förnedrande behandling de utsätts för är ett oacceptabelt brott mot de mänskliga rättigheterna och borde få konsekvenser för Europeiska unionens förbindelser med Nigeria och med alla andra länder som tillämpar sharialagstiftning.
Nigeria är ett av de länder som har mest analfabetism i världen. Stympningar är rituella, miljoner människor har förflyttats av religiösa skäl och man tillämpar den islamiska lagen i vissa delstater med en tydlig diskriminering av en del av befolkningen utan någon som helst reaktion från centralregeringen.
Europeiska unionens fördrag fastställer tydligt vilka de principer är som gäller förbindelser med tredje länder, och trots den nigerianska oljan bör unionen använda sig av alla sina diplomatiska möjligheter för att förhindra tillämpningen av dödsstraff på Amina Lawal och oberoende av alla konsekvenser fördöma den eventuella steningen.
Över en och en halv miljon människor har protesterat inför de nigerianska myndigheterna, och tack vare denna insats från allmänheten har andra steningar hindrats. Just nu handlar det dock om att rädda Amina Lawal, och för att göra det måste man avskaffa och om det är nödvändigt lagligen beivra sharialagstiftning.

Sandbæk (EDD).
Fru talman! Det är hög tid att sätta stopp för steningen av kvinnor. Det är upprörande att det fortfarande finns platser i världen där stening av kvinnor accepteras som en laglig form av dödsstraff. Amina Lawal-fallet gör det på nytt nödvändigt att ta alla medel i anspråk för att markera Europeiska unionens avståndstagande från sådana barbariska och inhumana metoder. Nigeria är inte det enda land där sådana förfärliga händelser äger rum. Stening skall givetvis förbjudas i alla världens länder, men låt oss ta tillfället i akt att i samband med Amina Lawals så uppenbart alldeles förfärliga situation betona vår absolut orubbliga inställning mot stening av kvinnor. Man måste rätta till den bristande överensstämmelse som råder mellan nationell och regional lagstiftning i Nigeria. Det är upprörande att det inte finns någon garanti för att Amina Lawal någonsin ställs inför en nationell domstol, även om den nigerianska författningen garanterar henne hennes liv och värdighet. Det är viktigt att vi här i Europaparlamentet utnyttjar möjligheten att uttrycka vår avsky och att vi fortsätter att sätta press på det nigerianska samhället. Det är faktiskt inte bara en fråga om den fullständigt oacceptabla särbehandlingen av kvinnor som en följd av sharialagstiftningen i en rad länder, utan en fråga om vanlig medmänsklighet och anständighet. Det återstår en lång och hård kamp när det gäller att få alla världens länder att acceptera och respektera de mänskliga rättigheterna.

Scallon (PPE-DE).
Fru talman! Jag välkomnar den gemensamma resolutionen om Amina Lawal Kurami. Detta är andra gången vi antar en resolution om Amina Lawal. Jag hyser inga tvivel om att den första, som antogs i september 2002, starkt bidrog till den internationella vädjan för nåd som hittills har garanterat hennes säkerhet. Jag fick vid den tidpunkten frågan om jag kunde utarbeta en vädjan på hennes vägnar. Jag vill tacka de tusentals personer som har reagerat, både under 2002 och i samband med den nya resolutionen under de senaste veckorna. Jag tackar också det europeiska kontoret för mänskliga rättigheter i Nigeria. 
Att dömas till döden genom stening för att man fått ett barn utanför äktenskapet är ett brott mot de mänskliga rättigheter som man har avtalat internationellt. Jag inser att den nigerianska regeringen inte vill att denna avrättning skall ske. Jag tackar särskilt den nigerianske ambassadören i Irland, hans excellens Elias Nathan, som offentligt har vädjat om nåd på denna moders vägnar.
Vi uppmanar den högsta sharia-appellationsdomstolen i Katsina att ta hänsyn till och upprätthålla avtalen inom ramen för de internationella mänskliga rättigheter som Nigeria har åtagit sig att följa, och se till att sharialagstiftning som strider mot dessa rättigheter upphävs. Regional lagstiftning måste vara förenlig med den internationella rätt som gäller på den nationella nivån i Nigeria. Jag är medveten om att Amina Lawal inte har hindrats eller hållits inspärrad sedan domen föll i mars 2002. Jag är tacksam för det. Men vi kan bara föreställa oss det trauma som hon har genomlidit med ett dödsstraff hängande över henne under det senaste året. Hon har visst varit sjuk och åkt till flera sjukhus för behandling under denna svåra period.
Även om Amina Lawal får rätt att överklaga domslutet vid en icke-religiös domstol, så har hon lidit nog. Jag vädjar om nåd och en försäkran om att hon inte kommer att avrättas under några omständigheter. Vi måste också komma ihåg att hon inte är den enda kvinnan som befinner sig i denna belägenhet.
När jag ombads att utarbeta en vädjan på Safiya Husseinis vägnar för ett liknande brott blev jag informerad om att åtminstone fyra kvinnor väntade på samma straff - Amina Lawal var en av dem - och att unga pojkar mellan 12 och 16 år gamla väntade på att få sina händer amputerade på grund av att de hade stulit. Samtidigt som vi tar hänsyn till nationell suveränitet finns det bättre vägar för Nigeria och dess folk. Vi uppmanar till ett omedelbart och hållbart gensvar på vår parlamentsresolution.

