Genoptagelse af sessionen
Formanden
 Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 19. april 1996, for genoptaget.

Mindeord
Formanden
Kære kolleger, det gør mig ondt at måtte meddele Dem, at hr. Robert Hersant er afgået ved døden den 21. april 1996. Hr. Hersant var formand for bestyrelsen i pressekoncernen Robert Hersant. Fra 1956 til 1978 var han medlem af den franske nationalforsamling. Ved de direkte valg i juni 1984, 1989 og 1994 blev hr. Hersant valgt ind i Europa-Parlamentet, og i Europa-Parlamentet var han medlem af Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Han var medlem af Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse. Vor deltagelse gælder hans familie, hans gruppe og alle hans venner. Jeg vil nu anmode Dem om stående at iagttage et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog et minuts stilhed)

McNally
Hr. formand, jeg vil gerne sige noget til forretningsordenen i henhold til artikel 102, stk. 2. I går var der, som ved så mange tidligere lejligheder, ingen tolkning til eller fra finsk og svensk i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi til trods for, at et medlem fra Finland forelagde en betænkning og måtte tage stilling til særdeles detaljerede ændringsforslag.
Som engelsktalende fordømmer jeg denne uhøflighed over for andre medlemmer af Parlamentet. Det er yderst diskriminerende, at de tvinges til at forelægge deres synspunkter på et fremmedsprog. Jeg opfordrer Dem, hr. formand, til at sikre, at medlemmer, når de i fremtiden skal forelægge en betænkning, får mulighed for at gøre det på deres eget sprog, selv om dette indebærer, at man tager tolke fra andre udvalg i den pågældende periode. Udvalget ser på dette med den største bekymring. Alle her i Parlamentet har ret til at tale deres modersmål, hvad enten dette sprog tales af mange eller få.

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne sige noget om højtideligholdelsen af en vigtig dag i morgen, Schuman-dagen, Europa-dagen eller dagen for fred i Europa. I hele Europa vil den blive fejret ved at man hejser det europæiske flag, undtagen i Skotland, hvor ministeren for Skotland, et medlem af den britiske regering, har forbudt, at man hejser det europæiske flag over britiske regeringsbygninger, og har forsøgt at forhindre uddeling af materiale om Europa-dagen til skolerne. Parlamentet bør vide dette, og hvis man spørger, hvorfor det sker, så skyldes det krisen for oksekød. Han forsøger at gøre Europa til syndebuk for sin egen utilstrækkelighed som repræsentant for den skotske oksekødssektor. Men det glæder mig at kunne sige til Parlamentet, at de lokale myndigheder i hele Skotland vil hejse flaget til trods for forbuddet.

Miller
Hr. formand, i forlængelse af hr. Macartneys kommentarer vil jeg gerne meddele, at hr. Forsyth samtidig med, han nægter at hejse det europæiske flag over offentlige bygninger i Skotland, har en gruppe af embedsmænd fra Ministeriet for Skotland på besøg her i Parlamentet for at lære mere om Den Europæiske Union og hvordan Parlamentet virker. Jeg formoder, at han har sendt disse embedsmænd herover for at vise flaget.

Formanden
Kære kolleger, lad os nu indstille den debat. Jeg kan forsikre Dem, at udtalelsen fra den britiske regerings minister for skotske spørgsmål ikke gør noget indtryk på Den Europæiske Union.

Florio
Hr. formand, jeg har et indlæg til forretningsordenen på grundlag af forretningsordenens artikel 28, stk. 2, : i november 1995 indgav jeg et spørgsmål i henhold til forretningsordenens artikel 28, stk. 2, om EuropaParlamentets ejendomspolitik i Bruxelles, idet jeg specielt spurgte, om formandskabet havde indbragt spørgsmålet om Europa-Parlamentets ejendomspolitik for retten i Bruxelles.
Svaret blev afgivet fire måneder senere - dvs. med en betragtelig overskridelse af svarfristen, som er på tredive dage - uden at svaret indeholdt noget som helst om dette punkt; der var blot slået to spørgsmål sammen, som allerede var blevet besvaret tidligere, og det specifikke punkt, jeg havde anmodet om svar på, forblev ubesvaret.
Efter min opfattelse er der tale om en - omend muligvis uforsætlig - overtrædelse af forretningsordenen. Til Deres oplysning er der tale om spørgsmål nr. 14975 af 10. november 1995. Hr. formand, jeg vil bede Dem foretage det fornødne med henblik på at opklare, hvordan det kan være, at specielt spørgsmålene vedrørende Europa-Parlamentets ejendomspolitik i Bruxelles, som har fremkaldt og fortsætter med fremkalde megen mistro i denne forsamling, forbliver ubesvaret.

Formanden
Hr. Florio, jeg skal undersøge sagen.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, kære kolleger, i morgen for 46 år siden, den 9. maj 1950, afgav Robert Schuman, der dengang var Frankrigs udenrigsminister, en historisk erklæring. På grundlag af denne erklæring grundlagdes De Europæiske Fællesskaber, som har videreudviklet sig til Den Europæiske Union, vi har i dag. Det er mig derfor en særlig glæde, at jeg her i dag kan byde de ti prismodtagere i »Robert Schuman-prisopgaven«, der er indstiftet af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, hjertelig velkommen i den officielle loge.
Hver enkelt af Dem har skrevet en glimrende stil om emnet Europa, således som jeg kender det i dag - det Europa, jeg gerne vil leve i i morgen. Jeg gratulerer Dem hjerteligt med Deres udmærkede præstation og håber, at De vil få en interessant og mindeværdig dag i Europa-Parlamentet!
(Bifald)
Aktuelle politiske spørgsmål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om uopsættelige politiske spørgsmål. Jeg giver ordet til hr. Fischler, medlem af Kommissionen.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne sige tak for muligheden for at redegøre for den videre udvikling i BSE-krisen, som vedrører os alle. Jeg vil indskrænke min redegørelse til de ting, der er sket siden min sidste meddelelse til Europa-Parlamentet.
I den forbindelse vil jeg navnlig gå ind på de konklusioner, som Rådet af landbrugsministre drog den 29. og 30. april. I første omgang har Rådet for nylig bekræftet, at det forbud, der gælder for Det Forenede Kongerige, mod eksport til Den Europæiske Unions øvrige stater og til tredjelande er en overgangsforanstaltning og at den gradvise ophævelse af det afhænger af gennemførelsen af de foranstaltninger, der er blevet indført i Storbritannien til bekæmpelse af BSE eller skal indføres, når jeg tænker på det såkaldte supplerende slagteprogram.
For det andet har Kommissionen med deltagelse af medlemsstaterne aflagt et kontrolbesøg i Storbritannien fra den 22. til den 24. april 1996. I beretningen om dette kontrolbesøg står der, at de foranstaltninger, der er truffet i Storbritannien, principielt kan godkendes, men samtidig henledes opmærksomheden på, at forskellige foranstaltninger endnu ikke er gennemført i tilstrækkeligt omfang og at der navnlig er mangler ved identifikationen af dyrene.
For det tredje har Storbritannien fremlagt et supplerende selektivt slagteprogram. Dette program blev på rådssamlingen undersøgt på det tekniske plan, og Kommissionen, der allerede på forhånd var blevet gjort bekendt med indholdet af dette forslag, konstaterede, at der ikke ses noget principielt alternativ til dette program, men at der naturligvis stadig mangler en drøftelse af eventuelle tekniske suppleringer af dette program i den permanente veterinærkomité. Disse drøftelser finder sted netop i dag i den permanente veterinærkomité. Det drejer sig her først og fremmest om, at man også skal kunne inddrage de besætninger, hvor der er forekommet mange tilfælde af BSE, i dette selektive slagteprogram.
Endvidere drøftede man det af Portugal fremlagte slagteprogram og tog det til efterretning, og der blev givet besked om, at dette program bør drøftes yderligere og også godkendes i den permanente veterinærkomité. Endelig drejede en stor del af drøftelsen sig om, at vi bør overveje den hidtidige procedure for videnskabelig rådgivning af Kommissionen. Kommissionen har erklæret sig rede til at fremsætte et forslag også herom. Det drejer sig om, at der skal nedsættes et videnskabeligt udvalg, som skal have et multifagligt udgangspunkt og som for fremtiden altid skal indkaldes i forbindelse med så komplekse emner, som BSE nu en gang er.
Endelig har Rådet konstateret, at de allerede vedtagne foranstaltninger sammen med det selektive slagteprogram, der skal vedtages, opfylder tilstrækkelig mange betingelser til, at en gradvis ophævelse af eksportforbudet kan indledes. Til det formål skal foranstaltningerne imidlertid ikke kun eksistere som program, de skal også være gennemført, og det selektive slagteprogram skal også være indledt. Det første af disse skridt skal - selv om et forslag i den retning ikke specifikt nævnes i Rådets konklusioner - gøres i forbindelse med forbudet mod eksport af gelatine, talg og tyresæd. Kommissionen har drøftet dette spørgsmål i formiddags sammen med et forslag om, hvilke betingelser der skal stilles for produktion af gelatine og talg i Storbritannien hhv. hvilke betingelser der skal være opfyldt, for at man kan sige, at denne produktion er sikker, og for at eksportforbudet kan hæves.
Kommissionen vedtog disse betingelser i formiddags, og jeg har påtaget mig at overdrage den næste permanente veterinærkomité et kommissionsforslag, som så skal drøftes dér. Dette forslag fastsætter hovedsagelig en definition af en sikker produktionsmetode; ud over denne produktionsmetode skal der være pligt til at mærke, og så ophæves eksportforbudet for disse produkter.
Nu har Rådet derudover krævet, at vi i hele Europa, dvs. i hele Den Europæiske Union, skal bestræbe os på at forbedre ordningen med identifikation af dyr, ikke kun af okser. Endvidere skal vi navnlig sørge for, at ikke kun de dyr registreres, som altid står i den samme stald, men at også dyrenes bevægelser, dvs. handelen, registreres. Kommissionen kan i den forbindelse konstatere, at der principielt er pligt til at mærke dyr, men at det også ud fra Kommissionens synsvinkel forekommer fornuftigt, at der udarbejdes et program, som inddrager de aspekter, jeg netop har nævnt.
Endvidere forventer Rådet, at Kommissionen også overvejer, hvorledes man bedre kan mærke kødet, og det gælder navnlig kødets oprindelse, samt hvorledes man så vidt muligt kan sikre, at der fra den stald, hvor dyret har stået, til disken, hvor forbrugeren køber sit kød, er en ubrudt kæde, som gør det muligt at følge det kød, man køber, så at sige helt tilbage til stalden.
Da der her er tale om et meget kompleks spørgsmål, hvor ikke kun spørgsmålene om mærkning, men tillige spørgsmålene om det indre marked og mange andre spørgsmål spiller en rolle, har jeg foreslået - og det er blevet accepteret af Rådet - at det stående rådgivende udvalg i første omgang skal beskæftige sig med dette emne, fordi producenter, forbrugerrepræsentanter og repræsentanter for kødindustrien i dette udvalg sammen kan fremlægge et forslag.
Endelig har Rådet også beskæftiget sig med det spørgsmål, hvorledes man inden for rammerne af de eksisterende finansielle retningslinjer kan yde ekstra støtte til eller mildne den opståede skade for de landmænd, der har lidt store tab på grund af prisfaldet og navnlig på grund af de svigtende markeder. I den sammenhæng har jeg forpligtet mig til at fremsætte et forslag på den næste rådssamling.
Samtidig med, at vi gør alt muligt for at klare BSE-krisen, skal det jo også stå os klart, at det nok vil vare endnu nogen tid, og det skal endvidere stå klart, at det ikke er nok, når vi har klaret krisen, blot at gå over til dagsordenen; vi bliver tværtimod nødt til også på mellemlang og lang sigt at omorganisere og revidere vor okseproduktionspolitik i overensstemmelse med de erfaringer, vi her så tungt har måttet gøre. I den sammenhæng vil det netop også være meget vigtigt, at vi først og fremmest tager tilbørligt hensyn til de forventninger, som forbrugeren for fremtiden har til det kød, han vil købe.
Mine damer og herrer, BSE-krisen har både gjort forbrugerne meget usikre og i praksis ført til en tragedie for producenterne i hele Europa. Kommissionen vil fortsat gøre, hvad der står i dens magt, for at bane vejen for en hurtig løsning af dette problem, selv om den godt ved, at BSE-problemet både ud fra en videnskabelig, en økonomisk og en politisk synsvinkel er det mest komplekse problem, der hidtil har eksisteret inden for levnedsmiddelsektoren.
Vi har ikke noget alternativ, vi bliver nødt til at løse dette problem solidarisk. Vi har brug for Storbritanniens solidaritet for at sikre, at de foranstaltninger, der er vedtaget, eller de, der skal vedtages, prioriteres meget højt og gennemføres derefter. Det betyder, at en gradvis ophævelse af eksportforbudet er snævert forbundet med de bestræbelser, Storbritannien gør sig, og måden, de føres ud i livet på. Vi har imidlertid i lige så høj grad brug for alle øvrige medlemsstaters solidaritet til at forstå de vanskeligheder, der nu en gang er i Storbritannien, og solidarisk være med til at løse dette problem.
Solidaritet i Den Europæiske Union betyder at tage initiativer, træffe de nødvendige afgørelser og finansiere en betydelig del af de dermed forbundne udgifter med henblik på at løse BSE-problemet i Storbritannien og tillige mildne krisen for kødproducenterne i de øvrige medlemsstater. På mellemlang sigt skal BSE-problemet være anledningen til at træffe de nødvendige foranstaltninger, så at europæisk kød kan markedsføres optimalt og problemer af denne art for fremtiden bedre kan overvindes.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, kære kolleger, det er mig en særlig glæde at byde formanden for det polske senat, Adam Struzik, og hans kolleger velkommen i den officielle loge. Hjertelig velkommen!

Aktuelle politiske spørgsmål (fortsættelse)
Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, mange tak, fordi De kiggede i denne retning. Hr. kommissær, De talte igen om solidaritet, og jeg er enig med Dem. Men det, De har forlangt af den britiske regering i denne appel om solidaritet, er til dato ikke blevet gjort. Ved De, om besætninger, hvori der er syge dyr, virkelig er blevet udryddet? Kan De kontrollere, hvorledes det annoncerede program, der skal tjene som supplement, fungerer eller ved De, hvorledes det skal fungere, om det overhovedet allerede er startet?
Jeg ser jo, at De begynder at ophæve embargoen for det måske mest ufarlige stof, gelatine, men også her er der risici. Er De ikke enig med mig i, at dette er et signal til offentligheden om, at der virkelig er sket noget? Jeg hævder, at der i England siden indførelsen af denne embargo rent faktisk overhovedet ikke er taget skridt af nogen art. Nu sendes der via disse foranstaltninger, der nu er annonceret, og via denne gradvise ophævelse et signal om, at der alligevel er blevet gjort noget. På den måde kan tilliden ikke genoprettes! Jeg kan godt se, at Kommissionen befinder sig i en vanskelig situation, men jeg spørger Dem, om ikke noget mere hårdhed ville være mere rimeligt her til beskyttelse af forbrugerne og som tegn på solidaritet med dem.

Fischler
Hr. Graefe zu Baringdorf, jeg vil gerne gå ind på det spørgsmål. For det første nævnte jeg allerede i min redegørelse, at Kommissionen har aflagt et kontrolbesøg i Storbritannien. Også medlemsstaterne havde lejlighed til at deltage i dette kontrolbesøg. Ikke kun i England, men i alle Storbritanniens regioner blev besætninger kontrolleret, og man kunne danne sig et billede af, hvor langt gennemførelsen af de forskellige foranstaltninger var nået.
Det er ikke rigtigt, at der til dato ikke er blevet gjort noget i England, England gør sig tværtimod relevante bestræbelser, selv om der i meddelelsen også står, at de bestræbelser, der indtil nu er gennemført, ikke i alle tilfælde er tilstrækkelige. Det vil altså sige, at foranstaltningerne skal øges yderligere. Jeg vil gerne minde om, at vi jo taler om en pakke af foranstaltninger, nemlig på den ene side om et program, som forhindrer, at dyr, der er mere end tredive måneder gamle, anvendes til konsum eller indgår i dyrefoder, og på den anden side om et program, som sikrer, at bestemte typer af væv, som hos yngre dyre kunne udgøre en højere risiko, på sikker vis skilles fra de slagtede dyrekroppe og at kødet præpareres tilsvarende omhyggeligt, inden det kommer på markedet.
Den tredje ting, det drejer sig om, er nok spørgsmålet om mærkning og spørgsmålet om den industri, der forarbejder dyrekroppe, og dens sikre metoder. Hvad nu gelatine og talg angår, kan man ikke uden videre se på det, som om det var kød. Her er der de klare henstillinger fra verdenssundhedsorganisationen og fra den videnskabelige veterinærkomité. Vi bevæger os udelukkende på dette videnskabelige grundlag, og det centrale udsagn lyder, at man først og fremmest skal bekymre sig om metodernes sikkerhed. Jeg har også allerede sagt, at det sættes i forbindelse med de betingelser, som i Storbritannien skal være opfyldt, for at disse produkter kan komme på markedet.
Hvad tyresæd angår, har alle videnskabsmænd fastslået, at der her ingen særlige betænkeligheder er, og hvad fostre angår, har Det Videnskabelige Udvalg forbeholdt sig, at der gennemføres yderligere undersøgelser. Derfor er fostrene heller ikke med i den beslutning, som Kommissionen har truffet i dag.

Martinez
Hr. kommissær Fischler, De ved lige så godt som jeg, at ungkvæg under tredive måneder på nuværende tidspunkt er smittet, og at tilfælde af BSE viser sig, inden der er gået tredive måneder, dvs. hos det kvæg, der normalt ikke skulle have spist smittet mel. Med andre ord, fortsætter dette mel til trods for forbudet med at være i omløb, fordi De godkender det til kyllinger såvel som til svin, og fordi fristelsen til at bruge det til kvæg nødvendigvis opstår. Man kan altså stadig, hr. Fischler, finde dette mel.
Jeg er ihærdig og vil stille Dem det samme spørgsmål, som jeg i sidste uge stillede til Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter; traktaten om Den Europæiske Unions artikel 129 og 129 A forpligter Dem til at sikre et højt informationsniveau. Find først ud af hvilke britiske selskaber, der i firserne fremstillede dette mel, hr. kommissær, og giv os navnene på dem. Undersøg for det andet de multinationale selskaber, der i slutningen af firserne skilte sig af med deres afdeling for »animalske fødevarer« - Unigate, Unilever, etc. Giv mig for det tredje listen over de franske selskaber, der i det vestlige Frankrig har importeret dette smittede mel. Jeg ved, at De vil svare mig, at De ikke har denne liste. Lad Deres afdelinger udarbejde den.

Fischler
Hr. Martinez, jeg må gøre Dem opmærksom på, at Deres påstand ikke er rigtig, når De hævder, at foderet fortsat cirkulerer i Storbritannien, fordi det stadig må bruges til svin og andre husdyr. Det er ikke tilfældet. Det britiske forbud fastsætter, at sådanne former for fodermel eller foder af den art ikke mere må bruges, altså heller ikke til svin eller andre dyr.
Hvad Deres lister angår: Bortset fra, at industrien ikke hører ind under mit ansvarsområde, tror jeg, at De skal gøre Dem klart, at der ikke er megen mening i at gennemføre sådanne undersøgelser. Lige nu drejer det sig nemlig om at sørge for, at de fabrikker, som for fremtiden fremstiller sådanne produkter, gør det på en sikker måde. Men skal vi være fair, og det skal vi, er der en ting, der skal frem: Det er ganske vist rigtigt, at metoderne blev ændret i Storbritannien i midten af 80'erne, idet der blev givet tilladelse til lavere temperaturer og formindsket tryk, men på dét tidspunkt vidste videnskaben endnu intet sikkert om prionernes resistens. Prionforskningen var ikke så langt fremme dengang.

Thomas
Jeg vil gerne takke hr. Fischler, fordi han igen er mødt op her og har givet os en ajourført udtalelse. Jeg glæder mig også over, at han vil forelægge en finansiel pakkeløsning ved et kommende møde. Men det bekymrede mig lidt at høre ham sige, at den skal begrænses til landbrugere. Som han så rigtigt har påpeget, er hele landbrugssektoren inden for Det Forenede Kongerige økonomisk ramt af den krise, der skyldes den britiske regerings manglende handlinger på dette område. Jeg vil anmode om, at han, når han forbereder sin finansielle pakke, vil tage sig af hele oksekødssektoren fra landbrugerne via vognmændene til forarbejderne og til slagterierne og i særdeleshed de arbejdstagere i hele industrien, som har mistet deres arbejde på grund af den britiske regerings manglende evner og inkompetence.

Fischler
Hr. Thomas, først vil jeg gerne fastholde, at det for de kortsigtede foranstaltningers vedkommende først og fremmest gælder om netop at mildne de skader, der direkte er sket for producenterne. Derudover agter Kommissionen under alle omstændigheder at støtte disse omstillingsprocesser inden for rammerne af de strukturbevillinger, der står til rådighed, også dér, hvor omstillinger af metoderne er nødvendige i industrien. Derudover vil det på mellemlang sigt være nødvendigt at drøfte spørgsmålet om promotion -aktiviteter for oksekød, men i Kommissionen er vi overbevist om, at det for øjeblikket ikke er særlig fornuftigt. Vi skal nu som det første se til, at det lykkes så hurtigt som muligt at sætte de nødvendige foranstaltninger med henblik på at genskabe forbrugernes tillid i gang og forvisse os om, at produktionsmetoderne er sikre. Kommer der så en ophævelse af eksportforbuddet, kan man tillige fremlægge et program om øget og forbedret afsætning af kød. Det er der efter min mening en vis logik i.

Funk
Hr. kommissær, jeg har hørt, at der på en forsøgsstation syd for London er opstaldet mere end 300 kalve, som stammer fra smittede køer, med henblik på at forske i, hvorledes smitten med BSE sker vertikalt. Jeg anmoder Dem indtrængende om at få fat i disse forskningsresultater, så at der kan komme sandhed og klarhed ind i sagen og så at vi kan komme videre i smittebekæmpelsen, som absolut skal fremmes. Jeg er enig med Dem i, at vi ikke kan løse problemet fra den ene dag til den anden, men tager vi ikke principielt fat på problemet og drøfter forskningsresultaterne åbent, tror jeg, at vi stadig vil blive narret, hvad udbredelsen af sygdommen blandt dyrene angår.

Fischler
Hr. Funk, det er rigtigt - jeg har også forhørt mig derom hos den britiske landbrugsminister - at der findes et forskningsprojekt, ved hjælp af hvilket man vil forsøge at belyse spørgsmålet om, hvorvidt BSE smitter vertikalt. Alle nuværende teser, som videnskaben stiller til vor rådighed, går ud fra, at en sådan vertikal smitte, dvs. fra forældre til børn, ikke finder sted.
Dette forskningsprojekt skal løbe over flere år. Der foreligger endnu ingen forskningsresultater. Jeg har imidlertid - da påstande af den art, De, hr. Funk, også har fremsat her, allerede er kommet mig for øre fra anden side - anmodet den britiske landbrugsminister om, at han, så snart de første delresultater af denne undersøgelse foreligger, stiller denne information til vor, dvs. Kommissionens, rådighed.

Colom i Naval
Hr. formand, det glæder mig, at der i det aktuelle situation kan konstateres en mere solidarisk holdning end i forbindelse med tidligere epizootier, og jeg vil gerne stille kommissæren følgende spørgsmål: i betragtning af at størstedelen af den omhandlede pakke foranstaltninger vedrører veterinære forholdsregler, forbrugerbeskyttelse, den fælles markedsordning, osv., og ingen af dem stort set har noget at gøre med den fælles landbrugspolitik, vil det da være en korrekt udlægning af Deres udtalelser, at Den Europæiske Unions foranstaltninger vil kunne finansieres under kategori 3 i de finansielle overslag snarere end under kategori 1?

Fischler
Hr. Colom i Naval, de foranstaltninger, vi fastsætter, er - set ud fra et økonomisk synspunkt - for størstedelens vedkommende markedsforanstaltninger. De må huske på, at alene interventionen vil lægge beslag på en stor del af midlerne. Interventionen for 100.000 t oksekød anslås at beløbe sig til ca. 200 mio ecu. Alene i april måned har vi taget 50.000 t oksekød ud af markedet. Det betyder, at hvis vi tager den samme mængde ud af markedet endnu en gang i maj, har vi allerede brugt 200 mio ecu, og der kan for øjeblikket desværre ikke siges noget om, hvor hurtigt det vil lykkes at få et nogenlunde normalt markedsniveau igen.
Derudover forholder det sig således: Vi betaler jo ikke for bortskaffelsen af okser på mere end tredive måneder, det skal Storbritannien selv gøre. Det er i hovedsagen sundhedsforanstaltningen. Det, vi betaler eller dér, hvor vi, Fællesskabet, deltager med 70 %, er udelukkende betalingen for okser. Vi betaler således den pris, som landmanden får for den okse, han afgiver. Det er de to hovedelementer, når man tager hensyn til omkostningerne i forbindelse med BSEspørgsmålet.

Watson
Jeg vil gerne komplimentere kommissæren for hans solbrændthed, der utvivlsomt skyldes den italienske sol. Jeg håber, han vil fortsætte sine tapre bestræbelser for at sikre, at solen igen kan komme til at skinne på Det Forenede Kongeriges kødsektor.
WHO siger, at gelatine og talg er sikre. Deres inspektionshold er nået frem til samme konklusion, men vi har et kapacitetsproblem i Det Forenede Kongerige. Vores talgsmelterier kan ikke give grønt lys for slagtning, fordi der som følge af eksportforbuddet er opstået en talg-sø. I min valgkreds er der over 45000 liter, der venter på at blive flyttet fra talgsmelterierne. Slagtningen af dyr, som tilhører risikogruppen, og ophævelsen af forbuddet mod gelatine og talg hænger derfor nøje sammen. Jeg vil spørge, om De vil lytte til opfattelsen hos flertallet i Det Stående Veterinærudvalg, selv om dette udvalg ikke er enigt om at anbefale en ophævelse af forbuddet mod gelatine og talg, og om De vil sikre, at det bliver politikerne, der tager de politiske beslutninger, og ikke videnskabsmændene.

Fischler
Hr. Watson, må jeg lige i al korthed informere Dem om den procedure, som det i denne sammenhæng drejer sig om, for der skal her anvendes en særlig procedure. Først skal Kommissionen forelægge den permanente veterinærkomité et forslag - og jeg beder Dem her klart skelne mellem veterinærkomiteerne, eftersom der er flere. Dette forslag vil blive forelagt på det næste møde i veterinærkomiteen, som er fastsat til den 15. maj. Det afhænger så af, hvilken afgørelse der kommer i stand i den permanente veterinærkomité. Er der kvalificeret flertal, har Kommissionen definitivt mulighed for at træffe en afgørelse. Er der ikke kvalificeret flertal dér, er det op til Kommissionen at forelægge Rådet et forslag, og så skal Rådet drøfte spørgsmålet, hvortil der ligeledes fastsættes en frist. Træffer Rådet ikke nogen afgørelse, går kompetencen dertil igen tilbage til Kommissionen. Men er der i Rådet et simpelt flertal blandt medlemmerne mod forslaget, er forslaget definitivt faldet. Således er proceduren, og den skal vi rette os efter.
I øvrigt bør De ikke have det indtryk, at jeg de sidste dage bare har ligget i solen i Syditalien, men De bør snarere have det indtryk, at vi ret beset arbejder intensivt på at få løst de problemer, vi kender.

Kenneth Collins
I betragtning af, at den øjeblikkelige krise har sit udspring i en udtalelse fra sundhedsministeren i Det Forenede Kongerige, selv om Kommissionen og Fællesskabet ikke var blevet rådspurgt eller underrettet på forhånd, kan kommissæren så fortælle os, om der har været nogen drøftelser mellem Kommissionen og sundhedsministrene i medlemsstaterne om overførsel af BSE til mennesker? Vil han yderligere oplyse, om han overvejer en ensartet holdning i hele Fællesskabet til slagtningspolitikken, når man har konstateret BSE i en besætning, for den varierer enormt fra den ene medlemsstat til den anden? Kan han endelig sige, om Fællesskabet er eller ikke er involveret i, støtter eller er opmærksom på nogen fremskridt med hensyn til udvikling af en test for BSE, der kan udføres på levende dyr? Det forekommer mig at være yderst vigtigt i fremtiden.

Fischler
Hr. Collins, hvad angår overførsel af BSE til mennesker, så er den meddelelse, der blev givet i det britiske underhus, ikke blevet drøftet med Kommissionen på forhånd. Der kom kun en opringning en halv time før denne meddelelse i underhuset, hvor man informerede mig om, at denne meddelelse ville blive givet. Derudover vil jeg gerne minde om, at der i forbindelse med og i tilslutning til disse meddelelser i Storbritannien fremkom forskellige offentlige påstande, der for nogles vedkommende gik så vidt, at det højlydt blev overvejet, om man ikke skulle slagte samtlige engelske eller britiske okser. At en sådan meddelelse og offentlig redegørelse så naturligvis må føre til stor usikkerhed i befolkningen, er efter min mening temmelig klart.
Hvad slagtepolitikken angår, er den mest betydningsfulde del af slagtepolitikken ikke så meget, at man nu skal bestræbe sig på at slagte så mange okser som muligt, men primært at man forhindrer, at ældre dyr, som kan udgøre en vis risiko, anvendes til konsum. Det er et langt mere fundamentalt aspekt. Derudover gælder det i forbindelse med dette supplerende slagteprogram om at reducere et muligt udbrud af BSE-tilfælde i fremtiden. Men man skal være klar over, at der her kun kan blive tale om en reduktion, for en omgående udryddelse af sygdommen er ikke mulig alene af den grund, at vi ikke har nogen metode til blandt de 11 mio engelske okser at plukke dem ud, som muligvis kunne have infektionen i sig.
Derudover må man også gøre sig klart, at man i praksis først kan erkende sygdommen, når den er i sidste stadium og at inkubationstiden, som vi jo ved, er endog særdeles lang.
Hvad angår de forskellige opfattelser i medlemslandene i forbindelse med det spørgsmål, hvorledes man bedst kommer videre med udryddelsen af BSE, skal man huske på, at 99 % af alle de BSE-tilfælde, som hidtil er forekommet i verden, er forekommet i Storbritannien, og derfor kan dette tilfælde ikke sammenlignes med andre.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg er for det meste meget tilfreds med kommissærens svar, og det er jeg også nu. Medlemmer af Landbrugsudvalget fra vor gruppe siger, at han også i stadig højere grad følger vor holdning i BSE-sagen.
Hvad jeg som almindeligt parlamentsmedlem spørger mig selv om, er, hvorfor den britiske befolkning stadig ikke er tilfreds med de bestræbelser, som Europa gør sig på det finansielle område. Jeg konstaterer, at alle europæiske lande gør sig meget stor umage for, at de ikke skal betale en række ting, fordi pengene er nødvendige til BSE-sagen. Kan kommissæren endnu en gang meddele, også over for den britiske befolkning, hvad bidraget til England nu præcist, mere eller mindre, vil koste os alle?

Fischler
Hvor stort bidraget til Storbritannien bliver, kan ingen sige i dag, navnlig ikke da vi for øjeblikket ikke kan vurdere, hvor mange penge vi skal bruge til intervention i Storbritannien. Det, vi kan sige, er imidlertid, at vi er rede til i praksis at overtage 70 % af den værdi, de ca. 700.000 okser repræsenterer, der skal slagtes om året, fordi de er mere end tredive måneder gamle. 70 % af denne værdi overtages på Fællesskabets regning, og det er da virkelig et bemærkelsesværdigt beløb, som i denne sammenhæng udgør en virkelig stor indsats fra Unionens side.

Macartney
Jeg glæder mig over kommissærens udtalelse om en trinvis ophævelse af forbuddet. Det fik vi løfte om i Luxembourg, og nu får vi det for talg. Jeg vil gerne spørge ham om to af de ting, han nævnte. Den ene drejede sig om inspektionsgruppen: Hvor længe besøgte den i særdeleshed Skotland og tillige Nordirland og England. Ingen syntes at kende noget til den i Skotland. Var det et hemmeligt besøg?
For det andet, med hensyn til mærkning med oprindelsessted. Det forekommer at være en ganske acceptabel metode at behandle fødevarer på. Er det blevet taget op med den britiske regering med hensyn til oprindelsescertifikater og dyrlægecertifikater? Vi vil gerne vide, hvor den gradvise ophævelse af forbuddet fører hen, og om han kan fortælle os i særdeleshed, hvilke drøftelser Kommissionen har haft med landbrugsafdelingerne i ministerierne for Skotland og Nordirland. Det ville være til stor hjælp.

Fischler
Jeg sagde allerede indledningsvis, at vi ret beset er enige om en trinvis fremgangsmåde for fremtiden. Det er rigtigt, at antallet af BSE-tilfælde i Nordirland er klart lavere end gennemsnittet for Storbritannien. Det er for det andet også rigtigt, at Nordirland har en moderne mærkningsordning for okser. Den britiske regering har endvidere sagt til os, at man vil foreslå, at de okser behandles anderledes, der holdes på en måde, hvor det på forhånd kan udelukkes, at disse okser nogensinde har fået dyremel som foder, altså f.eks. på økologiske bedrifter eller med den meget ekstensive måde at holde dyr på, som vi til en vis grad ser i Skotland.
Det er op til den britiske regering her at fremsætte relevante forslag, for vi er jo også i forbindelse med gennemførelsen af disse foranstaltninger afhængige af den britiske regering, og derfor afventer vi her i første omgang forslagene fra den britiske regering. Vi har ganske vist til dato ikke fået konkrete forslag i denne retning.

Hyland
Først vil jeg gerne udtrykke min påskønnelse af, hvad kommissæren har gjort for at håndtere BSE-krisen, og i særdeleshed hans løfte om kompensation til landbrugere uden for Det Forenede Kongerige, der står over for økonomisk ruin som følge af krisen i Storbritannien. Mit første spørgsmål er: Hvor hurtigt kan vi forvente, at en kompensationspakke kommer på plads? For det andet vil jeg i forbindelse med bortskaffelse af slagteaffald fra kødindustrien, der nu viser sig at være et meget alvorligt problem, gerne spørge, om han tror, der er brug for forskning i bortskaffelse af slagteaffald på kommerciel basis?

Fischler
Hr. Hyland, angående Deres første spørgsmål: Jeg har på Kommissionens vegne over for Rådet forpligtet mig til på den næste rådssamling at komme med overvejelser vedrørende sådanne foranstaltninger med omgående støtte til producenterne. Den næste rådssamling finder sted den 20. maj. Det betyder endvidere, at jeg konkret på næste onsdag vil forelægge Kommissionen forslag herom.
Angående spørgsmålet om affald og den risikofri fjernelse deraf: Vi har her ikke så meget brug for forskning, for det er klart, hvorledes man uden risiko kan fjerne dette affald. Det, vi har brug for her, er en omhyggelig og omfattende gennemførelse af disse foranstaltninger.

Herman
Hr. formand, sygdommen kogalskab har været en ekstraordinær lejlighed for flere medlemsstater til ensidigt at træffe protektionistiske forholdsregler, der fuldstændigt er i strid med traktaten og de forpligtelser, som de har skrevet under på. Hvad har Kommissionen konkret gjort for at bringe denne type af forholdsregler til ophør?

Fischler
Hr. Herman, det er en del af den beslutning, der blev truffet, at de ensidigt anordnede foranstaltninger på nationalt plan ophæves omgående, hvorved disse foranstaltninger vedrører en hel række medlemsstater, bl.a. også Storbritannien, som har truffet en ensidig bestemmelse om import af okser til Storbritannien.

Kouchner
Hr. kommissær, jeg er glad for, at De har givet os så mange tilkendegivelser, både hvad angår støtte til de skadelidte landmænd og den måde, man kan sørge for en elementær sikkerhed på i forhold til det, der allerede er sket. Men jeg henleder Deres opmærksomhed på Deres tavshed ved besvarelsen af spørgsmålet fra hr. Collins. Der er også den offentlige sundhed, og De har sagt, at der ikke er nogen smitteoverførsel. Der er ikke nogen vertikal overførsel. Vi må tage os i agt for disse sikkerheder.
Jeg tror, at De bestemt skal svare på dette spørgsmål: Hvordan forholder det sig med menneskenes sundhed og ikke køernes? Hvad er der bestemt med hensyn til en koordinering eller i det mindste en oversigt over Creutzfeldt-Jakob-sygdommen på den ene siden og kvægsygdommen på den anden. Findes der i De Femtens Europa en mulighed for fælles oplysninger og undersøgelser. Jeg har navnlig hørt landbrugsministrene, men ikke sundhedsministrene udtale sig om spørgsmålet.

Fischler
Jeg er enig med Dem, når De maner til forsigtighed! Men glem nu ikke, at jeg her ikke har slået fast, at der ikke findes nogen vertikal smitte; jeg sagde, at vi indtil nu går ud fra det i vore overvejelser. Vi har ikke noget bevis på det modsatte, at denne smitte findes. Hvad angår menneskets sundhed og overførslen af BSE til mennesker, vil jeg også i denne sammenhæng minde om, at der fortsat ikke er noget videnskabeligt bevis på, at denne overførsel har fundet sted eller kan finde sted.
Det problem, vi står overfor - og således vurderer også de videnskabsmænd, som i Storbritannien har bearbejdet disse hidtil ukendte tilfælde af CreutzfeldtJakob-syndromet - er, at man i denne sammenhæng ikke kunne udelukke smitten eller årsagen BSE. Men det er ikke automatisk et bevis på, at denne sygdom er brudt ud på denne måde. Det skal vi altid holde os for øje. Jeg har jo også af samme grund anmodet de førende forskere, som internationalt arbejder med disse spørgsmål, om at støtte os i besvarelsen af disse yderst vanskelige spørgsmål. I mellemtiden har hr. professor Weissmann erklæret sig rede til sammen med sine kolleger, som arbejder overalt i verden, at udarbejde et koncept med henblik på at definere, hvorledes forskningen skal prioriteres.
Derudover er vi i samarbejde med GD XII og min kollega, fru Cresson, i færd med at udarbejde et koordineret forskningsprogram for de mest forskelligartede aspekter, som i den sammenhæng skal undersøges nærmere.

