Förberedelser inför Europeiska rådets möte (16-17 december 2010) - Upprätta en permanent krismekanism för att skydda euroområdets finansiella stabilitet (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är den gemensamma debatten om:
Uttalanden av rådet och kommissionen om förberedelser inför Europeiska rådets möte (16-17 december 2010), och
fråga för muntligt besvarande från Sharon Bowles till kommissionen, för utskottet för ekonomi och valutafrågor, om att upprätta en permanent krismekanism för att skydda euroområdets finansiella stabilitet (B7-0659/2010).
Olivier Chastel
rådets ordförande. - (FR) Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionsledamot, ärade ledamöter! Jag tackar för rådets räkning talmannen för möjligheten att inför parlamentet redogöra för de frågor som Europeiska rådet kommer att behandla.
Allt talar för att Europeiska rådets möte i morgon och i övermorgon blir avgörande för att stärka Ekonomiska och monetära unionens ekonomiska pelare. Den viktigaste punkten på dagordningen är just hur vi ska skydda den finansiella stabiliteten. Vi lever i en brytningstid. Regeringar och medborgare kommer att ställas på svåra prov även i fortsättningen. Vi måste göra allt som krävs för att ta oss ur den finansiella kris som pågår och återställa förtroendet.
Ända sedan krisens början har vi visat att vi är fast beslutna att vidta alla åtgärder som krävs för att värna den finansiella stabiliteten och främja återgången till en hållbar tillväxt. I synnerhet har krisen indikerat behovet av ytterligare ett instrument för att främja euroområdets stabilitet. Vi har fått improvisera fram en ny mekanism som vi nyligen använt för att stödja Irland. Men på medellång sikt behövs det verkligen en permanent mekanism.
Vid nästa rådsmöte i morgon bitti lägger Belgiens regering därför - i nära samråd med Europeiska rådets ordförande - fram ett beslutsförslag, som syftar till att genom en ändring av artikel 136 i fördraget upprätta en mekanism som ska trygga hela euroområdets finansiella stabilitet. Det blir Europeiska rådets sak att ställa sig bakom detta förslag till beslut och att inleda ett förenklat ändringsförfarande i enlighet med artikel 48.6 i fördraget om Europeiska unionen. Målet är att beslutet ska antas formellt i mars 2011 och träda i kraft den 1 januari 2013.
Vidare är genomförandet av rapporten från arbetsgruppen för ekonomisk styrning, som Europeiska rådet ställde sig bakom i oktober, ett viktigt steg för att förstärka budgetdisciplinen, utöka den ekonomiska övervakningen och fördjupa samordningen. För oss är detta en mycket viktig fråga, som just nu behandlas av parlamentet och rådet och sannolikt slutförs i sommar.
Avslutningsvis vill jag betona hur mycket Europa 2020-strategin för tillväxt och sysselsättning betyder för att vi ska kunna ta oss ur krisen. Det belgiska ordförandeskapet har engagerat sig starkt för att vi ska fortsätta att genomföra strategin och på så vis skapa förutsättningar för en hållbar ekonomisk återhämtning.
Jag vill tillägga två saker som inte har med ekonomi att göra. Europeiska rådet kommer att ta upp förbindelserna med EU:s strategiska partner. Rådet (utrikes frågor) har under Catherine Ashtons ordförandeskap sammanställt framstegsrapporter om tre partnerländer: Förenta staterna, Kina och Ryssland. Rådet kommer därför med stort intresse att ta del av Catherine Ashtons redogörelse för förbindelserna med EU:s strategiska partnerländer. Rådet kommer också att uppmana henne att göra på samma sätt med Ukraina, Afrika, Indien, Brasilien och andra partner, och att i mars 2011 lägga fram en rapport som redogör för hennes kontakter med våra partner.
Slutligen har vi Montenegros ansökan om EU-medlemskap. Rådet (allmänna frågor) välkomnade kommissionens yttrande om Montenegro. Landet har gjort framsteg när det gäller att uppfylla Europeiska rådets Köpenhamnskriterier, liksom ifråga om stabiliserings- och associeringsprocessens krav. Men man behöver komma ännu längre, i synnerhet med att genomföra de sju huvudprioriteringarna i kommissionens yttrande. Rådet tog till sig kommissionens förslag och rekommenderade att Montenegro blir ett kandidatland. Europeiska rådet kommer att behandla denna fråga.
José Manuel Barroso
kommissionens ordförande. - (EN) Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Det finns framför allt två mål för Europeiska rådets möte nu i veckan: att enas dels om en framtida permanent europeisk stabiliseringsmekanism för euroområdet, dels om den mindre fördragsändring som ska göra mekanismen rättsligt oantastlig. Jag hoppas och utgår därför ifrån att Europeiska rådet inriktar sig på att åstadkomma resultat, se till att vi håller rätt kurs och mobilisera stöd. Genom att få till stånd en överenskommelse sänder rådet dessutom ut en signal om enighet, solidaritet och entydigt stöd för EU-projektet - men vi får räkna med att det krävs mycket slit innan vi når fram.
Vi inser alla att mycket står på spel just nu, såväl för EU som i synnerhet för euroområdet. Många sätter sitt hopp till att EU ska hitta lösningar: Marknaderna och våra partner ute i världen, men i allra första hand också våra medborgare. Vilka förväntningar har de? Hur kan vi lugna dem på bästa sätt? För mig är svaret självklart. Vi behöver visa att EU har full kontroll över utvecklingen, att vi har ett handlingsprogram som vi följer, att vi talar med en röst och agerar gemensamt. Om det är något vi klarar oss bra utan, så är det en skönhetstävling mellan våra ledare, ett sammelsurium av planer som drar iväg åt olika håll eller utspel som inte följs av handling.
Visst står vi inför svåra utmaningar, men den som tar ett steg tillbaka och ser nyktert på saken kan konstatera att EU i år oförskräckt tar sig an dessa utmaningar. Vi ställdes inför två särskilt svåra problem: Grekland och Irland. I båda dessa fall har vi fattat alla nödvändiga beslut. I själva verket har EU visat sin handlingsförmåga i bägge fallen. Det behövs emellertid långtgående reformer, som förhindrar att dessa situationer upprepas i framtiden.
En nödvändig förutsättning för detta är att vi får en verklig ekonomisk styrning i EU. Därför ska man se paketet om ekonomisk styrning som hörnstenen i ett system som får unionsmedborgarna och marknaderna att lita på att vi har skaffat oss rätt strukturer. Jag hoppas att parlamentet fortsätter att prioritera kommissionens förslag på detta område, så att vi kan genomföra dem helt och hållet till i mitten av nästa år.
Vårt framtida system bygger på enskilda och gemensamma ansträngningar, på ansvarighet och solidaritet. Dit är vi på väg i rask takt. Samtidigt behöver vi konsolidera våra offentliga finanser. Att ha statsfinanser i gott skick är ett krav om vi ska kunna återställa det förtroende som tillväxten erfordrar. Många medlemsstater för en finanspolitik som utgör en tung börda för den långsiktiga hållbarheten hos deras statsfinanser. Här krävs det kurskorrigeringar.
Vi behöver givetvis också höja blicken bortom budgetkonsolideringen. Vi behöver främja tillväxten och bereder jordmånen för EU:s framtida tillväxt genom Europa 2020-strategin, som ger EU goda tillväxtutsikter. Jag märker hur allt fler medlemsstater blir medvetna om Europa 2020:s möjligheter. Låt oss bygga vidare på detta genom att öka tempot i våra tillväxtfrämjande reformer. Genom att ta Europa 2020 på allvar ser vi till att ekonomierna på lokal, nationell och EU-nivå sätter kurs mot framtidens tillväxtkällor.
Just nu arbetar vi hårt med den första årliga tillväxtöversikten, som ska vara klar om en månad. Jag räknar med att den blir en viktig fråga för parlamentet nästa år, i likhet med EU:s framtida budget och hur vi kan använda de enorma möjligheter som den ger oss för att främja tillväxten och skapa nya arbetstillfällen.
Vi behöver också granska bankväsendet och vidta de åtgärder som krävs för att bankerna ska kunna finansiera ekonomin - och då särskilt de små och medelstora företagen - på ett ändamålsenligt sätt. Många av de åtgärder som vi vidtagit för att stabilisera ekonomin har improviserats fram eller varit av tillfällig karaktär. Att upprätta en permanent stabilitetsmekanism måste bli ett annat viktigt strategiskt inslag i vårt genomgripande reformarbete.
Det är vad den europeiska stabilitetsmekanismen syftar till. Efter intensiva och mycket lyckade samråd kunde vi i slutet av förra månaden i grova drag beskriva hur mekanismen ska fungera. Jag räknar med att Europeiska rådet ställer sig bakom detta nu under veckan, även om det återstår att fylla i detaljerna under de närmaste veckorna.
Till stöd för mekanismen behöver vi också besluta att gå vidare med en begränsad, fokuserad fördragsändring. När medlemsstaterna nu har enats om att ändra fördraget, måste ändringen genomföras snarast. Fördragsändringen har ett mycket konkret syfte. Det rör sig om en okomplicerad och pragmatisk ändring som svarar mot ett konkret behov. För att genomföra detta krävs bara en liten ändring. Vi ska inte frestas att krångla till det och skapa långsökta kopplingar till andra områden. Vi har ett mål, som vi inte får förlora ur sikte. Bakom euron finns en enorm politisk vilja. Både den tillfälliga mekanismen och den nu aktuella permanenta mekanismen är avgörande beslut som visar att medlemsstaterna mer än någonsin är beredda att ta strid för eurons stabilitet och integritet.
Det löper en tråd mellan alla dessa komponenter - ekonomisk styrning, budgetkonsolidering, genomförandet av tillväxtfrämjande reformer, ett rationellt bankväsende och den europeiska finansiella stabiliseringsfacilitet som avlösts av den europeiska stabilitetsmekanismen. Genom att sätta ihop dessa delar till en helhet på ett genomtänkt sätt bekämpar vi alla krisens aspekter. Därigenom sörjer vi för att något liknande aldrig upprepas.
Europeiska centralbankens agerande betyder givetvis oerhört mycket för att vi ska kunna nå målet.
Alla är ense om att de åtgärder som har vidtagits under året - framför allt avseende Grekland och Irland - även gagnar EU i stort och ligger i samtliga medlemsstaters intresse. Åtgärderna bygger i första hand på grundprinciperna om solidaritet, kollektivt ansvar, riskdelning och ömsesidigt stöd i krissituationer. Jag vet att dessa principer ligger parlamentet varmt om hjärtat. Jag ömmar också för dem och kan därför förstå varför andra idéer har förts fram om alternativa mekanismer som skulle kunna användas för att genomföra principerna.
Låt mig tala klarspråk om detta. Euroobligationer är en i och för sig intressant idé, som kommissionen framförde redan 2008, då den utvärderade EMU:s första tio år. I dag befinner vi oss emellertid i ett krisläge, som vi redan har finansiella mekanismer för att hantera, i form av den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten. Den har mycket kvar att ge och kan förbättras och anpassas mycket snabbare än andra, aldrig så intressanta lösningar.
Även om jag har full förståelse för att ni vill överväga varje tänkbar lösning, så är det handling som behövs just nu. Vi ska inte begrava idén för gott, men låt oss för närvarande inrikta oss på en realistisk lösning som kan få stöd av samtliga medlemsstater och genomföras snabbt och slagkraftigt.
Låt oss avsluta året med att dra åt samma håll. Låt oss sända ut en förtroendeingivande signal om att EU-länderna har en gemensam ekonomisk vision som de också genomför. Låt oss göra detta samtidigt som kursen och färdmålet står klara för oss: ett starkt och stabilt euroområde, i ett allt tätare sammansvetsat EU.
Talmannen
Jag tackar rådsordförande Olivier Chastel och kommissionsordförande José Manuel Barroso för deras inledningsanföranden inför debatten. Här talar vi om en ytterst angelägen fråga. Hur vi ska ta oss ur krisen och skapa nya arbetstillfällen hör till det som är allra viktigast för våra medborgare. I morgon och i övermorgon kommer Europeiska rådet att i första hand ägna sig åt just den här frågan.
Joseph Daul
för PPE-gruppen. - (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Veckans möte i Europeiska rådet äger rum i ett läge där euron attackeras av spekulanter, EU-skeptikerna har medvind igen och EU:s finanser börjar se alltmer skakiga ut. Samtidigt rycker parlamentets omröstning om 2011 års budget allt närmare.
Det finns givetvis ett starkt samband mellan dessa fenomen. Eurokrisen slår precis som solidaritetsåtgärderna mot européernas köpkraft. De frågar sig hur meningsfulla alla dessa ansträngningar egentligen är, om de leder någon vart alls. Därför är EU-skeptikerna på frammarsch även i länder som hittills har varit utpräglat EU-positiva. Populister och politiska extremiströrelser åker snålskjuts på detta fenomen. De frodas när rädslan breder ut sig och människor sluter sig mot omvärlden, men när de hamnar i regeringsställning visar sig deras patentmediciner verkningslösa.
Låt mig inleda med euron, som vi måste slå vakt om och stärka, samtidigt som vi tar ställning till ett antal principfrågor.
För det första: Har det någonsin funnits en lika stark europeisk valuta som euron? Till alla nostalgiker som trånar efter nationella valutor säger jag att det vore helt förödande för EU om vi tog ett steg tillbaka.
För det andra: Vem är det som ligger bakom de attacker som euron utsatts för i flera månader? Här rör det sig med förlov sagt om ett brott, men vem är det som tjänar på det? Jag brukar inte ana sammansvärjningar i var buske, men när jag talar med politiska ledare och finansanalytiker leder alla spår åt samma håll, mot problemets kärna. När lär vi oss läxan? Jag tror att vi kan tala klarspråk med våra vänner.
För det tredje: Varför överstiger eurokursen fortfarande 1,30 USD per euro? Detta orsakar stora problem för vår export, och överallt heter det att euron ligger på sitt yttersta. Varför är det bara våra länder som följer alla trosläror till punkt och pricka, medan våra konkurrenter använder sina svaga valutor som ekonomisk vitamininjektion? Det är dessa frågor som medborgarna vill att vi svarar på, och som jag har ställt till de folkvalda politiker som jag träffat de senaste två veckorna.
Vad vi behöver är ett budskap som inger förtroende och säger att vi tar oss ur krisen. Vi behöver åtgärder som får tillväxten att skjuta fart igen och som är konkreta, precis som de åtgärder som José Manuel Barrosos kommission nyligen beslutade om för att sätta fart på den inre marknaden och höja den etiska nivån på finansmarknaderna. Eurokrisen har än en gång visat att vi behöver ett större inslag av gemensam social- och finanspolitik. Det kräver mod. Om rådsordföranden och kommissionsordföranden går längre och ökar tempot, så lär vi kunna lösa åtskilliga problem.
Vi behöver ta mycket mod till oss de närmaste åren för att kunna stärka våra länders globala konkurrensförmåga och få största möjliga utbyte av skattebetalarnas pengar. Vi måste rationalisera våra utgifter på alla nivåer - lokalt, regionalt, nationellt och på EU-nivå. Vi behöver ifrågasätta unionens politiska och finansiella prioriteringar och se över EU:s offentliga finanser från grunden. Vi behöver ställa oss själva de svåra frågorna. Beroende på hur svaren utfaller kan vi behöva anpassa vår budgetram för perioden 2014-2020.
Det är denna avgörande debatt som Europaparlamentet efterlyser. Som direktvalda företrädare för 500 miljoner unionsmedborgare avser vi att delta i dessa viktiga diskussioner till hundra procent, med risk för att stöta oss med vissa regeringar som helst skulle frånta oss den rätten.
Jag vill att Europeiska rådet levererar denna överenskommelse till oss, och vid behov röstar om den. Då får de som vill beröva oss rätten att delta i debatten ta sitt ansvar. För oss är detta ingen maktfråga. Det handlar om att kunna dra vårt strå till stacken i en avgörande debatt om hur EU-projektet ska utformas i framtiden. Vi måste dra upp ogräset med rötterna och fatta rätt beslut - de beslut som krävs för att EU:s budget i allt större utsträckning ska bli en investeringsbudget.
Kanske har medlemsstaterna så ansträngda budgetar att de drar ned på sina investeringar inom utbildning, fortbildning, forskning och utveckling. Låt oss i så fall investera på EU-nivå genom att slå ihop våra resurser och på så vis utnyttja stordriftsfördelar.
Vi i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) anser att debatten om EU:s finanser inte får urarta till ett gräl mellan medlemsstater som kräver pengarna tillbaka. Debatten borde handla om något helt annat, nämligen om hur vi kan få våra medborgare att se positivt på EU genom att peka på det mervärde som uppstår genom gemensamma och framsynta EU-åtgärder.
Jag besöker just nu olika huvudstäder och kan meddela att detta är en debatt som håller på att blossa upp. Detta är en chans som ni inte får missa. Snart är det jul och nyår, snart löper ordförandeskapet ut. Jag vill tacka det belgiska ordförandeskapet för ett utmärkt samarbete med parlamentet. Tack också till José Manuel Barroso, som tog mod till sig och lade fram ett dokument om kapitalkrav före juni månads utgång. Jag tror att vi tillsammans måste bibehålla vår nuvarande kurs och att stats- och regeringscheferna måste följa efter. Vi måste visa vägen.
