
Formanden.
   - Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 29. september 2005, for genoptaget. 
Formanden.
   - Kære kolleger, i dag føler vi med familierne til de mange ofre for naturkatastroferne i sidste uge. Et frygteligt jordskælv i den sydlige del af det asiatiske kontinent og orkanen Stan i Mellemamerika.
Jordskælvet, der har ramt Pakistan, Nordindien og Afghanistan har forårsaget tusindvis af døde, talrige sårede og meget store materielle tab. Det er især gået hårdt ud over Kashmir.
En stor tragedie har også hærget Mellemamerika. Orkanen Stans vej gennem flere lande i området har forårsaget enorme materielle ødelæggelser og uerstattelige menneskelige tab. Følgerne bliver langvarige og vanskelige at komme over.
Formanden for vores institution, Josep Borrell, har på vegne af Europa-Parlamentet straks sendt et budskab om vores solidaritet og sympati til myndighederne i de lande, der er berørt af disse tragedier.
EU har handlet hurtigt og har mobiliseret og tilbudt nødhjælp til de ramte områder og deres indbyggere. Vi skal samme med de berørte landes regeringer planlægge vores bidrag til genopbygningsindsatsen i de områder, der er blevet ramt af disse katastrofer.
Fra Europa-Parlamentets side ønsker vi at give udtryk for vores solidaritet, medfølelse og støtte til familierne til ofrene i Asien og Mellemamerika. Vi står ved deres side i disse så hårde og vanskelige tider.
Jeg vil gerne, mine damer og herrer, bede Dem om at iagttage et minuts stilhed til minde om alle de omkomne, som vi har mistet for altid på grund af naturens grufulde styrke.
Formanden.
   - Jeg har også den triste pligt at informere Dem om, at vores kollega, Jürgen Zimmerling, afgik ved døden den 8. oktober.
Som bekendt var hr. Zimmerling medlem af vores Parlament i forrige valgperiode, og siden juli havde han igen indtaget sin plads i Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater). Han var medlem af Udviklingsudvalget og af Delegationen for Forbindelserne med Golfstaterne, inklusive Yemen.
Der påhviler mig også den tunge pligt at anmode Dem om at iagttage et minuts stilhed til minde om vores ærede kollega, som har tjent Europa og de idéer, vi alle deler.
Formanden.
   - Det endelige forslag til dagsorden som opstillet af Formandskonferencen på mødet torsdag den 26. september i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 130 og 131 er omdelt.
Martin Schulz (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne stille et forslag til dagsordenen. Jeg anmoder på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe om, at Kommissionen i denne mødeuge afgiver en erklæring med hensyn til dens holdning til den europæiske socialmodel, og vi anmoder om, at denne erklæring afgives i fællesskab af kommissær McCreevy og kommissionsformand Barroso.
Jeg vil gerne begrunde det med følgende: Hvis vores informationer er rigtige, har kommissær McCreevy disket op med sine forestillinger om den europæiske socialmodel i Sverige. Konkret har han sagt, at den skandinaviske model for en europæisk socialstat ikke er det, som Kommissionen anser for kompatibelt med det europæiske indre marked. Hvis det er Kommissionens opfattelse, støder det på energisk modstand fra Den Socialdemokratiske Gruppe.
Jeg hører netop, at det også støder på modstand hos andre grupper, f.eks. De Grønne, og det glæder os meget.
Netop den skandinaviske model er, når det handler om udformningen af det sociale Europa, et af de grundlag, som vi europæere kan orientere os mod. Det er altså absolut uacceptabelt, at kommissionsformanden på hvert møde her påstår, at han er fortaler for den europæiske socialmodel, men så efterfølgende tillader, at hans kommissærer farer igennem landskabet og påstår det modsatte. Det går ikke!
Derfor anmoder vores gruppe om, at Kommissionen afgiver denne erklæring. Der er kun få dage til topmødet, som skal beskæftige sig med den europæiske socialmodel. Hvis det skal være hr. McCreevys socialmodel, siger jeg til Dem på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe, at Kommissionen skal klæde sig varmt på, for så fører det til en kamp om EU's retning, og det er ikke hr. McCreevys retning, det kan De godt regne med! Vi forlanger, at Kommissionen hurtigt og klart tager stilling her!
Formanden.
   - Nu vil vi i overensstemmelse med forretningsordenen lytte til en udtalelse imod forslaget. 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg er noget overrasket nu. Vores gruppe har beskæftiget sig med denne sag, og vi er kommet frem til følgende resultat: Hvis et kommissionsmedlem afgiver en erklæring, er det Parlamentets ret at høre dette kommissionsmedlem, uafhængigt af vurderingen af, hvad dette kommissionsmedlem har sagt. Vi insisterer på, at sagen afklares, og derfor har vores gruppe besluttet, at kommissær McCreevy skal tydeliggøre sin holdning over for Parlamentet.
På denne baggrund, hr. Schulz, er vi tilhængere af, at hr. McCreevy kommer, men jeg anmoder også om ikke at overdrive tingene nu. Vi er ikke af den opfattelse, at det er en anledning til, at kommissionsformanden skal dukke op her, men vi ønsker først og fremmest at høre hr. McCreevy. Hvis hr. McCreevy udtaler sig her på en måde, som er uacceptabel for Parlamentet, kan vi gå et skridt videre og stadig bede kommissionsformanden om at komme her. Men vi giver kun vores samtykke på grundlag af, at hr. McCreevy først afgiver en erklæring for Europa-Parlamentet.
Formanden.
   - Jeg mener, at vi i henhold til forretningsordenen burde lytte til en udtalelse til fordel for det ændringsforslag, som hr. Schulz har stillet, og en udtalelse imod.
Da formændene for de forskellige grupper har bedt om ordet, vil jeg imidlertid foretage en fleksibel fortolkning af reglerne, men jeg anmoder Dem om - hr. Cohn-Bendit, denne anmodning er særlig rettet mod Dem - at De begrænser Dem til ét minut og holder Dem stringent til sagen. 
Daniel Marc Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, i disse tider med den store koalition ønsker vi at opdele den lidt. Vi grønne støtter Socialdemokraternes krav om, at det ikke blot skal være hr. McCreevy, men også hr. Barroso, der skal dukke op her. Vi er ikke i cirkus her, og hvis hr. McCreevy i en tid med den europæiske socialmodel afgiver sådanne erklæringer, er det kommissionsformandens pligt at sige på vegne af Kommissionen, hvad der gælder og ikke gælder!
Graham Watson (ALDE ).
   - Hr. formand, hvis dette er et tegn på, hvordan begivenhederne i Berlin vil påvirke Parlamentets arbejde, så vil de ikke bringe os noget som helst godt. Kommissær McCreevy har ret til at have sine meninger. Det, han sagde i Sverige, var helt normalt. Min gruppe støtter ikke kravet om, at kommissær McCreevy skal høres af Parlamentet.
Hvis vi mener det alvorligt, at vi vil have EU til at fungere, så skylder vi hinanden solidaritet. Solidaritet betyder også, at virksomhederne fra de nye medlemsstater skal have lov til at vinde licitationer på, og udføre, arbejde i de eksisterende medlemsstater. Det er noget af det, der kræves for at få vores økonomier til at fungere ordentligt sammen. Derfor er min gruppe imod, at kommissær McCreevy skal høres af Parlamentet.
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, når jeg fuldt ud støtter hr. Schulz' anmodning om, at hr. McCreevy og formanden for Kommissionen samtidig opfordres til at sige deres mening, er det fordi man kan stole på, at hr. McCreevy ikke lægger fingrene imellem. Jeg tror, at han er vant til at sige det ligeud, som nogle af hans kolleger i Kommissionen pakker ind. Hr. McCreevy sagde f.eks. på en konference i London, at vi aldrig må glemme, at det indre marked er langt det mest vidtrækkende projekt med hensyn til afbureaukratisering af EU.
Vi vil derfor gerne vide, om hr. McCreevy, når han siger sin mening, faktisk siger det ligeud og uden at stikke hovedet i busken, som hr. Barroso ikke tør sige offentligt. Derfor foreslår jeg, at de begge siger deres mening her i Parlamentet om disse emner. 
Brian Crowley (UEN ).
   - Hr. formand, jeg er helt uenig med hr. Schulz med hensyn til, hvad kommissær McCreevy har sagt eller ikke sagt, for hvis man læser de 16 forskellige presseomtaler af hændelsen i Sverige, havde intet af det at gøre med den svenske sociale model. Den eneste, der nævnte den svenske sociale model, var den svenske industriminister. Der er intet som helst i denne storm i et glas vand, som socialdemokraterne kan bruge imod kommissær McCreevy. Hvis man endelig vil dømme ham på, hvad han har gjort, bør man se på, hvad han har udrettet som finansmininster i Irland i forbindelse med den sociale model, hvor sundhedsydelserne blev øget, pensionerne blev hævet, og den højeste mindsteløn blev indført i hans embedsperiode. Desuden blev der gennemført flere handelsforhandlinger og flere fagforeningsforhandlinger på nationalt plan, og i syv forskellige år var der fire forskellige programmer, der skulle garantere arbejdstagernes rettigheder og medarbejderrepræsentanters ret til deltagelse.
Dette er en opportunistisk handling på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe med det formål at skabe en storm inden konferencen i London. Vi bør afvente diskussionerne og sørge for, at vi koncentrerer os om emner, der er virkelige og vigtige for de europæiske borgere, frem for at spilde tiden på pjat. Jeg er imod forslaget.
Formanden.
   - Mine damer og herrer, vi har et formelt forslag fra hr. Farage. 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   - Hr. formand, De har tilsyneladende glemt, at der er mindst én gruppe her i Parlamentet, der er euroskeptisk, der var imod den europæiske forfatning, og som i øvrigt er noget større end UEN-Gruppen. Selv om jeg ikke er kendt for at være tilbageholdende, når det drejer sig om at kritisere Kommissionen, vil jeg med Deres tilladelse bede fru Sinnott fremføre vores holdning på gruppens vegne. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg konstaterer, at der er stillet to forslag. Socialdemokraternes forslag om at bede kommissionsformanden om at møde op her i Europa-Parlamentet og De Kristelige Demokraters forslag, stillet af hr. Poettering, om at give hr. McCreevy mulighed for her i Europa-Parlamentet at redegøre for, hvad han sagde i Sverige. Det betyder med andre ord, at De må sætte to forslag under afstemning, hr. formand. Hr. McCreevy bør have mulighed for, hvis udtalelserne ikke er faldet som anført, at redegøre herfor over for Europa-Parlamentet. Hr. formand, vær venlig at sætte begge forslag under afstemning. 
Formanden.
   - Vi skal have afklaret dette punkt for at kunne træffe en korrekt afgørelse.
Hr. Schulz, jeg forstår, at De formelt foreslår, at såvel kommissær McCreevy og kommissionsformanden kommer til stede.
Hr. Poettering, kan De klargøre, om Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) anmoder om, at hr. McCreevy kommer til stede? 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   - Hr. formand, politik er en proces, og vi ønsker fortsat at være troværdige. Vi har netop truffet en beslutning i gruppen: Hvis Socialdemokraterne stiller et forslag om at invitere hr. McCreevy til at komme her, tilslutter vi os.
Nu er der imidlertid stillet et andet forslag, nemlig om at invitere hr. McCreevy og kommissionsformanden. Det tilslutter vi os ikke, vi vil altså stemme imod. Skulle dette forslag om, at kommissionsformanden også skal komme, blive forkastet - vi havde ganske vist ikke stillet forslaget om at invitere hr. McCreevy, men vi vil fortsat gerne være troværdige - kan De i en ny beslutning stemme om, hvorvidt hr. McCreevy skal komme alene.
Sådan som tingene har udviklet sig her, skylder vi vores troværdighed at træffe en beslutning. 
Formanden.
   - Hr. Poettering, forslår De på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater), at hr. McCreevy kommer til stede, eller foreslår De, at vi skal stemme om, hvorvidt hr. Mc Creevy skal komme til stede? 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ).
   - Hr. formand, det er fuldstændigt klart: Skulle forslaget fra Den Socialdemokratiske Gruppe om at invitere kommissionsformanden og hr. McCreevy blive forkastet, ville der blive stemt om, hvorvidt vi skal invitere hr. McCreevy alene. Sådan er afstemningssituationen. 

- I overensstemmelse med plenarforsamlingens beslutning vil jeg kontakte Kommissionen for at følge op på Parlamentets beslutning. 
Kathalijne Maria Buitenweg (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, der pågår en nærmest fanatisk intern debat her i Parlamentet om, hvilken overskrift man skal give en bestemt forhandling. Debatten er betegnende for den måde, hvorpå vi i EU håndterer indvandringsspørgsmålet og kritik af landenes regeringer.
"Aktuelle spørgsmål vedrørende indvandring" er nemlig et af punkterne på dagsordenen for mødet i dag. Emnet er formuleret temmelig åbent, eftersom der ikke nævnes noget land eller noget navn i forbindelse hermed. Vi ved imidlertid alle helt præcist, hvad det drejer sig om. Det drejer sig om det menneskelige drama, der har udspillet sig i Ceuta og Melilla og på Lampedusa. Det burde vi blot sige ligeud.
Oprindelig gik et flertal af de politiske grupper ind for et forslag, der var stillet af Socialdemokraterne. De havde foreslået en forhandling under overskriften . Forslaget blev støttet af et flertal af grupperne. Siden har Den Socialdemokratiske Gruppes ledelse trukket sin støtte tilbage, og tågen er lettet.
Jeg ønsker, at vi på ny stemmer om nævnte overskrift, som i langt højere grad gør det klart, hvad det drejer sig om, og det er mit håb, at de socialdemokratiske kolleger vil være ærlige, når det gælder den debat, vi skal have i dag. 
Formanden.
   - Mine damer og herrer, vi skal nu tage stilling til ændringer til dagsordenen for i dag og i morgen.
Den første ændring drejer sig om det, som fru Buitenweg nu har forklaret os, og som består i, før Rådets og Kommissionens redegørelser om Iran, at tilføje Rådets og Kommissionens redegørelser om de aktuelle indvandringsproblemer. 
Fru Buitenweg har netop foreslået en ændring af titlen på dette punkt på dagsordenen for i dag for at tydeliggøre, hvor problemet finder sted. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   - Hr. formand, jeg spørger mig selv, om der evt. er tale om en misforståelse. Det er rigtigt, at der er konkrete tilfælde af anledninger, men det er også klart, at spørgsmålet om indvandring til Europa ikke kan løses de steder, der nævnes her. For det er et generelt og principielt problem. Derfor har vi valgt denne principielle titel og ville være for, at vi fortsat skal blive ved den. 
Formanden.
   - I overensstemmelse med forordningen kan jeg tillade ét medlem at tale for forslaget.
Francis Wurtz (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, jeg støtter fuldt ud fru Buitenwegs anmodning, fordi dette ikke kun er en hvilken som helst debat om indvandring. Vi får også andre sådanne debatter. Problemet er, at der denne gang er sket dødsfald. I den forbindelse beklager jeg, at vi ved mødets begyndelse ikke ærede disse uskyldige ofre.
Der er blevet begået meget alvorlige handlinger på begge sider af Europas sydlige grænse. Disse handlinger er så alvorlige, at selv kolleger, der ikke ser på europæisk indvandringspolitik på samme måde som os selv, efter min mening kunne slutte sig til os og beklage og fordømme dem. Derfor støtter jeg ændringen af titlen med tilføjelsen "Ceuta, Melilla". 
Kathalijne Maria Buitenweg (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, jeg vil også gerne påpege over for hr. Swoboda, der ønsker en generel forhandling, at sådan en forhandling vil finde sted under næste mødeperiode i Strasbourg, hvor immigration/migration er på dagsordenen med en betænkning af fru Klamt. 
Formanden.
   - For at der ikke skal herske tvivl, går forslaget ud på at tilføje navnene på konkrete steder til dette dagsordenspunkt.
(1)
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om aktuelle spørgsmål vedrørende indvandring.
Douglas Alexander,
   Hr. formand, her til formiddag og her i sommer har vi været vidne til illegal migration over Middelhavet til EU af et hidtil uset omfang. De tragiske tab af menneskeliv - her tænker jeg både på dem, der er druknet på havet, og dem, der søger at krydse EU's grænser ulovligt - har øget fokus på vores problemer med at styre migrationsstrømmene og bekæmpe den ulovlige indvandring.
Selv om opmærksomheden er rettet mod de seneste hændelser ved den spansk-marokkanske grænse i Ceuta og Melilla, har Malta og den italienske ø Lampedusa også haft alvorlige problemer i de seneste måneder. De medlemsstater, der grænser op til Middelhavet, bærer en uforholdsmæssig stor byrde, da de både skal yde støtte til dem, der har brug for international beskyttelse, og samtidig er ansvarlige for at pågribe illegale indvandrere, som ikke har ret til at komme ind i EU, og sende dem tilbage.
Disse problemer skal håndteres på en fast, men retfærdig måde, der opfylder vores internationale forpligtelser, og det er et fælles EU-anliggende. Medlemsstaterne skal bære denne byrde sammen. Jeg foreslår ikke, at vi under forhandlingen her i eftermiddag skal kommentere de specifikke problemer i Spanien, Italien eller Malta. Kommissionen sendte tidligere på ugen en teknisk mission til Ceuta og Melilla og aflægger rapport om besøget til Rådet (retlige og indre anliggender) i dag. Jeg er sikker på, at kommissær Figeľ vil informere nærmere herom om et øjeblik.
Det er vigtigt, at vi indser, at disse begivenheder er symptomer på et større problem, der kræver en langsigtet løsning. I de seneste år har EU gjort betydelige fremskridt i form af vedtagelsen af fælles minimumsstandarder for asyl- og indvandringslovgivning og samarbejdet om fælles grænseoperationer, der nu hører under det nye europæiske grænseagentur, Frontex. Dette har dog tydeligvis ikke været nok. I forbindelse med lovlig migration er vi nødt til at samarbejde mere effektivt med lande uden for EU.
EU sætter med rette sin kollektive vægt ind på at forbedre samarbejdet om migration med kilde- og transitlande. Kommissionen og medlemsstaterne har stillet betydelig teknisk og finansiel støtte til rådighed for tredjelandene, så de kan forbedre styringen af migrationsstrømme. Det sker gennem EU-støttede programmer og gennem bilaterale projekter. De giver konkrete resultater i form af øget grænsekontrol og forbedret kapacitet til styring af migration, herunder beskyttelse af flygtninge og fordrevne personer. Desuden har EU optrappet forhandlingerne om tilbagetagelsesaftaler. Der er nu indgået aftale med Rusland, som er et vigtigt transitland, og der pågår forhandlinger med Marokko. Denne indsats bør fortsætte.
I sidste måned drøftede justits- og indenrigsministrene migrationsspørgsmål med Nordafrika og Afrika som helhed på det uformelle Råd i Newcastle. De gav deres fulde opbakning til et stærkere EU-engagement. Det er en prioritet for det britiske formandskab, og vi vil stræbe efter et ægte partnerskab med Afrika om migration, bl.a. gennem EuroMed og Den Afrikanske Union. Et vigtigt eksempel er EU's aktuelle indsats for at forbedre migrationssamarbejdet med Libyen om grænseforvaltning og asylbeskyttelse. Rådet beskrev i juni dette som afgørende for at undgå humanitære katastrofer og yderligere tab af menneskeliv. Siden da har EU og Libyen samarbejdet om uddannelse af grænsevagter og forbedring af eftersøgnings- og redningsteknikker.
Af lige så stor betydning er samarbejdet med Marokko, som har undertegnet et fælles dokument med Spanien og Frankrig om foranstaltninger til bekæmpelse af ulovlig indvandring, herunder tidlig varsling og støtte til ofre for menneskehandel. Idéer fra dette dokument vil blive behandlet på topmødet mellem EU og EuroMed i november.
Endelig skal EU samarbejde med hjem- og transitlande om opbygning af kapacitet til beskyttelse af flygtninge i disse regioner. Her gør vi konkrete fremskridt. Rådet (retlige og indre anliggender) og FN's Flygtningehøjkommissær drøfter i dag gennemførelsen af regionale beskyttelsesprogrammer. Disse regionale beskyttelsesprogrammer har til formål at skabe betingelserne for, at folk kan slå sig ned og blive integreret tættere på deres hjemregion eller i de lande, som de rejser igennem.
EU's asyl- og migrationspolitik skal være nøje afbalanceret og ikke mindst nøje gennemtænkt. Migration er et komplekst område, og spørgsmål vedrørende grænsekontrol, ulovlig indvandring og beskyttelse af flygtninge må ikke blandes sammen. Offentligheden støtter dog kun styret migration og indvandrernes velfærd, hvis der gribes hårdt ind over for ulovlig indvandring og den organiserede kriminalitet, der alt for ofte ledsager den. Derfor mener det britiske formandskab, at det er vigtigt at fremme EU's samarbejde med tredjelande for at undgå yderligere menneskelige tragedier i Middelhavet og opnå en styret migration, der fungerer i EU's og ikke mindst EU's naboers interesse. 
Ján Figeľ,
   Hr. formand, det er en særlig dag i dag. Her til formiddag mødtes de to kommissioner - EU's Kommission og Den Afrikanske Unions kommission - og dette emne var en del af den komplekse dagsorden og strategi, som disse to vigtige organisationer drøftede.
Kommissionen minder om, at EU's tilgang til migrations- og asylspørgsmål har været afbalanceret siden Det Europæiske Råd i Tampere i 1999. På den ene side beskyttes og forbedres rettighederne for dem, der opholder sig lovligt i et land eller har brug for international beskyttelse, på den anden side bekæmpes misbrug og ulovlig indvandring.
Haag-handlingsplanen bekræftede og styrkede denne tilgang til forvaltning af migration. De foranstaltninger, som Kommissionen vedtog på dette område den 1. september, går godt i spænd med denne tilgang. Der er foreslået en række foranstaltninger om integration af tredjelandsborgere med henblik på at forbedre rettigheder og status for de lovlige migranter i EU. Samtidig vedtog den et forslag om tilbagesendelse, der vil bidrage til en mere effektiv bekæmpelse af ulovlig indvandring under samtidig overholdelse af menneskerettighederne.
Disse vigtige foranstaltninger vil blive ledsaget af andre initiativer vedrørende den eksterne dimension af vores politikker og deres eventuelle indvirkning på tredjelandenes udviklings- og beskyttelseskapacitet. Senere på året agter Kommission at vedtage en handlingsplan for lovlig migration, der skal udgøre endnu et vigtigt skridt mod denne afbalancerede tilgang.
Den seneste tids tragiske begivenheder i byerne Ceuta og Melilla, som nogle af Dem og europaminister Alexander nævnte, er endnu en påmindelse om, hvor vigtigt det er at finde en omfattende og fremadskuende løsning på migrationsproblemerne. I modsat fald risikerer migration at blive en humanitær tragedie med uforudsigelige følger.
Umiddelbart efter disse begivenheder besluttede næstformand Frattini at sende en teknisk mission til Marokko og Spanien for at få en førstehåndsvurdering af den aktuelle migrationssituation og undersøge, hvordan EU kan hjælpe de berørte lande med at håndtere denne alvorlige situation.
Ved morgendagens høring i Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender agter næstformand Frattini at give nærmere oplysninger om resultaterne af denne tekniske mission. Han har bedt mig sige, at han er meget ked af, at han ikke kan deltage i denne vigtige forhandling i dag, men, som mange af Dem sikkert ved, deltager næstformand Frattini i dag i Rådets (retlige og indre anliggender) møde i Luxembourg.
Det står klart, at det er bydende nødvendigt at gøre mere for at løse problemet med ulovlig indvandring. Vores mål bør være at samarbejde med alle de berørte lande for at undgå yderligere tab af menneskeliv og menneskelig lidelse. Vi er nødt til at udvikle en omfattende tilgang med en lang række instrumenter, der inkluderer alt fra retshåndhævelse til udviklingsbistand.
Hegn alene er ikke løsningen på denne menneskelige tragedie. Hegn vil ikke afholde desperate mennesker fra at sætte livet på spil i et forsøg på at komme ind i EU. Kommissionen forstår til fulde Parlamentets betænkeligheder, som det fremgår tydeligt af den nylige rapport om modtagelsesforholdene for ulovlige indvandrere i Lampedusa.
Det bør fremhæves, at dette problem ikke kun vedrører Italien. Nylige rapporter fra ikke-statslige organisationer og individuelle klager har understreget, at adskillige medlemsstater, ikke kun de, der er særlig berørt på grund af deres geografiske placering, kan få problemer med at sikre tilstrækkeligt højde standarder i forbindelse med modtagelse af asylansøgere.
Efter at direktivet om fastlæggelse af minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere trådte i kraft den 6. februar i år, undersøger Kommissionen nu de nationale foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv. Næstformand Frattini vil i morgen give nærmere oplysninger om, hvordan Kommissionen agter at fortsætte dette arbejde.
Kommissionen er klar over, at Parlamentet også agter at aflægge adskillige besøg i andre modtagelsescentre efter besøget i Lampedusa. Resultaterne af Europa-Parlamentets besøg vil blive behandlet i Kommissionens rapport. 
Ewa Klamt,
   Hr. formand, mine damer og herrer, billederne fra de seneste dage fra Ceuta og Melilla er frygtelige. Men Ceuta og Melilla er kun toppen af isbjerget. Hvad enten det er Mayotte, Malta eller Lampedusa, er der synlige flygtningestrømme overalt, men også de nye medlemsstater i det østlige EU må notere et konstant stigende antal illegale mennesker.
Dette problem står ikke kun i offentlighedens lys, fordi billederne ikke er så komprimerede og imponerende. Bag alle disse billeder gemmer der sig også mennesker, individuelle skæbner, som gør os bestyrtet. Politikerne har først og fremmest til opgave at sørge for, at bestemte misforhold slet ikke opstår, men at de afhjælpes så hurtigt som muligt.
For nærværende ser vi følgerne af undladelsessynder og forkerte handlingspræmisser. Løsningen kan ikke være, at det kun er symptomerne, der bekæmpes, vi skal også finde årsagerne. Vi vil også fremover blive udsat for et stort indvandringspres. At styre denne tilstrømning er en af EU's mest aktuelle opgaver. Målet for en europæisk indvandringspolitik må være at styre legal indvandring, yde humanitær hjælp i henhold til Genève-flygtningekonventionen og samtidig forbyde illegal indvandring. Således skal der med en europæisk indvandringsbestemmelse samtidig garanteres en sikring af vores ydre grænser, konsekvent bekæmpelse af menneskehandel og smugling og en klar tilbagesendelsespolitik.
At transportere folk ud i ørkenen er umenneskeligt, og det er en kapitulationserklæring over for alt det, som ikke hidtil er blevet reguleret. Det hjælper dog ikke at lukke nogle hundrede eller tusinde illegale i Ceuta og Melilla ind i EU og tro, at vi dermed har løst problemet. I Afrika befinder der sig ifølge angivelser fra UNHCR 4,6 millioner mennesker på flugt. Ngo'ers vurdering tager udgangspunkt i 20.000 mennesker, som befinder sig i venteposition i Marokko.
Desværre findes løsningen herpå ikke, det kræver en løsningspakke. EU skal udarbejde klare regler for indvandring. Samtidig skal EU i højere grad yde hjælp i oprindelses- og transitlandene. Men EU skal også være konsekvent opmærksom på, at reglerne for overskridelse af vores ydre grænser overholdes. Til det formål hører en konsekvent tilbagesendelsespolitik ligesom EU-tilbagesendelsesaftalen med oprindelses- og transitlande.
Alle disse punkter skal vi løse sammen - man kan ikke kun finde den del, der netop passer, og som bliver vel modtaget i offentligheden. Vi skal stille os selv denne opgave!