Gredler
Hr. formand, jeg har et spørgsmål om pligten til at anmelde tilfælde af Creutzfeldt-Jakob-sygen. Jeg ved, at der i mit land sidste år i et regionalt sygehus døde ti personer af denne sygdom. Disse personer var relativt unge, og jeg spørger Dem nu, hr. kommissær, om det ikke ville være fornuftigt at gennemføre en undersøgelse af muligheden for overførsel til mennesker og overhovedet en gang at indsamle data i hele Europa for at få konstateret, hvor denne sygdom forekommer.
Det andet, som jeg finder utilfredsstillende, er Deres udtalelse om, at man ikke er sikker på, om der alligevel ikke er mulighed for overførsel til fostre. Så vidt jeg ved, har Londons Zoologiske Have endog bevist det på en anden dyreart. Derfor spørger jeg Dem, om der ikke alligevel skal træffes forsigtighedsforanstaltninger i denne retning, navnlig fordi yngre dyr også anvendes til fremstilling af medicin. I hele Europa anvendes der kalveblodsdialysat. Det er angiveligt sikkert. Kun når man taler med de implicerede læger, får man det indtryk, at de alle egentlig ikke er særlig sikre på, om der ikke alligevel er en risiko for overførsel af BSE i form af Creutzfeldt-Jakob-syndromet.

Fischler
Fru Gredler, jeg kan kun gentage, hvad vore videnskabsmænd har sagt til os, og jeg kan også kun gøre opmærksom på, at selvfølgelig mangler det sidste bevis her, som det jo gør i mange spørgsmål, og netop derfor er der et behov for forskning desangående samt for, at forskning inden for dette område nyder fremme.
Hvad angår pligten til at anmelde Creutzfeldt-Jakob-sygen, må jeg melde pas; jeg har ingen kompetence i denne sammenhæng eller i sådanne sundhedsspørgsmål. Jeg kan ikke besvare dette spørgsmål på stående fod. Jeg ved kun, at der er pligt til at anmelde inden for det område, som jeg har ansvaret for, nemlig BSE. Alle tilfælde af BSE skal anmeldes til de nationale myndigheder og tillige til de europæiske myndigheder.

Campos
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne stille Dem to spørgsmål. De lægger stor vægt på nedslagtning, men nedslagtning er en form for skyden til måls, da man aldrig ved, om man rammer de syge dyr eller ej. Det grundlæggende spørgsmål drejer sig om anvendelsen af kødmel i foderstoffer, hvilket er forbudt i alle landene. Hvilke former for kontrol vil der blive indført, og hvilke foranstaltninger er der truffet til kontrol af den enkelte bedrift, for så vidt som enhver opdrætter kan anvende kødmel til foder?
Jeg går nu over til mit andet spørgsmål. Efter gennemførelsen af det indre marked foregår certificeringen i oprindelseslandet. Hvad gør man så, når der opstår et problem i et land - i det foreliggende tilfælde England - som bliver et problem for de øvrige fjorten medlemslande. De nationale kontrolnet er blevet nedlagt, og jeg spørger derfor kommissæren, hvilken myndighed der er trådt i stedet for de nationale myndigheder efter det indre markeds ikrafttrædelse, for så vidt som der er tale om en oprindelsescertificering, og vi, forbrugerne, ikke har tillid til de oprindelsescertifikater, der udstedes i det pågældende land?

Fischler
Om anvendelse af dyre-, kød- og benmel til foder er der opstillet klare regler. Jeg har allerede tidligere over for Dem redegjort for de regler, der allerede findes i Storbritannien. Jeg behøver ikke at gentage dem. Der eksisterer imidlertid et forbud, der gælder hele EU, mod at bruge kød- og benmel som foder til drøvtyggere. Det gælder hele EU, og derfor skulle Deres betænkeligheder egentlig være ryddet af vejen.

Böge
Jeg konstaterer i første omgang, at Kommissionen går i den rigtige retning. Debatten i dag ville have været overflødig, hvis dét var blevet gennemført, som Parlamentet krævede allerede i juni 1990, nemlig udryddelse af alle besætninger, der var ramt af BSE.
Dermed ville uhyre megen skade på forbrugere og på landbruget have været undgået.
Hr. kommissær, kan De bekræfte, at De har tilsagn fra alle rådsmedlemmer om, at Kommissionen for fremtiden omgående informeres om alle del- og slutresultater af forskningsforsøgene? Det spørger jeg om på baggrund af en tilsløring, som vi tidligere har oplevet gentagne gange. Hvorledes vurderer De de pressemeddelelser, ifølge hvilke fra januar til marts i år talrige dyr var ramt af sygdom, selv om de var født efter forbuddet mod at anvende kød- og benmel som foder? Hvilke konklusioner med henblik på håndteringen af BSE-bekæmpelsen i Det Forenede Kongerige drager De deraf? Kan De sikre, at en lempelse af eksportforbuddet først finder sted, når identifikationen af dyrene er garanteret definitivt og på hele territoriet?
(Bifald)
Fischler
Først om forsøgene på tilsløring: En ting kan jeg forsikre Dem om, nemlig at jeg vil gøre alt, hvad der står i min magt, for på forhånd at hindre sådanne forsøg. Om nr. to: Det er rigtigt, at der i Storbritannien er dukket tilfælde af BSE op hos dyr, som er født syge efter at forbuddet mod at bruge kød- og benmel som foder blev udstedt. Hvad slutter man deraf? Den eneste tilladelige logiske slutning er ret beset den, at ovennævnte forbud desværre i et vist omfang ikke blev overholdt. Jeg har også spurgt den britiske landbrugsminister, fra hvornår han kan garantere, at ovennævnte forbud overholdes 100 %. Hans svar var, at det kunne han garantere fra den 1. april 1996.

Hardstaff
Jeg vil gerne takke kommissæren og stille to korte spørgsmål. Kan De for det første på baggrund af, hvad De har sagt allerede, bekræfte, at den tidligste dato, hvor forbuddet mod produkter som gelatine og talg kan ophæves, bliver den 15. maj, hvis der kommer en positiv anbefaling fra det udvalg, som holder møde den dag.
Kan De også bekræfte, at hvis den britiske regering kommer til Kommissionen med et forslag om godkendelsescertifikat for besætninger, der kan garanteres at være BSE-fri, så vil De være parat til at ophæve forbuddet mod disse dyr, og at De blot venter på et sådant forslag fra den britiske regering?

Fischler
Fru Hardstaff, hvad ophævelsen af embargoen for gelatine og talg angår - måske har jeg udtrykt mig lidt uklart, hvad jeg egentlig ikke havde troet, men jeg siger det endnu en gang - Kommissionen har i dag vedtaget et forslag. Dette forslag forelægges den 15. maj den permanente veterinærkomité til behandling. Så kræves der en vedtagelse med kvalificeret flertal i denne komité og så vedtager Kommissionen det endeligt. Antager vi, at det hele går på den måde, så er fra det tidspunkt, dersom de tilsvarende betingelser er overholdt i Storbritannien, eksportforbuddet for disse produkter også ophævet.
Deres andet spørgsmål vedrører okser, der stammer fra besætninger, hvor man kan udelukke, at de nogensinde har fået problematisk foder. I den sammenhæng vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi har gjort os det til en vane først at få forelagt et forslag, undersøge dette forslag og dernæst tage stilling til dette forslag, fordi tingene dermed i offentligheden og navnlig for forbrugerne efter min mening er væsentlig klarere.

Elles
Jeg glæder mig meget over Deres udtalelse i dag, hr. Fischler, og de fremskridt, der er sket, i retning af at nærme sig en gradvis ophævelse af forbuddet. Jeg har tre spørgsmål.
For det første, hvad er det så præcis, der er galt med mærkningssystemet i Storbritannien? De nævnte, at man skulle sikre, at foranstaltningerne blive effektivt gennemført. Er det værre i Storbritannien end i andre medlemsstater? Bliver fællesskabsreglerne ikke ordentlig gennemført? Det ville være rart med nogle uddybende bemærkninger.
For det andet er der masser af rygter i mit land om, at der er BSE på kontinentet, men ikke nødvendigvis på baggrund af eksport af britiske dyr. Kan De kategorisk bekræfte, at der ikke findes BSE i andre medlemsstater, som ikke stammer fra eksport af britiske dyr?
Vil man for det tredje, for at tage Ken Collins' bemærkning op, i det kommissorium til en forskergruppe, som De talte om, og den forskning, de vil iværksætte, undersøge, om der kan anvendes en prøve på levende dyr for at afgøre, om de har BSE eller ej?

Fischler
Hr. Elles, angående Deres første spørgsmål om identifikation. Der er følgende problem: I forbindelse med det supplerende selektive slagteprogram er det nødvendigt, at vi ikke blot ved, på hvilken bedrift der er forekommet et tilfælde af BSE; det langt mere afgørende spørgsmål er jo, hvor stod den okse, som har fået BSE, på det tidspunkt, da den fik problematisk foder? Det drejer sig derfor om så at sige at følge disse okser bagud, og i England og i Storbritannien som helhed handles der årligt mere end 1 til 2 mio okser, som så bringes til andre gårde. Det er derfor meget kostbart at følge disse ting bagud. Her er det således, at vi ikke kan gøre det i hvert enkelt tilfælde, fordi vi ikke kan få de relevante data. I den henseende er det vigtigt, at identifikationen og mærkningen af okser forbedres. Det betyder imidlertid ikke, at det er et specifikt britisk problem; der er også tale om mangelfuld gennemførelse i andre medlemsstater. Det vil jeg gerne sige klart her. Vi arbejder imidlertid på for fremtiden at forbedre forholdene over hele Europa, dvs. hele Unionen.
Angående det spørgsmål hvorfra BSE-infektionen, hvis man overhovedet kan kalde den sådan, kommer hos de okser, der på kontinentet har fået BSE, har videnskabsmændene klart skelnet mellem to slags tilfælde, nemlig dem, hvor man direkte kan påvise, at der er tale om dyr, som er blevet importeret fra Storbritannien, eller hvor det foder, som dyrene fik, er blevet importeret fra Storbritannien. Men derudover findes der såkaldte native cases , dvs. tilfælde, hvor denne sammenhæng ikke kan påvises. Disse tilfælde skal derfor ligeledes undersøges særlig omhyggeligt.
Deres tredje spørgsmål vedrører test på levende dyr. Der findes ganske vist forskellige meddelelser i pressen, hvem der så end har opfundet en sådan test på levende dyr. En sådan test findes ikke og der er heller ingen sådan fremgangsmåde, og man regner med at skulle bruge fem til ti år på at udvikle en sådan fremgangsmåde.

Vallvé
Hr. formand, selv om emnet for denne forhandling er kogalskab og spørgsmålet om, hvilke kontrolforanstaltninger der skal indføres, vil jeg benytte mig af kommissærens tilstedeværelse til at henlede opmærksomheden på, at fem lastbiler, der transporterede fuldt lovlige produkter som frugt og grønsager hidrørende fra Spanien, blev udsat for et brutalt overfald den 26. april i den franske by Le Boulou, uden at det franske politi magtede at forhindre det.
Disse begivenheder er efter min mening et bevis på manglende evne til at sikre den frie bevægelighed for varer i Europa. Der skal naturligvis etableres passende barrierer for at hindre, at sundhedsskadelige produkter kan bevæge sig frit, men det må på den anden side sikres, at de øvrige produkter kan bevæge sig frit. I modsat fald ville det være et anslag mod enhedsmarkedet og princippet om fri bevægelighed for varer i Den Europæiske Union.

Formanden
Hr. Vallvé, De ved udmærket, hvad bestemmelserne om spørgetiden indeholder. Deres indlæg vedrørte ikke emnet. Jeg vil overlade det til kommissæren, om han vil svare eller ej, men han behøver ikke at svare. Der står i bestemmelserne, at vi skal holde os til det aftalte emne!

Fischler
Hr. formand, hvis De er indforstået, vil jeg svare ganske kort. Tilfældet er os bekendt, og vi har opfordret den franske regering til at sørge for, at der træffes passende foranstaltninger med henblik på at undgå sådanne tilfælde for fremtiden.

Keppelhoff-Wiechert
Hr. formand, hr. kommissær, jeg tror, at i den tid, vi drøfter BSE, forholder forbrugerne sig fortsat således til spørgsmålet, at de distancerer sig yderligere fra oksekød. De nævnte mærkning af kød, dvs. et oprindelsescertifikat for kød. Det står mig stadig ikke klart, hvorfor det skal være væsentlig sværere end for kød og grøntsager. Ser De om middagen ud over bordene i kantinen, vil De kunne konstatere, at der næsten ikke bliver spist kød, og jeg tror, at det er et spejlbillede af forbrugernes adfærd i almindelighed. De tyske topsportsfolks ernæringsrådgivere gør altid opmærksom på, at det er langt vanskeligere at gøre en kødløs ernæring sundhedsmæssig afbalanceret, end en med kød. Jeg er lidt bekymret for, at det nu driver os langt bort fra hinanden. Hvad gøres der for, at et oprindelsescertifikat for kød nu virkelig kommer til at gælde i hele EU?

Fischler
Fru Keppelhoff-Wiechert, hvorfor er det væsentlig sværere for køds end for frugt og grøntsagers vedkommende? Her skal to aspekter, som efter min mening er vigtige, med i overvejelserne. For det første må De ikke glemme, at når et æble har siddet på et bestemt æbletræ, er det temmelig klart, hvor det stammer fra. Men hvorfra stammer en okse, som er født i ét land, som kalv blevet solgt til et andet land, hvor den blev opdrættet, og dernæst sendt til slagtning i et tredje land? Muligvis har den derudover fået foder, der stammer fra oversøiske områder. Hvilken oprindelse har den okse? Dette spørgsmål er vanskeligere, end man tror.
Det andet aspekt, der skal tages hensyn til her, er, at det drejer sig om to forskellige ting, som altid blandes sammen: Vil man have en simpel oprindelsesmærkning, eller vil man have en ægte etiket, dvs. et mærke, som står i forbindelse med kødets oprindelse? Derudover rejser sig det spørgsmål, vil man det på frivillig basis - det er jo ikke noget særligt problem - eller på obligatorisk basis? Derved bliver det til et problem, muligvis endda et kartelretligt problem.

Morgan
Først vil jeg gerne takke formanden, fordi han er taget til Wales for at drøfte spørgsmålet og det, der bekymrer de mennesker i Wales, der er ramt af BSE-krisen. Jeg vil også takke kommissæren, fordi han er kommet igen i dag for at drøfte dette spørgsmål med os.
Jeg er bekymret med hensyn til mærkning af fødevarer. Hvordan kan det være, at vi har regler for mærkning af fødevarer til mennesker, men ikke af dyrefoder? Agter kommissæren at se på dette i fremtiden og at fremlægge nogle ideer?

Fischler
Hvad angår kvægfoder, har vi i forbindelse med det reviderede forbud mod at bruge kød- og benmel som foder også indført relevante bestemmelser om mærkning. Det skal fra nu af stå på hver eneste sæk med foder, om dette foder må anvendes til drøvtyggere eller ej, og det gælder hele Unionen.

Goerens
Hr. kommissær, med BSE-problematikken står vi over for en situation, hvor det efter min mening vil være bedre at løbe risikoen med at prædike overdreven forsigtighed end at give en uforsvarlig beroligelse. Derfor må man følge de tilfælde af BSE meget nøje, der er konstateret i andre lande end Det Forenede Kongerige.
Det spørgsmål, som jeg stiller Dem, og hvor jeg gerne vil høre Dem præcisere Kommissionens synspunkt endnu mere med hensyn til de tilfælde af BSE, der er konstateret i andre landbrugsbedrifter uden for Det Forenede Kongerige, er følgende: Følger De disse tilfælde meget nøje? Kan De fortælle os, om sygdommen på de bedrifter, hvor der er konstateret BSE, skyldes import af levende kvæg fra Det Forenede Kongerige eller import af benmel?

Fischler
Hr. Goerens, jeg har allerede gjort opmærksom på, at vi, hvad angår tilfældene uden for Storbritannien, står over for forskellige slags tilfælde. Der er både tale om dyr, der er importeret fra Storbritannien og så har fået BSE, og om foder, der stammer fra Storbritannien og er blevet anvendt til disse dyr. Der er tilfælde, hvor denne sammenhæng ikke kan påvises. Efter at der i hele EU er indført pligt til at anmelde alle tilfælde af BSE, følger vi naturligvis alle disse tilfælde meget nøje, og jeg gjorde også indledningsvis bl.a. opmærksom på, at f.eks. Portugal har fremlagt et program med henblik på at komme det problem til livs, som landet har, og det program gennemgås ligeledes i dag eller blev det allerede i går i den permanente veterinærkomité.

Liese
Både ud fra et medicinsk synspunkt og ud fra de ikkebritiske landmænds synspunkt anser jeg det for vigtigt, at én ting endnu en gang siges klart her: Når det nu ikke var sikkert, at forbuddet mod anvendelse af bestemte former for foder blev gennemført i Storbritannien, hvorledes kan man så gå ud fra, at fremstillingsforanstaltningerne, kontrolforanstaltningerne i forbindelse med fremstillingen af gelatine og talg bliver anvendt på en sikker måde og at der derfor er sikkerhed for forbrugeren både i og uden for Storbritannien?
Spørgsmål nr. to i tilslutning til hr. Böges bemærkning: Deler kommissæren den opfattelse, at dersom Europa-Parlamentets beslutning fra 1993 om et forbud mod salg var blevet realiseret, så ville forbrugerne og landbrugerne i hele Europa være blevet sparet for meget?

Fischler
Først endnu en gang spørgsmålet om gelatinens sikkerhed. Denne sikkerhed bygger på to grundelementer. Det ene er det spørgsmål, hvilket væv der overhovedet bruges til fremstilling af gelatine. Her er der hele vejen igennem tale om såkaldte low risk former for væv, dvs. dele af huden o.l., hvor der næppe findes prioner, heller ikke selv om det skulle dreje sig om et smittet dyr.
Det andet er så fremstillingsmåden, processen. Denne proces gennemløber jo forskellige trin, en varmebehandling og samtidig en behandling under tryk og tillige en syrebehandling. Dersom der altså på disse trin i processen holdes et passende niveau, kan man hævde, at der er tale om en sikker gelatine. Det svarer til henstillingerne fra verdenssundhedsorganisationen og det svarer til den videnskabelige veterinærkomités specifikation af disse henstillinger.
Hvad angår spørgsmål nr. to, som De stillede i forbindelse med det, hr. Böge spurgte om: Jeg forstod hr. Böge således, at han talte om en foranstaltning fra 1990. De talte om en fra 1993. Det er ikke helt klart for mig.

McCartin
Jeg vil også gerne takke kommissæren for den grundighed og åbenhed, hvormed han har rapporteret til Parlamentet. Foreslår han i forbindelse med de kontrolforanstaltninger, han vil indføre for producenter med husdyrbesætninger, at vi får alle detaljer om oprindelsen af kvæget og dets foder; agter han at forelægge samme kontrolforanstaltninger for den halve mio tons oksekød, som vi importerer i Fællesskabet hvert år?
For det andet, med hensyn til foranstaltningerne til at bistå de oksekødsproducenter, der har tabt penge, vil han da foreslå, at alle oksekødsproducenter, som har lidt alvorlige tab, skal have kompensation? Jeg henviser i særdeleshed til traditionen inden for den fælles landbrugspolitik for kun at anvende præmier for handyr. Skal de, der specialiserer sig i at producere hundyr snarere end handyr, igen lades ude af betragtning?

Fischler
Hr. McCartin, først de supplerende støtteforanstaltninger: Vi vil, som sagt, fremlægge forslag og overvejelser derom. Det er for tidligt her i dag at komme med en definitiv udtalelse. Alle disse overvejelser går ganske vist ud fra en klar forudsætning, nemlig at de skal holdes inden for de finansielle retningslinjer, og inden for denne ramme skal vi også anbringe de udgifter, vi har til anden side, navnlig udgifterne til intervention.
Men inden for denne ramme vil vi fremsætte forslag, og så bliver det nok nødvendigt i forbindelse med denne drøftelse også at tale om dette års prispakke. Her har Kommissionen allerede med Parlamentets samtykke foreslået, at præmien for okser af hankøn koncentreres om én præmie, således at den dobbelte præmie, vi hidtil har haft, opgives. I denne sammenhæng skal så også dette spørgsmål drøftes.

Morris
Vi erkender alle, at BSE skyldtes fodring af drøvtyggere med proteinberiget malet korn samt benmel. Jeg ønsker ikke at forstærke skrækken, men benmel anvendes i vid udstrækning til havebrug. Derfor vil jeg spørge, hvad der bliver gjort eller kan gøres for at rådgive havesektoren?
For det andet, fik vi, sidste gang, vi drøftede denne sag her i salen, løfte om en offentlig undersøgelse under Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelses auspicier. Kan vi nu få fastsat en dato for den undersøgelse?

Formanden
Mine damer og herrer, dermed er spørgetiden forbi. Vi siger tak til hr. kommissær Fischler, at han i næsten halvanden time har stillet sig til rådighed for os og svaret på vore spørgsmål.

Situationen i Burundi
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om fem mundtlige forespørgsler om situationen i Burundi:
af Robles Piquer m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Rådet (B40430/96 - O-0027/96); -af Pettinari m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællessgruppe/Nordisk Grønne Venstre til Rådet (B4-0434/96 - O-0093/96) og til Kommissionen (B40435/96 - O-0094/96); -af Bertens m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Rådet (B4-0436 - O-0104/96) og til Kommissionen (B4-0437/96 - O-0105/96); -af Pasty og Baldi for Gruppen Union for Europa til Rådet (B4-0438/96 - O0106/96); -af Aelvoet og Telkämper for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet til Rådet (B4-0439/96 - O-0108/96) og til Kommissionen (B4-0440/96 - O-0109/96).
Tindemans
Hr. formand, de seneste dages beretninger fra Burundi er simpelthen chokerende. Man taler om gennemsnitligt 1.000 dræbte om måneden. Store antal flygtninge forlader landet og vælger vejen til Zaire, hvor der allerede opholder sig 1 1/2 mio rwandiske flygtninge. Situationen i landet er eksplosiv. I dag eller i morgen kan der begås et folkemord. Et statskup er næsten sikkert.
Hvad der sker i Burundi, er forfærdeligt, så meget desto mere som der har fundet demokratiske valg sted i landet. Desværre blev den første demokratiske præsident myrdet den 21. oktober 1993. Han havde trods alt dannet en regering, som ikke var etnisk ensidigt sammensat. Siden da har spændingerne mellem hæren og civile magthavere udviklet sig til en uholdbar situation. Dels attentater, dels flygtninge og overalt frygt. Det er også tydeligt, at begivenhederne i Rwanda har stor indvirkning på udviklingen i Burundi. Burundis hær finder støtte i Rwanda og Uganda. Det internationale samfund har ført lande som Burundi til uafhængighed. Hvorfor foretager det internationale samfund sig intet for at gøre sådanne lande demokratisk voksne?
Vi mener, at det er meget presserende at gøre opmærksom på borgerkrigsatmosfæren, som kan føre til folkemord. Vi ved, at Den Europæiske Unions medlemsstater langtfra er enige, somme tider endda antagonistiske med hensyn til en europæisk politik over for lande som Burundi. En amerikansk avis skrev, at forslag fra De Forenede Stater, som åbenbart er mere interesseret i fred i Afrika end i Europa, og fra andre blokeres i De Forenede Nationer af europæiske lande. Generalsekretær Boutros Ghali taler spottende om europæernes interesse for en rich men's war på det europæiske kontinent, hvis fredsvilje pludseligt aftager, når det drejer sig om det fattige Afrika.
Hvad sker der for at pålægge de radiostationer, som prædiker had og mord, tavshed? Eller begrænser vi os til at uddele humanitær bistand uden at uddybe problemet? Hvad gør vi med det forebyggende diplomati? Eller lader vi dette udarte til et latterligt slogan? Hvad gør vi med det?
Parlamentet har godkendt en fælles aktion for Burundi. Hvad betyder noget sådant? Må jeg minde om, at den forhenværende præsident Carter to gange forsøgte at nå frem til en stor fredskonference? Nu har den forhenværende præsident Nyerere accepteret en opgave, og Det Europæiske Råd har betroet ambassadør Ajello en mæglingsopgave. Han kom i denne uge her i Udenrigsudvalget og beklagede sig over finansieringen af hans opgave. Gøres der noget ved det? Hvem får han sine retningslinjer af, og hvem aflægger han rapport til? Den højtstående repræsentant har også appelleret til medvirken fra Organisationen for Afrikansk Enhed, sagde han.
Med al respekt for denne organisation bør det være muligt at nævne én vanskelig operation, som Organisationen for Afrikansk Enhed med alle sine gode hensigter også har bragt til en heldig afslutning. Nu vil der blive ført drøftelser, medens der myrdes i Burundi. Forhandlinger ja, med hvem og hvordan, og tæller demokratiet med i den forbindelse.
Hvorfor følger man ikke Boutros Ghalis forslag? Det sidste var fra 15. februar i år. Hvorfor ikke bebude en våbenembargo? I den forbindelse tager jeg forbehold over for punkt 10 i den fælles kompromistekst, som her forelægges os for at nå frem til en fælles holdning til et beslutningsforslag.
Jeg ville acceptere, hvis der blev sagt, at Burundis nabolande somme tider tilbyder hjælp til de stridende parter i landet. Men hvorfor så ikke alle disse lande, når man siger forskellige lande, hvorfor ikke nævne alle disse lande eller i det mindste de vigtigste og ikke som nu i denne tekst kun Zaire? Også i betragtning af den kendsgerning, at flygtningene drager til sidstnævnte land, og at andre lande er meget mere engagerede, må der efter min mening enten ikke nævnes noget land ved navn, eller også så mange som muligt, hvis beskyldningerne er berettigede.
Hvad agter Rådet at gøre? Lande med historiske bånd, frem for alt med Afrika, har i sin tid ved begyndelsen af Det Europæiske Fællesskab gennemtrumfet Jaounde-konventionerne og senere Lomé-konventionerne og således skabt en omfattende bistandspolitik. Er der i dag ikke længere nogen til med moderne udtryk at omsætte et historisk, moralsk bånd, som for alle medlemsstater betyder et fælles ansvar, til politik, eller vælger vi en ny postkolonial krig via afrikanske mellemmænd?

Pettinari
Hr. formand, den alvorlige situation med politisk og militær ustabilitet, som Burundi stadig oplever den dag i dag, giver anledning til dyb bekymring i min gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe. Man har nu i månedsvis talt om forebyggende foranstaltninger med henblik på at få styr på krisesituationen i Burundi; i virkeligheden er der ikke sket ret meget, og jeg må med beklagelse konstatere en manglende effektivitet og initiativ hos EU-Rådet, som rent faktisk ikke har formået at fastlægge en fælles politik, hvad Burundi angår. Man er havnet hel ude i det absurde, idet det eneste, man har udrettet efter mange måneders diskussion, er at udsende fem observatører, der skal overvåge overholdelsen af menneskerettighederne.
Det må erkendes, at det objektivt set ikke er synderligt meget! Konferencen af donorlande, der er nævnt i Carcasson-planen, er stadig ikke en realitet, og der er intet sket med hensyn til at søge at finde en samlet løsning på konflikten i Burundi.
Min gruppe ser derimod positivt på det initiativ, der er taget af Tanzanias tidligere præsident, Julius Nyerere, der energisk forsøger at finde en retfærdig og varig løsning på konflikten i Burundi. Der er behov for en indsats med henblik på, at de politiske kræfter i Burundi udnytter de muligheder, som Nyereres mæglingsinitiativ frembyder. Jeg er af den overbevisning, at Europa bør støtte dette mæglingsinitiativ, ikke kun i ord, men også rent konkret, idet det udnytter den goodwill, det har i Afrika. Det er nødvendigt, at alle de stridende parter accepterer mæglingsinitiativet uden blokerende vetoer. Freden skabes ikke kun af de moderate kræfter, men kræver også deltagelse af yderfløjene i konflikten i Burundi, og her tænker jeg helt klart på Nyangoma og Bagassa, som begge mere end nogen andre er med til at holde borgerkrigen i gang.
Endelig er det også nødvendigt at gøre opmærksom på det ansvar, der hviler på Burundis nabolande, som holder konflikten gående. I disse dage har Mobutu netop besluttet at lukke grænsen til Burundi, og i Kinshasa taler man ligefrem om at erklære Rwanda krig. Zaire er rent faktisk i dag en uacceptabel kilde til politisk ustabilitet i hele området, og derfor bør Europa lægge pres på Mobutu, for at han samarbejder med FN med henblik på at finde en endelig løsning på flygtningespørgsmålet.
Det er derfor med beklagelse, at jeg konstaterer, at Frankrigs præsident, Chirac, har besluttet at genoptage det økonomiske samarbejde med Zaire, idet han herved blåstempler resultatet af Mobutus værk i form af et institutionelt og økonomisk kaos. Endnu en gang er Den Europæiske Union offer for sine egne modstridende handlinger: på den ene side hævder Unionen, at den vil hjælpe Burundi i landets søgen efter fred; men på den anden side støtter Unionen lande, der er kilden til de problemer, Burundi slås med.
Det er således nødvendigt, at Den Europæiske Union udarbejder en sammenhængende politik, og jeg håber, at den særlige udsending i dette spørgsmål, Aldo Ajello, vil kunne gennemføre ændringer i den hidtige politik, som jeg finder uomgængeligt nødvendige; ellers vil vi blive hængende i en veritabel politisk uvane, nemlig at sige ét, men gøre noget andet.

Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, atter en gang er situationen i Burundi, som bliver stadig alvorligere, på Europa-Parlamentets dagsorden. I dette land med en befolkning på knap seks mio. foregår der dagligt drab og massakrer; specielt kan nævnes massakren den 26. april i Buoro; hovedstaden Bujumbura er blevet en tutsi-by, medens resten af landet er under hutu-militsens kontrol; i mellemtiden bringer radiostationerne udsendelser, som yderligere opildner til had mellem de etniske grupper.
Situationen minder meget om den, der udspillede sig for nylig i Rwanda, og man kan da også kun være fuldt enig med kommissær Pinheiro, når denne udtaler, at landet står over for et veritabelt skjult folkemord.
Spørgsmålet om, hvilken rolle Den Europæiske Union skal spille, rejser sig derfor med fornyet styrke, især efter at FN's Sikkerhedsråd har afslået at oprette en international styrke, som skal gribe ind, i tilfælde af at volden eskalerer, og efter at de stater, der intervenerer hver for sig i denne hårdt prøvede region er begyndt at føre en politik, der er indbyrdes afvigende, ja endog modstridende.
Hvad der står på spil, er ikke kun det forebyggende diplomatis virke, men også Rådets ret/pligt - således som det for nylig blev understreget af EuropaParlamentet - til at intervenere i en stats indre anliggender, hvis der er vægtige humanitære grunde hertil, eller hvis der er tale om en overtrædelse af menneskerettighederne.
De enorme økonomiske forpligtelser, som Den Europæiske Union har påtaget sig siden 1993 til fordel for Burundi, må nødvendigvis i sidste instans medføre, at Unionen også med al tydelighed markerer sin tilstedeværelse på det politiske plan.
Det bør derfor for det første være den væsentligste opgave for Rådet at samordne de europæiske bestræbelser på at hindre, at der udbryder en ny konflikt i Burundi, med det initiativ, som præsident Nyerere og USA i øjeblikket er i gang med, samtidig med at man understreger ønsket om, at FN's Sikkerhedsråd tager sit standpunkt op til revision.
For det andet er det nødvendigt også at inddrage yderfløjene hos de to parter - og ikke kun de moderate kræfter - i fredsprocessen, således som Den Europæiske Unions repræsentant, Aldo Ajello har gjort gældende i Europa-Parlamentets Udenrigsudvalg.
For det tredje bør man indtrængende opfordre regeringerne i nabolandene - og især Zaire, som uden tvivl er hovedansvarlig, idet landet fortsætter med at bidrage til reorganiseringen af undergrundsbander og våbensalg - at fratage de yderliggående elementer i Burundi enhver form for økonomisk, logistisk, militær og politisk støtte.
Endelig for det fjerde bør de samme regeringer indtrængende opfordres til nøje at overholde FN's Sikkerhedsråds resolution 1049 af 5. marts 1996, i hvilken de pågældende regeringer opfordres til at identificere og nedlægge de radiostationer, der opildner til vold og had.

Baldi
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, den tragedie, som nu udspiller sig i Burundi, således som den seneste massakre, der fandt sted den 26. april i Buoro, vidner om, er et rystende vidnesbyrd om den vold og de usikre forhold, der hersker i landet. Den særlige udsending fra FN's Menneskerettighedskommission, Paolo Sergio Pinheiro, betegner da også situationen som »et langsomt folkemord«: overfald, drab, tortur, vilkårlige anholdelser og summariske henrettelser finder sted dagligt, og dette stigende antal kriminelle handlinger udføres både af oprørerne og af nogle af hærens enheder.
De yderliggående kræfter udnytter frygten og utrygheden til at puste til hadet mellem hutuer og tutsier, mens der konstant udsendes racistiske budskaber i medierne.
De mikroprojekter, der er igangsat af Den Europæiske Union med henblik på at søge at genopbygge en del af den primære infrastruktur, såsom vandledninger samt el- og vejnet, er skudt i grus, således at den samlede aktionsplan i Carcassonerklæringen, der havde til formål at styrke den nationale forsoningsproces og at fremme genetableringen af et normalt demokratisk samfund og samtidig støtte den økonomiske og sociale genopretning af landet, og navnlig yde bistand til flygtningene, de repatrierede og de fordrevne, ikke er blevet ført ud i livet.
Efter min mening er det af største betydning, at man i FN og i Den Europæiske Union endelig bliver enige om en aktionsplan, fordi den frygtelige situation, der er opstået, vedkommer hele menneskeheden, og situationen er så alvorlig og så dramatisk, at det ikke er muligt at finde en løsning alene, således som vi har forsøgt hidtil.
Det bliver nødvendigt at oprette en krisegruppe internt i Den Europæiske Union med henblik på at yde politisk, diplomatisk og materiel støtte for at skabe fred og stabilitet i Burundi; desuden bør det internationale samfund udøve det nødvendige pres på regeringerne i nabolandene, således at disse standser al økonomisk, logistisk og militær støtte til de yderliggående elementer i Burundi.
Endvidere er det nødvendigt hurtigst muligt at udsende et hold på 35 observatører for menneskerettighederne, således som man blev enige om for nogen tid siden. Oprettelsen af en international undersøgelseskommission bliver nødvendig for dømme de ansvarlige for massakrerne, således at det klima af strafløshed, som aldrig har givet retssystemet mulighed for at arbejde - dog uden at det er resulteret i situationer som dem i Rwanda, hvor forholdene er ekstremt dårlige, især hvad angår fængselssystemet - bringes til ophør.
Endelig vil jeg takke doktor Ajello for det vanskelige arbejde, han udfører i egenskab af Den Europæiske Unions særlige udsending i området omkring de store søer, og jeg håber, at der hurtigst muligt opstilles en passende strategi for en løsning på den igangværende konflikt og for en varig løsning på krisen, som endelig angribes ud fra en regional synsvinkel.
Under alle omstændigheder melder spørgsmålet sig nu, hvordan det internationale samfund kan standse denne tragedie, som i 1995 krævede ca. 15.000 dødsofre og et foruroligende lille antal sårede og tilfangetagne.
Jeg vil kort sagt gerne høre, hvilke konkrete initiativer Rådet påtænker at tage for at hjælpe Burundi med at komme ud af den voldsspiral, som landet er fastlåst i.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, hvad der dominerer i Burundi, er frygten. Frygten på begge sider. Frygten på tutsiernes side for at blive slået ihjel, det har de set eksempler på. Frygten og også vreden og skuffelsen på hutuernes side, som er udelukket fra magten til trods for den kendsgerning, at de har vundet valget på en demokratisk måde. Det er denne spiral af lammende frygt, som skal brydes. Hvad det angår, tror jeg, at der ikke er nogen anden vej end den vej, hvor flertallet får lov at være flertallet, men hvor mindretallet har reelle sikkerhedsgarantier og reelt kan deltage i politikken. Hvad det angår er der spildt mange chancer i Burundi.
En ting er i hvert fald blevet tydelig, nemlig at den famøse regeringskonvention i september 1994 absolut ikke har givet det forventede resultat, men at Frodebu, fordi Frodebu måtte give så mange indrømmelser under disse forhandlinger, tværtimod har mistet sin troværdighed, og jo mere troværdighed Frodebu mister, desto mere troværdighed kan Nyangoma vinde, og det er den situation, som vi i dag befinder os i.
I den forbindelse vil jeg sige, at Frankrig fuldstændigt holder på den forkerte hest ved i øjeblikket at præsentere Mobutu som den såkaldte »løsning«. Mobutu er interesseret i uorden og kan kun på ny spille en rolle internationalt ved ikke at løse konflikten. Han kan ikke yde noget positivt bidrag til løsningen af konflikten. Det er således overordentlig ærgerligt, at netop et land som Frankrig bryder solidariteten inden for rammerne af Den Europæiske Union og ligeledes bryder de aftaler, som i sin tid blev indgået i trojkaen.
Hvad sidstnævnte angår, tror jeg, at Den Europæiske Union i øjeblikket kun har én mulighed efter alt, hvad der allerede er gået galt. Det er for det første at støtte initiativerne taget af Nyerere, som i øjeblikket er den eneste, som eventuelt, jeg siger eventuelt, endnu kan opnå noget med hensyn til forhandlinger. Hvad Nyerere lader høre, er, i modsætning til løsningen af konflikten i det tidligere Jugoslavien, har jeg stadig en stok at slå med og en gulerod til at overtale folk med? Hvad det angår, tror jeg, at det er vigtigt virkeligt at støtte Nyerere på begge planer.
Endvidere synes jeg, at det er en ren skandale, at vi må høre, i mandags i Udenrigsudvalget, at vor særlige udsending ikke engang har de minimale arbejdsmidler til at gøre noget i et land som Burundi, og at vort eget Budgetudvalg i Parlamentet, altså denne gang må vi ikke kritisere Kommissionen, desuden nægter at frigøre de finansielle midler til hr. Ajello, fordi de synes, at de små regler ikke er overholdt. Hvor i alverden er den politiske forstand i Budgetudvalget. Kære kolleger, dette kalder jeg en ren skandale!