(Applåder)
Martin Schulz
för S&D-gruppen. - (DE) Herr talman! Vi har sällan samlats i en så oroväckande situation som denna i slutet av året. Vi är djupt oroade, eftersom EU har drabbats av en förtroendekris som förvärras i närmast exponentiell takt. Det finns orsaker till förtroendekrisen, och jag ska försöka redogöra för ett par av dem här i dag. Jag tror att vi har att göra med en dubbel osthyvelsprincip. Å ena sidan har vi alla dem som för medborgarna i respektive land försöker dölja hur det egentligen är ställt. Människors förtroende rubbas avsevärt om regeringarna säger till dem: ”Det är lugnt, inga problem, vi har allting under kontroll” - och sedan vänder på klacken och förklarar att de behöver oräkneliga euromiljarder i stöd. Det har hänt två gånger vid det här laget. Kommer ännu en regering att hävda att läget är under kontroll och att den klarar av att finansiera sina obligationer trots stigande räntor, bara för att sedan göra en helomvändning och säga: ”Hjälp! Vi behöver ett räddningspaket!”? Det får inte ske. Vi behöver kartlägga vilka skulder som länderna och bankerna faktiskt har. Det skulle nog stärka förtroendet om vi berättade hur verkligheten ser ut, hur dyster den än är. När alla kort ligger på bordet får vi lättare att hitta lösningar.
Men det finns också en osthyvelstaktik från andra hållet, när starka länder säger: ”Vi behöver ingen hjälp!” Det hörs nynationalistiska budskap: ”Vi betalar minsann inte andras räkningar!” Ändå vet de länder som gör sådana utspel att vi till syvende och sist givetvis ställer upp för varandra och betalar. Att föra människor bakom ljuset, fastän man vet att det ligger i ens eget intresse att vara med och dela på notan - det är vad denna osthyvelsprincip går ut på. Den skadar förtroendet lika mycket.
Vi håller just på att förbereda Europeiska rådets möte. Hur är stämningen där? Någon vill ha euroobligationer, någon annan är emot. Någon säger att räddningspaketet ska stabiliseras och förstärkas, någon annan säger nej. Hur logiskt är det egentligen att gå ut med att det rör sig om tillfälliga åtgärder och att läget är helt under kontroll, men att vi måste föra in de tillfälliga åtgärderna i fördraget, för att kunna använda dem igen längre fram? Var och en begriper ju att detta inte går ihop, och det rubbar också människors förtroende. Det skadar förtroendet när en regering stresstestar sina banker över sommaren, bara för att några månader senare inse att det i själva verket var euron som stresstestades, och inte banksektorn.
Vi står mitt i en förtroendekris. José Manuel Barroso, kanske har du rätt i vad du sade i morse, men uppriktigt sagt får man intrycket att vi inte försöker hitta de bästa lösningarna och genomföra dem, utan överlägger om vilken minsta gemensamma nämnare vi kan enas kring nu på fredag. Det räcker helt enkelt inte. Det bara förvärrar förtroendekrisen. Det räcker inte med en politik som kortsiktigt lugnar de nationella marknaderna. Vi behöver en politik som stabiliserar marknaden och euron. Varför är det ingen här i parlamentet eller i Europeiska rådet som tar upp vad omvärlden får betala för euron? I dag står kursen i 1,34 US-dollar per euro. Den lägsta noteringen under krisen var 1,20, och när euron infördes var kursen 1,15. Euron är en stabil valuta. I konkurrensen mellan kontinenterna tävlar världens regioner mot varandra i ekonomiskt avseende. Där räknas inte olika enskilda nationella valutor, utan valutastrukturen i hela regioner. Euroområdet är utan tvekan världens ekonomiskt och socialt starkaste region. Euroområdet försvagas då makthavare försöker driva igenom en politik som bara syftar till att kortsiktigt lägga locket på debatten i de enskilda länderna. Euron är stark. Den skulle kunna bli ännu mycket starkare om de aktörer som utgör och ansvarar för valutans politiska ram tog sitt ansvar och fattade kraftfulla och konsekventa beslut på det sociala och ekonomiska området. Då skulle förtroendekrisen försvinna. Titta bara på vad som händer i London, Paris och Rom. Om vi inte får bukt med förtroendekrisen kommer vi att sitta riktigt illa till de närmaste åren.
Därför är mitt budskap till rådet: jag är för euroobligationer. Om det finns någon annan åtgärd som fungerar, så välj för all del den. Men ni måste äntligen hitta en överenskommelse som stabiliserar euroområdet inåt. Det är ju redan tillräckligt starkt gentemot omvärlden.
Guy Verhofstadt
för ALDE-gruppen. - (FR) Herr talman! Det finns en allmängiltig maxim här i livet: när en grupp angrips, måste den sluta leden och visa solidaritet. När euron attackerades 2010 inträffade raka motsatsen. Sedan krisen i Grekland har debatterna dominerats av osämja. Sammanhållningen har varit noll och solidariteten högst bristfällig.
Nu måste vi våga erkänna att det inte räcker med alla tillfälliga åtgärder som vidtagits, och det säger jag även till kommissionsordföranden. Detta är inte min egen analys. Den härrör från Internationella valutafonden (IMF), Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) och Jean-Claude Trichet, som ju ändå leder eurons monetära väktare och är Europeiska centralbankens ordförande, och som anser att alla genomförda och förberedda åtgärder inte går tillräckligt långt.
Alla säger att det finns ett handlingsbehov i fyra avseenden. För det första: En stabilitetspakt med sanktionsmekanismer som fungerar. För det andra: en permanent och mer omfattande krisfond. Det är inte min idé, men Jean-Claude Trichet säger att fonden måste bli större, stats- och regeringscheferna stretar emot och samtidigt vill vi återställa förtroendet på marknaden. För det tredje: en fungerande ekonomisk och finanspolitisk styrning och union. För det fjärde: en inre marknad för euroobligationer.
Dessa fyra saker måste vi åstadkomma. Det finns nämligen ingen valuta i världen som saknar stöd av en regering, en ekonomisk strategi och en obligationsmarknad. Något sådant existerar ingenstans i världen. Och vad säger man till oss här i dag? Man säger: ”Ja visst, det låter ju utmärkt, men låt oss avvakta lite till med detta.”. Vad är det vi ska vänta på? Ett totalt kaos? Att euron går upp i rök?
Därför är det dags att vi kommer till skott med beslutet nu. I dag förväntar jag mig att kommissionen säger något annat än: ”Ja, detta blir besvärligt - vi får nog lägga ned den här diskussionen om euroobligationer. Visst är det en bra idé, men inte i det här läget. Vi har ju krisfonden, som ska bli permanent nu.” Det ena har inget med det andra att göra. Krisfonden behövs omedelbart för att motverka attackerna på euron. Euroobligationer behövs också för att göra euron stabil på medellång och lång sikt. Det ena utesluter inte det andra: vi behöver bådadera, precis som man gör i resten av världen.
Stats- och regeringscheferna träffas för överläggningar i morgon och i övermorgon. De kommer att säga: ”Ja, vi ska ändra fördraget, och eventuellt göra krisfonden permanent - det är naturligt att utöka den, vilket är vad alla andra kräver.”. Det tror jag också. Det är hög tid att kommissionen snarast lägger fram ett paket med den inriktningen som är mycket mer långgående och djärvt och har en konsekvent helhetssyn. Vad stabilitets- och tillväxtpakten angår finns det sanktionsmekanismer som fungerar. Parlamentet kan fullgöra sin uppgift - paketet finns ju där och vi återgår till kommissionens ursprungliga förslag. Och vad de resterande tre punkterna beträffar: en utökad krisfond, ja visst - men föreslå det, då. Lägg fram förslaget! Stick ut hakan och säg att det behövs en större krisfond. Varför? Jo, för att en större krisfond sätter stopp för spekulationen mot euron. För det andra: föreslå en helhetslösning, med en finanspolitisk och ekonomisk union. För det tredje: ta mod till er och föreslå en inre marknad för euroobligationer. Vi inser att det är detta som stabiliserar euron på lång sikt, när det kommer till kritan.
Daniel Cohn-Bendit
för Verts/ALE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det finns en lite märklig aspekt av det här. Olivier Chastel, du talade om nästa toppmöte. Du kunde ha förvarnat om att det skulle råda lite turbulens före toppmötet, att du skulle tvingas att lägga locket på en del av debatten.
José Manuel Barroso, alla dessa floskler leder ingen vart, vi kommer inte vidare. Martin Schultz har rätt: vi måste beskriva hur krisen faktiskt ser ut och vara uppriktiga, men vi måste också redogöra för hur politiskt maktlösa vi faktiskt är, och vad detta beror på. Det hjälper inte att bara påpeka att vi har fattat rätt beslut. Du vet precis lika väl som jag, och alla andra här, att vi alltid har fattat våra beslut för sent. Vi tar ett steg framåt och två steg tillbaka. Jag påstår inte att det är ditt fel, tvärtom. För mig framstår kommissionen som den fasta punkten under en period av stor förvirring. Men jag tror att Guy Verhofstadt satte fingret på problemet: hur ska vår strategi se ut de närmaste månaderna?
Som jag ser det är strategin enkel. Kommissionen bör föreslå dels en stabilitetspakt, vilket den redan har gjort, som definierar den stabilitet som behövs och därmed också det ansvar som alla har för euron, och dels en solidaritetspakt som definierar den solidaritet vi behöver. Solidaritet är en förutsättning för stabilitet. Om Angela Merkel överlägger med den ena eller andra personen har blivit helt ointressant för oss. Tyskland och vissa andra länder säger att vi måste ha stabilitet och att dessa händelser aldrig får upprepas - ja visst, det har de rätt i. Ja, men låt oss samtidigt säga att solidariteten kräver att vi skapar en möjlighet att skydda euron med hjälp av euroobligationer, så att vi kan investera och fortsätta att slå vakt om strukturomvandlingen av ekonomin och på miljöområdet. Vi behöver investera, men på nationell nivå har detta blivit omöjligt. Vår valuta har två sidor. Myntets ena sida är stabilitet, medan dess andra sida är solidaritet, och i mitten finns ansvaret.
Herr kommissionsordförande! Lägg fram ett reformförslag för unionens funktionssätt, så att vi med hjälp av euroobligationer kan åstadkomma stabilitet och solidaritet på ett sätt som förhindrar nya spekulationsattacker mot vissa länders upplåning. Euroobligationer ger oss samtidigt en chans att investera.
Günther Oettinger säger att han behöver 1 000 miljarder euro för att reformera energisektorn. Var ska de pengarna komma ifrån? Ska han spela på tombola? Det är helt befängt av honom att säga att han behöver 1 000 miljarder euro utan att avslöja för oss hur vi ska finansiera denna i och för sig nödvändiga ekonomiska omvandling.
Strategin är således enkel: kommissionen lägger fram förslag, parlamentet gör ändringar och fattar beslut. Kommissionen och Europaparlamentet tar ställning för eller emot rådet, och sedan är det rådets sak att reagera på denna gemensamma ståndpunkt. Punkt. Det är den enda lösningen i dagens debatt. Den som väntar på att Angela Merkel fattar ett beslut en kvart innan hon är nödd och tvungen, väntar förgäves. När hon väl bestämt sig har vi missat tåget. Visst kan man invända att det ju kommer ett tåg till, att det kvittar, att vi alltid kan ta nästa tåg. Men det är inte sant. Michail Gorbatjov hade rätt när han sade: ”Bara den som inte reagerar på livet utsätter sig för faror.”.
(Talmannen avbröt talaren.)
Jag vill inte att historien ska straffa EU. Ta ert ansvar. Vi tar vårt ansvar och måste visa rådet att den politiska stabilitet som vi behöver finns här, i kommissionen och parlamentet, och att vi kommer att ta strid mot den instabilitet som finns i rådet.
(Applåder)
Timothy Kirkhope
för ECR-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag hoppas också att Europeiska rådet enas om åtgärder som lugnar marknaderna och återställer stabiliteten i euroområdet. Det borde ligga i allas vårt intresse, vare sig vi är euroländer eller ej.
Inför mötet heter det att fler sanktionsmöjligheter ska bli en bärande del av lösningen, men sanktioner måste vara trovärdiga för att ge resultat. EU har skött sig väldigt illa i det avseendet. Sanktionerna blir knappast mer trovärdiga genom att tillämpas automatiskt, om det allmänna intrycket är att de kan kringgås med politiska lösningar. Vad som krävs är i själva verket att euroländerna visar en politisk vilja att uppfylla sina gällande åtaganden.
Det sägs att lösningens viktigaste aspekt är att den privata sektorn får dra en del av lasset vid framtida räddningspaket. Det vore dock beklämmande och absurt om ett sådant initiativ i första hand fördyrade upplåningen för vissa av euroområdets svagare medlemsstater, och på så sätt bidrog till nästa kris.
Vi har precis lagt en omfattande fördragsreform bakom oss. Ett enda reformpaket till - sedan kan vi glömma allt vad fördragsändringar heter under en mansålder, har det hetat. Nu, efter bara några månader, måste vi tydligen sätta igång med ännu ett.
Kommissionens ordförande hör till dem som försöker lugna oss med att det rör sig om begränsade ändringar. Den tyska regeringen tycks ha fått ett annat intryck. Tysklands finansminister Wolfgang Schäuble verkar öppna för en ny integrationsomgång, som ska utmynna i en finanspolitisk och i slutänden också politisk union.
Var ska detta sluta? Låt oss slippa ännu ett förlorat årtionde då vi inriktar oss på fel reformer. EU behöver ekonomiska reformer, budgetdisciplin, en fördjupad inre marknad, en förändrad arbetsrätt som främjar sysselsättningen och ett åtgärdspaket som gör Europa 2020-programmet framgångsrikt.
Detta är de viktigaste reformerna, som José Manuel Barroso också med all rätt gick ut hårt med i sitt kommissionsprogram. Men jag befarar att vi redan håller på att tappa bort den här möjligheten. Det finns en fasansfull risk för att EU försvagas trots allt prat om att bygga vidare på EU. Vi hoppas på ett starkare EU, men har misslyckats med att ta itu med EU:s underliggande ekonomiska problem, och därför kan resultatet i praktiken bli en försvagning.
Europeiska rådet måste prioritera en överenskommelse om ett begränsat antal konkreta åtgärder som låter euroområdets medlemmar hjälpa varandra igenom den akuta krisen, utan att belasta medlemsstater som valt att hålla sig utanför. Sedan måste rådet betona hur viktigt det är att ta itu med den långsiktiga kris som vi står inför - risken för att vår förmåga att konkurrera ekonomiskt försvinner för gott.
Lothar Bisky
för GUE/NGL-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! I tre år nu har vi brottats med den globala ekonomiska och finansiella krisen. En slutsats av denna segslitna debatt måste vara att våra åtgärder helt klart inte angriper åkomman vid roten, utan bara dess symtom. Jag vill än en gång säga att EU inte får låta sina beslut styras av finansmarknaden. Vi får inte finna oss i att bankerna kommer undan i stort sett ostraffade och kan fortsätta att spekulera, medan ansvaret för deras riskfyllda affärer vältras över på medlemsstaterna. Genom kärva åtstramningspaket i Grekland och Irland får invånarna där betala notan för en kris som inte är deras fel. Konsumenterna får mindre pengar att röra sig med, samtidigt kvävs det konjunkturlyft som behövs. Genom en drastisk svångremspolitik skulle andra länder i riskzonen, exempelvis Portugal och Spanien, kunna hamna i samma situation som Grekland och Irland.
Det hjälper inte att finjustera de finansiella instrumenten eller skapa nya skyddsnät. I en permanent mekanism för att värna den finansiella stabiliteten måste det även ingå ett regelverk för marknadens aktörer. Hit hör bland annat införandet av en skatt på finansiella transaktioner och miniminormer på det sociala området. För oss är det också viktigt att ändra Europeiska centralbankens stadga, så att den kan tillhandahålla finansiellt direktstöd till krisdrabbade länder utan att blanda in banksektorn.
Det är dessa åtgärder som vi först och främst borde genomföra. Vi har skjutit upp dem alldeles för länge. Låt mig ta bladet från munnen: den lagstiftning som krävs för att ge oss en verksam tillsyn av finansmarknaderna blockeras av trångsynta medlemsländer som hellre går sin egen väg. Vi kommer inte vidare åt rätt håll därför att stats- och regeringscheferna står i vägen. Till dessa hör även Tysklands förbundskansler.
Nigel Farage
för EFD-gruppen. - (EN) Herr talman! 2010 går till historien som året då europrojektets omfattande brister blottades och allmänheten i EU fick klart för sig hur urbota korkade dess ledare är.
Nu är det dags för ännu ett toppmöte, ännu en kris, samtidigt som förtroendet för euron minskar från vecka till vecka. Det är som att titta på en bilkrasch i ultrarapid - och nu vill ni ha en permanent mekanism för räddningspaket. Bara ni får en fond med, säg, en miljard euro i så blir allt bra, tror ni. Men allt kommer inte att bli bra. Haveriet för euron har inget med spekulation, valutamarknader eller obligationsmarknader att göra. Det beror på att Nord- och Sydeuropa inte kan ingå i samma valutaunion - vare sig i dag eller i framtiden. Det fungerar inte.