Martine Roure,
   Hr. formand, der udspiller sig menneskelige tragedier ved Europas grænser. Der ankommer stadig mere regelmæssigt tusindvis af indvandrere, særlig til Malta, Lampedusa, Ceuta og Melilla, og vi har modtaget en alarmerende rapport om situationen i lejren i Lampedusa efter vores besøg. Rapporten bekræfter vores værste anelser. Endvidere har vi alle været meget urolige i de sidste par dage over den måde, hvorpå man har efterladt indvandrerkandidater i ørkenen, og over den vold, som de er blevet udsat for.
Det drejer sig om kvinder og mænd, som ofte har børn med, og som har truffet den smertelige beslutning at forlade deres land. De flygter fra ekstrem fattigdom, dyb armod eller vold. De ønsker kun at leve i fred og værdighed, og den nuværende europæiske asyl- og indvandringspolitik har ikke kunnet anvendes til at komme med passende løsninger. EU's asylpolitik skal være i overensstemmelse med vores værdier. Jeg vil minde om, at respekt for menneskelig værdighed er nævnt i artikel 1 i chartret om grundlæggende rettigheder.
Det passende svar på den nuværende udfordring er europæisk solidaritet. Det er uacceptabelt, at vi lader lande ved Europas grænser selv klare disse situationer. Vi skal skaffe midler til at bekæmpe de typer ødelæggelse, der truer jorden, f.eks. krig, terrorisme, fattigdom og underudvikling, ikke at forglemme andre former for ødelæggelse, herunder foragt for menneskerettigheder og den stigende intolerance, der er forbundet med fremmedhad og problemer med national og etnisk identitet.
Lad os sige højt, at hvis vi har viljen, og hvis vi anvender de tilgængelige politiske værktøjer, har vi mulighed for at dæmme op for det fænomen, der nu synes at være den største trussel mod menneskets skæbne. Vi har allerede svaret. Der er en tæt forbindelse mellem at konsolidere fred og bekæmpe fattigdom. Individuel økonomisk sikkerhed er et grundlæggende element i kultur og fred. Bekæmpelse af fattigdom drejer sig i grunden om at udvikle menneskelige ressourcer og fordele dem retfærdigt, og det skal følges op af uddannelse. Vi kan ikke opnå fred og kontrolleret indvandring, hvis fattigdommen ikke nedbringes.
Fort Europa eksisterer ikke. Det er et fantasibillede. Vi skal forstå, og det skal være hurtigt, at det er nødvendigt at vise solidaritet med udviklingslandene, og at det er nødvendigt at fremme fred og fremgang over hele verden. Det er ikke et fantasibillede, og det er ikke utopisk. Det kræver vilje og ressourcer at føre denne vilje ud i livet.
Graham Watson,
   Hr. formand, kun 15 km syd for min valgkreds i Gibraltar er tusinder af migranter fra landene syd for Sahara samlet nær grænsen til Fort Europa. Mange er sultne og svage efter rejsen gennem Afrikas ørkener og bjerge. De kæmper mod sygdom, vold og forbryderbanders overgreb. Nu hører vi, at de dør ved de hegn, der skiller fattigdom fra velstand, eller at de efterlades i ørkenen uden mad og vand. Det minder om scener fra Bibelen. Forskellen er, at disse mennesker ikke vil blive reddet ved guddommelig indgriben - kun ved politisk handling.
Afrika er Europas baggård - vores nabokvarter. Vi kan ikke indhegne os mod det og lukke døre og øjne for dets sociale og økonomiske problemer. Som digteren Thomas Gray sagde, må vi ikke lukke nådens porte for menneskene.
Strømmen af migranter langs vores sydlige grænser ødelægger vores lille bekvemme regnestykke, der viser, at ulighed kan opretholdes uden omkostninger. Glem ikke, at de sultne i udviklingslandene stemmer med fødderne. Enten tager vi altså imod udviklingslandenes afgrøde og lader deres økonomier blomstre, eller vi tager imod deres migranter.
Vores og deres fremtid afhænger af hinanden. Bæredygtig økonomisk, social og politisk udvikling i Afrika er et fælles anliggende, som er afgørende for Europas fremtid. Det anerkendte vi i 1995, hvor Barcelona-processen omfattede multilaterale forbindelser på tværs af Middelhavet som den nye strategiske realitet. 10 år senere forhandler Spanien nu med Marokko om en plan til håndtering af indvandring og fremme af samarbejdet mellem oprindelseslandene.
Partnerskab er afgjort vejen frem. Før Marokkos grænsevagter holder op med at skyde ubevæbnede flygtninge, før Marokko holder op med at efterlade dem i nærheden af grænsen ude af stand til at klare sig selv, kan og bør EU dog ikke støtte disse forslag. De fleste af de berørte i dag er ikke marokkanske statsborgere. Det er tredjelandsborgere, der er kommet ind i EU via Marokko og fortjener at blive beskyttet af vores lovgivning.
Indtil videre er planerne om europæisk konsensus om en migrationspolitik havnet nederst i de politiske bunker. Hvorfor? Fordi medlemsstaterne ikke kan blive enige om nogen af EU's forslag. Men det afholder dem ikke fra at kræve handling fra EU's side, når de står over for deres egne indvandringsproblemer.
Problemerne i Melilla og Ceuta er ikke kun Spaniens, de er Europas. Udfordringen i Lampedusa er også Europas problem, uanset hvor meget Italien forsøger at skjule det over for besøgende parlamentsmedlemmer. Intet under, at de sydlige lande i Barcelona-processen har mistet tålmodigheden.
Vi skal tænke større og anerkende, som Kofi Annan sagde, at migration er nødvendig. Vi har brug for konsensus om den økonomiske politik. Vi har brug for, at Doha og Hongkong giver resultater, der kan hjælpe Afrika.
Når kommissær Louis Michel senere i dag præsenterer sin strategi for Afrika, håber jeg, at medlemsstaterne vil lytte til hans budskab om, at tiden er moden til europæisk konsensus om udvikling og indvandring med respekt for værdierne demokrati, menneskerettigheder og retsstatsprincippet. 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   Hr. formand, jeg kan i alt væsentligt erklære mig enig med hr. Watson fra Den Liberale Gruppe. Det var ærgerligt, vi ikke kunne stå sammen, da det drejede sig om afstemningen om overskriften for denne forhandling - men lad det nu ligge.
Hr. formand, min gruppe vil gerne takke Kommissionen, fordi den så hurtigt sendte en delegation til de spanske enklaver Melilla og Ceuta. Det er afgjort en dramatisk situation, som vedrører hele Europa. Men jeg vil også gerne spørge, om Kommissionen har set på grænseområdet mellem Marokko og Algeriet. Det er nemlig der, mange migranter efterlades, uden mad og drikke, i ørkenen, i ingenmandsland.
Den spanske udenrigsminister støtter, at mennesker føres bort i busser og tilbage til oprindelseslandene. Det store problem er, at de ofte aldrig kommer til de pågældende oprindelseslande. Og vi kan ikke som Parlament lukke øjnene for, hvor mennesker føres hen. Vi ved, hvor de føres hen, og når der er mennesker, som omkommer i ørkenen, er EU også med i det.
Jeg vil også gerne vide, om delegationen har undersøgt, hvorvidt det er lovligt, når Spanien overdrager migranter til Marokko. Efter min opfattelse er der tale om en bilateral tilbagetagelsesaftale, som indebærer, at Spanien kun kan udlevere marokkanere til Marokko, og i det omhandlede tilfælde drejer det sig også om personer fra Ghana, Liberia og Mali. Er det uden videre muligt? Og er der også personer iblandt de udleverede, som har søgt om asyl? Undersøger man det, eller er der i virkeligheden tale om en slags massedeportation? Hvorfor var der i den pågældende delegation egentlig kun personer, som især er beskæftiget med grænseovervågning? Var der også sagkyndige med, som er beskæftiget med menneskerettighedssituationen, og har man også set på, hvordan myndighederne behandler mennesker der?
I EU glæder vi os altid meget over at se mennesker gribe muligheder, udfolde sig, søge nye perspektiver. Men så snart det drejer sig om mennesker fra tredjelande, som søger at gribe muligheder inden for EU, behandles de nærmest som kriminelle. Jeg er enig med hr. Watson i, at det er på tide, at der findes en legal migrationskanal. Har vi egentlig bemærket, hvilke mennesker det drejer sig om? Det drejer sig især om unge mænd, som har lært et fag, og som ved, at de ikke har muligheder i deres hjemlande. Vi bør virkelig alle seriøst lægge et stort arbejde i at skabe en legal migrationskanal. Det vil bidrage til at regulere den illegale indvandring, men det vil også bidrage til en dynamisk europæisk økonomi.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det europæiske projekt drejer sig om kultur og civilisation, og det bør ikke være et projekt udelukkende for europæere. Det er virkelig på tide, at vi også begynder at arbejde med det sigte, at det ikke kun drejer sig om skærpet grænsekontrol og strengere regler, men frem for alt om de muligheder, vi kan byde mennesker, som i fortvivlelse forsøger at komme ind i EU. 

Giusto Catania,
   Hr. formand, kære kolleger, efter min mening er det hyklerisk, at vi i dag taler om indvandring uden at drøfte den dobbelte barriere, der adskiller Melilla-enklaven fra Afrika, og som symboliserer den fiasko, som vores planer om at skabe et Europa med fred, social retfærdighed og interkulturel sameksistens har været. Blot for to dage siden kunne en delegation fra vores gruppe konstatere, at der er tale om et barbarisk sted med en militariseret grænse og et forfærdeligt sted, der er skillelinje mellem håbet og døden.
Det er reaktionær utopi at tro, at man kan hindre mænds og kvinders frie bevægelighed ved hjælp af den pigtråd, der adskiller de to kontinenter. Det er egoistisk vanvid at skabe en fysisk barriere mellem det rige og bekvemme Europa og den ubarmhjertige desperation hos dem, der flygter fra sult og krig, og som i stedet for at blive modtaget og hjulpet rammes med gummikuglerne fra den spanske civilgarde og den marokkanske hær.
Den spanske regering er medansvarlig for både de massedeportationer, som den marokkanske regering har foretaget, og for de dusinvis af mennesker, som er døde i ørkenen. I den forbindelse har en lang række ikke-statslige organisationer, der opererer i Ceuta og Melilla, fremsat nogle alvorlige anklager, og jeg anmoder på min gruppes vegne om, at der straks nedsættes et undersøgelsesudvalg, som kan placere ansvaret og kaste lys over det, der skete i Ceuta og Melilla, og over den måde, som indvandrerne modtages på i Europa.
Det er uacceptabelt - både politisk, juridisk, etisk og menneskeligt - at der foretages masseudvisninger fra europæisk område. De indvandrere, som kun har overvundet den første barriere i Melilla, og som det ikke er lykkedes at overvinde den næste barriere, er blevet udvist fra europæisk område uden nogen form for anerkendelse, og uden at man har undersøgt, hvor de kommer fra, og om de havde haft ret til flygtningestatus.
Kommissionens holdning til det, der er sket, er uacceptabel. Den nøjes med at prædike beskyttelse af menneskerettighederne og opfører sig som de tre aber, eftersom den ikke ser, ikke hører og ikke taler om medlemsstaternes mange krænkelser af menneskerettighederne. Spanien har opført sig som Italien, idet Italien fra Lampedusa foretog massedeportationer til Libyen og dermed efterlod indvandrerne i ørkenen.
Det er beklageligt, at Rådet i dag taler om et forstærket samarbejde med Libyen i stedet for at bede landet om at ratificere Genève-konventionen. Alt dette bliver dog fejet ind under gulvtæppet. Lampedusa- og Libyen-sagen, der blev betragtet som en meget alvorlig uregelmæssighed, er nu ved at blive almindelig praksis. Europa-Parlamentet, som fordømte Italien og den italienske regering for den kriminelle handling, som deportationen til Libyen var, bør nu vise konsekvens, og derfor beder vi de grupper, som sammen med os stemte for beslutningen om Lampedusa, om at udarbejde en beslutning, hvor vi fordømmer begivenhederne i Ceuta og Melilla.
Vi kan ikke acceptere princippet om, at Europa kun giver de rettigheder, som garanteres i de internationale traktater og EU-traktaterne, til de stærkeste og heldigste indvandrere, som det også er lykkedes at overvinde den anden barriere, eftersom disse rettigheder ikke kan reguleres af en naturlig udvælgelsesmekanisme. Det ville gøre Europa til det, som Thomas Hobbes kaldte en naturstat. Retten til modtagelse bør være en umistelig ret. I flygtningelejren i Melilla sikres en værdig og menneskelig modtagelse, hvilket desværre er det modsatte af det, der sker i Lampedusa. Vi har kunnet konstatere - sådan som det bekræftes i en reportage fra Italiens største ugeblad - at menneskerettighederne systematisk bliver krænket i Lampedusa.
Vi mener ikke, at Europa kan opbygges ved hjælp af barrierer og pigtråd, men at det tværtimod er nødvendigt at forsøge at åbne grænserne, så vi giver Europa en fremtid og et håb. 
Mario Borghezio,
   Hr. formand, kære kolleger, man bliver ved med at lade, som om man ikke ser og ikke forstår, at en lukning af grænserne og en standsning af invasionen af illegale indvandrere er den eneste politik, der hiver tæppet væk under menneskehandlerne. Venstrefløjen taler hele tiden om menneskerettighederne, men foreslår ikke de nødvendige foranstaltninger for at bekæmpe dem, som handler med illegale indvandrere, og som fjerner millioner af mennesker fra deres eget land. Det er sådanne udtalelser, vi gerne ville høre fra dem, der forsvarer menneskerettighederne.
Man taler om Lampedusa, som om det var Guantánamo. Det er simpelthen latterligt, og eftersom jeg tilhører den gruppe parlamentsmedlemmer, der besøgte Lampedusa, kan jeg bekræfte, at jeg personligt hørte nogen sige: "Der er noget, der ikke stemmer - her er alt for rent". Asylcentrene andre steder i Europa er alle sammen meget mere beskidte og dårligt organiserede.
Derfor må vi rose den italienske regering - som bruger flere milliarder af skatteydernes penge - for dens indsats i Lampedusa, hvor man har lægehjælp 24 timer i døgnet, hvilket de europæiske borgere ikke har. Det er uanstændigt, at visse aviser forsøger at kaste skidt på de frivilliges og det italienske politis arbejde. De er et godt eksempel for hele Europa med deres optræden i Lampedusa og med deres indsats på havet, når de redder de illegale indvandrere.
De herrer fra venstrefløjen burde notere sig dette i stedet for at lade, som om de ikke ved, hvad Zapatero-regeringen foretager sig, når den skyder på de illegale indvandrere. 
Romano Maria La Russa,
   Hr. formand, kære kolleger, eftersom jeg efterhånden kender ham godt, er jeg villig til at vise forståelse for hr. Catanias overdrivelser, understregelser og fantasier, som naturligvis alle sammen er negative. Jeg vil til gengæld opfordre hr. Watson til at verificere sine oplysninger, før han udtaler sig om den italienske regerings optræden, så han undgår at sige noget forkert her i Parlamentet.
I lyset af de nylige begivenheder i Ceuta og Melilla håber jeg under alle omstændigheder, hr. formand, at man i alle medlemsstaterne endelig bliver fuldstændigt klar over, at illegal indvandring er et europæisk problem, og at en fælles og gennemført indsats på indvandringsområdet ikke længere kan udsættes så meget som et sekund.
Det glæder mig at konstatere, at Kommissionen for at styrke det europæiske område med frihed, sikkerhed og retfærdighed i perioden 2007-2013 har til hensigt at sætte betydelige ressourcer af til forvaltning af indvandringsstrømmene og tage højde for konkrete foranstaltninger for at bekæmpe indvandringen og fremme integrationen. Jeg håber, at man med de beløb, der bevilges til styrkelsen af de ydre grænser og oprettelsen af en Europæisk Flygtningefond og en fond for repatriering, også overvejer muligheden for at forbedre asylcentrene efter Lampedusa-modellen, som venstrefløjen med urette kritiserer.
Desværre har jeg ikke tid nok til at komme nærmere ind på det, som hr. Zapatero har gjort i de sidste par dage, og som venstrefløjen - med nogle få undtagelser - ikke har udtalt sig lige så kritisk om.
Italien, som allerede bruger utroligt store summer på de illegale indvandreres hjemsendelse, bør ikke længere være ene om at bære byrderne og omkostningerne ved disse indvandringsstrømme. Det er nødvendigt med EU-finansiering for at styrke og oprette nye centre og for at fremme samarbejdet med oprindelseslandene, hvilket er den mest effektive metode til at undgå tilfælde som Lampedusa, hvor der ofte er overfyldt, hvilket næsten gør en forvaltning umulig.
Derfor, og det er min sidste bemærkning, bør vi rette en varm tak til personalet på Lampedusa-centret - både de civile, ordensmagten, politiet, , religiøse og frivillige arbejdere - for deres menneskelighed og professionelle indsats og for det offer, som de bringer hver eneste dag.
Under alle omstændigheder må man dog sætte pris på - og det vil jeg gerne takke Dem for, hr. formand - at Parlamentet var villigt til at sætte tid af, hvilket der i øvrigt ikke var taget højde for, til et så vigtigt og vanskeligt spørgsmål.
Frank Vanhecke (NI ).
   - Hr. formand, Spanien og de øvrige europæiske lande bærer naturligvis i vid udstrækning selv ansvaret for, at vi fortsat ikke er kommet nogen vegne med bekæmpelsen af illegal indvandring. Hvorfor? Fordi den blødsødne politik, når det gælder illegale indvandrere, og selvsagt også de gentagne lovliggørelser har en betydelig tiltrækningskraft på hundredtusinder, ja, millioner af andre lykkeriddere.
Det er i øvrigt ikke seriøst, når Louis Michel og en række andre af Kommissionens talsmænd mener og siger, at en politik, der tager sigte på begrænset lovlig indvandring, vil kunne afhjælpe problemerne. Indvandringen af uuddannede mennesker fra tredjeverdenslande vil ikke aftage, fordi vi tager imod nogle snese, nogle hundrede eller nogle tusinde læger eller ingeniører. Tværtimod. Nej, vi må føre en klar og entydig politik. Ulovlig indvandring må aldrig belønnes, men indebære umiddelbar, obligatorisk tilbagesendelse til oprindelseslandene.
Vores flygtningepolitik bør være baseret på tre søjler: For det første skal asylansøgninger ikke modtages og behandles hos os, men udelukkende i oprindelseslandene eller -regionerne. For det andet skal oprindelseslandene have pligt til at tage imod svigagtige asylsøgere, og om nødvendigt bør afvisning straffes med tab af udviklingsbistand. For det tredje skal udviklingssamarbejdet reformeres radikalt, da udviklingssamarbejde ikke længere bør tjene til at sikre magthavere milliarder af dollars på schweiziske bankkonti.
Vi er beredt til at vise solidaritet, men vi er ikke længere beredt til at se på, at vores kontinent og vores lande oversvømmes af lykkeriddere fra alle andre dele af verden. Det er vores pligt i denne forbindelse først og fremmest at forsvare vores egne borgere. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil til gengæld tale om Ceuta og Melilla. Vi står over for en forfærdelig krise, som hverken Parlamentet eller EU kan se bort fra. Vi kræver, at alle spørgsmål om migration i større omfang gøres til et fællesskabsanliggende, og vi kræver et overordnet og integreret syn på spørgsmål som integration, asyl, lovlig indvandring, ulovlig indvandring og international beskyttelse.
Vi står over for en forvaltningskrise, en total fiasko fra den spanske regerings side. Hvad er den umiddelbare årsag? Der er flere: massiv regulering og tiltrækning af nye indvandrere. Vi befinder os i en humanitær krise, med en åbenbar krænkelse af menneskerettighederne og med vold ved Spaniens og EU's grænser. Hæren, som fejlagtigt befinder sig ved grænsen, er blevet ydmyget ved grænsen, uden træning og uden konfrontationsregler, overfyldte interneringscentre, overfyldte socialtjenester (en oprigtig tak til ngo'erne og til lokalregeringerne i Ceuta og Melilla). En moralsk krise: en behagesyg demokratisk regering, der er underdanig over for en anden regering, som ikke respekterer menneskerettighederne (en oplysning fra i dag: 67 % af spanierne siger, at regeringen er for tolerant over for Marokko). En ansvarskrise: ingen påtager sig et ansvar, ingen stopper tragedien. Forvirring, forsætlighed, manglende information og gennemsigtighed, tvetydige holdninger og udtalelser. Først får de lov til at komme, og de får lov til at hoppe over muren, så bliver de skudt, flyttet og efterladt til deres egen skæbne i ørkenen. Vi ved ikke, hvor de tager hen, og vi ved ikke, hvor de bliver ført hen. Brug af tragedien som forhandlingsmiddel: De sender os dette budskab: "Hvis vi ønsker at stoppe dette, kan vi gøre det, men I skal betale og se den anden vej, og I må ikke kritisere". Hr. Solana har ret, når han siger, at der ikke skal være bistand uden forpligtelse, uden loyalt samarbejde, uden respekt for hinanden, uden respekt for mennesket.
Hvad er løsningen? Den er vanskelig, men der er et par stykker: mere fællesskabskompetence, mere information, større krav, mere agentur for de ydre grænser, mere samarbejde, mere fælles bistand, flere fælles kontroller, tilbagesendelse med respekt for menneskerettighederne og identificering af og sanktioner mod de illoyale lande. Marokko skal respektere menneskerettighederne, tilbyde troværdighed og loyalitet og gøre god brug af bistanden: Kun på denne måde kan der være det nødvendige naboskab. Og en bemærkning, hr. Catania, den spanske delegation i Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) støtter Deres forslag om at nedsætte et undersøgelsesudvalg.
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   - Hr. formand, FN's generalsekretær, Kofi Annan, henledte her i Parlamentet, da han modtog Sakharov-prisen, europæernes opmærksomhed på udvandringsproblemet, og formanden for Rådet, Tony Blair, har sagt, at Afrika står meget højt på vores prioriteringsliste.
Vi befinder os i øjeblikket i en situation, der viser, at vi står over for et drama af bibelske dimensioner, for som nævnt af fru Klamt - og jeg er enig med hende - er der mere end fire millioner fordrevne i Afrika.
Vi har GPS-systemer til at se bombardementernes præcision, vi kan se, hvad der lige nu sker i Sahara, i Sahel, hvor der som følge af tørken, sulten, græshopperne, de ødelagte afgrøder, som vi beskytter, er hundredtusindvis af personer, der har sat sig i bevægelse. Det er det bibelske drama, vi står over for. I denne forbindelse er beklagelserne fra en tidligere politigeneraldirektør, som her i dag indrømmer sin fiasko, sin frustration og sin antipatriotisme, ikke meget værd.
Det, vi meget mere konkret og direkte foreslår, er en forpligtelse, som det britiske formandskab også har rejst: at tage et skridt fremad i forbindelse med Afrika. Det betyder - jeg tror, at Kommissionen har vedtaget det i dag - en Marshall-plan for Afrika, som tager højde for menneskers ret til at leve under værdige forhold. Vi kan ikke bare give vores problemer videre til naboen.
I går i Rabat kom minister Moratinos og minister Benaissa med en opfordring til EU, som jeg synes, vi skal besvare. Det drejer sig om at indkalde til en konference med EU, med de berørte europæiske og afrikanske lande, med FN og med Organisationen af Afrikanske Stater for at løse dette problem og for, som rådsformandskabet har sagt, i fællesskab at forvalte migrationsstrømmene humant.
Det er den løsning, vi skal støtte. Vi har Thabo Mbekis og Kofi Annans støtte, men vi mangler EU's. Lad os se, om vi opnår den. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg beder Dem om Deres opmærksomhed om det forslag, jeg stiller Dem. Den forrige taler er kommet med en meget personlig bemærkning om mig. Jeg beder om Deres støtte og påberåber mig Parlamentets forretningsorden, så jeg kan tage til genmæle. 
Formanden.
   - De kan få ordet om dette spørgsmål i slutningen af forhandlingen. 
Jean-Marie Cavada (ALDE ).
   - Hr. formand, jeg ønsker at takke repræsentanterne for Rådet og frem for alt for Kommissionen, og vi ser frem til arbejdet i morgen sammen med hr. Fratini.
Det, vi oplever nu, blev nøje beskrevet og forudsagt for mere end 35 år siden af den tænketank, der er kendt som Rom-klubben, og af dens leder, Aurelio Peccei, som sagde, at Syden utvivlsomt ville finde vej nordpå.
Der kan ikke gennemføres en effektiv og varig politik udelukkende på et nationalt grundlag. De umage forsøg på at forebygge eller de lejlighedsvise foranstaltninger til fremme af sikkerhed og respekt for menneskeliv er ikke tilstrækkelige. Tiden er derfor inde til at gøre politik vedrørende migrationsstrømme til et uopsætteligt prioriteret område i EU. Vi foreslår derfor at afholde en konference, i hvilken europæiske og afrikanske lande samt middelhavslande deltager. Den kunne holdes i tilknytning til FN og EU eller endog i deres fælles regi. På konferencen skulle der på FN- og EU-niveau udarbejdes en nødplan i lighed med Marshall-planen og i forbindelse med de følgende to områder.
Med hensyn til sult, sundhed og beskyttelse af menneskeliv skal vi først skaffe ressourcer til at sikre en menneskelig behandling af de flygtninge, som for tiden dør i ørkenen eller bliver skudt, når de forsøger at rejse gennem spærrede områder, eller som i andre tilfælde drukner i Atlanterhavet eller Middelhavet, for det sker virkelig. Derefter skal vi som vores hovedopgave omgående tilskynde de internationale finansielle institutioner til at skabe økonomisk aktivitet i landene i Syd og særlig sikre stabilitet der for de unge mennesker, som ønsker at arbejde i deres eget land og blive der. En grundlæggende indsats er nødvendig for at fremme uddannelsespolitik og en politik for økonomisk stabilisering for at forebygge, at de berørte befolkninger udvandrer. Der skal gøres en ende på støtte, som under alle omstændigheder forårsager korruption. De to internationale organer, FN og EU, og selvfølgelig et tredje organ, Den Afrikanske Enhedsorganisation, skal uden tøven tage fat på dette problem. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   - Hr. formand, naturligvis er alle optaget af det, der sker i Ceuta og Melilla. I Tijuana eller Brindisi, Lampedusa eller Ceuta er kvinder og mænd i vores verden nu på farten. Selvfølgelig kan vores spanske venner eller mine marokkanske venner ikke selv løse dette problem, som for tiden har et globalt og ikke kun et europæisk omfang. Lige så længe mænd og kvinder er tørstige og sultne, vil de begynde at gå, uanset hvor høje pigtrådshegn der opføres.
Hvad kan vi så gøre? Der skal nu bekendtgøres en fast model for menneskekærlighed, dvs. at mad, vand, lægemidler og vacciner samt uddannelse skal være globale offentlige goder. Det er ikke længere udelukkende et europæisk anliggende, men et globalt anliggende. Det er ikke længere ikke spørgsmål om et kul- og stålinteressefælleskab ligesom i 1950. Det drejer sig om at dele vand, vaccine, mad og uddannelse globalt. Den dag det sker, er verdens befolkning ikke længere nødt til at tage længere end Gibraltar, krydse Sahara eller ørkenen i Arizona eller Rio Grande. 
Stefano Zappalà (PPE-DE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, der er tale om et meget vigtigt spørgsmål, som nogle dog tager op på en kontroversiel måde. Der er to forskellige indfaldsvinkler. Den ene er også kommet til udtryk her i Parlamentet - på en lidt anden måde end det, der har stået i pressen - og den anden kan vi se i de internationale begivenheder, i pressen og i de politiske aktioner.
