Apărarea principiului subsidiarităţii - Expunerea simbolurilor religioase şi culturale în locuri publice (dezbatere) 
Preşedintă
Următorul punct este dezbaterea privind:
întrebarea orală adresată Comisiei (B7-0238/2009) de Mario Borghezio, în numele Grupului Europa Libertăţii şi Democraţiei, privind apărarea principiului subsidiarităţii;
întrebarea orală adresată Comisiei (B7-0239/2009) de Antonio Cancian, Mario Mauro, Fiorello Provera, Elisabetta Gardini, Salvatore Iacolino, Crescenzio Rivellini, Sergio Paolo Frances Silvestris, Aldo Patriciello, Paolo Bartolozzi, Cristiana Muscardini, Mara Bizzotto, Barbara Matera, Lara Comi, Antonello Antinoro, Lorenzo Fontana, Roberta Angelilli, Amalia Sartori, Iva Zanicchi, Licia Ronzulli, Giovanni Collino, Marco Scurria, Giancarlo Scotta', Potito Salatto, Pablo Arias Echeverría, Raffaele Baldassarre, Pilar Ayuso, Luis de Grandes Pascual, Pilar del Castillo Vera, Santiago Fisas Ayxela, Carmen Fraga Estévez, Salvador Garriga Polledo, Cristina Gutiérrez-Cortines, Esther Herranz García, Carlos José Iturgaiz Angulo, Veronica Lope Fontagné, Antonio López-Istúriz White, Gabriel Mato Adrover, Jaime Mayor Oreja, Pablo Zalba Bidegain, Salvatore Tatarella, Magdi Cristiano Allam, Mirosław Piotrowski and Konrad Szymański, privind expunerea simbolurilor religioase şi culturale în locuri publice.
Mario Borghezio
Dnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, poziţia grupului pe care-l reprezint, Grupul Europa Libertăţii şi Democraţiei, este foarte clară: prin această întrebare orală solicităm Comisiei să conteste punerea în aplicare a hotărârii împotriva crucifixelor din sălile de clasă, transmisă de Curtea Europeană a Drepturilor Omului de la Strasbourg care, aş sublinia, nu este o instituţie europeană.
Din punctul nostru de vedere, această decizie, şi doresc să fiu foarte clar, este o încălcare inacceptabilă a principiului subsidiarităţii. Acest principiu este pilonul Uniunii Europene, precum şi o garanţie a drepturilor popoarelor şi ale statelor membre. Uniunea Europeană, astfel cum o percepem şi o sprijinim, ar fi de neconceput fără sprijinul şi motivarea principiului subsidiarităţii.
Voi începe cu o remarcă generală: evident că nimeni - să cercetăm mai întâi substanţa acestei hotărâri - nu poate considera că înlăturarea cuiva şi a ceva care există deja acolo este un act de democraţie şi de libertate, astfel cum au susţinut anumite persoane, ci mai degrabă o acţiune a poliţiei gândirii, un act anti-democratic. Dacă un crucifix este agăţat pe perete într-o şcoală şi este dat jos, acel perete nu este un perete secular ci un perete gol, cu golul intenţionat drept simbol confesional, un act de educaţie negativă, de cel mai rău tip posibil, care poate fi privit drept unul dintre numeroasele semne ale sinuciderii culturale şi spirituale ale Vestului.
Hotărârea Curţii de la Strasbourg presupune un concept de libertate religioasă care, dacă este dus la concluzia sa logică, ar merge până într-acolo încât să asigure, să impună un sentiment de predominanţă asupra fiecărui cetăţean, necesar traiului într-un mediu în conformitate cu opiniile Curţii. Eu nu cred că aceasta este libertate religioasă: aceasta deformează adevăratul sens al libertăţii religioase; ne confruntăm cu un drept negativ sau mai degrabă cu dreptul de a fi liber de obligaţia de a îndeplini practici religioase. Nu trebuie să existe nicio neînţelegere atunci când vorbim de libertatea religioasă: nu vorbim sub nicio formă despre ceva vag.
Ne confruntăm cu ceva destul de diferit aici: expunerea unui crucifix nu reprezintă doar o chestiune de credinţă în cultura noastră, ci ceva mult mai important, ceva cu valoare universală. Simbolul crucii, simbolismul crucii transmite un mesaj care este universal în ceea ce priveşte sfera de acţiune; un mesaj, mai mult, de pace şi fraternitate, astfel cum ne-a învăţat René Guénon, marele metafizician, pentru a menţiona doar un nume. Din punctul de vedere tradiţionalist al acestor mari învăţaţi ai culturii tradiţionale, această valoare este extrem de clară dar, în acelaşi timp, este la fel de clar că odată cu această hotărâre ne confruntăm cu expresia unor opinii anti-tradiţionale care îi încurajează pe toţi să gândească la fel. Acest lucru este contrar adevăratului spirit al Uniunii Europene şi asta este ceea ce ne uimeşte.
Este aproape ca şi cum există intenţia de a-i face pe oameni să abandoneze orice memento al valorilor şi simbolurilor care exprimă verticalitate şi spiritualitate. Lăsând deoparte faptele istorice, legătura cu o religie anume, acesta este, repet, un simbol universal. Uniunea Europeană, pe de altă parte, trebuie să protejeze dreptul popoarelor de a continua să utilizeze simboluri, începând cu simbolul crucii.
Europa trebuie să fie destul de îndrăzneaţă pentru a adopta o perspectivă meta-istorică asupra acestor aspecte fundamentale şi pentru a-şi relua rolul de leagăn şi centru, inclusiv în sens spiritual. Aceasta trebuie să le redea popoarelor europene libertatea de a păstra şi venera simbolurile identităţii lor, în conformitate cu un principiu cardinal al structurii juridice şi politice a Uniunii Europene: principiul subsidiarităţii. Întreaga problemă se rezumă exact la acest aspect, la natura fundamentală a principiului subsidiarităţii.