Och givetvis finns det politiska skäl till att ni måste ändra fördraget. Orsaken är att de fyra tyska professorerna kommer att vinna i författningsdomstolen, genom att visa att de räddningspaket som ni redan har genomfört faktiskt var otillåtna enligt fördragen.
I många avseenden välkomnar jag fördragsändringen, eftersom den medför att Irland måste hålla en folkomröstning. Och man vet ju aldrig - kanske håller David Cameron sitt löfte och låter britterna folkomrösta. Jag är övertygad om att ni alla är goda demokrater som skulle välkomna en brittisk folkomröstning om EU.
När 2010 nu går mot sitt slut finns det anledning att reflektera över hur det står till inte bara med EU, utan också med Belgien. I ett halvår har det belgiska rådsordförandeskapet suttit här och mässat för oss om vikten av ökad integration. Vilken fars! I ert land har det ju inte funnits någon regering sedan i juni. Ett icke-land försöker avskaffa vårt land. Det är verkligen rena rama farsen, vilket ingen här törs erkänna, för alla har ni ju skygglappar på er. Belgien är ett EU i miniatyr. Belgien håller på att falla sönder i småbitar, och så går det för återstoden också. Jag önskar er alla god jul.
Sharon Bowles
frågeställare. - (EN) Herr talman! Nu är vi där och petar på plåstret igen, och frågar oss om det är tillräckligt stort och starkt för att täcka såret. I juli frågade jag: När räknar kommissionen med att lägga fram det förväntade lagförslaget om en permanent mekanism för hantering av statsskuldkriser, och vilken skulle den rättsliga grunden vara? Jag ställde en hel del andra frågor, bland annat om hur likställda den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten och Internationella valutafonden blir och hur de fördelar beloppen mellan sig. Som utvecklingen har visat var svaret att vi inte har en aning och kommer att improvisera.
Vi befinner oss i okänd terräng och behöver skaffa oss en ny plan, så det svaret är faktiskt lite tilltalande. Men låt mig upprepa att om kommissionen eller rådet inte följer upp detta med utförliga uttalanden, så har vi ingen nämnvärd nytta av slutsatserna. Mina frågor i juli besvarades först i samband med räddningen av Irland. Det är tråkigt, inte minst därför att den mindre av fonderna, som finansieras med EU-medel, tillhandahåller lika mycket pengar som den större. Trots de frågor jag ställt tidigare inhämtades aldrig parlamentets åsikt.
I dag står jag här för att begära mer information efter slutsatserna av rådets möte i oktober. Där uppmanades kommissionen att förbereda den begränsade fördragsändring som erfordras för att upprätta en permanent krislösningsmekanism. Det hette också att den privata sektorn skulle medverka, vilket inte utvecklades närmare och därför skrämde marknaden. Det understryker också det lagstiftningsproblem jag har tagit upp, att det inte görs någon riskvägning av euroländernas statsobligationer. Det har gjort marknadsaktörerna oförsiktiga och skapat skadliga incitament.
Eurogruppen meddelade att den permanenta mekanismen ska bygga på den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten och att den privata sektorn ska medverka i en utsträckning som avgörs från fall till fall, i enlighet med Internationella valutafondens praxis. För det första: kan vi få lite mer detaljerade uppgifter om fördragsändringen och förfarandet? Parlamentet måste kunna förvissa sig om att det är tillräckligt. Det räcker inte att skruva lite till på artikel 136. För det andra: bygger det nya instrumentet på mellanstatligt samarbete, som den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten gör, eller kommer gemenskapsmetoden att användas, som vi förespråkar? För det tredje: vilka tekniska alternativ och villkor finns? Det är av största vikt att mekanismen anpassas till tekniska realiteter och blir kraftfull, trovärdig och hållbar - och helst ska vi ha råd med den också. För det fjärde: kommer medlemsstater som än så länge hållit sig utanför euroområdet att inbjudas att delta i mekanismen? Det är särskilt viktigt för länder som har en upplåning i euro.
Vi har frågat när mekanismen ska upprättas och svaret är i januari 2013. Men vilken roll tänker sig kommissionen att parlamentet ska spela? Vi parlaments- och utskottsledamöter har en uppgift som vi är helt inriktade på att utföra, särskilt som vi hela tiden har legat steget före med vår analys. Om vi får intrycket att man inte informerar och samråder med oss som det är tänkt, hur går det då för medlemsstaternas parlament och medborgare? Denna fråga går inte att frigöra från paketet för ekonomisk styrning. Åtgärderna för att förbättra stabilitets- och tillväxtpakten, tillsynen och den europeiska terminen har ett och samma syfte: att förhindra att en ny kris inträffar och att övervaka hur vi tar oss ur den pågående ekonomiska krisen.
Mekanismen är ingen trollformel som vi kan använda för att trolla bort behovet av marknadsdisciplin. Lösningen för eurons del är ju just att erkänna behovet av sträng disciplin, såväl inom politiken som på marknaden. Tidigare har båda dessa faktorer undergrävts, och det har utlöst krisen.
Olli Rehn
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman, ärade ledamöter! Jag tackar Sharon Bowles för hennes fråga och för resolutionsförslaget om den permanenta mekanismen. Frågan för muntliga besvarande innehöll fem frågor, och jag ska redogöra för kommissionens syn på dem.
Vid Europeiska rådets möte i oktober uppmanades EU:s ständige ordförande Herman Van Rompuy att tillsammans med kommissionen genomföra ett samråd om de begränsade fördragsändringar som krävs för att upprätta en permanent krislösningsmekanism. Allmänt anses att en begränsad fördragsändring innebär att ett förenklat ändringsförfarande ska tillämpas i enlighet med fördragets artikel 48.
Förfarandet har vissa begränsningar. För det första tillåts endast fördragsändringar som inte utökar unionens befogenheter. För det andra får ändringarna bara avse tredje delen av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, som rör unionens inre politik och inre åtgärder.
Medlemsstaterna förefaller att luta åt en mycket begränsad fördragsändring, som av allt att döma berör artikel 136, vars bestämmelser enbart berör euroområdets medlemsstater. Europeiska rådet kommer att överlägga om denna fråga nu i veckan. Oavsett vilken ändring som föreslås ska ett formellt yttrande inhämtas från parlamentet.
Efter Europeiska rådets beslut i oktober enades Eurogruppen vid ett extrainsatt möte i november om huvudprinciperna för den europeiska stabilitetsmekanismen (ESM). Eurogruppens överenskommelse innebär att ESM bygger på mellanstatligt samarbete och styrs på samma sätt som den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten.
Hur den finansiella mekanismen ska utformas konkret och i detalj är ännu inte bestämt, men detta kommer troligen att lösas under första kvartalet nästa år. Finansieringen hör givetvis till de viktigaste frågorna. Detta framtida instrument måste vara kraftfullt och åtnjuta hög trovärdighet på marknaden.
Det kommer att ställas hårda villkor för allt stöd som utgår via ESM. Innan en medlemsstat i euroområdet erhåller stöd genomförs ett rigoröst ekonomiskt och finanspolitiskt utvärderingsprogram, liksom en ingående analys av om skuldbördan är hållbar eller ej. Detta blir kommissionens och Internationella valutafondens uppgift, i samverkan med Europeiska centralbanken.
Mekanismens finansieringsverksamhet kommer att bedrivas genom mellanstatligt samarbete, men de politiska villkor som ställs kommer att ha en djup förankring i fördraget. Därigenom erhålls en fullständig överensstämmelse med de multilaterala övervakningsramar som ju ligger till grund för Ekonomiska och monetära unionen.
Jag ska svara på en av Sharon Bowles fem frågor. Hittills har man inte tagit ställning till om medlemsstater utanför euroområdet ska få medverka i mekanismen. Det verkar ändå som om de flesta medlemsstater föredrar en öppen och tydlig struktur där medlemsstater utanför euroområdet omfattas av mekanismen för betalningsbalansstöd, medan euroområdets medlemsstater omfattas av den europeiska stabilitetsmekanismen.
Man borde alltså ändå kunna förställa sig stödåtgärder där vissa medlemsstater utanför euroområdet associerar sig genom bilateralt stöd. Så är redan fallet i dag med Storbritanniens, Sveriges och Danmarks stöd till Irland.
Låt mig också kommentera diskussionen om euroobligationer. Kom ihåg att det finansiella stödpaketet antogs den 9 maj, Schuman-dagen, och påföljande natt. Kommissionen föreslog då den europeiska stabilitetsmekanismen, ett gemenskapsinstrument. Förslaget gick också igenom, och lånegarantier om upp till 60 miljarder euro tillhandahålls via EU:s budget, i enlighet med beslutet om egna medel.
Vi föreslog att mekanismen inte bara skulle bygga på EU:s budget utan också på att medlemsstaterna använde den för att ge lånegarantier till länder som behövde stöd på grund av den finansiella oron i hela euroområdet.
Rådet (ekonomiska och finansiella frågor) avvisade detta den 9-10 maj. Varför? Jo, därför att förslaget i många medlemsstaters ögon påminde alltför mycket om euroobligationer.
Resultatet blev att man upprättande den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten, som bygger på mellanstatlighet. När det gäller Irland används för närvarande såväl mekanismen som faciliteten.
Euroobligationer är förvisso en ytterst angelägen fråga, men vi får ändå ta hänsyn till att förslaget nyligen avvisades av rådet i maj, under överläggningarna om den europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen.
Låt mig avslutningsvis framhålla att den framtida europeiska stabilitetsmekanismen ingår i en omfattande reaktion på krisen som syftar till att stabilisera EU:s ekonomi. ESM blir ett komplement till den nya ramen för stärkt ekonomisk styrning, som framför allt inriktas på förebyggande åtgärder, och som kommer att minska risken avsevärt för att en ny kris drabbar oss i framtiden.
Detta är kontentan av vad det nya systemet för ekonomisk styrning går ut på. Jag uppskattar verkligen ert stöd för kommissionens förslag på detta område.
Werner Langen
(DE) Herr talman! Om du hade lyssnat till den första rundan av talare skulle du ha fått en idé om vem som bär skulden för denna förtroendekris, och det är sant att det är just vad det nu har blivit. För det första var det kommissionen, för det andra spekulanterna och för det tredje rådet, särskilt Angela Merkel. Det är egentligen väldigt enkelt.
Vilken tur, påpekade någon - det var ordföranden för gruppen Progressiva förbundet av socialdemokrater och demokrater i Europaparlamentet - att euron är stabil, inte bara externt utan även internt, med den lägsta inflationstakten. Spekulation kan inte vara orsaken till problemet. Euron är en stabil valuta. Det var det fördragsgrunden och kaoset i Ekofinrådet handlade om. Det uppstår ett nytt kaos vid varje Ekofinmöte.
Olli Rehn har just påpekat att kommissionen har föreslagit att en europeisk mekanism ska användas, men att rådet inte är berett att delta. Nu säger vi att kommissionen inte agerade. Jag hör inte till dem som ständigt dyrkar kommissionen, men kommissionen gjorde rätt i att göra ett noggrant bokslut 2008 när euron hade funnits i tio år.
Man talar om fyra punkter som måste lösas. För det första en konsekvent europeisk tillsynsmekanism, för det andra konsekvent ekonomisk styrning eller vad man nu vill kalla det, för det tredje konsekvent extern representation och för det fjärde en konsekvent krismekanism. Alla dessa fyra förslag finns nu på bordet. Jag vill betona att det var andra som inte tog hänsyn till dessa aspekter. Om vi söker efter någon att lägga skulden på finns det en skyldig part som vi inte får glömma, nämligen medlemsstaterna, som är skuldsatta långt upp över öronen och som inte har utnyttjat fördelarna med införandet av euron för att genomföra reformer och minska sina skulder, utan i stället har levt över sina tillgångar.
Jag vill även framhålla att det finns ett återkommande tema bland alla dessa medlemsstater. Oavsett vem det var, har de alla haft socialdemokratiska regeringar under en lång tid, några av dem än i dag. Det inkluderar Portugal, Spanien, Storbritannien, Ungern och Lettland. I Grekland har man begått samma dumma misstag i fyra år. Detta är resultatet. Om vi inte talar öppet om den huvudsakliga orsaken till medlemsstaternas överdrivna skuldnivåer, kommer vi inte att kunna lösa problemen.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen)
Martin Schulz
(DE) Werner Langen, du kan sätta dig ned igen. Du har varit mycket vältalig och har sagt ditt. Jag har en fråga till dig. Irland är inte ett sydeuropeiskt land, vad jag vet. Irland ligger i norra Europa. Irland har höga skulder. Kan du förklara för oss var den irländska skulden kom ifrån? Kan du vara snäll att tala om för oss vilket parti som har haft makten på Irland under de senaste 30 åren?
Werner Langen
(DE) Herr talman! Jag besvarar gärna den frågan. Den irländska regeringen gjorde misstaget att ge garantier utan att kräva en reform av banksektorn. Det var oansvarigt och det är skälet till att landet nu har ett budgetunderskott på 32 procent. Vi vet det. Men du får inte blanda ihop andra staters problem med Irlands problem. Irland är en helt annan sak, eftersom dess problem rör det andra skedet i bankkrisen och inte är ett strukturellt problem, vilket är fallet i andra länder. Martin Schulz, du vet detta lika väl som jag. Försök inte avleda uppmärksamheten.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen)
Victor Boştinaru
(RO) Herr talman! Att fela är mänskligt. Att framhärda är djävulskt. Vet du vem som var premiärminister för den grekiska regeringen när alla dessa överdrivna skulder ackumulerades, som orsakade krisen i Grekland? Det var definitivt inte Giorgos Papandreou. Kommer du ihåg vilken politisk familj den premiärministern tillhörde? Det var Kostas Karamanlis.
Werner Langen
(DE) Herr talman! Efter fyra år av Karamanlisregeringen ... (Tumult). Nej, strukturproblemen i Grekland går tillbaka längre än så. År 2000 diskuterade vi här i parlamentet om Grekland skulle ansluta sig till euroområdet. Socialdemokraterna, den tyska regeringen, ville detta. Med er hjälp fanns det en majoritet på två tredjedelar i parlamentet till fördel för Greklands anslutning till euroområdet. Det är ett faktum och det har ingenting med nationalism att göra.
Jag vill besvara frågan från Martin Schulz om skulderna i Tyskland och Spanien. Naturligtvis är Spaniens nationalskuld lägre än Tysklands. Spanien behövde inte finansiera en återföreningsprocess. José Luis Rodríguez Zapateros regering i Spanien har emellertid andra problem. Den har låtit 6 miljoner människor komma in i landet och har gett 2 miljoner av dem spanskt medborgarskap, och nu skenar arbetslösheten iväg och ligger på över 20 procent. Detta är ett strukturellt problem, och det har orsakats av en person: José Luis Rodríguez Zapatero.
Stephen Hughes
(EN) Herr talman! I rådet och kommissionen finns det många som anser att vi endast kan lyckas i den globala ekonomin om vi skär ned på arbetstagarnas rättigheter, våra kollektivförhandlingssystem och våra pensioner. Med andra ord får vi veta att vi måste urvattna vår sociala modell. De offentliga finanserna ska omorganiseras med ett enda mål, att få ned den offentliga skulden till godtyckliga 60 procent av BNP, och underskotten ska helt enkelt avskaffas.
Detta är samma Europeiska råd som, om jag minns rätt, enades om Europa 2020-strategin, men rådet verkar inte bry sig om var pengarna för att uppfylla strategins mål ska komma ifrån. Om vi avsevärt måste minska vår offentliga skuld år efter år, om vi måste undvika att ha underskott över 1 procent, vilket kommissionen föreslår, och om vi måste göra allt detta i en situation med låg tillväxt och hög arbetslöshet, hur i all världen ska vi då kunna förverkliga målen i Europa 2020-strategin?
Detta är en befängd ekonomisk strategi med kostnadskonkurrens och extrema budgetåtstramningar, och den kommer att leda in EU i en nedgång vid en avgörande tidpunkt i dess historia. Ordförande José Manuel Barroso är inte här för närvarande, men jag anser att han måste tala om för rådet att det behöver omdefiniera den politiska dagordningen på åtminstone tre områden.
För det första måste vi slutföra Ekonomiska och monetära unionen genom att inrätta ett europeiskt stabilitetsorgan för gemensamma euroobligationer, och jag är glad över att ordförande José Manuel Barroso inte uteslöt förslaget om euroobligationer i dag. Detta kommer att sätta stopp för de spekulativa attackerna, tillföra likviditet till marknaden för statsskulder och sänka den totala kostnaden för skulderna i euroområdet.
För det andra måste vi ändra avvägningen i den föreslagna lagstiftningen om ekonomisk styrning. Vi håller med om att budgetdisciplin kommer att kräva stränga regler och ett starkt genomförande, men vi måste även koppla detta till ett lämpligt genomförande av Europa 2020-målen i varje land, och detta måste speglas i lagstiftningen.