Incisa di Camerana
Hr. formand, lige fra starten på krisen i området omkring de store søer har Den Europæiske Union iværksat en politik bestående af forebyggende diplomati og humanitær bistand med det sigte at afhjælpe situationen. Med henblik herpå vedtog Unionen den 24. marts 1995 en fælles holdning vedrørende Burundi, og fra februar 1995 til februar 1996 har fire EU-delegationer besøgt Burundi. Den Europæiske Union har gentagne gange fordømt volden og opfordret til besindighed.
Under den seneste rejse til Burundi den 12. februar 1996 gav trojkaen udtryk for Den Europæiske Unions stærke bekymring over situationen og fordømte volden og forsøgene på at destabilisere den nuværende regering og regeringsaftalen; trojkaen erklærede, at Den Europæiske Union ikke vil støtte en regering, der er kommet til roret gennem magt; den krævede endvidere, at hæren og retsvæsenet indeholder elementer fra alle etniske grupper, og at alle unge får mulighed for at gennemføre universitetsstudier, uanset hvilken etnisk folkegruppe de tilhører.
Trojkaen mindede samtalepartnerne om, at Den Europæiske Union er hovedbidragyderen af humanitær bistand til området, og at overgangen til et mere struktureret samarbejde med Den Europæiske Union vil afhænge af udfaldet af de konkrete initiativer, som er taget med henblik på fred og forsoning; trojkaen advarede også om, at hvis situationen fortsat forværredes, var Den Europæiske Union besluttet på at træffe passende foranstaltninger i overensstemmelse med FN's Sikkerhedsråds resolution 1040 og 1049.
Trojkaen har opfordret de burundiske myndigheder til at finde en hurtig løsning på flygtningeproblemet, samtidig med at de træffer foranstaltninger med henblik på at udrydde frygten og genskabe tilliden. Den Europæiske Union har gentagne gange støttet indkaldelsen af en regional konference om fred, sikkerhed og stabilitet, som bør holdes inden for rammerne af FN og Organisationen for Afrikansk Enhed med det formål at finde en global løsning på konflikten. Trojkaen anmodede den burundiske regering om at udfolde bestræbelser i den retning.
I et yderligere forsøg på at bidrage til en løsning på problemerne i området omkring de store søer besluttede Rådet på samlingen den 26. februar 1996 at udnævne Aldo Ajello til Den Europæiske Unions særlige udsending i det nævnte område. Han skal støtte de bestræbelser, der udfoldes af FN og Organisationen for Afrikansk Enhed samt af højtstående afrikanske personer, som hjælper de to organisationer. Han skal endvidere oprette og opretholde nære kontakter med regeringerne i området og med andre interesserede regeringer og organisationer med henblik på at identificere de foranstaltninger, der bør træffes for at løse problemerne i området.
Aldo Ajello vil arbejde i nær kontakt med FN og Organisationen for Afrikansk Enhed for at undgå overlapninger i bestræbelserne på at indkalde til en regional konference. Han vil desuden samarbejde med andre parter, som forfølger det samme mål, og han vil om nødvendigt tage kontakt med andre parter, som måtte kunne bidrage til fremskridt på området. De tekniske detaljer vedrørende Aldo Ajellos udnævnelse er indeholdt i den fælles holdning, der blev vedtaget af Rådet den 25. marts 1996.
Den Europæiske Union har givet sin fulde støtte til Tanzanias tidligere præsident, Julius Nyerere, som de regionale ledere har udnævnt til mægler under et møde, der blev bragt i stand af Carter-centret med det sigte at fremme den politiske dialog i Burundi. Julius Nyerere agter at indkalde til yderligere samtaler mellem de politiske partier i Burundi den 22. maj 1996 i Mwanza i Tanzania.
Som nævnt i erklæringen af 16. januar 1996 er Den Europæiske Union rede til at hjælpe Burundi med at komme på fode igen. Den er specielt rede til at hjælpe, idet den støtter foranstaltninger til fordel for fred og forsoning mellem de forskellige grupper, foranstaltninger, som burde gennemføres af de burundiske myndigheder. Den Europæiske Union mindede i øvrigt om i erklæringen, at alene politiske midler vil gøre det muligt at finde en varig løsning på konflikten.

Pinheiro
Hr. formand, mine damer og herrer, som alle vil kunne huske, fandt der i perioden oktober 1993 til januar 1996 et langsomt folkedrab sted i Burundi, i hovedstaden igangsat af tutsi-ekstremister og i det indre af landet af nogle hutu-militsers voldshandlinger. Det var i denne periode, at den særlige udsending fra FN's Menneskerettighedskommission udtalte, at Burundi stod over for en regulær borgerkrig, der ganske vist udkæmpedes i små doser.
Fra januar 1996 blev situationen roligere, efter min mening på grund af indgriben fra det internationale samfund, i særdeleshed Organisationen for Afrikansk Enhed, Den Europæiske Union, ekspræsident Carter m.fl., og der indledtes endog drøftelser sted med regeringen og med nogle militære enheder med henblik på at finde en løsning på situationen i Burundi. Imidlertid skete der efter den 15. marts en væsentlig forværring i denne lovende og opmuntrende situation. Efter at de burundiske myndigheder havde afvist hr. Niangoma som samtalepartner i fredsdialogen, fandt der alvorlige angreb sted rundt om i Burundi begået af hr. Niangomas styrker. Særlig alvorligt var angrebet i Buruiprovinsen, som er et helligt sted for tutsierne, hvorfra størstedelen af deres ledere og officerer kommer. Angrebet var specielt rettet mod tutsi-officerer og deres familier. Det værste i hele denne situation er, at det er blevet afsløret, at rwandiske hutu-militser deltog i Niangoma-styrkernes angreb.
Der er derfor grund til at mene, at vi i dag - udover udsigten til borgerkrig i Burundi - er vidne til starten på en regional konflikt af endnu alvorligere karakter end de eksisterende. Det er denne situation, vi må holde os for øje, når vi træffer beslutning om en fremtidsorienteret politisk aktion. Og her må der efter min mening indføres en klar arbejdsdeling mellem aktørerne. Derfor har Den Europæiske Union i forbindelse med udnævnelsen af hr. Ajello pålagt ham at støtte OAU's indsats, præsident Nyereres mæglingsbestræbelser og FN's eventuelle militære indsats. Hvad Kommissionen angår, kan jeg bekræfte, at den agter, ikke alene at fortsætte indsatsen på den humanitære bistands område men også, i den udstrækning sikkerhedsforholdene muliggør det, at bidrage til rehabilitering og genopbygning af landet.
Jeg skal understrege, at der nu hersker fuld enighed mellem hr. Aldo Ajello og ekspræsident Nyerere, hvilket betyder, at der på dette område kan tages nogle positive skridt. Hvad angår FN-generalsekretærens initiativ vedrørende udstationering af en fredsbevarende styrke i Burundis grænseområder, er det, selv om det ikke bliver iværksat her og nu, langt fra afgået ved døden. Og hvad angår Den Europæiske Unions økonomiske bistand, vil den ikke alene blive videreført men vil tilmed kunne øges betydeligt, når forholdene tillader det.
Efter dette lidt dystre perspektiv vil jeg imidlertid gerne understrege, at de direkte forhandlinger, som præsident Nyerere har fået i gang mellem de vigtigste politiske kræfter - hvor det første møde fandt sted den 22. april, og det næste er fastsat til den 22. maj - tager sigte på at få, ikke alene de politiske partier, men også de ekstremistiske kræfter, som støttes af hr. Niangoma og den tidligere præsident, til at sætte sig til forhandlingsbordet. På denne baggrund må den støtte til præsident Nyerere, som Rådet, Kommissionen og ikke mindst Parlamentet har forfægtet, anses for en uomgængelig betingelse for en positiv udvikling i situationen. Også ekspræsident Carters initiativ, som Kommissionen løbende har fulgt og støttet, må fremmes, og det er mig en glæde at kunne meddele, at ekspræsident Carter kommer til Bruxelles for at etablere politisk kontakt med Kommissionen, Rådet og - håber jeg - med Parlamentet, med henblik på at opnå, at det internationale samfund kan tale med én stemme og varetage deres opgaver inden for rammerne af den nødvendige arbejdsdeling.

Kouchner
Hr. formand, kære kolleger, for lidt siden var der mange flere her for at tale om køer, men jeg forstår meget vel, at det var meget store økonomiske indsatser, der holdt på os. Nu taler vi om mennesker, og der er åbenbart færre mennesker her og mindre interesse! Det er faktisk altid det samme. Man beskylder os for at blande os i noget, der ikke vedrører os, men vi kan også lade være at gøre noget. Når alt kommer til alt, drejer det sig om afrikanere. De er helt sorte, og de er meget langt væk. Og vi ved ikke, hvad vi skal gøre. Hvis vi ikke gjorde noget, vil det måske, når alt kommer til alt, ikke være værre.
Jeg tror dog selv, at det vil være værre, fordi, hvis vi ikke gør noget, kender De scenariet: Når der nu kun er mellem 100 og 400 døde om ugen, hospitalet i Bujumbura er blevet besat af de oprørske styrker, der dræber de syge i deres senge, og der næsten er en million flygtninge, der bliver fordrevet både inden for og uden for landet, er det, der risikerer at ske, hvis vi således intet gjorde, selv om jeg ikke ønsker det, altid det samme scenario. Det vil være yderligere massakrer og ikke kun mindre massakrer.
Man bruger bevidst ordet folkemord, fordi mindet om Rwanda ikke kan undlade at spille ind. De ikke-statslige organisationer vil protestere, der vil være en folkeopinion, og forfærdelige billeder vil blive vist på TV, Amerika vil blive urolig, og hvis Amerika bliver urolig, så vil visse europæiske lande, herunder mit eget, til sidst endelig blive urolige, og i dette tilfælde vil Den Europæiske Union, der er afmægtig, godkende de andres indsats. Det er det, der vil ske, og som sker for øjeblikket, hvis vi ikke skrider til handling.
Til trods for det kommissær Pinheiro - og jeg takker ham for de ord, han brugte - sagde for lidt siden, og til trods for det Rådets repræsentant sagde, gør vi ikke nok, da rædslerne bliver stadig værre. Men dette er blevet sagt flere gange her, penge, vrede og den evindelige gentagelse af de samme billeder er ikke tilstrækkeligt. Hr. Ajello er på stedet. Vi bør give ham midler, beslutningen taler om det. Det mindste, vi kan gøre, er dog, at Den Europæiske Unions udsending ikke tager derned med tomme hænder.
Endelig er der de bestræbelser, som kommissæren har erindret om, der går i alle retninger. Ja til Carter-missionen, der for øjeblikket ikke har båret frugt. Naturligvis ja til den så betydningsfulde medvirken af præsident Julius Nyerere. Ja til en lettere dialog inden for landets grænser. Ja til standsning af mediernes udsendelser, der prædiker had. Ja til at støtte de uafhængige medier, der taler om andet end mord. Ja til at hjælpe de ikke-statslige organisationer. Vil dette være tilstrækkeligt? Hvad foreslår man ellers end disse løsninger?
Man har forgæves talt om forebyggende diplomati eller ret til at gribe ind, vi taler meget, men hvad gør vi? Har De læst artiklen i Washington Post for to dage siden? Amerika begynder faktisk at røre på sig. Kan vi virkelig ikke sende mere end fem observatører? Fem, det er dog lidt latterligt! Vi har anmodet om det, og der bliver vedtaget resolutioner, men hvad vil vi gøre? Give nogle flere penge? Er det det, vi vil gøre? Med hensyn til den ulovlige våbenhandel vil jeg gerne have, at man ikke kun peger på Zaïre, jeg vil gerne have, at man peger på andre lande, men vi ved, hvad der foregår i lejrene i Zaïre, vi ved, at ikke alene med hensyn til Burundi, men også Rwanda er der militser og gengældelseshære, der forbereder sig. Også her er det altså nødvendigt med effektive midler. Vi kan ikke overlade alle vores flygtninge, politiet og hæren til Zaïre og forvente, at det går over. Man må altså være meget mere påpasselig.
Endelig er det nødvendigt med FN-rådgivere, politiske beslutninger og en politisk vilje. Personligt mener jeg ikke, at det vil være tilstrækkeligt, men jeg taler kun for mig selv, og man må bestemt ikke opgive ideen om en afrikansk styrke, før det er for sent. Jeg er enig i, at denne styrke ikke skal være en invasionsstyrke, at den ikke skal være en kampstyrke, men presset skal forblive på hovedpersonerne, og jeg er enig i, at dialogen skal føres ikke alene med de demokratiske folk, men med hele verden. Det er nødvendigt at støtte hr. Boutras Ghalis bestræbelser på at gennemføre denne styrke og give den en leder. Det er afrikanerne, der skal få den op at stå, men vi må hjælpe dem med det. For hvis det tilfældigvis begynder igen, kære kolleger, og hvis vi trods alt dette tilfældigvis afventer billederne i fjernsynet, så vil man finde denne styrke, og så vil det naturligvis være for sent.

Günther
Hr. formand, som det ofte er tilfældet med drøftelser af dette emne, har vi igen i dag i malende vendinger fået beskrevet det grufulde scenario, vi forefinder i de lande, og når vi i sin tid mente, at Rwanda i det tyvende århundredes sidste årti så at sige måske var en enkelt ulykke i verdenshistorien, står vi jo i dag over for den erkendelse, at noget sådant også kan forekomme andetsteds.
Vi har hørt appeller, vi har udarbejdet beslutninger og vi spørger os selv: Hvad har det nogensinde hjulpet? Vi har her med kontrahenter at gøre, og det nævnte de, der havde ordet før mig, også, som ikke viger tilbage for nogen magt eller foranstaltning, og hvor perverse de ret beset er, viser sig også ved, at de først og fremmest griber ind dér, hvor ingen modværge er mulig, nemlig over for værgeløse civile.
Vi har endvidere hørt om en række fredsstiftere, der har haft fiasko, og jeg må sige, at jeg ikke helt kan dele den begejstring for udsendelse af observatører, som de, der havde ordet før mig, udviste, for hvis de beretninger er rigtige, som samtidig blev afgivet her om situationen i landet, spørger jeg mig selv: Hvad kan en observatør gøre ud over så vidt muligt at bringe sig selv i sikkerhed i hovedstaden for at beskytte sit liv? For alt, hvad der foregår udenfor, forekommer mig i allerhøjeste grad at kunne ligestilles med en selvmordskommando! Jeg ønsker bestemt observatøren al mulig held, men jeg tvivler på, at vi her kan opnå noget væsentligt.
Jeg forstår ikke helt hr. Pettinari, når han siger, at man for Zaïres vedkommende skal være meget tilbageholdende. Hvis det er rigtigt, at Zaïre er involveret i konflikten, hvis det er involveret i eskalationen, skal det efter min mening også drages med ind i ansvaret for, at det yder sit bidrag til løsningen af denne konflikt, og appeller udefra vil - jf. min indledning - nok heller ikke gøre noget synderligt indtryk på dette land. Men hvis det har et ansvar, skal det også med i de kontakter og samtaler, der er nødvendige her.
Det må ikke glemmes, at ud over Zaïre drøftes også andre lande her. Vil man derfor støtte en forhandlingspartner - og her giver jeg også kommissæren ret - burde man virkelig gøre det over for Tanzanias præsident. Dermed styrkes også et vist mål af afrikansk selvbevidsthed, idet man giver afrikanerne støtte i forbindelse med løsningen af denne konflikt og af den grund tager dem med fra starten.
Jeg er ikke altid enig med hr. Kouchner, jeg anser det i hvert fald i denne sag for at være på sin plads at styrke Organisationen for afrikansk Enhed således, at også Afrika selv sættes ind i bekæmpelsen af denne vold og kan gribe ind og dermed bidrage til løsningen af denne konflikt.
Det er den ene konklusion, som efter min mening skal drages; desuden bliver vi nødt til virkelig at holde våben ude fra dette område, de må kunne opsnappes ved grænserne. Endelig skal vi have alle involverede parter til forhandlingsbordet.

André-Léonard
Hr. formand, vi overværer afmægtige voldens frygtelige spiral i Burundi. Alle har sagt det. Ordet folkemord nævnes kun med forsigtighed, og dog, hvordan kan man ellers betegne tusinder af menneskers død siden krisens start. Der går ikke en dag, uden at der begås udbytning, tortur eller kriminalitet, der for øvrigt ikke sparer hverken kvinder eller børn.
Hidtil har Unionens medlemsstater ikke været i stand til at handle under ét og udforme en fælles politik over for Burundi. De medlemsstater, der sidder i Sikkerhedsrådet skal føre samme sprog i New York og i Bruxelles. Men man må dog konstatere, at deres aktionslinjer divergerer fuldstændigt. Sådanne modsigelser kan fuldstændig underminere normaliseringsprocessen i Burundi.
En fælles politik skal være sammenhængende for at være troværdig og således effektiv. At udnævne en særlig repræsentant på stedet er i sig selv et godt initiativ, og vi kan kun lykønske hr. Ajello med hans beslutsomhed. Men det henhører under Rådet bedre at definere den opgave, der er hans. Forslaget fra hr. Boutros Ghali om at have en forebyggende væbnet styrke, der altid er parat til at gribe ind, og som anbringes på grænserne til Burundi, var strålende. Truslen om at oprette den spillede for øvrigt en beroligende rolle i februar måned. Sikkerhedsrådet afviste denne anmodning, og jeg mener oprigtigt, at Den Europæiske Union burde presse på, for at denne anmodning imødekommes.
Den humanitære hjælp fra Kommissionen skal understreges. Men vores meget betydningsfulde finansielle intervention viser desværre vores politiske afmagt og opfordrer os til at handle anderledes. Hvilken rolle har Kommissionen i Ajellos mandat og i koordineringen af Nyereres mandat? Vi må lægge pres på Zaïre, for at det ikke længere skal være knudepunkt for den ulovlige våbenhandel i regionen. Den Europæiske Union må bruge al sin indflydelse, for at Zaïre lukker radioerne, der opfordrer til had. I den forbindelse er Kommissionens initiativ til at skabe en fredsstiftende radio for øvrigt en god ting. Man må nu sørge for, at den kan have udsendelser hele døgnet.
Hvorfor har Rådet stadig ikke operationelt gennemført de foranstaltninger, der er indeholdt i Carcassonne-planen, til at finde en løsning på krisen i Burundi? Hr. Nyereres initiativ, der går i samme retning, til at sætte såvel de magthavende styrker som ekstremistgrupperne ved samme forhandlingsbord, fortjener vores støtte. Det er kun på denne måde, at dialogen kan føre til national forsoning.
Endelig vil jeg gerne som andre kolleger pege på det utilstrækkelige budget, der er tildelt Ajello-opgaven: 950.000 ECU, hr. formand, der for øvrigt stadig ikke er frigjort af Europa-Parlamentet. Det er virkelig en skam! Vi skal ikke lade, som om vi ønsker at hjælpe dette land med smukke erklæringer og samtidig i øvrigt afskære den finansielle hjælp til, at en sådan opgave, som vi ønsker det, lykkes.

Pradier
Hr. formand, man troede i nogle måneder, at tingene var faldet til ro. I november, december og januar kunne man faktisk tro, at en vis civil fred kunne vende tilbage i dette land. Voldens genopblussen har været så meget mere overraskende. I hvert tilfælde er en forværret dramatisk politisk opløsning desværre tydelig og stadig større inden for landets grænser.
For det første den indre opløsning af regeringen, hvor en præsident og en premierminister ikke formår at føre et fælles sprog. Politisk opløsning af partierne og de politiske personligheder, der selv for øjeblikket er ude for et næsten generelt dårligt omdømme. Dette land er således i dette øjeblik på randen af kaos.
Heldigvis kan nogle lande i området bibringe nogen hjælp. Det er rigtigt, at Tanzania og den tidligere præsident der, Julius Nyerere, giver et svagt håb. Det skal siges, at han for øvrigt selv er særlig pessimistisk ifølge de informationer, man kan få herom. Der er Uganda, der stemmer i morgen, og det er også rigtigt, at præsident Musevenis tilstedeværelse sandsynligvis er en faktor, der medvirker til relativ stabilitet.
Der er i hvert tilfælde Zaïre. Zaïre, der bevarer folkemorderne ved magten i lejrene, der bevæbner de tidligere medlemmer af de væbnede styrker i Rwanda eller sørger for, at de er bevæbnet, ikke alene med lette våben, hvilket måske stadig er acceptabelt, men i de seneste dage med 80 mm-morterer, dvs. artilleri, der går gennem disse lejre ind i Burundi. Disse tropper trænes, og Zaïre lader dem træne militært, og trafikken af disse kriminelle til Burundi er en åbenbar kendsgerning, hvor der allerede er visse tidligere fra de væbnede styrker i Rwanda, som er notoriske folkemordere, der er blevet fængslet i Burundi. Zaïres ansvar i denne sag er tyngende.
Hvad foreslås der os i dag? Oprettelse af en væbnet styrke: Ja, på betingelse af at den er vel rekrutteret, passende bevæbnet, veltrænet og navnlig under god kommando. Den skal være klar til at gribe ind inden 24 timer uden nødvendigvis at være til stede på det nationale territorium på tidspunktet. Man foreslår os en forhandling, der skal indledes med det, der er aftalt at kalde voldsmændene. Ja, men under forudsætning af, at de indledende kontakter er hemmelige, meget hemmelige, for der er for øjeblikket risiko for, at de moderate elementer i hver lejr følger ekstremisterne.
Man må dog komme med to advarsler. Den første er, at man efter udnævnelsen af Aldo Ajello ubetinget må støtte ham i hans handling. Man må også advare Parlamentet mod, at man stadig ikke har frigjort budgettet. Den anden advarsel er, at det denne gang er nødvendigt, at Europa taler med én stemme. At de stater, der ønsker at gå enegang eller flytte deres brikker i en såkaldt national interesse i Afrika, passer på. Praleri og gestikuleren fra den ene eller den anden stat, der mener at have en fortrinsrolle eller en særlig opgave på stedet, vil denne gang ikke bare gøre disse stater til grin, men disse uansvarliges beslutninger kan medføre hundrede tusinde menneskers død. I dag er det således indledningsvis nødvendigt at få en militær tilstedeværelse ved landets grænser - selv om Den Europæiske Union ikke engang kan magte at lægge pres på en regering som Zaïres regering, der ophidser til krig - ganske vist sandsynligvis en ensidig våbenhvile fra regeringstroppernes side; hemmelige kontakter med cheferne for de væbnede styrker og også, og navnlig, en styrkelse af samhørigheden mellem regeringerne, der måske i anden omgang vil gøre det muligt at indlede yderligere forhandlinger, når staten selv er blevet en stærk og endelig troværdig stat i en forhandling.

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, på dette tidspunkt i debatten er så godt som alt sagt. Jeg vil imidlertid tilføje nogle oplysninger, som jeg har modtaget direkte fra Burundi, fra nogle ikke-statslige organisationer, som fortsat opholder sig i landet på trods af den vanskelige situation. Dernæst vil jeg forelægge Kommissionen nogle forslag til aktion i håbet om, at Kommissionens næste redegørelse for situationen vil kunne fremvise en mere positiv status over EU-institutionernes effektivitet såvel på bistandssom forebyggelsesområdet.
Som allerede nævnt er situationen gradvis blevet forværret i løbet af de sidste to måneder. I det indre af landet er der registreret hundredevis af døde, hundredevis af nedbrændte huse og ødelagte afgrøder med en stadig flygtningestrøm til følge, som forværrer den i forvejen kaotiske situation med de mange grupper af fordrevne og flygtende. De hårdest ramte provinser er Gitega - landets største provins -, Rutana, Civitoque og Macamba. I hovedstaden, Bujumbura, gennemføres der etniske udrensningsaktioner, fremtrædende hutuer elimineres, idet både væbnede bander og hæren deltager i voldshandlingerne.
Som understreget af andre talere bliver det stadig vigtigere, at de mæglingsbestræbelser, der er indledt af Tanzanias tidligere præsident Nyerere, får et positivt udfald. Dette initiativ, som Parlamentet bør støtte, indeholder et forslag om reform af hæren og indledning af forhandlinger med lederen af de væbnede bander, hvilket støttes af det internationale samfund, men desværre er der ikke enighed herom mellem regeringspartierne. Frodebu accepterer således en hærreform, men det gør Uprona ikke, og sidstnævnte afviser endvidere at forhandle med de væbnede bander, der mistænkes for at have deltaget i folkemordet i Rwanda.
Hvad kan vi gøre i denne situation? Jeg mener, vi bør støtte hr. Nyerere på trods af de interne vanskeligheder, han slås med. Korruption, kaos og humanitære katastrofer tager til i uhyre omfang, og derfor er det vigtigt, at vi følger nedenstående retningslinjer:
For det første: lægger pres på de stridende parter for at hindre, at situationen udvikler sig til folkedrab og åben krig. Et pres, der også må omfatte nabostaterne. Jeg er enig i, at der skal lægges et stærkt pres på regeringerne i de nabostater, der beskytter de væbnede bander og støtter dem med våben.
For det andet: etablerer internationale beskyttelsesmekanismer for at hindre, at befolkningen griber til selvforsvar som følge af den herskende usikkerhed.
For det tredje: det glæder mig at høre hr. Pinheiro sige, at den humanitære bistand vil blive opretholdt gennem de ikke-statslige organisationer, hvis tilstedeværelse er af allerstørste vigtighed for at beskytte mange menneskers sikkerhed.
For det fjerde: støtter og aktivt fremmer en regional løsning efter de linjer, som blev drøftet på mødet i Tunis den 16.-19. marts i år. Antallet af internationale observatører er efter min mening utilstrækkeligt og bør forøges.
Man må håbe, at perspektiverne ikke er så dramatiske som i dag, næste gang vi drøfter situationen i Burundi. Og jeg ønsker inderligt, at vi vil vise os i stand til i praksis at gøre noget af det, vi siger, vi vil gøre.

Berend
Hr. formand, mine damer og herrer, Burundi står igen en gang på dagsordenen - for hvilken gang i øvrigt? - desværre! Desværre, fordi situationen fortsat er meget vanskelig, fortsat er fortvivlet. Beretninger om, at hæren i Burundi dræber ubevæbnede civilister, hober sig op. Vi er dybt foruroligede over, at appeller sendt til myndighederne i Burundi om at hindre yderligere forbrydelser end ikke bemærkes. Vi har som Parlament allerede flere gange og også for nylig i Namibia for få uger siden, i Windhoek, hvor jeg havde lejlighed til at tale om det samme emne, på det skarpeste fordømt disse handlinger og stillet de ansvarlige på stedet i gabestokken, således som vi også gjorde det med de provokationer fra alle ekstremistiske gruppers side, uanset observans, som befolkningen udsættes for. Alligevel er hærens foranstaltninger for øjeblikket de samme som sidste efterår. Den, hæren, forhindrer i sidste instans, at der er uafhængige vidner og at der melder sig uafhængige vidner til de overtrædelser, der begås. Ergo er det næsten umuligt at finde ud af, hvor mange ubevæbnede civile, der er blevet ofre for statsmord begået af soldater, og hvor mange der vilkårligt og med forsæt er blevet dræbt af militser.
Der skal fra vor side lægges pres på regeringen i Burundi, et pres, der er legitimt, for at den på sin side bestræber sig på at få retsvæsenet til at fungere bedre. Skal situationen ikke destabiliseres yderligere, skal de ansvarlige for terrorhandlinger omgående stilles for retten. EU må ikke forholde sig afvisende over for en målrettet støtte til at få retsvæsenet til at fungere.

Glenys Kinnock
Hr. formand, i 1994-95 blev det internationale samfund lammet af de begivenheder, der fandt sted i Rwanda og i Bosnien. Over 1 mio mennesker døde som følge af denne mangel på handlekraft. Nu er vi fortsat i gang med at samle stumperne op og måle omkostningerne med hensyn til tabte menneskeliv og humanitær bistand ved denne mangel på handling.
I Burundi finder der i stigende grad en etnisk polarisering sted, og det er klart, at tutsi-mindretallet griber magten og indflydelsen ved domstolene, ved politiet og i regeringen. Som altid er det de uskyldige civile, der bliver ofre for disse handlinger og den stigende spænding i Burundi: hovedsagelig kvinder, ældre og børn. Man mener nu, at op mod 1000 mennesker dør hver måned i Burundi.
Dette nødvendiggør helt klart, at der træffes energiske foranstaltninger. Som andre har nævnt, er forbud mod våben og måske begrænsning af rejseaktiviteten og visumrestriktioner nogle af de metoder, hvormed man kan gøre noget, såvel som særdeles energiske aktioner mod alle dem, der fortsætter med at tilskynde til vold. Vi har brug for en integreret strategi i Burundi baseret på både gulerødder og piske. For det første, en øget finansiel støtte til menneskerettighedsobservatører og mere langsigtede foranstaltninger for at genoprette lov og orden og respekt for menneskerettighederne. For det andet, finansiel og politisk støtte til det internationale undersøgelsesudvalg, der undersøger mordet på præsidenten i 1993 og de derpå følgende massakrer. For det tredje behøver vi flere ressourcer og mere støtte til at få gang i den nationale dialog. Afrikanske ledere og medlemmer af OAU må være centrale for dette.
Man må også tage behørigt hensyn til myndighederne i Burundi, hvem de så end er. For det første for at sikre, at de tilskynder til omgående drøftelser, der kan føre til våbenstilstand, og til at alle involverede fraskriver sig vold. For det andet bør man, som mange andre har sagt, gøre en ende på den hadefulde propaganda i radio, presse og ved alle former for offentlig virksomhed. For det tredje bør nabolande i Afrika, som Kenya, og de europæiske lande, der huser de mennesker, der prædiker had og folkedrab, øjeblikkelig sætte en stopper for deres aktiviteter. Alle bidragydere, herunder Den Europæiske Union, må nu gøre den bilaterale og multilaterale støtte afhængig af gennemførelsen af disse foranstaltninger.
Jeg glæder mig i særdeleshed over hr. Pinheiros personlige initiativ om at sende en udsending fra EU til Burundi. Vi må sikre, at vort første virkelige indtog på den forebyggende diplomatis arena ikke hindres af manglende fleksibilitet og uforsonlighed fra nogen side. Der må tages hensyn til de budgetmæssige implikationer af det, der er sket, men tiden er for kort til at tillade udsættelse.

Incisa di Camerana
Hr. formand, jeg vil takke alle talerne for de særdeles nyttige oplysninger, de har givet formandskabet. Og jeg vil komme nærmere ind på en række emner, som er blevet nævnt under debatten.
Jeg er enig med hr. Tindemans med hensyn til situationens alvor og den fare, som den indebærer for hele regionen. Under alle omstændigheder yder Den Europæiske Union en stor indsats; jeg skal således minde om, at Unionens humanitære bistand beløber sig til 500.000 dollar om dagen; endvidere støtter Unionen på det diplomatiske plan den indsats, der ydes af FN, Organisationen for Afrikansk Enhed og Carter-centret.
Til hr. Pettinari vil jeg sige, at Rådet fuldt ud støtter Julius Nyereres bestræbelser, og det kan tilslutte sig, at alle de interesserede parter fører drøftelser og samarbejder med Nyerere. I marts dette år sendte Den Europæiske Union en trojka til Zaire, også for at opfordre dette land til at indtage en konstruktiv holdning med henblik på at bidrage til en løsning på konflikten, og i de kommende uger vil Aldo Ajello besøge Zaire.
Jeg gør opmærksom på, at der opholder sig mere end 1, 5 mio. flygtninge i Zaire, hvilket tydeligvis har negative følger på det økonomiske, politiske og miljømæssige plan. Imidlertid understregede EU-trojkaen i marts måned dette år over for myndighederne i Kinshasa og over for Mobutu selv, at Zaire bør bidrage aktivt med at finde en løsning på krisen uden at træffe undertrykkende forholdsregler og uden at tage tvangsmidler i brug over for flygtningene.
Til hr. Fassa vil jeg sige, at Aldo Ajello netop har til opgave at støtte og koordinere de diplomatiske bestræbelser, der udøves af FN, Organisationen for Afrikansk Enhed og Carter-centret.
Til fru Baldi vil jeg sige, at Den Europæiske Union yder en økonomisk støtte på ca. 1, 5 mio. ECU til det arbejde, der udføres af observatørerne fra Organisationen for Afrikansk Enhed. En række EU-medlemslande yder også på egen hånd en økonomisk støtte til initiativet.
Til fru Aelvoet vil jeg sige, at Rådet deler hendes tillid til Julius Nyerere, og jeg vil tilføje, at Aldo Ajellos mandat udtrykkeligt omfatter støtte til igangværende bestræbelser på at løse konflikten.
Kommissær Pinheiro har nøje beskrevet vores indsats, og jeg noter mig - således som kommissæren bemærkede - at der er fuld harmoni mellem Aldo Ajello og Julius Nyereres opgaver.
Jeg satte stor pris på indlægget fra hr. Kouchner. Jeg forstår desuden hans naturlige utålmodighed, men det er netop fordi løsningen først og fremmest bør være en afrikansk løsning; det, Den Europæiske Union bør gøre, er med ethvert middel at tilskynde til en sådan løsning. Der kan nemlig kun skabes en varig løsning, hvis den er afrikansk og global, dvs. hvis man kan skabe en udvikling; en politisk, økonomisk og social udvikling, som omfatter alle folkegrupper.
Den Europæiske Union og Organisationen for Afrikansk Enhed har nu indledt en dialog, netop på baggrund af afrikanernes eget ønske om at spille en hovedrolle i bestræbelserne på at sikre freden på det afrikanske kontinent.
Til fru Günther vil jeg sige, at jeg er enig med hensyn til nødvendigheden af at inddrage afrikanerne, da en grundlæggende løsning på konflikten afhænger af dem.
Til fru Léonard vil jeg sige, at Aldo Ajellos mandat tages op til revision hver tredje måned. Dette betyder, at Rådet vurderer, om det er hensigtsmæssigt at videreføre mandatet i uændret stand, eller om det skal ændres.
Til hr. Pradier vil jeg sige, at jeg personligt er enig i, at den fremtidige politiske situation i Uganda utvivlsomt vil kunne få følger for fremtiden i regionen.
Over for fru Sauquillo kan jeg bekræfte, at Råder støtter Julius Nyereres initiativ og at Rådet agter at gøre sin indflydelse gældende over for parterne og nabolandene med henblik på at finde en global løsning på konflikten.
Over for hr. Berend vil jeg understrege, at i forbindelse med EU-trojkaerne og de bilaterale kontakter har man altid klart fremhævet problemet vedrørende retssystemet.
Til fru Kinnock vil jeg sige, at en våbenembargo og en våbenbegrænsning allerede er indeholdt i FN-resolutionen 1040. Rådet vil under alle omstændigheder tage hensyn til denne tekst.
Til sidst kan jeg forsikre om, at Rådet vil følge situationen, som helt afgjort kræver, at der gribes ind gennem de nuværende hasteforanstaltninger, men som ligeledes kræver, at man i området som en første betingelse får standset flytningen af de etniske folkegrupper og udbredelsen af hadsk propaganda mellem folkegrupperne indbyrdes, som indtil i dag har forhindret skabelsen af en klar national identitet.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.30.

Økonomisk årsberetning 1995
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0131/96) af Cassidy for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens økonomiske årsberetning 1996 (KOM(96)0086 - C4-0193/96).