În concluzie, această problemă ne permite să reflectăm asupra şi să dezbatem o întrebare-cheie: ce înseamnă libertatea religioasă pentru Europa? Ei bine, aş dori să spun că exact hotărârea Curţii de la Strasbourg încalcă cu cruzime dreptul fundamental la libertate religioasă şi că aceasta doreşte să împiedice un popor precum cel italian să-şi păstreze simbolul crucii în sălile de clasă drept un memento indispensabil al rădăcinilor lor creştine.
Antonio Cancian
Dnă preşedintă, dle Comisar, doamnelor şi domnilor, la 3 noiembrie 2009, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a aprobat o cerere a unui cetăţean italo-finlandez care încerca să obţină eliminare crucifixelor din sălile de clasă. Episoade similare au avut loc în trecut în Spania, în Germania, în Franţa şi, de asemenea, în Italia unde, în 1988, consiliul de stat a stabilit că crucifixul nu este doar un simbol creştin, ci că are şi o valoare nelegată de acea religie anume. Consiliul de stat italian, exprimându-şi opinia din nou în 2006, a specificat faptul că principiul secularităţii statului nu poate ignora identitatea culturală şi civilizaţia unui popor.
Cu întrebarea noastră, am dorit să subliniem cel mai laic aspect al acestei chestiuni, nu în ultimul rând evidenţiind faptul că următorul pas ar putea fi chiar aducerea în instanţa Curţii de la Strasbourg a simbolurilor catolice care fac parte din tradiţiile comune ale statelor membre, precum şi reprezentările artistice şi culturale care se regăsesc în oraşele noastre. Chiar şi drapelul Uniunii Europene, creat pentru Consiliul Europei, a fost inspirat din iconografia Fecioarei Maria conform creatorului acestuia.
Hotărârea Curţii Drepturilor Omului încearcă să impună de sus - ce mai contează subsidiaritatea - un model secular cu care multe state membre nu se pot identifica sau, şi mai grav, care încearcă să ne conducă spre nihilism: iată peretele gol pe care tocmai l-a menţionat dl Borghezio. Hotărârea pune sub semnul întrebării chiar propria noastră identitate, valorile noastre europene de pace, iubire şi armonie civilă, de egalitate şi libertate, şi, prin urmare, hotărârea subminează libertatea şi drepturile egale.
Instituţiile UE sunt campioanele prerogativelor libertăţii. Expunerea simbolurilor religioase şi culturale, în care se recunoaşte un popor, reprezintă o expresie a libertăţii de gândire - iar premiul Saharov va fi acordat chiar în această Cameră mâine - şi ar trebui protejată ca atare de către instituţiile comunitare şi de către organizaţiile internaţionale fondate pe baza principiilor democrate.
Jacques Barrot
Dnă preşedintă, aş fi fost prea fericit să-l fi ascultat pe dl Mauro, dar domnia sa va putea lua cuvântul după mine.
Mă simt obligat să ader la o serie de norme de drept. Comisia este foarte dedicată libertăţii de gândire, de conştiinţă şi de religie, astfel cum prevede articolul 9 al Convenţiei europene a drepturilor omului şi articolul 10 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Cu toate acestea, este adevărat că Comisia poate acţiona doar în contextul aplicării legislaţiei comunitare. Adevărul este că, în cadrul UE, dispoziţiile din legislaţiile naţionale cu privire la prezenţa simbolurilor religioase în clădiri publice ţin de ordinea juridică internă a statelor membre.
Principiul subsidiarităţii se va aplica în contextul Uniunii. Este adevărat că acest principiu al subsidiarităţii nu se aplică punerii în aplicare a hotărârilor Curţii Europene a Drepturilor Omului, curtea internaţională responsabilă cu aplicarea Convenţiei europene a drepturilor omului. Este adevărat că responsabilitatea pentru punerea în aplicare a hotărârilor Curţii Europene a Drepturilor Omului îi revine Consiliului Europei. De asemenea, este adevărat că punerea în aplicare a hotărârilor Curţii Europene a Drepturilor Omului este obligatorie pentru toate statele care fac parte din Convenţia europeană a drepturilor omului, iar Italia, ca orice altă parte implicată în acest caz, are dreptul, conform articolului 43 din Convenţie, să solicite transferul procedurilor către Marea Cameră în decurs de trei luni de la data hotărârii. Conform informaţiilor pe care le deţinem - informaţii pe care le-am citit în presă - statul italian îşi utilizează dreptul de apel înaintea Marii Camere.
Acestea sunt punctele pe care vroiam să le clarific. În ceea ce priveşte, repet, legislaţia Uniunii Europene, în acest caz ne confruntăm cu sistemul juridic intern al statelor membre. Acestea fiind spuse, nu pot răspunde în numele Consiliului Europei sau al Curţii Europene a Drepturilor Omului, care au emis o hotărâre care, înţeleg foarte bine, poate ridica o serie de probleme în Parlament.
Acestea sunt afirmaţiile mele oneste, dar o să ascult cu atenţie discursurile care urmează.
Mario Mauro
Dnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, aş dori şi eu să-i mulţumesc dlui comisar pentru claritatea sa în gândire, care redă statelor membre, în mod efectiv, puterea de reglementare în acest domeniu.
Trebuie să spun că sunt convins, mai mult decât mulţi alţii, de necesitatea caracterului secular al instituţiilor noastre şi la fel de convins că religia nu este soluţia niciunei probleme politice. În acelaşi timp, nu putem rezolva problemele politice purtând un război împotriva religiilor.