Avslutningsvis behöver vi nya källor till offentlig finansiering. Krisen har utplånat år av budgetansträngningar. En skatt på finansiella transaktioner skulle ha införts för länge sedan, och det är en skandal att rådet verkar ha förlorat handlingsförmågan och att det inte är förmöget att fatta beslut om denna skatt. Vi behöver dessa reformer, och det snabbt.
Sylvie Goulard
- (FR) Herr talman! Historiskt sett har parlamenten sällan beviljats befogenheter. När parlamenten har erbjudits fler befogenheter har de vanligen tagit chansen. Debatten denna förmiddag övertygar mig om att vi - föredragandena för paketet om ekonomisk styrning - gör rätt i att gå längre än det som föreslås. Herr kommissionsledamot! Det som kommissionen i stort sett säger är att ”vi försökte men misslyckades”. Rådet för sin del säger ”vi vill inte gå längre”. Men nu råkar parlamentet finnas. Dessutom var det rådet som ville öka parlamentets rättigheter; parlamentet utövar inte sina befogenheter på ett orättmätigt sätt. Vi är medlagstiftare enligt Lissabonfördraget.
Jag har därför nöjet att meddela att det betänkande som jag lägger fram i dag även omfattar euroobligationer, eftersom debatten måste föras här, i plenum. Jag godtar inte att José Manuel Barroso säger ”ojoj, allt är mycket komplicerat, vi har redan gjort en massa dumma saker i rådet, så nu måste ni faktiskt hålla tyst”. Vi kommer att göra exakt motsatsen. Vi kommer att tala om detta i ett demokratiskt sammanhang.
För det andra har vi även förslaget om en europeisk valutafond. I själva verket är alla dessa lösningar övergångslösningar, precis som Martin Schulz sade, och de är inte nödvändigtvis vad våra medborgare förväntar sig. Man kan missa tåget eller ta itu med saken. Parlamentet kommer att försöka ta itu med saken. Vi har ingen blåkopia, vi hävdar inte att vi äger sanningen, men jag anser att det är fullständigt oacceptabelt att debatten förs i Financial Times eller i Die Zeit och inte i Europaparlamentet. Så vi kommer att göra vårt arbete.
(Applåder)
Philippe Lamberts
(FR) Herr talman! Jag välkomnar hjärtligt uppmaningen från Martin Schulz om att vi måste försöka återupprätta våra medborgares förtroende, och det innebär att vi måste tala om hur det verkligen ligger till och inte försöka överförenkla saker och ting.
Den första överförenklingen är att säga att euroobligationerna innebär att medlemsstaterna fråntas ansvaret. Detta är uppenbarligen fel, eftersom ingen någonsin har bett medlemsstaterna att slå ihop 100 procent av sina skulder. Enligt ett euroobligationssystem måste medlemsstaterna i alla händelser fortfarande vända sig direkt till marknaderna för vissa av sina skulder och de kommer att kunna bedöma kvaliteten på sin signatur, vilket kommer att avspeglas i den ränta de måste betala. Detta är alltså en överförenkling som måste undvikas.
Den andra överförenklingen är att säga ”nu har vi löst ut de där grekerna, de där hjälplösa irländarna”. Jag vill dock påpeka att vad vi gör är att låna ut pengar, vi lånar ut pengar till räntor som är särskilt gynnsamma för långivarna. Vi gör bra affärer till råga på allt. Så det finns två möjligheter: antingen anser vi att våra lån leder till att Grekland och Irland inte längre utgör en risk och att vi bör låna ut till dem till en ränta som motsvarar en nollrisk, eller åtminstone en ytterst begränsad risk, eller så finns det en risk för att de inte kommer att betala. Vi måste alltså sticka hål på bölden, dessa skulder måste omstruktureras och vi måste få slut på osäkerheten.
Jag vill avsluta med ett ord till våra tyska vänner, särskilt CDU. Werner Langen, du talade om återförening, och du har rätt. När Tyskland återförenades betalade hela deutschmark-området, som Belgien tillhörde och som Frankrike till slut var mycket lojalt mot, för detta i form av mycket höga räntor. Det var rätt sak att göra. Det var rätt både historiskt, eftersom Tysklands återförening representerade återföreningen av Europa som vi känner till det, och det var rätt ekonomiskt sett, eftersom alla till sist kunde dra fördel av den snabbare tillväxttakt som detta ledde till.
I dag säger jag alltså till CDU att de bör hålla det i minnet, och vi säger samma sak till Tyskland.
(Applåder)
Martin Callanan
(EN) Herr talman! Det är på något sätt ironiskt träffande att Europeiska rådet diskuterar en permanent krismekanism när euron faktiskt verkar vackla från kris till kris för närvarande. Även om många av oss i Storbritannien alltid har tyckt att euron var ett historiskt misstag, både för vårt eget land och för EU i stort, gläder vi oss naturligtvis inte över den här situationen. Vi vill se en lösning på EU-nivå genom en beslutsam återgång till budgetdisciplin i hela unionen.
Problemet kommer inte att lösas genom mer lånande, varken på EU-nivå eller på lokal nivå. Men låt oss tala klarspråk om vem som bär ansvaret för eurons situation. Det är varje euromedlemsstats skyldighet att uppfylla sina åtaganden gentemot euroområdet och det är de andra deltagande medlemsstaternas uppgift att se till att det gör det. Detta är ett av de främsta skälen till att euroområdets ministrar håller separata möten. För att säga det rakt ut är det först och främst euroområdets medlemmar som har ansvaret för en stabil ledning av euroområdet. Resten av oss kan ge politiskt stöd, men inte mer. Det finns inget försvar för ytterligare bördor eller sanktioner mot de medlemsstater som valde att inte göra misstaget att ansluta sig till euroområdet från första början.
Nikolaos Chountis
(EL) Herr talman, mina damer och herrar! Det har gått exakt ett år sedan den grekiska ekonomin började kollapsa och Grekland drogs in i det katastrofala samförståndsavtalet och stödmekanismen. Werner Langen, ett år senare är landet konkursmässigt. För det första handlar det om en social ruin, med tanke på att arbetslösheten beräknas nå 15 procent nästa år, samtidigt som regeringen så sent som i går antog en lag om att upphäva kollektivavtal och hela landet strejkar i dag, och för det andra en ekonomisk ruin, och den här gången har underskottet och skulden inte ökats av de ”ljugande grekerna” i Pasok-partiet och Ny demokrati, de har ökats av alkemistiska kommissionsledamöter som använder Eurostat som de vill och väljer att öka skulderna för de svaga och minska dem för de starka.
Om en mekanism som den som användes för Grekland antas, är vi sannerligen på väg mot konkurs. Om rådet förbereder en sådan mekanism, kommer det att störta länderna in i recession, vilket leder till arbetslöshet och tjänster till banker och storföretag. Jag undrar om det är den europeiska vision som José Manuel Barroso, som inte är här för att förklara sig, talade om i början.
Timo Soini
(FI) Herr talman! Enligt min mening är varje land ansvarigt för sin egen ekonomi. Länderna är inte ansvariga för varandras skulder. Detta fastställs också i artikel 125 i fördraget. När det passar följer man fördraget, men när det inte passar struntar man i det. Detta har framgått av folkomröstningar. Frankrike säger nej, Nederländerna säger nej, och Irland säger nej. Två av dessa resultat behandlades av parlamentet och ett genom en ytterligare folkomröstning. Tolkningen av artiklarna i fördraget verkar bero på vilket håll vinden blåser åt.
Den finska regeringen har påfört de finska skattebetalarna det slags orättvisa garantiskyldigheter som vi till slut kommer att få betala. Vi förstår inte varför finska arbetstagare och småföretagare ska behöva svettas blod för att betala spelares och lögnares skulder. Det är helt enkelt inte rättvist.
När det uppstod problem i Sovjetunionen efterlyste de mer socialism. Folk samlades i Moskva: mer socialism. När det är problem i EU samlas folk i Bryssel: mer integration. Slutresultatet kommer att bli exakt detsamma. Det här kommer inte att fungera.
Sunda samhällen byggs nedifrån och upp. Demokrati byggs från grunden och uppåt, inte nedåt från något slags elfenbenstorn långt däruppe. Det är exakt så det går till. En gemensam ekonomisk politik för EU kommer inte att fungera. EU kan endast fungera som ett ekonomiskt område och ett frihandelsområde, vilket det bör bli igen.
Jag vill bara säga ett par ord om euroobligationer. Jag reste till Mellunmäki i Helsingfors för att tala om euroobligationer, och när jag berättade vad euroobligationer är för något tog kvinnorna ett hårt grepp om sina handväskor och männen undrade om de fortfarande hade plånböckerna på sig. Det här kommer inte att fungera.
Hans-Peter Martin
(DE) Herr talman! Vi har just hört en tragisk anklagelse mot Tyskland. Det är en olycksbådande påminnelse om det sena 1920-talet.
Som en entusiastisk proeuropé och en envis förespråkare för euron vill jag fråga er följande: Inser ni att ni driver Europeiska unionen, detta storslagna projekt för fred och ekonomiskt välstånd, i botten? Daniel Cohn-Bendit har helt rätt när han säger att vi alltid reagerar för sent och alltid i efterhand. Nu måste vi se mot framtiden. Har ni märkt vad som pågår där utanför? Folk är inte längre intresserade av käbbel mellan socialdemokraterna och de konservativa, varken i mitt hemland eller här i parlamentet. De är intresserade av lösningar och vill veta om deras pengar fortfarande är säkra. Vi måste uppriktigt säga dem att så inte längre är fallet.
Vi måste ta nästa steg och medge att vi måste ha modet att avskriva skulder, vi måste äntligen se till att bankerna betalar, även om det påverkar vår politik för livförsäkringar, och vi måste skapa ett nytt europeiskt politiskt projekt som inte tyngs av problemen med Lissabonfördraget.
Vi är fångade i en fälla. Om vi ändrar denna artikel kommer vi att få se att Irland röstar nej i en folkomröstning. Vi kan förvänta oss att samma sak händer i mitt hemland. Dessutom har vi ett enormt problem i Storbritannien. Mina damer och herrar! Ni måste vakna upp och inse vad som håller på att hända.
Corien Wortmann-Kool
(NL) Herr talman! I dessa kristider får vi inte förlora det faktum ur sikte att euron under de senaste tio åren har skapat stort välstånd och stabilitet, och även många arbetstillfällen. Euron är därför fortfarande väl förtjänt av ett starkt stöd. Detta kommer emellertid att kräva ett beslutsamt europeiskt toppmöte och en mycket starkare enighet. Det råder en allvarlig brist på enighet, inte bara när det gäller den permanenta krismekanismen, utan även robust finansiell styrning.
I denna debatt verkar ”euroobligationer” vara det magiska ordet, precis som om de kommer att få problemen med offentliga skulder att försvinna som snö som smälter i solen. De här i parlamentet som efterlyser euroobligationer bör emellertid även vara medvetna om att detta medför betydande skyldigheter och en sträng budgetdisciplin, som går mycket längre än de förslag om stärkande av stabilitets- och tillväxtpakten som vi nu behandlar.
ECB:s ordförande Jean-Claude Trichet sade ”skatteunion”. Är ni här i parlamentet som kräver euroobligationer beredda på det? Jag har mina tvivel om det.
Vi måste lägga vår energi på de förslag som vi nu behandlar för att stärka eurons grundval. Det är brådskande och här i parlamentet arbetar vi hårt för att uppnå det. Vi behöver också en mer regelbaserad strategi i stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande gren, eftersom det är bättre att förebygga än att bota. Vi måste likaså garantera ett ökat gemensamt ansvar mellan medlemsstaterna, inte bara när det gäller fördelarna, utan även för de skyldigheter och åtaganden som härrör från stabilitets- och tillväxtpakten.
Udo Bullmann
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! I kritiska situationer har EU alltid funnit en väg ut ur krisen. Inte på grund av att olika intressen har spelats ut mot varandra, utan för att vi har kombinerat våra intressen, vilket har gjort att vi har kunnat välja nya vägar.
Jag skulle ha velat ställa en fråga till José Manuel Barroso, men han är tyvärr inte kvar längre. Det kommer naturligtvis snart att hållas viktiga presskonferenser om frågan om hur vi kan rädda EU genom att använda den minsta gemensamma nämnaren, men Olli Rehn kanske kan vidarebefordra min fråga. Jag förstår inte varför vi inte väljer följande väg. Euroobligationer är en förnuftig lösning. Martin Schulz har sagt detta för vår grupps räkning, och i Tyskland, där detta är en kritisk fråga, säger mitt parti samma sak. Den tyska regeringen har reservationer i synnerhet, och det finns även reservationer i andra länder som betalar lägre ränta. Varför går vi inte vidare på följande sätt? Vi säger att dessa problem kan lösas. Nu planerar vi att införa euroobligationer, och sätter ihop ett vettigt paket. Vad behöver vi göra för att EU ska kunna agera? Hur kan vi fylla våra skattkammare med pengar? Hur kan vi skapa mer beskattningspotential för en förnuftig, långsiktig ekonomi? Vi inför euroobligationer och vi kopplar detta till införandet av en skatt på finansiella transaktioner i EU. Detta paket kan leda till en situation som alla vinner på, vilket innebär att alla skulle gynnas. Fråga Angela Merkel på Europeiska rådets toppmöte om vi är beredda att göra detta. Varför är det inte möjligt? Varför lägger inte kommissionen fram ett förslag i den här stilen? Det skulle hjälpa alla och göra det möjligt att skapa ett nytt europeiskt projekt för att ta oss ur krisen. Jag väntar på att kommissionen kommer med ett sådant förslag.
Ni måste sluta att försöka prata er ur detta. Det är dags att ni agerar i EU-medborgarnas och EU-medlemsstaternas intresse, så att vi kan hitta tillbaka till en förnuftig väg mot tillväxt. Vårt öde ligger i era händer, men ni måste ha modet att ta initiativet nu.
Carl Haglund
Herr talman! Jag tycker att det gångna året visar att en gemensam valuta behöver gemensamma, tydliga spelregler och det är uppenbart att vi inte har sådana spelregler i dag. Det är också uppenbart att euroområdet lider en klar brist på trovärdighet både i folkets ögon och i finansmarknadens ögon. Jag håller inte med Udo Bullman, utan jag tycker att kommissionen har gjort ett bra jobb och har kommit med ambitiösa förslag. Vad gäller de utmaningar vi har just nu tycker jag att problemet inte finns i kommissionen, utan snarare i rådet. Och rådet har ju ett ganska besvärligt möte framför sig de närmaste dagarna.
Jag vill uttrycka min glädje över att kommissionen nu också har lagt fram ett förslag som gör att vi i framtiden ska kunna rätta till makroekonomiska obalanser. Hittills har vi bara fokuserat på stadsfinanserna och deras underskott och det är helt otillräckligt, vilket fallet Irland tydligt bevisar.
Det som gör mig mindre glad är det sätt på vilket rådet jobbar, bl.a. Nicolas Sarkozys och Angela Merkels kohandel i syfte att göra kommissionens goda förslag mycket mindre bindande, vilket gör att förslaget inte leder till några förbättringar. Vi bör minnas vad som hände 2005 när tillväxt- och stabilitetspakten luckrades upp. Då var det samma länder som skapade en situation som i förlängningen kunde leda till det som nu har hänt i Grekland. Jag hoppas att rådet tar sig i kragen och inser vilken typ av beslut vi behöver - annars kommer vi inte att komma ur denna situation.
Derk Jan Eppink
(DE) Herr talman! I en intervju i tidskriften Der Spiegel sade den flamländske politikern Bart De Wever att Belgien har blivit ett överföringssamhälle. Detta faktum är orsaken till problemen i Belgien, och inte språkfrågan. Solidaritet har blivit en enkelriktad gata.
EU håller på att göra exakt samma sak. Vi förvandlar ett tjänstesamhälle till ett överföringssamhälle, och euron är ett av sätten att åstadkomma detta. Det öppnar vägen för billiga pengar i ett antal stater. Precis som rådets ordförande Herman Van Rompuy har sagt, har euron blivit en sömntablett. Den undergräver flera staters konkurrensförmåga. Nu efterlyser många EU-politiker ännu en sömntablett: euroobligationer. Detta kommer helt enkelt att vidga klyftan ytterligare. Om vi fortsätter på det här sättet kommer EU om några år att befinna sig i samma situation som Belgien gör nu: ett överföringssamhälle vars politiska grunder vittrar.
Under julen kommer jag att läsa boken ”Rädda våra pengar” av Hans-Olaf Henkel, f.d. ordförande för Tyska industriförbundet. Kanske du bör göra samma sak, så att du får veta vad folk i Tyskland tycker.
Mario Borghezio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Efter avslöjandena i New York Times pågår en utredning i Förenta staterna av den hemliga klubben med nio banker - varav en är europeisk - vars chefer träffas varje onsdag för att bestämma hur de ska agera när det gäller derivat. Kriskommittén var fullständigt omedveten om att Europa bara är en åskådare.