Jeg er enig i det, som Rådet sagde, og som Kommissionen på andre måder har givet udtryk for. Jeg var i øvrigt i Lampedusa sammen med alle mine kolleger i Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, og jeg vil besøge alle de andre europæiske centre, som vi beslutter at besøge. Der er dog nogle aspekter, som efter min mening ikke bør understreges. Jeg er enig i det, som fru Buitenweg sagde, og for en gangs skyld er jeg også delvist enig i det, som hr. Catania sagde, selv om jeg ikke deler hans holdning, når han taler om Italiens deporteringer eller journalistiske aktioner. Det fremmer bestemt ikke denne vigtige sag.
Hr. formand, dette spørgsmål vedrører hele EU, og for lidt siden var der en, der talte om et globalt problem. Vi har i øjeblikket ikke nogen EU-politik på indvandringsområdet, og nogle lande er ikke i stand til at løse dette problem selv. Italien og Spanien er store lande - Spanien får ligefrem hæren til at gribe ind - og nogle lande har ligesom Italien forposter midt ude i havet, sådan som det er tilfældet med Lampedusa. Der er dog andre lande - f.eks. Malta, som har knap 400.000 indbyggere - der står over for et meget stort pres, og som ikke er i stand til at håndtere problemet.
Derfor kan man tale lige så meget om Lampedusa, som man vil, og udnytte Lampedusa politisk, lige så meget man lyster - her tænker jeg på hr. Catania - men Lampedusa er en lille ø midt i havet, der kun har 5.000 indbyggere, og som ikke kan tackle situationen eller bygge et Hotel Hilton for de tusindvis af mennesker, der ankommer på stedet. Vi bør - sådan som hr. Borghezio og hr. La Russa gjorde - takke alle dem, der gør en indsats på øen, også vores maltesiske venner, som gør alt, hvad de kan. Vi vil besøge Malta i januar.
Hr. formand, det er vigtigt, at der én gang for alle fastlægges en politik på området, nemlig den politik, som rådsformandskabet omtalte. Rådsformandskabet skal dog for alvor påtage sig denne opgave. Rådet skal sørge for dette, og Kommissionen skal stille et konkret forslag. Vi skal fastlægge en fælles indvandringspolitik - og det er min sidste bemærkning, hr. formand - så vi ikke blot tager højde for de menneskelige tragedier og de fattige, sultne mennesker, der har brug for arbejde, men også for andre aspekter såsom de mennesker, der ejer bådene, menneskehandlerne og ikke mindst terroristerne, der benytter sig af denne situation til at infiltrere Europa.
Giovanni Claudio Fava (PSE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, vi havde ærligt talt ventet os noget mere af Rådets ord. Ikke mindst en større klarhed, eftersom indvandringen kræver fælles, samordnede foranstaltninger for en europæisk politik, hvor der ikke fokuseres på nødvendigheden af og metoderne til at forsvare sig imod indvandrerne, men derimod først og fremmest på evnen til at sikre respekten for indvandrernes menneskerettigheder, deres menneskelige værdighed og en ansvarsdeling mellem medlemsstaterne.
Denne politik kræver navnlig mod og sandhed, og derfor vil jeg nævne en efter min mening særligt alvorlig udeladelse i hr. Alexanders tale, nemlig at han ikke sagde et eneste ord om begivenhederne i Lampedusa i de sidste par dage. Jeg vil således gerne stille ministeren og Rådet fire hurtige spørgsmål.
Er Rådet klar over, at asylcentret i Lampedusa reelt - og ikke ved lov - er blevet omdannet til et fængselscenter og et sted, hvor der ikke eksisterer nogen rettigheder, og hvor magtmisbrug og vold hører til dagens orden?
Er Rådet klar over, at Parlamentets officielle delegation blev narret af den italienske regering, som dagen før vores besøg lod centret evakuere?
Er den britiske minister bekendt med, at hans italienske pendant, justitsminister Castelli, her til morgen hastigt affærdigede begivenhederne i Lampedusa med, at det var noget vrøvl, som journalisterne havde opfundet?
Endelig vil jeg gerne spørge, om Rådet ved, at de nuværende samarbejdsaftaler med Libyen ikke kun omfatter grænsekontrol, men også interneringen af de udviste tredjelandsborgere, som deporteres til uidentificerede flygtningelejre i den libyske ørken?
Vi ser frem til at få et svar på disse spørgsmål. 
Lapo Pistelli (ALDE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, jeg kunne nøjes med at sige, at det er nødvendigt med en EU-politik, eftersom vi allerede har sagt det hele.
Vi er enige i forslagene om fremtiden og i de initiativer, som Kommissionens næstformand, hr. Frattini, har foreslået med hensyn til illegal indvandring, asylpolitik og bekæmpelse af handel med illegale indvandrere. Vi er dog meget bekymrede over nyheden om, at Italien, Frankrig og Spanien har besluttet ikke at lade sig repræsentere af indenrigsministrene i Rådet, men af andre ministre, selv om dette burde være af største interesse for ministrene på højeste plan.
Som parlamentsmedlem agter jeg at lægge pres på Rådet, for billedet af de flygtningemasser, der strømmer ind i enklaverne i Ceuta og Melilla, symboliserer vores kommende demografiske og politiske forbindelser. Som parlamentsmedlem vil jeg også kritisere den manipulation med sandheden, der fandt sted under det besøg, som delegationen fra Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender aflagde i centret i Lampedusa, og den uværdige optræden, som blev afsløret i journalisternes reportage.
Kære venner i Kommissionen, De har Parlamentets støtte, hvis De går hurtigere frem. Når det gælder indvandringen i Europa, er der ikke nogen tænkepause. Det haster, og det er politikernes pligt at gøre noget ved folks behov og disse behovs presserende karakter.
Luca Romagnoli (NI ).
   - Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne give udtryk for min sorg over de illegale indvandrere, som er døde, men jeg vil også give udtryk for min solidaritet med de lokale myndigheder og befolkningen i de lande, byer og regioner ved Europas grænser, der dagligt berøres af indvandringsstrømmene. Hvis vi skal standse invasionen, må vi fjerne den illusion, at man kan rejse illegalt ind i Europa og blive ved med at opholde sig her illegalt eller måske få opholdstilladelse.
At propagandere for solidaritet og modtagelsespligt og stædigt at fastholde, at ikke-europæiske borgere bør have privilegier i stedet for at forsvare de europæiske skatteyderes rettigheder og sociale garantier er en absurd og meget uretfærdig holdning, der også er med til at fremme slavehandlerne og de tragiske konsekvenser af disse håbets rejser.
Jeg vil gerne takke hr. Zapatero og hans socialistiske regering for at have vist de andre socialister og de andre regeringer, at det er magthavernes ansvar at sikre borgernes lovlydighed og velfærd. De skal have tak, kære socialister, fordi De endelig er blevet bevidst om, at man er nødt til at forsvare sit eget land mod invasionen. Tak, fordi De forsvarer den lov og orden, som alle - også og ikke mindst parlamentsmedlemmerne - lægger vægt på og skal overholde.
Elmar Brok (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne sige noget til to forskellige punkter, som hænger sammen. Først viser alt dette igen, hvor nødvendigt det er, at vi i udviklingsprocessen for EU når hurtigere frem til fælles regler, hvad angår asyl, Schengen og andre områder af rets- og indenrigspolitikken. Jeg mener, at det er tvingende nødvendigt for at nå frem til hurtigere handlekraft her.
Men i betragtning af situationen betyder dette kun en udbedring af symptomer, for vægten er helt anderledes - som forskellige kolleger har givet udtryk for her. Når nøden er så stor, at man er parat til at påtage sig risikoen for at dø, nytter de bedste midler ikke, medmindre man fjerner årsagen hertil. Vi skal komme dertil, at disse mennesker igen får et perspektiv.
Vi har at gøre med et døende kontinent her, og man ser, i hvilket omfang aids i mange lande grasserer, hvordan klimaændringerne har ført til, at man ikke længere har et ernæringsgrundlag, at vi ikke altid har givet den rigtige og heller ikke tilstrækkelig hjælp. Spørgsmålet om handelsbetingelser, der ikke altid er fair, hører ligeledes hertil. Vi skal finde et fuldstændigt nyt tiltag her, der både går i dybden og bredden, således at mennesker dér indgydes håb.
Men det skal også være tydeligt, at skylden ikke påhviler os alene, og at vi handler som gode mennesker. Lige så vigtigt er det at erkende, at der hersker eliter og diktaturer i disse lande, som truer deres egne befolkninger med militære midler, undertrykker dem og ikke gør nogen udvikling mulig. Vi skal overvinde diktaturerne i disse lande, som er højst menneskefjendtlige over for deres egen befolkning.
Alt dette hører sammen, hvis man ønsker at opnå succes her. Så kan vi også træde frem for vores egen befolkning på en vellykket måde, for det er ikke kun et spørgsmål om humanitet. Vi kan understrege - det viser disse hændelser - at dette også er et spørgsmål om vores egne interesser. Vores egne interesser bliver varetaget bedst, hvis man giver folk en chance i deres hjemegn for at se deres eget perspektiv. Denne sammenhæng skal understreges, for det er en vigtig lære i forbindelse med en omstilling.
Vi har kendt til dette siden 1970'erne, siden bl.a. Edward Heath- og Willy Brandt-rapporterne. I disse rapporter er alt dette indeholdt. Det er ikke spor nyt, nu skal vi blot have kræfterne til også at gennemføre det.
Louis Grech (PSE ).
   - Hr. formand, situationen med hensyn til ulovlig indvandring i Europa er uholdbar, både for medlemsstaterne, der er bebyrdet med opgaver, som de ikke selv kan løfte, og for indvandrerne, hvis trivsel og værdighed står på spil. Medlemsstater som f.eks. Malta rammes uforholdsmæssigt hårdt, og der opstår en foruroligende situation, især i betragtning af øens størrelse og befolkningstæthed.
Jeg vil gerne have lov at sige, at jeg sætter stor pris på kommissær Frattinis initiativ. Selv om jeg anerkender, at de enkelte medlemsstater også har en del af ansvaret for at løse dette problem, føler jeg ikke, at Unionen har imødegået denne tragiske realitet så hurtigt, konkret og effektivt, som den burde.
Det er klart, at vi stadig er langt fra at have gennemført en politik om udgiftsfordeling. Unionen skal handle hurtigt og tilvejebringe de midler og den knowhow, intelligens og diplomatiske støtte, som er nødvendig for at kunne løse dette globale problem effektivt og humant.
Det er et internationalt problem, og derfor kræves der en international løsning. På lang sigt kan en fælles indsats fra EU's og FN's side bidrage kraftigt til at løse problemet på en mere holistisk måde, især med hensyn til lande uden for EU. I den forbindelse glæder jeg mig meget over den "Marshall-plan", som hr. Barón Crespo har anbefalet. Den slags EU-solidaritet kan EU's borgere, medlemsstater og indvandrere for alvor forholde sig til og påskønne. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, indvandringen er sammen med bekæmpelsen af terrorisme et af det nye årtusindes store problemer. De begivenheder, der navnlig gentager sig i Sydeuropa, viser dog, at EU ikke gør en tilstrækkelig indsats for at tackle dette nutidens fænomen.
Alt for mange mener, at det er et problem, som kun vedrører Italien, Spanien og Malta. Sådan forholder det sig ikke. Europa har pligt til at påtage sig det politiske og økonomiske ansvar for det, der sker langs Middelhavets kyster, eftersom de udgør EU's ydre grænser mod syd. Derfor må EU ikke forholde sig passivt til denne appel, men skal tage flere initiativer til at imødegå indvandringsproblemet.
Det er således ikke nok at tage spørgsmålet op ved hjælp af uundgåelige og nødvendige initiativer, der vedrører den offentlige orden. De er ganske vist vigtige, men der skal gøres meget mere. Det er nødvendigt at indgå aftaler med oprindelseslandene, at arbejde videre med det forløb, der blev besluttet i Barcelona, og at sørge for flere investeringer og initiativer i udviklingen. Derfor bliver vi hele tiden mere overbevist om, at indvandringen også bør høre med til EU's fremtidige kompetenceområder. Kommissær Figel's ord og hr. Frattinis initiativer giver os et håb i den retning.
Hvad angår begivenhederne i de sidste par dage, tager vi skarpt afstand fra det, der skete i Ceuta og Melilla. Zapatero-regeringen var ikke i stand til at håndtere situationen, og den var ikke i stand til at tackle denne nødsituation med respekt for menneskerettighederne hos de indvandrere, der forsøgte at komme over grænsen. Vi vil ikke længere være vidner til scener ligesom dem, vi har set i fjernsynet i de sidste par dage, hvor alt for mange uskyldige ofre dør, fordi man overhovedet ikke var i stand til at tackle denne nødsituation og sørge for både sikkerhed og respekt for menneskers liv.
Endelig er det helt uacceptabelt - og det er min sidste bemærkning - at man på nogen måde sammenligner begivenhederne i Ceuta og Melilla med det, der sker i Lampedusa. Den italienske regering, ordensmagten og ngo'erne har ikke været årsag til nogens død eller deporteret nogen til ørkenen, men redder hver eneste dag et stort antal indvandrere, som er ofre for skrupelløse menneskehandlere, der sælger drømme, som i stedet bliver til tragedier. 
David Casa (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil også gerne give udtryk for min mening om den kolossale tilstrømning af illegale indvandrere i Europa, en situation, der ikke kun berører mit land, Malta, men også Spanien, Italien og andre europæiske lande, og som har spændt Maltas ressourcer til bristepunktet, og problemet er desværre ikke blevet taget seriøst nok af EU.
De maltesiske myndigheder har forsøgt at løse problemet i årevis, men stigningen i de seneste par år har gjort det meget svært at kontrollere. Logistisk er det blevet meget vanskeligt - næsten umuligt - at optage disse illegale indvandrere og samtidig sikre dem privatliv og værdighed som mennesker. Alene i år er omkring 44 både ankommet i vores territoriale farvande - det er måske et lille antal, men i forhold til f.eks. Tyskland ville det svare til 830 både - med 1.600 illegale indvandrere. Igen i forhold til Tyskland ville det svare til næsten 300.000 mennesker, en situation, som jeg er sikker på, at ingen europæisk regering ville bryde sig om.
Desværre er situationen en realitet på vores ø, og jeg opfordrer kraftigt Kommissionen til at handle så hurtigt som muligt og finde en varig løsning. Lad os arbejde sammen om en fælles migrationspolitik, der er i overensstemmelse med principperne for et forenet Europa. Vi står over for et kritisk problem, men jeg er sikker på, at de maltesiske myndigheder fortsat vil gøre deres bedste for at hjælpe og beskytte disse uheldige mennesker, der i langt størstedelen af tilfældene flygter fra deres land af politiske, sociale og økonomiske årsager.
Vi vil fortsat gøre vores bedste, men vi har brug for hjælp, for det er ikke kun et maltesisk, italiensk eller spansk problem. Det er et problem, der vedrører hele EU. 
Douglas Alexander,
   Hr. formand, tak, fordi jeg får lov til at udtale mig i denne vigtige og aktuelle forhandling. Jeg vil gerne kommentere en række af de bemærkninger, der er blevet fremsat.
Jeg vil begynde med at give kommissær Figel' ret i, at migration ganske rigtigt kræver en afbalanceret tilgang, der beskytter rettighederne for dem, der har brug for det, og samtidig bekæmper ulovlig indvandring. Fru Klamt og fru Roure tilkendegav med rette deres bekymring over historier om indvandrere, der efterlades i ørkenen. Det er klart uacceptabelt og understreger behovet for at samarbejde med og bistå tredjelande med henblik på bedre forvaltning af migration.
I et vægtigt indlæg henledte hr. Watson opmærksomheden på Afrikas relevans og betydning for EU's interesser. Dette aspekt blev også nævnt i hr. Barón Crespos, hr. Cavadas og hr. Broks indlæg. Det er selvfølgelig rigtigt. Det er et synspunkt, som jeg helhjertet kan tilslutte mig. Derfor er jeg også utrolig stolt over, at EU har udvist så stort lederskab i løbet af året. Det var tilfældet inden topmødet i Gleneagles - hvor der blev truffet beslutning om en effektiv fordobling af EU-landenes bilaterale internationale støtte - så igen ved selve topmødet i Gleneagles, hvor der blev truffet yderligere foranstaltninger til sikring af multilateral gældssanering for mange af verdens stærkt forgældede, fattigste lande, og igen så sent som i september på 2005-topmødet, hvor førende europæiske nationer samarbejdede om at sikre en dagsorden, der fremmer FN's interesser i lyset af det kommende århundredes udfordringer.
Hr. Catania kritiserede Rådets engagement i Libyen, men her må jeg sige, at jeg er uenig med ham. Rådet har en anden opfattelse. Dialogen med Libyen om migration understreger EU's forventninger til Libyen på f.eks. menneskerettighedsområdet, og vi mener, at det er vigtigt at påvirke Libyens adfærd og overholdelse af menneskerettighederne ved et kraftigt engagement.
Jeg skal prøve at fatte mig i korthed, for jeg er klar over de tidsmæssige begrænsninger. Som jeg tidligere har nævnt, er det vigtigt, at vi indser, at Spaniens, Italiens og Maltas problemer også er det samlede EU's problemer. De berører også Europas naboer, f.eks. Libyen og Marokko, og Afrika syd for Sahara, hvor presset fra ulovlig migration måske er størst.
Løsningen på lang sigt er at arbejde i partnerskaber. Tidligere har EU's samarbejde med lande uden for EU om bekæmpelse af ulovlig indvandring ikke været effektivt nok, for at sige det lige ud. Det er nu ved at ændre sig, og EU sætter nu sin kollektive vægt ind på at forbedre samarbejdet om migration med kilde- og transitlande. Det vil det britiske formandskab prioritere i sit fremtidige arbejde, også når udenrigsministrene mødes for at drøfte spørgsmålet her i november.
Jeg vil imidlertid gerne advare mod en overforenkling af migrationsspørgsmålet. EU's asyl- og migrationspolitik skal afbalanceres og overvejes nøje. Målsætningen om øget grænsekontrol, der hindrer ulovlig indvandring, må ikke forveksles med målsætningen om at beskytte flygtninge, som er en grundlæggende værdi i vores Union.
EU's samarbejde med tredjelande skal fortsætte. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan undgå yderligere menneskelige tragedier i Middelhavet og få etableret en styret migration, der fungerer i både EU's og vores naboers interesse.
Ján Figeľ,
   Hr. formand, jeg vil kun tilføje nogle få ord, da dette emne ikke kun skal behandles i dag, men også i morgen og nogle dage senere. Det er et spørgsmål, der berører mange andre beslægtede områder, ikke kun udvikling, men også eksterne forbindelser og Europas fremtid. Jeg vil gerne udtrykke min taknemmelighed over for Europa-Parlamentets medlemmer, ikke kun for deres indlæg, men også for deres værdifulde forslag og idéer til yderligere foranstaltninger.
Migration har mange årsager. Vi er nødt til at se på, og forholde os til, disse grundlæggende årsager, og vi er nødt til at være langt mere aktive, end vi har været hidtil. Dette fænomen er ikke alene voksende, men påvirker vores nuværende situationen i stigende grad. For mange år siden - 60 år eller mere - flygtede folk fra Europa til andre kontinenter. Nu er Europa et attraktivt sted. Vi bør ikke være ligeglade med resultaterne af integration. Vi bør aktivt dele den solidaritet og retfærdighed, som er fundamentet i vores europæiske hus, med folkeslagene rundt om Europa. Jeg mener, at respekt for menneskerettighederne, menneskerettighedskulturen og integration af menneskerettighederne i alle andre politikker over for vores partnere, over for oprindelses- eller transitlande, bør indgå permanent i vores forbindelser og kriterier.
Vi har brug for en overordnet tilgang, der omfatter udviklingspolitikken, det økonomiske samarbejde, den humanitære politik og naturligvis retlige og indre anliggender. Kommissionen støtter en sådan tilgang og vil sammen med FN arbejde for at fremme den. Jeg er sikker på, at denne holdning vil blive tilkendegivet endnu kraftigere på topmødet i november i anledning af Barcelona-processens 10-årsjubilæum. Det er vigtigt, at vi gør os overvejelser om regionens fremtid.
Senere i aften skal Parlamentet drøfte Unionens strategi vedrørende Afrika. I dag giver EU 60 % af den samlede støtte til Afrika. Det er langt mere end verdens øvrige lande og organisationer. Vi bidrager til at løse mange problemer - og sætter som nævnt folk i stand til at se en fremtid i deres land - ikke kun med støtte, men også med politikker, der fremmer grundlæggende værdier, uddannelse og bedre levevilkår.
Jeg vil gerne slutte med at forsikre Dem, hr. formand, at vi vil drøfte spørgsmålet under høringen i Europa-Parlamentet i morgen. Vi bliver mere og mere afhængige af hinanden, og som fru Buitenweg sagde, handler det europæiske projekt grundlæggende om civilisation - ikke kun for os, men for verden som helhed.
Formanden.
   - Hr. Díaz de Mera García Consuegra, De har ordet i henhold til artikel 145.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   - Hr. formand, i virkeligheden ønsker jeg kun at svare hr. Barón med følgende ord. Indtil her til eftermiddag har jeg haft stor, meget stor respekt for hr. Barón. Efter at have hørt ham og efter at have set den store indsats, han har gjort for at ødelægge denne respekt, er det lykkedes for ham. Jeg har overhovedet ingen respekt for ham mere.
Endnu et punkt: For ikke at bryde med den gode tone i Parlamentet, hr. formand, vil jeg ikke sige, at hr. Barón har optrådt uværdigt eller uanstændigt ved at henvise til mig. Jeg vil sige, at han har anvendt et uværdigt og uanstændigt sprog, ikke at han er det.
Endelig, hr. formand, sagde hr. Barón en gang i mit land: "Jeg er et statsligt gode". Det er blevet helt klart, at han ikke er et statsligt gode, men flere staters gode. Med dette sprog og denne opførsel er det det, hr. Barón er.
Endelig føler jeg mig stolt over at have brugt en del af mit liv på alle spaniernes sikkerhed. Mange søvnløse nætter. Hr. formand, hvor er det dog en skam, at man, når man ikke har nogen argumenter, skader andres renommé, hvor er det dog en skam, at man, når man ikke har nogen argumenter eller idéer, bruger dette sprog. Hr. Barón har vist, at han i denne sag og andre sager ikke har nogen idé om, hvad han taler om.
Formanden.
   - Hr. Barón Crespo, De får også ordet for en personlig bemærkning. Vi vil ikke indlede en debat om dette spørgsmål, kun om noget, der vedrører Dem, og som De vil præcisere. 
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   - Hr. formand, hvis man ser nøje på protokollen, kan man se, at jeg ikke er kommet med en personlig bemærkning om hr. Díaz de Mera. Jeg vil blot påpege over for ham, at der er god grund til at rejse hans alvorlige og ubegrundede kritik af den spanske regering, men det skal ske i det spanske deputerkammer, der ligger på Carrera de San Jerónimo i Madrid - jeg kan give hr. Díaz de Mera adressen - for her ser vi på de europæiske institutioner, ikke den spanske regering. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om Iran.
Douglas Alexander,
   Hr. formand, forhandlingen her i dag i Europa-Parlamentet finder sted på det helt rigtige tidspunkt. Jeg ved, at mange af Dem følger udviklingen i Iran nøje, og jeg ser frem til at udveksle synspunkter med de ærede medlemmer i løbet af vores diskussion her i eftermiddag.
Iran har nu en ny præsident og en ny regering. De skal træffe vigtige afgørelser om reformer, udenrigspolitik og Irans atomprogram. De valg, de træffer, vil ikke alene påvirke Irans fremtid i regionen, men også nogle af Europas centrale interesser.
Iran har et kæmpestort potentiale. Landet har en ung, veluddannet befolkning, idet to tredjedele er under 30 år. Mange iranere har en stærk iværksætterånd. Sammen med Irans enorme naturressourcer - især olie og mineraler - baner dette vejen for en dynamisk økonomi og et dynamisk samfund, hvis den nye regering kan skabe en mulighedernes kultur, der bygger på retsstatsprincippet.
Siden 1998 har EU ført en engagementspolitik over for Iran. Vores engagement er motiveret af vores stærke ønske om at opmuntre til fremskridt på områder, hvor Irans politikker giver anledning til alvorlige bekymringer. Det gælder bl.a. landets atomprogram og ballistiske missilprogram, dets holdning til terrorisme og fredsprocessen i Mellemøsten samt menneskerettigheder.
I dag vil jeg koncentrere mig om to af disse emner. Det ene er menneskerettigheder, fordi jeg ved, at det er en kilde til alvorlig bekymring hos mange ærede parlamentsmedlemmer. Det andet er atomproblematikken, for hvis den ikke håndteres ordentligt, kan den komme til at overskygge alle andre aspekter af Irans forhold til det internationale samfund, herunder EU.
Derfor starter jeg med det andet emne. Da det i 2002 og 2003 blev afsløret, at Iran skjulte væsentlige elementer af sit atomprogram, ville den normale procedure have været, at Den Internationale Atomenergiorganisations (IAEA's) styrelsesråd skulle indklage Iran for FN's Sikkerhedsråd. Vi besluttede at finde en løsning, der kunne give Iran mulighed for at imødegå bekymringerne og bevise, at atomprogrammet udelukkende havde et fredeligt formål. IAEA's styrelsesråd var villigt til at udsætte indklagelsen for FN's Sikkerhedsråd for at give det europæiske initiativ en chance. Et centralt element i initiativet var et forslag om, at Iran skulle genoprette tilliden ved at suspendere alle aktiviteter vedrørende uranberigelse og oparbejdning, mens vi drøftede langsigtede ordninger, der var acceptable for begge parter.
Jeg understreger, at ingen - hverken EU eller det internationale samfund generelt - prøver på at hindre Iran i at producere elektricitet ved hjælp af atomkraft, som Iran ellers undertiden har hævdet. I de forslag, den europæiske side fremsatte over for Iran i august, tilbød vi udtrykkeligt støtte til udarbejdelse af et program for sikker, økonomisk holdbar, spredningssikker civil elproduktion ved hjælp af atomkraft samt for forskning. Vores vigtigste målsætning har altid været at få Iran til at tage de nødvendige skridt til at skabe tillid til, at hensigterne med atomprogrammet udelukkende er fredelige.
Som de ærede medlemmer ved, besluttede Iran i august at genoptage de aktiviteter vedrørende omdannelse af uran, som IAEA's styrelsesråd havde bedt landet om at suspendere som et afgørende skridt. Suspendering af alle aktiviteter vedrørende det nukleare brændselskredsløb var også grundlag for den aftale, der blev indgået i Paris i november sidste år mellem Iran og den europæiske side, og som har dannet rammerne for vores drøftelser af langsigtede ordninger.
Vi har indtrængende opfordret Iran til at suspendere alle aktiviteterne igen og vende tilbage til forhandlingsbordet på grundlag af Paris-aftalen. EU har gjort det klart, at vi er villige til at arbejde sammen med Iran og, som led i en langsigtet aftale, åbne døren for et tættere økonomisk, politisk og socialt samarbejde. Den beslutning, som IAEA's styrelsesråd vedtog 24. september, gav klart udtryk for, hvor alvorlige de internationale bekymringer over Irans beslutning er. Nu må vi se, hvad Iran svarer. Iran har nu mulighed for at imødekomme anmodningerne fra IAEA's styrelsesråd. Vi håber, at Iran vil vælge denne konstruktive vej.