Exact din acest motiv îmi voi explica raţionamentul cu ajutorul unui paradox: ce s-ar întâmpla dacă am aplica hotărârea Curţii Europene a Drepturilor Omului, adică, dacă în acelaşi timp am aplica raţionamentul care ne obligă să eliminăm crucifixele din sălile de clasă italiene, în cazul tuturor locurilor unde sunt expuse crucifixe, din motive de interes public? Ce ar trebui făcut în legătură cu acest drapel, drapelul Suediei, şi ce ar trebui făcut în legătură cu acest drapel, drapelul Finlandei şi drapelul Republicii Slovace şi drapelul Maltei şi drapelul Danemarcei şi drapelul Greciei şi drapelul Regatului Unit care are trei cruci, nici mai mult nici mai puţin?
Deoarece, doamnelor şi domnilor, motivul pentru care aceste cruci apar pe drapelele respective nu este diferit de motivul pentru care în sălile de clasă italiene sunt expuse crucifixele şi nu este vorba de un motiv religios, ci mai degrabă de unul cultural şi tradiţional. Prin urmare, să lăsăm statele membre să hotărască, de la caz la caz, adecvarea soluţiilor în conformitate cu sensibilitatea poporului lor, în conformitate cu libertatea lor religioasă şi natura laică a instituţiilor lor.
Aceasta este tot ceea ce dorim şi procedăm astfel deoarece, mai presus şi dincolo de orice altceva, nu este conceptul abstract al legislaţiei care trebuie menţinut, ci adevărul personal individual şi dorinţa de infinit.
Juan Fernando López Aguilar
Dnă preşedintă, în calitate de avocat şi deputat în Parlamentul European, sunt sigur că sunt foarte mulţi cetăţeni care ne urmăresc dezbaterea şi care îmi împărtăşesc sentimentul că suntem angajaţi într-o dezbatere căreia îi lipseşte focalizarea. Prin urmare, vom încerca să clarificăm câteva lucruri.
În primul rând, vorbim despre o hotărâre a Curţii Europene a Drepturilor Omului, care nu este o instituţie a Uniunii Europene ci mai degrabă o curte - care face parte dintr-un cerc concentric al Uniunii Europene, dar este separată - care este angajată în ceea ce priveşte statul de drept, democraţia reprezentativă şi drepturile omului.
În al doilea rând, vorbim despre o rezoluţie juridică şi nicio rezoluţie a Parlamentului nu poate revoca sau modifica o rezoluţie dictată de o curte de justiţie.
În al treilea rând, hotărârea Curţii Europene a Drepturilor Omului are un respect deosebit pentru libertate religioasă şi corolarul acesteia, şi anume pluralismul religios. Libertatea religioasă face parte din tradiţiile noastre constituţionale comune şi din legislaţia constituţională a statelor membre şi, de asemenea, este un drept fundamental protejat de Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale.
Prin urmare, hotărârea oferă motive, cu o bază juridică solidă, pentru apărarea libertăţii religioase. Nu o neagă sub nicio formă. Mai mult, acest lucru este făcut în mod unanim, de o curte prestigioasă, care a influenţat formarea culturii drepturilor omului timp de aproape şaizeci de ani.
În fine, cu toate acestea, şi acest lucru este important, trebuie să ne aducem aminte că nicio hotărâre a Curţii Europene a Drepturilor Omului nu înseamnă că legislaţia oricărui stat membru semnatar al Convenţiei europene pentru apărarea drepturilor omului trebuie modificată, deoarece hotărârea recunoaşte un drept ca răspuns la o încălcare într-un caz specific.
Şi doar pe această bază revine statelor membre competenţa de a lua decizii adecvate referitoare la modificarea legislaţiei sau a politicilor, care ar putea să se inspire din doctrina Curţii Europene a Drepturilor Omului, dar în nicio împrejurare nu sunt obligate sau forţate să procedeze astfel de nicio hotărâre a Curţii Europene a Drepturilor Omului.
Prin urmare, nu există motive de îngrijorare pentru niciun stat membru. Niciunul dintre ele nu este obligat să-şi modifice legislaţia sau politicile publice ca urmare a unei hotărâri anume a Curţii Europene a Drepturilor Omului. Prin urmare, nici Italia, nici altă ţară, nu are motive să adopte norme generale ca urmare a acestei hotărâri.
În cele din urmă, s-a invocat subsidiaritatea. Trebuie să spunem că subsdiaritatea este o normă a legislaţiei europene care nu se aplică în acest caz, deoarece conceptul şi aplicările sale nu au nimic de-a face cu acest caz.
Cred chiar că ar putea fi invocată o reglementare de drept european care să permită amânarea unui vot dacă există îndoieli referitoare la relevanţa acelui vot care nu are nimic de-a face cu activităţile Parlamentului European, ceea ce, din punctul meu de vedere, este cazul aici.
Prin urmare, cred că deşi această dezbatere este legitimă, îi lipseşte în mod sigur focalizarea şi nu necesită o pronunţare urgentă şi chiar cu atât mai puţin un protest sau o revocare a unei hotărâri care a fost emisă de o curte de justiţie care nu este o instituţie europeană.
Sophia in 't Veld
în numele Grupului ALDE. - Dnă preşedintă, titlul oarecum înşelător al dezbaterii de astăzi include cuvântul "subsidiaritate”. Subsidiaritatea, astfel cum o înţeleg eu, înseamnă luarea de decizii la nivelul cel mai apropiat de cetăţean şi acel nivel este cetăţeanul - cetăţeanul individual. Afirmaţiile dumneavoastră din aceste rezoluţii sunt că drepturile unui stat naţional se găsesc deasupra drepturilor cetăţenilor individuali. Este de datoria noastră în această Cameră să protejăm drepturile cetăţenilor, nu drepturile statelor.