Gillig (PSE).
Fru talman! Återigen är detta parlament tvunget att avslöja den oacceptabla situation som en kvinna, Amina Lawal, står inför som dömd till döden genom stening i Nigeria för att ha utövat sin frihet.
Vad kan man säga, vad mer kan man tillägga till allt det som redan har sagts av mina kolleger förutom att åter och återigen fördöma denna oacceptabla situation som denna kvinna ställts inför och som rättfärdigar, för den är ännu nödvändig, den kamp som förs inom ramen för internationella kvinnodagen! En oacceptabel situation som tvingar oss att återigen bekräfta vårt starka motstånd mot dödsstraffet; en oacceptabel situation som gör att vi erinras om att en domstol, vare sig det gäller Nigeria eller någon annan stat i världen, inte kan hänvisa till religiösa principer för att kunna kränka alla de principer som är förbundna med respekten för mänskliga rättigheter och respekten för mänsklig värdighet. Detta för oss olyckligtvis tillbaka till upplysningsfientligheten under medeltiden som även våra länder fick känna av. Det gäller att åter och återigen fördöma denna oacceptabla situation som en kvinna har ställts inför, och som leder oss till att på nytt bekräfta vårt stöd för principen om konfessionslöshet såsom utgörande den viktigaste organisationsprincipen för moderna och demokratiska stater.
Fru talman, herr kommissionär! Vi förväntar oss att den nigerianska regeringen förklarar att tillämpningen av sharialagstiftning i en regional domstol strider mot landets grundlag. Därför vill vi även erinra den nigerianska regeringen om att respekten för de mänskliga rättigheterna är en grundläggande faktor i de avtal som ingåtts med tredje länder. Förutom situationen med Amina Lawal i Nigeria finns förväntningar från alla dem runt om i världen som erfar att deras grundläggande rättigheter kränks. De förväntar sig att Europeiska unionen skall omvandla de resolutioner som vi antar inom denna ringmur, sammanträde efter sammanträde, till konkret handling. Och jag ansluter mig fullständigt till de frågor som ställts av min kollega Anna Karamanou. Bortsett från resolutionerna, herr kommissionär - men detta riktar sig även till de ansvariga inom rådet -, vilka är egentligen våra konkreta handlingar?

Sacrédeus (PPE-DE).
Fru talman! Det handlar om att rädda en oskyldig människas liv och om en fullkomligt orimlig dom. Det handlar emellertid också - jag vänder mig härmed till kommissionär Fischler - om att gå till botten med sharialagstiftningen och islamiseringen av delar av centrala Afrika, där detta är ett fall bland många andra och där vi kan förvänta oss att detta kommer att upprepas gång efter gång. Det handlar om att med tydlighet, fasthet, uthållighet och konsekvens ifrågasätta om sharialagstiftningen verkligen är förenlig med människorätten, med FN:s konvention om de mänskliga rättigheterna.
Vi är ett antal Europaparlamentariker som har skrivit till Nigerias ambassader runt om i Europeiska unionen och i världen i övrigt och bett dem att uppmärksamma detta fall. Vi måste på alla sätt påverka Högsta domstolen i Nigeria. Vi måste också, som anges i resolutionen, ta upp frågan om att alla nigerianer måste kunna åtnjuta samma rättigheter och samma skydd i enlighet med konstitutionen, oavsett om de är muslimer, kristna, av annan tro eller utan trosuppfattning. Vi måste också kunna ifrågasätta det rimliga i att en sharialagstiftning på ett sådant grundläggande sätt strider mot folkrätten och människovärdet. Vi måste på alla sätt ställa följande fråga: Var är de röster i Afrika och i Europa bland troende muslimer som säger att detta är oförenligt med vad som måste vara kärnan i all religiös tro, nämligen kärlek och tolerans?