Nu går jeg over til at tale om menneskerettigheder, som det britiske formandskab har haft grund til at beskæftige sig aktivt med i de sidste tre måneder på grund af alvorlige og vedvarende krænkelser. I præsident Khatamis første embedsperiode fra 1997 til 2001 opstod der en livlig fri presse, et voksende civilsamfund og de første tegn på politiske partier. Der skete reelle fremskridt, selv om det gik langsomt. Desværre har Iran tabt terræn på disse områder i de seneste år. Jeg håber, at Irans nye regering igen vil sætte fokus på dette område.
Straf af unge kriminelle er et af de områder, hvor Iran ikke har levet op til sine internationale forpligtelser. Vi modtager stadig oplysninger om børn, der bliver dømt til døden, og i enkelte skræmmende tilfælde er dommen blevet eksekveret. At dømme unge til døden for forbrydelser, de har begået, før de var fyldt 18 år, er en klar overtrædelse af Irans folkeretlige forpligtelser. I januar opfordrede FN's Komité for Barnets Rettigheder indtrængende Iran til at standse denne praksis. Det må og skal Iran gøre. EU har presset Iran til at sikre, at der ikke forekommer sådanne dødsdomme, og at Iran hurtigst muligt vil vedtage ny lovgivning, som forbyder dem.
I de seneste måneder er det også gået ud over ytringsfriheden. Adskillige menneskerettighedsforkæmpere, journalister og web-bloggere er blevet arresteret. Jeg ved, at mange af de ærede medlemmer er lige så bekymrede over disse forhold. Derfor vil jeg især nævne den inspirerende opsøgende journalist, menneskerettighedsforkæmper og nu samvittighedsfange, Akbar Ganji, som stadig er i fængsel, hvor han har tilbragt størstedelen af de sidste fem år. EU har flere gange anmodet Iran om at løslade ham, og i dag håber jeg, at de iranske myndigheder nu betragter det som en prioritet.
Religionsfriheden er også en kilde til bekymring. Mange af Irans religiøse mindretal bliver stadig forfulgt og behandlet uretfærdigt. Vores holdning er, at vi gennem en politik med diplomatisk engagement har en bedre chance for at overtale Iran til at forbedre menneskerettighedssituationen. Vi holder hele tiden øje med menneskerettighedssituationen i Iran, og formandskabet har for nylig forelagt presserende oplysninger om sager, hvor der skal gøres noget med det samme. EU-medlemsstaterne er stadig parate til at være medsponsor for FN's Generalforsamlings resolutioner om menneskerettighedssituationen i Iran, når der måtte være behov for det.
I kraft af dialogen mellem EU og Iran om menneskerettigheder har EU mulighed for at påvirke menneskerettighedssituationen i Iran i positiv retning. Vi så gerne et langt større engagement fra Irans side i dialogen og i at sikre, at dialogen fører til reelle fremskridt i praksis. Vi er ærligt talt skuffet over, at Iran endnu ikke har villet aftale datoer for næste runde, og vi vil fortsat presse på. Irans holdning til menneskerettigheder skader landets ry i det internationale samfund, og jeg er sikker på, at de ærede medlemmer er enige med mig i, at den iranske regering skylder sit folk at gøre betydelige fremskridt på dette område.
Jeg tror, vi alle er klar over, at dette er en afgørende tid for Iran og den nye iranske regering. For vores del vil vi stadig med stort engagement søge at opnå fremskridt inden for de områder, der er kilder til bekymring for os, gennem en engagementspolitik. Jeg ved, at de ærede medlemmer også fortsat vil være meget interesserede i menneskerettigheder, atomsagen og andre aspekter af Irans udvikling i de vigtige måneder og år, der ligger forude.

Ján Figeľ,
   Fru formand, i det aktuelle klima er det afgørende, at diskussioner om Iran fokuserer på landets atomprogram. Det er i øjeblikket et af de mest alvorlige sikkerhedsspørgsmål på den internationale dagsorden. Det internationale samfund skal stå sammen, hvis vi skal gøre os håb om at finde en tilfredsstillende løsning. Det betyder, at vi skal bruge de behørige kanaler, dvs. først Den Internationale Atomenergiorganisation og, hvis og når det bliver nødvendigt, FN's Sikkerhedsråd.
Udviklingen af EU's forbindelser med Iran er for en stor del betinget af fremskridt på dette område samt af det internationale samfunds tilgang. Vores forbindelser med Iran begynder og slutter imidlertid ikke med det nukleare spor. Kommissionen mener, at andre forhandlingsspor også fortsat skal følges over for Iran.
I den forbindelse vil jeg gerne rose delegationen for forbindelserne med Iran og dens dynamiske formand, Angelika Beer, for deres arbejde. Jeg håber, at De i de kommende måneder vil være i stand til at udbygge kontakter med Deres kontaktpersoner fra det iranske Majlis samt fra det bredest mulige spektrum af det iranske samfund.
Forbindelser mellem mennesker er den bedste metode til at komme af med fordomme og negative stereotyper på og til at fremme gensidig forståelse. Det er f.eks. meget vigtigt at støtte videreudviklingen af akademisk, kulturel og kunstnerisk udveksling mellem Europa og Iran, der repræsenterer to gamle civilisationers vugge, og som har meget at tilbyde hinanden.
På officielt plan vi jeg først henlede Deres opmærksomhed på to spor, nemlig den genrelle dialog og dialogen om menneskerettigheder mellem EU og Iran.
Den genrelle dialog er efterfølgeren til den kritiske dialog. Det er et forum, hvor begge sider har mulighed for at bringe en lang række økonomiske, politiske og sikkerhedsmæssige emner på bane på en oprigtig og åben måde. Siden begyndelsen har dialogen fokuseret på fire emner, der i lang tid har givet anledning til bekymring, nemlig masseødelæggelsesvåben, terrorisme, fredsprocessen i Mellemøsten og menneskerettigheder. Vi mener, at denne dialog, som tidligere har spillet en nyttig rolle, nu bør fortsættes. Næste møde bør holdes i Teheran. Vi afventer et forslag fra Iran.
Den mere specifikke bilaterale dialog om menneskerettigheder, som vi indledte i 2002, er et struktureret forum for formelle drøftelser af enkeltsager og samtidig af en lang række problemer med menneskerettighederne på grundlag af klare benchmarks. Den omfatter også en rundbordsdiskussion med en lang række aktører fra civilsamfundet samt parlamentsmedlemmer. Det er fortsat en af de kanaler, der giver EU mulighed for at bidrage kontinuerligt til at fremme et systemskifte og forbedre menneskerettighedssituationen i praksis.
Det seneste møde i dialogen om menneskerettigheder fandt imidlertid sted for over et år siden. Vi ville gerne have holdt et møde i september, men det kom ikke i stand på grund af manglende bekræftelse fra den iranske side. I periferien af FN's Generalforsamling sagde min kollega, kommissær Ferrero-Waldner, til den iranske udenrigsminister, Manouchehr Mottaki, at det ville være af stor betydning for Iran, hvis landet ville bekræfte sit engagement i dialogen om menneskerettigheder mellem EU og Iran ved at aftale en dato for et snarligt møde. Vi venter stadig på Irans svar.
Hvad angår den aktuelle menneskerettighedssituation i Iran, er der mere og mere grund til bekymring, som illustreret ved den fortsatte fængsling af Akbar Ganji, som hr. Alexander nævnte, og hans meningsfælle og advokat Abdolfattah Soltani. Der er på det seneste opstået andre kilder til alvorlig bekymring, nemlig dødsdommene af mindreårige trods forbuddet; arrestationen af medlemmer af Baha'i faith; overdreven brug af magt for at undertrykke uroligheder i provinserne Khuzestan og Kurdistan; og vedvarende undertrykkelse af pressefriheden. Hvert enkelt problem er en kilde til alvorlig bekymring.
Kommissionen har fortsat mobiliseret ressourcer til håndtering af hvert enkelt af disse problemer. Vi ligger helt på linje med Europa-Parlamentet, når vi siger, at uden en systematisk forbedring af menneskerettighedssituationen i Iran kan vores forbindelser med Iran ikke udvikle sig behørigt. Vores forbindelser med Den Islamiske Republik Iran ligger faktisk ret langt fra, hvad de kunne være. Iran er et af de få lande, som EU ikke har nogen kontraktlige forbindelser med.
En rammeaftale med EU kunne lette Irans fornyede integration i det internationale samfund og bidrage til at skabe et miljø, der fremmer økonomisk vækst og jobskabelse. Det bør igen konsolidere den indenlandske reformproces mod et mere åbent samfund. Som valgkampagnen til præsidentvalget viste, var det de emner, som betød mest for de iranske vælgere.
Siden 2002 har Kommissionen ført forhandlinger med henblik på indgåelse af en handels- og samarbejdsaftale med Iran. Disse forhandlinger har fundet sted parallelt med EU-formandskabets forhandlinger om en politisk dialogaftale. De to spor hænger ubrydeligt sammen og forstærker hinanden. De afhænger også af den generelle politiske atmosfære. Måske kan De huske, at vi var nødt til at udsætte forhandlingerne om de to aftaler på ubestemt tid i 2003, da atomkrisen opstod. Forhandlingerne blev først genoptaget efter underskrivelsen af Paris-aftalen i november 2004, der bidrog til at skabe et mere gunstigt politisk miljø.
Den ottende - og indtil videre sidste - forhandlingsrunde fandt sted i Teheran den 12. og 13. juli 2005. Vores forhandlere havde faktisk gjort betydelige fremskridt, indtil den seneste krise over atomprogrammet opstod.
Det fører mig frem til et par ord om, hvor vi står med hensyn til atomspørgsmålet, herunder konsekvenserne heraf for handels- og samarbejdsaftalen, siden IAEA's resolution blev vedtaget den 24. september. Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) bekræftede på mødet 3. oktober, at EU stadig står sammen om E3-trojkaen. Denne stærke følelse af solidaritet i EU vedrørende E3-holdningen udgør fundamentet for det internationale samfunds forenede bestræbelser på at styrke IAEA's forhandlingsposition og det fremragende arbejde, der udføres af IAEA og dens generaldirektør Mohammad ElBaradei.
Et forenet EU kan også udgøre det klippefaste fundament, hvorfra det internationale samfund kan sende et klart budskab til Iran om, at selv om Iran - ifølge artikel IV i traktaten om ikke-spredning af kernevåben - har en umistelig ret til at udvikle forskning, produktion og udnyttelse af atomenergi til fredelige formål, uden forskelsbehandling, er der brug for en objektiv garanti af, at formålet med Irans atomprogram udelukkende er fredeligt.
EU mener, at ikke-spredningstraktatens integritet skal sikres, og at det internationale samarbejde strengt skal holdes inden for traktatens rammer og retningslinjerne fra Gruppen af Leverandører af Nukleart Materiale. Disse principper danner grundlag for de rammer, som de europæiske lande aftalte i Paris i november sidste år. Den omfattende pakke, der blev forelagt Iran i august i år, repræsenterer en solid søjle, hvor Iran og det internationale samfund kan finde fælles fodslag med hensyn til deres berettigede bekymringer.
Kommissionen har også spillet sin rolle. Efter at omdannelse af uran blev genoptaget på anlægget i Isfahan for to måneder siden, besluttede vi at suspendere forhandlingerne om en handels- og samarbejdsaftale. Kommissionen nærer et stærkt håb om, at de iranske ledere vil overveje, hvad der egentlig står på spil, og at Iran derefter vil tage de nødvendige skridt til at vende den aktuelle unyttige tendens, herunder ved at samarbejde fuldt ud med internationale organisationer.
Michael Gahler,
   Fru formand, med dette beslutningsforslag skal der sendes et tydeligt politisk signal til Teheran, både hvad angår menneskerettigheder og spørgsmål vedrørende atomkraft.
Europa-Parlamentet er kompromisløst, når det handler om menneskerettigheder. Vi er generelt imod dødsstraf, vi kræver derfor så meget desto mere energisk, at henrettelsen af mindreårige ophører, og at der ikke idømmes dødsstraf for personer, der ikke er fyldt 18 år ved begåelsen af forbrydelsen. Jeg takker også formandskabet for de samme klare ord med hensyn til genoptagelse af menneskerettighedsdialogen.
Vi forventer, at Kommissionen stiller midler til rådighed fra de europæiske initiativer for demokrati og menneskerettigheder, således at vi kan intensivere samarbejdet med det iranske civilsamfund. Mange tak, hr. kommissær Figel', De har allerede nævnt nogle områder, hvor vi kan konkretisere det. Hvis menneskerettighedssituationen ikke forbedres substantielt, vil det være umuligt at afslutte forhandlingerne om partnerskabs- og samarbejdsaftalen.
Der er naturligvis også den samme sammenhæng i spørgsmål om atomkraft, som ligeledes er essentielle for den fortsatte udvikling af relationerne til EU. Vi hilser ethvert samarbejde med IAEA velkommen, som gør det muligt at udføre effektive kontroller. Men uafhængigt af det kræver vi indgående en fuldstændig udsættelse af alle landets egne uranberigelsesaktiviteter, som det blev aftalt i Paris sidste år i november.
Vi forlanger følgende af den iranske side: Genoptag samtalerne med EU før IAEA's næste møde i Styrelsesrådet i november! De ved, at EU har tilbudt at levere allerede beriget uran til civile formål. Det samme kunne f.eks. Rusland også gøre - i tilslutning hertil kan de brugte atombrændselsstave jo leveres tilbage - men Iran skal tage konkrete skridt for at nedbryde den mistillid, som ikke kun er der på det nukleare område. På denne måde kan Iran kun vinde. Hvis landet ikke gør det, vil det igen befinde sig i FN's Sikkerhedsråd - og her kan Iran vinde mindre. 
Pasqualina Napoletano,
   Fru formand, kære kolleger, hr. minister, hr. kommissær, de iranske myndigheders beslutning om at afbryde forhandlingerne med de tre europæiske lande, der har forhandlerrollen, er bekymrende. Jeg vil dog med det samme klart give udtryk for, at vi udelukker enhver form for militær løsning på denne konflikt.
Vi opfordrer i den forbindelse USA's regering til at deltage i denne forhandling, sådan som den med en vis succes har gjort med Nordkorea. Vi er nemlig bekymrede over, at USA har en anden holdning i dette tilfælde, også fordi en stor del af Irans bekymringer for landets sikkerhed netop afhænger af USA's holdning, den amerikanske politik i området og det også militære pres fra de militære baser, der er beliggende i områder, som grænser op til Iran.
Iran skal for sit eget vedkommende indstille enhver aktivitet, der tager sigte på erhvervelsen af atomvåben til militære formål. Iran skal gøre dette, fordi landet har undertegnet traktaten om ikke-spredning og forpligtet sig til også at gennemføre tillægsprotokollen hertil. Derfor støtter vi fuldt ud resolutionen fra Den Internationale Atomenergiorganisations styrelsesråd, som har pålagt sin formand, professor El Baradei - der i mellemtiden helt fortjent er blevet indstillet til Nobels fredspris - at fortsætte forhandlingerne.
Vi bifalder også Det Europæiske Råds beslutning af 3. oktober. Vores aftale er bestemt ikke bare en formalitet, for vi mener, at disse retningslinjer er yderst fornuftige. Dette spørgsmål hører som bekendt under FN's Sikkerhedsråds kompetenceområde, hvilket de iranske myndigheder udmærket er klar over, og hvilket hr. Alexander nævnte. Beslutningen om ikke at indlede en procedure, der kunne få situationen til at eskalere, er således en beslutning, der gør forhandlingsløsningen endnu mere overbevisende, og som giver Iran en mulighed, som landet ikke bør forspilde.
For at skabe større klarhed vil jeg gerne understrege, at Iran ligesom alle andre lande i verden har ret til at anskaffe sig nukleart materiale til ikke-militære formål, hvilket ligger fast i både resolutionen fra Den Internationale Atomenergiorganisation og i vores beslutning.
Jeg vil slutte af med en appel til Rådet, når det gælder menneskerettighedsspørgsmålet, som alle var inde på. I vores beslutning henviser vi til de tilfælde, som De nævnte, hr. minister. Jeg vil opfordre Kommissionen og Rådet til at fortsætte denne dialogpolitik og aldrig se bort fra menneskerettighedsspørgsmålene i handelsaftalerne med Iran. 
Janusz Onyszkiewicz,
   Fru formand, bestæbelserne på at forhindre udbredelsen af atomvåben har til dels været vellykket. Flere lande, f.eks. Argentina og Den Sydafrikanske Republik, har besluttet ikke at udarbejde sådanne programmer Desuden har lande som Belarus, Kasakhstan og Ukraine, som arvede atomvåben efter Sovjetunionens sammenbrud, generelt besluttet ikke at bruge dem. Desværre har denne proces imidlertid ikke fået den støtte, der var brug for for at fuldende succesen.
En række lande har ikke underskrevet ikke-spredningsaftalen om atomvåben og har trods stærkt pres fra verdensopinionen anskaffet sådanne våben. Jeg tænker på Israel, Pakistan og Indien. Resultatet har været, at andre lande har besluttet at følge deres eksempel.
I dag diskuterer vi et af disse lande, nemlig Iran. Frygten for, at denne proces vil fortsætte, ser ud til at være velbegrundet, og det er afgørende, at der bliver sat en stopper for denne dominoeffekt.
EU er nu nået til et dødvande i forhandlingerne, og det er derfor yderst vigtigt, at sagen bliver overgivet til FN. Vi må opfordre FN's Sikkerhedsråd til at handle hurtigt og effektivt i denne henseende.
Det er også vigtigt at huske, hvem vi kan takke for information om de hemmelige militære atomprogrammer i Iran. Det var den iranske opposition, som gjorde verden opmærksom på disse aktiviteter, og dens vigtige bidrag til denne sag bør påskønnes.
Jeg mener også det ville være passende at tage et andet spørgsmål op, som har været uafklaret i nogen tid. Det drejer sig om at erklære de iranske mujahediner for en terrororganisation. Parlamentet har tidligere taget dette vanskelige emne op, og jeg håber, at Rådet vil tage det op. 
Angelika Beer,
   Fru formand, hr. minister Alexander, hr. kommissær Figel', tak for Deres redegørelser og også for inddragelsen af menneskerettighedsspørgsmålet, for vi ved alle, at fred og menneskerettigheder er en gensidig betingelse.
Forhandlingen i dag finder sted i en tid, hvor ingen præcis ved, hvordan det skal fortsætte. Derfor bør vi - også med henblik på de forskellige beslutninger, som der stemmes om i morgen - argumentere meget differentieret. Detaljerne vil afgøre, om vi som Europa-Parlament lever op til vores ansvar for at finde en strategi for deeskalation. En strategi for deeskalation betyder for mig at åbne for nye forhandlingsmuligheder for at nå vores politiske mål med hensyn til at forbyde en fortsat udbredelse i Mellemøsten og forhindre, at Iran på et eller andet tidspunkt besidder en atombombe.
Vejen til deeskalation består efter min gruppes opfattelse ikke i en indkaldelse af Sikkerhedsrådet, for vi har lært af Irak. Vi frygter, at uenighed i FN's Sikkerhedsråd vil føre til eskalation, at IAEA ubegrænset ikke længere vil fortsætte sine aktiviteter i Iran ubegrænset, og vi ved, at det i sidste ende betyder en risiko for en militær eskalation.
Vi er sikkert enige om dette mål, og vi skal søge veje til at holde dørene åbne, fordi folk i Iran har forventninger til os: de kontakter, vi har, de journalister, vi kender, menneskerettighedsorganisationerne eller nobelprismodtagerne. De forventer også, at vi forsøger at give diplomatiet en chance. Jeg henviser i den forbindelse også til hr. Solana og fru Ferrero-Waldner. Vi har talt med dem i denne uge. Vi skal væk fra FN's Sikkerhedsråd og frem til politiske løsninger.
Den samme bekymring gælder menneskerettighederne: Det er ikke normen, at vi konstant taler om menneskerettigheder, men siden valget af præsident Ahmadinejad er menneskerettighedsdialogen ligeledes blevet udsat, og der er tale om en forværring af menneskerettighedssituationen. Jeg appellerer til dem, der er officielt udsendt af Teheran, til at deltage i denne debat: Giv os klarhed for, om Akbar Gandji stadig lever! Sørg for, at Akbar Gandji straks bliver løsladt betingelsesløst! Løslad den advokat, som var gæst her i Europa-Parlamentet i juli, og som diskuterede disse spørgsmål! Det er konklusionen i vores beslutning, og jeg mener det meget alvorligt. Jeg vil blive glad, hvis Kommissionen og Rådet støtter os i denne retning. 
Erik Meijer,
   Fru formand, det vækker opmærksomhed i omverdenen, at Iran besidder den tekniske kapacitet til at anvende kernekraft. Ser vi bort fra de alvorlige miljømæssige indvendinger mod kernekraft, er der intet i vejen for, at lande i Asien bringer sig teknologisk på niveau med Europa og Nordamerika. Det bliver først et problem, hvis denne viden misbruges til at skabe en militær trussel mod andre.
I dette tilfælde er risikoen herfor reel. Det iranske styre bygger på et militant mindretal, som har fordrevet og udelukket andre politiske kræfter fra landet. Dette mindretal ønsker, ikke kun i Iran, men også i resten af verden, et teokratisk system, som blandt andet er kendetegnet ved forskelsbehandling af kvinder og udbredt anvendelse af dødsstraf. Dette mindretal afskyr organisationsfrihed, ytringsfrihed, lige adgang til politisk magt og plads til individuelle valg. De retfærdiggør deres terrorregime med deres personlige fortolkning af Guds vilje, hvilket gør dem uimodtagelige for fornuftige argumenter.
Den politiske opposition er drevet i eksil, bl.a. til Europa. Et demokratisk Europa bør tage denne opposition alvorligt. Et midlertidigt kompromis med styret i Iran, som tager sigte på at forhale den nukleare trussel, må aldrig indgås på bekostning af vores solidaritet med oppositionen. Oppositionen er grundlaget for vores håb om et fremtidigt Iran, hvor mennesker har de friheder og rettigheder, som vi i Europa finder selvfølgelige. Vi kan ved at støtte disse oppositionskræfter på sigt ændre situationen. Derfor hører dele af denne opposition, såsom organisationen Folkets Mujahedin, ikke hjemme på en terrorliste.
Derimod vil en eventuel militær intervention, sådan som vi har oplevet det i de seneste år på amerikansk initiativ i nabolandene Irak og Afghanistan, give Irans befolkning følelsen af, at landet er truet udefra og derfor bør forsvares. Det tjener kun det fundamentalistiske styres interesser.
Europa bør derfor træffe et klart valg. Vi bør være solidariske med den demokratiske opposition i og uden for Iran og klart afvise enhver militær intervention udefra. 
Bastiaan Belder,
   Fru formand, for 10 år siden udgav den iranske lyriker Said en bemærkelsesværdig litterær dagbog med titlen "Mullahernes lange arm, noter fra mit eksil". Den lange arm, der her er tale om i forbindelse med den islamiske republiks magthavere, kan ikke være ukendt for det nuværende britiske formandskab. Teherans terroristiske tentakler rækker også til de sydligste egne af nabolandet Irak. Den lange arm skaber vedvarende grov undertrykkelse indenlands og alvorlig destabilisering uden for landets grænser.
Rådet og Kommissionen bør tage højde for denne dystre side af det iranske styre, ikke mindst i betragtning af at netop dette rædselsregime omgærdet af hemmelighedsfuldhed erklærer, at det kun har fredelige hensigter, hvad angår det nukleare potentiale.
Hvordan vil man fra Rådets og Kommissionens side sikre, at mullahernes lange arm ikke også rækker ud efter kernevåben? De bør i alt fald sikre, at den politiske pris, der skal betales, bliver uacceptabelt høj for præsident Ahmadinejad. Det betyder konkret, at De sammen med den amerikanske regering virkelig bør holde alle, og jeg understreger alle, muligheder åbne over for Teheran. Canossagang klarer mullaherne også uden vores hjælp.
Fremlægger FN ikke hurtigt en effektiv inddæmningsstrategi i forhold til Irans farlige atomare ambitioner, vil de stater, som føler sig mest truet, med sikkerhed selv træffe foranstaltninger. Den mulighed kan heller ikke være fremmed for Rådet og Kommissionen. Et er sikkert efter min opfattelse: Som fredsmægler i Mellemøsten bør De på det bestemteste både principielt og i praksis afvise og afværge mullahernes blodige lange arm. 
Ģirts Valdis Kristovskis,
   Repræsentanter for Kommissionen og Rådet, mine damer og herrer, for en uge siden diskuterede Udenrigsudvalget Europa-Parlamentets forslag om en betænkning om masseødelæggelsesvåben. Vi bør huske på, at det var Irans atomprogrammer, som fremprovokerede de mest ophedede diskussioner.
Medlemmernes holdninger nu viser også både et krav om mere konstruktiv handling i forhold til Iran og et ønske om ikke at forværre forbindelserne med dette land. Vores beslutning går i samme retning som de seneste dages udtalelser fra Rådet og IAEA. De har understreget, at politisk dialog er det bedst egnede instrument til at overbevise Iran. Dette bekræfter, at der virkelig kun er meget begrænsede muligheder til rådighed for at øve indflydelse på Iran. Vi må imidlertid ikke glemme, at dette allerede er den tredje beslutning fra Europa-Parlamentet om Iran i år. Vi bør også huske på beslutningerne fra andre internationale organisationer.
Hvordan er de blevet modtaget? Irans svar har ikke været til at tage fejl af – man overtræder Paris-aftalen og andre aftaler, hemmeligholder overtrædelser og har genoptaget produktionen af energi til atomvåben. Det er heller ikke forkert, når IAEA i sin beslutning af 24. september fastslår, at Irans aktiviteter gav anledning til manglende tillid, og at yderligere handlinger ville høre under FN's Sikkerhedsråd. På denne baggrund må vi forstå, at politisk dialog som et forebyggende redskab til at håndtere Irans udfordrende og provokerende handlinger nærmer sig en kritisk grænse. Det skaber imidlertid det indtryk, at der både i dagens beslutning og i Rådets erklæring af 3. oktober mangler vilje til at forelægge dette spørgsmål for FN's Sikkerhedsråd. Det skyldes måske, at Rådet og vi i Europa-Parlamentet ikke er helt overbevist om FN's Sikkerhedsråds vilje til at træffe beslutninger i forbindelse med Irans atomprogram. Jeg håber, jeg tager fejl, men det ser ud til, at det internationale samfunds seneste beslutninger stadig giver Irans regeringskredse lov til at gøre, som det passer dem. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   - Fru formand, der er tale om deeskalation, om nødvendigheden af at komme væk fra Sikkerhedsrådet og frem til en politisk løsning og især om troværdighed. Klart! Hvis man sætter sig ind i den andens situation, må man imidlertid tænke på, at IAEA - sådan som den er opbygget - naturligvis også er partisk til fordel for officielle atommagter. Det springende punkt er imidlertid, at det netop ikke er muligt at adskille fredelig og militær atomudnyttelse virkelig entydigt.
Jeg mener, at det rigtige tiltag for EU bør bestå i at tackle det meget mere principielt, også at sætte spørgsmålstegn ved EU's egen og virke hen imod en deeskalation i retning af . 
Jana Hybášková (PPE-DE ).
   - Fru formand, hr. Alexander, jeg husker stadig situationen for 15 år siden, hvor en iransk delegation henvendte sig til det nys befriede Tjekkoslovakiet for at købe dets atomudstyr til atomkraftværket i Bushehr. Jeg tror ikke, situationen har ændret sig ret meget siden da, selv om jeg har set iranere komme igennem Shaff al-Arab til Basra; selv om vi har set britiske soldater blive dræbt i det sydlige Irak; selv om vi ved, at Iran støtter Hizbollah; selv om vi ved, at menneskerettighederne bliver krænket. Jeg tror, at det, at vi samles her i dag, er det eneste klare formål.