În al doilea rând, dacă considerăm - aşa cum susţineţi dumneavoastră - că aceasta nu este o problemă pentru Uniunea Europeană, aş dori să înţeleg de ce aceste chestiuni sunt incluse în criteriile de la Copenhaga şi de ce le solicităm ţărilor candidate să respecte separarea dintre biserică şi stat atunci când nu putem solicita acest lucru propriilor noastre state membre.
În al treilea rând, dragi colegi, dacă afirmaţi că Parlamentul European nu deţine competenţa de a discuta aceste chestiuni, mă întreb de ce avem competenţa de a discuta despre chestiuni cum ar fi forma castraveţilor dar nu despre drepturile fundamentale ale cetăţenilor noştri.
În ceea ce priveşte Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi hotărârea Curţii, suntem la două săptămâni de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, care solicită ca UE să subscrie la Convenţia drepturilor omului. Nu ar fi de neînţeles dacă, în acelaşi timp, am refuza să acceptăm autoritatea Curţii de la Strasbourg? Nu putem explica acest lucru cetăţenilor noştri.
În al doilea rând, cred că - şi acest lucru a mai fost afirmat de dl López înainte - politicienii nu trebuie să se implice în deciziile Curţii. Să-i lăsăm pe judecători să-şi facă treaba. Putem avea o opinie - ne poate plăcea sau nu decizia - dar nu ar trebuie să intervenim în activitatea acestora. Grupul meu, Grupul ALDE - liberalii europeni - este campionul unei Europe care este pentru toţi cetăţenii. ALDE crede într-o Europă a diversităţii, unde fiecare are dreptul la propria sa conştiinţă, propria sa religie şi chiar la eliberarea de religie.
Acum voi încheia. Statele - nu curţile, statele - trebuie să asigure un mediu în care toţi cetăţenii pot trăi liber, conform propriei lor conştiinţe. Aceştia ar trebui protejaţi de către stat şi cred că situaţia este foarte gravă dacă aceştia simt nevoia să se prezinte în instanţă pentru a se apăra de state. Dragi colegi, respingeţi rezoluţiile PPE şi ECR.
Mirosław Piotrowski
Dnă preşedintă, având în vedere faptul istoric că părinţii fondatori ai Uniunii Europene au fost creştin-democraţi: Konrad Adenauer, Alcide De Gasperi, Robert Schuman şi Jean Monnet, care şi-au fondat construcţia pe valori şi simboluri creştine, vă reamintesc că drapelul adoptat de Uniunea Europeană, care înfăţişează un cerc de 12 stele aurii pe un fundal albastru şi care atârnă în spatele dumneavoastră, dnă preşedintă, se referă la cele 12 stele de deasupra capului Sfintei Fecioare Maria - Revelaţia Sfântului Ioan, capitolul 12.
La jumătate de secol după aceasta, merită să ne întrebăm dacă filozofia părinţilor fondatori este încă relevantă. În contextul hotărârii scandaloase a Curţii Europene a Drepturilor Omului, care a dispus înlăturarea crucilor din sălile de clasă italiene, ar trebui să fie declarat în mod emfatic faptul că niciun grup de judecători numit de politicieni, nici măcar Consiliul Europei, nu poate dispune eliminarea crucilor, care au o semnificaţie universală şi religioasă. Acest verdict calcă în picioare libertatea de religie şi patrimoniul cultural al Europei.
În această privinţă, aş dori să-l întreb pe comisar: nu credeţi că un atac al simbolurilor creştine reprezintă şi distrugerea bazei Uniunii Europene? Nu aţi putea începe, în numele Comisiei, o dezbatere privind rolul şi semnificaţia simbolurilor creştine în Uniunea Europeană?
Manfred Weber
(DE) Dnă preşedintă, sunt recunoscător pentru şansa de a ţine această dezbatere. Dl López Aguilar s-a referit la faptul că, în opinia dumnealui, în calitate de avocat, nu suntem noi responsabili. Eu nu iau cuvântul în calitate de avocat, ci în calitate de politician. Milioane de oameni din Europa sunt afectaţi de această hotărâre a judecătorilor din Strasbourg. De aceea este un lucru bun faptul că o discutăm aici.
Relaţia dintre biserică şi stat în Europa a fost întotdeauna disputată şi a condus la conflicte sângeroase. Este corect şi adecvat faptul că Uniunea Europeană a reuşit să separe statul de religie. Acesta este un lucru bun. Cu toate acestea, avem o gamă largă de modele diferite în Europa. Franţa este clar un stat non-religios, în timp ce în Marea Britanie, şeful de stat, Regina, este şi conducătorul bisericii. Avem modele diferite referitoare la modul în care s-a dezvoltat relaţia dintre biserică şi stat. Din acest motiv, cred că este un lucru bun faptul că apelăm la subsidiaritate în acest domeniu şi că fiecare ţară poate să procedeze în modul său propriu.
Aş dori chiar ca lucrurile să meargă mai departe. Nu doresc să vorbesc despre subsidiaritate, ci despre problema elementară că, din punctul meu de vedere, valorile europene de solidaritate, subsidiaritate şi libertate sunt de neconceput fără un fundament în creştinism şi în înţelegerea iudeo-creştină a religiei. De ce nu se regăsesc aceste valori în China sau în Orientul Mijlociu? Acest lucru se întâmplă deoarece ele se bazează pe cultura şi pe religiile noastre. Este posibil să menţionăm acest lucru fără a forţa pe cineva să accepte aceeaşi credinţă. Suntem mândri de libertatea noastră religioasă.