Den amerikanska centralbanken Federal Reserve blev tvungen att redovisa för de 13 biljoner US-dollar som använts för att rädda bankerna. Skulle du kunna tala om för oss vad Federal Reserve ville ha för de europeiska bankräddningspaketen? Är det inte den kritiska situationen för bankerna - och inte för statsbudgetarna - som kräver att beloppet i den europeiska räddningsfonden fördubblas och en räddningsaktion på 2 000 miljarder euro förbereds?
Vad hindrar oss från att uppmana Europeiska centralbanken att öppet och i detalj redovisa för sina åtgärder precis som Förenta staterna krävde av Federal Reserve? Detta skulle få slut på misstankarna om att ECB agerade godtyckligt och fortsätter att göra det, och att man inte agerade för medborgarnas och skattebetalarnas bästa i EU:s medlemsstater.
Varför i hela världen har man aldrig diskuterat att införa åtgärder för att verkligen göra åtskillnad mellan affärsbanker och spekulativa banker på ett effektivt sätt, som i Glass-Steagall-lagen?
(Talmannen avbröt talaren.)
Alfredo Pallone
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Vi är alla överens om behovet av att skapa ett instrument som kan ingripa vid en kris. Detta instrument måste ovillkorligen vara kopplat till en sträng och försiktig budgetpolitik i medlemsstaterna. Jag hoppas att detta kommer att innebära att kriser som den vi genomlider under dessa månader inte kommer att upprepas.
Dagens debatt handlar om det bästa sättet att finansiera detta instrument. Som vi alla vet var det delvis den privata sektorn som bar ansvaret för krisen i vissa länder, och i sådana fall är det rätt och riktigt att de tar ett visst ansvar, även om deras del av ansvaret bör bedömas från fall till fall.
Jag anser dock att vi behöver finna nya och innovativa sätt att finansiera krismekanismen. Ett exempel kan vara euroobligationer, vilka en del ser som en ny börda för de nationella budgetarna. Så är emellertid inte fallet. Tvärtom, genom att utfärda euroobligationer kan krismekanismen finansieras genom marknaden, genom att utnyttja utländskt kapital och personer som vill investera.
En mekanism som endast baseras på proportionella bidrag som enbart görs genom att man anslår resurser skulle däremot bli en stor börda för medlemsstaterna, som måste finna resurser och kapital att deponera som varken ger avkastning eller vinst. I en situation som denna, där medlemsstaterna uppmanas att föra en sträng budgetpolitik för att minska underskotten och skulderna och dessutom betala bidrag för att delta i krisfonden, finns det en verklig risk för kollaps.
EU-ekonomin kan inte återupplivas om vi inte samtidigt utnyttjar eurons styrka på de internationella marknaderna och de resulterande förbättrade kreditbetygen för att bota den.
Elisa Ferreira
(PT) Herr talman, herr kommissionsledamot! Kommissionsledamoten har hört ett mycket tydligt budskap från parlamentet om att agera, att ingripa. Kommissionen uppmanas att inte bara nöja sig med minsta möjliga samtycke mellan medlemsstaterna, vilket är detsamma som att säga att kommissionen måste sluta att följa de mäktigastes vilja. Kommissionen måste axla sitt ansvar och sin skyldighet att ta initiativ.
Jag måste tyvärr säga att de slutsatser som vi väntar oss från nästa toppmöte inte kommer att ge en lösning, framför allt eftersom den planerade krismekanismen måste antas enhälligt av alla medlemsstater, och vi behöver en europeisk dimension i stället för en dimension som möjliggör alla möjliga slags snedvridningar och att vissa länder kontrollerar andra. Att se över fördraget vid den här tidpunkten kommer däremot att vara som att öppna Pandoras ask, och jag vill i alla händelser ha svar på en fråga: kommer den nya mekanismen att kunna köpa statsobligationer?
Herr kommissionsledamot, det krävs en djupgående översyn, och kommissionen kan inte bortse från den pågående diskussionen om euroobligationer och kan inte strunta i att bemöta de initiativ som flera aktörer tar under tiden, dvs. Jean-Claude Juncker, Mario Monti, vissa aktörer här i parlamentet och tankesmedjor. Kommissionen måste kunna lägga fram ett förslag och sedan vara förmögen att försvara det.
En sista kommentar. Euroområdet har inte ett globalt problem, eller rättare sagt, det har ett globalt problem men det är koncentrerat till dess otillräckliga tillväxt snarare än en ojämn tillväxt inom euroområdet. Var finns de verktyg som krävs förutom ekonomisk styrning och sanktioner för att effektivt främja och förverkliga Europa 2020-strategin?
Wolf Klinz
(DE) Herr talman! Martin Schulz har rätt. Vi befinner oss mitt i en oerhört allvarlig förtroendekris och rådsmedlemmarna slår blå dunster i medborgarnas ögon. De talar om för dem att allt är under kontroll, att vi bara måste göra små ändringar av fördraget genom att införa en permanent stabilitetsmekanism och då är problemet löst. Men situationen är inte under kontroll. Medlemsstaterna reagerar i stället för att verkligen agera. De kämpar desperat mot eldsvådan, men kan inte släcka lågorna. Marknaderna frågar sig: Vem är det egentligen som har ledningen i EU och i euroområdet?
EU har nått en kritisk vändpunkt. Om vi inte väljer rätt väg nu, kommer vi inte ens att kunna upprätthålla de nuvarande förhållandena. I stället kommer vi att ta ett steg bakåt. Vad vi behöver är att ta ytterligare steg mot integration. Vi behöver mer Europa. Vi måste fullborda inrättandet av den inre marknaden, inbegripet tjänstesektorn. Förutom den monetära unionen behöver vi en ekonomi-, budget- och skatteunion. Vi behöver även en stark kommission som har rätten och makten att kontrollera och övervaka denna ekonomiska union och automatiskt påföra sanktioner i fall där detta är motiverat. Om vi tar dessa steg mot ökad integration kan vi börja tala om införandet av euroobligationer. Då kommer vi att ha lagt grunden för detta. Under allt detta måste vi emellertid också se till att vi har den långsiktiga investeringsfinansiering som vi behöver, trots alla berättigade åtstramningsåtgärder, för att trygga EU:s konkurrensförmåga på medellång och lång sikt.
Vi måste äntligen säga sanningen till medborgarna. Vi behöver lösningar utan skygglappar, vi måste diskutera problemen utan att blanda in ideologier och vi måste sluta att försöka krångla oss igenom det ändå på något sätt. Det vi behöver är långsiktiga åtgärder i stället för kortsiktiga reaktioner.
Vicky Ford
(EN) Fru talman! Låt oss börja med de goda nyheterna. Ja, det finns tecken på en viss återhämtning i delar av EU:s bredare ekonomi. Men detta hotas av den långvariga osäkerhet som riskerar att göra slut på finansieringen och köra fast investeringarna. Alla i EU, däribland Storbritannien, har ett egenintresse i en stark ekonomi i euroområdet.
Robust och öppen ekonomisk planering för att kontrollera utsvävande statsutgifter och ohållbara skuldnivåer är en viktig del av detta för samtliga 27 medlemsstater. Länderna i euroområdet har insett behovet av en permanent krislösning, men det finns många frågetecken, av vilka en del tas upp i parlamentets resolution.
För det första, vilken karaktär bör den privata sektorns deltagande ha? Jag välkomnar förslaget om att följa Internationella valutafondens (IMF) praxis att skydda offentliga medel med prioritet hos lån som beviljas av euroländerna (preferred creditor status). För det andra, vilka fördragsändringar talar vi om? Denna fråga måste klargöras.
Slutligen har den permanenta krismekanismen beskrivits som ett verktyg för att stärka euroområdet. De länder som vill ansluta sig till euron bör ges alternativet att delta, men dem av oss som har valt att inte delta bör inte heller tvingas att bidra.
Alain Lamassoure
(FR) Fru talman! EU-medborgarna är lika oroade över ovissheten som över finansmarknaderna. Nu när européerna har ett gemensamt öde, är de kapabla att möta sitt öde i en anda av solidaritet?
I dag visar sig solidariteten i den djupaste krisen. Det är bra, men det är inte tillräckligt. Européerna står enade i motgång, men de måste även visa att de agerar solidariskt när de stakar ut vägen framåt. Om krisen påverkar Europa under en längre tid än vad som är fallet med andra kontinenter beror detta nämligen på att vår ekonomi redan har försvagats av tio års trög tillväxt, bara 1 procent per år i genomsnitt. Lissabonstrategins tio år blev ett förlorat årtionde.
I Agenda 2020 kom EU-ledarna med en plan för att blåsa nytt liv i vår ekonomi, men de berättade inte hur detta ska finansieras eller kontrolleras eller vilka incitamenten eller de eventuella sanktionerna kommer att bli. Därför är det nu dags att ersätta stabilitets- och tillväxtpakten med en solidaritetspakt, vilket redan har sagts här i plenum.
Ordet ”solidaritet” förekommer 23 gånger i fördraget. Låt oss därför omsätta detta ord i handling. Ett förfarande för samordning av skattepolitiken upprättas för att säkra stabiliteten genom att förhindra underskott. Låt oss då bredda omfattningen, låt oss samordna våra åtgärder för att trygga framtida finansiering. Vi behöver spendera mindre, men bättre, inte var och en på sitt håll, under hot av sanktioner, utan alla tillsammans. Om européerna vill undvika det värsta, måste de stå enade och vända allt till det bästa.
Zoran Thaler
(SL) Fru talman! Vi européer lever med en intressant paradox. Å ena sidan har euron under de 12 år den har funnits visat sig vara den mest stabila av världsvalutorna. Enligt de officiella siffror som har lämnats av Europeiska centralbanken i Frankfurt, har den genomsnittliga inflationen under denna period varit 1,97 procent, vilket bara är 3 procentenheter under målet på 2 procent. Eurons värde mot US-dollarn har i praktiken genomgående varit högre än det var när euron inrättades. Ändå har vi hört den senaste tiden att euron riskerar att kollapsa. Hur kunde vi hamna i en sådan situation?
Groteskt och oansvarigt uppförande till följd av både vänsterns och högerns populistiska politik har gjort att vi befinner oss i det här läget. När vi nu försvarar vår valuta, kan vi verkligen tillåta att demokratin visar sig vara svagare än relativt auktoritära regimer? Vi behöver ett ansvarsfullt agerande, vi behöver fem gyllene regler för ansvarsfullt uppförande i vår politik. Låt oss anta dem här i parlamentet, låt oss besluta om hur vi ska mäta nivån för ett ansvarsfullt agerande som gynnar allmänhetens bästa som främjas av politiken i våra medlemsstater.
En skatt på finansiella transaktioner och euroobligationer bör därför vara hörnstenen. Det är vår skyldighet i dag att föra en sådan politik till försvar av vår gemensamma valuta.
José Manuel García-Margallo y Marfil
(ES) Fru talman! Det vi behöver just nu är tydliga regler, och ändå gör vi precis tvärtom. Jag har några förslag om hur vi kan skapa klarhet igen.
Under den europeiska terminen vill parlamentet inrikta sig på en rad diskussioner som för närvarande är ofokuserade och inte överensstämmer med den allmänna opinionen. Vi vill att de politiska svaren på de rekommendationer som kommer att göras till medlemsstaterna under de närmaste sex månaderna ska beaktas vid fastställandet av de sanktioner som ingår i lagstiftningspaketet om ekonomisk styrning.
Min grupp vill klargöra att det inte finns några magiska lösningar i lagstiftningspaketet för att ta oss ur krisen. Det innehåller välkända metoder för budgetdisciplin och strukturreformer för att upprätthålla konkurrenskraften.
När det gäller krismekanismen lovade ordförande José Manuel Barroso, och jag sade det till dig i går, herr kommissionsledamot, oss att det kommer att bli en verkligt europeisk mekanism. I dag föreslår rådet en mellanstatlig mekanism. Är detta europeiskt - enligt José Manuel Barrosos terminologi - eftersom det verkar som om fonden kommer att vara baserad i Europa snarare än på Caymanöarna, eller tänker kommissionen hjälpa oss att skapa en mekanism enligt ett EU-förfarande, där parlamentet kan bidra?
Med avseende på euroobligationer säger kommissionen, Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) och experterna att det är en god idé, men det är ett förhastat förslag, och därför är vi sena.
Mitt förslag till kommissionen är att vi inleder en diskussion för att utforma ett system för euroobligationerna där de länder som sköter sig bra får rimlig finansiering medan de länder som inte sköter sig bestraffas genom att de får vända sig till marknaderna till räntor som är verkligt avskräckande. Det är det enda praktiskt genomförbara sättet att kombinera budgetdisciplin och ekonomisk tillväxt.
Kom inte med diskussioner om huruvida det är för tidigt eller för sent, eftersom vi vet att vi alltid har varit för sena. Låt oss se om vi för en gångs skull kan vara tidiga genom att ändra reglerna.
Catherine Trautmann
(FR) Fru talman! Euron är vår gemensamma tillgång, och i dag talade fackföreningarna om för parlamentet att de är rädda för att det blir arbetstagarna som får betala priset för krisen genom en svag euro, en euro under attack, och inte genom en tillväxtfrämjande, sysselsättningsskapande euro.
Det är därför viktigt att vi inte bara gör en teknisk översyn av fördragen, och att eurons två största brister som avslöjats genom krisen hanteras.
Det första steget är att införa euroobligationer, som vi har hört. Euroobligationer kommer inte bara att stabilisera eurons nivå, de kommer också omedelbart att motverka spekulationsattacken.
Det andra steget för att införa finanspolitisk rättvisa och låta finansmarknaden betala priset för krisen är just att införa en skatt på finansiella transaktioner, så att det inte blir de anställda som får betala priset för krisen till följd av finanspolitisk orättvisa.
Avslutningsvis måste en europeisk skuldbyrå inrättas, som måste ha befogenhet att slå samman vissa av medlemsstaternas nationella skulder.
Till sist vill jag även stödja Jean-Claude Juncker och säga att en ökning av stabilitetsfonden, vilket föreslogs av Internationella valutafondens generaldirektör Dominique Strauss-Kahn, är en god idé.
Tidigt ingripande - som vi har hört - dvs. att inte vara sena och välja att stå starka och inte svaga, skulle hjälpa oss att skapa en styrningsmetod som skulle återupprätta det förtroende som vår ordförande Martin Schultz efterlyste.
(Applåder)
Paulo Rangel
(PT) Fru talman! Den första saken jag vill klargöra här, och det är viktigt att vi förstärker detta här i parlamentet, är att euron som valuta har varit avgörande i vårt svar på den rådande krisen, tvärtemot vad vi ibland läser i pressen och hör i vissa EU-ledares uttalanden. Utan euron skulle vi befinna oss i en ytterst svår situation, där de svagare ländernas valutor skulle devalveras enormt, vilket i sin tur skulle leda till att den tyska marken skulle stärkas på ett omöjligt sätt för att upprätthålla den tyska och de europeiska ekonomierna. Euron var därför en stabiliserande faktor, inte bara för länderna inom euroområdet, utan även för valutorna i de länder som har valt att inte ansluta sig till euroområdet.
Som sagt, eftersom vi måste försvara vår union, som har lyckats bemöta krisen som aldrig förr, och med tanke på att vi kommer att få se vad som till exempel sker med US-dollarn och Förenta staterna i framtiden, kommer vi även att se att euron faktiskt har sina fördelar.
Vi har nu ansvaret, inom rådet, att göra allt vi kan för att försvara euron, nämligen att upprätta en stabiliseringsfond som följer unionsmetoden. Fonden måste se till att de länder som befinner sig i den svagaste positionen tar sitt ansvar och skapa solidaritet i de länder som har infriat sina åtaganden men som inte alltid har visat sig, åtminstone inte genom sina externa uttalanden, förmögna att vara solidariska inom ramen för euroområdet.
Juan Fernando López Aguilar
(ES) Fru talman! Det år som nu närmar sig sitt slut - 2010 - har ofta beskrivits som det år då vi levde farligt. Jag anser därför att vi bör utnyttja denna debatt för att belysa de lärdomar vi kan dra av 2010, så att vi kan dra slutsatser inför 2011.
Den första slutsatsen rör de ohållbara obalanserna i EU-ekonomins finanssektor och snedvridningarna i realekonomin.
Den andra slutsatsen rör den ohållbara obalansen i den gemensamma valutan, och behovet av samordning av ekonomi-, skatte- och budgetpolitiken, som fortfarande befinner sig i ett bräckligt skick.
Den tredje och viktigaste slutsatsen rör den bristande balansen mellan den hastighet som krisen har utvecklat sig i och den långsamma takten i motåtgärderna. Ur en ekonomisk synvinkel innebär detta att Europeiska centralbanken måste vara mer aktiv när den bemöter spekulativa angrepp mot nationella skulder, och under 2011 måste vi därför lägga grunden för en europeisk skuldbyrå som kan utfärda euroobligationer.
När det gäller stabilitets- och tillväxtpakten bör vi diskutera nödvändig beskattning, skatten på banker och skatten på spekulationer, det vill säga kortsiktiga spekulativa transaktioner, och behovet av egna medel i EU.