Iran må ikke få lov til at afslutte sit nukleare brændselskredsløb. Vi er nødt til at sætte en stopper for berigelse som en omdannelsesrelateret aktivitet, der ikke er tilladt, og som er underlagt ikke-spredningstraktaten. Der er ingen, der anfægter Irans ret til at producere atomenergi til civile formål. Ikke desto mindre skal vi sætte en stopper for landets militære program. Vi er nødt til at få Iran tilbage til forhandlingsbordet og presse på for at få Iran til at ratificere tillægsprotokollen, vedtage alle foranstaltningerne vedrørende gennemsigtighed og samarbejde med IAEA.
Her i dag giver vi vores udtalte støtte til Rådets afgørelser og EU-trojkaen. Især støtter vi Frankrig og Det Forenede Kongerige, hvis det er sandt, at Iran i eftermiddags har sendt signaler om, at landet vil vende tilbage til forhandlingsbordet. Hvor ville det være skønt. Vi har dog ikke ret til at skyde skylden på USA. Vi må skyde skylden på et skadeligt, totalitært, undertrykkende regime, som ikke kan bevise, at det kun vil bruge atomenergi til civile formål. I dag må og skal vi alle - Parlamentet, Rådet og Kommissionen - stå stærkt og viljefast sammen.
Lilli Gruber (PSE ).
   - Fru formand, kære kolleger, det, som vi skal udtale os om i morgen, er efter min mening en beslutning præget af åbenhed og dialog, som repræsenterer et Europa, der tror på, at politik er kunsten at forene visioner og realitet.
Det er meget vigtigt i dag at slå fast, at Den Internationale Atomenergiorganisation spiller en central rolle, når det gælder om at sikre, at der ikke er en militær udvikling i Irans atomprogrammer. Det er dog lige så vigtigt at sende et klart budskab til Kommissionen, medlemsstaternes regeringer og det internationale samfund. De europæiske befolkninger, som Europa-Parlamentet repræsenterer, vil nemlig gerne have, at Iran-spørgsmålet bliver håndteret med løftet om, at man holder døren åben for forhandling.
Vi skal også anerkende Teherans legitime bekymring for sin sikkerhed og identificere Irans vigtige rolle som en magt i området. Vi skal dog lige så klart og bestemt sige nej til på nogen måde at lukke øjnene for de alvorlige krænkelser af menneskerettighederne, der stadig finder sted, ikke mindst når det gælder ytringsfriheden samt kvinders og minoriteters rettigheder, hvor man stadig er meget langt fra en retsstat.
Teheran skal betragte denne beslutning som en ærlig og klar opfordring til at fortsætte forhandlingerne, og det bør ligeledes være et nyttigt skridt i retning af inddragelsen af en anden hovedaktører i denne sag, nemlig USA.
Sådan som vi på dramatisk vis bliver mindet om hver dag i Irak, er brugen af magt, unilateralisme og en udskiftning af regimet ved hjælp af våben den perfekte cocktail til en forudseelig katastrofe. Kun en bestemt og gennemsigtig multilateral indsats vil kunne skabe betingelserne for, at Iran ikke længere udgør en fare, men tværtimod bliver en væsentlig aktør, som man ikke kan se bort fra, når det gælder om at skabe stabilitet i verdens mest strategiske område. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   - Fru formand, jeg mener, at Den Islamiske Republik Iran har meget at tilbyde regionen og verden i det hele taget. Iran praktiserer en mere avanceret form for demokrati end de fleste af sine naboer. Teokrati eller ej, kvindernes rettigheder er mere udviklede i Iran end andre steder i regionen med uddannelse for alle og job, hvortil der er adgang for alle, op til og med vicepræsidenten.
Hvad angår kunst, bør De endelig tage til London og se Persepolis-udstillingen på British Museum, der blev åbnet af Irans vicepræsident i sidste måned.
Jeg mener, at Iran for længe siden burde have været indlemmet i det internationale samfund igen, for det er der i høj grad brug for. Den uundgåelige forudsætning er med rette det centrale krav om en løsning på atomproblemet. For at undgå at blive anklaget for hykleri er det lige så vigtigt, at EU med tilsvarende ildhu anvender ikke-spredningspolitikken i hele regionen. EU's fælles udenrigspolitik kræver intet mindre. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   - Fru formand, jeg vil gerne understrege, at jeg taler på egne vegne. Jeg taler ikke for min gruppe.
I Iran er menneskerettighedssituationen blevet forværret, siden den nye præsident blev "valgt". Situationen er navnlig blevet betydeligt værre for kvinder og unge. Antallet af offentlige henrettelser er steget. Regimet er blevet fordømt i FN for 51 krænkelser af menneskerettighederne, dvs. flere end noget andet land i verden.
Alt håb om, at Iran er ved at løsne op, er nu ude. Der er også mange forlydender om, at det iranske regime i stigende grad er involveret i Irak i et forsøg på at etablere en islamisk søsterstat. Teheran har også besluttet sig for ikke at overholde nogen af sine aftaler med EU med hensyn til atomprogrammet, herunder Paris-aftalen.
Et af Irans væsentligste krav vedrører modstandsbevægelsen Folkets Mujahedin. De blev sat på terrorlisten for ca. tre år siden uden noget retsgrundlag. Mange medlemmer af Europa-Parlamentet samt de fleste medlemmer af det britiske, belgiske og italienske parlament har krævet, at Mujahedin-bevægelsen slettes fra listen. Vi mener, at den eneste måde at forbedre demokratiet i Iran på er at støtte den vigtigste del af oppositionen.
Gerard Batten (IND/DEM ).
   - Fru formand, vi har hørt om to centrale forhold vedrørende Iran, nemlig programmet for udvikling af atomvåben og krænkelser af menneskerettighederne. En tredje faktor gør sig dog også efterhånden gældende, nemlig Irans rolle i at træne og udstyre oprørere i Irak, som ikke alene dræber britiske og amerikanske soldater, men også arbejder på at sabotere Iraks smertefulde forvandling til en demokratisk stat.
Hvis det ikke lykkes for Irak at forvandle sig til en demokratisk stat, vil det gå ud over stabiliteten i hele regionen. Hr. Figel' havde ikke meget at sige, han tilbød blot mere dialog og samarbejde. Som den britiske regering har erfaret i de seneste år, har denne tilgang ikke været særlig vellykket indtil videre.
Situationens alvor og problemerne med at finde en fredelig løsning kan ikke understreges nok, men løsningen vil ikke komme fra EU. EU påtager sig endnu en gang rollen som politisk stat. Den alvorlige situation med Iran skal løses af de behørigt konstituerede suveræne stater via de behørigt konstituerede internationale institutioner.
Hvis det lykkes EU at udvikle sin forsvarsidentitet - dvs. en EU-militærstyrke - og hvis Tyrkiet bliver medlem af EU, vil et militariseret EU dele grænse med både Iran, Irak og Syrien. Hvis den aktuelle situation forekommer alarmerende, så prøv at tænke på det.
Karl von Wogau (PPE-DE ).
   - Fru formand, kære kolleger, den 1. august genoptog Iran sine aktiviteter i Isfahan som led i det nukleare brændstofkredsløb. Dermed overtrådte landet entydigt Paris-aftalen. IAEA's Styrelsesråd fastholdt den 24. september, at det på baggrund af sine erfaringer tidligere ikke har tillid til, at Irans atomprogram udelukkende tjener fredelige formål.
Hvad vil det sige? Det betyder jo, at det ikke kun handler om vores forhold til Iran, men også om ikkespredningstraktatens fremtid. Det handler om risikoen for, at flere og flere regimer kommer i besiddelse af atomvåben. Hertil kommer flere og flere rapporter om henrettelser og dødsdomme af unge under 18 år, hertil kommer den kendsgerning, at Akbar Gandji, der blev fængslet for mere end fem år siden, stadig sidder i fængsel og befinder sig i en kritisk tilstand.
Man kan ikke undgå at få det indtryk, at Iran betjener sig af EU for at vinde tid til sit program. Man har også det indtryk, at Iran går ud fra, at EU heller ikke vil være handledygtigt i fællesskab fremover, sådan som vi jo desværre har oplevet det i forbindelse med Irak.
Efter min overbevisning er dette ikke tidspunktet for forstående resolutioner og venskabsbesøg, men vi skal derimod gøre det klart over for Iran gennem en fælles holdning, at landet skader sig selv, hvis det fortsætter denne skæbnesvangre kurs. 
Richard Howitt (PSE ).
   - Fru formand, situationen i Iran balancerer på en knivsæg. Jeg vil dog gerne begynde med at gøre det klart, også over for den næstsidste taler, at vi ikke ville være, hvor vi er i dag, uden EU-3's store indsats.
Parlamentsmedlemmer på tværs af de politiske grupper har krævet en stærkere og mere slagkraftig europæisk udenrigspolitik. Vores forhandlinger med Iran var netop et eksempel på, hvad vi kan gøre, når vi trækker på samme hammel. Derfor er det det rigtige, at dagens beslutningsforslag kræver genoptagelse af forhandlingerne, søger at få tredjelande til at støtte vores indsats frem for selv at komme med alternativer, og ligger inden for rammerne af Paris-aftalen fra november sidste år. I den forbindelse er jeg stolt over den britiske udenrigsministers ord den 28. september. Han sagde, at der overhovedet ikke er tale om, at vi skal gå i krig med Iran, og at den eneste vej er diplomatiske midler og diplomatisk pres.
Det er også positivt, at det i dagens beslutningsforslag anføres, at afbrydelsen af EU's dialog med Iran om menneskerettigheder bør behandles som lige så alvorlig som afbrydelsen af forhandlingerne om Irans atomprogram. Teheran forsøger faktisk at retfærdiggøre arrestationen af menneskerettighedsadvokaten Abdolfattah Soltani ved at kalde ham en atomspion. Vi bør sende vores varmeste lykønskninger til hr. ElBaradei i anledning af, at han modtog Nobels fredspris, men samtidig må vi nu ikke glemme en tidligere nobelprismodtager, nemlig den iranske menneskerettighedsadvokat Shirin Ebadi, som har modtaget trusler mod sin person på grund af sit arbejde. Problemerne med politik og menneskerettigheder hænger sammen, og jeg bifalder igen forsikringerne, som rådsformanden kom med her i dag på dette område.
I formiddags kom der desuden yderligere oplysninger frem om, at den iranske revolutionsgarde kan have medvirket til at skaffe teknologi vedrørende panserbrydende infrarøde bomber til oprørere i Irak. Jeg kan ikke bekræfte disse påstande med sikkerhed, men otte soldater fra mit land, Det Forenede Kongerige, er blevet dræbt i Irak i de sidste fem måneder, så Europa gør rigtigt i at gøre sit bedste for at afholde Iran fra spredning af civile våben så vel som atomvåben. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   - Fru formand, spørgsmålet er, hvad vi vil have. Vil vi have et nyt Irak i Iran?
Vi må ikke vedtage et aggressivt beslutningsforslag, som amerikanerne kan bruge som alibi for en ensidig invasion af Iran. Jeg er bange for, at vil se flere uskyldige ofre, som vi så i Madrid og London. Jeg ønsker ikke en oliepris på 70 og 100 dollars igen. Derfor er vi nødt til at følge en anden vej, nemlig . Vi skal fordrive frygten i Iran. Begrænse intolerancen og afvæbne fanatismen. Fanatisme er værre end kernevåben.
Deng Xiaoping sagde: "Træng aldrig en kat op i en krog. Giv den altid plads til at flygte". Vi trænger katten op i en krog. Jeg har ikke lyst til at få katten i hovedet, og heller ikke til, at Europa skal få katten i hovedet.
Det er absurd, det, amerikanerne vil. Amerika vil have os til at bringe islam ind i Europa med Tyrkiet, og de vil have, at vi bekæmper islam i Persien. Lad os nu for en gangs skyld følge en rent europæisk politik. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   - Fru formand, Iran er fortsat en stor torn i øjet på EU og vores allierede, USA. Nu har Iran i de sidste 20 år i det skjulte forsøgt at mestre uranberigelsesteknikken med hjælp fra Pakistans A.Q. Khan og hans atomteknologibasar. Det står klart for enhver iagttager af Iran, at den ultrafundamentalistiske regering, trods offentlige benægtelser, er fast besluttet på at få en atombombe, og at berigelse af uran til militær brug er et centralt element i sikkerhedsstrategien. Punkt 12 i beslutningsforslaget er således særlig udglattende i denne henseende og kan derfor ikke accepteres. Da Iran er medunderskriver af traktaten om ikke-spredning af kernevåben, er dette helt hen i skoven. Jeg går fuldt og helt ind for IAEA's seneste resolution, som baner vej for en senere indklagelse for Sikkerhedsrådet.
Jeg mener, at alle muligheder skal holdes åbne for at hindre spredning af kernevåben. Vi ønsker ikke at se en gentagelse af eksemplet med Nordkorea, der slap afsted med at trække sig ud af traktaten om ikke-spredning af kernevåben. Forresten hvad gjorde nobelprismodtager ElBaradei og IAEA egentlig for at hindre, at Nordkorea fik atomvåben?
Hvis det ender med FN-sanktioner, kan det være nyttigt at nægte Iran adgang til uranmalm som råvare, da landet i øjeblikket kun har ca. 35 t -uran. Det er nok til højst en eller to bomber. Jeg er også enig i, at Irans krænkelser af menneskerettighederne er afskyvækkende. Det gælder også henrettelse af mindreårige for sexforbrydelser, eller endda henrettelse af gravide kvinder. Jeg tror, det er det eneste land i verden, hvor man henretter gravide.
Afslutningsvis fordømmer jeg den rolle, Iran har spillet - via terroristbevægelsen Hizbollah, som jeg igen opfordrer Rådet til at forbyde - i at støtte oprørerne i Irak og levere avancerede bomber, der dræber britiske og amerikanske soldater, og derved spænde ben for fred, etablering af demokrati og genopbygning af det hærgede land. 
Józef Pinior (PSE ).
   - Fru formand, Europa-Parlamentet har flere gange taget spørgsmålet om overtrædelser af menneskerettighederne i Iran op. Det politiske system i Iran opfylder ikke internationalt anerkendte standarder for grundlæggende menneskerettigheder og politisk frihed.
Vi fordømmer især anvendelse af dødsstraf mod unge lovovertrædere og truslen om at anvende dødsstraf over for mindreårige i dette land. Myndighederne i Iran pålægger medierne hårde restriktioner. Disse restriktioner omfatter censur af internettet, som er en af de få kilder til uafhængig information, der er tilgængelige i Iran. Vi er bekymrede over, at der har fundet flere arrestationer sted af internetbloggere og internetbrugere.
Vi appellerer til det iranske parlament om at arbejde for at forsvare mediernes frihed og det iranske folks ytringsfrihed, både i traditionelle publikationer og på internettet.
Vi fordømmer de iranske myndigheders behandling af det kurdiske folk. Nationale mindretal er sikret visse politiske frihedsrettigheder under internationale konventioner, men kurderne kan ikke nyde godt af disse frihedsrettigheder i Iran.
Irans overtrædelse af internationale aftaler om ikke-spredning af masseødelæggelsesvåben har vakt særlig foruroligelse. Vi støtter IAEA's krav om, at sagen om Irans atomprogram bliver overgivet til FN's Sikkerhedsråd. Regeringen i Teheran må offentliggøre alle dokumenter, der har at gøre med dens atomprogram. Dette er særlig vigtigt, fordi det internationale samfund på grund af de udemokratiske forhold, der hersker i Iran, har stærke grunde til at tro, at Irans atomare ambitioner muligvis ikke er udelukkende fredelige.
EU kan ikke ignorere en situation, hvor et udemokratisk land fortsætter med et atomprogram, som kunne resultere i fremstillingen af en atombombe. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   - Fru formand, redegørelserne fra Rådet og Kommissionen samt Parlamentets beslutningsforslag repræsenterer endnu en fiasko med EU's politikker. Det fælles beslutningsforslag anfører omhyggeligt en række begrundelser for Irans atomprogram. Samtidig ligger den iranske regerings bekendte ultimative mål nu ikke så langt ude i fremtiden.
Vi skal give klart udtryk for, at der er en reel fare, eftersom den terroristiske og terroriststøttende fundamentalistiske stat vil skaffe atomvåben ved at "forvirre og føre dumme europæere bag lyset", som chefen for Irans atomprogram åbenlyst sagde i juli 2005.
Hvis Europa-Parlamentet marginaliserer denne alvorlige fare for verdensfreden og demokratiets fremtid, marginaliserer Parlamentet sig selv. Det er noget af et paradoks, at den eneste effektive opposition til terroriststatens regime selv er sat på terrorlisten og forfulgt i Europa. At slette Mujahedin-bevægelsen fra listen ville være en reel og sund europæisk politik.
Jeg går nu over til beslutningsforslaget. Særlige proiranske og proamerikanske advarselspunkter, som anført i ændringsforslag 12, ville, hvis de blev vedtaget, være politisk ukloge og virke mod hensigten. To ændringsforslag, nemlig 1 og 4, indfører bestemmelsen om Sikkerhedsrådet, som bør støttes. En eventuel modstand mod det kan skyldes et ønske om at komme Rusland i møde og dermed hindre Rusland i at nedlægge et ubehageligt veto i Sikkerhedsrådet. Jeg forstår ikke, hvorfor EU skulle tabe ansigt for at tækkes Rusland. Hvis Rusland nedlægger veto, kan vi se, hvor strategisk pålidelig vores såkaldte strategiske partner virkelig er. Hvis ændringsforslag 1 bliver forkastet, giver beslutningsforslaget slet ingen mening, kun hvis det drejer sig om at kaste håndklædet i ringen. 
Helmut Kuhne (PSE ).
   - Fru formand, når jeg gør mig nogle af indlæggene - især det sidste - i de sidste timer klart, må jeg sige, at jeg godt forstår, hvorfor nogle kolleger her i Parlamentet gør sig bekymringer om, at Iran kunne blive trængt op i en krog og ikke længere ville være parat til samtaler og forhandlinger.
Jeg mener, at man skal sige tydeligt endnu en gang, at det, som trojkaen og EU-organerne har tilbudt under samtalerne, er en afbalanceret strategi over for Iran. Den har ingen indbygget succesgaranti, det er rigtigt, men den er uden alternativer. Enhver militær mulighed i denne forhandling ville være politisk katastrofal, uafhængig af spørgsmålet om, hvorvidt den overhovedet kan gennemføres. Det skal man sige med al tydelighed.
Jeg vil også gerne minde nogle af mine kolleger, som har talt i den seneste time, om, at vi allerede har haft en situation engang - og det her i Europa - hvor stærkt oprustede atommagter stod over for hinanden. Hvis disse ikke havde haft evnen til tankemæssigt at sætte sig ind i den anden parts sikkerhedsinteresser, ville det aldrig have ført til våbenkontrolaftaler og nedrustningsforanstaltninger. Muligvis havde vi så haft en atomkrig bag os nu. Jeg ville være død, men de, der netop har holdt disse flotte militante taler, ville sandsynligvis også være det. Det er noget, man skal tænke over!
I virkeligheden skal vi være i stand til at inddrage selv dette regimes legitime sikkerhedsinteresser i beregningen. En strategi, hvor der gives tilbud, er fornuftig. Vi bør dog ikke udtrykkeligt udelukke det mulige pressionsmiddel, nemlig FN's Sikkerhedsråd, det ville være politisk uklogt. 
Douglas Alexander,
   Fru formand, ærede medlemmer. tak for Deres bidrag til en vigtig forhandling på et vigtigt tidspunkt. Jeg vil prøve at svare på en række af de punkter, der blev bragt på bane under denne forhandling på et vigtigt tidspunkt.
Jeg starter med at tilslutte mig hr. Howitt og andre og understreger, hvordan vi i de seneste måneder virkelig har vist, hvad Europa kan opnå med et fælles fodslag. Jeg vil gerne rose de andre kolleger i E3-processen, som har vist, hvor stærk Europas diplomatiske stemme klinger under udfordrende omstændigheder.
Flere af de ærede medlemmer var inde på emnet menneskerettigheder. Der er ingen grund til, at et islamisk politisk system som det iranske skulle nægte befolkningen grundlæggende demokratiske rettigheder som valgfrihed og ytringsfrihed. Der er ingen undskyldning for krænkelse af menneskerettighederne i noget som helst system. Fru Beer og andre gav udtryk for samme anmodning, som jeg tidligere har fremsat over for Teheran, nemlig om at løslade Akbar Ganji og forstærke betydningen af den bredere dagsorden vedrørende menneskerettigheder i Iran. Jeg bekræfter igen denne anmodning og tilslutter mig bemærkningerne fra kommissær Figel', hr. Howitt og andre vedrørende Abdolfattah Soltani.
Det er vigtigt at anerkende, at FN's Sikkerhedsråd potentielt har en betydelig rolle at spille. Jeg anerkender, at en række talere satte spørgsmålstegn ved Sikkerhedsrådets rolle. Her i Parlamentet skal der dog ikke herske tvivl om, at indklagelse for FN's Sikkerhedsråd stadig er en reel mulighed. Det er de iranske myndigheder, der nu direkte har ansvar for at tage de skridt, der skal tages i den nærmeste fremtid.
Spørgsmålet om militær indgriben blev i løbet af forhandlingen igen bragt på bane af flere forskellige ærede kolleger - bl.a. hr. Napoletano, fru Beer og hr. Howitt - som gav udtryk for deres bekymring over muligheden for militær indgriben i Iran. Jeg vil blot gentage, at EU's udenrigsministre den 3. oktober 2005 bekræftede EU's støtte til en diplomatisk løsning på de internationale bekymringer over Irans atomprogram. Denne løsning bør omfatte en aftale om langsigtede ordninger og vil bidrage til at skabe grobund for bedre forbindelser med EU og det internationale samfund i det hele taget.
Som jeg nævnte tidligere, vil samarbejdet og engagementet med Iran være noget af en udfordring. Men vi skal gøre alt, hvad vi kan for at klare udfordringen. Fordelene for Iran og det iranske folk, for Irans naboer og for det internationale samfund i det hele taget er bogstavelig talt uvurderlige. Vi vil fortsat sigte mod gensidigt fordelagtige forbindelser, der bygger på samarbejde om vores fælles interesser. Europa ønsker, at Iran udnytter sit potentiale med vækst og velstand. Det fortjener Irans unge befolkning. Sådanne forbindelser med Iran kræver imidlertid også, at det bliver gjort noget for at imødegå EU's vigtigste bekymringer, som så mange ærede medlemmer har givet udtryk for her i dag i Parlamentet. Disse bekymringer omfatter helt klart både spredning af kernevåben og spørgsmålet om menneskerettigheder, som er forbundet hermed.
Konklusionen er, at Iran står ved en afgørende korsvej. Verden holder øje med, hvordan den nye regering vil gribe den økonomiske politik og socialpolitikken an, og om Iran vil være en ansvarlig partner. Det bedømmes ud fra, hvordan Iran tackler internationale bekymringer f.eks. vedrørende menneskerettigheder og ikke-spredning. Jeg tror, at Parlamentet kan sende et tydeligere budskab om EU's prioriteter nu end i starten af denne forhandling.
Ján Figeľ,
   Først vil jeg gerne takke medlemmerne for deres velovervejede indlæg, hvoraf de fleste ikke blot udtrykker støtte til en fælles holdning til atomspørgsmålet og overholdelse af ikke-spredningsaftalen, men også meget seriøst berører spørgsmålet om menneskerettigheder og støtte til dialogen med det fremvoksende civilsamfund i Iran.
For det andet vil jeg gerne udtrykke min påskønnelse af det omfattende beslutningsforslag, som vidner om et stort arbejde fra de politiske gruppers side, og som faktisk er et udtryk for støtte til den afbalancerede, velovervejede og ansvarlige strategi over for Iran, som vi følger.
For det tredje vil jeg gerne udtrykke mit ønske om en fortsat konstruktiv og effektiv enighed blandt EU's medlemsstater, EU's institutioner og det internationale samfund om dette emne, som før eller siden vil føre til positive resultater. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget seks beslutningsforslag(1), jf. forretningsordenens artikel 103, stk. 2.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er indlæg af et minuts varighed om politisk vigtige sager. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   - Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i forlængelse af den foregående debat om situationen i Iran vil jeg gerne fortælle Dem om en bedrift for det land, som jeg repræsenterer i Europa-Parlamentet.
Jeg er meget stolt af, at FN's Generalforsamling i denne uge har valgt mit land, Slovakiet, som ikke-permanent medlem af Sikkerhedsrådet. Takket være Slovakiet vil EU fra januar 2006 være repræsenteret på højt niveau i det eneste FN-organ, som har kompetence til at træffe beslutninger om krig og fred. Det er en historisk chance ikke kun for Slovakiet, men også for hele EU, eftersom en tredjedel af Sikkerhedsrådets medlemmer vil repræsentere EU.
I en tid, hvor FN skal behandle spørgsmålet om Kosovos fremtidige status og udviklingen i Ukraine, Belarus eller Moldova, vil EU få lejlighed til at bidrage til sikkerheden for hele det europæiske kontinent. Desuden kan EU gennem en vellykket løsning af konflikter i Mellemøsten eller Afrika etablere sin position som en central spiller på den globale politiske scene og vise verden, at EU er beslutsomt og rede til at handle. 

Neena Gill (PSE ).
   - Hr. formand, jeg taler på vegne af Den Sydasiatiske Sammenslutning, som jeg er formand for, og vil gerne udtrykke min inderlige og dybeste kondolence over for alle de venner og familier, der har mistet deres kære under jordskælvet i Pakistan og Indien.
Denne tragedie vækker genklang som den seneste i en række af naturkatastrofer i regionen, og endnu en gang har verdens fattigste brug for vores hjælp. Med tusinder af døde og endnu flere hjemløse og sårbare udgør spredning af sygdomme, ekstreme vejrforhold og endda kriminelle muligheder en trussel mod befolkningen i området. Desværre når nødhjælpsarbejdet ikke hurtigt nok frem. Selv om jeg bifalder Kommissionens løfte om 3 millioner euro, er det ikke nok. Derfor opfordrer jeg Kommissionen og Rådet til at sikre, at deres handlinger står i et rimeligt forhold til omfanget af denne tragedie. 
For det første skal de hurtigst muligt koordinere deres bestræbelser mellem EU-medlemsstaterne, så den rette type støtte når frem til området. For det andet skal de stille teknisk ekspertise og udstyr til rådighed og foretage en nøje behovsvurdering, så ikke flere folk vil lide som følge af det internationale samfunds uagtsomhed. For det tredje skal vi begynde at tænke på fremtiden, og hvordan vi reagerer på disse katastrofer. Jeg støtter formandskabets opfordring til at oprette en stående international fond, der anvendes til at sætte ind over for katastrofer såsom tsunamien, orkanen Katrina og jordskælv og så effektivt som muligt. 
Formanden.
   - Tak, fru Gill, jeg er sikker på, at vi alle deler de følelser. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   - Hr. formand, fugleinfluenzaen banker igen på Europas døre. Tilfældene med højst mistænkelige massedødsfald af fjerkræ i Rumænien og Tyrkiet er meget bekymrende. Frygten for en global fugleinfluenzaepidemi er reel. Alle ansvarlige europæiske regeringer og Kommissionen er i færd med at udarbejde omfattende planer for, hvordan denne trussel skal håndteres. 
Desværre tager den tyrkiske regering tilsyneladende ikke problemet alvorligt. Det er blevet tydeligt bevist i to tilfælde. For det første meddelte EU-embedsmænd, at resultaterne af vigtige prøver var forsinket, og de afventes stadig, da Tyrkiet var længe om at fremsende prøverne til det pågældende laboratorium. For det andet erklærede den tyrkiske landbrugsminister i en pressemeddelelse i går, at der ikke er grund til bekymring. 