Există libertate religioasă în sensul că pot decide să fiu ateu. Acest lucru este acceptabil şi legitim şi am luptat pentru el. Cu toate acestea, există şi dreptul de a fi credincios. În regiunea mea, unde trăiesc mai mult de un milion de oameni, peste 80 % dintre ei sunt catolici. La fel cum şi ateii le solicită celorlalţi toleranţă, în acelaşi fel şi catolicii care sunt în proporţie de peste 80 % din populaţie le solicită necredincioşilor să fie toleranţi cu credinţa lor. Aceştia doresc să-şi poată arăta credinţa în public, să o reprezinte şi să aibă simboluri creştine acceptate de către minoritate în această societate majoritară. Acest lucru este legitim şi în sensul libertăţii religioase.
Oricine solicită toleranţă trebuie să dea dovadă de toleranţă faţă de cei care sunt creştini.
Joanna Senyszyn
(PL) Dnă preşedintă, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a hotărât corect cu privire la faptul că agăţarea crucifixelor în sălile de clasă încalcă libertatea religioasă a elevilor şi dreptul părinţilor de a-şi creşte copiii în conformitate cu propriile lor convingeri. Judecătorii au decis în mod unanim că o cruce într-o şcoală încalcă Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului.
Decizia este simplă, clară şi inteligibilă pentru toată lumea. De aceea a provocat o astfel de furie şi agresivitate printre preoţi şi politicienii de dreapta. Aceştia pretind că nu înţeleg şi solicită explicaţii din partea Comisiei şi ca Parlamentul să adopte o poziţie oficială. Acest lucru nu este legal. Instituţiile UE nu au competenţa de a evalua hotărârea respectivă sau oricare alta, de altfel. Să nu uităm că există o divizare tripartită a puterii şi că Curtea este un organism al Consiliului Europei şi nu al Uniunii Europene.
Voi răspunde celor care adresat întrebări, de vreme ce au astfel de îndoieli: hotărârea referitoare la cruci nu încalcă principiul subsidiarităţii. Chiar din contră, aceasta ajută la respectarea legii în cazul acelor state europene care au uitat că în cadrul constituţiei lor există o prevedere, dacă nu referitoare la separarea dintre biserică şi stat, atunci cel puţin la neutralitatea perspectivei asupra lumii. Hotărârea Curţii ajută autorităţile şi curţile naţionale, care sunt supuse bisericii, să conştientizeze drepturile fundamentale ale cetăţenilor care sunt încălcate drept urmare a clericalizării vieţii sociale. Cetăţenii statelor bisericeşti nu-şi pot apăra drepturile în faţa curţilor naţionale. Este un lucru bun faptul că aceştia pot apela la Curtea Drepturilor Omului şi obţine dreptate.
Hotărârea respectă identitatea naţională a statelor membre şi ar trebui pusă în aplicare. Aceasta nu vizează o interdicţie privind expunerea simbolurilor religioase în public, ci doar într-un sector foarte mic al spaţiului public, în şcolile de stat. Nimeni nu solicită eliminarea crucilor din biserici, pieţe sau drapele, astfel cum a afirmat în grabă un coleg deputat.
Nu este vorba de o interferenţă în relaţiile dintre stat şi biserică, ci doar de apărarea cetăţenilor ale căror drepturi sunt încălcate. Şi în ţara mea promovarea clericalizării restricţionează drepturile fundamentale ale polonezilor. Nu îmi pot imagina faptul că Parlamentul European şi Comisia i-ar împiedica pe concetăţenii mei polonezi să-şi urmărească drepturile în faţa Curţii de la Strasbourg. O poziţie critică a Comisiei şi a Parlamentului cu privire la această hotărâre ar reprezenta o interferenţă neautorizată şi, în plus, ne-ar expune ridicolului. Trebuie să vă avertizez de acest lucru.
Carlo Casini
(IT) Dnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, decizia Curţii Europene a Drepturilor Omului i-a supărat nu doar pe credincioşi, ci şi pe toţi cei care, timp de secole, au privit crucifixul drept un semn al speranţei şi al solidarităţii, ceva ce oferea alinare şi eliberare de frică şi durere.
Sperăm că decizia respectivă va fi modificată de Marea Cameră întrucât este în mod clar iraţională. Ar trebui să desfiinţăm chiar şi numele Crucii Roşii? Ar trebui să eliminăm crucifixele uriaşe de pe vârfurile munţilor care străjuiesc oraşele şi văile? Îi va fi interzis Reginei Angliei, astfel cum s-a menţionat deja, să fie conducătorul Bisericii Anglicane?
Totuşi, cazul invită la o reflecţie foarte importantă dintr-un punct de vedere civil şi politic: sunt drepturile omului pur şi simplu drepturile indivizilor, ca părţi izolate într-un mediu social, sau este dreptul de a exprima o formă specifică de pietate şi un drept al popoarelor? Tradiţia, istoria, inteligenţa şi arta nu contează cu nimic când, timp de milenii, au caracterizat identitatea unui popor?
Mai mult, întrebarea vizează în mod corect relaţia dintre subsidiaritate şi drepturile omului şi observ că acestea din urmă, în afară de anumite principii fundamentale care trebuie considerate universale şi irefutabile, pot fi interpretate în diverse moduri, iar drepturile omului pot fi în contradicţie unele cu altele. De ce ar trebui să i se nege un drept statului, prin intermediul legislaţiei sale, de a rezolva aceste conflicte şi a interpreta şi a pune în aplicare drepturile omului conform opiniilor etice ale cetăţenilor săi? Prin urmare, problema depăşeşte problema crucifixelor.
În alte ocazii, Curtea Europeană a recunoscut, în ceea ce priveşte dreptul la viaţă, competenţa exclusivă a statelor de a decide asupra celor mai controversate chestiuni, cum ar fi reglementarea avorturilor şi a eutanasierii. Acum, Tratatul de la Lisabona impune aderarea la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi în consecinţă, în calitate de Uniune Europeană, respectarea deciziilor Curţii Europene a Drepturilor Omului.