Den diskussion som är viktig för parlamentet rör emellertid de politiska konsekvenserna av krisen, eftersom EU:s motto är - och jag betonar det igen - ”förenade i mångfalden”, och under inga omständigheter ”söndrade av motgångar”. Parlamentet måste därför konfrontera dem som försöker stigmatisera vissa medlemsstater jämfört med andra, splittra den europeiska allmänna opinionen och ställa européerna mot varandra.
Parlamentet företräder 500 miljoner européer i en union med 27 medlemsstater, och precis som på Orwells farm finns det inga som är mer jämlika än andra.
Othmar Karas
(DE) Fru talman, mina damer och herrar! Vi talar om toppmötet den 16 december. Det skulle vara bra om rådet efter mötet skulle säga ”vi är medvetna om luckorna och misstagen, vi vet var vi har misslyckats och vi inser fördragets begränsningar”.
Självbelåtenhet och anklagelser om vem som bär skulden, försök att skyla över misstagen och ett ytligt förhållningssätt kommer varken att lösa problemen eller skapa förtroende. Låt oss sluta leka med Europa. Allt handlar i själva verket om Europa. Jag håller med om allt som Wolf Klinz sade.
Eftersom det bara är några dagar kvar till jul vill jag säga: tänd ett ljus av beslutsamhet och gemensamt intresse, ett ljus som representerar den nya allvarligheten, ärligheten och förtroendet för EU:s framtid. Tänd ett ljus för en ändring av den politiska kursen i Europa, en övergång från kris till konkurrenskraft, från Deauville-andan till en politisk union, från sparande till investeringar och reformer, från den monetära unionen till en politisk union.
Till följd av Tysklands konstitutionella problem utgör tillägget till fördraget endast ett politiskt stöd för en vidareutveckling av räddningspaketet, varken mer eller mindre. Det är ingen lösning. Vi får inte göra det viktigare än det i själva verket är. Sluta att lägga upp politiken från dag till dag, och kom i stället med en komplett idé till svar på krisen, ett koncept som leder oss mot en politisk union. Sätt stopp för missämjan. En del säger att det är tillräckligt, andra menar tvärtom, men vi vet faktiskt inte hur situationen kommer att utveckla sig. Vi måste uppmana kommissionen att ta fram en idé för en ekonomisk, social och finansiell union, så att vi kan ta nästa steg mot integration i slutet av nästa år och verkligen göra vårt jobb.
Anni Podimata
(EL) Fru talman, herr kommissionsledamot! I morgon inleds ett av de viktigaste mötena i Europeiska rådet i EU:s historia i allmänhet och i EMU:s i synnerhet, och frågan är om stats- och regeringscheferna kommer att leva upp till uppgiften. Vi tvivlar starkt på det, eftersom den filosofi som vissa ledare har infört i Europeiska rådet definitivt inte handlar om att övervinna krisen på grundval av solidaritet och naturligtvis ansvarskänsla. Det är en krishanteringsfilosofi, en filosofi som inriktas på och begränsas till detaljerna i en permanent mekanism. Europeiska rådet kommer inte att leva upp till uppgiften, eftersom det inte kommer att sända det budskap om ekonomisk och politisk sammanhållning som krävs, inte bara för att övertyga marknaderna, utan först och främst för att övertyga den desperata europeiska allmänheten, som ser på varandra med misstro och som återigen har börjat agera främlingsfientligt, ett budskap som övertygar dem om den europeiska visionens värde och påminner dem om att det finns fler saker som enar än splittrar oss.
Gunnar Hökmark
(EN) Fru talman! Jag kan inte förstå varför socialdemokraterna försöker dra sig undan ansvaret för sin socialistiska politik. Det är sant att skälen till de underskott vi ser i Europa skiljer sig åt. Det är också sant att de socialdemokratiska regeringarna har dragit på sig problem med budgetunderskott till följd av en medveten politik för ökade utgifter och underskott.
Vi hade den här debatten i parlamentet under våren 2009, och vi har haft den i ett antal medlemsstater. Jag minns att de svenska socialdemokraterna kritiserade den svenska regeringen för att den inte ökade underskottet och utgifterna.
Sedan dess har vi sett vad som har hänt. För mig är detta ett skäl till att vi behöver stabila regler för stabilitets- och tillväxtpakten, men även stabila regler för konsekvenserna. Vi kan inte ha en situation där de medlemsstater som ställer till problem för finanssystemen och orsakar räntehöjningar tillåts smita undan konsekvenserna genom att låta andra medborgare betala för dessa räntor.
Vi behöver stabilitet, och euroobligationer är inte lösningen på det problemet. Vi kanske kan ha euroobligationer av andra skäl. När det gäller den finansiella mekanismen måste den finansieras och grundas på de risker som medlemsstaterna skapar. Om man tar en större risk och får ett större underskott måste man också finansiera den finansiella mekanismen lite mer. Det är ett sätt att ta ansvar för medveten politik. Glöm inte att de konsekvenser vi ser i ett antal länder är konsekvenserna av de debatter vi har haft i de nationella parlamenten, och här i Europaparlamentet, där en del av oss argumenterade för ökade utgifter. Nu ser vi de bittra resultaten.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen)
Martin Schulz
(DE) Fru talman! Gunnar Hökmark, jag kan förstå att du behöver göra ett fint uttalande för folket hemma i Sverige. Men kan du vara så snäll att besvara följande fråga åt mig. Vilket land i Europeiska unionen har den högsta långsiktiga nationella skulden och vilket parti har makten i det landet?
Gunnar Hökmark
(EN) (Martin Schulz fortsatte att tala med mikrofonen avslagen) Fru talman! Jag hoppas att jag kan fortsätta utan ytterligare avbrott. För det första är mitt budskap i allra högsta grad riktat till dig, Martin Schulz, eftersom jag vill att du ska minnas vad du hävdade här i parlamentet för två år sedan. Du hävdade att unionen och medlemsstaterna borde öka sina utgifter. Problemet är att en del medlemsstater har haft socialdemokratiska regeringar, och i alla dessa regeringar, i alla dessa länder, har vi sett att underskottet har ökat till följd av den slags politik som du förespråkade. Martin Schulz, kan du förneka det?
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen)
Martin Schulz
(DE) Fru talman! Eftersom min kollega inte besvarade frågan kommer jag att göra det för hans räkning. Landet är Italien och dess premiärminister är Silvio Berlusconi. Kristdemokraterna har haft makten nästan oavbrutet i Italien sedan 1946.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Fru talman! Även jag skulle vilja fråga vår kollega hur socialdemokraterna på Irland och i Grekland har kunnat skuldsätta sina länder. Eftersom ditt parti för närvarande är det ledande politiska partiet i EU och kommissionen lutar åt höger, är det nu inte också högerns uppgift att visa vägen ut ur krisen och inte skylla på de föregående regeringarna eller de regeringar som kom före dem?
Gunnar Hökmark
(EN) Fru talman! Jag vill påminna mina kolleger om att jag sade att det finns ett antal olika skäl till de underskottsproblem som vi har, men jag sade också att det är sant - och varken Martin Schulz eller hans kolleger har förnekat detta - att vi har sett att dessa problem har uppstått i alla socialdemokratiska regeringar eftersom det var en medveten politik. Om vi t.ex. talar om Irland håller jag absolut med om att det gjordes enorma misstag, men det intressanta är att det var en medveten politik för att öka utgifterna och underskotten för att bemöta krisen och problemen, och nu ser vi resultaten. Det är budskapet till Martin Schulz och andra.
(Talaren godtog att besvara tre frågor (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen)
Talmannen
Kolleger! Bara för att låta talaren och alla andra veta vad som händer, så har vi nu ytterligare tre personer som vill ställa en fråga (blått kort). Eftersom denna möjlighet har införts genom arbetsgruppen för reformen av parlamentets arbetsordning, är jag mycket positivt inställd till detta och vi har tillräckligt med tid, men jag måste ändå fråga talaren om han vill besvara alla dessa frågor. Sedan vill jag fråga alla om vi kan ta frågorna i tur och ordning och sedan be Gunnar Hökmark svara. Efter detta avslutar vi den delen av talartiden.
Philippe Lamberts
(EN) Fru talman! Jag ville säga till dig, Gunnar Hökmark, att ditt påpekande om socialdemokratiska regeringar kan vara sant i viss mån, men regeringar på högerkanten väljer i stort sett att göra samma sak genom att samla på sig privata skulder i stället för offentliga skulder. Det är inte bättre för ekonomin och är faktiskt ett annat sätt att göra exakt samma sak, vilket är ohållbart.
Werner Langen
(DE) Fru talman! Eftersom Gunnar Hökmark har varit här ett tag vill jag fråga honom om han minns att Belgien, Grekland och Italien hade skulder på över 130 procent av sin nationalprodukt när den monetära unionen upprättades och att den siffran har ökat i Grekland, medan den i Belgien och Italien har fallit med över 30 procent respektive 25 procent. Minns du det?
Anni Podimata
(EL) Fru talman! Jag vill ställa en enkel fråga till Werner Langen och Gunnar Hökmark, som vill idealisera skuldkrisen och uppenbart tillsammans riktar in sig på de socialdemokratiska regeringarna:
Har ni någonsin ifrågasatt att era kolleger i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater), som styrde mitt land fram till för ett år sedan, gav er och kommissionen - ni kan fråga Olli Rehn - officiell statistik om att Greklands underskott för 2009 var 6,9 procent, inte den siffra på 15 procent som nyligen bekräftats av Eurostat?
Gunnar Hökmark
(EN) Fru talman! Den här diskussionen har klargjort ett par saker som vi behöver ha i minnet.
Låt oss inte glömma min första poäng, som är - och det är intressant att notera att inga av mina socialdemokratiska kolleger har förnekat detta - att alla socialdemokratiska regeringar som förde en socialdemokratisk politik har hamnat i en djup underskottskris. Nu ser vi hur krisen hemsöker land efter land till följd av en medveten politik som Martin Schulz och andra försvarade här i parlamentet för två år sedan. Vi kan gå till protokollen från sammanträdena i parlamentet och se att det var exakt det som du Martin Schulz och dina kolleger sade i debatten. Nu kan ni se det bittra resultatet. Jag ville understryka det. Jag konstaterar att allt ni har att säga är ”ja, du har rätt, men andra länder har också problem”. Men ni argumenterar inte mot min huvudpoäng, det vill säga att er politik skapade problemen. Det är värt att minnas. Jag anser att det bör tas till protokollet.
Philippe Lamberts uppmärksammar också dessa problem. Men det intressanta är att det visserligen är sant att ett antal länder har problem till följd av finanskrisen, men det är också sant - och jag tror att Philippe Lamberts kommer att erkänna och uppskatta det jag säger - att i de flesta av de länder som har en fast syn på offentliga finanser är regeringarna inte socialdemokratiska. Jag tror inte att ni eller någon annan här i kammaren kan peka på en enda socialdemokratisk regering som inte har stött på underskottsproblem.
Ioannis Kasoulides
(EN) Fru talman! Det viktiga är politiken, och inte vem som förde den. Låt honom kasta den första stenen ... Eurokrisen kanske inte tar slut med Irland och det värsta kanske inte är över ännu.
Marknadsrovdjuren kommer aldrig att försitta en enda chans att attackera sårbara punkter, trots de smärtsamma åtstramningsåtgärder som har vidtagits av samtliga medlemsstater. Men om EU vinner den här kampen och triumferar i motgången genom att visa beslutsamhet att göra vad som än krävs i solidaritet och genom en samlad insats för att gäcka tillsynsmännen och övertyga marknaderna, kommer det att vara en triumf för den europeiska integrationen och en stor seger.
Detta kan åstadkommas genom gemensam klokhet. Låt oss visa att de som förutspår slutet för euron och ländernas tillbakadragande, starka som svaga, från euroområdet har fel. Budgetdisciplin, ekonomisk styrning och räddningen av euron kommer att vara ofullständiga insatser utan en gemensamt överenskommen plan på EU-nivå för att stimulera tillväxten. Tidigare räddade den amerikanska Marshallplanen Europas ekonomi. Utmaningen i dag är en motsvarande plan från européer för européer.
Gay Mitchell
(EN) Fru talman! I dag kommer det irländska representanthuset Dáil att rösta om det finansiella hjälppaketet från EU och IMF. Det har varit mycket svåra tider för Irland, med skattehöjningar och nedskärningar i utgifterna. Förra veckans budget var helt enkelt en återspegling av de svårigheter som så många irländare genomgår för närvarande. Och detta kommer efter lönesänkningar på 14 procent i den offentliga och den privata sektorn.
Jag är emellertid fullständigt övertygad om att EU:s och IMF:s finanspaket kommer att hjälpa Irland att återupprätta förtroendet genom att se till att bankerna kapitaliseras och börjar låna ut igen, och genom att reparera de offentliga finanserna. Jag håller inte nödvändigtvis med om detaljerna i planen, men de övergripande siffrorna stöds av Fine Gael-partiet. De underliggande ekonomiska tendenserna på Irland är relativt positiva. Det kommer att krävas en god styrning och en översyn från Dáils sida för att se till att våra finanser aldrig mer skenar iväg igen.
Det kommer även att krävas en viss eftertanke såväl inom EU som ECB när det gäller frågan om hur de låga räntorna bidrar till fastighetsinflationen. För två år sedan var jag ensam här i parlamentet om att ifrågasätta Jean-Claude Trichet när det gäller just denna svårighet. I och med upprättandet av en permanent efterträdare till den europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen, som Irland kommer att få 22,5 miljarder euro i lån ifrån om landet uppfyller kraven, är EU-IMF-paketet ett positivt drag för euroområdet.
Avslutningsvis vill jag även påpeka att det finns många här i parlamentet som anser sig vara federalister, och ändå vill se någon form av skatteharmonisering. I Förenta staterna registrerar sig över 50 procent av företagen inom upphovsrättsbranschen i Delaware. Varför gör de det? På grund av skattesituationen i Delaware. Det görs en del mycket okunniga uttalanden här i parlamentet av egennyttiga personer som vill föra fram sina egna nationella hjärtefrågor genom att komma med felaktiga uttalanden, och de kommer att stöta på motstånd.
Tunne Kelam
(EN) Fru talman! Finanskrisen har visat att behovet av mer Europa är större än någonsin. Den lärdom vi kan dra är att det inte hjälper någon medlemsstat att främst agera enligt nationella hänsynstaganden. I morgon är det därför dags för gemensamma åtgärder, finanspolitisk konsolidering och en stabilitetspakt med sanktioner.
Detta kommer också att vara vår chans att lösa Europas långvariga paradox. EU grundas på en inre marknad, men den inre marknaden har inte fullbordats ännu. Nu är det dags att upprätta den inre digitala marknaden. Vi måste upprätta en permanent krishanteringsmekanism, företrädesvis gruppbaserad. För det andra, eftersom vi måste vidta åtgärder när det gäller förebyggande och tidigt ingripande, finns det ett behov av att bättre harmonisera villkoren för tidigt ingripande och aktivering av krishanteringsmekanismerna, samtidigt som vi naturligtvis undviker överreglering. För det tredje bör syftet med krishanteringsfonderna tydligt fastställas. Deras mål är att garantera makrofinansiell stabilitet. De bör inte användas för att lösa andra aktuella problem. För det fjärde bör tillsynsrättigheterna definieras mer exakt på EU-nivå, t.ex. vid ett eventuellt ingripande i finansinstituts verksamheter, vilket inbegriper rätten att stoppa utbetalningar av utdelning eller verksamheter som medför obefogade risker.
Jean-Paul Gauzès
(FR) Fru talman, herr minister, herr kommissionsledamot! Jag har lyssnat till denna långa debatt som en medborgare.
Jag tycker att José Manuel Barrosos förslag är mycket intressanta. Vi skulle vilja se att de genomförs. En tydligt uttalad politisk vilja och uppriktighet är de nödvändiga förutsättningarna för att återupprätta våra medborgares förtroende. Det är mycket viktigt att vi inte maskerar verkligheten. Det finns offentliga utgifter, som vi måste täcka eller minska. Det finns offentliga och privata skulder, som vi måste betala tillbaka.
Det finns en massa experter som har idéer om allt möjligt. De som inte såg krisen komma har nu en massa briljanta lösningar. Låt oss i stället använda vårt sunda förnuft i denna svåra situation. När det gäller förvaltningen av de offentliga finanserna får vi inte upprepa den privata sektorns misstag och fel som ju gav upphov till finans- och bankkrisen. Avancerade arrangemang skapar inte mervärde och välstånd. De skapar illusioner och ofta är det bara spekulanterna som vinner på dem.
Faktum är att medlemsstaterna har levt över sina tillgångar. Vi måste ha modet att dra de nödvändiga slutsatserna och se till att den börda som återhämtningen medför fördelas rättvist.
Seán Kelly
(EN) Fru talman! För det första har jag ett klagomål. Du sade att debatten är viktig, och det är den. Men jag tycker faktiskt att det är oacceptabelt att José Manuel Barroso och många av de politiska ledarna lämnade kammaren så snart de gjort sina uttalanden. För att vara rättvis mot Martin Schulz så har han stannat från början till slut, och det ska han ha heder för.