Cassidy
Hr. formand, først vil jeg gerne give udtryk for min anerkendelse over for kommissæren og hans personale for den udstrakte samarbejdsvilje, vi har mødt hos dem. Jeg vil også sige tak til alle partier her for den samarbejdsvilje, jeg har mødt hos hr. Wolf, der udarbejdede udtalelsen fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse. Et antal medlemmer af udvalget udtrykte overraskelse over, at hr. Wolf og jeg kunne arbejde så effektivt sammen, da vi ikke sidder i nærheden af hinanden her i salen. Men vi nåede til sidst et acceptabelt kompromis, og alt i alt er det det adjektiv, jeg vil anvende om denne betænkning. Den er acceptabel.
Jeg vil faktisk gå så vidt som til at sige, at der er noget i den for enhver, inklusive medlemmer af Deres gruppe, hr. formand. De i Parlamentet, der har smag for polemik - og hvem af os har ikke det - vil finde denne polemik i begrundelsen, som det var tilfældet, da jeg sidst udarbejdede denne betænkning for ti år siden, selv om polemikken har forandret sig i mellemtiden.
Jeg vil gerne koncentrere mig om et par ting, der står i beslutningsforslaget. Jeg vil fremhæve de ting i beslutningsforslaget, som jeg personlig anser for at være mest betydningsfulde. Jeg er ganske sikker på, at de følgende talere her i debatten også vil fremhæve andre ting. Udvalget er enigt med Kommissionen om, at en af de vigtigste udfordringer, som Den Europæiske Union står over for i øjeblikket, er kampen mod arbejdsløsheden. Vi siger, at kampen mod arbejdsløsheden er den vigtigste opgave, og derved arbejder vi videre med og tilslutter os resultaterne fra Rådet i Turino og G7-konferencen i Lille, der fandt sted den 1. april.
Udvalget mener, at Den Europæiske Union har behov for vækst, der er rettet mod beskæftigelse og hjulpet på vej af investeringer, hvilket skal føre til et væsentligt fald i arbejdsløshedsniveauet i det tredje årtusind. Men vi må advare Kommissionen og Rådet om, at faktorerne hertil endnu ikke er på plads. Der er nogle punkter, der giver anledning til beklagelse. Et af dem er, at der mangler prognoser for 1996, og vi beklager også, at der ikke er nogen data i Kommissionens økonomiske årsberetning, der tyder på, at den f.eks. har set på de væsentlige forskelle med hensyn til beskæftigelse regionerne imellem, såsom i Norditalien og Baden-Württemberg. Det kunne have været interessant vide, hvorfor Kommissionen mener, at arbejdsløsheden er så meget lavere på de steder. Vi beklager, at betænkningen ikke har taget fat på de underliggende årsager til svigtende tillid i erhvervslivet og blandt forbrugerne. Her er vi ret kontroversielle, for vi påpeger, at der er alvorlig fare for, at Den Europæiske Union kommer ind i en ond cirkel med pessimisme både hos erhvervslivet og hos forbrugerne, der gensidigt forstærker hinanden, og som kan bringe det program, der skal føre til en fælles valuta i 1999, i fare. Der er nogen - måske overraskende - erkendelse af behovet for fleksibilitet. For eksempel mente vi i punkt 6, at Kommissionen burde have set på andre faktorer, såsom lønninger, fleksibilitet på arbejdsmarkedet, faste offentlige investeringer og omkostninger til socialsektoren, som vi i forlængelse af, hvad Kommissionen har sagt, påpeger i nogle tilfælde lægger beslag på op til 50 % af Fællesskabets BNI, der svarer til hele den del, der henhører under regeringens udgifter, noget man finder i punkt 23 i vort beslutningsforslag.
Vi anmoder om, at forøgelsen af lønniveauet skal kunne forenes med prisstabilitet, og vi mener, at løndifferentiering bør indrettes efter kompetenceniveau, uddannelse og regionale behov samt arbejdserfaring, i overensstemmelse med side 55 i den økonomiske årsberetning.
Jeg vil gerne slutte med et spørgsmål til Kommissionen. Denne årsberetning er en del af en tofaset proces; næste fase er Kommissionens overordnede økonomiske retningslinjer. Det spørgsmål, jeg gerne vil stille kommissæren, er, hvornår han mener at kunne forelægge Kommissionens overordnede økonomiske retningslinjer for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik?

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, det har virkelig givet anledning til bemærkninger, at hr. Cassidy og jeg trods alt som helhed har kunnet enes udmærket. Dog er det ofte sket - med en nordtysker og en brite er det åbenbart muligt - at vi simpelt hen konstaterede, at spørgsmålet ganske vist var relevant, men at vi havde hver sin mening. Også det har spillet en fair rolle i processen.
Jeg tror, der her er et punkt, vi virkelig bliver nødt til at tage meget alvorligt. Jeg vil nu ikke sige, at vi er i færd med at skrive historie, men jeg tror, at historien er ved at indhente os. Det drejer sig om den historie, at massearbejdsløsheden som problem ikke længere kan ignoreres, og dér starter åbenbart i Europa-Parlamentet eller også andetsteds en proces med nytænkning, som forsøger at profilere klarere, at det nødvendigvis skal prioriteres højst, ikke kun i skønmaleri og erklæringer, men også i den praktiske gennemførelse. Det skal ske, selv om det bliver nødvendigt - jeg vil her ikke sige at slagte, det ville i dag være temmelig upassende - men at se nærmere på nogle hellige køer, f.eks. den hellige ko, at den økonomiske union absolut skal indføres rettidigt og på den præcist fastsatte dato ud fra det fastsatte kriterium, eller også den for andre hellige ko, at man bare sådan i en ret linje fremskriver de eksisterende socialstatsbestemmelser.
Her er der sandelig noget at se nærmere på. En ting finder jeg vigtig, og det vil jeg gerne nu på min side fremhæve, nemlig at vi kunne blive enige om, at f.eks. spørgsmålet om en forkortelse af arbejdstiden er en vektor, som vi i hele debatten bliver nødt til at lodde helt konkret, naturligvis ikke isoleret, men i sammenhæng med en strategi. Men at denne strategi overvejes her og at der tillige i bred enighed foreslås et indhold til den beskæftigelsespagt, hr. Santer har taget initiativet til, er efter min mening noget nyt, og det bør vi i Europa-Parlamentet fremhæve på passende vis!

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, allerede den 28. februar inviterede De mig til forhandlingen om den økonomiske situation. Jeg er i dag glad for at kunne fortsætte dialogen med Dem i anledning af beslutningen om den økonomiske årsberetning for 1996, der er udarbejdet af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Den udtalelse, som De vedtager efter denne forhandling, vil naturligvis blive taget i betragtning ved definitionen af de overordnede retningslinjer om den økonomiske politik. Jeg vil for øvrigt fremlægge dem for de kompetente myndigheder i Parlamentet den 21. maj. Der sker en stadig større multilateral overvågning, og jeg glæder mig i den forbindelse, ikke alene over kvaliteten af den tekst, der er fremlagt af ordføreren, men også af de sammenfaldende synspunkter mellem Parlamentet og Kommissionen både med hensyn til analyse af situationen og den lære, man kan drage heraf.
Allerførst analysen. Det er rigtigt, at den aktuelle økonomiske vækst er skuffende. Den underliggende tendens er dog stadig positiv, og faktorerne for opsvinget i andet halvår er reelle nok. I henhold til de data, der er til rådighed på nuværende tidspunkt, skulle udviklingen i BNI i 1995 ikke overstige 2, 5 %, mens vi oprindelig havde håbet på 3 %. I 1996 ser aktiviteten også mindre ud end forudset. De to første kvartaler af 1996 viser en tilbagegang i forhold til vores forudsigelser i efteråret. Den årlige vækst i 1996 vil klart mærke virkningerne heraf. Den 28. februar meddelte jeg, at væksten ville være under 2 % i 1996. På nuværende tidspunkt i vores forudsigelser vil den ligge betydeligt under dette tal.
De kender årsagerne til denne forringelse i 1995 og i begyndelsen af 1996. De har for øvrigt taget de væsentlige faktorer, der er indeholdt i den økonomiske årsberetning på Deres kappe. Jeg vil erindre om fire: Den lave efterspørgsel inden for EU, den langsomme konsolidering af budgettet, rentestigninger i 1994, for i 1993 var den lange rente i Europa på 6, 8 %. I december 1994 var den på 9 %. Fjerde årsag: Valutasvingningerne. De europæiske valutaer er steget i forhold til dollaren, men de har også varieret meget indbyrdes i 1994 og 1995. Disse svingninger har kostet ca. 20 % af de tabte arbejdspladser i Unionen mellem 1993 og 1995.
Denne diagnose giver dog også nogle grunde til håb. Adskillige af de faktorer, som jeg lige har nævnt, er faktisk ved at udvikle sig. Der er to store typer faktorer, der forekommer mig vigtige. Først forbedringen af de grundlæggende økonomiske kendsgerninger. Opsvinget burde være begunstiget af flere positive ting. Eksporten: Den burde stige takket være dollarens vurdering og den kraftige internationale efterspørgsel. Investeringerne: De begunstiges navnlig af det lave renteniveau. Den lange rente i Europa er faktisk gået fra 9 % i december 1994 til 7, 4 % i januar 1996. Inflationsraten er ekstraordinær lav: 3, 1 % i 1995. Og endelig må man også bemærke stabiliteten i de europæiske valutakurser i det europæiske monetære system.
Alle disse elementer er vigtige, men de vil ikke være tilstrækkelige, hvis de økonomiske aktører ikke genfinder tilliden. Her ligger den væsentlige udfordring for 1996. Uden tillid til sig selv har Europa ingen fremtid. Som svar til ordføreren vil jeg gerne citere Goethe, der sagde: «Pessimister er dømt til kun at være observatører«. Med fare for at blive fortabt kan og skal Europa slås, med viljen til at vinde. Europa har midlerne. For øvrigt er tegnene på tillid ophørt med at blive forværret i de fleste medlemslande i de seneste måneder. Det er allerede en kilde til håb.
Desuden er denne tilbagevenden af tilliden baseret på meget stærke politiske forpligtelser. På den ene side bekræfter 1996 en udpræget vilje fra flere medlemsstaters side, herunder Frankrig og Tyskland, til at nedbringe deres offentlige underskud. På den anden side, og jeg insisterer på dette punkt, der forekommer mig vigtigt, er forberedelsen af Den Økonomiske og Monetære Union gået fremad siden Det Europæiske Råd i Madrid i december og endnu mere siden det uformelle møde af økonomi- og finansministrene i Verona i april.
Af denne konstatering med dens svagheder og opmuntrende tegn drager jeg en lære, der skal vejlede os med henblik på at fastsætte retningslinjerne for den europæiske økonomiske politik. For igen klart at finde vejen til vækst må Europa sætte sig tre mål. Første mål: Fortsætte genoprettelsen af de offentlige regnskab. De budgetmæssige underskud, men også de sociale underskud, må nødvendigvis fjernes. Ordføreren glædede sig over nedbringelsen af de offentlige underskud siden 1993, men han bemærkede også, helt berettiget, at forholdet gæld/BNI nu har nået 71 % af BNI. Det er meget, det er endog for meget. Man må altså fortsætte de bestræbelser, der er iværksat for at nedbringe underskuddene og ikke standse midt i vadestedet. Der er ingen nedbringelse, der vil være tilstrækkelig eller holdbar, hvis medlemsstaterne ikke indleder sagen om det sociale regnskab.
De europæiske lande undgår ikke en reform af deres sociale ordninger. Det er den eneste måde, man kan bevare europæernes sociale model og levestandard i fremtiden. Selvfølgelig kan og skal denne reform ikke pålægges vores medborgere. Den skal gennemføres gennem og over den sociale dialog. Inden for denne ramme skal de sociale partnere og ikke kun regeringerne påtage sig deres ansvar, og det er betydeligt.
Den fortsatte og overensstemmende genopretning af det offentlige regnskab er desuden betingelsen for at gennemføre det andet mål: Den Økonomiske og Monetære Union. Kun en fælles valuta vil give de europæiske borgere alle fordelene ved det indre marked, hvad angår vækst og beskæftigelse. Det indre marked uden Den Økonomiske og Monetære Union er det samme som at give et kreditkort uden at give brugsanvisning til det. Den seneste nedgang i væksten må ikke føre til, at dette mål drages i tvivl. Jeg ved for øvrigt, at Europa-Parlamentet er enig i denne analyse. Ordføreren har meget berettiget erindret om, at det er »absolut væsentligt at indføre den fælles valuta«, og det glæder jeg mig over.
For at nå dette mål må man overholde den tidsplan, der er fastsat i Madrid af Det Europæiske Råd, og fastholde en konstant rytme for de forberedende arbejder. I den forbindelse arbejder Kommissionen sammen med Det Europæiske Monetære Institut navnlig på udarbejdelsen af en forordning om Euro'ens juridiske karakter, udformningen af et nyt europæisk monetært system og af stabilitetspagten. Parlamentet vil naturligvis få disse ting forelagt. Beslutningerne skal træffes på Det Europæiske Råd i Dublin i december. Alle de tekniske forberedelser til gennemførelsen af ØMUen vil således blive færdiggjort i overensstemmelse med den tidsplan, der er bestemt i traktaten og grønbogen.
Men på kort sigt har Europa også vitalt brug for en aktiv beskæftigelsespolitik. Det er vores tredje mål. Unionens initiativer er igangsat. De første foranstaltninger er allerede truffet. Jeg vil hurtigt nævne tre. Initiativet fra Kommissionens formand med undertegnelse af en europæisk tillidspagt om beskæftigelse er vigtig. Den viser Unionens virkning som en drivkraft. En vigtig etape var rundbordsmødet den 28. og 29. april. De sociale partnere har indledt en dialog. Den næste etape bliver Det Fælles Råd af finans- og socialministre, derefter trepartskonferencen og derefter Det Europæiske Råd i Firenze. Kommissionen vil her fremlægge en meddelelse om, hvor langt man er nået med pagten om beskæftigelsen. Det er nødvendigt med hurtige foranstaltninger på dette område. De europæiske borgere forventer det. Desuden anmoder udvalget i sin betænkning »om meget hurtigt at planlægge foranstaltninger til fremme af investeringer samt ydelse af økonomisk støtte til de små og mellemstore virksomheder«. Kommissionen støtter fuldt ud disse to ideer.
Det andet initiativ: De transeuropæiske net. Kommissionen ønsker ligesom Parlamentet, at de første programmer for de transeuropæiske net hurtigst muligt igangsættes. Det er ikke acceptabelt, at en beslutning, der principielt er truffet på Det Europæiske Råd i Edinburgh for mere end fire år siden, endnu ikke er påbegyndt gennemførelse. Men man kan ikke både forsvare denne idé og afvise de nødvendige midler til at gennemføre den.
Tredje initiativ: De små og mellemstore virksomheder. Alle undersøgelser, der er gennemført hidtil, understreger, at de små og mellemstore virksomheder skaber flest jobs. De skal således støttes. I den forbindelse erindrer jeg om, at Kommissionen i slutningen af marts vedtog den tredje flerårige plan til fordel for de små og mellemstore virksomheder med et budget på 180 millioner ECU. Desuden har Kommissionen i henhold til Parlamentets anmodning vedtaget programmet ELISE for at anvende de bevillinger, som Europa-Parlamentet opførte på budgettet i 1996 med henblik på at tilskynde specifikke og yderligere aktioner, der stimulerer skabelsen af arbejdspladser i de små og mellemstore virksomheder. Det handler om en europæisk lånegarantiordning for beskæftigelsen, der desuden vil begunstige de små og mellemstore virksomheders adgang til bankfinansiering.
Lad mig til sidst konkludere, at jeg ikke ser nogen objektiv grund til at hindre en hurtig forbedring af den økonomiske situation i Europa. Men for at styrke opsvinget må man have mod til at træffe visse vanskelige beslutninger om tilbagevenden til ligevægt i de offentlige finanser. Der skal også vilje til at føre bestemte politikker til støtte af aktiviteterne og strukturelle politikker til bekæmpelse af arbejdsløsheden. De er begge nødvendige for, at tilliden vender tilbage. Forelæggelsen af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik vil være anledningen til endnu mere at præcisere de midler, som Kommissionen anbefaler til fortsat at sanere den europæiske økonomi og holde arbejdsløsheden nede. Vi vil, som jeg allerede har sagt, igen få lejlighed til at tale om det i udvalget den 21. maj.

Randzio-Plath
Hr. formand, Det Europæiske Parlament har bevist sin modenhed, ved at det i dag med Cassidy-betænkningen, som min gruppe med glæde støtter, fremlægger et forslag, der er fremtidsorienteret. Det tager afstand fra de mange forslag fra medlemsregeringerne, som stadig foreslår hestekure i form af skatte- og lønsænkningspakker, som naturligvis ikke kan virke i Den Europæiske Union, hvis sociale model udgør vor styrke og ikke vor svaghed.
Den dramatiske udvikling i arbejdsløsheden står med rette i centrum af den økonomiske årsberetning og af beslutningsforslaget. Det er foruroligende, at konjunkturpolitiske data igen og igen skønmales og dernæst må korrigeres nedad, uden at en eneste arbejdsløs har fundet en arbejdsplads. Det er vor prioritet at nå et højt beskæftigelsesniveau, og dertil er der brug for et nyt koncept, som udnytter den europæiske nationaløkonomi som helhed med dens store vækstmuligheder.
Mere end 90 % af de varer og tjenesteydelser, der fremstilles i EU, efterspørges og sælges i EU, et rent eksportorienteret vækstkoncept er forældet og virker overhovedet ikke mere. De forgangne årtiers negative erfaringer har lært os, hvor vigtigt det er ikke at reducere og forsømme efterspørgslen på det indre marked til fordel for en vækst støttet på eksport.
De makroøkonomiske fejludviklinger, fejl i den økonomiske politik, og tillige en for restriktiv pengepolitik har gentagne gange ført til en svækkelse af den økonomiske præstation og dermed af beskæftigelsen. For så vidt er den økonomiske årsberetning og vore beslutninger en eneste opfordring til regeringskonferencen til gennem en beskæftigelsespagt og øget koordination af og kooperation inden for den økonomiske politik at bidrage til at skabe arbejde.
Jeg vil i den forbindelse ikke drage i tvivl, at prisstabilitet naturligvis skal bevares og en øget økonomisk vækst opnås, men vi skal her tage hensyn til, at der hos os til dato mangler en omfattende tilstrækkelig policy mix lige som en rigtig kombination af udbuds- og efterspørgselsorienterede foranstaltninger. I vort beslutningsforslag er der opfordringer til skattelettelse for faktoren arbejde og krav om øgede investeringer i humankapitalen, uden hvilken det heller ikke vil være muligt at leve op til ændringen på arbejdsmarkedet som følge af den teknologiske ændring.
For os gælder det imidlertid i særlig grad om, at Delors-hvidbogen omsider gennemføres og at vi så hurtigt som muligt også sætter investeringsfremmende foranstaltninger ind, at Den Europæiske Investeringsbanks rolle udvides, at endvidere Den Europæiske Investeringsbanks og Den Europæiske Investeringsfonds finansinstrumenter udvides for dermed at muliggøre fællesskabslån til finansiering af vigtige europæiske investeringsprojekter med henblik på, som også kommissæren nævnte, at give SMV et bedre miljø til investeringer og skabelse af arbejdspladser.
Både den økonomiske årsberetning og vi er bekymrede over de økonomiske aktørers mangel på tillid. Vi har her brug for noget andet end en selvopfyldende profeti. Derfor bliver vi nødt til at slå kontra, og det kan vi kun, hvis vi virkelig øger efterspørgslen på det indre marked og ikke beskærer lønmodtagernes købekraft yderligere. Vi må ikke ligge under for den illusion, at økonomien kan bringes på fode igen ved at fjerne socialstaten. Det er vigtigt at fastholde det her: Det er ikke en deregulering af arbejdsmarkederne, der står til debat, men kun en fleksibilisering af arbejdsmarkederne med henblik på at skabe øget beskæftigelse og forbedre den europæiske industris og den europæiske økonomis konkurrenceevne.

von Wogau
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionens økonomiske årsberetning 1996 viser klart, at Den Europæiske Union befinder sig i en vanskelig økonomisk situation. Der kan ganske vist påregnes en forbedring i andet halvår, men selv om den økonomiske vækst øges noget, vil det helt sikkert ikke være tilstrækkeligt til med held at få løst vort mest påtrængende problem, den store arbejdsløshed. Der er derfor behov for særlige bestræbelser.
Jeg er overbevist om, at en troværdig og konsekvent stabilitetspolitik i den forbindelse skal spille en fremtrædende rolle. Den er en afgørende forudsætning for økonomisk vækst. Det drejer sig navnlig om tilbageføringen af den skattemæssige belastning af erhvervslivet, som er en stor konkurrencemæssig ulempe for det europæiske erhvervsliv. Jeg er klar over, at i den nuværende situation er fristelsen til at forlade spare- og stabilitetspolitikken særlig stor. Men på det punkt må der ikke gives efter. Store offentlige underskud, til hvis finansiering der er brug for højere renter, begrænser den økonomiske og monetære union og bringer dermed arbejdspladser i fare. Jeg mener, at det er noget, som også hr. Wolf burde tage med i sine overvejelser. Han sagde ret beset, at vi nu igen burde sætte os i yderligere gæld. Men drejede det sig om at skabe arbejdspladser ved hjælp af underskud, dvs. kunne man med underskud skabe arbejdspladser, skulle vi ret beset ikke have flere arbejdsløse i Den Europæiske Union!
Stabilitetspolitikken, som er forudsætningen for gennemførelsen af den økonomiske og monetære union, er efter min mening også den økonomiske politik, der passer til den vanskelige økonomiske situation. Hvilke foranstaltninger der konkret skal træffes, fremlægges i næste uge af Kommissionen med beretningen om den økonomiske politiks grundtræk. Den vedtages sandsynligvis i løbet af juni måned.
Kommission og Råd opfordres i den sammenhæng til at øge koordinationen af den økonomiske politik og konvergensen af de økonomiske præstationer ved, at proceduren for fastsættelsen af grundtrækkene i medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politik forbedres. Det skal nås ved, at der på kort sigt og for de enkelte medlemsstater fastsættes mål og at der om nødvendigt fremsendes henstillinger til de medlemsstater, som ikke opfylder de af medlemsstaterne fastsatte mål.
Kommissionens økonomiske årsberetning 1996 er et eksempel på Europa-Parlamentets demokratiske kontrol, som dog efter min mening stadig ikke er sikret og fastlagt godt nok. Via interinstitutionelle aftaler skal Europa-Parlamentets medvirken forbedres yderligere.
Den 18. juni vil Europa-Parlamentet i Strasbourg redegøre for sin opfattelse af den økonomiske politiks grundtræk og det er mit håb, at Rådet på sin samling i Firenze vil tage tilbørligt hensyn dertil.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, jeg har et par korte bemærkninger til hr. Brian Cassidys fremragende betænkning. Allerførst erindrer denne betænkning meget klart om, at de strengt monetaristiske politikker opmuntrer til spekulation og ødelægger stabiliteten i de finansielle markeder uden af den grund at løse økonomiernes strukturelle problemer, og den taler for den fælles valuta som en faktor, der skaber en stabil zone, der vil dække det indre marked. Denne analyse, der i princippet er god, får naturligvis vores tilslutning.
For det andet giver dens vurdering af de økonomiske politikker udtryk for et bredt sammenfald af synspunkter med Kommissionen og Rådet. Denne tolkning giver på det budgetmæssige plan, uden at ville foregribe den igangværende procedure for 1997, en fornemmelse af en stærk sammenhæng mellem Parlamentets økonomiske beretning og budgetudkastet for næste år. Jeg vil gerne have, at kommissær de Silguy, der er til stede her, skal vide, at Kommissionen med hensyn til økonomi og budget har ivrig støtte fra vores gruppe.
Til sidst vil jeg gerne henvende mig mere direkte til vores to ordførere. For nogle dage siden fejrede Keynes-tilhængerne halvtredsåret for John Maynard Keynes' død, han var guru for de fleste økonomer og finansministre i de vesteuropæiske lande i anden halvdel af dette århundrede. Vores kollega Brian Cassidy ønsker a new deal , skriver han, ikke af Keynes-typen, men, tilføjer han, baseret på økologisk solidaritet. Hvis jeg forstår det rigtigt, foreslår tandemmen Cassidy/Wolf, mellem Chicago-skolen, der er for monetaristisk og Keynes-modellen, der er overhalet af historien, et ægteskab mellem karpen og kaninen, hvilket vil være en dejlig forandring fra den gale ko. Jeg ved ikke, hvad historikerne, der om et halvt århundrede vil beskæftige sig nærmere med denne idé, vil konkludere heraf. Jeg håber, at jeg hjælper dem ved at sige, at jeg, der er liberal, i dag er forbløffet for ikke at sige bestyrtet.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Cassidys betænkning om Kommissionens økonomiske årsberetning 1996 - som Den Liberale Gruppe vil stemme for - minder os om, at den europæiske økonomi nu har overvundet den krise, der gjorde sig gældende til langt ind i 1994, og at situationen nu er karakteriseret ved prisstabilitet, fald i rentesatserne, finansiel stabilitet og forbedring af den internationale samhandel. Men alle disse faktorer, der burde udgøre et grundlag for en solid økonomisk vækst - sådan som Europa-Kommissionen havde forudset indtil for et par måneder siden - har ikke givet det forventede resultat.
Nu revideres vækstprognoserne for indeværende år i nedadgående retning, idet udviklingen i den franske og tyske økonomi giver anledning til bekymring, efterspørgslen efter forbrugsvarer har ikke overtaget udenrigshandelens plads som en faktor, der kan tilføre økonomien større dynamik, og arbejdsløshedsprocenten stiger. Kort sagt oplever vi, at vi har en sundere, mere stabil økonomi, der skaber gode betingelser for vækst, men at denne ikke indtræffer. Den europæiske økonomi forekommer lammet og ubeslutsom, og erhvervslivet træffer ikke beslutninger, der i form af større investeringer eller større tilstedeværelse på udenlandske markeder kan bidrage til at skabe større vækst.
I denne situation foreslår betænkningen en række - efter min mening korrekte - foranstaltninger, hvoraf jeg især vil fremhæve to: dels at fjerne de eksisterende stivheder på arbejdsmarkedet og dels at praktisere en optimal blanding af forskellige politikker, nemlig økonomisk politik, monetær politik, budgetpolitik og beskæftigelselspolitik, der tilsammen kan bidrage til at skabe en mere produktiv og konkurrencedygtig økonomi, som kan leve op til den internationale konkurrence på det niveau, som den europæiske økonomi selv har accepteret med tilslutningen til de i GATT-aftalerne fastsatte foranstaltninger.

Ephremidis
Hr. formand, Kommissionens økonomiske årsberetning kommer samtidig med, at proceduren vedrørende revisionen af Maastricht-traktaten indledes. Og den er et loyalt, et meget loyalt produkt af denne.
Det fremgår for det første af dens stædige fastholdelse af de konvergenskriterier, som alle medlemsstaterne skal opfylde, hvilket betyder fortsættelsen, i al evighed, af spareprogrammerne, streng overholdelse af hvidbogens retningslinjer med hensyn til beskæftigelse med total deregulering af arbejdsmarkedet og opløsning af det sociale sikringssystem. Dette sker af hensyn til de store monopolvirksomheder, for at de kan øge deres i forvejen alt for store fortjeneste.
For det andet erkender betænkningen - på trods af den optimisme, som kommissæren gav udtryk for i slutningen af sit indlæg - at EU's BNP-vækst har været under 2 %, og at målene vedrørende budgetunderskud og udenlandsgæld ikke er nået i størstedelen af landene.
Desuden bekræfter betænkningen, at Den Økonomiske og Monetære Union vil opdele landene efter den hastighed, hvormed de kommer ind i den hårde kerne. Der vil være lande, der er »inde i varmen« med ret til at træffe beslutningerne og fastlægge og gennemføre Unionens monetære politik. På den anden side vil der være landene »ude i kulden«, der vil være nødt til at gennemføre førstnævnte landes, dvs. de ledende landes beslutninger med barske foranstaltninger vendt mod arbejdstagerne for at nå målene i konvergensprogrammerne, alt sammen med illusionen om, at opfyldelsen af disse kriterier vil bringe dem indenfor i Den Økonomiske og Monetære Unions paradis.
Jeg har her Kommissionens tal og ligeledes tallene fra den britiske organisation, der har undersøgt den græske økonomi og gør opmærksom på, at hvis den græske økonomi skal opfylde nogle af kriterierne inden 1999, må arbejdsløsheden fordobles fra 9 % til 18 %. Noget tilsvarende gælder også for andre lande, hvis vi tager udgangspunkt i årsberetningens tankegang og de reformer, der skal gennemføres.
Vi tror, at hr. Cassidy har gjort et prisværdigt forsøg på at håndtere denne tragiske situation, men det lykkes ikke helt, for det ændrer ikke tankegangen, en tankegang, der kuldkaster alle overvejelser vedrørende fænomener som arbejdsløshedens svøbe, vækst osv., fænomener som tilsyneladende kun kan behandles med sociale og politiske kampe, hvis ikke drøftelserne her i EuropaParlamentet kan hjælpe.

Hautala
Hr. formand, det er et stort fremskridt, at 1996årsberetningen indeholder mindre ønsketænkning, end hvad der endnu var tilfældet sidste år. Der er bestemt ikke råd til ønsketænkning, når man tager i betragtning, at der i industrisamfundet er risiko for en strukturarbejdsløshed på 30-40 %, hvis udviklingen i verdensøkonomien fortsætter, som det nu ser ud til.
Jeg vil lykønske hr. Cassidy og hr. Wolf med det gode samarbejde og med, at de taler for en ny udviklingsmodel. Det er klart, at man under ingen omstændigheder kan fortsætte som hidtil, hvis man vil tage fat på de alvorlige strukturproblemer. Med hensyn til hr. von Wogaus kritik af hr. Wolf for et øjeblik siden, tror jeg, at hr. Wolf må have ment, at hele økonomiske sektorer skulle slippe for beskatning. Det handler om, hvordan stigningen i produktiviteten kan fortsætte på en rimelig måde, således at velfærdssamfundet kan reddes, og man fortsat kan sikre skattegrundlaget.
Jeg vil gøre opmærksom på de tanker om beskatning, som Kommissionen har fremsat på det seneste. Efter min mening er de særdeles lovende. Kommissionen har talt om, at beskatningen bør anskues i sin helhed. Herudover har Kommissionen konstateret, at medlemslandene allerede har mistet en betydelig del af deres skattepolitiske uafhængighed til markedskræfterne. Nu må vi i fællesskab forsøge at træffe beslutninger om beskatning, men som vi alle ved, er vores problem, at alle medlemslandene skal være fuldstændige enige, inden der overhovedet kan foretages noget. Og derfor sker der da heller ikke noget. Beskatningen af arbejdskraften er i de sidste 15 år steget særdeles kraftigt, samtidig med at skatten på mange andre produktionsfaktorer er blevet sat ned. Det er ikke underligt, at man ikke kan gøre noget ved arbejdsløsheden.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Den Europæiske Unions eksistensberettigelse bl.a. ligger i, at den i Verdenshandelsorganisationen skal kæmpe for en afbalanceret handelsordning, der ikke er en hindring - som det er nu - men en mulighed for at gå over til en ny solidarisk og økologisk bæredygtig udviklingsmodel.

Berthu
Hr. formand, Kommissionens økonomiske årsberetning konstaterer et nyt fald i væksten i Unionen og en ny forværring af beskæftigelsen uden virkelig at kunne berolige os med hensyn til den fremtidige udvikling. Men Kommissionen drager næppe nogle konklusioner med hensyn til eventuelt at ændre kurs vedrørende sine politikker og sine anbefalinger. Hvis dens politikker er gode, burde de, selv om de endnu ikke er helt tilendebragt, dog i det mindste begynde at give nogle positive virkninger på beskæftigelsen. Men det er ikke tilfældet. Det er snarere det modsatte, man konstaterer. Man må en dag spørge sig selv hvorfor.
Man kan finde et godt eksempel på denne manglende klarhed i behandlingen af investeringerne, der er drivkraften for vækst og skabelse af arbejdspladser, som Cassidy-betænkningen netop bemærker, men som Kommissionens sammendrag praktisk talt forbigår i tavshed. Ganske vist finder man et skema, der ser ud til at vise, at rentabiliteten af investeringerne er næsten den samme i dag i Fællesskabet, som den var i 60'erne. Denne fremlægning kunne antyde, at der ingen problemer er.
I virkeligheden er man langt herfra. Vi kunne godt tænke os at vide, hvad cheferne for de små virksomheder, hvor konkurserne bliver stadig flere, som man lige har fortalt os i Frankrig, mener om rentabiliteten af de europæiske investeringer eller cheferne for de store virksomheder, der flytter deres produktion. Kommissionen nærer for øvrigt selv tvivlen, når den på en side bemærker, at man registrerer »en tendens til fald i investeringerne«. Det er en konstatering, der alvorligt svækker det foregående. Alle investeringsproblemerne havde således fortjent en mindre beroligende, mere sammenhængende og mere gennemgribende analyse.
Denne dårlige sundhedstilstand for de europæiske investeringer bliver sandelig ikke forbedret ved en øget kapitalbeskatning navnlig gennem en eventuel harmonisering. Det er dog et forslag, der florerer i visse kredse under påskud af, at den spontane udvikling i dag ville have ført til en overbeskatning af arbejde. Tværtimod, det, der nu er nødvendigt, absolut nødvendigt, er at nedsætte skatten på arbejde.
De europæiske investeringers dårlige sundhedstilstand bliver heller ikke forbedret, uanset hvad man siger herom, af store arbejder, der delvis finansieres af fællesskabslån. Disse lån, der skal tilbagebetales i morgen gennem skatter fra medlemslandene, burde faktisk lægges til nationernes gæld. De vil også medvirke til, at landene kommer længere væk fra Maastrichtkriterierne, samtidig med at indflydelsen fra de offentlige sektorer og indkaldelse af offentlige midler øges, det er en meget ugunstig udvikling for genetablering af tilliden, der dog er absolut nødvendig, har man fortalt os mange gange, for at komme ud af krisen.
De effektive aktionsveje er andetsteds. Først skal det indre markeds fleksibilitet forbedres i henhold til de retningslinjer, der netop er vedtaget på topmødet i Essen, som vi samlet er enige i. Navnlig en udvikling af de erhvervsmæssige uddannelser, en større jobfleksibilitet og en reduktion af de ikke-lønmæssige omkostninger, der påhviler arbejde etc. Hertil skal for øvrigt føjes ikke alene reduktion af de offentlige underskud, men endnu mere en reduktion af de offentlige udgifter, der går langt ud over at få den nødvendige balance i budgettet igen.
Parallelt hermed må man navnlig spørge sig selv, hvordan man beholder europæisk kapital på stedet, hvordan man tiltrækker international kapital til Europa, når rentabiliteten af vores investeringer forekommer betydeligt under den, der findes i de nye lande, og når fleksibilitet alene i henhold til Essen ikke vil gøre det muligt at overvinde forskellen. For at nå hertil må man supplere de aktioner, der gennemføres på det indre marked med en fællesskabspræference og et virkeligt aktivt handelsforsvar, der vil medføre en forbedring af den relative rentabilitet af investeringerne i Europa.
Disse to kategorier af aktioner, inden for og uden for EU, kan fuldstændig supplere hinanden, og de er endog uundværlige for hinanden. Uden indre fleksibilitet ville fællesskabspræferencen kun kunne bruges til at beskytte de erhvervede rettigheder. Men uden fællesskabspræference vil den indre fleksibilitet stadig være utilstrækkelig og kun pålægge yderligere ofre uden afgørende resultater. Landene i Unionen burde således føre disse to indbyrdes afhængige aktioner i front, hvis Europa vil slås og vinde, som det har evnen til.