Hr. formand, vil De overbringe til den tyrkiske regering vores dybeste bekymring over den magelige og uansvarlige måde, som myndighederne i det kandidatland synes at håndtere denne ekstremt alvorlige sag på? Kunne De derudover påpege over for Kommissionen, at vi forventer, der gribes til drastisk handling for at forhindre denne sygdom i at sprede sig fra Tyrkiet til andre nabolande? 
Andrzej Tomasz Zapałowski (IND/DEM ).
   - Hr. formand, det er et år siden, Polen blev medlem af EU. I den periode er situationen for det polske landbrug konstant blevet dårligere, ikke bedre, og det bør huskes, at det polske landbrug allerede befandt sig i en forfærdelig situation efter fem årtiers sovjetisk besættelse.
For det første var Polen som følge af tiltrædelsestraktaten tvunget til at acceptere lavere betalinger til landmændene på lang sigt. Det betød i praksis, at man opretholdt status quo for de polske landmænd i stedet for at give dem udviklingsmuligheder. Denne uheldige situation er blevet yderligere forværret, fordi ændringen i eurokursen betød et fald i værdien af dette års direkte støtte i forhold til sidste års. Oveni det hele førte en tilstrømning af billigt korn til Polen til et prisfald på omkring 35 % i forhold til 2003, hvor Polen endnu ikke var medlem af EU.
EU foreslår nu at nedsætte de nationale støtteberettigede sukkermængder. Desuden planlægger handelskommissæren at skære støtten til handel med landbrugsprodukter ned med omkring 60 % i fremtiden. Alle disse kendsgerninger vidner om EU's generelle tilsidesættelse af de nye medlemsstaters interesser og om den manglende støtte til udviklingen i den østlige del af Fællesskabet. EU er kun kommet med tomme løfter i denne henseende. Jeg opfordrer Kommissionen til at bevilge fuld støtte til disse områder fra 2007 for at forhindre en tragedie i landbruget og sociale spændinger i de nye medlemsstater. 
Formanden.
   - Særlige indlæg for landmænd vinder ikke min sympati. 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   - Hr. formand, vores vælgere fortjener at vide, om de valgte regeringer taler deres sag på ministerrådsmøderne. Men det kan de naturligvis ikke få at vide, da møderne holdes bag lukkede døre. Derfor er jeg glad for at være en af stillerne til skriftlig erklæring nr. 45, hvor vi opfordrer til, at dette stopper, og til åbenhed og gennemsigtighed i Ministerrådet. Jeg opfordrer andre parlamentsmedlemmer til at underskrive denne skriftlige erklæring. 
Jeg vil sige til det britiske formandskab, at dette er en mulighed. Det var i netop dette lokale, at Tony Blair sagde, at han ønskede at vise vejen i Europa og reengagere befolkningen i Europa. Her er noget, som det britiske formandskab kan gøre let og smertefrit: Stop hemmelighedskræmmeriet, og skriv en succes på det britiske formandskabs regning. Jeg tror, at hr. Blair ved udgangen af december får brug for at have haft en eller to succeser. 
Formanden.
   - Jeg vil blot gerne meddele, at det på mødet for de nationale parlamenter under COSAC i mandags blev besluttet, at Rådet bør mødes offentligt, så der kan De også finde støtte, hr. Farage. 
Laima Liucija Andrikiene (PPE-DE ).
   - Jeg vil gerne tale om Kasakhstan. Selv om denne stat ikke ligger i Europa, er den meget vigtig for EU, ikke mindst på grund af sine oliefelter. Et samarbejde mellem EU og Kasakhstan på dette område ville i høj grad kunne mindske EU's afhængighed af leveringerne af olie og gas fra Rusland. Det vækker altid bekymring, når et marked domineres af et enkelt land, og det er ikke ønskværdigt. Den 4. december i år skal der være præsidentvalg i Kasakhstan. Desuden har landet ambitioner om at overtage formandskabet i OSCE i 2009. Imidlertid beretter menneskerettighedsorganisationer om overtrædelse af menneskerettigheder og frihedsrettigheder i landet, samt om love, som ikke lever op til standarden for en demokratisk stat, f.eks. loven om politiske partier. Jeg opfordrer Europa-Parlamentets ledere til at sende en delegation fra Europa-Parlamentet til at overvåge valget og bevidne, at valget opfylder internationale krav og standarder. Det kunne være en lakmusprøve for at vurdere resultatet af præsidentvalget og for at afgøre, om man skal støtte Kasakhstan i dets bestræbelser for at overtage formandsposten i OSCE. Tak. 
Arlene McCarthy (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem og formandskabet for at have reageret på anmodningen fra kashmiri-samfundet i min valgkreds, og især den kashmiriske borgmester i Manchester, Afzal Khan, om at sende kondolencer og støtte til jordskælvsofrene.
Dødstallet stiger. Mindst 2 millioner mennesker er hjemløse, og vinteren sætter ind om blot nogle få uger. En frygtelig tragedie kræver dramatisk og hurtig handling samt generøs finansiering og støtte for at opfylde målene og for også at komme på niveau med den finansiering, som vi gav til ofrene for tsunami-krisen.
DM Digital Television, et tv-selskab i mit område, er blevet kontaktet af pårørende, der er ude af sig selv, fra hele Europa, som søger omgående hjælp til forældreløse. Jeg vil anmode Kommissionen om at prioritere bistand til børn og forældreløse, bistå familier og pårørende i Europa og i Det Forende Kongerige med at adoptere forældreløse, hvis de ønsker det, og få bistand fra regeringen og indvandringsmyndighederne til at sætte dette i gang. Jeg vil også anmode om, at der omgående stilles lægehjælp til rådighed. 
Jeg vil anmode Kommissionen og EU om at handle i overensstemmelse med denne anmodning så hurtigt som muligt for at hjælpe de børn og forældreløse, der er i nød. 
Elizabeth Lynne (ALDE ).
   - Hr. formand, efter det seneste jordskælv vil jeg også gerne sende mine kondolencer. Kan Parlamentets formand ved sin mellemkomst overtale regeringerne i både Indien og Pakistan til at give tilladelse til, at hjælp upåagtet kan få lov til at krydse kontrollinjen? Jeg er henrykt over at høre, at fem familier fra Kashmir i Pakistan og en fra det indisk kontrollerede Kashmir indtil nu har fået lov til at vende hjem. Det er et skridt i den rigtige retning. Jeg kan dog også forstå, at mange personer og organisationer fra den indiske side får at vide, at de ikke kan få lov til at krydse grænsen for at hjælpe ofrene på grund af den strid over Kashmir, som har eksisteret i mere end 50 år mellem Indien og Pakistan. Jeg håber, at de fortsat kan lægge gammelt fjendskab bag sig, og at de kun koncentrerer sig om at yde humanitær bistand. 
Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, jeg taler på vegne af en af mine vælgere John Packwood, en britisk borger, som for nylig er blevet udleveret fra Spanien til Marokko for at blive tiltalt for narkotikasmugling, selv om der slet ikke er beviser herfor. Ikke alene har han været udsat for justitsmord, men han er også blevet udsat for forskelsbehandling på grund af nationalitet i modsætning til EU-lovgivningens bogstav og ånd. Hr. Packwood blev udvist i henhold til en yderst diskriminerende traktat mellem Spanien og Marokko. I henhold til traktaten er spanske statsborgere undtaget fra udlevering, men andre EU-statsborgere kan udleveres, uden at de spanske myndigheder på nogen måde er forpligtet til at undersøge sagens realitet.
Dette er direkte i modstrid med EF-traktatens forbud mod forskelsbehandling på grund af nationalitet og er grundlæggende uforeneligt med EU's værdier. Jeg opfordrer derfor Parlamentets formand og især kommissær Frattini til at gøre noget for at sikre, at der rent faktisk findes et EU-område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, ved at råde bod på den uretfærdighed og forskelsbehandling, som hr. Packwood er udsat for.
Vil Parlamentets formand venligst skrive om dette til de marokkanske myndigheder? 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   - Hr. formand, truslen fra fugleinfluenzaen giver mig anledning til at tage spørgsmålet om ansvaret for folkesundheden op her i Parlamentet. Trods alt er folkesundhed angiveligt en af EU's hovedprioriteringer. Det lader til, at Kommissionen kun ønsker at regere uden hensyn til solidaritet og ansvarlighed, og at den går højere op i at beskytte fugle end i at beskytte mennesker.
Endnu en gang bliver Europa delt i to. På den ene side er der den rige halvdel, som har travlt med at hamstre lagre af antivirale lægemidler, og på den anden side er der den fattige halvdel, som kun har råd til små mængder af sådanne produkter. Hvis man koordinerede forsyningen med disse lægemidler til hele EU, ville det helt sikkert føre til lavere priser, hvorimod producenter og smuglere, som er ivrige efter at slå mønt af menneskers helbred, er de eneste, som nyder godt at det decentraliserede indkøb af Tamiflu og vacciner.
På samme måde bør den juridiske situation for patenter for oseltamivir og andre neuraminidasehæmmere og anerkendelse af dem som antiretroviraler også standardiseres i hele EU. I øjeblikket ser det ud til, at det er vigtigere at forlænge livet for hiv- og aids-smittede end at forhindre dødsfald af andre årsager. 
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   - Hr. formand, fru Malmströms betænkning om Rusland fra maj indeholder en betragtning om, at den endelige fastlæggelse af alle de grænser, som Rusland deler med de nye medlemsstater, er en forudsætning for en lempelse af visumreglerne mellem EU og Rusland. På det seneste topmøde i London blev Parlamentets holdning klart ignoreret. Indtil nu har Rusland nægtet at løse grænsespørgsmålet med Letland. Hvad angår Estland, blev grænseaftalen underskrevet i maj og blev behørigt ratificeret af det estiske parlament. Hr. Putins regering foretog derefter et hidtil uset træk: Den benægtede ægtheden af dens egen underskrift på en international traktat. Det sætter et stort spørgsmålstegn ved troværdigheden af Ruslands yderligere tilsagn. 
Disse spørgsmål blev end ikke nævnt på topmødet i London. I dag kan vi desværre se, at EU lader sig blive delt af Kreml i stedet for at gøre FUSP mere troværdig og sammenhængende, som det foreslås i Malmström-betænkningen.
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   - Hr. formand, efter mit indlæg vil jeg gerne give Dem en 2 euro-mønt. Denne mønt blev slået i 2005, og den viser de 15 gamle medlemsstater - ikke kun eurolandene, men også Storbritannien, Sverige og Danmark, som ikke er medlemmer af euroområdet. I dag, et år efter tiltrædelsen, kunne jeg godt tænke mig, at de 10 nye medlemsstater blev optaget på europakortet, selv om de heller ikke er med i euroområdet endnu. Det ville have en meget vigtig symbolsk værdi, og jeg opfordrer indtrængende Den Europæiske Centralbank og Dem, hr. formand, til at gøre noget ved det. Det er et ganske lille symbolsk skridt, men tro mig, det er et meget vigtigt skridt for os, de nye medlemsstater. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   - Hr. formand, om en måned begynder forhandlingerne om Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Der er et uafklaret spørgsmål, nemlig navnespørgsmålet. De gør krav på betegnelsen for det græske Makedonien. Derfor er vi nødt til at tage nogle initiativer, da det ikke lykkedes den amerikanske forhandler, hr. Nimitz, at opnå resultater.
Jeg vil derfor opfordre Europa-Parlamentet til at henvende sig til de kloge, til professorerne. Jeg vil opfordre Dem til at gå på biblioteket og læse, hvilket sprog Aristoteles, Protagoras og Demokrit skrev på, og hvilket sprog Alexander den Store talte, så retfærdigheden kan ske fyldest. Vi må ikke tillade det, der sker, nemlig at de stjæler et navn, som ikke tilhører dem, og en historie, som heller ikke tilhører dem. Dette folk, dette venligtsindede folk, kom til området i det 8. århundrede e. Kr. Hvordan kan det gøre krav på Makedoniens historie, der går tilbage til det 5. århundrede f. Kr.? Vi kræver retfærdighed nu. Forstår De det? Sandheden kvæler os. Vi vil gerne have, at EU tager et initiativ. Europa bør tage sig af de spørgsmål, der foregår uden for dets egen dør. 
Pál Schmitt (PPE-DE ).
   - Hr. formand, lad mig som formand for Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Kroatien udtrykke min glæde og taknemmelighed over rådsbeslutningen i sidste uge om også at give grønt lys for Kroatiens optagelsesforhandlinger.
Selv om forhandlingerne med Tyrkiet begynder samtidig, tror jeg det er vigtigt ikke at binde de to lande sammen, hverken under screeningprocessen eller under forhandlingerne om de enkelte kapitler. Kroatien skal vurderes alene på sine egne fortjenester og resultater. I Kroatiens tilfælde vil der virkelig mere være tale om en genforeningsproces end en udvidelse, for denne nation med fire en halv million indbyggere har altid været en del af Europa, og landet deler vores fælles historie og kultur. På mødet i det parlamentariske udvalg forsikrede vores kroatiske kolleger os om, at de fortsat fuldt ud vil samarbejde med Den Internationale Straffedomstol for det tidligere Jugoslavien i Haag, hvilket var en af betingelserne for at starte tiltrædelsesforhandlingerne. Jeg opfordrer Dem til at gøre, hvad De kan på Deres særlige område for at føre forhandlingerne til en hurtig og positiv afslutning, så vi kan byde vores kroatiske venner velkommen som nye medlemmer i Parlamentet efter valget til Europa-Parlamentet i 2009. 
Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   - Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne fortælle hele Europa, hvad der skete mandag den 10. oktober 2005, mens jeg gav telefonrådgivning til pensionisterne på en privat italiensk tv-kanal.
Der ringede en pensionist fra Genova, som startede med at sige, at hun havde en enkepension. Hun holdt op med at tale, fordi hun begyndte at græde, men så fortsatte hun og sagde, at hun ikke havde modtaget sin pension for den pågældende måned og derfor ikke vidste, hvordan hun skulle klare sig.
Så kom jeg i tanke om noget, der skete i London, hvor en pensionist, som ikke havde modtaget sin pension i sin postboks, fordi det britiske postvæsen havde fjernet den, blev fundet død efter et par måneder, fordi hun ikke længere kunne hæve sin pension.
Hr. formand, hvor længe vil de europæiske regeringer - uanset politisk tilhørsforhold - blive ved med at betragte pensionisterne som numre eller overflødige personer og ikke som mennesker, der lever, ånder og har arbejdet, og som derfor fortjener alles respekt?
Gerard Batten (IND/DEM ).
   - Hr. formand, i sidste uge afsagde EF-Domstolen en kendelse om, at britiske fanger bør have ret til at stemme ved valg. Det var udfaldet af en appel fra en britisk fange om, at hans menneskerettigheder var overtrådt som følge af den engelske lovgivning om, at fanger ikke må stemme. EF-Domstolen er naturligvis ikke en domstol. Dens formål er at sikre, at den EU's politiske vilje håndhæves i medlemsstaterne.
Denne specielt idiotiske handling er en direkte følge af Labour-regeringens beslutning i 1998 om at indarbejde den europæiske menneskerettighedskonvention i engelsk lovgivning. Hvis kendelsen håndhæves, betyder det, at Ian Huntley, Soham-morderen, Ian Brady, Moors-morderen, Robert Black, børnemorderen, og alle pædofile og kriminelle i de britiske fængsler får et ord at skulle have sagt med hensyn til, hvilken regering vi vælger. Denne kendelse viser klart, hvorfor Storbritannien bør få kontrollen over sine interne anliggender tilbage. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   - Jeg hører til de parlamentsmedlemmer, som kan hævde at kende noget til spørgsmålet om bioetik. I 1998 tog parlamentsmedlem Mikolášik og jeg initiativ til en beslutning i det slovakiske parlamentet om Slovakiets tiltrædelse til Oviedo-protokollen om forbud mod kloning.
Jeg har også deltaget i arbejdet med at gøre det ulovligt at udføre kontroversiel forskning på embryoner og embryoniske stamceller i Slovakiet. Jeg har derfor sammen med en gruppe medlemmer af Europa-Parlamentet underskrevet et krav til kommissionsformand Barroso om, at denne kontroversielle forskning ikke bliver finansieret med EU-midler. Vi taler om anvendelse af midler under det syvende rammeprogram for forskning og udvikling.
Jeg vil gerne takke hr. Barroso for hans svar, hvori han lover, at Kommissionen vil holde nøje øje med dette spørgsmål, og at vores bekymringer vil blive behandlet. Jeg vil også gerne forsikre kommissionsformanden om, at underskriverne fortsat vil følge udviklingen på dette område nøje og fastholde deres standpunkt. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne rejse et problem, som en organisation kaldet Frontline, oplever. Frontline er en international stiftelse, der beskytter menneskerettighedsforkæmperne, som prøver at hjælpe de, der arbejder i forskellige dele af verden med at forsvare menneskerettighederne, og som selv er udsat. Frontline har organiseret en stor konference i Dublin i denne uge, og otte af konferencedeltagerne har ikke fået lov til at rejse af deres stater. De omfatter en deltager fra Usbekistan, en fra Tunesien, en fra Palæstina, som ikke har fået lov til at rejse af Israel, nogle fra Iran og Saudi-Arabien, en fra Vestsahara, som ikke har fået lov til at rejse af Marokko, en fra Syrien og en fra Tjetjenien, som ikke har fået lov til at rejse af Rusland.
Dette er helt klart en situation, hvor mennesker, der forsvarer verdenserklæringen om menneskerettigheder, fratages den rettighed, som de er sikret i henhold til nævnte erklæring om at forlade og vende tilbage til deres eget land. Jeg anmoder formandskabet om at gribe ind på vegne af disse personer. Jeg sender de nærmere oplysninger om disse enkelte sager til formandskabet. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   - Hr. formand, de nedsatte momssatser på arbejdskraftintensive ydelser blev brugt af lande til at gøre det lettere for personer og familier at få råd til en bolig. Disse nedsættelser stopper den 31. december, hvis ikke vi gør noget. Det vil give bagslag på nuværende tidspunkt med en aldrende befolkning, som vil kræve arbejdskraftintensive ændringer af deres hjem. Tilsvarende vil det stigende antal personer, som har mistet deres førlighed, kræve arbejdskraftintensive ændringer. 
Det er også ironisk, at vi fjerner de nedsatte momssatser på det tidspunkt, hvor EU kræver og opfordrer til energieffektive boliger. Hvis vi skal gøre boligerne mere energieffektive, skal vi have arbejdskraftintensivt byggeri og renovering, og vi gør det dyrere og ikke billigere. Ønsker vi seriøst at reducere vores energiforbrug i hjemmet? Hvis vi gør det, skal vi udvide den nedsatte momssats til at omfatte arbejdskraftintensive ydelser, især i byggebranchen. 
Den Dover (PPE-DE ).
   - Hr. formand, fru Sinnott og jeg har stillet to skriftlige erklæringer, som henleder medlemsstaternes opmærksomhed på, at de nedsatte momssatser ved udgangen af december 2005, medmindre Ministerrådet træffer den rigtige og passende beslutning om at forlænge fristen. Vi vil også forsøge at udvide valgmulighederne for at sikre, at de ældre og personer, som har mistet deres førlighed, nyder gavn af de nedsatte momssatser, som vil give dem adgang til en bolig til rimelige priser, især når der er foretaget ændringer. 
Byggebranchen - jeg er formand for forummet for byggeri i Europa-Parlamentet - har i øjeblikket ingen idé om, hvorvidt disse lavere momssatser fortsætter om nogle få uger. Det er vigtigt, at der snart træffes beslutning. 
Antonio López-Istúriz White (PPE-DE ).
   - Hr. formand, som bekendt har rådsformandskabet vedtaget en erklæring på vegne af de 25 medlemmer, hvor den giver udtryk for sin bekymring over situationen for tre politiske fanger i Cuba, der bliver torteret af det cubanske styre: José Daniel Ferrer García, Víctor Rolando Arroyo og Félix Navarro, der var gået i sultestrejke.
Eftersom Parlamentets formand, hr. Borrell, vil deltage på vores institutions vegne i Det Iberoamerikanske Topmøde i Salamanca, og eftersom det heller ikke er udelukket, at diktator Fidel Castro dukker op i byen i eget kød og blod, vil jeg gerne bede om, at hr. Borrell viderebringer de cubanske deltagere EU's og Parlamentets endelige holdning, dvs. øjeblikkelig og betingelsesløs frigivelse af alle de politiske fanger i Cuba. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer, i sidste uge var en gruppe af borgmestre her i Bruxelles, i Belgien, og på Grand Place fik en af de besøgende sin rygsæk stjålet. Han ville melde dette tyveri til politiet, men politiet på Grand Place meddelte ham, at det ikke var muligt uden angivelse af rejsepasnr. Dette er ikke det eneste tilfælde, sådan noget sker konstant.
På mit kontor hober klagerne over overfald og tyverier mod besøgende sig op, og jeg vil gerne bede Parlamentet og Præsidiet om evt. at oprette et kontaktsted, som kan efterse disse klager - også hos de belgiske myndigheder - vedvarende.
Formanden.
   - Tak for det. Jeg er sikker på, at hr. Michel lyttede interesseret.
Indlæggene af et minuts varighed er afsluttet. De, som kræver et svar, vil naturligvis modtage et svar fra institutionen. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om Unionens strategi vedrørende Afrika. 
Louis Michel,
   Hr. formand, ærede medlemmer, mine damer og herrer, først vil jeg give udtryk for min bedrøvelse og harme over begivenhederne i weekenden i Darfur. Tabet af to soldater og to civile, som tilhørte Den Afrikanske Unions fredsbevarende mission i Darfur, har været et chok for os alle. Kommissionen fordømmer stærkt denne grusomme og feje handling. Jeg vil give udtryk for min dybe medfølelse med Den Afrikanske Union og alle soldaterne i missionen, og jeg vil sige til dem, at EU støtter dem mere end nogensinde i deres søgen efter fred.
Hr. formand, ærede medlemmer, med vedtagelsen i dag af en EU-strategi vedrørende Afrika tager Kommissionen efter min mening et kæmpestort skridt hen imod et nyt politisk partnerskab mellem EU og Afrika - et strategisk, solidt og rationelt partnerskab mellem et udvidet EU og et fornyet Afrika. Forbindelserne mellem EU og Afrika har for længe været præget af manglende overensstemmelse mellem fastsættelsen og gennemførelsen af politikker, mellem visse medlemsstaters politikker og aktioner samt Kommissionens politikker og aktioner, mellem den strategi, der anvendes i Afrika syd for Sahara, og den, der anvendes i Nordafrika, mellem samarbejde om handel og om økonomisk udvikling og mellem initiativer i forbindelse med traditionel socio-økonomisk udvikling og foranstaltninger i forbindelse med strategisk politik. Hverken EU eller Afrika kunne acceptere, at denne situation skulle fortsætte.
Formålet med den nye strategi vedrørende Afrika, som jeg forelægger i dag, er derfor at forsyne EU med en fælles, global og integreret ramme til langsigtet forvaltning af dets forbindelser med Afrika. For første gang behandler EU Afrika ensartet som en helhed fra Cairo til Kapstaden. Selv om Afrika har flere ansigter og historier samt forskellige behov, er det nu som en fælles enhed slået ind på vejen til politisk, økonomisk og kulturel integration af hele verdensdelen. Denne forpligtelse er kommet konkret til udtryk gennem bestræbelserne på at integrere de regionale økonomiske lokalsamfund og gennem det nye partnerskab for Afrikas udvikling (NEPAD), og etableringen af Den Afrikanske Union. Disse organisationer inkarnerer nu kontinentets håb. Jeg husker også den skepsis, der blev givet udtryk for vedrørende oprettelsen af Den Afrikanske Union for tre år siden. Nu kan man konstatere, at der er sket betydelige fremskridt på alle områder, særlig i forbindelse med fred og sikkerhed. Den Afrikanske Union er en vigtig strategisk aktør, og jeg vil endog vove at sige en aktør, som vi ikke kan se bort fra på det afrikanske kontinent. EU har pligt til at svare på appellen fra et Afrika, hvor der sker meget.
For første gang skaber denne strategi også en handlingsramme for EU som helhed. Det drejer sig ikke om at fjerne de forskellige nationale politikker. Jeg vil blive ved med at gentage, at disse nationale politikker har deres egen særlige karakter og merværdi. Nej, det drejer sig snarere om at skabe en ensartet ramme til styrkelse af den fælles indsats på EU-niveau. Sammen er vi mere effektive og har større indflydelse. Udvidelsen af EU med 10 nye medlemsstater har gjort dette behov større, fordi det har øget antallet af potentielle individuelle partnere til 26, nemlig 25 medlemsstater og Det Europæiske Fællesskab.
Det er ikke tilstrækkeligt at øge EU-støtten. Vi skal også forbedre støttens effektivitet. Tidligere har manglende koordination og komplementaritet mellem donorer ofte forhindret, at udviklingspolitikker har ført til praktiske og effektive resultater. EU har allerede gjort meget for at forbedre denne situation, særlig inden for forummet på højt plan om støttens effektivitet i Paris i marts 2005. Jeg mener imidlertid, at vi skal gå længere end det. Derfor foreslår jeg til næste år at udfærdige en handlingsplan for støtteeffektivitet, som vi først og fremmest skulle anvende i Afrika syd for Sahara. Handlingsplanen skal indeholde praktiske redskaber, når der f.eks. først er udarbejdet et operationelt interaktivt atlas over EU-donorer, nationale "køreplaner" er blevet harmoniseret, fælles programmeringsdokumenter er blevet vedtaget, og fælles procedurer udarbejdet. Dette initiativ kunne betragtes som en afvigelse fra retningslinjerne, men det er faktisk kun et spørgsmål om at gennemføre det, som vi allerede har besluttet.
Jeg synes også, at EU bør udvide sin budgetmæssige støtte både generelt og sektormæssigt. Det ville ikke kun gøre EU-støtten mere gennemskuelig og forudsigelig samt mere kontinuerlig, men det ville også give EU meget mere fælles indflydelse gennem dets aktioner. For første gang har EU endelig en overordnet integreret ramme for dets politikker til forvaltning af dets forbindelser med Afrika. Som jeg allerede har sagt ved flere lejligheder her i Parlamentet, vil vi prioritere Afrika syd for Sahara, når de beslutninger, vi har truffet om at øge støttens omfang, kvalitet og effektivitet samt sammenhængen i støtten, skal gennemføres.
Lad os vende tilbage til spørgsmålet om sammenhæng. Hidtil har politikkerne vedrørende Afrika for handel, sikkerhed, miljøet og den såkaldte udvikling, sameksisteret på bedste vis. Det skal siges, at disse politikker ikke altid er blevet koordineret og endog af og til var selvmodsigende. F.eks. har den europæiske sikkerhedspolitik længe sameksisteret med udviklingspolitikken, af og til uden positiv virkning. Nylige erfaringer - og jeg tænker særlig på mulighederne for fred i Afrika - viser, hvordan sikkerhed og udvikling er nært forbundet, og hvor vigtigt det er, at EU-politikkerne for disse områder bliver nøje koordineret.
Ærede medlemmer, hovedformålet med EU's strategi vedrørende Afrika er at gøre det lettere at nå FN's millenniumudviklingsmål i Afrika. De skal efter min mening være vores udgangspunkt. Derfor foreslår Kommissionen en trefoldig strategi, nemlig for det første at styrke politikkerne på disse områder, f.eks. fred og sikkerhed og god regeringsførelse, der anses for at være de områder, hvor de indledende betingelser skal være opfyldt for at udviklingsmålene kan nås, for det andet at styrke de politikker - f.eks. for handel og udvikling af den private sektor og forbindelsen mellem de to områder - som skaber det økonomiske miljø, der er nødvendigt for at nå disse mål, og endelig at styrke politikkerne på områder, der er direkte forbundet med udviklingsmålene såsom sundhed, uddannelse, beskæftigelse og miljøet.