Prin urmare, ar trebui să ne gândim la direcţia nouă şi diferită pe care o adoptă în prezent Curtea. Ar fi o problemă gravă dacă o competenţă supranaţională, în special dacă este exercitată de un număr limitat de persoane şi nu ca expresie a voinţei poporului, ar deveni opresivă şi înjositoare, insensibilă la sentimentele şi emoţiile oamenilor şi, prin urmare, opusă în fond libertăţii. De aceea sper că rezoluţia prezentată de Partidul Popular European (Creştin-Democrat) va fi adoptată cu voturile unui număr mare de deputaţi.
Miroslav Mikolášik
(SK) Istoria Europei, statele sale individuale şi, prin urmare, şi UE sunt, indiferent dacă vă place sau nu, legate strâns de moştenirea creştină. În consecinţă, chiar şi constituţiile multor state conţin referinţe la tradiţiile creştine. Chiar şi Tratatul privind Uniunea Europeană se inspiră, în preambulul său, inter alia, din patrimoniul religios al Europei, din care s-au dezvoltat valori universale.
Astăzi, drepturile fundamentale din UE sunt garantate în Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene şi în Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale dar, mai presus de toate, acestea derivă din tradiţiile constituţionale comune statelor membre, care s-au dezvoltat de-a lungul secolelor. Prin urmare, cred că UE trebuie să respecte pe deplin istoria, cultura şi tradiţiile naţionale şi să refuze cu fermitate să penalizeze statele membre care îşi apără dreptul la propriul caracter şi propria înfăţişare, inclusiv patrimoniul creştin şi simbolurile creştine. În concluzie, aş dori să adaug pur şi simplu că nici Carta, nici Convenţia europeană nu sporesc competenţele Uniunii.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra
(ES) Dnă preşedintă, aş dori să încep prin rugămintea de a împrumuta câteva cuvinte pe care o să le adresez ca proprii. Crucifixul nu este un semn al impunerii. Este un simbol care reprezintă valori pozitive, care fac parte din istoria noastră, din cultura noastră şi dintr-o societate care datează de acum mai mult de 2000 de ani. Nu putem pretinde că protejăm drepturile fundamentale negând chiar valorile care le-au creat.
Democraţia lucrează prin libertate şi respect, facilitând exercitarea drepturilor, nu prin impunere sau limitare. Da, desigur, principiul subsidiarităţii trebuie respectat şi recunoscut de către toate instituţiile, organizaţiile şi curţile europene, în special libertatea, fie că este vorba de libertatea de opinie sau libertatea credinţei.
Autoritatea statelor membre de a expune simboluri religioase în locuri publice drept simboluri care reprezintă tradiţiile şi identitatea cetăţenilor lor nu ar trebui să fie şi nici nu poate să fie încălcată. Libertatea reprezintă un element esenţial al societăţii noastre şi pilonul de bază în jurul căruia este construit spaţiul unic de libertate, securitate şi justiţiei. Dacă ar fi să fie limitate sau cenzurate, chiar fundamentele Uniunii Europene s-ar prăbuşi.
Georgios Papanikolaou
(EL) Dnă preşedintă, şi eu consider că Curtea greşeşte când consideră că a avea un crucifix în sălile de clasă este echivalent cu lipsa de respect pentru religia altor persoane. Problema pe care o dezbatem astăzi este o problemă mai degrabă socială decât juridică. Fireşte, trebuie să ne supunem principiului subsidiarităţii. Prezenţa simbolurilor religioase nu este un semn de discriminare sau de constrângere religioasă. Este rezultatul tradiţiei şi istoriei fiecărei ţări şi deseori a constituţiei sale, astfel cum este cazul ţării mele, Grecia.
În Grecia, avem în sălile de clasă icoane religioase, nu pentru a impune o anumită religie elevilor, ci datorită faptului că fac parte din tradiţia noastră şi sunt direct legate de valorile şi structurile societăţii noastre, direct legate de patru secole de persecuţie şi opresiune religioasă din partea Imperiului otoman.
Anna Záborská
(SK) Aş dori să răspund pe scurt la trei puncte. În această seară, la închiderea anului şi în ajun de Crăciun, înaintea miezului nopţii într-o zi de marţi, la aproape şaizeci de ani de la fondarea Uniunii Europene, încă discutăm unul dintre pilonii integrării europene. Discutăm principiul subsidiarităţii.
În al doilea rând, întrebarea dlui Borghezio se referă la decizia Curţii Europene de la Strasbourg şi anume că prezenţa crucilor în şcolile italiene reprezintă o încălcare a Convenţiei europene pentru apărarea drepturilor omului. Această decizie a provocat temeri în multe state. Parlamentul slovac a adoptat săptămâna trecută o rezoluţie în care declara că această decizie este în conflict cu patrimoniul cultural şi cu istoria creştină a Europei.
Şi în cele din urmă, nu m-am simţit pe deplin în largul meu în timpul lecturii proiectului de rezoluţie comună asupra căruia vom vota joi. Sunt dezamăgită că ne lipseşte curajul de a include într-o rezoluţie care vorbeşte despre subsidiaritate acele puncte din Tratatul de la Lisabona care sunt direct legate de programul care a fost adoptat.
Magdi Cristiano Allam
(IT) Dnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, dacă considerăm că aici nu se află aproape nimeni acum să vorbească despre problema crucifixelor, datorită faptului că pentru a discuta despre crucifixe trebuie să invocăm aspectul subsidiarităţii, singura concluzie logică este că ne găsim într-o Europă căreia îi este ruşine de adevărul istoric al propriilor sale rădăcini iudeo-creştine şi de adevărul istoric al creştinismului care, aşa cum a spus Goethe, este limba comună a Europei.