För det andra ville jag påpeka att när allt kommer omkring är ett av de största skälen till finanskrisen att regeringarna inte lyckades regera och att de politiska ledarna inte lyckades leda. Tack och lov håller vi nu på att få kontroll över den situationen i och med den nya tillsynsstrukturen som ska upprättas den 1 januari, betänkandet om kreditvärderingsinstitut som vi behandlade i går kväll och dagens debatt om den permanenta mekanismen för finansiell stabilitet. Allt detta bör välkomnas.
Om José Manuel Barroso vore här skulle jag ha frågat honom om han kan garantera att det inte kommer att krävas en folkomröstning på Irland och på andra håll för att göra de minimala fördragsändringar som han talade om.
Avslutningsvis vill jag säga till dem som har begärt att en skriftlig förklaring ska undertecknas av ledamöterna att detta är en direkt attack mot företagsskatten på Irland. Det bör inte göras.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Fru talman, mina damer och herrar! Detta har utvecklats till en ideologisk debatt, trots att vi kan ge flera exempel på hur Gerhard Schröders regering förde en mycket allvarlig reformpolitik, eller hur den högerregering som för närvarande har makten i Ungern använde alla medel som stod till buds för att hindra den tidigare vänsterregeringen från att införa budgetdisciplin efter 2006. Men sådana diskussioner leder ingen vart. Det viktiga är att EU äntligen börjar föra en proaktiv, inte en reaktiv politik. Det skulle vara välkommet om man vid toppmötet nu i helgen kunde nå en uppgörelse om den europeiska stabilitetsmekanismen. Det ungerska ordförandeskapet, den ungerska regeringen, som kommer att ta över det roterande EU-ordförandeskapet i januari, kommer att göra sitt bästa för att påskynda ratificeringsprocessen och se till att EU kan ta itu med de viktiga frågorna, t.ex. hur vi kan göra EU mer dynamiskt.
Ildikó Gáll-Pelcz
(HU) Fru talman, ärade rådsföreträdare, ärade kommissionsledamot! Medlemsstaterna försöker reagera på krisen genom individuella lösningar och åtgärder. Efter att ha stakat ut en strategisk riktning bör rådet och kommissionen nu konsolidera och samordna medlemsstaternas lösningar. Detta innebär att sanktioner mot medlemsstaterna inte räcker när det gäller den ekonomiska styrningen. Det skulle naturligtvis ha varit bra om vissa kommissionsledamöter hade gett prov på det konsekventa och strikta tänkande som man har visat i dag när de blundade för manipulerandet av uppgifter. Jag är övertygad om att det inte bara är medlemsstaterna som bär skulden för misslyckandet att uppfylla stabilitets- och tillväxtpakten, eftersom det var kommissionen själv som mjukade upp paktens kontrollmekanismer. Vi måste tillstå att den åtstramningspolitik som har förts hittills inte har varit framgångsrik någonstans. Det krävs följaktligen nya och tydliga svar från dig. Innovativa och motiverande lösningar. Kära kolleger, jag kan försäkra er om att det kommande ungerska ordförandeskapet kommer att ta på sig denna samordnande roll.
Proinsias De Rossa
(EN) Fru talman! Irland har nämnts många gånger i debatten. Jag vill till att börja med klargöra att jag stöder en mer djupgående ekonomisk styrning inom ramen för en europeisk social marknadsekonomi. Vi bör tacka Irlands partner i EU för deras solidaritet i kristider - en kris som till stor del har skapats av inkompetenta konservativa regeringar under många år.
Ni blir säkert inte förvånade över att euroskeptikerna ser solidaritet som en förlust av Irlands oberoende. Den förvrängningen av fakta förstärks till följd av att kommissionen och rådet inte har engagerat sig tillsammans med parlamentet när det gäller samförståndsavtalet med Irland. Olli Rehn, när kommer detta samförståndsavtal att läggas fram inför parlamentet?
Kommissionsledamot Rehn! Ett av de nedrigaste villkoren i samförståndsavtalet är kravet att minimilönen på Irland ska sänkas med 2 000 euro per år. Den irländska regeringen hävdar att det var du som krävde den sänkningen, Olli Rehn, kan du klargöra den frågan för parlamentet?
En andra oförståelig aspekt av det här avtalet är den marginal på 3 procent som ni i kommissionen har krävt ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Ilda Figueiredo
(PT) Fru talman! Det är inte godtagbart att man fortsätter att skjuta upp nödvändiga åtgärder och bortser från den ökade arbetslösheten, fattigdomen, de ökade orättvisorna och skillnaderna och den ekonomiska recession som dessa åtstramningsplaner kommer att orsaka, medan ekonomiska och finansiella grupper fortsätter att göra allt större vinster. Detta leder bara till ännu fler frågetecken.
Varför har inte Europeiska centralbankens stadga och riktlinjer ändrats när det gäller de lån som ECB ger direkt till medlemsstaterna till en räntesats på 1 procent, densamma som för privata banker, som sedan tar ut avgifter som är tre, fyra eller fem gånger högre, vilket förvärrar de nationella skulderna? Varför har man inte beslutat att tillämpa en skatt på kapitalrörelser och varför vidtar man inte de nödvändiga åtgärderna för att sätta stopp för skatteparadisen och derivatmarknaderna, och därmed få slut på spekulationen om de nationella skulderna? Varför inte besluta att öka EU-budgeten för en verklig politik för ekonomisk och social sammanhållning som syftar till att öka produktionen och skapa arbetstillfällen med rättigheter ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Jaroslav Paška
- (SK) Fru talman! Vi diskuterar ett förslag till ett finansiellt stabilitetsinstrument för euroområdet, vars syfte är att hjälpa våra vänner från de länder som för närvarande inte kan betala sina skulder.
Alla här talar om att upprätta en gemensam finansiell stabilitetsmekanism som garanteras av alla länder i euroområdet, och vi förväntar oss att de medlemsstater som har lyckats hålla sina skulder under kontroll visar solidaritet med dem som ännu inte har lyckats med det.
Efter att ha sett de lösningar man hittills har kommit med för att hjälpa Grekland och med tanke på den tillfälliga skyddande mur som vi ställde upp den senaste gången, undrar jag vad som skulle hända om de finansiella trollkarlarna tog sina miniräknare, räknade ut det verkliga värdet på lösningen och upptäckte att inte ens detta är tillräckligt tillförlitligt för att de ska vara villiga att riskera att investera sina pengar i området?
Har vi några lösningar och åtgärder planerade för nästa skede? Enligt detta scenario är lösningens trovärdighet mycket låg för tillfället.
Andrew Henry William Brons
(EN) Fru talman! De flesta normala människor ser kriser som tragedier. Eurokraterna ser dem som möjligheter att sträcka ut sina makttentakler. Europeiska rådet ska besluta om en permanent krismekanism för att skydda den finansiella stabiliteten i hela euroområdet, naturligtvis uppbackat av fördragsändringar. Det rapporteras från tillförlitligt håll att dessa kontroller, och naturligtvis fördragsändringarna, även kommer att gälla för de länder som inte är medlemmar i euroområdet.
Den brittiska koalitionsregeringen har utlovat en folkomröstning i den händelse att ytterligare befogenheter överförs till Europeiska unionen. Men det löftet kommer att vara lika trovärdigt och uppfyllas lika ärligt som när de konservativa lovade att hålla en folkomröstning om Lissabonfördraget. För de konservativa är löften taktik, inte förpliktelser.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Fru talman! Året närmar sig sitt slut. Därför är det passande att vi tar en närmare titt på vad vi egentligen har åstadkommit. Låt oss se på vad vi har beslutat och vad vi har sagt, och sedan besvara följande fråga: vad har vi gjort åt det? Var och en av oss borde tänka över våra egna beslut inom de områden som vi har ansvaret för. Det är bra att vi vill lägga till vissa bestämmelser i fördraget som kommer att införa disciplin i vårt agerande. Men vi har ju stabilitets- och tillväxtpakten fortfarande, som fortsätter att gälla. Varför följde vi inte paktens bestämmelser? Varför reagerade kommissionen och dess avdelningar inte tidigare i Greklands eller Irlands fall?
Europeiska unionen är en demokratisk institution som omfattar många medlemsstater. Unionen kan därför inte agera ensidigt så som enskilda stater gör - här tänker jag t.ex. på Kina, Förenta staterna och andra länder. Det är skälet till att det saknades beslutsamma åtgärder för att skydda euron. Därför krävs nu en ny strategi för den ekonomiska styrningen så att vi inrättar en verklig ekonomisk union, förbättrar samordningen och harmoniserar finans- och till och med skattepolitiken.
George Sabin Cutaş
(RO) Fru talman! Precis som även tidigare talare har nämnt har EU uppenbarligen inte gjort tillräckliga framsteg hittills för att garantera finansiell stabilitet på marknaderna. I en situation där spekulanterna dagligen sätter den gemensamma valutans stabilitet på spel genom att isolera och sätta press på medlemsstaterna, är den enda lösningen att upprätthålla solidariteten på EU-nivå. Att upprätta en permanent mekanism för att skydda euroområdets finansiella stabilitet har faktiskt blivit en nödvändighet, och detta måste samordnas genom att vi tillämpar unionsmetoden.
Medborgarnas intressen skyddas bäst när EU-institutionerna är fullständigt delaktiga i beslutsprocessen och när det allmänna bästa går före egenintressen. Samtidigt måste vi tänka på att det är ytterst viktigt att samtliga 27 medlemsstater deltar i denna framtida mekanism som en del av den inre marknaden. Andra valutors instabilitet kommer alltid att ha en avsevärd inverkan på euron.
Diogo Feio
- (PT) Fru talman! Nästa rådsmöte är faktiskt mycket viktigt. Det är viktigt för att bemöta den utbredda internationella krisen, och det är även viktigt för att bemöta den kris som har uppstått till följd av regeringar som inte har gjort sin läxa i tid, har spenderat för mycket och inte har genomfört de nödvändiga strukturreformerna. Därför stöder jag ett stabilt instrument till försvar av euron.
Vi varken får eller kan bemöta problemen från fall till fall. Det är just därför jag tycker att det är bra att detta görs enligt unionsmetoden, inte enligt den mellanstatliga metoden, som till syvende och sist leder till att regeringar belönas för att de inte har gjort vad de skulle i tid. Jag vill betona att Europaparlamentet måste ges en starkare roll i diskussionen om dessa frågor, med debatter som den vi har haft här i dag, en livlig debatt med meningsskiljaktigheter, men till försvar för ett starkare EU och en allt starkare euro.
Zigmantas Balčytis
- (LT) Fru talman! Sanningen att säga håller jag med om alla förslag som har nämnts i dag om upprättandet av en krismekanism och de ytterligare åtgärder som jag hoppas att både Europeiska rådet och parlamentet kommer att diskutera i framtiden. I dag har vi hört många motstridiga bedömningar och kanske även vissa anklagelser om tidigare misstag. Alla sidor gjorde misstag. Medlemsstaterna, kommissionen och rådet gjorde misstag, och det gjorde även affärsbankerna, vars verksamhet jag hoppas också kommer att nära övervakas i framtiden. Jag vill tala om en annan sak. Jag tycker att förslaget från José Manuel Barroso om att vi i denna svåra situation måste arbeta tillsammans i samförstånd, skuldra vid skuldra, är bra och i det här sammanhanget vill jag uppmana dig, herr kommissionsledamot, att verkligen göra allt som står i din makt för att se till att alla länder kan delta i denna nyligen upprättade krismekanism, oavsett om de tillhör euroområdet eller inte. Eftersom vi öppnade våra marknader när vi anslöt oss till EU betalar vi samma belopp till budgeten och mycket annat.
João Ferreira
(PT) Fru talman! Det finns ingen stabilitetsmekanism som kan lösa de största orsakerna till instabiliteten i Europeiska unionen. Den politik som har lett till att vi befinner oss i den här krisen är densamma som vi nu vill fortsätta med och vidareutveckla. Det är en ekonomisk och monetär union som har upprättats till fördel för vissa och till nackdel för andra, som har gett lösa tyglar åt finansspekulationen och där man prioriterar fria, det vill säga lössläppta kapitalrörelser, där marknaden har företräde inom alla samhällsområden och där arbete som en källa till välståndsskapande nedvärderas och rättigheterna nedvärderas på samma sätt.
I början av 2000-talets andra årtionde kan EU inte göra sig kvitt kopplingen till den största sociala nedgång som Europa har fått genomlida under de senaste årtiondena, resultatet av en attack utan like mot människors rättigheter och levnadsvillkor. Ekonomiska och finansiella grupper fortsätter att samla på sig enorma vinster, arbetslösheten fortsätter att sprida sig och miljoner arbetstagare blir allt fattigare medan de arbetar. Det är detta budskap som ekar i protesterna runtom i Europa, och det är dags att vi hörsammar det.
Angelika Werthmann
- (DE) Fru talman! Medborgarnas förtroende för EU och euron har allvarligt skadats av finanskrisen och de politiska manövrerna. EU-medborgarna behöver lättförstådda och tydliga framtidsperspektiv som de kan lita på för sin valutas långsiktiga säkerhet. I stabilitets- och tillväxtpakten fastställs de övre gränserna för underskott och totala skulder. Den är emellertid förhållandevis ineffektiv. Nya räddningspaket kommer endast att vinna den nödvändiga breda acceptansen bland medborgarna om de också omfattar effektiva kontroller och sanktioner. När det gäller kontroller måste Eurostat förstärkas ytterligare och sanktionsmekanismerna måste vara lätta att tillämpa och effektiva. Det befintliga systemet innehåller sanktionsalternativ. Framtida räddningspaket måste omfatta kontinuerliga kontroller, ett snabbt och samordnat tillvägagångssätt och effektiva sanktioner.
Jean-Pierre Audy
- (FR) Fru talman! Herr kommissionsledamot, du kommer att föreslå upprättandet av denna permanenta mekanism i enlighet med artikel 136. Jag beklagar att inte artikel 122 används, eftersom vi då skulle ha kunnat innefatta samtliga medlemsstater, men vi inleder i alla fall en politisk debatt i den bemärkelsen att parlamentet kommer att höras i enlighet med artikel 48 om de förenklade översynsförfarandena, och i det sammanhanget vill jag framhålla två politiska frågor.
För det första är euroområdet inte tillräckligt i sig. Vi bör minst innefatta alla medlemsstater som utan dröjsmål är skyldiga att ha euron som sin valuta, och detta omfattar 25 medlemsstater.
Den andra frågan rör parlamentarisk politisk kontroll. Detta är ingen nödmekanism, det är en permanent mekanism. Därför bör det logiskt sett finnas en viss parlamentarisk kontroll, enligt lämpliga villkor, och ni bör föreslå ramarna för detta för oss eftersom det är parlamentens, och särskilt Europaparlamentets roll att utöva kontroll över den verkställande myndigheten enligt denna bestämmelse.
Edite Estrela
(PT) Fru talman! Att komma med anklagelser löser inte våra problem, och avslöjar i vissa fall en bristande kunskap om de olika situationerna. Vi behöver åtgärder för att sätta stopp för spekulationen om nationella skulder. Det talas mycket om Portugals situation, men enligt en rapport från Internationella valutafonden som kom denna månad har Portugal varit ett av de länder som har genomfört flest reformer för att garantera de offentliga finansernas och det sociala trygghetssystemets hållbarhet.
Före krisen, 2007, hade Portugal en ekonomisk tillväxt på 2,4 procent av BNP och ett underskott på 2,6 procent. Mellan 2005 och 2010 var Portugal ett av de länder som hade de största exportökningarna. Vad vi behöver är mer enighet, mer ansvarskänsla och mer solidaritet så att marknaderna lugnar ned sig.
Bogusław Liberadzki
(PL) Fru talman! Vi koncentrerar oss på euroområdet, men 150 miljoner medborgare står fortfarande utanför detta område, vilket utgör en av tre EU-medborgare. Det är skälet till att det är så viktigt att vi har en sund euro och ett sunt euroområde. Vi vill att detta ska framgå mycket tydligt - mindre nationella regeringar, mer EU, mer Europaparlamentet.
I Polen är den tyska förbundskanslerns åsikt mycket viktigare än vad Herman Van Rompuy tycker, och David Camerons högt genljudande röst är mycket viktigare än José Manuel Barrosos åsikter. Det är därför vi behöver en stabilitetspakt, en pakt för en stabil europeisk solidaritet. Martin Schulz har rätt när han vill ha mer Europa i vårt tänkande och nya verktyg för vårt arbete, t.ex. en skatt på finansiella transaktioner, euroobligationer, banktillsyn och en samordnad budgetdisciplin i medlemsstaterna.
Olli Rehn
Fru talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka er för den mycket viktiga och ansvarsfulla debatten om EU:s svar på den rådande krisen. Detta senaste skede i finanskrisen har visat sig vara alltmer systemiskt till sin karaktär, vilket kräver ett lika systemiskt svar från Europeiska unionen.
EU:s politiska svar måste därför vara mångsidigt, konsekvent och beslutsamt. Det kommer nödvändigtvis att kombinera bredare åtgärder som omfattar hela EU med specifika åtgärder som vidtas av medlemsstaterna.