Martinez
Hr. formand, hr. kommissær, den økonomiske årsberetning dækker alt, den monetære politik, den budgetmæssige politik, arbejdsmarkedet og i tilfælde af, at man måtte have glemt det, supplerede hr. de Silguy lige før med den fælles valuta etc. Desuden er der kommentarerne fra hr. Cassidy og hr. Wolf. Da det drejer sig om en dybere indsigt, et dogme, skal der være nogle kommentarer.
Og man konstaterer, at det centrale problem er arbejdsløsheden, som er en vigtig opdagelse. Alt dette ser ordførerne tydeligt. De skitserer endda, uden at gøre det alt for udtrykkeligt, årsagsanalyser. Dyb strukturel krise, siger hr. Wolf, overdreven beskatning, siger hr. Cassidy. Men alt dette pulveriseres i en sådan grad, at man siger til sig selv: Det kan kun være én af to ting: Enten er alle disse strålende ånder tåbelige, hvilket jeg ikke tror, det siger jeg med det samme, eller også er der noget andet.
Først tåbeligheden. Man fortalte os, at det indre marked ville skabe fem millioner arbejdspladser. Det indre marked er slut, der er atten millioner arbejdsløse. Uden tåbelighed kunne man have etableret en forbindelse fra årsag til virkning. Men nej, der er ingen forbindelse fra årsag til virkning. Tåbelighed! Man fortæller os, at privatiseringer er et middel til at stoppe hullet i de offentlige finanser, men privatiseringerne udhuler hullerne: Der har været 6.800 privatiseringer i verden siden 1980. Hr. Cassidy, British Steal blev privatiseret, og tre fjerdedel af arbejdspladserne forsvandt; et privatiseret British Airways er gået fra 56.000 arbejdspladser til 19.000. Hvem får de arbejdsløse ydelser fra? Fra staten. Hvordan? Med skatter, som opsuger alle indtægterne fra privatiseringen. I stedet for at få yderligere indtægter har man fået yderligere et hul.
Dumhed, tåbelige konvergenskriterier, hr. de Silguy! Den franske regering sætter skatterne op for at overholde artikel 104 C og det offentlige underskud på 3 %. Skatterne stiger, forbruget falder, salget falder, overskuddet falder, skattegrundlaget falder, indtægterne falder, og underskuddet bliver større. En tåbelighed - hr. de Silguy vil måske være enig heri - fra hr. Juppés regerings og fra de andre europæiske regeringers side.
Hvor er så løsningen? Er det virkelig en tåbelighed? For den, der kender hr. Cassidy og hr. de Silguy, naturligvis ikke. De er strålende ånder. Men der er noget andet, og det er mod dem, der nyder godt af disse politikker, man må vende sig for at finde løsningen. Hvem vil have gavn af privatiseringen af France Telecom, af Belgacom? Ikke staterne, der vil miste de store dividender, som disse selskaber udbetalte. Til gengæld vil de internationale tariffastsættelser ændres, de vil blive mere rentable for selskaberne, der er omfattet af et stort verdensmarked.
Hr. Cassidy, i punkt 33 fortæller De os, at skatten på arbejde skal sættes ned. Det er meget godt, men hvordan vil man gøre det? Man vil for eksempel udligne med en CO2 -skat, der vil øge energiomkostningerne, som betales af privatpersoner. Naturligvis har selskaberne undervejs set deres sociale udgifter falde. Og jeg insisterer ikke på nedsættelse af selskabsskatteprocenten, der ikke har kunnet gavne privatpersonerne meget og heller ikke på pensionsmidlerne, i punkt 34 i hr. Cassidys betænkning. Man vil ødelægge det for de syge og de gamle, og man glemmer, at, da Maxwell forsvandt, da Panam forsvandt, da TWA forsvandt, var det staten, der betalte i stedet for selskaberne, der selv undervejs har indkasseret overskuddet.
Naturligvis er alt dette ikke resultatet af en tilfældighed. Hr. Cassidy, De siger på side 12 uden at gøre det med vilje, og jeg citerer: «Arbejdsløsheden: Den Europæiske Unions prioritet«. De sagde ikke »bekæmpelse af arbejdsløsheden«, De sagde »Arbejdsløsheden: Den Europæiske Unions prioritet«. Det viser, at arbejdsløsheden er skabt frivilligt, fordi den muliggør fordelen ved immigration, der får lønningerne til at falde, fordelen ved en åbning af grænserne, der får arbejdsomkostningerne til at falde, fordelen ved deregulerings- og privatiseringspolitikkerne, der åbner for eldoradoet med ødelæggelse af forholdene vedrørende elektricitet, lufttransport og pensioner samt fordelen med kapitalbeskatningspolitikken, der har været enorm i løbet af de sidste ti år.
Hr. Cassidy, De har ført os tilbage til det 19. århundrede. De er kommet tilbage dertil hen over velfærdsstaten. Det er en fantastisk manøvre. Under denne synsvinkel er jeg fuld af beundring for Dem. De har udført den opgave, De har fået, til fordel for de rigeste og til skade for de fattigste.

Alan Donnelly
Hr. formand, det interesserer mig at høre, hvad hr. De Silguy sagde om ligheden mellem hr. Cassidys betænkning og Kommissionens årsberetning. Hvis det er tilfældet, så har hr. De Silguy set på nogle dokumenter, der er ret anderledes end dem, Parlamentet har set på. Det eneste betydningsfulde ved Kommissionens økonomiske årsberetning er dens lammende selvtilfredshed.
Kommissæren kommer til os i dag og siger, at vi kan forvente en vækstrate på decideret under 2 % i Den Europæiske Union i år. Så taler han om nødvendigheden af at konsolidere tilliden i den europæiske økonomi. Da hr. Santer overtog Kommissionen sagde han, at det afgørende træk for denne Kommission ville være, at den ville gøre noget mindre noget bedre. Det eneste, Kommissionen har gjort indtil nu med hensyn til den økonomiske politik er noget mindre. Vi venter stadig på, at den også skal levere noget bedre.
I dokumentet fra Kommissionen tales der om et paradoks i den europæiske økonomi. Der står, at vi har et stærkt økonomisk grundlag og alligevel afmatning af væksten. Der er ikke noget paradoks her, og det ved kommissæren udmærket. Mange økonomiske eksperter fortæller kommissæren, at der ikke foreligger noget paradoks i den europæiske økonomi. Sagen er, at hvis Kommissionen fortsætter med en holdning, der går ud på ønsketænkning, på at håbe og tro, at den europæiske økonomi engang i fremtiden vil sætte farten op igen, så vil vi, når vi når til samme tidspunkt næste år, opdage, at arbejdsløshedskrisen er værre, og at der ikke er sket nogen ændring i tilliden inden for erhvervslivet.
De nærmeste uger har Kommissionen chancen for at ændre det med sine overordnede økonomiske retningslinjer. Jeg vil alvorligt foreslå Kommissionen at se meget nøje på anbefalingerne i Cassidy-betænkningen, for når der bliver stemt om den betænkning i morgen her i Parlamentet, vil den få et betydeligt flertal fra alle de politiske grupper. Vi vil ikke være tilfredse, når kommissæren kommer til os igen, hvis de overordnede økonomiske retningslinjer simpelt hen er et yderligere eksempel på, at han messer dette mantra om at vi må vente, så skal tingene nok blive bedre i de kommende måneder og år.
Lad os se på detaljerne. Fru Randzio-Plath nævnte blandingen af pengepolitik og finanspolitik. Inflationen ligger nu på et historisk lavt niveau. Vi accepterer, at vi må have prisstabilitet. Men hvorfor er vi så besatte af tanken om en stram penge- og finanspolitik på et tidspunkt, hvor vi har et så historisk lavt inflationsniveau? Der må bringes bedre balance mellem pengepolitikken og finanspolitikken i Den Europæiske Union. De overordnede økonomiske retningslinjer bør erkende dette. Vi må forsøge at få den korte rente ned.
Kommissionen accepterer, at vi må nå målet om økonomisk og monetær union for at håndtere udsving i valutakurserne. Det er der ingen tvivl om. Der står vi helt bag Kommissionen. Men vi må erkende, at vi må vinde tillid i offentligheden til dette projekt. Medmindre der sker en ændring i retning af vækst, og medmindre arbejdsløsheden bliver reduceret i Den Europæiske Union, så vil vi nå til foråret 1998, uden at der er opstået megen tillid i offentligheden til det vigtige initiativ at tilvejebringe en fælles valuta.
Vi taler om en tillidskrise. Naturligvis er der en tillidskrise. Man behøver bare at se på befolkningen f.eks. i Tyskland, Frankrig og Spanien, der ikke ved, hvad der vil ske med det sociale rod i deres økonomi. De ved ikke, hvad der skal ske med deres sociale ydelser, fordi regeringerne bruger ØMU'en som en undskyldning for at skære ned i de sociale programmer. Vi må have mellemlange budgetprogrammer og forslag, og det bør understreges i Kommissionens overordnede økonomiske retningslinjer. Det er nødvendigt, at vi giver folk en vis sikkerhed og gennemskuelighed med hensyn til, hvad regeringerne planlægger for de nærmeste 2-3 år.
For så vidt offentligheden angår, vil der ikke blive genskabt tillid blandt forbrugerne, medmindre folk føler, at der er en vis jobsikkerhed, at de ikke bliver kastet ud i fattigdom eller ud på lossepladsen på et tidspunkt i fremtiden. Hvor er de ledsagende foranstaltninger, der skal bruges til den omskoling og de investeringer, der er nødvendige for at give forbrugerne tillid til fremtiden?
Endelig med hensyn til spørgsmålet om investeringer: Vi kan ikke ofre de offentlige investeringer under påberåbelse af fiskal konsolidering. Det er et kortsigtet politisk mål, og det vil føre til ødelæggelse af yderligere tillid i den europæiske økonomi. Afslutningsvis vil jeg sige, at hvis de overordnede økonomiske retningslinjer er baserede på Kommissionens årsberetning, når kommissæren kommer tilbage til os med den, så vil der være stærke kræfter her i Parlamentet, der ikke bare vil fordømme de overordnede økonomiske retningslinjer, men forkaste, hvad han foreslår os.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at komplimentere hr. Cassidy for forelæggelsen af denne betænkning og det meget velkomne forsøg på igen at åbne debatten om de valgmuligheder i den økonomiske politik, man bør overveje med henblik på de næste overordnede retningslinjer for 1996. Selv om der i almindelighed er store forskelle i Parlamentet, så er der faktisk enighed om, at jobskabelse er det vigtigste økonomiske, politiske og sociale mål for Unionen. Det er vigtigt, at vi har de rigtige retningslinjer, som kan føre til investeringer og jobskabelse.
Hvis vi skal nå dette mål, er der øjeblikkelig brug for en lang række forskellige foranstaltninger. Jeg håber, at 1996 ikke bliver en gentagelse af 1995, hvor vi havde en skuffende vækstrate på 2, 5 %. Det var ca. 0, 3 % under 1994. Dette skyldtes muligvis valutaproblemer i begyndelsen af 1995 og en stigning i den lange rente i 1994 på grund af forventninger om stærk økonomisk vækst. Nedgangen blev også forstærket af et fald i investeringerne, vækst i importen og et lavt forbrug.
Hvis de arbejdspladser, der er så hårdt brug for, skal skabes i hele Unionen - og som jeg har sagt, det er der enighed om - så har vi pligt til og mulighed for at sikre, at vi tilvejebringer betingelser, der kan føre til investeringer og jobskabelse: Lav inflation, lave og konkurrencedygtige rentesatser, en kvalificeret arbejdsstyrke - og vi kan benytte os af uddannelses- og oplæringsprogrammerne. Som én, der kommer fra et randområde i landdistrikterne, forstår jeg betydningen af en ordentlig og tilstrækkelig infrastruktur.
Vi må have tillid til økonomien. 1999 kan efter min mening ikke komme hurtigt nok, for den fælles valuta vil spille en vigtig rolle. I mellemtiden må vi sikre, at der bliver større valutastabilitet. Økonomisk vækst må skabes af markedet og den private sektor. I de sidste to år er der i Unionen netto kun blevet skabt ét job i den private sektor, hver gang der i De Forenede Stater blev skabt ti og i Japan fire. Vi må se meget nøje på dette og erindre, at motoren for vækst i økonomien stort set er den private sektor. Der må straks tages fat på de grundlæggende problemer i den forvirring, der hersker i økonomien og på det sociale område i Europa, hvis vi skal stabilisere beskæftigelsen, om ikke forbedre den.
Der er nogle gode ting i beslutningsforslaget om den økonomiske årsberetning for 1996. Ikke desto mindre er der spørgsmål, som det er nødvendigt at tage fat på. Tiden tillader mig ikke at gøre det nu, men jeg håber, at jeg senere får mulighed for at drøfte det med hr. Cassidy.

Cox
Hr. formand, jeg komplimenterer ordføreren for hans arbejde og er enig med dem, der allerede har antydet, at man, når man går fra analyserne i denne betænkning til praktisk handling, virkelig med forventning ser frem til de overordnede økonomiske retningslinjer.
Hr. Donnelly sagde i sit indlæg, at han ventede på, at hr. Santers Kommission skulle levere noget bedre, ikke bare noget mindre. Jeg vil mene, at det i en vis forstand er som at vente på Godot. Det er ikke nogen kritik af Kommissionen, men afspejler omfanget af de interventionsmuligheder, den har til rådighed. Denne debat finder sted på to planer. Det kritiske plan med hensyn til virkelig styrke og substans ligger på medlemsstatsniveau. Hvis vi ser på vore respektive medlemsstaters budgetter, så omfatter de hvert år 40 %-70 % af BNI. EU-budgettet beløber sig som instrument for den økonomiske politik til 1, 25 % af det europæiske BNI. Alle de foranstaltninger, Kommissionen taler om i en tillidspagt - og dem er vi meget glade for, så langt de rækker - er stadig meget små i forhold selv til EU's budget. De beløber sig til omkring 1 % af dette budget, og derfor til ca. en hundrededel af 1 % af EU's BNI.
Hvis vi træder tilbage og ser objektivt på de instrumenter, Kommissionen har til rådighed, er det selvindlysende, at hvis vi alene skal bruge disse økonomiske løftestænger til at opbygge tillid og fokusere på bekæmpelse af arbejdsløshed, så er det, vi sætter ind - og det har jeg udtalt mig om i udvalget tidligere i forbindelse med hr. Cassidys betænkning - noget i retning af en Manneken Pis i økonomiske termer imod en flodbølge af 18 mio arbejdsløse. Det kan ikke fungere. Det fører mig tilbage til udstikkelsen af retningslinjer. Dér kæmper vi helt i første række sammen med medlemsstaterne, og hvad kan de levere? Betænkningen i dag peger på en lang række omkostninger ved social sikkerhed; interaktionen mellem skattesystemet og de sociale velfærdssystemer i medlemsstaterne med hensyn til job til langtidsledige; skatteklemmen, kløften mellem det, det koster arbejdsgiverne at hyre folk, og det, de får tilovers efter skat. Sagen er, at vi har et stort arbejdskraftoverskud i Europa, men lægger høj skat på arbejdskraft. Vi erkender alle nødvendigheden af at begynde at bevæge os væk fra direkte skat på arbejde. Det er de politiske instrumenter, man gerne vil se som en del af en energisk indsats i forbindelse med de overordnede økonomiske retningslinjer.
Med hensyn til spørgsmålet om den europæiske sociale model må jeg ærligt talt indrømme, at jeg ikke ved, hvad det er. Hvis man går ud fra det, jeg sagde om BNI-andelene af den offentlige sektor i vore medlemsstater, så ved jeg, hvad den ikke er. Den er ikke, hvad vi tror, den sociale model i De Forenede Stater er, og det er omtrent så godt, som jeg kan definere det. Lidt ved jeg om, hvordan vi karakteriserer det, der sker i De Forenede Stater. Vi har vendt op og ned på og fejlfortolket en del af deres evne til at skabe arbejdspladser, så vi tror, at det alt sammen drejer sig om en burger-økonomi. Det er ikke tilfældet. To tredjedele af arbejdspladserne af høj kvalitet i servicesektoren ligger inden for forsikring, bankvirksomhed, finansvirksomhed, Silicon Valley og software. Det er et sådant rum, vi trænger til at få bygget ind i vor europæiske økonomiske model, i vor sociale model, i stedet for at lade en uengageret konsensus om sociale modeller ødelægge vort økonomiske potentiale og vore muligheder.

Ribeiro
Hr. formand, denne forhandling om Kommissionens økonomiske årsberetning 1996 er yderst opportun her ved slutningen af første halvår af 1996, hvor det viser sig, at den økonomiske aktivitet har udvist en skuffende adfærd, og hvor man tilsyneladende satser på at påvirke eller kompensere for denne objektive udvikling ved at øge forventningerne og genskabe erhvervslivets tillid.
I stedet burde der foretages en stringent analyse af situationen, hvilket ville kræve, at beretningen indeholdt flere og bedre oplysninger vedrørende 1996 og 1997, og at vi ikke bliver præsenteret for en rosenrød kampagne og en ubegrundet optimisme, der efter alt at dømme tager sigte på at fremtvinge urealistiske projektioner, en kampagne, der underbygges af anvendelsen af allerede forældede indikatorer og af modstanden mod at tage disse indikatorer op til revision på grundlag af den faktiske udvikling.
Situationen i Portugal er en klar illustration af ovennævnte. Her lød den oprindelige prognose på en vækst på 3 % i 1996, og den løbende revision heraf har fundet sted i det kunstige perspektiv, at »alt vil gå godt (eller bedre) fremover«, og man ville end ikke acceptere, at væksten kun ville blive på 2, 25 %, selv om det i mange måneder var blevet forudsagt (og advaret om), at der formodentlig kun ville være tale om en vækst på 1 %. I øvrigt har virkeligheden bekræftet disse prognoser, som nogle dristede sig til at fremsætte.
En anden grund til, at nærværende forhandling må siges at komme på et opportunt tidspunkt, er den igangværende regeringskonference, hvor et af debatemnerne nødvendigvis må være den rolle, som den absolutte prioritering af ØMU/den fælles valuta spiller for den langsommere vækst, afmatningen i den økonomiske aktivitet og forværringen af de i forvejen yderst alvorlige sociale følger.
Jeg skal ikke undlade at gøre opmærksom på, at Cassidy-betænkningen understreger nødvendigheden af at styrke den såkaldte »europæiske socialmodel«; grunden til, at jeg fremhæver dette, er, at det går imod en fremherskende tendens til at holde de sociale aspekter uden for de økonomiske overvejelser. Men denne udtalelse om den europæiske socialmodel er i betænkningens forslag til beslutning omgivet af andre udtalelser og forslag, som er signifikante for de forsøg på at løse »cirklens kvadratur«, som karakteriserer DENNE »europæiske konstruktion«:
Hvordan fastholde en »europæisk socialmodel«, når den økonomiske strategi, som det fremgår af disse beretninger, er baseret på løntilbageholdenhed, nedsættelse af de reelle lønomkostninger, øget fleksibilitet og øgede krav til arbejdstagernes evne til at varetage polyvalente arbejdsopgaver uden nedsættelse af arbejdstiden, når man kort sagt søger at løse de økonomiske problemer, der skyldes en bestemt økonomisk politik, uden på nogen måde at ændre denne økonomiske politik, men tværtimod styrker og intensiverer den med stadig større sociale omkostninger, større arbejdsløshed, større fattigdom og social udstødelse til følge, hvilket altsammen er ensbetydende med at undergrave den såkaldte »europæiske socialmodel«?

Blokland
Hr. formand, en kendt nederlandsk talemåde lyder: Vent og se, hvad vej vinden blæser. Medens Europa-Parlamentets beslutningsforslag om den økonomiske årsberetning sidste år havde en optimistisk tone, er det foreliggende forslag mere pessimistisk. Medens Parlamentet sidste år kraftigt opfordrede til vækst og fremskridt i retning af Den Økonomiske og Monetære Union, domineres teksten nu af arbejdsløshedsproblemet.
Men der er også en overensstemmelse. Begge betænkninger om den økonomiske politik skaber det indtryk, at miljøpolitikken kun er et stedbarn. Det er på tide, at økonomerne her i Forsamlingen indser, at økonomien og miljøet er tvillinger. For hvorfor skulle vi koncentrere os om det enorme arbejdsløshedsproblem, som der faktisk er, og i mellemtiden lukke vore øjne for den vedvarende forringelse af miljøet? Så glemmer vi simpelthen et meget vigtigt afsnit i vor europæiske husholdningsbog. Og gode økonomer ved, at dette på længere sigt ender med fallit.
Til hr. Cassidys betænkning har jeg derfor stillet et par ændringsforslag, som bringer nødvendigheden af et sundere miljø i forbindelse med fremme af beskæftigelsen. Disse to kan udmærket følges ad. Parlamentet har for øvrigt allerede tidligere givet udtryk for dette. Hvad det angår, kan jeg appellere til enhver parlamentarikers stille ønske, nemlig realiseringen af konsistens i den pågældendes standpunkter.
Målsætningen om at realisere en højere økonomisk vækst står centralt i denne betænkning. Det er der en risiko ved, nemlig at indsigten kan forsvinde, at økonomisk vækst ikke er mere end ét af midlerne til at fremme borgernes velfærd og velvære. Der er miljøbetingelser og sociale grænser, som den økonomiske udvikling skal holde sig til for at være bæredygtig. Økonomisk vækst kan ikke lade sig gøre uden disse grænser, fordi det grænseløse og umådeholdne ikke er et miljø, som mennesket kan leve i. Der er nu engang betingelser, som bestræbelserne efter velfærd skal opfylde. Ellers er det på forhånd mislykket. Lad os derfor stræbe efter en bæredygtig økonomisk udvikling.

Nußbaumer
Hr. formand, jeg kan kun gå ind for Cassidy-betænkningen om Kommissionens økonomiske årsberetning, navnlig de i begrundelsen tydeligt nævnte faktorer som udvikling i væksten, stigende arbejdsløshed, den deraf opståede konflikt med den økonomiske og monetære union eller det omsving i borgernes tillid til EU, der er en følge deraf. Den Europæiske Unions økonomiske situation bestemmes af et voksende strukturproblem. Hvorledes kan det ellers være, at Kommissionen kommer til den konklusion, at den europæiske økonomi ikke vokser i et sundt tempo, men at kun verdensøkonomien uden for EU vokser.
De reviderede vækstprognoser for den europæiske økonomi, 2 % i stedet for 2, 6 %, gør Kommissionens strategier, således som de er fremlagt i hvidbogen om vækst konkurrence og beskæftigelse, ineffektive. I stedet for fjernelse af arbejdsløsheden vil det med en reduceret vækst komme til en stigning i arbejdsløsheden. Hovedbegrundelsen for denne udvikling ligger i den svindende konkurrenceevne hos erhvervslivet i EU's medlemsstater i forhold til andre regioner som USA eller Asien. Det ses dog også i det til dels dramatiske fald i de direkte investeringer, som virksomheder fra OECD-staterne eller USA og Japan foretager i Europa. Europa som hjemsted for erhvervslivet kommer under pres og bliver mindre og mindre attraktivt.
Når Den Europæiske Unions prioriteter fra den politiske ledelses side hovedsagelig er koncentreret om den økonomiske og monetære union, kan man også tale om forkerte prioriteter. Den økonomiske årsberetning gør i hvert fald opmærksom på denne omstændighed. Kommissionen bliver nødt til at tage de akutte uløste problemer op. Jeg nævner her forskning og udvikling, som fremmes alt for lidt i Den Europæiske Union. Navnlig de nye, og netop de ny udviklede informationsteknologier sørger uden for Europa, navnlig i USA og Asien, for stærk vækst og dalende arbejdsløshed.
Jeg nævner fjernelsen af de udgifter, der er knyttet til lønningerne, altså de indirekte udgifter, der skyldes øget beskatning og sociale udgifter, som vil stige yderligere på grund af den øgede forventede levetid. Der mangler foranstaltninger, som reducerer disse indirekte udgifter navnlig på det laveste indkomstniveau og navnlig på skattesiden. På grund af dette viger virksomheder tilbage for nyansættelser og på den anden side sker der et svind i tilliden til Europa som hjemsted for erhvervslivet. Dvs. at Den Europæiske Union på grund af alt for høje afgiftskvoter har at gøre med en dybtgående strukturel krise og ikke, således som regeringspolitikere gerne forskønnende omskriver det, med en midlertidig krise.
Uden grundlæggende ændringer af rammebetingelserne for det europæiske erhvervsliv vil arbejdsløsheden stige og navnlig vil succesen i forbindelse med indførelsen af den fælles europæiske valuta i allerhøjeste grad blive draget i tvivl. Derfor er vi nødt til at handle hurtigt, men først og fremmest i medlemsstaterne.

Katiforis
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke hr. Cassidy, fordi han har formået at fjerne sig fra det, som jeg i hvert fald betragter som gældende filosofi i hans politiske fløj, og trække et emne frem, som det ikke falder ovennævnte fløj naturligt at sætte øverst på dagsordenen, nemlig arbejdsløsheden. Det viser, at han har frigjort sig fra nogle begrænsninger, og det er noget, som jeg respekterer og gerne vil byde velkommen.
Det problem, vi står med lige nu, er, at vi gerne vil have den fælles valuta. Det er det næste store trin i opbygningen af det europæiske hus. Men den økonomiske situation gør det til en vanskelig opgave. Årsagerne er, som alle ved, for langsom økonomisk aktivitet og arbejdsløshed. Vi bør først og fremmest understrege, at den fælles valuta ikke er ansvarlig for arbejdsløsheden. Arbejdsløsheden kom først. Vi må endvidere understrege, at udviklingen frem mod den fælles valuta ikke bør forværre situationen på dette punkt.
Hvad dette angår, har Kommissionen præsenteret os for tre synspunkter: at vi er nødt til at begrænse underskuddene, at den fælles valuta er et våben i bekæmpelsen af arbejdsløsheden - hvilket jeg anerkender - samt de strukturelle foranstaltninger til bekæmpelse af arbejdsløsheden, som på en måde er, hvad Essen-mødet handlede om.
At begrænsningen af underskuddene vil give os den øgede efterspørgsel, som vi har brug for netop nu for at få begrænset arbejdsløsheden med det samme, er en meget farlig teori, en teori, der er i modstrid med den almindelige erfaring, med offentlighedens almindelige opfattelse og med stort set hele den økonomiske teori. Det kan være svært at forstå, hvordan den arbejdstager, der har på fornemmelsen, at hans job er i fare, vil føle sig så psykisk ovenpå, at han bruger flere penge og øger efterspørgslen. Det er muligt, at en stabilisering på længere sigt vil have nogle psykologiske virkninger, men denne langsigtede stabilisering og de psykologiske virkninger kan komme om fem eller ti år. Vi er mere interesseret i den øjeblikkelige virkning, som vi ikke har lige nu.
USA og det fleksible arbejdsmarked bliver trukket frem som eksempel; men ingen taler om de japanske virksomheder, der har måttet give afkald på fortjeneste for at undgå afskedigelser under den japanske økonomis recession. Det er på tide, at vi indser, at arbejdsløsheden simpelthen er et fordelingsproblem, der drejer sig om fordeling af indkomst og rigdom. Og ifølge såvel Kommissionens egen beretning som hr. Cassidys betænkning er de europæiske virksomheders margin tilstrækkelig stor, når det drejer sig om fortjeneste. Hvad dette berømte »grundlag« angår, som er så sundt, at det er for meget af det gode, samtidig med at vi ikke kan slippe af med arbejdsløsheden, er der tilstrækkelig stor margin til, at vi kan forsøge at løse problemet på et mere generøst grundlag.
Hr. kommissær, i forbindelse med arbejdsløshedsbekæmpelse talte De om nedbringelse af underskuddene. De talte om den fælles valuta og om strukturelle foranstaltninger. Som vi har været inde på, kan alt dette give resultat på længere sigt. De talte ikke om den nye ramme for den makroøkonomiske politik, om nødvendigheden af ligevægt i budgetdisciplinen med en mere fleksibel monetær politik. Den eneste lille bid af en makroøkonomisk strategi, De kom med, var de transeuropæiske net. Dem har jeg ingen indvendinger imod, og jeg kunne også tilslutte mig Deres harme over, at en beslutning, som er truffet for længe siden, systematisk torpederes af økonomiministrene, når de ikke giver de transeuropæiske net den finansiering, der er nødvendig.
Hr. von Wogau ironiserede over dette punkt ud fra den tanke, at vi kan skabe beskæftigelse med gæld. Man kunne spørge ham, om han også kan fortælle os, hvordan det var gået med arbejdsløsheden i Europa, hvis de europæiske lande havde afvist at stifte gæld, da oliekrisen ramte dem.
Der er nogen, der siger, at de ikke ved, hvad den europæiske samfundsmodel er. Det er meget simpelt: det er fuld beskæftigelse i en socialstat. Dette har givet Europa og industrilandene ikke kun styrke, drivkraft og selvtillid, men også det sociale samarbejde, som førte til den gyldne efterkrigstid med økonomisk opblomstring. Problemet er, hvordan vi vender tilbage til den tid. Vi gør det i hvert fald ikke ved at gøre den fælles valuta til en Shylock, der kræver gælden betalt med de europæiske arbejdstageres blod. For i så fald risikerer den fælles valuta at dele skæbne med Shylock og hans veksel. Og hvis det ikke sker for den fælles valuta - hvad jeg ikke ønsker og håber - risikerer vi, at det sker for de forslag til en makroøkonomisk politik, som Kommissionen skal komme med, - og som skal give de brede retningslinjer - hvis de ikke forsøger at gå ud over disse snævre grænser for en makroøkonomisk politik, som ganske ubegrundet og uretfærdigt dømmer Europa til forfald og de europæiske arbejdstagere til at yde ofre, som slet ikke står i forhold til de mål, vi forfølger.

Porto
Hr. formand, indledningsvis takker jeg Kommissionen og hr. Brian Cassidy for deres beretninger, som henleder opmærksomheden på aktuelle og yderst følsomme problemer for den europæiske økonomi. Blandt disse fastslås arbejdsløsheden at være det største problem på grund af såvel dens økonomiske som sociale implikationer, og det fastslås endvidere, at der ufortøvet må træffes foranstaltninger til at reducere det høje arbejdsløshedstal.
Det er i dag en ubestridelig kendsgerning, at væksten og jobskabelsen vanskeliggøres af de strenge krav til opfyldelsen af Maastricht-kriterierne. Vi anfægter ikke selve indførelsen af disse kriterier, der har ført til vellykkede resultater med hensyn til mindskelse af budgetunderskuddene, inflationen, renten og den offentlige gæld. Men da denne udviklingstendens nu ser ud til at være velkonsolideret, er der ingen grund til at stille så vidtgående krav, at de blokerer for muligheden for at opfylde vigtige målsætninger og skaber så store sociale og politiske problemer, at de risikerer at bringe selve den europæiske integrationsproces i fare.
Vi står således i den paradoksale situation, at der er flere sociale og politiske omkostninger forbundet med processen hen imod indførelsen af den fælles valuta end med selve indførelsen, hvormed der naturligt vil ske en tilnærmelse af priserne og rentesatserne. Sidstnævnte forhold indikerer i øvrigt, at kriterierne vedrørende tilnærmelse af priser og rentesatser, der er vanskeligere at opfylde for nogle af de perifert beliggende lande, er mindre vigtig end opfyldelsen af kriterierne vedrørende nedbringning af den offentlige gæld og budgetunderskuddet.
Denne kommentar er berettiget som modvægt mod den modsatrettede tendens til at tillægge kriterierne vedrørende gæld og underskud mindre vægt; det åbenlyse formål hermed er at fastholde muligheden for, at mellem- og nordeuropæiske lande, som ikke opfylder de sidstnævnte kriterier, kan udgøre fortroppen i det fælles valutaområde. Det er uacceptabelt med den form for forudindtagede holdninger, der giver sig udslag i, at bestemte kriterier tillægges større eller mindre vægt, afhængigt af hvem det lykkes at opfylde dem. Bortset fra disse principielle etiske og politiske overvejelser vil det i øvrigt være i alles interesse at udvide antallet af lande, der deltager i den fælles valuta, idet det kan vise sig at blive dyrere for Unionen at foretage de nødvendige justeringer i forhold til de lande, som tvinges til at stå udenfor, selv om de reelt er i stand til at deltage.
Uanset de kort- og mellemfristede vanskeligheder, og selv om det er givet, at Den Monetære Union vil skabe mere gunstige betingelser for vækst og jobskabelse, må det på den anden side erkendes, at det kun vil lykkes at skabe fuld beskæftigelse gennem ufortøvede strukturelle ændringer af økonomien og samfundet. Sideløbende med en øget fleksibilitet på arbejdsmarkederne, der, som ordføreren understreger er nødvendig, eftersom den teknologiske udvikling gør det muligt at fremstille den samme mængde produkter med langt mindre arbejdskraft, er det, i stedet for at stimulere oprettelsen af unødvendige arbejdspladser og kæmpe imod udviklingen, vigtigt at forudse nye efterspørgselstendenser hos borgerne på f.eks. kultur- og fritidsområdet - og det kan være en vigtig opgave for Kommissionen. Med en sådan opvurdering af det menneskelige aspekt vil der åbne sig nye perspektiver for udbuddet af nyttige varer og tjenesteydelser, som kan give arbejde til en betydelig procentdel af den europæiske befolkning, hovedsagelig i små og mellemstore virksomheder, der vil kunne oprettes i forskellige områder af Den Europæiske Union, herunder også i de mindst gunstigt stillede.
På den måde vil der kunne ske en udvikling hen imod en mere menneskelig og verden, hvor goderne er mere retfærdigt fordelt, og kun på den måde vil det være muligt at fremme en sådan udvikling og ikke med nok så velmenende lovtekster, uanset om de indføjes i traktaten om Den Europæiske Union. Det kan i øvrigt lyde af hykleri, navnlig i ørene på dem, der er ramt af arbejdsløshed, når de gode hensigter ikke ledsages af foranstaltninger til en reel dynamisering af økonomierne, men i stedet resulterer i investeringer, som ikke svarer til markedets nye behov.

Pérez Royo
Hr. formand, indledningsvis vil jeg takke hr. Cassidy for betænkningen, som giver os lejlighed til at drøfte den økonomiske situation i Unionen på et for denne yderst vigtigt tidspunkt. Kommissionens økonomiske årsberetning 1996, som er udgangspunktet for hr. Cassidys betænkning, tegner et lidet smigrende billede af den økonomiske situation i Den Europæiske Union. For det første peger udviklingen i de seneste måneder, som det er blevet sagt flere gange i forhandlingens forløb, på en pause i det økonomiske genopsving, som har gjort det nødvendigt at revidere vækstprognoserne, navnlig for de tunge økonomier i Unionen, Tyskland og Frankrig. For det andet, som det også er blevet gentaget op til flere gange, er arbejdsløshedsprocenten stadig uacceptabelt høj. For det tredje skal det understreges, at dette sker på trods af vedvarende løntilbageholdenhed og på trods af de vellykkede resultater med at kontrollere inflationen - som nu er på et så lavt niveau, at det må betegnes som et historisk særsyn -, og ligeledes på trods af bestræbelserne på at konsolidere budgettet, som på den anden side vanskeliggøres af den langsommere vækst eller vækstpausen, som det også kaldes.
Konklusionen må være, at der er noget galt med den seneste tids teoretiske diskurs. Ifølge de seneste analyser burde den stabilitetsfremmende politik og saneringen af det økonomiske grundlag naturligt resultere i større vækst. Men virkeligheden viser, at på trods af saneringen af de grundlæggende makroøkonomiske ubalancer er den forventede vækst ikke indtruffet, ligesom beskæftigelsessituationen heller ikke er forbedret i tilstrækkelig grad. Det er det, som Kommissionen kalder »paradokset med den manglende tillid« på trods af de gunstige økonomiske betingelser.
Hvad angår den manglende tillid og den hermed forbundne afmatning i den interne efterspørgsel, er det på sin plads at henlede opmærksomheden på følgende forhold: det økonomiske opsving, der tog sin begyndelse i 1994 på grundlag af en stigning i eksporten, blev fulgt op af en stigning i investeringerne. Men det økonomiske genopsving er gået i stå på det interne forbrugs område, arbejdstagernes forbrug, som fortsat er lavt, navnlig hvad angår forbruget af varige goder. Stigningen i BNI i 1994 og 1995 har indadtil givet sig udslag i større opsparing og ikke i øget forbrug.
Denne situation, som er et af elementerne i det paradoks, der omtales i Kommissionens beretning, må relateres til den manglende tryghed som følge af arbejdsløsheden, arbejdsmarkedsforholdene og formodentlig også de tidligere omtalte lønniveauer.
Nået så langt går jeg nu over til nogle af de forslag, som Europa-Parlamentet efter min mening bør insistere på, navnlig med henblik på den debat, der, som hr. Cassidy var inde på, vil finde sted i forbindelse med forelæggelsen af de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker.
I forbindelse med disse betragtninger er det afgjort nødvendigt at tage udgangspunkt i strukturelle reformer. Men jeg vil dog gøre opmærksom på, at når man taler om strukturreformer, foregår det næsten altid på den måde, at dette spørgsmål reduceres til deregulering og sænkning af det sociale sikringsniveau. Så sent som her i eftermiddags udtalte kommissionsmedlem de Silguy, at hvis man skal kunne løse de nuværende problemer, kan man ikke afvise nødvendigheden af at tage fat på spørgsmålet om de sociale sikringsordninger. Og man kan kun være enig med ham. Det er nødvendigt at ændre det sociale sikringssystem for at bevare den sociale sikring. Derimod finder jeg det ukorrekt at anlægge en så ensidig og reduktionistisk synsvinkel på problemet, at i forbindelse med strukturreformer udelukkende taler om deregulering og mindskelse af det sociale beskyttelsesniveau og undlader at tage stilling til andre vigtige aspekter, som f.eks. arbejdstiden.
For det andet skal det understreges, at ved siden af de strukturelle foranstaltninger - som generelt udmøntes ud fra en udbudsøkonomisk synsvinkel - må man ikke glemme nødvendigheden af at fremme efterspørgslen gennem relevante politikker, et princip, som, uanset hvad der siges om keynesianismens død, stadig gælder; sådanne politikker må organiseres eller koordineres på europæisk plan, da der på medlemsstatsplan kun er meget begrænsede muligheder for at gennemføre modtræk mod konjunktursvingninger.
For det tredje vil jeg påpege nødvendigheden af at føre en mindre stram monetær politik. Også dette er blevet drøftet her i eftermiddag. Til trods for de seneste nedsættelser er renten i Europa stadig høj sammenlignet med USA og Japan, navnlig i betragtning af det lave inflationsniveau og de fiskale politikkers kontraktive virkninger.
Til sidst vil jeg sige, at Parlamentet efter min mening bør insistere på at ovennævnte punkter afspejles i de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker, som Kommissionen skal forelægge i den nærmeste fremtid.

Lindqvist
Hr. formand, arbejde, en økonomisk udvikling, der er holdbar på lang sigt, og gode levevilkår er værdier, som er vigtige for os som individer. Men disse værdier bør også tages i betragtning i økonomiske velfærdsvariabler, ellers bliver de en restpost. En markedsintegration, der udelukkende tager udgangspunkt i økonomiske krav, er ensbetydende med en nedvurdering at de øvrige, menneskelige, værdier.
18-20 millioner EU-borgere er i dag uden arbejde. Konvergenskriterierne, der drejer sig om statsgælden, lav inflation osv., gør det så meget mere nødvendigt også at præcisere målene for miljøgælden og for nedbringelse af arbejdsløsheden. Uden sådanne præciseringer bliver ØMU en hindring for en positiv udvikling, der kan øge såvel arbejdsløsheden og miljøødelæggelsen som de regionale skævheder. Jeg mener, at EU foretager en fejlprioritering i denne forbindelse; på et tidspunkt hvor de fleste borgere er bekymrede for deres arbejde og levevilkår, er det en økonomisk og monetær union med fælles mønt og centralbank, som EU og EU's ledere lægger størst vægt på. Så længe det er sådanne fejlprioriteringer, der bestemmer EU's fremtid, vil tilliden til det europæiske samarbejde ligge på et lavt plan.
En omlægning af beskatningen fra arbejde til råvarer og energi, en planlagt nedsættelse af arbejdstiden, en vækstpolitik direkte rettet mod grønne job og miljøteknologi samt en satsning på mange nye små og mellemstore virksomheder er, hvad Europa brug for. Den hidtidige udvikling, hr. formand, er en fiasko. Den måske største svaghed i Kommissionens beretning er den manglende forståelse heraf og manglen på nye og alternative strategier for fremtiden; dette ville jeg gerne se mere af.