Tilsammen er disse foranstaltninger EU's fælles, overordnede og kohærente svar på udfordringen med udvikling i Afrika. Foranstaltningerne er ambitiøse og selvfølgelig meget vidtrækkende, men for grundlæggende at ændre historiens gang skal vi gøre mere. Vi skal tydeliggøre vores basisstrategi, ånden i vores forbindelser og måske også af og til vores mentalitet. Derfor foreslås det i meddelelsen at tilpasse de principper, der styrer forbindelserne mellem Europa og Afrika, til en ny afrikansk og europæisk virkelighed. I den forbindelse skal vi anvende tre nøgleprincipper, nemlig lighed, tilpasning og dialog. Vi er nødt til at udskifte skyld og velgørenhed som grundlæggende faktorer i vores partnerskab.
Det første princip er lighed. Den Afrikanske Unions og de regionale økonomiske lokalsamfunds opståen og konsolideringen af europæisk integration har skabt en mere symmetrisk og mere lige institutionel ramme. Europa har mere at tilbyde end udviklingsbistand. Det har en enestående erfaring med integration, dialog og opbygning af supranationale politiske institutioner på trods af, at integrationen af og til er gået langsomt og aldrig har været let.
Det andet princip er partnerskab. EU og Afrika har de samme værdier og de samme mål. Vi tror på en meget mere multilateral verdensorden, en mere retfærdig udvikling og fremme af mangfoldighed. Mere end nogensinde skal de to verdensdele være strategiske allierede i det internationale samfund.
Det tredje princip er tilpasning. Udviklingspolitikker og -strategier kan ikke pålægges udefra. Den Afrikanske Unions og NEPAD's opfattelse af god regeringsførelse, demokrati og respekt for menneskerettigheder fortjener EU's støtte. Dette udelukkende afrikanske initiativ har givet begrebet tilpasning en ny dimension som grundlag for dialog og samarbejde med det enkelte land og den enkelte region og med kontinentet som helhed.
Selve affattelsen af strategien vedrørende Afrika er det bedste eksempel på, hvordan disse tre principper bør anvendes. Jeg takker de regionale organisationer og Den Afrikanske Union for deres udtømmende, konstruktive og velovervejede bidrag til udarbejdelsen af dokumentet. Alt for ofte er strategier blevet udarbejdet "i forbindelse med" eller "for" vores afrikanske partnere i stedet for sammen med dem.
Ærede medlemmer, da jeg for næsten et år siden ansøgte om at blive Kommissær for udvikling og humanitær bistand, var jeg klar over, at Afrika ville blive ved med at have en central plads i min indsats og forpligtelse. Jeg lægger ikke skjul på, at jeg er tilfreds med, at hele Kommissionen i dag har forpligtet sig til den samme indsats. Det fælles møde med kommissionen under Den Afrikanske Union har vist, hvor motiveret og engageret mine kolleger er. EU har nu en enestående lejlighed til at få et nyt partnerskab mellem Afrika og Europa på plads. Kommissionen forelægger en plan, en vision samt en række sammenhængende og integrerede praktiske og ambitiøse forslag. Det er nu op til Dem som medlemmer af Europa-Parlamentet og Rådet at påtage sig deres del af ansvaret.
Fem år efter topmødet i Cairo mener jeg, at tiden er kommet til at omsætte dialogen i handling. Vi skal samarbejde for at bryde det nuværende dødvande og sørge for, at Lissabon-topmødet finder sted. Et Lissabon-topmøde kronet med succes bliver et øjeblik med stor symbolsk værdi, hvor vi skal bekræfte det stadig tættere partnerskab mellem de to verdensdele, og hvor vi skal indgå en ny ambitiøs pagt mellem Europa og Afrika.
Maria Martens,
   Hr. kommissær, jeg er bekendt med Deres store engagement i dette emne. Der er efter min opfattelse grund til at glæde sig over en redegørelse, som indeholder forslag om en langsigtet strategi for, hvordan millenniumudviklingsmålene nås i Afrika. Det er positivt, og det er et godt initiativ. Der er behov for ambitiøs planlægning for at få ikke mindst Afrika syd for Sahara på ret kurs.
Hr. formand, jeg vil først sige noget om proceduren. Den er i virkeligheden dårlig. Kommissionen har forelagt sin rapport i dag. Kommissionen lægger vægt på Europa-Parlamentets bidrag, men ønsker vi at yde et bidrag i tide og fremlægge Europa-Parlamentets standpunkt, er vores frist for indgivelse af ændringsforslag allerede overskredet. Det er ikke noget godt forløb.
Et andet generende forhold er, hr. formand, at jeg modtager klager over kommunikationen med afrikanerne. Det burde egentlig ikke kunne forekomme, og jeg er da også særdeles interesseret i, hvordan rapporten forholder sig til de 23 prioriteringer, Den Afrikanske Union selv har formuleret.
Det er allerede anført, at det er påtrængende nødvendigt med en ny strategi for Afrika. Fattigdommen er størst i Afrika. Der er ydet megen bistand, men resultaterne er beskæmmende. Fattigdommen er øget. Problemerne formuleres klart i rapporten, og man kommer med gode løsningsforslag. Jeg er dog endnu ikke overbevist om, at det med den nye strategi virkelig, som kommissæren ofte anfører, bliver muligt at gøre mere og gøre det bedre og hurtigere. Det skyldes ikke mindst de forventninger, der stilles til EU og måden, EU fungerer på. Kommissæren var selv inde på det for et øjeblik siden. Kohærens og koordinering af vores egen politik er en forudsætning for at øge effektiviteten. Jeg må stille spørgsmålstegn ved, om den nye strategi virkelig sikrer de rigtige redskaber i så henseende. Meget vil dog også afhænge af den politiske vilje i medlemsstaterne selv og af de ansvarlige i Kommissionen.
Hvad angår Afrika, nævner Kommissionen med rette mangfoldigheden og behovet for, at de afrikanske stater påtager sig ejerskab. Ansvaret ligger først og fremmest hos dem. Kommissionen skelner indtil videre, hvad strategien angår, i for ringe grad mellem de såkaldte stabile stater og de skrøbelige stater. Ejerskab er ønskeligt i begge tilfælde. Men for EU bør det indebære, at det er forskellige instrumentarier, der bringes i anvendelse i de to tilfælde. Derfor argumenterer jeg i min betænkning for en dobbelt tilgang.
Hr. formand, kommissæren tager helt korrekt udgangspunkt i millenniumudviklingsmålene og anfører dem som det endelige mål. Derfor undrer jeg mig over visse forslag, eksempelvis når det drejer sig om større infrastrukturprojekter, og når det drejer sig om udveksling mellem universiteter eller Nyerere- eller Erasmusprogrammet. Det er smukke tanker, men når det virkelig drejer sig om prioriteringer i forbindelse med bekæmpelse af fattigdom, kan jeg ikke længere helt følge tankegangen. Min taletid er opbrugt. Jeg stoler på kommissæren. Tak for Deres engagement, hr. kommissær. 
Mauro Zani,
   Hr. formand, kære kolleger, den nye strategi for Afrika, som Kommissionen foreslår, fortjener efter min mening Parlamentets støtte.
Det er rigtigt, at vi for første gang skal tage spørgsmålet om Afrikas udvikling op på flere niveauer, som er forbundet med hinanden, inden for rammerne af en langsigtet plan. Lad os håbe, at de europæiske regeringer bakker kraftigt op omkring denne innovative indfaldsvinkel på Det Europæiske Råd i december.
Vi er i øvrigt alle klar over, at hvis vi skal nå størstedelen af millenniummålene, navnlig i Afrika syd for Sahara, er det nødvendigt med en kraftig indsats for udviklingsstøttens vedkommende og en supplerende indsats på alle områder.
Vi skal ikke alene øge støttens kvantitet - og det er jeg enig med kommissær Michel i - men også sørge for en meget større effektivitet. Det kan vi kun gøre ved hjælp af en europæisk konsensus, hvor enhver bilateral forbindelse bliver en del af en sammenhængende helhed. Det er naturligvis på dette område, at de største vanskeligheder ligger, eftersom ulemperne ved gamle nationale interesser stadig risikerer at gå forud for fordelen ved en fælles europæisk strategi.
Efter min mening er det endnu vigtigere, at man uanset de nationale interesser medtager bistands- og udviklingspolitikkerne - og det vil jeg gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på - under ejerskabsprincippet, herunder budgetstøtte. Vi skal sørge for, at afrikanerne bliver i stand til at skabe deres egen fremtid og påtage sig det fulde ansvar. En af disse betingelser er dog også et mere ligeligt verdenshandelssystem, og her ligger der en udfordring for Europa, Parlamentet og Kommissionen, for udviklingspolitikken kan ikke adskilles fra politikken for verdenshandelssystemet.
Jeg håber, at Europa forstår at spille sin rolle fuldt ud på den næste konference i Hong Kong, navnlig når det gælder de afgørende beslutninger for det afrikanske kontinents ejerskab, hvad udviklingspolitikkerne angår, f.eks. spørgsmålet om told, tariffer og eksportsubsidier.
Til sidst vil jeg tilføje, at Parlamentet har en særlig opgave over for den europæiske befolkning, der ofte er tilbøjelig til at tro, at situationen i Afrika er desperat. Sådan forholder det sig ikke, og det skal vi slå klart fast, for Afrika er også en ressource for os. 
Thierry Cornillet,
   Hr. formand, vi taler her tydeligvis om økonomisk og social udvikling og ikke om kulturel eller åndelig udvikling. Afrika har ikke brug for os til det, det kunne oven i købet lære os et og andet.
Vi har derfor fastsat millenniumudviklingsmål. Jeg gør opmærksom på, at disse mål ikke skal opfattes som fredhellige, da der, hvis vi ved et rent tilfælde ikke når dem, opstår en følelse af desperation og fiasko, og vi er tilbage ved udgangspunktet, hvilket bliver et meget skadeligt resultat.
Opskriften på udvikling er ret velkendt. Lad os imidlertid være ydmyge og for det første understrege, at selv om offentlig støtte utvivlsomt er en løftestang for udvikling, er virkningen af den minimal sammenlignet med, hvad midler fra den private sektor kan gøre for at udvikle Afrika, og for det andet at vi skal være varsomme med at behandle Afrika med enkle idéer, da det er meget komplekst. Når dette er sagt, er det ikke unyttigt at fremhæve nogle grundlæggende faktorer. Infrastruktur er en af disse faktorer. Der er ikke tvivl om, at vi har brug for veje, havne og lufthavne og kommunikations- og sundhedsplejeinfrastruktur. Dernæst kommer sikkerhed, og dermed mener jeg varers og personers sikkerhed, retssikkerhed, juridisk sikkerhed og banksikkerhed. Endelig er det nødvendigt med en stat, som påtager sig sine suveræne pligter, betaler de statslige ansatte og står skulder til skulder med et civilt samfund. Vi skal derfor være vogtere af disse grundlæggende faktorer.
Hr. kommissær, jeg vil gerne understrege kvaliteten i Deres meddelelse, som udnytter alle EU's ressourcer. Den er en udmærket diagnose og en meget god recept, der foreskriver, at patienten skal fortsætte med behandlingen, men at man skal sørge for, at han ikke dør efter at være blevet helbredt. Penge er ikke nok til at forhindre, at det sker. Det er ikke tilstrækkeligt at mobilisere midler. Afrika skal hjælpe sig selv. Vi skal for det første have tillid til de institutioner, som Afrika tilvejebringer. For det andet skal vores politikker være sammenhængende og koordinerede. For det tredje skal Afrika anvende sine egne recepter, og her tænker jeg særlig på diagnosen fra NEPAD. Endelig er min fjerde pointe, at pengene er der, så lad os holde op med at have skyldfølelse.
Ændringen fra 0,31 % til 0,5 % svarer til 20 milliarder euro. Halvdelen af dette beløb bliver afsat til Afrika, hvilket er 10 milliarder euro. 10 milliarder euro svarer til en årlig bevilling til EUF - der bevilges 13 milliarder euro til EUF for fem år. Vi kan således bevilge 10 milliarder euro hvert år til Afrika. Med de nuværende procedurer og kanaler er det umuligt at investere og bruge disse midler. Det viser det beløb fra EUF, der ikke er blevet anvendt. Derfor skal vi gennemgå budgetstøtteinstrumenterne. Endvidere mener jeg ikke, at vi skal se budgetstøtte som et universalmiddel uden at indføre en meget streng kontrol- og overvågningsprocedure. 
Caroline Lucas,
   Hr. formand, hvis denne nye EU-strategi virkelig gav de nuværende programmer og politikker værdi, ville min gruppe støtte den. Afrika har øjeblikkelig brug for kraftig støtte fra os, bl.a. med hensyn til teknologioverførsel, annullering af gæld, ressourcer til udvikling og retfærdige handelsbetingelser ydet på en konsekvent måde.
Jeg håber, at denne strategi vil give større sammenhæng og merværdi. Jeg er dog ikke overbevist, ikke mindst fordi der ikke er en vurdering af vores tidligere politikker eller et yderligere finansielt instrument til at udarbejde bedre politikker fremover. Det, strategien tilbyder, er flere af de samme fejlslagne politikker, fordi det chokerende er, at antallet af mennesker, der lever i fattigdom i Afrika, fortsætter med at stige. 
Vi har ikke brug for ændrede dokumenter fra Kommissionens side, men en ændret politik, især handelspolitikken, som fortsat undergraver Afrikas udviklingspotentiale. Hvad angår økonomiske partnerskabsaftaler, skal AVS-landene sikres fortsat ensidig adgang, hvis de ønsker det. Inden for Verdenshandelsorganisationen skal Kommissionen sikre, at der i forhandlingerne om markedsadgang for andre produkter end landbrugsprodukter tages fuldstændig højde for de afrikanske landes behov for at beskytte deres nye industrier. Hvad angår råvarepriser, skal vi gøre tiltag til at vende de faldende råvarepriser. Hvad angår tjenester, skal Kommissionen opgive dens nye benchmarkingforslag, som vil medføre, at de fattige lande tvinges til at åbne deres servicesektorer op, hvilket er fuldstændig i strid med Kommissionens tidligere tilsagn om fleksible tjenesteydelser. Hvad angår landbruget, har vi naturligvis brug for at sætte en fuldstændig stopper for eksportdumping og støtte til de afrikanske lande, så de kan beskytte deres landbrug, så de er selvforsynende.
Dagsordenen for liberalisering, privatisering og deregulering har ikke givet vækst eller udryddet fattigdommen. En ny strategi skal baseres på nye værdier: værdierne om rimelig handel og samarbejde i stedet for frihandel og mere konkurrence. Det er de tiltag, vi har brug for at se fra Kommissionens side.
Luisa Morgantini,
   Hr. formand, kære kolleger, jeg deler hr. Michels sorg over de to soldater fra Den Afrikanske Union, som mistede livet i Darfur. Også dette er efter min mening et eksempel på, at vi meget ofte koncentrerer os om bestemte spørgsmål, som vi så glemmer igen.
Jeg må dog sige, at jeg også gerne ville have hørt en bemærkning om de tusindvis af mennesker fra Afrika syd for Sahara, som under deres vandring i disse dage støder på indhegninger, pigtråd, gummikugler og ofte rigtige kugler, og om de mennesker, som vandrer rundt i ørkenen uden mad. Efter min opfattelse bør indvandringsspørgsmålet hænge tæt sammen med udviklingsspørgsmålene.
Det arbejde, som Kommissionen og navnlig hr. Michel har udført, er efter min mening yderst vigtigt og nødvendigt. Sådan som hr. Zani allerede var inde på, er det absolut nødvendigt at samordne udviklingspolitikkerne, ikke bare for Afrikas vedkommende, men også generelt. I den forbindelse mener jeg virkelig, at Rådet, Parlamentet og Kommissionen er nødt til at samarbejde, for meget ofte er det - som hr. Zani mindede om - i virkeligheden medlemsstaterne, der er dominerende. Det er således absolut nødvendigt, at EU taler med én stemme.
Eftersom EU ikke er den eneste hoveddonor i Afrika, bør man også styrke tilstedeværelsen og politikkerne fra internationale institutioner som Verdensbanken og Den Internationale Valutafond, hvis beslutninger har stor indflydelse på de indfødte befolkningers tilværelse og på millenniumudviklingsmålene.
Som vi har konstateret, er gældens eftergivelse en væsentlig faktor, selv om det for debitorlandene i virkeligheden kun drejer sig om det første skridt. Derfor skal vi også sørge for, at vi i forbindelse med denne nye politik stræber efter en anden definition af bæredygtig gæld og betragter de afrikanske landes finansielle behov som et væsentligt element. Som der står i det pågældende dokument, ville det også være hensigtsmæssigt i højere grad at inddrage det civile samfund og de nationale parlamenter i landestrategidokumentet.
Hr. Michel talte om fred, sikkerhed og god regeringsførelse. Sikkerhedsspørgsmålet skal dog også forstås som menneskelig sikkerhed og gælder ikke bare for de tragedier, der fandt sted efter den 11. september. Jeg mener navnlig, at vi i vores politikker bør sørge for sikkerhed og fred, der f.eks. er i overensstemmelse med definitionerne af offentlig udviklingsstøtte.
Meget ofte er vi selv ansvarlige for konflikterne i Afrika, ikke mindst i betragtning af, at vi bliver ved med at sælge våben. Derfor skal der også være en meget streng kontrol på dette område. Andre parlamentsmedlemmer talte om handelen, der utvivlsomt er et vigtigt instrument. Den skal ikke være begrænset til bistand for handel, men være bæredygtig og solidarisk.
Eoin Ryan,
   Hr. formand, jeg vil gerne byde kommissær Michel velkommen denne eftermiddag. Jeg lyttede interesseret til hans indlæg, og jeg støtter mange af hans synspunkter. 
EU spiller en afgørende rolle på udviklingsområdet, idet EU yder 55 % af verdens bistandshjælp, hvoraf størstedelen går til Afrika. På FN's topmøde i New York i september 2005 understregede EU på det kraftigste, at det vil bidrage til at nå millenniumudviklingsmålene. Det første af disse ambitiøse otte mål er udryddelse af ekstrem fattigdom og sult. At halvere fattigdommen i verden fra nu og indtil 2015 er en meget stor udfordring for os i de kommende år. 
Der kan ikke sættes spørgsmålstegn ved EU's forpligtelse over for Afrika og udryddelsen af fattigdom. Der er dog alvorlig mangel på konsoliderede oplysninger om, hvad vi donorer rent faktisk foretager os i Afrika. Hvor sikker er EU så på, at EU-støtten er effektiv og gør nytte? Jeg bifalder kommissærens udtalelser om, at han vil iværksætte en handlingsplan om effektiv støtte.
EU donerer mere til Afrika end nogen anden institution eller regering i verden. Alligevel stjæler korruption så meget af det, vi giver til dem, der har mest brug for det. Det er beundringsværdigt at donere mange midler, men der følger et ansvar med, et ansvar, som bæres af donoren - i sidste ende De og jeg - og et ansvar, som bæres af modtagerne, som i dette tilfælde er Afrika. 
Der er et akut behov for at udvikle ejerskab, ansvar, ansvarlighed og lederskab blandt regeringerne og landene i Afrika. EU skal finde en klinisk måde at fremme god regeringsførelse på. Det altoverskyggende formål med at reducere fattigdom er baseret på det supplerende formål om at fremme god regeringsførelse og respekt for menneskerettigheder. Vi skal belønne de afrikanske lande, der anerkender begrebet om demokrati og respekten for menneskerettighederne, og vi skal fortsat fordømme de korrupte regimer, som langsomt, men sikkert, ødelægger deres land. 
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   - Hr. kommissær, ud over at have lyttet til Deres indlæg her i dag har jeg med opmærksomhed læst den meddelelse, som Kommissionen vist har vedtaget her til formiddag, og som jeg gerne vil takke Dem for. De har i et enkelt sprog formået sammenfattende at opstille kendte, men spredte begreber, afprøvede eller foreslåede instrumenter og klare målsætninger for alle, nemlig millenniummålene. De er veget tilbage fra sensationsjageri og de store overskrifter og har i stedet foretrukket en sammenhængende og enkel tilgang, der jo ikke er det almindeligste under sådanne omstændigheder. Derfor, hr. kommissær, og fordi jeg også ved, hvordan betingelserne er, når man har en post som Deres, mener jeg, at den måde, som De har tacklet problemet på, giver Dem troværdighed, og for mit vedkommende betyder den, at jeg ikke blot lader tvivlen komme Dem til gode, men giver Dem min støtte. Fortsæt den linje med enkle, effektive og gennemførlige løsninger, fordi det er det bedste for samarbejdspolitikken mellem EU og Afrika. 
Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, de frygtelige hændelser i de seneste uger, hvor hundredvis af afrikanere i store grupper forsøger at komme fra Marokko til Ceuta og Melilla, har rystet offentligheden. Det er ikke noget nyt. Vi har i årevis været vidne til den fortvivlelse, der får disse mænd og kvinder til at sætte livet på spil for at komme ind i Europa, eller rettere sagt, for at slippe væk fra Afrika, der imidlertid er deres land.
I al den tid har vi set små motorbåde, der lodser afrikanske mænd og kvinder af på vores kyster, hvor der også skylles mange lig op, som er blevet opslugt af havet under det dramatiske eventyr. Det nye er nu måske indtrykket af, at det ikke blot drejer sig om hundrede eller tusind personer, men om en fortvivlelse, der kan få millioner af mennesker, der ikke har noget at miste, til at sætte sig i bevægelse, og intet kan holde dem tilbage på deres overlevelsesmarch.
At verden er forfærdelig uretfærdig med voksende uligheder mellem det industrialiserede nord og det underudviklede syd, og at dette uvægerligt vil få eksplosive følger, er vi ikke længere kun nogle få pionerer i verdenssamfundet, der kan bekræfte. Det er gået fra at være noget, som specialisterne tog sig af, til at være på almindelige menneskers dagsorden. Men vi skal ikke længere forudse kriser. Krisen eksploderer mellem hænderne på os, og vi ved ikke præcis, hvordan vi skal reagere. Den strategi for Afrika, som Kommissionen foreslår os, og den indsats, som det britiske formandskab har foreslået, kunne være et svar på behovet for at reagere i forbindelse med et spørgsmål, hvor det eneste sikre er, at vi står over for et europæisk problem, hvis eneste løsning er den europæiske dimension, dvs. EU's sammen med medlemsstaternes.
Udvikling af Afrika er bydende nødvendig for Afrika, men også for Europa. Nu kommer Kommissionens meddelelse, der burde hedde "Unionens strategi vedrørende udvikling af Afrika". Der er ingen tvivl om, at den kommer sent, men bedre sent end aldrig.
Vi synes, at forslaget er ganske ambitiøst, men det er for upræcist, foruden at det er langt og ikke mindst svært at organisere, men det er under alle omstændigheder et skridt i den rigtige retning. Lad os håbe, at vi i fællesskab, og i særdeleshed fra Parlamentets side, kan gøre processen vidtrækkende og konkret, hvilket efter vores mening er absolut nødvendigt, og bakke op om Kommissionens gode hensigter. Det er også vigtigt at behandle spørgsmålet meget hurtigt for at komme med et svar på denne enorme nødsituation, der desuden sætter spørgsmålstegn ved EU's troværdighed, og ved, om det lever op til sine egne principper. 
Danute Budreikaite (ALDE ).
   - Afrika står stadig kun for 2 % af verdenshandelen - det er mindre end for 50 år siden. Er det handelsaftalerne, der er hensynsløse, eller har Afrika ikke noget at handle med?
I de sidste 20 år er fattigdommen i Afrika blevet fordoblet. Afrika har ikke været i stand til at drage nytte af de muligheder ved den liberaliserede handel, som vi er så glade for. EU og medlemsstaterne støtter udviklingslandene via budgettet og Den Europæiske Udviklingsfond. Alene hjælpen fra Den Europæiske Udviklingsfond løber op i 13,5 milliarder euro.
Hvor effektiv er denne hjælp, hvis den ikke mindsker fattigdommen, men tværtimod øger den?
En af de vigtigste metoder til at bekæmpe fattigdommen er ved at investere i udviklingsøkonomier for at sætte liv i dem igen og udvikle dem. Hvad investerer donorlandene i, hvis handelen falder og fattigdommen tager til?
Jeg opfordrer Kommissionen til at vurdere effektiviteten af den hjælp, der bliver givet til udviklingslandene, og jeg opfordrer de medlemsstater, der har historiske interesser i Afrika, og andre lande til at investere i og støtte disse lande ved at etablere uafhængige økonomier dér, investere i sektorer, skabe job, bruge deres naturlige og menneskelige ressourcer rationelt og ærligt, og drive fair handel.
Ligesom vi støtter Afrika økonomisk, må vi også give Afrika mulighed for at yde sit eget bidrag til at bygge sin fremtid og velstand. 

Margrete Auken (Verts/ALE ). –
   Hr. formand, tak til kommissæren. Jeg tror, vi alle sammen glæder os over, at der er kommet et så stærkt fokus på Afrika, både politisk og heldigvis også økonomisk. Det er indiskutabelt, at der skal en hel ekstraordinær indsats til, hvis Afrika skal løftes ud af fattigdommen, og derfor er det relevant, at EU udarbejder en samlet strategi om vores relationer til Afrika.
Der er mange gode ting i Kommissionens forslag. Miljø, god regeringsførelse, fredsskabelse, styrkelse af den private sektor, handel, hensyn til kvinder og ligestilling er blevet en central del som drivkraft i udviklingen, skønt jeg nu savner det lidt i kommissærens tale. Men der er også fremsat et stærk betænkeligt forslag om en mere centralistisk planlægning af EU's bistand til Afrika med brug af bl.a. donoratlas, som om vi i Europa kan sidde og lægge planerne for, hvorledes bistanden skal koordineres i de enkelte afrikanske lande. Dette er i direkte strid med de principper for bistandseffektivitet og god donoropførsel, som EU var med til at beslutte ved mødet på højt niveau i Paris i marts i år om bistandseffektiviteten. De afrikanske lande bør være i centrum for koordinationen af bistanden med udgangspunkt i deres egne fattigdomsstrategier. Skrotter vi alt det, vi har opnået her, for at komme til at tale med en stemme i en topdown-styret strategi, risikerer vi i stedet for kvalificeret fattigdomsbekæmpelse at se en hel karavane af hvide elefanter invadere det afrikanske kontinent.
Jeg vil gerne spørge kommissæren, hvad der i grunden er meningen med de fire punkter, der står under punkt 3.3., om det er i strid med det, vi hidtil har sagt, nemlig at det skal være landenes egne fattigdomsstrategier, der skal danne basis for vores arbejde. 
Marcin Libicki (UEN ).
   - Hr. formand, Afrika er et ulykkeligt kontinent. Det er gået støt ned ad bakke i de sidste 30 år.
Desværre synes jeg ikke, at kommissærens redegørelse var til megen nytte. Vi hørte en masse om samhørighed, strategier og fremskridt, men meget lidt - om noget overhovedet - om praktiske detaljer.
Der er hårdt brug for økonomisk udvikling, men det kræver, at den internationale kapital sætter en stopper for sine aftaler med korrupte lokale myndigheder. Det er særlig vigtigt, fordi international kapital ofte bliver støttet af dens oprindelseslandene, hvilket er meget lidt hensigtsmæssigt.