Vad bör då göras? Enligt kommissionens åsikt har vi fem handlingsvägar. För det första behöver vi en beslutsam och kollektiv insats för att infria de överenskomna budgetåtagandena. Varje medlemsstat måste klara sina budgetmål. Det bästa försvaret mot smittrisken är att öronmärka våra offentliga finanser. Spanien och Portugal fattar t.ex. mycket övertygande beslut i den riktningen nu.
För det andra måste vi gå vidare med nästa runda av stresstester av bankerna och genomföra dessa stresstester på ett ännu mer allsidigt och noggrant sätt än förra gången genom att använda EU:s nya struktur av finansiell reglering och tillsyn, som kommer att träda i kraft från och med januari nästa år.
För det tredje behöver vi effektiva finansiella skyddsmekanismer, och det var därför EU i maj upprättade den europeiska finansiella stabilitetsmekanismen och en tillfällig facilitet som kommer att gälla i tre år. Snart kommer den permanenta europeiska stabilitetsmekanismen att upprättas, som träder i kraft från och med mitten av 2013.
För att gå vidare och djupare har flera initiativ om euroobligationer inletts nyligen. Euroobligationer är ett brett koncept som täcker en lång rad olika tillämpningar. Den nuvarande politiska riktningen är, vilket är både rätt och rimligt, att göra den befintliga europeiska finansiella stabilitetsfaciliteten mer effektiv och rörlig, som ett hjälpmedel för oss i det omedelbara svaret på det nuvarande skedet i krisen.
Men vi måste naturligtvis fortsätta de analytiska diskussionerna om rationella alternativ som kan hjälpa EU att övervinna systemkrisen genom att förbättra obligationsmarknadernas fungerande, underlätta budgetkonsolidering genom rimligare lånekostnader, genom att skapa en grund för ökad budgetsamordning mellan medlemsstaterna och genom att förstärka incitamenten för finanspolitisk försiktighet i medlemsstaterna.
Den fjärde delen i vår omfattande respons måste vara strukturåtgärder, vilket anges i Europa 2020-strategin. Strukturreformerna är absolut nödvändiga för vår tillväxtpotential och för skapandet av en hållbar sysselsättning. Vi måste göra det mesta av vår inre marknad, särskilt när det gäller tjänster och energi, se till att skatte- och förmånssystemen bidrar mer till en ökad sysselsättning, göra mer fokuserade investeringar i kunskap och innovation och förenkla reglerna.
För det femte är ett viktigt inslag i vår systemiska respons, och det här är något som vi verkligen kan påverka, ett snabbt och ambitiöst antagande av lagstiftningspaketet om en förstärkt ekonomisk styrning som kommissionen lade fram i september. Det gläder mig att parlamentet och rådet har enats om att slutföra detta paket till nästa sommar. Det handlar om trovärdigheten för EU:s ekonomiska och monetära union i stort. Paketet är också en ytterst effektiv mekanism för förebyggande av kriser, eftersom det bidrar till att förstärka det lång- och kortsiktiga förtroendet för den europeiska ekonomin, och även förtroendet för den närmaste framtiden.
För att svara Othmar Karas är paketet dessutom ett viktigt språngbräde för att slutföra Ekonomiska och monetära unionen genom att äntligen komplettera den starka monetära unionen med en verklig och funktionell ekonomisk union. Det är sannerligen hög tid att ”E:t” i EMU fylls med innehåll genom att vi upprättar en verklig och effektiv ekonomisk union som det sista steget i EU:s ekonomipolitiska integration.
ledamot av kommissionen. - (FI) Fru talman! Jag vill även kommentera ett par saker på finska med anledning av Timo Soinis inlägg. Han lämnade kammaren för en stund sedan, men han kanske har hunnit tillbaka. Vi har sett på Timo Soinis inlägg med humor hittills och så bör det också vara, men den senaste tiden har han vunnit ett visst stöd, så hans uttalanden måste uppenbarligen tas på allvar.
För det första anser jag inte att det är särskilt bra, eller ens yrkesmässigt lämpligt, att förringa grekerna på det sätt som Timo Soini har gjort. Grekland genomför just nu viktiga, faktiskt epokgörande reformer som förtjänar vår respekt, inte förakt.
Jag tycker att Timo Soini bör tänka på det gamla finska ordspråket om att vi måste vara medvetna om vår egen situation, samtidigt som vi respekterar andra. Det är ett bättre sätt att bygga ett fredligt Europa som grundas på samarbete.
För det andra anser jag inte heller att det är professionellt att jämföra Europeiska unionen med Sovjetunionen som Timo Soini gjorde. Om man inte har humor kan man till och med tycka att det är förolämpande. Frihet, demokrati och rättssäkerhet var inte direkt Sovjetunionens varumärke, men de är grundläggande värden för EU som finländarna har försvarat under historiens gång, Timo Soini. Finländarnas fattningsförmåga bör inte heller underskattas, inte ens anhängarna till Sannfinländarna. Folket vet sannerligen att EU inte är som Sovjetunionen.
(Applåder)
Hannes Swoboda
(DE) Fru talman! Jag antar att du håller med mig om att det är mycket ohövligt av vissa ledamöter att ställa frågor och sedan lämna kammaren. Jag vill be Olli Rehn om ursäkt, eftersom det verkligen är skandalöst att han detaljerat besvarar frågor efter det att vissa ledamöter redan har försvunnit. Jag tycker att vi tillsammans bör se till att detta inte sker i framtiden, eller åtminstone inte lika ofta.
Talmannen
Hannes Swoboda, jag håller fullständigt med om det du säger. Det är mycket ohövligt och respektlöst. Proinsias De Rossa, du hade en ordningsfråga?
Proinsias De Rossa
(EN) Fru talman! Kommissionsledamot Olli Rehn har å andra sidan inte besvarat de frågor som jag ställde, och jag är fortfarande här.
Talmannen
- Det var knappast en ordningsfråga. Herr Rehn! Du behöver inte besvara detta. Du kan naturligtvis svara om du vill, men det här är ingen frågestund med kommissionen. Nästa talare är Olivier Chastel för rådet.
Olivier Chastel
Fru talman, herr kommissionsledamot, ärade ledamöter! Personligen anser jag att kommissionen har bidragit med ett stort antal svar i en ytterst lärorik debatt, desto mer med tanke på att parlamentet är nära involverat i åtgärderna för att bemöta krisen. Förutom det som kommissionen har nämnt vill jag gärna ta upp två frågor som rör det som står på spel i morgon och dagen efter under det stundande toppmötet.
För det första vill jag kommentera frågan om ekonomisk styrning och Europaparlamentets deltagande. Som ni vet har ordförandeskapet redan tagit kontakt med Europaparlamentet, med dem som är ansvariga för frågan om ekonomisk styrning inom parlamentet. Dessutom månar ordförandeskapet om att skapa bästa möjliga samarbete med parlamentet, särskilt genom informella samråd, innan det formella skedet i förhandlingarna inleds. Med tanke på att den här frågan är mycket viktig och på de eventuella återverkningarna på marknaderna har ordförandeskapet, vilket redan har nämnts, åtagit sig att påskynda det enligt Europeiska rådets önskemål. För att underlätta arbetet har ordförandeskapet även inrättat en arbetsgrupp som endast kommer att syssla med den här frågan. Gruppen inleddes sina överläggningar i slutet av november, efter det att frågan uppmärksammats av utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Den andra fråga som våra stats- och regeringschefer kommer att inrikta sig på i morgon och övermorgon är den framtida permanenta krishanteringsmekanismen. Jag förstår frågorna om denna mekanism, om räckvidden av vår respons på krisen. I går vid middagstiden hade många av oss, tillsammans med rådets ordförande Herman Van Rompuy, fortfarande obesvarade frågor vid rådets möte (allmänna frågor). Jag kan intyga hur mycket medlemsstaterna vill bemöta krisen, att de är mycket medvetna om att det som står på spel i dag är hela EU-marknaden och euron, och att det inte bara handlar om ett land efter ett annat. Vår respons måste vara omfattande, och vi måste göra allt vi kan för att minska den osäkerhet som hänger över marknaden.
Enligt min åsikt måste vi dock undvika att väcka eller skapa förväntningar som vi inte kan infria för närvarande. Därför har alla bidragit med sina egna nya förslag om hur vi bör bemöta krisen. När vi vet att vi måste få ett antal medlemsstaters godkännande av ett nytt förslag, förefaller inte det vara den bästa lösningen i dagens läge. Jag vill påpeka att det som kommer att vara viktigt i morgon och i övermorgon, på fredag, när Europeiska rådets möte avlutas, är för det första att vi kan sända en tydlig signal till marknaden om att medlemsstaterna vill bemöta finanskrisen, eurokrisen i dag, att intyga vår vilja att upprätta en enkel mekanism för fördragsändringar. Ni är mycket väl medvetna om att mekanismen måste vara enkel på grund av de ratificeringar som måste genomföras i de olika medlemsstaterna och slutligen för att upprätta denna framtida krishanteringsmekanism, som även måste vara öppen eftersom den måste vara obestridlig, särskilt inför domstolen i Karlsruhe.
Talmannen
Jag har mottagit ett resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 115.5 i arbetsordningen.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 16 december 2010.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg
Vid Europeiska rådets kommande toppmöte kommer man troligen att fatta beslut om formen för den permanenta krishanteringsmekanism som ska trygga euroområdets finansiella stabilitet efter 2013, och processen för att ändra grundfördragen kommer att inledas. Jag har visserligen förståelse för behovet av exceptionella åtgärder till följd av den ekonomiska krisen, men jag är ändå oroad över att ändringarna görs så snabbt och över att vissa medlemsstater försöker påtvinga andra medlemsstater vissa lösningar. En del av förslagen - t.ex. euroobligationerna - förkastas utan noggrant övervägande. Trots den rådande undantagssituationen anser jag att det är mycket viktigt att EU fattar sina beslut i lugn och ro och med respekt för solidaritetsprincipen och principen om alla medlemsstaters lika rättigheter. Jag vill även stödja den polska regeringens ståndpunkt om ändringarna i beräkningen av nivån på offentliga skulder. Polen och tio andra EU-medlemsstater har genomfört reformer av sina pensionssystem, och dessa reformer orsakar för närvarande betydande kostnader för de nationella budgetarna. I Polens fall var det nödvändigt att genomföra reformer på grund av att det gamla systemet blev alltmer ineffektivt, vilket ledde till allt större kostnader. Den nuvarande skulden beror därför inte på bristande försiktighet, utan är följden av förändringar vars långsiktiga mål är att minska de budgetutgifter som anslås för pensionsutbetalningar. Jag hoppas att medlemsstaternas företrädare kommer att samtycka till de ändringar som föreslagits av Polen. Tack för er uppmärksamhet.
Iliana Ivanova
skriftlig. - (EN) Upprättandet av en permanent krismekanism för EU i syfte att stärka den finansiella stabiliteten är ett steg i rätt riktning. Tillsammans med en starkare och mer samordnad ekonomisk styrning både kan och bör den permanenta krismekanismen garantera euroområdets stabilitet. Den särskilda situationen i de nya medlemsstaterna bör också beaktas när mekanismen upprättas. Dessa länder bör vara aktivt involverade i debatten och ges möjlighet att delta i mekanismen om de så önskar. Samtidigt bör medlemsstaterna behålla sin nationella skattepolitik. Det är viktigt att ha kvar skattekonkurrensen som ett verktyg som underlättar sammanhållningen och ökar EU:s ekonomiska tillväxt. Ett politiskt skifte mot skatteharmonisering eller en gemensam konsoliderad skattebas kommer endast ytterligare att förvärra skillnaderna i ekonomisk utveckling och hämma sammanhållningen. Medlemsstater som skapar en större risk till följd av sina underskott och skuldbördor bör bidra mer till tillgångarna i krismekanismen. Detta skulle definitivt främja en sträng budgetdisciplin och öka mervärdet av att föra en lämplig ekonomisk politik och finanspolitik.
Astrid Lulling
De senaste månadernas händelser har tvingat regeringarna att vidta nödåtgärder och fatta beslut som kan tillämpas direkt, men upprättandet av en permanent krismekanism för att trygga den finansiella stabiliteten i euroområdet måste grundas på odiskutabla rättsliga grunder. Det är följaktligen uppenbart att Europaparlamentet måste ingripa som medlagstiftare i genomförandet av de grundläggande reformer som har blivit nödvändiga för att stabilisera Ekonomiska och monetära unionen. En rent mellanstatlig lösning kan inte vara det rätta svaret.
Reformen av Ekonomiska och monetära unionen (EMU) är en central uppgift som medför betydande konsekvenser. Vi är alla medvetna om hur värdefull den gemensamma valutan är för det europeiska projektet. EMU är emellertid mycket bräcklig för närvarande, vilket kräver modiga och innovativa lösningar.
I ett läge som detta är alternativet att införa ”euroobligationer” ett handlingssätt som förtjänar att övervägas och diskuteras, och detta förslag bör därför inte behandlas som ett förbjudet område. För närvarande finns det emellertid många hinder. Vi måste vara medvetna om betydelsen av att införa ett sådant instrument i institutionellt, rättsligt och finansiellt hänseende eftersom det ändrar EU:s karaktär. Tvärtemot vad många av dess förespråkare tror, skulle ett införande av euroobligationer kräva ett ännu mer disciplinerat och strängt agerande.
Ulrike Rodust
skriftlig. - (DE) Jag vill uppmärksamma rådet på ett problem som hotar att frysa samarbetet mellan de två institutionerna om fiskeripolitiken. Problemet rör bestämmelserna om de långsiktiga förvaltningsplanerna. Dessa bestämmelser står i centrum för fiskeripolitiken. Rådet och de flesta medlemsstaterna godtar inte att Europaparlamentet enligt Lissabonfördraget har medbestämmanderätt när det gäller dessa bestämmelser. Ministrarna agerar i strid mot rådet och rådets rättstjänst, i strid mot kommissionens åsikt och naturligtvis i strid mot Europaparlamentet vilja. Rådet har för närvarande två förvaltningsplaner som inte kan antas. Kommissionen kan inte lägga fram ytterligare planer, trots att det finns ett brådskande behov av nya planer i våra fiskares och havsområdens intresse, förslag som har slutförts för länge sedan och nu har bordlagts. Situationen är oacceptabel. Jag uppmanar det belgiska ordförandeskapet och det kommande ungerska ordförandeskapet att omedelbart inleda förhandlingar med parlamentet, så att vi kan hitta en lösning. Vi är beredda att inleda diskussioner. Tack så mycket.
Edward Scicluna
skriftlig. - Vi måste komma ihåg att krisen i euroområdet huvudsakligen är en nationell skuldkris som har förvärrats av två viktiga aspekter. Den ena är räddningspaketen för privata finansinstitut, varigenom privata skulder togs över av den nationella skulden, och den andra är de stimulanspaket som har använts av regeringarna för att sakta ned den ekonomiska nedgången. Vi bortser från dessa två aspekter och behandlar alla länder som om de sorglöst och obekymrat latar sig i Medelhavets sol. Alla mekanismer för krisförebyggande och återhämtning som vi inrättar bör beakta att länderna när situationen var normal vederbörligen följde planer för att minska sina underskott och följaktligen sina skulder. Felande länder var snarare ett undantag, inte regel. Låt oss för all del stärka övervakningsmekanismen och införa rimliga sanktioner, men vi får inte förlora vårt medelfristiga mål ur sikte, det vill säga tillväxt och sysselsättning. Detta mål uppnås inte genom sanktioner och påtvingade åtstramningsåtgärder. Det sker när vi förstår hur obalanserna egentligen uppkommer och hur vi kan minska dem, och när vi arbetar tillsammans för att uppnå dessa mål. Det är vad EU-medborgarna förväntar sig av oss.
Silvia-Adriana Ţicău
skriftlig. - (RO) Vid Europeiska rådets möte den 16-17 december kommer man att diskutera och anta de åtgärder som krävs för att förstärka den ekonomiska pelaren i EMU och konsolidera EU:s finansiella stabilitet. I detta sammanhang måste vi även överväga vilka åtgärder som krävs för att se till att det europeiska banksystemet kan finansiera EU:s ekonomi, särskilt små och medelstora företag.
EU-medborgarna förväntar sig starkare åtgärder från EU-institutionerna, åtgärder som inte bara inriktas på att skapa finansiell stabilitet, utan som även, och i synnerhet, gör att vi kan återgå till en hållbar ekonomisk tillväxt.
År 2008 riskerade 116 miljoner EU-medborgare att drabbas av fattigdom och social utestängning. Antalet personer i riskzonen ökade till följd av den ekonomiska och finansiella krisen, och i detta sammanhang är det ungdomar och äldre som är de grupper som är mest exponerade för risken för fattigdom och social utestängning.
Det viktigaste för EU-medborgarna är fortfarande att de kan behålla sina arbeten och leva ett anständigt liv. Den ekonomiska och finansiella krisen har slagit hårt mot de nationella budgetarna och har orsakat försämringar i utbildningen, hälsovården och de sociala trygghetssystemen. Det är dags att EU vidtar de åtgärder som krävs för att garantera en hållbar ekonomisk tillväxt genom att investera i en industripolitik som skapar arbetstillfällen och tryggar konkurrenskraften, och det krävs även tillräckliga investeringar i forskning, utbildning och hälsa.