Wibe
Hr. formand, jeg vil gerne sige et par ord om ændringsforslag 15, ifølge hvilket generelle skattenedsættelser ikke mindsker arbejdsløsheden. Jeg har fremsat dette forslag, fordi der hersker en overtro om de positive virkninger af skattenedsættelser. Økonomiske undersøgelser har således vist, at der inden for OECD ikke er nogen forbindelse mellem skatteniveauet i et land og den økonomiske vækst. Hvis vekselkursen er bevægelig, påvirker skatterne heller ikke et lands konkurrenceevne; EU's konkurrenceevne over for USA og Japan berøres med andre ikke af, at vi har et højere skatteniveau. Skatter er jo ikke tyveri, men noget, der går tilbage til borgerne enten i form af pensioner eller sygeforsikring eller i form af tjenesteydelser udført i den offentlige sektor.
I punkt 23 gives der udtryk for en vis forbavselse over, at de offentlige udgifter i Unionen tegner sig for omkring 50 % af BNI. Men omtrent halvdelen af vor befolkning er jo enten børn, unge, pensionister, arbejdsløse eller syge, og hvordan vi end vender og drejer dette problem, vil disse 50 % skulle forsørges af de erhvervsaktive 50 %; det betyder, at den reelle skattesats - forsørgelsesbyrden - faktisk bliver omkring 50 %, uanset om vi har skatter eller ej.
Generelle skattenedsættelser løser ingen problemer. De fører som regel til en mere ujævn indkomstfordeling, hvilket på sin side fører til en mindre efterspørgsel, eftersom højindkomstmodtagere sparer mere op. Det er netop derfor, hr. formand, at de mange skattereformer i firserne og halvfemserne, eksempelvis i Sverige, ikke har medført lavere, men højere arbejdsløshed.
Efter min mening har EU mindst af alt brug for lavere skatter. Vi har brug for bedre skoler, universiteter og sygehuse. Vi har brug for flere kulturinstitutioner, forbedrede havne og veje. En stærk offentlig sektor med et veludbygget socialsikringssystem er den sikreste måde at styrke menneskenes tro på fremtiden på. Skattenedsættelser skaber flere problemer, end de løser.

de Silguy
Hr. formand, jeg kan forsikre Dem, at vi efter afslutningen af denne meget interessante forhandling og under hensyn til hr. Cassidys betænkning i vid udstrækning vil tage de overordnede flerårige retningslinjer i betragtning, og vi vil igen få en vigtig forhandling i de kommende uger herom. Jeg kan berolige dem, der ønskede, at beskæftigelsen fik en særlig betoning i år i de overordnede flerårige retningslinjer, for vi har brugt meget plads og megen overvejelse hertil.
Allerførst nogle korte svar til forespørgslerne, navnlig fra ordføreren. De bebrejder os for ikke at have givet nogen statistikker for 1996. De kan være rolig, hr. Cassidy, det er spillets regler. I den økonomiske årsberetning har De alle beregningerne for 1996-1997 sammen med de overordnede flerårige retningslinjer, men i øjeblikket er disse beregninger endnu ikke vedtaget af Kommissionen.
Analysen af de regionale forskelligheder mangler, men det er ikke målet med den økonomiske årsrapport. Der er en periodisk beretning om den regionale politik, der besvarer Deres spørgsmål.
Hvad angår lønningerne og de ikke-lønmæssige omkostninger, har spørgsmålet været behandlet på side 53 og følgende i den økonomiske årsberetning, som jeg henviser til.
Med hensyn til et andet spørgsmål, som vi har fået om den relative rentabilitet af investeringerne i Europa og udenfor vil jeg svare, at investeringerne i Europa er rentable, eftersom der er investeret 1.200 milliarder ECU i Europa, mens strømmen af direkte investeringer væk fra Europa ikke overstiger 20-30 milliarder ECU om året. Også her vil De finde alle overvejelserne i den økonomiske årsberetning.
Jeg vil gerne nu, hvis De tillader det, komme med en bemærkning som konklusion på disse forhandlinger. Ja hr. Donnelly, ja hr. Pérez Royo, der er et paradoks i den aktuelle situation. Jeg vil fastholde, at det økonomiske grundlag er godt, det er meget godt, og alligevel er aktiviteten lav, og alligevel er arbejdsløsheden på et uholdbart niveau. Jeg mener ikke, at det er ved at være passiv, at man løser dette problem. Men man kan kun skabe de løsninger, der er nødvendige for at skabe arbejdspladser ved igen at give tillid. Der vil ikke være beskæftigelse uden tillid, og tilliden forudsætter to ting, to væsentlige betingelser: Nedbringelse af de offentlige underskud og ophør af valutauroen.
Hvorfor nedsætte de offentlige underskud? Hvordan skal investorerne få det tilstrækkelige overblik, hvis de ved, at de udgifter, der hviler på de offentlige budgetter er enorme? Hvordan skal markederne få en positiv vurdering, der giver mulighed for, at penge fra hele verden, i en verden hvor kapitalen bevæger sig frit, kan komme til Europa, hvis de europæiske lande falder sammen på grund af deres underskud? Hvordan kan man få forbrugerne til at spare ekstra, hvis de ikke mener, at skatterne i morgen vil falde? Man kan ikke blive ved at årelade opsparingen, der i dag udgør, vil jeg gerne erindre om, 40-50 % af husholdningernes opsparing, man kan ikke fortsætte, hvis denne åreladning af opsparingen i alt for høj grad går til finansiering af de offentlige underskud.
Hvad angår valutauroen, vil jeg erindre om, at den i 1995 i henhold til beregningerne har kostet Europa et halvt point i vækst i 1995 og 1996. Jeg erindrer også om, at i henhold til vores tal, jeg ved godt, at de alle kan bestrides, men ræsonnementet kan ikke, mistede man hver femte arbejdsplads i Europa på grund af valutauro. Det er grunden til, at Den Økonomiske og Monetære Union er en væsentlig, absolut nødvendig betingelse for at skabe arbejdspladser.
Nu til beskæftigelsen. Man kan heller ikke sige, at Europa koster arbejdspladser. Uden Europa ville vi have meget større arbejdsløshed. Man har dog skabt 800.000 arbejdspladser netto i 1995 i Europa. Uden Europa ville dette tal helt sikker ikke være nået. De vil sikkert sige, at i USA har man skabt otte millioner arbejdspladser på to år. Jeg stiller spørgsmålet: Er vi parate til at opgive vores sociale system, vores europæiske sociale beskyttelsesmodeller og søge andre modeller? Det er et punkt, der er næsten filosofisk, og som dog fortjener overvejelse.
Beskæftigelsen, det er først og fremmest beslutningen om de strukturelle årsager til arbejdsløsheden, for det er ikke kun med vækst, selv konstant, at vi kan løse vores arbejdsløshedsproblem i Europa. Det er derfor, at Kommissionen i 1993 fremlagde sin hvidbog. Det er derfor, at Det Europæiske Råd i Essen vedtog nogle prioriteter. Men her må man konstatere, at ansvaret først og fremmest, og i al væsentlighed, ligger hos medlemsstaterne. Vi kan dog bruge fællesskabsdrivkraften til at gøre det lettere at skabe disse arbejdspladser. Det er derfor, at kommissionsformanden, hr. Santer, har fremlagt sin tillidspagt. Det rundbordsmøde, der blev afholdt for nogle dage siden i Bruxelles, har givet startsignalet til en frugtbar dialog. Det er nu vigtigt at forberede Det Europæiske Råd i Firenze, for det er her, at beslutningerne skal træffes.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Bådførercertifikater
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40128/96) af Van der Waal for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om harmonisering af betingelserne for erhvervelse af nationale bådførercertifikater for gods- og persontransport ad indre vandveje i Fællesskabet (C4-0068/96-94/0196(SYN)).

Van der Waal
Hr. formand, harmonisering af betingelserne for udstedelse af nationale bådførercertifikater yder et lille, men betydningsfuldt bidrag til oprettelsen af et udelt marked for transport ad indre vandveje. Den fælles holdning, som nu diskuteres, afviger på flere punkter fra Kommissionens forslag og Parlamentets udtalelser under førstebehandlingen. I de fleste af disse tilfælde drejer det sig imidlertid ikke om væsentlige forskelle i opfattelserne. Disse dele af den fælles holdning kan Transportudvalget derfor tilslutte sig.
Med hensyn til fire andre emner fastholder Transportudvalget imidlertid sin oprindelige holdning. Det gælder i første række erhvervserfaringen. Ifølge den fælles holdning kan den erhvervserfaring, som kræves af den, der ansøger om bådførercertifikat, under visse forudsætninger nedsættes med maksimalt tre år. I kommissionsforslaget - og Parlamentet var enigt deri - kunne denne nedsættelse ikke være på mere end to år. Transportudvalget var forbavset over denne holdning. Som en af dette direktivs målsætninger nævner Kommissionen nødvendigheden af at skærpe sikkerhedskravene. Den fælles holdning fremmer bestemt ikke denne målsætning. Desuden skabes der hermed en forskel i forhold til kravene for certifikatet for sejlads på Rhinen, hvor nedsættelse af erhvervserfaringen ligeledes fortsat er begrænset til maksimalt to år.
Det andet element, som Transportudvalget lægger vægt på, vedrører de ensartede eksamenskrav i medlemsstaterne. I Kommissionens forslag læser vi, at konkurrenceforstyrrelser mellem medlemsstater fjernes ved hjælp af den planlagte harmonisering, men så skal eksamenskravene med hensyn til kundskaber og kvalifikationer også have samme sværhedsgrad. Medlemsstaternes kompetente myndigheder bør ved Kommissionens mellemkomst af og til drøfte dette. Det er ikke tydeligt, hvorfor dette forslag ikke er overtaget.
Som det tredje punkt må jeg gøre opmærksom på, at medlemsstaterne ikke overilet må stille yderligere krav til bådførere for sejlads på visse vandveje. Det skal godkendes af Kommissionen. Høring af Kommissionen, således som Rådet har foreslået, anser vi for at være utilstrækkeligt.
Endvidere en bemærkning om lægeundersøgelse af bådførere over 65 år. Transportudvalget anser intervaller på tre år for tilstrækkeligt, i overensstemmelse med kommissionsforslaget. For den af Rådet foretrukne årlige lægeundersøgelse synes vi ikke, at der er nogen overbevisende argumenter.
Til sidst vil jeg lige henvise til ændringsforslag nr. 2, som giver Kommissionen mulighed for at fritage vandveje mellem to medlemsstater, som ikke har nogen forbindelse med andre medlemsstaters vandvejsnet, for direktivets bestemmelser. Dette er et nyt ændringsforslag, som ikke var optaget under førstebehandlingen, og derfor, efter hvad jeg har hørt, i mellemtiden er afvist. Muligvis kan Kommissionen i bilateral kontakt med de pågældende lande undersøge dette spørgsmål nærmere. Jeg vil gerne have en reaktion fra kommissæren herpå.
Sammenfattende drejer det sig for Transportudvalget om bibeholdelsen af en række ting, som for de flestes vedkommende også stod i kommissionsforslaget. Vi forventer derfor, at Kommissionen fortsat kraftigt vil støtte disse i den videre procedure.

Formanden
Eftersom hverken hr. Castricum fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe eller hr. Danesin fra Gruppen Union for Europa, som var opført på talerlisten, er til stede, vil jeg give ordet til kommissær Kinnock, som udviser betydeligt større flid end parlamentsmedlemmerne.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg håber, at den bemærkning, De fremsatte, bliver ført til protokols og vil blive bøjet i neon uden for Parlamentet. Det vil være godt for Deres ry. Jeg kan næppe holde min bevægelse tilbage, når jeg skal svare på det gode indlæg fra hr. van der Waal, i særdeleshed eftersom dette er en debat, der tydelig nok har tiltrukket sig stor interesse. Det er uheldigt, at der ikke er flere medlemmer til stede i salen, simpelt hen fordi jeg helt sikkert kan bevidne den samvittighedsfuldhed og omhu med detaljer, som typisk er udvist af hr. van der Waal i hans behandling af dette emne.
Som de ærede medlemmer vil vide, er formålet med det direktiv, som Parlamentet har fået forelagt i dag, at harmonisere betingelserne for at få nationale bådførercertifikater til transport af gods og passagerer ad indre vandveje i Fællesskabet. Det indeholder bestemmelser om et enkelt nationalt bådførercertifikat, der tildeles på basis af harmoniserede betingelser, og som udformes i overensstemmelse med en fællesskabsmodel, som medlemsstaterne gensidigt anerkender.
Denne foranstaltning følger af Rådets direktiv af december 1991 om gensidig anerkendelse af den slags nationale certifikater, og det nuværende direktiv er helt klart endnu et skridt i retning af at sikre den harmonisering, der er nødvendig for at forbedre sikkerheden i forbindelse med transport ad de indre vandveje og undgå konkurrenceforvridning. De nye bestemmelser, som indføres i den fælles holdning hos Rådet (transportministre) enten støtter de formål, Kommissionens forslag har, eller retfærdiggøres af sikkerhedsgrunde. Derfor har Kommissionen accepteret ændringsforslag stillet af Rådet, og jeg søger nu Parlamentets godkendelse af den fælles holdning, som jeg trods vor øjeblikkelige uenighed håber, det efter nærmere overvejelse vil give.
Mine kolleger i Kommissionen og jeg har naturligvis tænkt nøje over de ændringsforslag, som Transportudvalget har stillet ved andenbehandling. I modsætning til førstebehandling, hvor vi accepterede alle Parlamentets ændringsforslag, er jeg i den usædvanlige situation, at jeg ikke kan acceptere nogen af de ændringsforslag, Parlamentet har stillet ved denne lejlighed, hovedsagelig, må jeg sige, fordi indholdet af ændringsforslagene fra hr. van der Waal og hans kolleger allerede er dækket i forslagene.
For at være mere præcis, så tages der allerede hensyn til ændringsforslag nr. 1 og 6, hvis formål er at sikre, at de krævede kundskaber og færdigheder prøves på samme niveau i alle medlemsstater, i artikel 8 og i bilag 2 til direktivet. Desuden, som det generelt er tilfældet, må valget af prøveprocedure fortsat være medlemsstaternes. I ændringsforslag nr. 3 foreslås, at lægeundersøgelser af bådførere over 65 skal foretages hvert tredje år. Af sikkerhedsgrunde overvejede Rådet at kræve, at bådførere på 65 og derover skulle gennemgå en årlig lægeundersøgelse. Det er en fornuftig bestemmelse, og derfor har Kommissionen accepteret Rådets opfattelse.
Med hensyn til spørgsmålet om den krævede erhvervserfaring, så havde man bevaret parallelitet med tilladelse til at føre skib på Rhinen i den oprindelige tekst fra Kommissionen, og det er foreslået som Parlamentets ændringsforslag nr. 4. Men Rådet mente, at muligheden for at reducere den periode med erhvervserfaring, der kræves af ansøgerne, skulle forøges fra to til tre år under hensyntagen enten til særlig professionel uddannelse eller praktisk erfaring fra tilgrænsende områder, såsom sejlads på havet. Kommissionen mener, at muligheden af en treårs- snarere end en toårsreduktion, ledsaget af disse betingelser, ikke bringer forslagets formål i fare, og derfor støtter vi Rådets kompromis.
Formålet med ændringsforslag nr. 5 er at sikre, at en medlemsstat kun med Kommissionens godkendelse kan indføre yderligere krav til lokalkendskab for en bådfører. Kommissionen accepterer, at indførelse af forudgående konsultation, som foreslået af Rådet, faktisk vil være tilstrækkeligt til at opnå samme formål.
Det er heldigvis sjældent, at jeg skal komme her i salen med det budskab, at jeg ikke kan acceptere nogen af de ændringsforslag, mine venner i Transportudvalget har stillet ved andenbehandling. Men jeg mener, at den fælles holdning, der jo indeholder nogle af Parlamentets ændringsforslag fra førstebehandling, opfylder målene med forslaget. Når jeg anbefaler dette forslag til Parlamentet, vil jeg gerne samtidig give udtryk for min anerkendelse over for hr. van der Waal og hans arbejde og for de bestræbelser, hans kolleger i Udvalget om Transport og Turisme som helhed har gjort sig.

Van der Waal
Hr. formand, jeg vil gerne lige fremsætte to bemærkninger til kommissæren. For det første vil jeg minde kommissæren om, at de ændringsforslag, som Transportudvalget har fastholdt, fortrinsvis er ændringsforslag, som oprindeligt også stod i kommissionsforslaget. Jeg forstår nu, at kommissæren på disse punkter er gået med til kompromiset i Rådet. Vi i Transportudvalget sidder dog stadig, tror jeg, tilbage med spørgsmålet, om kommissæren ikke lidt for hurtigt er gået med til Rådets opfattelser.
Min anden bemærkning vedrører spørgsmålet i ændringsforslag nr. 2. Jeg har selv allerede sagt, at det er afvist af formandskabet. Muligvis kan kommissæren bekræfte, at han vil optage kontakt herom med de pågældende medlemsstater bilateralt.

Neil Kinnock
Hr. formand, som svar på hr. van der Waals andet spørgsmål kan jeg bekræfte, at vi bestemt vil drøfte disse spørgsmål bilateralt, og dermed, håber jeg, dække det, han ønskede at bevare i det, der oprindelig var ændringsforslag nr. 2. Jeg er ham taknemmelig for at have gjort dette arbejde lettere ved så beredvilligt at acceptere, at dette forslag ikke kan stilles. Ikke desto mindre vil det princip, han ønskede at opretholde, faktisk blive opretholdt.
For så vidt angår ændringsforslagene i almindelighed, deler jeg ikke den opfattelse, at Kommissionen har taget parti i en konflikt mellem Rådet og Parlamentet, når den skal overveje ændringsforslagene ved andenbehandling. Det spørgsmål, vi måtte stille os, var, om de yderligere ændringsforslag, Parlamentet havde stillet og i al oprigtighed fremlagt, enten var dækket tilstrækkeligt i lovgivningen, sådan som den havde udviklet sig under hensyntagen til ændringsforslagene fra førstebehandling og Rådets overvejelser, eller om dette ikke var sket. Vi nåede til den konklusion, som vi let kan forsvare, at forslagene var tilstrækkelig dækket på den måde, jeg har nævnt. Der er ikke noget selvmodsigende i den holdning, vi indtager. Hvad vi har, er et stykke meget praktisk og effektiv lovgivning, til dels takket være Parlamentets bidrag. Det er for det andet også en lovgivning, der ikke i urimelig grad pålægger denne transportsektor alt for tyngende bureaukratiske krav. Af denne grund er jeg sikker på, at Parlamentet efter moden overvejelse vil kunne hilse den holdning velkommen, som jeg har givet udtryk for på Kommissionens vegne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Forurening forårsaget af motorkøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40119/96) af Bloch von Blottnitz for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 70/220/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om foranstaltninger mod luftforurening forårsaget af udstødningsgas fra motorkøretøjer (C4-0007/96-94/0286(COD)).

Lange
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil i korthed sige et par ord om det direktiv, der nu foreligger: I virkeligheden er det sidste del af EURO II-lovgivningen. I grunden hører det for længst fortiden til, fordi det allerede er blevet virkelighed på alle områder. Der er mange forskellige grunde til, at det foreligger så sent, og det vil jeg ikke komme ind på nu. Men det er i det mindste det sidste skridt til EURO II, hvor der i korridorerne og overalt allerede drøftes EURO III. Vi bestræber os naturligvis på at realisere dette så hurtigt som muligt, også af hensyn til producenterne, for at de nu omsider ved, hvilken standard der skal gælde fra næste år.
Parlamentet, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har for så vidt naturligvis været ret så tamt i bedømmelsen af den fælles holdning, fordi den fælles holdning naturligvis ikke på alle punkter genspejler det, Parlamentet ville. Navnlig mangler de afgiftsmæssige tilskyndelser til at indføre endnu bedre standarder. Dem overtog Rådet ikke.
Ikke desto mindre har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse enstemmigt vedtaget den fælles holdning på nær tre små ændringer for nu at komme fremad så hurtigt som muligt. Disse tre små ændringer henviser på den ene side til - det er ændring 1 og 3 - at Rådet af og til endnu ikke på alle punkter har annammet Maastricht. Direktiver udstedes naturligvis af Parlament og Råd i fællesskab og ikke kun af Rådet alene. Jeg går ud fra, at Rådet i længden vil være i stand til at lære det.
Den anden ændring henviser til artikel 2. Det drejer sig her om, at der ikke længere gives undtagelser til lette erhvervskøretøjer med svag motorkraft. Jeg mener, det er i overensstemmelse med teknikkens stade, og man kan også forsvare det, fordi dette direktiv allerede har været drøftet i evigheder og deadline for disse køretøjer egentlig allerede er overskredet. Jeg vil alligevel indstændigt anmode Kommissionen om støtte, så at Rådet kan indse, at det virkelig ikke er nogen væsentlig problemstilling, men at det er et spørgsmål, som er i overensstemmelse med teknikkens stade og som man simpelt hen kan overtage. Jeg håber, at Kommissionen medvirker, så at vi ikke skal ind i proceduren med fælles beslutningstagning på grund af dette spørgsmål.
De lette erhvervskøretøjer vil naturligvis også beskæftige os for fremtiden, på den ene side fordi de jo på en vis måde er en mellemting. Motorer beregnet til personbiler monteres i et større chassis, og disse køretøjer anvendes navnlig i byernes centrum. For så vidt bidrager de naturligvis i ikke ubetydelig grad til miljøbelastningen i byernes centrum. Da der jo hovedsagelig er tale om motorer beregnet til personbiler, tilstræber vi også de samme værdier som for personbiler. Det er også realiseret i gruppe I.
Jeg kunne forestille mig, at i forbindelse med trin 2000 får også gruppe I og II i det mindste de samme værdier som personbiler. Dermed er jeg fremme ved trin 2000. Jeg håber inderligt, at trin 2000 vedtages i slutningen af denne måned i det mindste for personbiler og tilsendes Parlamentet. Så kommer naturligvis artikel IV i betragtning hos mig i det direktiv, vi skal træffe afgørelse om i morgen; heri hedder det, at forslaget om de lette erhvervskøretøjer ligeledes skal foreligge den 30. juni 1996. Hvis vi ikke nu bare vil vedtage makulatur, ville det naturligvis være et tilbud straks at forelægge et ens forslag om personbiler og lette erhvervskøretøjer, både hvad angår værdier og tidspunkt.
Lad os nu vedtage det gamle i en fart med dette tekniske stade, og her hører panda-cyklen ikke mere hjemme, og så rette blikket fremad, og dér vil vi givet ikke optræde som lam, men i højere grad være tigre!

Cabrol
Hr. formand, kære kolleger, forslaget til direktiv om ændring af det foregående direktiv 70/220/EØF må gøre det muligt at nedsætte emissionerne fra lette erhvervskøretøjer, dvs. under 3, 5 tons og bringe standarderne på linje med de allerede meget strenge standarder for personbiler. Der er flere direktiver, der allerede har nedsat grænseværdierne for emissioner af visse udstødningsgasser, kulmonoksid og uforbrændte kulbrinter fra benzinmotorer og dieselmotorer. Standarderne har været gældende for alle personbiler uafhængigt af deres cylindervolumen. Derfor er det nødvendigt, at også de lette erhvervskøretøjer overholder de samme regler som personbiler i forbindelse med nedsættelse af luftforureningen, navnlig i byerne, der er så giftig, og som bekymrer os alle.
Gennemførelse af bestemmelserne, der er fastsat til den 1. oktober 1998 og den 1. oktober 1999, i henhold til erhvervskøretøjsklasse, giver industrien en tilstrækkelig frist til at kunne foretage de nødvendige tilpasninger på de mindre kraftige køretøjer. Jeg beklager derfor at måtte sige, at ændringsforslag 2 fra ordføreren, fru Bloch von Blottnitz, ikke kan accepteres, for det ville virkelig risikere at straffe industrien alvorligt med en gennemførelse, der for øvrigt kun ville fremskynde fristen for ikrafttrædelse med nogle måneder.
Da dette direktiv derimod er et direktiv fra Parlamentet og fra Rådet, må Europa-Parlamentet helt klart slutte sig til Rådet med hensyn til de forskrifter, der skal gennemføres fra år 2000 og vedrørende de forslag fra Kommissionen, der definerer disse forskrifter.
Som konklusion stemmer vi således imod ordførerens ændringsforslag 2, men vi vil være positive over for ændringsforslag 1 og 3.

Eisma
Hr. formand, dette er andenbehandlingen, en procedure for fælles beslutningstagning, og Parlamentet har således temmelig stor magt med hensyn til dette forslag. Vi har under førstebehandlingen stillet atten ændringsforslag, og deraf har Kommissionen kun overtaget fire. Men heldigvis var Rådet meget mere progressivt. Det har foretaget en skærpelse i forhold til Kommissionens oprindelige forslag om at iværksætte en skærpelse af udstødningsnormerne. Jeg gentager, at det tjener til Rådets ære, og det skæmmer Kommissionen i nogen grad.
Men i hvert fald er vi nu kommet så vidt, at Parlamentet kan behandle dette under andenbehandlingen. Vi går naturligvis, jeg forstår egentlig ikke, hvorfor hr. Cabrol er så meget imod det, ind for ændringsforslag nr. 2 om ikke at gøre nogen undtagelse for en bestemt kategori motorkøretøjer for en periode på ét år. Hvorfor skulle vi forlænge dette med ét år? Det forholder sig jo således, det nævnte jeg også dengang i mit bidrag under førstebehandlingen i september, at når vi kun indfører normer her i Den Europæiske Union, som er teknisk gennemførlige, så fjernes enhver stimulans for industrien til at udvikle renere teknikker. Af den grund må vi også som Parlament stræbe efter strenge normer, hvorved industrien tvinges til at investere i udviklingen af rene teknikker.
Selvfølgelig stemmer vi også for de øvrige to ændringsforslag. Efter MaastrichtTraktaten bør Europa-Parlamentet nævnes, således som vi har angivet det i ændringsforslag nr. 1 og 3.
Jeg vil slutte med ét spørgsmål til Kommissionen. Kan vi stadig regne med, at Kommissionen den 30. juni i år fremkommer med forslag om kravene for fase 2000, for at vi alle sammen kan vedtage det i tide? Jeg vil gerne have et svar fra Kommissionen på dette spørgsmål med hensyn til frister.

Tamino
Hr. formand, fru Bloch von Blottnitz' fravær skyldes, at hun i øjeblikket er i Tyskland, hvor hun deltager i en demonstration med henblik på at hindre transport af radioaktivt affald - hvilket er omtalt i pressen - og som har fremkaldt en helt utrolig reaktion fra det tyske politis side. Dette har gjort, at fru Bloch von Blottnitz har fundet det mest hensigtsmæssigt at blive i Tyskland. For os er dette særdeles vigtigt, mens det måske kan vække irritation hos visse kolleger.
På vegne af Gruppen De Grønne skal jeg her fremføre, hvad fru Bloch von Blottnitz ville have erklæret, nemlig at den foreliggende akt, således som den er blevet forelagt af Rådet, som da også har forbedret teksten i forhold til Kommissionens forslag, udgør et positivt skridt i retning af en nyskabelse, selv om man ikke kan sige, at teksten er lige efter vores hoved. I de ændringsforslag, som blev godkendt af Europa-Parlamentet, var der således nogle mere vidtrækkende ting, som vi helt klart ville have foretrukket. Ikke desto mindre må vi sige, at vi vil kunne tilslutte os teksten på den betingelse, at de ændringsforslag, som ordføreren havde stillet, og som var blevet accepteret af Miljøudvalget, godkendes af forsamlingen; for det andet fordi teksten - således som det allerede er blevet nævnt af alle tidligere talere - bekræfter den fælles beslutningsprocedure mellem Europa-Parlamentet og Rådet; for det andet fordi det fastslås, at en forlængelse under alle omstændigheder indebærer en risiko for at blive et alibi for nye forlængelser og at give virksomhederne mulighed for at finde nye smuthuller.
Der er intet grundlag for forlængelsen; forlængelsen risikerer i høj grad at blive en forlængelse ikke kun for visse bestemte kategorier af biler, men også for et afgrænset antal virksomheder, og som italiensk europaparlamentariker vil jeg ikke risikere at blive beskyldt for kun at være interesseret i at forsvare italienske virksomheder. Jeg mener også, at det bør kræves af alle virksomheder - af hensyn dels til kompatibiliteten med det øvrige Europa, dels til virksomhedernes konkurrenceevne - at de uden undtagelse overholder den gældende fællesskabsret.

Bangemann
Hr. formand, også jeg beklager, at ordføreren ikke kan være til stede. Jeg ville gerne have takket hende, men jeg kender grunden til, at hun ikke er her: Betænkningen kunne også have været udarbejdet af mig, og derfor var hun fuld af tillid til, at jeg ville være her og forsvare hendes betænkning på passende vis! Det vil jeg også gøre, for vi kan jo ret beset kun beskæftige os med et eneste spørgsmål i dag, nemlig: Hvorledes skal vi så hurtigt som muligt omsætte dette forslag? Jeg kan i første omgang sige følgende til hr. Eisma: Som jeg allerede sagde første gang, vi drøftede dette spørgsmål, agter vi at forelægge de nye forslag om år 2000 og tillige om andet trin, år 2005, inden ferien, dvs. inden udgangen af juni, så at Parlamentet kan beskæftige sig med disse forslag. Hvis, hvad jeg håber, forslaget kan behandles så hurtigt som muligt, har vi nye normer for år 2000 og også et trin to med muligheder for afgiftslettelser og alt, hvad Parlamentet med rette forventer.
Det er også grunden til, at vi her så at sige skal ekspedere et sidste levn, som hr. Lange så rigtigt sagde. Det bringer mig til ændringsforslagene. 1 og 3 er ikke noget problem, det kan kun være en fejltagelse, for naturligvis ved Rådet godt, at det ikke kan vedtage lovforslag alene, dvs. at man naturligvis kan acceptere disse forslag, og de vil også medføre relevante ændringer.
Ændringsforslag 2, som hr. Lange nævnte, er indholdsmæssigt heller ikke noget problem for Kommissionen. Jeg ved ganske vist ikke, om Rådet ser anderledes på dette spørgsmål, og netop dér begynder vore betænkeligheder. Det kunne være, at ændringsforslag 2, der, som forslagsstilleren selv sagde og som han også skrev til mig, egentlig snarere skal være en form for demonstration for at vise, i hvilken retning man vil gå, at dette ændringsforslag altså sinker hele sagen. Hvis Rådet nemlig ikke overtager dette ændringsforslag, kommer vi ind i samrådsproceduren, og det ville sandsynligvis koste os et halvt år, så at den tid, dette forslag så gælder for lette erhvervskøretøjer, forkortes yderligere. Det værste, der kan ske, er, at Rådet siger: Så længe dette forslag ikke er vedtaget, vil vi ikke beskæftige os med de nye forslag.
Jeg har ikke præsent, om Rådet har accepteret flere ændringsforslag end vi, men, hr. Eisma, skulle det en eneste gang være tilfældet, at Rådet er mere progressivt end Kommissionen, kan det kun glæde mig, for det sker så sjældent, at man virkelig kun kan tage det til efterretning med glæde.
Det, der vil give os problemer, hvis ændringsforslag 2 fører til en samrådsprocedure, er en lang forhandlingstid, og det, selv om ændringsforslag 2 virkelig indholdsmæssigt ikke betyder alverden. Jeg anmoder derfor hr. Lange og Parlamentet om Deres forståelse, når jeg siger til Dem, at vi indholdsmæssigt ikke har noget problem dermed. Har Rådet heller ikke noget problem dermed, vil vi gå ind for det dér. Skulle det medføre, at Rådet siger kun via en samrådsprocedure, så vil Kommissionen helst ikke gå ind for dette ændringsforslag, dvs. at jeg anmoder Dem om en vis fleksibilitet, for at vi kan opnå et så hurtigt og så godt resultat som muligt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet udsat kl. 20.00 og genoptaget kl. 21.00) .

Investeringsselskabers og kreditinstitutters kapitalgrundlag
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0034/96) af Oddy for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til EuropaParlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 93/6/EØF af 15. marts 1993 om kravene til investeringsselskabers og kreditinstitutters kapitalgrundlag og Rådets direktiv 93/22/EØF af 10. maj 1993 om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer (KOM(95)0360 - C4-0305/95-95/0188(COD)).

Oddy
Hr. formand, min betænkning drejer sig om etablering af et ekspertudvalg, som Kommissionen kan rådføre sig med. I Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har vi ikke haft noget reelt problem med substansen i Kommissionens forslag. De fleste af drøftelserne har drejet sig om, hvilke procedurer, man skal følge.
Jeg vil gerne komplimentere mine kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, fordi de så vedholdende har hævdet, at en lynløsning ikke var passende i denne situation. Jeg og mine kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder føler, at de demokratiske principper kræver den størst mulige involvering af Europa-Parlamentet. Retsudvalget ønsker, at det udvalg, der skal nedsættes, skal have en form, der forøger dets demokratiske ansvarlighed. I ændringsforslaget til artikel 1 siger vi, at Kommissionen bør rådslå med Rådet, efter at udvalget har givet udtryk for sin opfattelse. Efter vor mening er det demokratisk forkert, at der udarbejdes lovgivning, uden at Rådet og Parlamentet er involveret. Vi accepterer, at der i øjeblikket er en modus vivendi mellem de tre institutioner, men vi hævder, at Parlamentet overalt, hvor det er muligt, bør rådspørges, og at Rådet også skal involveres i ændringer af lovgivning.
Spørgsmålet drejer sig derfor om komitologi. Når først direktiverne er blevet vedtaget, i dette tilfælde i forbindelse med et tilstrækkeligt kapitalgrundlag for investeringsselskaber og kreditinstitutter og Rådets direktiv om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer, insisterer vi på, at der skal findes en form for demokratisk ansvarlighed, også selv om det er nødvendigt senere at foretage ændringer. I dette tilfælde har vi foreslået, at Rådet med kvalificeret flertal kan træffe en anden beslutning.
Jeg tror ikke, at nogen inden for det offentlige område vil finde sig i en situation, hvor lovgivning, der er vedtaget, kan ændres af et ekspertudvalg, uden at enten Ministerrådet eller Parlamentet ser nærmere på det. Det er derfor, mit udvalg har insisteret på at få en fuld debat her i Bruxelles og en ordentlig betænkning og afstemning.
Man fortæller mig, at der er situationer, hvor Kommissionen kan nedsætte et udvalg, som kan ændre lovgivning uden så meget som at referere til Rådet. Det tror jeg ikke, offentligheden vil finde acceptabelt. Jeg må igen kraftigt understrege, at det er grunden til, at udvalget insisterede på at få en ordentlig procedure med betænkning, ændringsforslag, debat i udvalget, afstemning i udvalget, en fuldstændig betænkning til hele forsamlingen, en forhandling i Parlamentet og så en afstemning. Det er den minimumsstandard for et demokrati, der vil være acceptabel, og jeg takker mine kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder for at insistere på dette.
Jeg stoler på, at Kommissionen og Rådet vil lægge sig mine kommentarer alvorligt på sinde ved regeringskonferencen og sikre, at der ikke vedtages nogen lovgivning uden demokratisk ansvarlighed og prøvelse.

McIntosh
Hr. formand, min gruppe vil gerne komplimentere ordføreren for denne udmærkede betænkning. Som hun så rigtigt har sagt, går betænkningen og ændringsforslagene til den lige til roden af beslutningstagningsproceduren på dette område og spørgsmålet om demokratisk ansvarlighed.
Ændringsforslagene er særlig vigtige. Det Europæiske Folkepartis Gruppe er meget optaget af, at vi af hensyn til åbenheden bør begrænse Rådets manøvremuligheder og få mere gennemskuelighed. Det ligger mig meget på sinde, og jeg er sikker på, det også gælder fru Oddy fra den anden side af salen, at vi får mere åbenhed i beslutningsprocessen. De britiske konservative og hele Det Europæiske Folkepartis Gruppe er særlig optaget af, at vi får mere åbenhed. Kommissæren vil måske kommentere den grad af åbenhed og ansvarlighed, vi gerne vil have, for så vidt angår vælgerne. Vi vil foretrække, at Kommissionen møder op her i Parlamentet og i forbindelse med Rådet skitserer, hvordan beslutningerne skal træffes.
Fru Oddy har ramt hovedet på sømmet, da hun sagde, at vi trænger til mere åbenhed og gennemskuelighed samt mere demokratisk ansvarlighed, og Det Europæiske Folkepartis Gruppe anbefaler betænkningen og ændringsforslagene til Parlamentet. Jeg afventer personlig kommissærens kommentarer til dette princip om komitologi, demokratisk ansvarlighed og en åbenhedens ånd, sådan som det er fastlagt i Maastricht-traktaten, og til, hvordan vi kan komme videre med dette inden for rammerne af Oddy-betænkningen.