În cadrul Parlamentului European există 23 de limbi oficiale, ceea ce demonstrează că nimic nu unifică Europa mai mult decât creştinismul. Aş dori să-i adresez dlui Barrot o întrebare: de ce, după un referendum al cetăţenilor din Elveţia care au spus "nu” minaretelor, Comisia Europeană, Uniunea Europeană, Organizaţia Naţiunilor Unite, Liga Arabă şi Organizaţia Conferinţei Islamice s-au aliat toate pentru a condamna rezultatul acelui referendum - chiar dacă Elveţia nu este membră a Uniunii Europene - dar totuşi astăzi, vorbiţi despre o poziţie neutră referitor la o întrebare care ne vizează rădăcinile, identitatea şi sufletul?
Csaba Sógor
(HU) În calitate de cleric protestant, ale cărui tradiţii sunt legate de steaua în opt colţuri şi nu cruce drept cel mai important simbol, permiteţi-mi să aduc o contribuţie scurtă la această dezbatere. De fapt, provin dintr-o circumscripţie electorală în care 99 % din electorat este reprezentat de catolici. Cei patru copii ai mei merg la şcoală alături de copiii catolici. Crucea nu ne deranjează. Aş dori să fac o distincţie aici - dacă mi se permite, referitor la un punct tehnic - între crucifix şi cruce. Trebuie să fim conştienţi că, chiar dacă nu mă deranjează personal, există oameni pe care îi deranjează crucea sau crucifixul deoarece acestea le aduc aminte de inchiziţie.
Consider că este valabil în acele ţări în care practica s-a dezvoltat datorită tradiţiei catolice de a avea în şcoli o cruce, în special în şcolile religioase. Cu toate acestea, Parlamentul nu ar trebui să discute aceste chestiuni, ci mai degrabă sărăcia, criza economică sau modul în care Europa de Est ne va ajunge din urmă. Dezbaterea pe care o purtăm este o dezbatere neproductivă. Trebuie să cercetăm pentru a vedea cine a protestat în acea şcoală italiană şi de ce. Ar fi trebuit să fi examinat acest caz unic mai degrabă decât să discutăm aici o problemă care aparţine deja de trecut.
Doresc, fireşte, să subliniez încă o dată faptul că nu am nimic împotriva crucii întrucât eu trăiesc zilnic privind crucea, fapt care nu mă deranjează. Trebuie să creăm condiţiile adecvate de trai în Italia sau în România astfel încât să nu devină un subiect de dezbatere.
Diane Dodds
Dnă preşedintă, în ultimii ani, am fost martori la campania continuă de suprimare a libertăţii de exprimare religioasă. Asistentele creştine au fost mustrate pentru a se fi oferit să se roage cu pacienţii şi, chiar astăzi, Lillian Ladele, o grefieră creştină căreia i s-a spus că dacă nu încheie parteneriate civile se va confrunta cu concedierea, a pierdut cazul bazat pe discriminare religioasă pe care l-a prezentat în faţa Curţii de Apel din Regatul Unit.
Legislaţia privind egalitatea nu a reuşit să-i protejeze pe creştini, ba din contră. Acum două săptămâni s-a votat în Camera Comunelor un amendament la Legea privind egalitatea pentru a proteja libertatea religioasă a bisericilor, în mijlocul acuzaţiilor de interferenţă din partea Comisiei UE. Comisia, în avizul ei motivat, a susţinut că Regatul Unit trebuie să limiteze protejarea libertăţii religioase în cadrul legislaţiei sale privind ocuparea forţei de muncă. Eu spun: să-i fie ruşine Comisiei. Trebuie să existe o recunoaştere a faptului că oamenii cred şi au dreptul de a-şi exprima acea credinţă. Creştinii trebuie să fie protejaţi şi nu pedepsiţi, de lege.
Jacques Barrot
Dnă preşedintă, ţara cu care sunt cel mai familiarizat a fost martora unor confruntări dure privind aceste subiecte şi aş dori foarte simplu, dar la un nivel personal, să-mi exprim dorinţa ca politica Parlamentului European să rămână una de toleranţă şi de respect reciproc.
Există, într-adevăr, familii care doresc să urmeze o tradiţie creştină. Există familii care pun sub semnul întrebării acea tradiţie. Această diversitate religioasă şi culturală este cea care ne defineşte, cea care defineşte Europa. Cred că trebuie să rămânem foarte prudenţi atunci când ne confruntăm cu o problemă ca aceasta. Îmi iau libertatea de a spune acest lucru simplu deoarece şi eu am suferit, în ţara care îmi este cea mai familiară, din cauza extremelor de ambele părţi.
Acestea fiind spuse, eu sunt avocat şi sincer, nu văd cum această dezbatere se poate ţine aici, când ar fi trebuit să fie ţinută în cadrul Adunării Parlamentare a Consiliului Europei şi în parlamentele noastre naţionale. Acolo cred eu că ar trebui să aibă loc această dezbatere. Mai mult, suntem obligaţi - eu sunt obligat, în numele Comisiei - să spun că Comisia este cu siguranţă dedicată respectării principiului libertăţii religioase şi că ar fi obligată în mod evident să reacţioneze împotriva oricărei forme de discriminare împotriva persoanelor care aparţin unei anumite religii.
Acestea fiind spuse, Comisia nu poate acţiona în afara cadrului legal prevăzut de tratate. Mai mult, aceasta nu poate interveni în calitate de gardian al tratatelor în legătură cu probleme care vizează un stat membru când acele probleme nu se referă la legislaţia comunitară. Sunt obligat să spun acest lucru, foarte simplu. Comisia poate doar observa diversele poziţii care au fost exprimate în această Cameră, dar nu îşi poate exprima opinia cu privire la o problemă care nu intră sub incidenţa legislaţiei comunitare. Încă o dată, aceste probleme intră sub incidenţa sistemului legislativ intern al statelor membre. Aceasta este tot ceea ce pot să spun, în calitate de avocat.