Fischler
Fru talman, mina damer och herrar! Kommissionen delar naturligtvis parlamentets oro när det gäller den typ av straff som utdöms i norra Nigeria med tillämpning av sharialagstiftning. Kommissionen har i en hel rad fall, bl.a. när det gäller Amina Lawal, tagit kontakt med den nigerianska regeringen, och vår ordförande Prodi har själv vänt sig direkt till president Obasanjo, som också har uttalat sig mot straffen, och som har påpekat att alla med besvärsärenden har rätt att dra fallet inför högsta domstolen.
Kommissionen välkomnar också den nigerianske justitieministerns ställningstagande; han förklarade förra året att det inte är rätt att diskriminera muslimer genom att de för en och samma förseelse bestraffas på annat sätt. I Amina Lawals fall har man bestämt att målet i appellationsdomstolen, vilket ju redan olika ledamöter har nämnt i sina inlägg, skall äga rum den 25 mars. Amina Lawal har fått ett rättegångsbiträde och kommer också att få tillfälle att, om så erfordras, överklaga till högre instans.
Vi följer detta fall med största uppmärksamhet via vår delegation i Abuja. Men vi undviker att referera direkt till fall som fortfarande pågår, och föredrar att insistera på att den nigerianska förbundsregeringen äntligen skall avskaffa dödsstraffet i sin helhet.
Sharialagstiftningen är en komplex och känslig fråga i Nigeria. Även författningsrättsligt är situationen mycket svår, eftersom det finns motsägelser mellan statssharia och författningen, respektive de internationella förpliktelser som den nigerianska förbundsregeringen ingått.
Socialt är landet indelat i en muslimsk nordlig och en kristen sydlig del, och dessutom är frågan i år politiskt mycket laddad och synnerligen känslig, eftersom man också har val.
Kommissionen har finansierat en undersökning som har visat att tillämpningen av sharia som straffrätt blir ännu mer problematisk därför att denna straffrätt är illa avfattad och tillämpas av dåligt utbildade domare på oenhetligt vis.
När det gäller frågan om de mänskliga rättigheterna i Nigeria har EU utarbetat en gemensam ståndpunkt, en demarsch från trojkan om dödsstraffet och avgett ett officiellt yttrande i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna.
Respekten för principerna i Cotonouavtalet följs också med största uppmärksamhet. Men kommissionen är också själv direkt aktiv och undertecknade i juli förra året ett landstrategidokument och ett samarbetsprogram med Nigeria. Där är de mänskliga rättigheterna och en ansvarsfull statsledning upptagna som nyckelområden. Vidare föreskrivs där att det civila samhället skall stödjas.
Dessutom är Nigeria ett av de prioriterade länderna för det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, och inom kort kommer en rad projekt att antas för att stödja regerings- och justitiereformen. På detta sätt hoppas vi positivt kunna påverka förståelsen och tillämpningen av de grundläggande mänskliga rättigheterna genom den nigerianska förbundsregeringen och de enskilda förbundsstaterna i förbundsrepubliken Nigeria, och vända saker och ting till det bättre.
(Applåder)

Talmannen.
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum inom kort.

Santos (PSE).
Fru talman! Jag vill som talesman för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp upplysa er om att jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag om att namnet ?EFTEC? skall läggas till punkt 9 och 16. Detta är namnet på ett svenskt företag som har liknande problem som de företag som omnämns i det gemensamma resolutionsförslaget.

Talmannen.
Finns det någon som motsätter sig ett beaktande av detta muntliga ändringsförslag?
(Kammaren gav sitt samtycke till att detta muntliga ändringsförslag skulle beaktas.)
(Parlamentet antog resolutionen.)
RÖSTFÖRKLARINGAR
Resolution om nedläggning av företag (B5-0160/2003)

Stenmarck (PPE-DE)
. Den moderata delegationen har i dag röstat för resolutionen om nedläggning av företag som beviljats ekonomiskt stöd av Europeiska unionen.
Vi moderater finner det glädjande att Europaparlamentet med denna resolution uppmärksammar de negativa konsekvenser som ofta uppkommer med EU:s strukturfonder. Vi anser att strukturfonderna leder till en omfattande och svårhanterlig bidragskarusell som, när de används till företagsstöd, innebär att arbetslöshet flyttas mellan EU:s medlemsländer och att konkurrenssituationen för enskilda företag snedvrids.
Fler arbetstillfällen förutsätter i stället avregleringar, lägre skatter och färre handelshinder. Om Europeiska unionen skall ha någon möjlighet att uppnå Lissabonmålet bör strukturfondernas stödverksamhet upphöra snarast.
Knolle (PPE-DE).
Fru talman! Under förmiddagen bad jag om att de plakat som hänger ut ur olika ledamöters kontor skulle avlägsnas, eftersom detta skadar parlamentets anseende. Nu, strax före omröstningen, hänger fortfarande många plakat på väggarna. Om vi tillåter det bildar det skola, och parlamentet kommer så småningom att se ut som en reklampelare eller som affischväggar. Det är inte bra för kammaren. Här ber jag om att man tar i med hårdhandskarna!

Talmannen.
Herr Knolle! Vi kommer att kontakta de behöriga enheterna för att försäkra oss om att anvisningarna har tillämpats.

Talmannen.
Parlamentet har fullbordat föredragningslistan.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 17.25.)