Lindholm
Hr. formand, de to direktiver, som forslaget drejer sig om, er ganske vist væsentlige på grund af nødvendigheden af at beskytte småsparerne og den brede befolkning mod spekulation, men de løser ikke de store problemer. I forbindelse med kapitalgrundlagsdirektivet falder tanken på bankkriserne i bl.a. Sverige og Finland, mens investeringsservicedirektivet måske snarere får én til at tænke på Barings-bankens konkurs på grund af Singapore-forretningerne. I disse og lignende tilfælde har småsparere og almindelige skatteydere tabt penge.
Da der i høj grad har været tale om spekulation på internationalt plan, er det lettere at acceptere, at der indføres kontrol på disse end på flere andre områder. Da dette allerede er sket - begge direktiver er jo allerede trådt i kraft - bør gennemførelsen også være effektiv og samtidig åben for indsigt og demokratisk kontrol, således at man kan være sikker på, at den svarer til direktivets formål.
Når Kommissionen nu foreslår nedsat et værdipapirudvalg bestående af repræsentanter for medlemsstaterne, er det for så vidt udtryk for en forbedring, idet dette udvalg skal erstatte et ad hoc-udvalg, som ikke engang har haft udnævnte medlemmer, og som derfor har arbejdet i gråzonen mellem myndighedsudøvelse og uofficiel indflydelse.
Når det gælder forholdet mellem Kommissionens forslag og forslaget fra Udvalget om Retlige Anliggender, synes forskellen ikke særlig afgørende, hverken principielt eller i praktisk henseende. I betragtning af hvor hurtigt situationerne ændrer sig på de berørte markeder, kan man godt forsvare udvalgets forslag, idet det kan give mulighed for hurtigere reaktioner, uden at Rådet af den grund fratages muligheden for i sidste instans at træffe afgørelse om, hvordan direktivet skal anvendes. Derfor støtter vi også betænkningen.

Monti
Hr. formand, allerførst vil jeg takke Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder samt ordføreren, fru Oddy, for det arbejde, de har udført i forbindelse med direktivforslaget, som betyder, at der oprettes et værdipapirudvalg. Det glæder os meget, at EuropaParlamentet har tilsluttet sig dette initiativ.
Det nye udvalg vil tage plads ved siden af Det Rådgivende Udvalg for Banklovgivning og Forsikringskomitéen; vi vil dermed råde over de nødvendige organer til sikring af et velfungerende indre marked for værdipapirer. Værdipapirudvalget vil have to vigtige funktioner: for det første vil det være det kompetente organ med hensyn til udvalgsproceduren inden for rammerne af »investeringsservicedirektivet« og »kapitalgrundlagsdirektivet«. Retten til at foretage tekniske ændringer i disse to direktiver vil fra nu af blive udøvet af Kommissionen bistået af værdipapirudvalget, idet man naturligvis samtidig bør opfylde kravet om at inddrage Europa-Parlamentet i processen vedrørende ajourføringen af direktivet i henhold til modus vivendi, der blev indgået i 1994.
For det andet vil værdipapirudvalget få en rådgivende rolle, idet der i udvalget vil kunne finde nyttige meningsudvekslinger sted mellem repræsentanter for medlemsstaterne og Kommissionen vedrørende udviklingen af værdipapirsektoren.
Hvad angår de ændringsforslag, der er stillet af Europa-Parlamentet, kan jeg bekræfte, at Kommissionen kan overtage ændringsforslag nr. 2, som tilføjer en nyttig betragtning, der henviser til den netop citerede modus vivendi.
Derimod må jeg desværre meddele, at Kommissionen ikke kan godkende EuropaParlamentets forslag om at lade værdipapirudvalget anvende procedure II, variant b) i stedet for procedure III, variant a). Efter Kommissionens opfattelse, er der intet der taler for at give værdipapirudvalget adgang til at træffe hasteafgørelser, således som procedure II, variant b), åbner mulighed for. Der er tale om en procedure, som snarere egner sig for en forvaltningskomité, f.eks. i landbrugssektoren. De ændringer af teknisk karakter, som værdipapirudvalget skal tage stilling til, vil ifølge deres natur aldrig skulle iværksættes med det samme, idet de altid bør overtages gennem langsigtede lovbestemmelser.
Derfor må Kommissionen forkaste ændringsforslag nr. 1, 3 og 4. Jeg håber, at Europa-Parlamentet vil kunne tilslutte sig Kommissionens synspunkt vedrørende dette problem, således at Europa-Parlamentet og Kommissionen vil kunne stå sammen over for Rådet under de kommende forhandlinger, og således at procedure III, variant a) kan blive vedtaget.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.30.

HIV/AIDS i udviklingslandene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0113/96) af AndréLéonard for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets forordning om foranstaltninger på området HIV/AIDS i udviklingslandene (KOM(95)0293 - C40335/95-95/0164(SYN).

Svensson
Hr. formand, det er beklageligt, at ordføreren ikke er til stede. Jeg ville nemlig stik imod min kølige, nordiske vane ikke at kommentere personer have hyldet hende for en glimrende betænkning. Dette er efter min mening en betænkning af meget høj standard, først og fremmest fordi den har et så godt socialt helhedssyn, og fordi den repræsenterer en oplyst og humanistisk menneskeopfattelse; den tager klart og utvetydig stilling imod alle tendenser til udstødelse og social udelukkelse af smittede og syge.
Jeg tillader mig dog et par kommentarer i margenen. I forbindelse med HIVproblemet må man være opmærksom på enhver tendens til en hårdere og til en negativ indstilling til homoseksualitet og homoseksuelle. Ganske vist skåner HIV-smitten på ingen måde heteroseksuelle, men i den folkelige opinion forbindes den trods alt stadig ofte med homoseksuelle og homoseksualitet. Der meldes eksempelvis fra et land som Zimbabwe om foruroligende tendenser til tiltagende diskrimination af homoseksuelle.
Noget andet, som jeg gerne vil fremhæve, er den nyttige påpegning af, at Europa og Vesten faktisk har et ansvar, eller i hvert fald en del af ansvaret, for de tendenser til samfundsmæssig opløsning og sammenbrud af de offentlige strukturer, der karakteriserer en række lande i den tredje verden.
Når Vesten, som f.eks. i Sveriges tilfælde Liberia, har overudnyttet disse landes naturressourcer og derefter mere eller mindre overladt landene til deres egen skæbne, har situationen været gunstig for sådanne tendenser til sammenbrud af statslige strukturer, militærdiktaturer og social opløsning. Også de økonomiske krav, som forskellige finansielle institutter i Vesten stiller til lande i den tredje verden om, at de skal devaluere deres valutaer og nedskære deres sociale infrastrukturer, har betydet, at de i dag befinder sig i en svækket og ret alvorlig udgangsposition, når der skal gøres noget ved de sundhedsproblemer, der findes i disse dele af verden.
Jeg kan som eksempel nævne Mocambique, hvor en terrororganisation gennem femten år, med støtte ikke kun fra den tids racistiske Sydafrika, men også fra magtfulde interesser i Europa, førte en borgerkrig - en krig, hvor et af organisationens mål netop var at ødelægge sociale infrastrukturer, og hvor nedbrændingen af 50 % af landets skoler og ødelæggelsen af 2/3 af dets sundhedscentre fik katastrofale virkninger for den sociale situation i landet. Disse virkninger er i relation til de krav, som HIV-problematikken rejser, endnu i dag yderst destruktive og har resulteret i en ringere udgangsposition, end det havde behøvet at være tilfældet.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, vor gruppe støtter den betænkning, som fru André-Léonard har udarbejdet, fordi vi finder den måde at gribe sagen an på, som er udviklet deri, rigtig. Vigtigt i dette tilfælde synes jeg det er, at det netop er Udvalget om Udvikling og Samarbejde, som har sørget for, at der udarbejdes en betænkning herom. Det har selvfølgelig i høj grad at gøre med den kendsgerning, at 90 % af de HIV-smittede befinder sig i udviklingslande.
Vi har alligevel fundet det nyttigt at stille ændringsforslag om en række elementer, ikke fordi vi principielt vil forklejne betænkningen, men fordi vi synes, at nogle elementer er for svagt udviklet.
Det første element er efter vor opfattelse den kendsgerning, at det med tiden er blevet tydeligt, der er interessante undersøgelser i De Forenede Stater, som beviser det, at der er temmelig lang tid mellem smitning med HIV og sygdommens udbrud, og at det faktisk forholder sig således, at en række yderligere faktorer, svækkelse af immunsystemet med mere, direkte giver anledning til, at sygdommen bryder hurtigere ud end ellers. Det er netop på dette område, den almene svækkelse af immunsystemet, at der i udviklingslandene opstår ekstra problemer, problemer med fattigdom, underernæring og de meget vanskelige levevilkår for mange mennesker. På dette område, altså tiden mellem smitningen og tidspunktet for sygdommens udbrud og de andre faktorer, som har indflydelse på, at sygdommen bryder hurtigere ud, derom har vi således stillet en række ændringsforslag.
Vi er dog i store træk meget tilfredse med denne betænkning.

Dury
Hr. formand, jeg beklager, at fru André-Léonard ikke er her, fordi vi ville gerne lykønske hende med hendes betænkning og med hendes åbne, humanistiske indstilling med respekt for menneskerettighederne. Jeg tror, at det er vigtigt at understrege det. Men vi har dog kommissæren og hans medarbejdere, der i det mindste kan lytte til os.
Kommissionen har allerede gjort meget på dette område, og fremlæggelsen af denne forordning er et af elementerne i hele denne aktion, der har været udført af Parlamentet gennem adskillige år. Det var ikke let i begyndelsen. Jeg husker en Paritetisk Forsamling i 1986, hvor jeg sammen med nogle kolleger ville rejse dette problem med AIDS, og hvor vi fik nogle meget fjendtlige reaktioner fra udviklingslandene. Der skal først overvindes mange kulturelle forhindringer og vanskeligheder med at forholde sig til disse meget følsomme problemer for at nå frem til en effektiv aktion på området.
Jeg er helt enig med fru Aelvoet, når hun siger, at underudvikling har en mangedoblende karakter og forværrer en sygdom, der udvikler sig meget hurtigt på grund af denne underudvikling, underernæring, dårlig sundhed og dårlige leveforhold. Det var vigtigt at understrege det.
Da jeg ikke har meget tid, vil jeg slutte med at sige, at i Udvalget om Kvinders Rettigheder har vi lagt vægt på to ting. Allerførst spørgsmålet om børnene. Jeg ved godt, at de midler, vi råder over med denne forordning, ikke giver mulighed for at gøre alt, men vi ved, at børn angribes i stadig større udstrækning og er ofre for følgerne af sygdommen. Man må virkelig give dem særlig opmærksomhed navnlig med hensyn til forebyggelse, for de er specielt sårbare målgrupper. Mange af disse børn er forældreløse og lever i landsbyer, hvor der nu kun er ældre tilbage til at tage sig af dem. Vi har i Udvalget om Kvinders Rettigheder lagt vægt på dette punkt.
For det andet tror jeg, at kvinderne er yderst vigtige i alle forebyggelseseaktionerne for sig selv, men også fordi mange af dem beskæftiger sig med sundhed. De tager sig ofte af primærsundhedsaktionerne lokalt. De fungerer også ofte som jordemødre, der kan gøre meget med hensyn til forebyggelse. Fru André-Léonard har nævnt det i sin betænkning og i de ændringsforslag, som vi har udarbejdet, og jeg vil gerne fastholde dette punkt.

André-Léonard
Hr. formand, jeg beklager, jeg var til et arbejdsmøde, og jeg troede ikke, at min betænkning skulle forelægges allerede.
Fattigdom og risiko for AIDS-smitte følges desværre ad. Der må handles hurtigt, for kampen mod spredning af epidemien er virkelig en kamp mod uret. Man anslår i dag, at der er 17 millioner mennesker, der er smittet med HIV-virus. Og i henhold til beregningerne fra WHO venter man, at inden år 2000 når dette tal op på 40 millioner ifølge den mest optimistiske hypotese. Epidemien rammer både nord og syd, men det er dog udviklingslandene, der er de mest berørte, da man her finder 80 % af de smittede personer. Epidemiens virkning i visse lande i Afrika og Asien er allerede nu alvorlig, for, da den først og fremmest rammer den aktive befolkning, er det selve kernen af det socio-økonomiske lag, der bryder sammen.
I 1986 iværksatte WHO et verdensomspændende program til bekæmpelse af AIDS. Europa tog over i 1987 og 1988. Dette program blev udvidet til alle udviklingslandene. Der blev finansieret 220 projekter for 85 lande, delvis af midler fra Den Europæiske Udviklingsfond (55, 2 millioner ECU), der praktisk talt er det eneste instrument, der giver mulighed for at gennemføre en fælles udviklingspolitik over for udviklingslandene.
Det vil vare ti år, før det internationale fællesskab griber ind for at forsøge at begrænse virkninger af epidemien. Man har fået forskellige erfaringer, der gør det muligt at tilpasse metoderne til fremtiden. I maj 1994 vedtog Rådet af Udviklingsministre faktisk en resolution på dette område. Målet var ud fra de erfaringer, man havde fået, at klarlægge nogle politiske principper og vigtige strategier for fremtiden både for fællesskabsstøtten og medlemsstaternes bilaterale hjælp.
Som ordfører har jeg på grundlag af alle disse konstateringer ønsket at definere de prioriteter, der skal forsvares, således at AIDS-epidemien i udviklingslandene ikke længere er fatal. Derfor skal dette hjælpeprogram frem for alt være en prioritet i betragtning af epidemiens endemiske karakter. Hidtil har de til rådighed værende midler været utilstrækkelige, og det er beklageligt. De skal således fremover udelukkende bruges til forebyggelse.
De utilstrækkelige midler forekommer at være et hovedtema i den europæiske udviklingspolitik, selv om Europa er den største bidragyder af udviklingshjælp. Selv om der blev udviklet en ny medicin til bekæmpelse af sygdommen, ville den enormt høje pris for den ikke give os mulighed for at behandle de millioner af HIV-positive, der er i den tredje verden. Man må således koncentrere aktionerne til forebyggelse i de fattigste lande, så vidt det er muligt, og investere massivt og forebyggende i de lande, hvor epidemien endnu kun er i sin vorden, for det er der, at chancerne for at dæmme op for dens udbredelse er størst.
Forebyggelsen bør hovedsageligt vedrøre de fattigste mennesker, mål- og risikogrupperne, der reagerer mest på denne type af kampagne, og som ændrer deres adfærd. Information om seksuel sundhed forbindes navnlig med de råd, der gives til familiemødre og unge piger. Men disse burde også henvende sig til den mandlige del af befolkningen. Programmets effektivitet afhænger, ud over et egentligt politisk engagement på alle niveauer og et aktivt samarbejde mellem alle berørte personer, af en betydelig forøgelse af midlerne.
Kommissionen bekræftede dog over for AVS-landene, at de nødvendige midler ville blive indsat til at imødegå problemerne. Jeg beklager desværre, at budgettet er meget stramt. I sin resolution af 6. maj 1994 anerkendte Rådet, at en forøgelse af midlerne ville være nødvendig i givet fald ved hjælp af en budgetmæssig fordeling. AIDS er en specielt tung ekstrabyrde for sundhedstjenesterne i et stort antal udviklingslande. Man må hjælpe dem med at dæmme op for epidemien ved hjælp af en strategi, der tager højde for problemerne i forbindelse med underudviklingen som for eksempel fattigdom, overbefolkning og underernæring. Det er manglen på uddannelse, der er hovedansvarlig for disse plager.
Endelig vil jeg gerne kæde forebyggelse af AIDS sammen med behandling af seksuelt overførte sygdomme. Behandlingen af dem er faktisk meget vigtig i forbindelse med AIDS-epidemien, for den har vist, at tilstedeværelsen af visse seksuelt overførte sygdomme styrker sandsynligheden for overførelse og erhvervelse af HIV. For at undgå en øget udbredelse af dette virus, men også af andre sygdomme, der overføres gennem blod, er det absolut nødvendigt at styrke de sanitære forhold i transfusionscentrene i den tredje verden. Ellers er forebyggelse formålsløs.
Afslutningsvis vil jeg fortælle, at det er lykkedes forskere fra African Medical Research Foundation i Tanzania takket være et program til bekæmpelse af seksuelt overførte sygdomme at reducere forekomsten af HIV-infektioner med 42 %. Disse resultater er en virkelig opmuntring og må få Den Europæiske Union til at øge sit budget for at bringe denne AIDS-epidemi i verden til ophør. Tillad mig at pege på det imponerende arbejde, der er udført af de ikke-statslige organisationer, som Unionen for øvrigt støtter fuldt ud. Disse ikke-statslige organisationer er faktisk gennem deres bevidstgørelsesaktioner på stedet i stand til at ramme de mest sårbare befolkningsgrupper.

Kouchner
Hr. formand, kære kolleger, Udvalget om Udvikling og Samarbejde har været særlig berørt af og tilfreds med det arbejde, der er udført. Af alle de årsager, der er nævnt, er det ikke let at sammenfatte et så stort problem så kort. Det er rigtigt, at vi har gjort meget, men der er stadig meget at gøre.
Jeg vil gerne henlede mine kollegers opmærksomhed på mindst to punkter. For det første er den elementære basispleje ikke tilstrækkeligt udviklet. Der er intet mere fortvivlende end at tænke på, at i visse lande tager man sig ikke af de syge, fordi man ikke har den elementære struktur til at modtage dem. Det handler ikke om forskning, det handler om det helt elementære. Og ud over disse behov dvs. den nødvendige medicin, for at de tilstødende infektioner helt enkelt behandles, er der endnu et punkt, som jeg vil henlede Deres opmærksomhed på. Jeg tror ikke, at fru André-Léonard har gjort det i tilstrækkelig grad, måske af beskedenhed.
Vi har forsøgt at få et system op at stå, der er mere retfærdigt for udviklingslandene, og det er nødvendigt med hele udvalgets indsats hertil.. De ved, at sygdomsbehandlingen har gjort store fremskridt, og at navnlig triterapien, dvs. foreningen af tre slags medicin, naturligvis meget dyrere, har givet de AIDS-syge et meget stort håb. Alle har straks sagt, at i udviklingslandene vil det ikke være muligt. De vil ikke længere have mulighed for at blive behandlet, fordi disse fremskridt i sig selv udsætter behandlingen af dem. Den er for dyr.
Vi har forsøgt at få et system op at stå, og det er nødvendigt at gøre en indsats sammen med laboratorierne, sundhedsstrukturerne i vores rigeste lande og sundhedsstrukturerne i de fattigste lande, således at hver gang en patient behandles hos os, gives der noget, for at en næsten lignende behandling kan planlægges i lande, hvor den hidtil ikke har kunnet gives. For vi må huske på, at, selv om videnskaben udvikler en vaccine mod AIDS, vil den være for dyr for udviklingslandene. Det er med det i tankerne, at vi i Udvalget om Udvikling og Samarbejde har arbejdet, og jeg takker fru André-Léonard mange gange for at have muliggjort dette arbejde.

Liese
Hr. formand, først vil jeg gerne gratulere ordføreren med hendes betænkning, som hun forelægger os. Jeg synes, betænkningen er en fin balance mellem forskellige ideer i Europa-Parlamentet, og den angiver en måde, hvorpå vi kan løse problemet et stykke hen ad vejen. Naturligvis er en løsning på det dramatiske problem i udviklingslandene ikke mulig med de knappe finansielle midler, men der kan ydes støtte til pilotprojekter, som så kan være et eksempel på, hvorledes midlerne fra f.eks. den europæiske udviklingsfond kan anvendes, og jeg mener, at det af den grund er et godt program, som vi bør støtte.
Jeg synes, at der her ligesom i Schmid-betænkningen, som vi vedtog for nogen tid siden om samme emne, er valgt et pragmatisk udgangspunkt, der yder problemet retfærdighed. Vi har i udvalget ikke i første instans viklet os ind i ideologier, men har taget pragmatisk fat på problemet. Det betyder på den ene side, at man ikke ensidigt kan gøre f.eks. den katolske kirke ansvarlig for, at der er AIDS i udviklingslandene. Der er mange årsager, først og fremmest den bitre nød, manglende oplysning og grunduddannelse. Men det betyder på den anden side også, at man ikke skal tage ideologiske skyklapper på og på nogen måde forhindre, at der anvendes kondomer.
Jeg synes, at vi også i denne sammenhæng endnu en gang skal tage det forslag op, som hr. Schmid i sin tid fremlagde i sin betænkning - oprettelsen af en kondomfabrik i Afrika. Det er muligvis bedre på anden måde at sørge for billige og sikre kondomer på markedet, men jeg synes, at dette forslag skal tages op endnu en gang. Vi bør gøre alt for på denne måde at klare problemet AIDS.
Principielt går vor gruppe altså ind for betænkningen. Kun over for nogle af ændringsforslagene har vi visse forbehold. Det gælder ændringsforslag 17, hvor den misfortolkning kunne opstå, at en systematisk diagnosticering af virus måske også hænger sammen med en mere eller mindre obligatorisk test, og det har Europa-Parlamentet jo altid vendt sig imod. Derfor ved jeg ikke, om man bør vedtage ændringsforslaget således, som det ordret står der, om det måske giver anledning til misforståelser.
Ved ændringsforslag 18 er vi af den mening, at opgaven her at udarbejde en lovgivningsmæssig beslutning om et afsnit i Den Europæiske Unions budget ret beset ikke muliggør dette ændringsforslag, for i denne betænkning drejer det sig jo om det spørgsmål, hvad Kommissionen skal lave med pengene på budgetposten. Ændringsforslaget refererer til en solidaritetsfond, som skal stilles til rådighed af f.eks. FN. Jeg mener ikke, det kan fremstilles således, og i den sag bliver man nok nødt til at drøfte dette emne indgående endnu en gang. Derfor tror jeg, at man heller ikke her bør stemme for dette ændringsforslag.
Ellers indeholder denne betænkning særdeles udmærkede forslag, og vi bør vedtage den i morgen med så stort et flertal som muligt. Jeg takker fru André-Léonard endnu en gang for hendes arbejde og anmoder hele plenarforsamlingen om støtte til betænkningen.

Formanden
Da De ikke var til stede, fru ordfører, må jeg fortælle Dem, at alle talerne har fremhævet kvaliteten af Deres arbejde. Et stort spørgsmål, som hr. Kouchner sagde, selv om der var kun to medlemmer til stede, da vi indledte forhandlingen!

Pinheiro
Mine damer og herrer, jeg vil gerne takke Parlamentet for den interesse, det har vist denne sag og ganske særligt fru André-Leonard for hendes fremragende betænkning.
Ifølge FN's skøn er der på nuværende tidspunkt omkring 20 mio mennesker, som er smittet med aidsvirus, og epidemien udvikler sig eksponentielt i størstedelen af landene. Omkring 90 % af de aidssmittede lever i udviklingslandene. Og af disse findes de 2/3 i Afrika.
Den hastige udbredelse af sygdommen i Asien lader imidlertid formode, at det største antal smittede ved århundredskiftet vil være at finde i denne verdensdel. I modsætning til størstedelen af de øvrige smitsomme sygdomme spredes AIDS hovedsagelig i de unge erhvervsaktive befolkningsgrupper i den fødedygtige alder. På baggrund af disse epidemiologiske data bliver det mere og mere klart, at følgevirkningerne vil blive mærkbare på forskellige områder, navnlig på det sociale og det økonomiske, for så vidt som det er den erhvervsaktive befolkning, der rammes af sygdommen.
Kommissionen indledte sin indsats på området HIV/AIDS i udviklingslandene i 1987 og tilstræbte naturligt nok en tæt koordinering med Verdenssundhedsorganisationens særprogram, der blev iværksat samme år. I starten havde programmerne karakter af forebyggende foranstaltninger, der iværksattes i en nødsituation, men HIV/AIDS anses nu for et strukturelt problem, som kræver en langsigtet strategi og et multisektorielt svar. Dette svar bør først og fremmest komme fra social- og sundhedstjenesterne, selv om disse i mange lande er under omstrukturering og samtidig skal imødekomme et stigende plejebehov i tilknytning til epidemien.
Men epidemiens følgevirkninger og de krav, der hermed stilles, er mere vidtgående end, hvad sundhedssektoren kan tage sig af, og omfatter beskyttelse af den smittedes menneskerettigheder og håndhævelse af princippet om ikkediskriminering, og der stilles ligeledes store krav til de sociale og familiemæssige strukturer, der er i berøring med sygdommen.
Det er i denne globale kontekst, at Kommissionen i tæt samarbejde med medlemsstaterne har ønsket at tilpasse politikken og strategierne til bekæmpelse og forebyggelse af HIV/AIDS. Hvis vi ser på fællesskabsstøtten og den bilaterale bistand er De Femtens Europa den største bidragyder på området bekæmpelse af HIV/AIDS i udviklingslandene. Som led i koordineringsbestræbelserne forelagde Kommissionen i 1994 Rådet og Parlamentet en meddelelse om foranstaltninger på HIV/AIDS-området i udviklingslandene, som var grundlag for rådsafgørelser i 1994 og for beslutninger fra Parlamentet i 1995.
I det forslag til forordning, der er forelagt Parlamentet - som klart nok er baseret på ovennævnte beslutninger - identificeres fire prioriterede indsatsområder. Nemlig afgrænsning af epidemiens udbredelse gennem forebyggende foranstaltninger, forbedring af sundhedstjenesterne, således at de kan imødekomme det stigende behov i forbindelse med epidemien, assistance til medlemsstaterne med henblik på at imødegå de socioøkonomiske følger af AIDSepidemien og udvikling af forskningen, fremme af udvekslingen af erfaringer og forbedring af indsamlingen af de data, der er grundlaget for den videnskabelige forskning.
Hr. formand, mine damer og herrer, hvad angår de 39 ændringsforslag, som plenarforsamlingen nu skal stemme om, glæder det mig at meddele, at Kommissionen kan acceptere et stort flertal heraf enten i deres helhed eller hovedindholdet i dem. Der er imidlertid også nogle ændringsforslag, som Kommissionen ikke ser sig i stand til at overtage, enten af omkostningsmæssige grunde eller fordi de ville kræve et alt for stort bureaukrati og resultere i manglende kapacitet til at gennemføre de konkrete foranstaltninger, der er behov for.
De ændringsforslag, der befinder sig i sidstnævnte gruppe, er nr. 18, 28, anden tilføjelse, 29, 30, 32, 35, 38 og 39. Kommissionen står selvfølgelig til de ærede medlemmers disposition med hensyn til at give en udførlig begrundelse for afvisningen af hver enkelt af dem. Afslutningsvis vil jeg understrege, at jeg opfatter denne betænkning som et yderst positivt bidrag, både for Kommissionen og for Den Europæiske Unions fremtidige indsats på dette område. Og derfor vil jeg gerne endnu en gang takke betænkningens forfatter.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.30.

Miljøforanstaltninger i udviklingslandene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0112/96) af TaubiraDelannon for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets forordning om miljøforanstaltninger i udviklingslandene i forbindelse med bæredygtig udvikling (KOM(95)0294 - C4-0334/95-95/0161(SYN)).

Taubira-Delannon
Hr. formand, hr. kommissær, tillad mig at foretage en rettelse i forhold til tolkningen. Det handler om den bæredygtige udvikling.
Måske er det godt at erindre, at Den Europæiske Union er den største handelsmagt på verdensplan, hovedundertegner af internationale aftaler, den største bidragyder af udviklingshjælp, med 40 %, men også en af de største forurenere. Dette ansvar fører os til på verdensplan at se, i hvilket omfang Den Europæiske Union kan binde an med det og samtidig med et metodologisk krav, der er pålagt af problemernes omfang, men også af de begrænsede midler, præcisere, hvordan Den Europæiske Union kan leve op til dette ansvar.
Lad os betragte nogle vigtige indikatorer i den forbindelse. Den første er, at i år 2000 vil femten byer have mere end 11 millioner indbyggere, og af disse femten byer vil 13 være i udviklingslandene. Vi ser således en øget urbanisering, og af 79 byer, der vil have mere end 4 millioner indbyggere, vil 59 være i udviklingslandene.
Hovedårsagerne til denne tilstrømning mod de bymæssige områder er søgning efter arbejdspladser, skoler og hospitaler, hvilket fører til, at i år 2030 vil 65 % af verdens befolkning leve i byerne. Der rejser sig så to spørgsmål. Hvad kan man gøre for at påvirke dette fænomen, og hvad kan vi gøre, hvis det ikke lykkes for os at påvirke det?
Den anden indikator, der skal tages i betragtning, er tilbagegangen for skovene, navnlig de tropiske skove. Principerklæringen, der blev undertegnet i Rio i 1992, skitserer rammen for den handling, der skal iværksættes for at dæmme op for denne proces og genoprette de ødelagte steder. Betænkningerne af Van Putten og Verhaegen for Udvalget om Udvikling og Samarbejde forædler disse principper.
Tredje indikator: Økosystemerne i kystområder, inde i landet og i havet bliver stadig mere svækkede, og ved manglende videnskabelig sikkerhed er det forsigtighedsprincippet, der skal være gældende.
Fjerde indikator: Den videnskabelige indsats i den biologiske diversitet er næsten lige så vigtig som den politiske, kulturelle og økonomiske indsats. Det nøjagtige antal levende arter kendes ikke, men anslås til at ligge mellem 3 og 30 millioner. Den hast, hvormed de forsvinder, er ukendt ligesom følgerne for naturen og mennesket.
Disse kendsgerninger taler kraftigt for en frivillig politik til bevarelse af økosystemerne. For at give hver ting sin rette målestok må man erindre udtrykkene i princip nr. 1 i Rio-erklæringen om miljø og udvikling: «Menneskene står i centrum med hensyn til bekymringerne om den bæredygtige udvikling. De har ret til et sundt og produktivt liv i harmoni med naturen.«
Når disse krav er stillet, pålægger den beskedne budgetpost B7-6200 os det andet metodologiske krav. Først skal denne post defineres. Derefter skal den indføres som supplement til de andre finansielle instrumenter, hvis formål er miljø og udvikling. Endelig skal den have et element af tilskyndelse og sammenhæng med fællesskabets politik i den forbindelse.
Denne post, der blev oprettet af Parlamentet i 1982, blev indført for at fungere med fleksibilitet både med hensyn til størrelse og i forskelligartetheden af projekterne, deres fornyende karakter og beslutningshastigheden. Med 15 mio ECU i forpligtelsesbevillinger og 13 mio ECU i betalingsbevillinger kan den ikke opfylde alle behov. Det store og kvalitative bidrag fra medlemmerne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og Budgetkontroludvalget har gjort det muligt med klarhed at definere de kriterier, der skal tages i betragtning. Det er det, vi lærer af ændringsforslagene, der fastsætter prioriteterne ved inddragelse af de lokale befolkninger, fremme af pilotprojekter, indsats til fordel for vedvarende energi og anerkendelse og styrkelse af kvindernes rolle bl.a.
Alt dette er fuldstændig i overensstemmelse med rammeprincippet i erklæringen fra Rio, der bestemmer, at for at opnå en bæredygtig udvikling skal miljøbeskyttelse være en integreret del af udviklingsprocessen, og den kan ikke betragtes isoleret. Det fortæller os, at der skal gøres en særlig indsats i de bymæssige områder, og at vi navnlig med hensyn til adgang til drikkevand må tage højde for et vist antal alarmerende kendsgerninger. En milliard mennesker har ikke adgang til rent vand. Vi ved, at visse epidemier skånselsløst er forbundet med koldt vand. Det er tilfældet med kolera, bilharziose, encocircose samt draconpunose, og malaria alene er ansvarlig for over halvdelen af dødsfaldene i udviklingslandene.
Denne betænkning, der er et kollektivt værk fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde, fastslår under alle omstændigheder på en yderst klar måde både ansvaret, forpligtelserne og de mulige aktioner for Den Europæiske Union til bekæmpelse af ødelæggelse af miljøet og til at sikre de fremtidige generationer en bæredygtig udvikling.

Pimenta
Hr. formand, mine damer og herrer, som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har jeg ikke meget at tilføje til det, som hovedordføreren, fru Taubira-Delannon, har sagt. Hun har ridset den historiske udvikling op, defineret de prioriterede mål og fremhævet de punkter, som også jeg finder afgørende i forbindelse med forvaltningen af denne budgetpost. Det er mig derfor en glæde at kunne udtrykke fuld tilslutning til den linje, hun har fulgt ved udarbejdelsen og præsentationen af basisbetænkningen, som jeg har udtalt mig om i min egenskab af ordfører for udtalelsen fra Miljøudvalget.
Jeg har gjort mig et par overvejelser, som jeg gerne vil videregive til kommissæren - som jeg byder velkommen - og til Kommissionen. For det første vedrørende bevillingerne til budgetposten. De opførte 15 mio ECU i forpligtelsesbevillinger og 13 mio ECU i betalingsbevillinger rækker ikke langt. Ikke engang til at opfylde det absolutte mindstemål, som Parlamentet tog sigte på med forslaget om oprettelse af denne budgetpost. Parlamentet foreslog et mindstebeløb på 50 mio ECU. Det er rent faktisk det absolutte minimum. Kommissionen bør i forbindelse med udarbejdelsen af det foreløbige forslag til budget for det kommende år tænke nærmere over dette ændringsforslag fra Parlamentet og over, hvordan man gradvis i løbet af to år kan nå op på det foreslåede beløb.
Min anden overvejelse gælder nødvendigheden af at udvise smidighed i forbindelse med udvælgelsen af projekter under denne budgetpost. Kommissionen har hidtil slået til lyd for fleksibilitet, og den linje har Parlamentet støttet. Det er vigtigt at undgå, at vi med nærværende forordning begår den samme fejl som med TACIS og PHARE og andre store samarbejdsprojekter, der er resulteret i et uhyre bureaukrati og et tungt arbejdende maskineri, hvor det konkrete, presserende, lokale projekt der skal gennemføres, drukner i lange lister over konsulenter og papirarbejde og meget lidt konkret arbejde i marken. Det er hidtil blevet undgået. Og det er absolut nødvendigt, at smidigheden og den operationelle kapacitet opretholdes også i fremtiden.
Min tredje kommentar drejer sig om de ikke-statslige organisationers og lokalbefolkningernes rolle. Det, vi taler om, er en lille budgetpost, hr. kommissær. Ikke en budgetpost beregnet til de store forehavender og samarbejdsprojekter. Det er en budgetpost, der tager sigte på at løse lokale problemer, at redde et bestemt lille område, hvor den biologiske diversitet er truet eller et indfødt samfund, som skal overleve under vanskelige omstændigheder. Det er nødvendigt fortsat at prioritere projekter, som involverer ikke-statslige organisationer og lokalbefolkningerne, således at presset fra Europa kan bidrage til at redde miljøet og til at fremme en bæredygtig vækst i disse udviklingslande, der i de seneste år er blevet ramt af den ene ødelæggelse efter den anden.

Dury
Hr. formand, vi vil gerne lykønske fru Taubira-Delannon og tilslutte os alt det, hun foreslår i denne betænkning fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Men det, vi specielt værdsætter i ordførerens holdning er, at det, når der er tale om miljøbeskyttelse, ikke kun handler om økosystemet, det handler ikke kun om naturen, der selvfølgelig er vigtig, men det handler frem for alt om at forsvare samfundene, at forsvare mænd og kvinder i udviklingslandene, som vi for øvrigt forsøger at planlægge den bæredygtige udvikling for. Jeg tror, at det er en yderst vigtig holdning, som får hele sin betydning i det program, som vi ønsker at forsvare gennem denne forordning.
Jeg vil gerne fastholde dette, fordi jeg i visse prioriteter, der er nævnt, faktisk ser tre, der opfylder dette krav til bæredygtig udvikling for mænd og kvinder, der lever i disse lande. Det første er vandet, der virkelig er morgendagens vitale element. Det vil være et af de levnedsmidler, der er dyrest og vanskeligst at få i vores samfund. Det er et væsentligt element i det menneskelige liv, ikke kun fordi vi forbruger det, men fordi det også er en faktor til beskyttelse af sundheden. Jeg mener, at det er vigtigt, at det er en af de prioriteter, som vi forsvarer.
For det andet er der energien. Energi er forurenende, energi er dyr, energi er en faktor, der er afhængig af befolkningerne. Det er årsagen til, at enhver udvikling af vedvarende energi og af solenergi er vigtig i dette program.
For det tredje mener vi, at i dette urbaniseringsfænomen, der meget fint er fremlagt af fru Taubira-Delannon, er ideen om styring af transport en af de vigtige udviklingsideer i disse programmer.
Som konklusion, hr. formand, er det i forbindelse med aktørerne i miljøbeskyttelsen og den bæredygtige udvikling faktisk de lokale befolkninger, basisorganisationerne, der er væsentlige. Det handler ikke her om at forsørge planlægningsafdelingerne. Selvfølgelig er de vigtige. Det er vigtigt, at man anerkender viden inden enhver aktion, men det er rigtigt, at de lokale befolkninger skal være centrum for udviklingen af disse programmer.
Desuden vil jeg nævne et aspekt, der endnu ikke er blevet understreget. Vi ved meget vel, at floderne og skovene ikke kender nogen grænser, og at alle aktionerne nu skal udvikles regionalt i stedet for nationalt. Økosystemerne, befolkningerne selv, transport og vand, alt dette går over grænserne som sådan, og jeg tror, at der skal en del smidighed til for at kunne udvikle aktionerne på regionalt niveau.
Endelig gør vi hr. Pimentas overvejelse til vores: Midlerne er aldrig store nok til ambitionerne, vores ambitioner og vores forpligtelser på internationalt niveau. Det er et problem, som vedrører os alle, det er krigens nerve. Jeg håber, at de bemærkninger, vi kommer med, og den støtte, som vi giver denne betænkning, vil kunne medvirke til at udvikle programmer, der forekommer os meget betydningsfulde.