Cu toate acestea, cred că această dezbatere este utilă şi că a fost interesantă, fireşte, chiar dacă i-aş încuraja pur şi simplu pe cei care au luat parte la această dezbatere să-şi păstreze un simţ necesar al proporţiei şi să permită în schimb Consiliului Europei şi Adunării Parlamentare a Consiliului Europei să dezbată în mod util interpretările care s-ar putea da unei Declaraţii europene a drepturilor omului. Sincer, cu toate acestea, în calitate de gardieni ai tratatelor, nu putem interveni într-o dezbatere care vizează în principal Consiliul Europei şi Curtea Europeană a Drepturilor Omului.
Îmi cer scuze pentru că nu vă pot oferi un răspuns mai bun în această seară, dar sunt obligat, cu toată onestitatea şi în conformitate cu legislaţia, să răspund astfel. Cred sincer că vorbim despre probleme care sunt gestionate astăzi în Uniunea Europeană în cadrul sistemului legislativ intern al fiecărui stat membru.
Preşedinta
Am primit şase propuneri de rezoluţie depuse în conformitate cu articolul 115 alineatul (5) din Regulamentul de procedură.
Dezbaterea a fost închisă.
Votul va avea loc joi, 17 decembrie 2009.
Declaraţii scrise (articolul 149 din Regulamentul de procedură)
Herbert Dorfmann  
în scris. - (DE) Hotărârea Curţii Europene a Drepturilor Omului este expresia unei concepţii laice agresive şi oferă autoritate celor care doresc ca religia să dispară din domeniul public. Procedând astfel aceştia trec cu vederea peste faptul că continentul nostru nu poate exista fără creştinism. Creştinismul a definit Europa, poporul, cultura şi arta sa, precum şi modul său de gândire până într-atât încât continentul şi-ar pierde identitatea dacă toate urmele creştinismului ar fi îndepărtate. Cu siguranţă nu este vorba despre a pune sub semnul întrebării libertatea religioasă. Separarea bisericii de stat este un avantaj suprem al democraţiei noastre şi aş dori să ne asigurăm că ambele îşi îndeplinesc sarcinile cu respect reciproc. Cu toate acestea, acest respect este exact miza. Biserica creştină nu trebuie să ceară tuturor să subscrie la credinţa sa, dar are dreptul să ceară să fie respectată de toţi.
Martin Kastler  
Dnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, ce înseamnă de fapt libertatea religioasă? Răspunsul este destul de simplu. Este libertatea de a practica religia. Libertatea religioasă nu înseamnă eliberarea de religie, ci libertatea de a avea o religie. Libertatea religioasă nu creează o societate fără religie, ci mai degrabă le oferă oamenilor dreptul de a-şi practica religia în mod deschis în societate. Un crucifix într-o sală de clasă nu forţează pe nimeni să creadă sau să nu creadă. Prin urmare, acesta nu încalcă libertatea religioasă. Nici nu am auzit vreodată de un drept care să permită cuiva să nu se confrunte cu simboluri religioase. Dacă acesta ar fi cazul, de fapt, ar trebui să interzicem imediat toate crucile pe de pietrele funerare şi toate clopotniţele bisericilor. Hotărârea Curţii Europene a Drepturilor Omului privind crucifixul este, prin urmare, nu doar un atac la adresa principiului subsidiarităţii, ci şi o încălcare a însuşi dreptului la libertate religioasă. Noi, Parlamentul European, nu putem şi nu trebuie să acceptăm această hotărâre. Curtea Europeană a Drepturilor Omului ar trebui să facă dreptate şi nu să devină o marionetă pentru interesele ideologice şi anti-creştine. În caz contrar, va trebui să luăm serios în considerare dacă această Curte are vreun scop până la urmă.
Joanna Katarzyna Skrzydlewska  
Din punctul meu de vedere, hotărârea Curţii nu are nimic de-a face cu protejarea libertăţii religiei. Prezenţa unei cruci într-o sală de clasă nu exercită presiune, ea însăşi, asupra perspectivei unei persoane şi nu încalcă dreptul părinţilor de a-şi creşte copiii în conformitate cu propriile lor convingeri, la fel cum şi acel drept nu este încălcat de hainele care atestă practicarea unei anumite religii. Înţelegerea şi deschiderea reciprocă către ceilalţi reprezintă fundamentul unei Europe comune, unite, alături de respectul pentru diferenţele culturale dintre ţări şi rădăcinile şi tradiţiile naţiunilor care formează Uniunea Europeană. Nu este un secret faptul că sursele identităţii noastre europene derivă direct din tradiţia creştină. Prin urmare, pentru o majoritate netă de europeni, o cruce este un simbol religios şi, în acelaşi timp, un simbol care reprezintă valorile acestora. Nu îmi imaginez că dialogul reciproc pe care-l purtăm între noi în fiecare zi ar trebui deposedat de valorile pe care le avem. Nu-mi imaginez nici faptul că, în numele libertăţii religioase, ar trebui să fim obligaţi să negăm ceea ce este, pentru noi, un simbol important şi sacru, indiferent dacă este o cruce, o stea a lui David sau o semilună. La fel cum nimeni nu are dreptul de a forţa pe cineva să adere la o anumită religie sau sistem de valori, aşa nimeni nu are dreptul să oblige pe cineva, în numele libertăţii, să îndepărteze simboluri care sunt importante pentru întreaga umanitate. Prin hotărârea sa, Curtea Drepturilor Omului nu menţine, de fapt, libertatea religioasă, ci îi discriminează pe toţi cei în a căror viaţă simbolurile credinţei au o semnificaţie importantă.