Liese
Hr. formand, også her vil jeg gratulere ordføreren med hendes betænkning, som beskriver problemet uhyre præcist, og jeg vil også takke hr. Pimenta for hans udtalelse, som han fremlagde meget engageret og som tillige er en ambitiøs udtalelse.
Jeg synes, at vi i den globale miljøbeskyttelsesproblematik hele tiden skal holde os for øje, at beskyttelse af klimaet, forhindringen af en global klimakatastrofe er et kæmpeproblem, ikke kun for udviklingssamarbejdet, men også for politikken i Europa, og jeg finder det, som Europa har gjort her siden konferencen i Rio, beskæmmende. Her skal der under alle omstændigheder ske ændringer! Klimakatastrofen vil komme, hvis der ikke sker ændringer, og der skal ske ændringer inden længe. Udviklingslandene vil blive langt hårdere ramt deraf end vi. Det bliver slemt nok for Europa. For udviklingslandene bliver det værre, fordi de ikke har råd til beskyttelsesforanstaltninger mod f.eks. stigningen af havoverfladen. Det bliver værre for udviklingslandene, fordi udbredelsen af ørknerne rammer dem i særlig grad. Det er derfor en udfordring til Den Europæiske Unions samlede politik at gøre noget her, og jeg gør derfor kollegerne opmærksom på den høring om dette emne, som afholdes samtidig med AVSsamlingen til efteråret. Det skal prioriteres særlig højt i EU-politikken, og det må ikke blive således, at det nedprioriteres i Den Europæiske Union, hvilket man desværre kan frygte for øjeblikket.
Dette aspekt er nævnt i Taubira-betænkningen, men der nævnes mange andre punkter, som også er meget vigtige. Jeg gør opmærksom på ændringsforslag 36, der forekommer mig meget vigtigt. Her stilles der krav om indførelsen af en miljøkontrolenhed i GD VIII, og jeg synes, det er meget vigtigt, at miljøbeskyttelsen inddrages i alle projekter i udviklingslandene. På den anden side anser jeg også ændringsforslag 27 for vigtigt, for vi vil ikke med denne budgetpost, med de få penge, vi har til rådighed til særlig miljøbeskyttelse, også finansiere udbedringer efter nogen form for miljøødelæggende storprojekter. Det skal helt klart være et miljøprogram, og ikke et program til begrænsning af skader forårsaget af miljøødelæggende projekter. Derfor har jeg også problemer med ændringsforslag 21, som kunne tolkes forkert i den henseende.
Jeg har - og også min gruppe har problemer med ændringsforslag 48, hvor der stilles krav om, at støtten samles om biosfærereservater og lignende områder. Jeg mener, at vi skal se virkelig globalt på problemet og at et reservat ikke skal tjene til at beskytte miljøet, men at miljøet skal beskyttes overalt. Men det er vist kun få punkter, hvor vi ikke er enige. Prioriteringerne er klare.
Jeg anmoder endvidere kollegerne om at støtte et ændringsforslag, som jeg har stillet på Det Europæiske Folkepartis vegne, bl.a. på grundlag af bemærkninger, Kommissionen har fremsat i andre sammenhænge, f.eks. i André-Léonardbetænkningen om AIDS. Vi skal samarbejde internationalt, også hvad angår FN's initiativer. Gælder det for AIDS, må det også gælde for miljøet, og derfor anser jeg det for vigtigt, at vi koordinerer også dette program med institutionerne på internationalt plan.
Desuden anmoder jeg om støtte til ændringsforslag 47, som Europa-Parlamentet allerede har vedtaget i nogle andre forordninger om, hvorfra leveringerne skal stamme, for at Kommission og NGO kan bevare et større spillerum. Til slut vil jeg endnu en gang fremhæve, hvor vigtig den opgave at beskytte miljøet globalt er, for hele Den Europæiske Union, ikke kun for udviklingspolitikken, og jeg appellerer til Kommissionen om, at der gives endnu klarere udtryk derfor.

González Álvarez
Hr. formand, det foreliggende forslag til forordning og budgetposten hertil er ikke Den Europæiske Unions eneste instrumenter til foranstaltninger på miljøområdet i udviklingslandene. Andre instrumenter er Lomé-konventionen, forordning 443/92, der udgør grundlaget for samarbejdsaftalerne Latinamerika og Asien, samt aftalerne med landene i det sydlige Middelhav, Machrek og Maghreb-landene. Alle disse aftaler lægger vægt på miljøbevarelse. Den foreliggende betænkning prioriterer, som andre talere har været inde på, områder som bevarelse af den biologiske mangfoldighed, forbedring af bymiljøet, bevarelse af kystområder, osv.
For mit vedkommende vil jeg - da andre spørgsmål, der med rette kunne stilles, allerede er blevet rejst af hr. Pimenta for Miljøudvalget og af andre medlemmer - fremhæve nødvendigheden af lokalbefolkningernes aktive deltagelse, og af at der i det rådgivende udvalg, der vil blive oprettet, sidder repræsentanter for de ikke-statslige organisationer fra nord og syd, som arbejder med miljøbevarelse i de lande, der kan modtage støtte over den omhandlede budgetpost.
Et af ændringsforslagene har en direkte relation til den situation, som i går blev beskrevet under samtaler med repræsentanter for indfødte befolkninger her i Parlamentet. Jeg tænker på ændringsforslag nr. 28, hvori det kræves, at der indhentes tilladelse fra de indfødte befolkninger, hvis pilotforanstaltningerne indvirker på deres traditionelle levevis. I går mødtes repræsentanter for de indfødte befolkninger i Brasilien med forskellige medlemmer af EuropaParlamentet for at undsige den brasilianske regerings vedtagelse af et dekret - nr. 1775 - som indvirker så voldsomt på mange indfødte befolkningers levevilkår, at hele stammer har truet med at begå kollektivt selvmord, og kvinderne vælger at abortere, fordi de ikke vil sætte børn i verden, som ikke har mulighed for at overleve.
Vi så gerne, at Den Europæiske Union, når den træffer beslutning om tildeling af budgetmidler inden for rammerne af udviklingssamarbejdet, omhyggeligt sørger for, at ingen af disse projekter anvendes til støtte for et sådant dekret. Og ikke alene det, men også at der stilles eksplicit krav om miljøbeskyttelsesforanstaltninger og bevarelse af den biologiske mangfoldighed i de pågældende lande. For i modsat fald er det ikke til stor nytte at vedtage forordninger og direktiver. Det har altid været min mening, at fællesskabsretten er en af de mest avancerede i verden, hvis vi er i stand til at få den overholdt. Men hvert år må vi det ved forelæggelsen af årsberetningen om gennemførelsen af fællesskabsretten konstatere, at den del af fællesskabsretten, som omhandler miljøbeskyttelse, er den, der i ringest grad overholdes.
Derfor: større bevillinger, som Miljøudvalget har understreget, øget deltagelse for de lokale befolkninger, indhentning af tilladelse fra de indfødte befolkninger og stor påpasselighed med de projekter der ydes støtte til, således at vi ikke kommer i den situation, at Den Europæiske Union ligesom Verdensbanken og Den Internationale Valutafond må komme og bede om undskyldning for at have finansieret projekter, der rent faktisk har bidraget til at ødelægge miljøet.

Telkämper
Hr. formand, med dette forslag til lovgivningsmæssig beslutning er der to formål. For det første eksisterer der bestemmelser om anvendelsen af budgetkonto B7-5040 til gennemførelse af miljøpolitiske foranstaltninger i udviklingslande. Ganske vist er denne konto, der opstod på højdepunktet af Rio-drøftelsen i 1993, blevet skåret ned fra 50 mio til 15 mio på budgettet for 1996. Jeg synes, det er et beløb, der er til at overse, samt at det er beskæmmende.
For det andet vil disse fremtidige bestemmelser sikkert give miljøpolitikkens betydning og EU-miljøprojekters betydning i udviklingslande en ny vægt, selv om disse projekter skal støttes via andre budgetkonti. Formålet med vore ændringsforslag var at bistå menneskene i udviklingslandene med, at miljøbeskyttelse og skridt i retning af en bæredygtig udvikling kan finde anvendelse i deres dagligliv, dvs. at målet er at støtte netop lokale initiativer og ikke at betale indførelsen af vestlig knowhow dyrt. Jeg mener ikke, vi skal betale kostbare undersøgelser fra vesten vedrørende projekter dér, men støtte konkrete lokale projekter.
Vi bør gøre os klart, hvad denne nedskæring af bevillingerne betyder. Rio, det spørgsmål stiller jeg mig selv, var det stor ståhej for ingenting? Den sum, der nævnes her, er virkelig en bagatel. Jeg synes ikke vi skal bryste os af den. Det skal endvidere fremhæves, at ikke kun bevillingerne er vigtige, men tillige omstillingen af industrisamfundet, hvis vi vil gennemføre det, der her pålægges, nemlig at fremme klimabeskyttelsen, bevare den biologiske verdens mangfoldighed, og jeg synes, at tropetræ i bygninger som denne her ikke kun skal forbydes, eller et forbud skal ikke kun proklameres, men virkelig gennemføres.
Til slut kan jeg sige: Vi går enstemmigt ind for denne betænkning. De Grønnes ændringsforslag blev vedtaget i Udvalget om Udvikling og Samarbejde på nær et. Vi ønskede at ændre samarbejdsproceduren i henhold til artikel 130 W til proceduren med fælles beslutningstagning i henhold til artikel 130 S. Jeg tror, at denne betænkning - jeg vil nu ikke kalde den grøn - alligevel er så bæredygtig, at den får flertal også i Europa-Parlamentet, og så bør vi overveje, om vi ikke kunne øge bevillingerne.

van Putten
Hr. formand, i de sidste måneder har denne betænkning været en af de vigtigste sammen med den, vi lige har talt om. I denne betænkning kunne man se samarbejde mellem Udvalget om Udvikling og Samarbejde og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, særlig med hr. Pimenta, der var ordfører for en udtalelse fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Dette samarbejde afspejles i ændringsforslag nr. 3, hvori vi anmoder om en forøgelse af budgettet til 50 mio ECU i år 2000.
For det andet har der også været uenighed. Når man arbejder inden for politik, kommer man ofte ud for uenighed. Vi var uenige om ændringsforslag nr. 8, og jeg er ked af, at dette ændringsforslag ikke blev vedtaget. Hr. Pimenta siger, at vi bør have en afdeling, hvori et særligt aspekt af miljøet skulle sættes som mål; man kunne f.eks. begynde med økosystemerne.
Man kunne indvende, at det ikke er særlig nyttigt for Kommissionen at arbejde med, fordi det ikke altid er klart, men det bør ses som en advarsel. Andre har sagt det samme i forbindelse med biologisk mangfoldighed. Biologisk mangfoldighed er ikke blot noget, der drejer sig om at beskytte den tredje verden, det er også af stor betydning for hele menneskehedens fremtid. Vi ved alle, at vore fremtidige forsyninger af medicin og fødevarer har at gøre med biologisk mangfoldighed. Hvis vi mister den, mister vi vor egen fremtid. Det var grunden til, at hr. Pimenta kæmpede for denne afdeling, og det bør vi drøfte igen.
For det andet er der integration. Det har mange talere allerede behandlet. På det område vil jeg gerne støtte ændringsforslag nr. 21 af hr. Liese. Efter min opfattelse står der i dette ændringsforslag, at denne budgetkonto ikke bør bruges, hvis en normal budgetkonto fra andre områder også kan tage hensyn til miljøet. Denne her skal bruges til pilotprojekter. På den måde vil miljøet automatisk komme med på andre budgetkonti. Det er det, vi drøfter i øjeblikket med GD XI i Kommissionen, tillige med dens femte miljøhandlingsprogram. Det største problem ved hele ideen om miljøet er gennemførelse og integration. Integration må for det første starte med udvikling. Det er naturligvis også relevant i forbindelse med økonomiske forhold, det indre marked, transport, energipolitik osv., men udvikling er måske det vigtigste område. Det er derfor, vi bør integrere.
Jeg vil give Dem et eksempel - socialpolitiske initiativer rettet mod gadebørnene i Brasilien. Jeg ved, at medarbejdere ved NGO'er i Rio arbejder med gadebørn i byerne for at få dem tilbage på landet og igen lære om miljøet af de unge, der blev tilbage på landet. Arbejdsløsheden og den store befolkningstilvækst er en tikkende bombe under fremtiden. Dette kan gå hen og blive et problem i fremtiden.
Afslutningsvis vil jeg gerne spørge hr. Pinheiro, om han er parat med hensyn til dette spørgsmål til sammen med ordføreren og medlemmerne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde at holde et særligt møde eller en høring om miljøspørgsmål.

Gillis
Hr. formand, jeg vil gerne først takke ordføreren for denne betænkning og ligeledes Kommissionen for forslaget. Når vi drøfter udviklingslande, gør vi det normalt i en krisesituation, såsom når der er hungersnød, indbyrdes stridigheder eller regulær krig. I sådanne sørgelige situationer er det rigtigt og nødvendigt, at vi stiller nødhjælp i form af fødevarer og medicin osv. til rådighed for at afhjælpe de normalt uskyldige menneskers vanskeligheder og lidelser. Men uden for disse nødssituationer er det meste af vor hjælp til udviklingslandene af langsigtet struktur og karakter, og sådan bør det altid være.
Det spørgsmål, vi nu drøfter, vedrørende beskyttelsen af miljøet og en bæredygtig udvikling i udviklingslandene på længere sigt, er et af de vigtigste spørgsmål, vi står over for i dag. Jeg er helt enig i forslagene om at stille midler til rådighed til en informationskampagne for at gøre lokalbefolkningen i udviklingslandene opmærksomme på deres miljø og de foranstaltninger, de kan træffe for at beskytte det. Men ofte er det ikke den indfødte befolkning, der udgør den største trussel mod dette miljø. Mange multinationale selskaber, der kun er interesseret i udnyttelse af værdifulde ressourcer af hensyn til en kortsigtet profit, har gjort og gør stadig langsigtet og ubodelig skade. For eksempel bliver enorme områder af skov med gamle træer fældet, uden at der bliver gjort noget som helst for at genplante eller forberede jorden til andre nyttige formål.
Ligeledes - og jeg vil gerne referere til ordførerens kommentarer i denne forbindelse, og jeg er helt enig med hende - skader minedrift i åbne skakter landskabet ubodeligt i mange udviklingslande og gør det næsten umuligt at løse den opgave at bevare jorden og udvikle et bæredygtigt landbrug. Forslaget fra Kommissionen og de ændringsforslag, Udvalget om Udvikling og Samarbejde og andre har stillet, yder et væsentligt bidrag til at forbedre en situation, som i øjeblikket hastigt forværres i mange udviklingslande.
Jeg tror, at omfanget af finansieringen - og dette er allerede blevet sagt af andre - er helt utilstrækkeligt i betragtning af problemets størrelse. Der må indføres en reguleringsordning for udenlandske selskaber, så de tvinges til at gentilplante de områder, de har ryddet for skov, og generelt må der gøres noget alvorligt for at afhjælpe skete skader.
Afslutningsvis forårsager skaden på det naturlige miljø i disse udviklingslande ikke bare langsigtede problemer for de lokale beboere, men destabiliserer hele vor planets økosystem.

Pinheiro
Mine damer og herrer, det er en trivialitet at sige, at en bæredygtig udvikling er en udfordring for os alle. Miljøproblemerne forværres imidlertid til stadighed både i udviklings- og industrilandene.
Heldigvis kan der registreres stigende bevidsthed om problemets omfang og nødvendigheden af at gøre noget, og derfor har mange lande nu inddraget miljøspørgsmål i deres planlægnings- og beslutningsprocesser. Det Europæiske Fællesskab har med Parlamentets aktive deltagelse ansporet til udvikling af miljøpolitikker såvel inden for Fællesskabets grænser som i form af støtte til udviklingslandenes bestræbelser på at opnå en bæredygtig udvikling. Eksempler herpå er Lomé-konventionen i forhold til AVS-landene, aftalerne med landene i Latinamerika og aftalerne med ASEAN-landene.
Det foreliggende forslag til forordning om miljøforanstaltninger i udviklingslandene har til formål yderligere at fremme virkeliggørelsen af princippet om bæredygtig udvikling og at bidrage til at integrere en miljødimension i AVS-landenes udviklingsproces med henblik på - som det altid er sigtet - at forbedre de lokale befolkningers levevis.
De foranstaltninger, der iværksættes i henhold til forordningen om miljøforanstaltninger i udviklingslandene, indgår i de forpligtelser, som Fællesskabet indgik navnlig inden for rammerne af FN's konference om miljø og udvikling i juni 1992 i Rio. Derudover skal de omhandlede aktioner komplettere andre fællesskabsinstrumenter samt foranstaltninger, der iværksættes af medlemsstaterne eller internationale organer og bidrage til at optimere samarbejdet på miljøområdet. Endelig er det tanken, at de skal fungere som katalysator, navnlig gennem uddannelsesprogrammer og programmer til styrkelse af kapaciteten og pilotprojekter rettet mod at afprøve og fremme nye tilgange og innovative metoder.
På baggrund af de indhøstede erfaringer vil det være muligt generelt at forbedre Fællesskabets udviklingsbistand, og det vil skabe basis for finansiering i større skala gennem de vigtigste budgetposter. Jeg er overbevist om, at EuropaParlamentets beslutning om de ændringsforslag, der i dag er til debat, vil føre til en signifikant forbedring af det foreliggende forslag til forordning og dermed bidrage til at skabe en passende ramme.
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke for Parlamentets indsats, og en ganske særlig tak retter jeg til ordførerne, fru TaubiraDelannon, hr. Pimenta fra Miljøudvalget og hr. Brinkhorst fra Budgetudvalget, hvis arbejde vidner om dels et grundigt kendskab til emnet udviklingsbistand på miljøområdet dels et personligt engagement i bestræbelserne på at udmønte princippet om en bæredygtig udvikling.
Hvad angår Parlamentets ændringsforslag, kan jeg oplyse, at 33 af de foreslåede 49, dvs. omkring 2/3, har Kommissionens fulde tilslutning. Kommissionen kan delvis overtage ændringsforslag nr. 7, 19, 30, 41, 42, 44 og 48. Desuden kan Kommissionen acceptere ændringsforslag nr. 1, 2, 4-6, 8-18, 21-23, 25, 26, 31, 32, 34, 37 og 43 i deres helhed. Der er således 16 ændringsforslag tilbage, som Kommissionen ikke ser sig i stand til at acceptere. Det drejer sig bl.a. om ændringsforslag nr. 3 - hvilket kan forekomme overraskende - men det skyldes rent formelle og tekniske og ikke politiske grunde (da det drejer sig om ikkeobligatoriske udgifter, vil Kommissionen og ikke mindst undertegnede finde det yderst tilfredsstillende, hvis det lykkes Parlamentet at komme igennem med forslaget om at øge bevillingerne til 50 mio ECU); de øvrige ændringsforslag, som Kommissionen ikke er i stand til at acceptere, er nr. 20, 24, 27-29, 33, 35, 36, 38-40, 45-47 og 49.
Jeg vil gerne begrunde Kommissionens holdning. For nogle af ændringsforslagenes vedkommende skyldes Kommissionens afvisning rent redaktionelle hensyn. Hvad angår de indholdsmæssige aspekter, finder Kommissionen, at nogle af ændringsforslagene, bl.a. nr. 20 og 27, vil medføre en vis stivhed, som ikke er kompatibel med målet om at lancere pilotforanstaltninger på miljøområdet og navnlig ikke med den ønskede smidighed, som hr. Pimenta var inde på.
Andre ændringsforslag, som f.eks. nr. 29, 41, 42 og 44, ville skabe nye problemer for så vidt angår sagsbehandlingen, navnlig kravet om at Kommissionen forelægger de øvrige fællesskabsinstitutioner forskellige former for informationer, hvilket ikke er praktisk gennemførligt og vil kunne medføre, at budgetposten ikke kan forvaltes korrekt i betragtning af de yderst begrænsede menneskelige ressourcer, som Kommissionens tjenestegrene, i særdeleshed GD VIII, råder over
Andre af ændringsforslagene ville forudsætte en ændring af de nuværende komitologiprocedurer, det gælder nr. 38, 39 og 40, eller de ville kræve en ændring af Kommissionens struktur, hvilket gælder ændringsforslag nr. 36.
Kommissionen og Parlamentet har indlysende nok samme mål, nemlig at fremme en bæredygtig udvikling gennem miljøforanstaltninger, som det understreges i Parlamentets betænkning. Vedtagelsen af forordningen om miljøforanstaltninger i udviklingslandene med indføjelse af nogle af de ændringsforslag, som Parlamentet har foreslået, og som Kommissionen er i stand til at acceptere, vil være et vigtigt skridt i denne retning. Jeg vil derfor til sidst endnu en gang takke Parlamentet og ganske særligt ordførerne for deres indsats.

van Putten
Hr. formand, jeg har også spurgt hr. Pinheiro, om han ville være parat til at holde et særligt møde med medlemmer af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, der også sidder i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Vi har nogle medlemmer i Parlamentet, der sidder i disse to udvalg, og sammen med ordføreren kunne vi alle mødes med kommissæren for at drøfte politikken på dette område.

Pinheiro
Ikke alene accepterer jeg dette forslag, men jeg hilser det velkommen. Jeg har faktisk ved andre lejligheder nydt godt af ekspertisen hos nogle af Parlamentets medlemmer med hensyn til miljøspørgsmål i udviklingslandene. Jeg må sige, at jeg har lært at påskønne og respektere den ekspertise, som Parlamentet har på disse områder. Jeg glæder mig meget over Deres forslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.30.

Den generelle præferenceordning for landbrugs-og fiskeriprodukter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0138/96) af Fassa for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Rådets forordning om anvendelse af et flerårigt arrangement med generelle toldpræferencer for perioden 1. juli 1996 til 30. juni 1999 for visse landbrugsprodukter med oprindelse i udviklingslande (KOM(96)0087 - C4-0231/96-96/0908(CNS)).

Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, hensigten med dette forslag, som jeg er blevet valgt til ordfører for af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, er at udstrække den generelle toldpræferenceordning, der allerede finder anvendelse på industrisektoren, til landbrugssektoren.
Den Europæiske Unions generelle toldpræferenceordning, der blev indført i 1971, er løbende blevet forlænget og tilpasset i overensstemmelse med udviklingen i samhandelen og resultatet af de forskellige multilaterale forhandlinger, senest forhandlingerne under Uruguay-runden. Formålet med forslaget, der bygger på en lang tradition, er at forenkle landbrugsordningerne, genskabe deres ligevægt til fordel for de lande, der har størst behov for dem, anspore de omfattede lande til at udvikle deres social- og miljøpolitikker ved at indrømme dem yderligere fordele, der går videre end neutraliteten, og udvide den nye ordning til at omfatte nye produkter, hvorved der tages hensyn til udviklingen i den internationale samhandel.
Som Europa-Parlamentet og Udvalget om Udvikling og Samarbejde til stadighed har understreget, bør den generelle toldpræferenceordning udformes som et redskab, der gør det muligt at fremme handelen i udviklingslandene og navnlig i de mindst udviklede lande.
Den foreslåede nye landbrugsordning har således fire hovedformål: forenkling af ordningen; genskabelse af ordningens ligevægt til fordel for de lande, der har størst behov for den; effektneutralitet, hvilket betyder, at den nye ordning som helhed skal sikre virkninger, der alt i alt er mindst lige så positive for de præferenceberettigede lande som den gamle ordning; ansporing af de omfattede lande til at udvikle mere avancerede social- og miljøpolitikker gennem yderligere fordele.
Til opnåelsen af disse mål har man simpelt hen i alt væsentligt overtaget de eksisterende mekanismer i industriordningen og anvendt dem i landbrugssektoren. Der er således tale om toldreduktionsniveauer, om gradvis udelukkelse af vigtige produktionssektorer for visse lande, om social- og miljøklausuler og om en tilbagetrækningsklausul formuleret på nøjagtig samme måde som for industriordningen - og endelig om gradvis gennemførelse og en overgangsperiode lige som i industriordningen.
Hvad angår ændringsforslaget, der er stillet af Fiskeriudvalget og præsenteret af hr. Souchet og hr. Jean-Pierre på vegne af Gruppen Nationernes Europa, skal jeg gøre opmærksom på, at jeg er modstander af forslaget dels ud fra en liberal grundholdning, dels som ordfører for Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Dette er en af de lejligheder, der gør det muligt én gang for alle at ramme en pæl gennem floskelen om, at de liberalistiske økonomiske principper er uforenelige med social solidaritet. I realiteten er retsakten i sin helhed til fordel både for handelen i udviklingslandene og for de europæiske forbrugere.
De argumenter, Fiskeriudvalget fremfører til fordel for en udelukkelse af tun fra toldfritagelse - især det omfattende og ukontrollable bedrageri vedrørende tunens oprindelse - er absolut ikke ubegrundede. Vi lægger imidlertid stor vægt på over for udviklingslandene fortsat at udvise den velvilje, som altid har været grundlaget for relationerne med disse.
Jeg må endvidere på vegne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, som jeg er næstformand for, understrege min store utilfredshed med den meget korte frist, Europa-Parlamentet har fået til at udtale sig om dette spørgsmål, fordi den forhindrer Parlamentet i at foretage en mere detaljeret behandling.
Da det var til at forudse, at den gældende forordning skulle fornys, forekommer det urimeligt, at Europa-Parlamentet ikke er blevet hørt tilstrækkeligt tidligt til at kunne udtale sig på et mere dybtgående grundlag.

Fraga Estévez
Hr. formand, jeg henvender mig til plenarforsamlingen for at argumentere for Fiskeriudvalgets forslag om at holde loins af tun og tunkonserves uden for den generelle præferenceordning, et forslag, der, som ordføreren sagde, er blevet afvist af Udvalget om Udvikling og Samarbejde.
Sidstnævnte udvalg lægger logisk nok afgørende vægt på at finde frem til ordninger, der kan fremme udviklingsprocessen. Det gør Fiskeriudvalget også, og vi er da heller ikke imod selve arrangementet med generelle toldpræferencer, som vi tilslutter os på alle de områder, det omfatter, men - og det er en vigtig nuancering - forudsat at det fungerer godt og tjener til at fremme udviklingen, hvilket ikke er tilfældet med de aspekt, som Fiskeriudvalget her tager op til kritisk vurdering.
Hvordan forholder det sig helt konkret med loins af tun og tunkonserves? Ifølge det foreliggende forslag skal 11 syd- og mellemamerikanske lande - og det er de eneste lande, vi ønsker udelukket fra ordningen - indrømmes toldfritagelse for mængder på op til 20.000 tons loins af tun og tunkonserves, der, som det hedder i forordningen, er fanget i deres farvande. Det er ensbetydende med toldfri import af 20.000 tons tun årligt, hvilket svarer til forbruget på Fællesskabets to største markeder, Italien og Frankrig.
Jeg skal imidlertid ikke fremføre protektionistiske argumenter, da det egentlige problem ikke ligger her, men i det omfattende bedrageri, der fremmes med denne ordning. I flere år har man gradvis afsløret at tun, der ankommer til markederne med oprindelsescertifikat fra lande, der er anført i bilag V, i realiteten er fisket i andre farvande, i nogle tilfælde med fangstredskaber, der er forbudte for fællesskabsflåden. Det drejer sig primært om mexicansk tun, der er fanget under anvendelse af delfiner, hvorfor importen heraf er forbudt i USA. Denne tun afsættes på det europæiske marked via de lande, der er opført i bilag V. Man regner med, at kun mellem 15 % og 20 % af den tun, der importeres fra lande opført i bilag V, opfylder oprindelsesklausulens bestemmelser. For det andet er det ikke svært at bevise, at de omhandlede landes flåder i øjeblikket er ude af stand til selv at fiske de mængder tun, de har tilladelse til at eksportere, og at de rent faktisk gør sig skyldige i den ovennævnte form for bedrageri.
Der er således tale om bedrageri i stor stil, som ikke på nogen måde kommer de omhandlede lande til gavn. Der er ikke engang tale om tun, som de selv har fanget, hvilket er det samme som at sige, at denne form for fiskeri ikke bidrager til at skabe nye jobs eller til at styrke forarbejdningssektoren for dette - i øvrigt stærkt efterspurgte produkt, eftersom markedet er mættet som følge af det ovennævnte bedrageri, som Den Europæiske Union bidrager til - ufrivilligt ganske vist -, hvilket ikke er ensbetydende med, at den ikke kan kritiseres for manglende omtanke.
Hvem er det så, der får gavn af dette arrangement, og hvem er de forfordelte? Klart nok har de i bilag V anførte lande ikke fordel af denne ordning og bestemt heller ikke fællesskabssektoren, som dette bedrageri påfører stor skade. Hvem har så fordel af det? Det har nogle tredjelande, som ikke er omfattet af ordningen, men som udnytter den som dække for et særdeles velorganiseret bedrageri.
Af alle de ovennævnte grunde anmoder jeg på Fiskeriudvalgets vegne plenarforsamlingen om at støtte ændringsforslag nr. 1, som er fremsat af EDNGruppen, og som er en nøjagtig gengivelse af indholdet i det forslag, Fiskeriudvalget i sin tid forelagde Udvalget om Udvikling og Samarbejde, men som dette afviste. Det er på denne baggrund, at jeg føler mig derfor forpligtet til at anmode om støtte til dette ændringsforslag.

Günther
Hr. formand, de grunde, der har ført til denne betænkning, har ordføreren klart redegjort for. Det drejer sig navnlig også i Udvalget om Udvikling og Samarbejde om, at vi viser de lande, der er blandt de såkaldte narkotikaproducenter, alternativer ved hjælp af sådanne præferenceordninger, så at de kan forlade denne produktion til fordel for andre områder, altså så at sige vise dem en alternativ indtægt, hvilket jo igen er vigtigt for Den Europæiske Union og måske også kan støtte os i kampen mod brugen af narkotika.
Også jeg kan kun beklage, at vi skulle klare dette arbejde her under et sådant tidspres. Men på den anden ser jeg også i den omstændighed, at vi var nødt til nu også at tilpasse den generelle præferenceordning til resultaterne af Uruguayrunden, en vis begrundelse for, at dette tidspres opstod, for også her kunne der jo iagttages en vis tidsforskel.
På et punkt må jeg dog anmode om, at vi endnu en gang undersøger sagen meget omhyggeligt, og det er det område, fru Fraga Estévez netop gjorde opmærksom på. Det er givet ikke det eneste område, hvor misbrug forekommer, men så skal vi i mine øjne vel snarere styre dette misbrug og bekæmpe det i stedet for at reducere mulighederne for udviklingslandene og nu beskære en ikke uvæsentlig del af hele projektet meget stærkt, blot fordi vi er bange for, at der sker misbrug her; den størrelsesorden, der her blev skildret, skal nok kontrolleres endnu en gang, for hvis det er rigtigt, ville det virkelig være en ret så betænkelig udvikling.
På den anden side er det således, at vi jo også nok skal opfordre Rådet til at gå mere omhyggeligt frem inden for disse områder, for Rådet har jo selv i og for sig været med til at støtte dette forslag i den form, vi fik det og vi i Udvalget om Udvikling og Samarbejde tog det til efterretning og godkendte det. Vi bliver ganske vist i denne sammenhæng også nødt til at tænke på - og det er så min anmodning til medlemmerne af Fiskeriudvalget, at de tager hensyn dertil - at vi på den ene side ikke ustandselig kan kræve af udviklingslandene, at de skal udnytte alle muligheder for at stå på egne ben og så på den anden side nægte dem de muligheder, der byder sig, som netop hvad angår disse mængder. Jeg spørger her mig selv, om det drejer sig om et så graverende indgreb i det europæiske marked, hvis præferencerne her ligger på omkring 20 000 t. Det synes mig dog at være en undersøgelse værd. Min anmodning er, at vi stemmer for denne betænkning, for at arrangementet med præferencer kan gennemføres fuldtud også på dette landbrugsområde.

Telkämper
Hr. formand, principielt er denne generelle præferenceordning en vigtig udviklingspolitisk foranstaltning for udviklingen af bestemte lande, navnlig de mindst udviklede lande. Vi beskæftiger os med den nu, fordi WTO-aftalen nu skal tilpasses for landbrugsprodukters vedkommende. Det ville endvidere være fornuftigt at benytte denne ordning til at udelukke børnearbejde, reducere ødelæggelse af miljøet, udelukke inhuman eller miljøødelæggende produktion som f.eks. blomsterhandel, således som den foregår i Colombia.
Institutionelt er det, vi for øjeblikket laver her, billedlig talt ikke mere værd end en spyflues mellemlanding på møddingen. Det skal betyde: I Udvalget om Udvikling og Samarbejde havde vi slet ikke nogen tekst. Vi kunne ikke drøfte den. Her opfordres vi som Parlament til hen ad midnat i en forsamling, der ikke er beslutningsdygtig, at forhandle, og institutionelt har vi alligevel ikke noget at skulle have sagt! Hr. Pinheiro, vi skulle hellere drikke en vinho verde og snakke om andre mere behagelige emner i livet end om dette emne, der alligevel er vigtigt, men hvor vi som Parlament ret beset er overflødige. Jeg spørger mig selv: Hvorfor drøfter vi det overhovedet, et så vigtigt emne? Det er efter den støtte, udviklingspolitikken kan tilbyde lande, det næstvigtigste emne, men det synes slet ikke at have nogen betydning. Derfor kan jeg kun erklære mig enig i det, hr. Fassa sagde: En tekst, vi i udvalget ikke kendte, en tekst, hvis indhold vi ikke rigtigt kunne bearbejde, en tekst, som institutionelt er en fornærmelse fra Kommissionens og Rådets side, fordi den simpelt hen ikke forelå, den kan et parlament da ikke stemme for! Således vil vi som gruppe forholde os!

Pinheiro
Mine damer og herrer, det foreliggende forslag, der som allerede anført, tager højde for resultaterne af Uruguayrunden, udstrækker til landbrugssektoren de principper, der anvendes inden for den generelle præferenceordning for industrisektoren, som har været i kraft siden 1. januar 1995. For ikke at forlænge eksistensen af et instrument, der er karakteriseret ved forældede mekanismer, foreslår Kommissionen, at den reviderede ordning for landbrugssektoren træder i kraft pr. 1. juli i år.
Jeg vil gerne takke Parlamentet for den udviste forståelse for nødvendigheden af at overholde tidsplanen og for dets accept af at behandle dette punkt under debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål, selv om denne fremgangsmåde lægger ekstra pres på de kompetente parlamentariske udvalg.
Hvad angår den finansielle indvirkning, er forslaget baseret på effektneutralitet, idet toldindtægterne skønnes at blive neutrale set i forhold til den nuværende ordning. I lighed med industriordningen graduerer den foreslåede ordning for landbrugssektoren præferenceretten i forhold til produkternes følsomhed og indeholder bestemmelser om gradvis udelukkelse af produktionssektorer i visse lande, hvor de omhandlede sektorer objektivt vurderet har nået et tilstrækkeligt udviklingsniveau til at eksportere på normale handelsvilkår.
Derimod er der foreslået en væsentlig udvidelse af listen over omfattede produkter, hvormed man imødekommer et ønske, der er udtrykt af flere udviklingslande. På denne måde afbalanceres præferenceindvirkningen til fordel for de lande, der har størst behov herfor. Hvad angår Sydafrika afskaffer den foreslåede ordning de undtagelsesbestemmelser for visse produkter, som var gældende for dette land. De særlige ordninger, der gælder for landene i Andespagten og Mellemamerika som led i narkotikabekæmpelsen opretholdes og gøres ensartet, for så vidt som ordningen for de mellemamerikanske lande udvides til at omfatte samtlige de produkter, for hvilke landene i Andespagten indrømmes toldfritagelse.
Ordningen for landbruget omfatter samme sociale og miljøpolitiske klausuler som industriordningen, klausuler, der skal bringes i anvendelse fra 1998, og som Parlamentet for længe siden har udtalt sig positivt om. De omfattede lande vil således blive ansporet til at udvikle mere avancerede social- og miljøpolitikker gennem en yderligere præferencemargen i de tilfælde, hvor klausulerne reelt efterleves.
Desuden indeholder ordningen ligesom for industrisektorens vedkommende - også i overensstemmelse med Parlamentets ønsker - bestemmelser om hel eller delvis tilbagetrækning af præferenceindrømmelsen for lande, som anvender uacceptable fremgangsmåder som slaveri, bl.a. i form af tvangsarbejde og eksport af produkter fremstillet i fængslerne, eller for lande, som ikke overholder reglerne for det administrative samarbejde vedrørende oprindelsesklausuler, lande, som ikke gennemfører de nødvendige toldkontrolforanstaltninger som led i narkotikabekæmpelsen, eller som overtræder bestemmelserne i de internationale konventioner om bevarelse og rationel forvaltning af fiskeressourcerne.
Hr. formand, jeg lyttede med største opmærksomhed til fru Fraga Estévez' indlæg. Og jeg må medgive, at de fremsatte anklager er af så alvorlig en karakter, at jeg her forpligter mig til så hurtigt som muligt at forelægge dem ipsis verbis for Kommissionens ansvarlige tjenestegrene med henblik på at sikre, at den omtalte form for bedrageri ikke kan finde sted i fremtiden.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 22.50)