Hvis der skal opnås virkelige fremskridt i Afrika, er det nødvendigt først at udvikle en lokal økonomi, som fungerer godt for den lokale befolkning og bygger på denne. For det andet er der uddannelse, uddannelse og uddannelse. Europa gør næsten ingenting på dette område, men det kunne gøre meget. Så er der spørgsmålet om bekæmpelse af sygdomme. Der er øjeblikkelig brug for nødhjælp for at bekæmpe sygdomme effektivt og bekæmpe sulten. Som tidligere talere allerede har sagt, må EU ophøre med dumping af landbrugsprodukter, hvis det virkelig ønsker at støtte den lokale økonomi, særligt landbruget. 
John Bowis (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg kunne godt lide det, jeg hørte, i kommissærens indlæg. Især kunne jeg lide punktet om respekt og partnerskab, respekt for den afrikanske befolkning og partnerskab med dem. Indledningsvis vil jeg sige, at hvis man taler med folk fra Afrika, siger de, at vi i Europa alt for ofte kun taler om tørke og sult og alle de dårlige ting ved Afrika, og om vi ikke indimellem burde fejre det gode ved Afrika. Jeg tror, at det var det, kommissæren gjorde. Det er det, vi bør gøre. Vi bør fremhæve Afrikas gode sider. Vi burde stole på Afrikas ressourcer. 
Jeg bifalder i høj grad kommissærens bidrag og meddelelsen. Millenniumudviklingsmålene har tydeligvis en grundlæggende betydning herfor. Jeg så gerne endnu større fokus på sundhed og uddannelse - disse punkter blev i hvert fald fremhævet i hans indlæg - selv om man skal lede lidt efter dem. Vi gennemgik fred, sikkerhed, god regeringsførelse, økonomisk vækst, handel og sammenslutning - hvad det så end betyder - før vi nåede i mål. Jeg er sikker på, at de ting alle er af grundlæggende betydning, men det er sundhed og uddannelse også. 
Som et mindre eksempel fremhæves venskabspartnerskaber. Ja, venskabspartnerskaber er gode: Vi anbefaler dem til skoler og byer og endda museer, så hvorfor ikke også til hospitaler? Hvorfor ikke også til undervisningshospitaler, til sundhedsteam eller ngo'er på sundhedsområdet?
Jeg kunne godt tænke mig at se og høre mere om kommissærens tidligere tilsagn til mig om oversete sygdomme og de betænkninger, som vi har fået igennem Parlamentet tidligere. Der er så meget mere at gøre på det punkt. 
Til slut vil jeg gerne fremhæve en ting, som er kommet fra Afrika selv, og det er den første fødevaresikkerhedsplan. Vi opfordrer alle ofte folk til at hjælpe Afrika med at gøre maden sikker, og her gør de noget ved det. Jeg vil blot nævne et tal: De mislykkede bestræbelser på at opfylde de nye fødevarestandarder fra EU i 2001 medførte en eksportnedgang på 64 % fra Afrika af kornprodukter, tørret frugt og nødder - et tab på 670 millioner amerikanske dollars. Det er blot et eksempel på, hvorfor vi skal hjælpe Afrika med at anvende sine talenter på at hjælpe afrikanerne selv. 
Glenys Kinnock (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne fokusere på, hvordan jeg mener, at vi som europæere bør bringe orden i eget hus. 
Først og fremmest er det afgørende i forbindelse med handel at stoppe støtten til landmændene i Europa, som holder priserne lave og presser de afrikanske varer ud af vores markeder, samt den eksportstøtte, der gør det muligt at dumpe billige fødevarer i Afrika. De høje takster, der holder de afrikanske varer ude, skal sættes ned, men de afrikanske lande har brug for tid, inden de skal åbne deres markeder op. De har ikke de sikkerhedsnet, som vi måske har, til at beskytte deres arbejdsstyrke. 
Desuden skal vi opfordre medlemsstaterne til at tilslutte sig FN's konvention mod korruption. Medlemsstaterne bør holdes ansvarlige for deres eget personales og mellemmænds korruption. Det fremgår ikke af rapporten, men jeg mener, at medlemsstaterne, herunder min egen, nemlig Det Forenede Kongerige, bør opfordres til at tilslutte sig konventionen.
Siden 11. september er der strammet op om korruptionen, men det behandles stadig ikke med samme alvor som terrorisme eller narkotika. Det er også nødvendigt, at Europa stopper opfordringerne om hjerneflugt fra Afrika. Det står heller ikke i rapporten, men det gør en kæmpe forskel, især i forbindelse med sundhedstjenesterne i Afrika. 
Til slut vil jeg gerne tale om våbenhandel, som ingen har nævnt. De våben og miner, der dræber tusindvis af mennesker og har gjort det i flere generationer i Afrika, var hovedsagelig fremstillet i det tidligere Sovjetunionen. Som vi ved, bliver de dog solgt, handlet og spredt i hele Europa. De har base i Europa. Som europæere må vi gøre langt mere for at kontrollere våbenhandel og transithandel, som finder sted fra vores eget kontinent.
Som europæere må vi påtage os disse ansvarsområder, og vi skal ikke holde afrikanerne ansvarlige alene. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, fru Kinnock har ret. Afrika her ikke brug for flere våben. Strategien viser, at der skal gøres mere. Udviklingspolitikken vil aldrig lykkes, hvis handelspolitikken saboterer den. Jeg vil også gerne advare mod en overdreven tro på, at udenlandsk kapital og udenlandske virksomheder vil løse Afrikas problemer. Vi skal støtte udviklingen af lokalejet handel og industri, hvor gevinsten bliver i Afrika. Det er vigtigt, at de får fuld frihed til at vælge udviklingsretning uden pres og tvungne markedsåbninger. De skal selv afgøre, hvad der er i deres interesse. En sammenhængende strategi mellem handel, udviklingssamarbejde og støtte til demokratiet er nødvendigt for at give Afrika den chance.
Det handler også om vores forskningspolitik. Jeg beder Dem støtte kravet om, at det syvende rammeprogram for forskning skal anvendes til at øge forskningen i de glemte tropiske sygdomme, som dræber millioner af mennesker hvert år. 
Godelieve Quisthoudt-Rowohl (PPE-DE ).
   - Hr. formand, kun hvis Afrika selv former sin fremtid med vores støtte, vil det få vedvarende succes. Tilsvarende vil de bedste hjælpeprogrammer ikke nytte noget, hvis vi ikke yder hjælp til selvhjælp, hvis det ikke lykkes os reelt at plante demokrati og retsstatslighedstænkning dér således, at de små planter ikke længere er sarte, men rodfæstet, hvis det lykkes os at få de afrikanske borgere til at deltage i deres egen skæbne og tage ansvaret for det.
Jeg synes, at det er en skandale, at det netop er de mest mobile, som forsøger at flygte fra Afrika, og at vi ikke giver dem mulighed for at være med til at præge deres samfund på stedet og fremme det. Det vil ikke være muligt, hvis vi ikke koncentrerer os om uddannelse og endnu en gang uddannelse. Jeg tænker fortrinsvis også på uddannelse til unge piger og kvinder. Jo længere tid vi sender pigerne i skole, og jo mere udviklet og uddannet de er, desto bedre vil de kunne opdrage deres børn, men desto senere vil de også få børn, og det er en væsentlig faktor, hvis et samfund ønsker at gøre fremskridt.
Vi har brug for en koncentration af kræfterne, ikke længere en politik, hvor den venstre hånd ikke ved, hvad den højre hånd gør. Og vi har fortrinsvis brug for en politik med optimisme. I den forstand, hr. kommissær, vil jeg gerne gratulere Dem med Deres papir. Jeg gratulerer Dem med den optimisme, der lyser ud af Deres papir. Jeg ved dog, at det også med forenede kræfter vil vare lang tid, før Afrika er dér, hvor vi gerne vil se det være. Og på vejen derhen skal vi forsøge at undgå, at afrikanerne gentager alle de fejl, som er blevet lavet hos os i løbet af historien. De kan roligt drage en lille smule nytte af vores erfaringer. 
Ana Gomes (PSE ).
   - Ceuta og Melilla viser, at Europas strategi over for Afrika trods al retorikken er ved at falde fra hinanden. Det er ikke kun et spansk-marokkansk problem, og det drejer sig heller ikke kun om ulovlig indvandring. Det er et problem for hele EU, og det skaber tvivl om vores troværdighed på menneskerettighedsområdet.
Jeg så afgjort enig i, at vi, som kommissær Louis Michel har sagt, har brug for en sammenhængende strategi over for Afrika. En strategi, der gør vores udviklingspolitik væsentlig mere effektiv, så vi kan indfri millenniummålene. Det betyder, at den skal tildeles de nødvendige midler i EU's budget, og at Kommissionen og medlemsstaterne skal arbejde tættere sammen. Det betyder også, at retfærdig handel skal fremmes, hvorfor den fælles landbrugspolitik må reformeres, og at der sættes ind imod korruption, og dét i begge retninger.
Vi har brug for en strategi, hvor EU går foran med at virkeliggøre det nye beskyttelsesansvarsbegreb, hvor EU's evne til fredsbevarende og -skabende indsats i samarbejde med Den Afrikanske Union styrkes, og hvor der via Den Internationale Straffedomstol og andre domstole sker strafforfølgning af de ansvarlige for forbrydelser mod menneskeheden. Prøvesager er Hissène Habré, Charles Taylor og de ansvarlige for Darfur.
Vi har brug for et Europa, der mere effektivt støtter valgprocesser, civilsamfund, ngo'er, demokratiske institutioner, kvinders frigørelse og god regeringsførelse i Afrika. Vi har endelig brug for et EU, der fremmer fred og sikkerhed i verden og bremser terrorismens fremmarch også i Afrika ved at sætte ind imod terrorismens underliggende årsager og – en gang for alle – spredningen af våben på det afrikanske kontinent. Det er våben, der også eksporteres af europæere, som på den måde bærer ved til de konflikter, der ødelægger Afrika.
Ceuta, Melilla og Lampedusa rejser alvorlige spørgsmål om både sikkerheden i Afrika og vores egen sikkerhed. De indvandrere og flygtninge, der flygter, gør det, fordi de er desperate, og det er de også på grund af Europas tavshed og manglende indsats. Som f.eks. i konflikten i Vestsahara. Det er denne desperation og vrede, der nærer den internationale terrorisme, hvis rekrutter nok skal finde vej til Europa, hvor høje vi end bygger murene ved dets grænser. 
Marie-Hélène Aubert (Verts/ALE ).
   - Hr. kommissær, jeg ønsker at tale om energi og energipolitik, som efter min mening ikke er behandlet tilstrækkeligt grundigt i Kommissionens meddelelse. Behovet for en bæredygtig energipolitik blev faktisk understreget som led i EU's politik for udviklingsfremme i den beslutning om afhængighed af olie, som Parlamentet vedtog på sin sidste møderække. Det er et meget væsentligt eksempel på sammenhæng, som skal iværksættes.
Som bekendt er der tegn på en alvorlig oliekrise, som rammer EU og Norden generelt, og samtidig kan vi se, at de rigelige olieressourcer i Afrika for at sige det mildt ikke har gavnet udviklingen af lokalsamfundene. Jeg kan nævne eksemplet med Nigeria, som har den største befolkning, og som, selv om det er et af de rigeste lande i Afrika med hensyn til ressourcer, ikke har oplevet den nødvendige udvikling. Spændingerne vil derfor stige, og vi har brug for nye lovgivningsmæssige og finansielle instrumenter og en stærk EU-strategi, for at det kan lykkes for os at forvalte olien på en retfærdig og bæredygtig måde. Jeg hører gerne Deres forslag i den forbindelse. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   - Hr. formand, eftersom min gode ven og tidligere kollega Stefano Manservisi er i mit kontor, vil jeg naturligvis begynde med at rose denne betænkning. Jeg vil gerne nævne fem punkter.
For det første er EU Afrikas vigtigste støttedonor, og sådan bør det også være, af historiske grunde. Det hæmmer imidlertid effektiviteten, at vi har 26 forskellige udviklingspolitikker. Vi må forene kræfterne og investere vores indsats i en fælles udviklingspolitik, hvilket Kommissionen også er fortaler for.
For det andet vil jeg gerne sige, at den euro-afrikanske pagt, som Kommissionen foreslår i sin meddelelse, lyder som en fremragende idé. Den bør være baseret på et ligeligt partnerskab mellem EU og Den Afrikanske Union.
For det tredje vil jeg gerne sige, at det er nødvendigt, at WTO-forhandlingerne i Doha når frem til resultater, som kan forbedre afrikanernes muligheder for at operere på globale markeder. Det vil sige, at protektionistisk told og eksportrestitutioner skal fjernes, f.eks. inden for landbruget.
For det fjerde vil jeg gerne sige, at fred, stabilitet, sundhedstjeneste og god regeringsførelse er de vigtigste mål for mange afrikanske lande, som stadig er ustabile.
Endelig vil jeg gerne sige, at det i sidste ende er afrikanerne selv, der har ansvaret for udviklingen i Afrika. Når det er sagt, så er initiativer som NEPAD - - yderst vigtigt og værd at arbejde for. Jeg støtter derfor Kommissionen i dette spørgsmål. 
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg bifalder Kommissionens politiske mod, især kommissær Louis Michels, ved at forelægge denne strategiplan vedrørende Afrika, som jeg håber vil gå over i historien, ikke som et katalog over gode hensigter - som vejen til helvede er brolagt med - men som Michel-planen, der på sin vis minder om Marshall-planen. De står med denne udfordring. Desuden mener jeg, at det er det rigtige tidspunkt at gøre det på.
Jeg vil gerne her minde om, at rådsformanden, Tony Blair, også rejste dette spørgsmål - jeg beklager hans fravær, for jeg mener, at det er en forpligtelse, vi alle bør dele - og jeg vil gerne understrege et forhold, som kommissæren allerede har påpeget, nemlig at formanden for Den Afrikanske Union også har været med ved forelæggelsen af planen, hvilket viser vilje til ligestilling og partnerskab.
Jeg vil også gerne komme med to konkrete kommentarer. For det første vil jeg gerne i forbindelse med det bibelske drama, vi oplever - den massive udvandring af folk, der flygter, især i Sahel, fra sult, græshopper, krige og tørke - understrege, at de europæiske staters tilstedeværelse, inklusive den diplomatiske, er minimal i staterne syd for Sahel. I denne henseende synes jeg, at Kommissionen bør tage initiativ til en hasteaktion.
For det andet, hr. formand, skal vi forud for forhandlingerne i Hongkong-runden finde en måde at gøre forsvaret af vores interesser foreneligt med en åbning over for Afrika på landbrugsområdet på. 
Karin Scheele (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, De har som grundlæggende principper for denne Afrika-strategi bl.a. anført, at dette vil betyde både ligeberettigelse og partnerskab. Partnerskab blev defineret således, at både det europæiske kontinent, EU, og vores afrikanske partnere tror på den multilaterale ordning og arbejder på den.
Jeg mener ikke, at vi i tilfældet med den sidste koloni i Afrika, i tilfældet Vestsahara, udfører noget godt arbejde, og det hverken fra EU's side som institution eller fra medlemsstaternes side. Ofte bliver jeg spurgt, hvorfor EU via associeringsaftaler gemmer så mange penge i et land, når dette land har besat et andet land i næsten 30 år og dermed har overtrådt folkeretten på enhver måde.
Et andet punkt er spørgsmålet om befolkningstilvækst. Det er klart, at man ikke kan drøfte en udviklingsstrategi for Afrika uden at diskutere problematikken i forbindelse med befolkningstilvæksten og menneskers reproduktive rettigheder dér. Det er ikke ny viden, at en langsommere befolkningstilvækst virker positivt på udviklingen af et land og på reduktionen af fattigdom.
Vi skal i høj grad tage højde for to punkter, når vi taler om denne Afrika-strategi: den kendsgerning, at vi foran os har den største ungdomsgeneration, som har eksisteret i menneskets historie, og den voksende hiv/aids-pandemi. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   - Hr. formand, Kommissionens og kommissær Louis Michels forslag om udformningen af et nyt strategisk partnerskab mellem EU og Afrika afviger faktisk fra den udviklingspolitik, som EU har fulgt indtil nu.
For første gang bevæger EU sig ud over den traditionelle tankegang inden for humanitær bistand og udviklingssamarbejde og går i gang med at udarbejde - og forhåbentlig straks gennemføre - en integreret strategi for Afrika.
Afrika har ingen fremtid, hvis det bliver ved at støtte sig til almisser fra de rige. Der skal en fredelig revolution til for at ændre produktionsstrukturer, økonomi, handel, landbrug, institutioner og uddannelse.
Der er ingen international strategi for Afrika, der vil kunne lykkes, hvis den ikke bidrager til at styrke demokratiske styringsinstitutioner, bekæmpe de enevældige regimer, styrke civilsamfundet og forsvare menneskerettighederne og de demokratiske frihedsrettigheder.
Kommissionen bør udarbejde specielle programmer for medierne, for ikke-statslige organisationer, for universiteter og for forskningsinstitutter i Afrika.
Det er af afgørende betydning for bekæmpelsen af fattigdom og for den økonomiske vækst på det afrikanske kontinent, at Kommissionens mål om at styrke den regionale, økonomiske og handelsmæssige integration gennemføres.
Dette mål bliver dog ikke gennemføret af sig selv. Samtidig er det nødvendigt med en supplerende indsats fra EU's side for at få skabt et retfærdigt globalt handelssystem, forbedre Verdenshandelsorganisationens funktion og få gennemført en modig reform af arrangementet med generelle toldpræferencer til gavn for de fattige lande. 
Kader Arif (PSE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer, Louis Michel foreslår i dag et strategisk partnerskab mellem EU og Afrika. Det er en ny mulighed for os til at reagere på det afrikanske kontinents grundlæggende behov.
For et par uger siden holdt stats- og regeringscheferne møde i New York. Dengang lød der prangende erklæringer og stærke løfter om god vilje, og der var håb i luften. Resultaterne var imidlertid ubetydelige. Millenniumudviklingsmålene bliver ikke nået, og Afrika er endnu en gang den store taber i alt dette. Den desperate situation i Afrika er for nylig blevet illustreret af billeder på tv-skærmene. Billeder af mennesker, der er rede til at dø på pigtrådshegnene ind til vores verdensdel, for at få bedre udsigter og en fremtid for dem selv og deres børn samt for deres land og deres kontinent.
Vi ved alle, at for at hjælpe Afrika med at bekæmpe fattigdom, krig, sult og vold skal der iværksættes en proces og økonomiske ressourcer. Vi har kendt vores ansvar i lang tid. EU har en lang tradition for at fremme udvikling i Afrika, men resultaterne har generelt ikke levet op til målet. Hr. kommissær, De har sagt, at formålet med Deres plan er at skabe ligevægt mellem sociale mål og økonomisk udvikling. Jeg hører ikke til dem, der tror, at økonomisk liberalisering automatisk fører til socialt fremskridt, og mens vi er ved det emne, er jeg bekymret for frihandelsaftalerne med AVS-landene. Jeg mener, at de europæiske investeringer primært skal koncentreres om uddannelse, forskning, sundhedspleje og offentlige tjenester. Vi skal sikre - og jeg mener, at det er en af Deres prioriteter - at midlerne anvendes og fordeles mere effektivt, at der gennemføres bedre regeringsførelse, og at der indføres gennemskuelige og fredelige demokratier.
Hr. kommissær, jeg har tiltro til Deres politiske vilje. Jeg vil imidlertid bede Dem om at uddybe et par punkter for os. Hvordan agter De at behandle de afrikanske landes mangfoldighed? Hvad er nærmere bestemt forbindelsen mellem denne generelle plan og de partnerskaber, der allerede eksisterer? Hvordan skal vi klare gældsspørgsmålet, da dette aspekt efter min mening ikke er tilstrækkeligt beskrevet i planen? Kort sagt, hvordan skal det iværksættes i praksis, og hvilke ressourcer bliver der afsat til denne strategi? 
Louis Michel,
   Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg svare på talerne fra fru Morgantini og den sidste taler, som begge nævnte det, der for tiden sker ved portene til Europa.
Jeg er ligesom Dem. Jeg hører til dem, der mener, at det rigtige svar på menneskers desperation eller nytteløse håb selvfølgelig ikke er at lukke dørene eller at optræde brutalt eller umenneskeligt. Det rigtige svar er stærke udviklingspolitikker, meget kraftfulde politikker, der åbner for udsigter i de lande, som migrationsstrømmene kommer fra. Det er svaret, og den strategi, som jeg har forelagt, er efter min mening et ambitiøst svar på ønsket om at finde en bæredygtig løsning på sådanne tragedier og uretfærdigheder. Det siger derfor sig selv, at jeg deler Deres opmærksomhed på disse spørgsmål.
Vi drøftede disse forhold for lidt siden med hr. Konaré, mellem kommissionen under Den Afrikanske Union og EU-Kommissionen, og det er hensigtsmæssigt at huske på, som De selv gør, at problemet ikke er begrænset til Spanien eller Marokko. Det er et problem, der berører hele Afrika og hele EU. Hvis vi ikke formår at løse problemet politisk på EU-niveau inden for rammerne af et ægte partnerskab og en ægte politisk dialog med Afrika, så finder vi aldrig en løsning. Vi vil fortsat opleve denne type tragedier, og vi vil med rette stadig blive genstand for vrede, fordi vi ikke har været i stand til at udføre en vigtig opgave.
Mine damer og herrer, jeg må sige, at jeg ikke kan gå i den fælde, som måske sættes for mig - om end ubevidst eller i det mindste ufrivilligt - her i Parlamentet. Jeg mener, at tingene skal stå klart mellem os med hensyn til dette punkt. Jeg ønsker ikke, at min plan for Afrika skal blive en slags juletræ, som ethvert medlem af Parlamentet, pressionsgruppe, ngo eller medlem af det civile samfund bruger til at hænge hans eller hendes flitterstads på med risiko for at tabe det væsentlige af syne. Det jeg forhåbentlig kan gøre med denne plan, og jeg anmoder Dem om at hjælpe mig med det, er at fastlægge en kurs, en ramme, uden at fastsætte prioriteter eller udelukke noget. Jeg håber også, at andre ikke vil kunne fordunkle det brede hovedtræk ved at tilføje alle mulige andre ting, som i sig selv tydeligvis er meget vigtige, men som kunne overskygge det primære.
Nogle medlemmer af Parlamentet har nævnt strategiens effektivitet. De kan ikke opfordre kommissæren til at stå fast i spørgsmål, som ikke ligger inden for hans område. Hvad angår Kommissionen, har De simpelthen min gode vilje og mit engagement. Jeg opfordrer også Dem til at gøre noget, nemlig at hjælpe mig med at få overbevist medlemsstaterne. Det usædvanlige ved forslaget er måske, at jeg forsøger at skitsere en ramme, en fælles strategi mellem Kommissionen og medlemsstaterne for at gøre det muligt at opdele arbejdet med fremme af udvikling mere effektivt. Min plan er, at vi sammen skal forsøge at udarbejde en ramme, mål og en strategi, og at vi inden for den strategi skal prøve at appellere til grupper af medlemsstater, der er specielt interesseret i en bestemt sektor eller en bestemt region, og sørge for, at vi kan opdele arbejdet mere effektivt. På denne måde kan vi også opnå besparelser før alle processerne, projekterne og procedurerne til undersøgelse af sager indledes, og som ellers - det må siges - giver anledning til overlapning, sammenfaldende opgaver og administrativt arbejde. Alligevel vil jeg understrege, at vi i dag har 26 forskellige sæt bestemmelser. Det er det, vores partnere konfronteres med.
Mit formål med denne plan er at skabe den dynamik og politiske vilje, der er nødvendig til at begrænse disse sæt bestemmelser, at bringe dem i overensstemmelse med hinanden og at forenkle dem. Vi ville opnå en meget større effektivitet, og først og fremmest ville vores politik blive mere effektiv. Følgelig kommer medlemsstaterne til at spille en central rolle.
Jeg fik et lidt mærkeligt spørgsmål om, hvorfor jeg vil fokusere på infrastruktur. Vi skal vide, hvad afrikanerne ønsker. Jeg mener faktisk, at vi alle er enige om, at princippet om tilpasning er væsentligt. Vi er alle enige om, at befolkningen i Afrika skal fortælle os, hvilke områder de selv prioriterer. Altså - og jeg henvender mig til den person, der stillede det lidt mærkelige spørgsmål herom - den afrikanske befolkning har netop bedt os om at fokusere på infrastruktur som et prioriteret område. Jeg vil også sige, at man ikke behøver at være afrikaner for at forstå betydningen af den beslutning. Enhver, der rejser til Afrika, eller som kender det centrale Afrika godt, kan se, at så længe der ikke eksisterer et transafrikansk net eller transafrikanske sammenslutninger, bliver der ikke gennemført en økonomisk omstrukturering i Afrika. Vi kan lige så godt glemme alt om det. Derfor koncentrerer vi os om infrastruktur.
Jeg vil tilføje, at det på ingen måde betyder, at vi har glemt uddannelse eller sundhedspleje. Jeg er helt enig med de medlemmer, der har taget ordet i den forbindelse, og hvis der er nogen, der er opmærksom på det, er det mig selv. Jeg vil henvise til side 33 i dokumentet, hvor det udførligt nævnes, at vi naturligvis fokuserer på uddannelse. Hvorfor skulle jeg ellers ønske, at vi bruger en dag på at drøfte, hvordan budgetstøtte skal prioriteres, når dette er muligt? Det er netop for at sikre, at landene kan gennemføre suveræne politikker, f.eks. på uddannelsesområdet. Det er også for at sikre, at de kan finansiere og betale deres lærere, hvilket ofte ikke er tilfældet for øjeblikket. Jeg kan derfor forsikre Dem om, at jeg er meget bevidst om, at uddannelse skal prioriteres. Jeg kan ikke opstille en udtømmende liste over alle de prioriterede områder, men De kan være forvisset om, at jeg er enig i dem. Jeg ønskede at gøre dette klart.
Med hensyn til naturlige ressourcer kan De se i dokumentet, at vi i betingelserne for budgetstøtte til partnerlande agter at indarbejde et krav om, at de skal afsætte indtægten fra udnyttelse af deres naturlige ressourcer i de nationale budgetter. De gør fuldstændig ret i at understrege dette. Det er urimeligt, at der i en række potentielt rige lande med naturlige ressourcer, som desværre ofte bruges uretmæssigt eller udplyndres, ikke er spor af disse ressourcer i de nationale budgetter, når ressourcerne kunne finansiere de suveræne politikker, som jeg har nævnt.
Jeg vil tage endnu to punkter op. Det første drejer sig om våben. Jeg vil gerne uddybe det, jeg har hørt her. Når man siger, at det er muligt, at Europa leverer våben til Afrika, benægter jeg det klart, da jeg til fulde kender omstændighedernene. Jeg bestrider ikke, at der er lande i Europas nabolag, der sælger ud af lagre fra en tidligere æra. Jeg erkender, at der foregår ulovlig handel, som vi i øvrigt ihærdigt forsøger at bekæmpe. Alligevel vil jeg minde om, at der i EU findes etiske regler, som medlemsstaterne har forpligtet sig til at overholde. I princippet kan EU-medlemsstaterne således ikke, når et land i Afrika eller et andet sted er part i en konflikt, give tilladelse til eksport til det pågældende land. Det er, hvad jeg ville sige, og vi arbejder videre i henhold til disse retningslinjer.
Min sidste bemærkning vedrører handel. Det er klart, at udvikling skal stå øverst på listen over anliggender i WTO-forhandlingerne. Jeg kan forsikre Dem om, at min kollega, hr. Mandelson, gør det, og vi støtter ham selvfølgelig. Jeg kan give Dem et eksempel, nemlig at vi er verdensførende med hensyn til handelsrelateret bistand. Jeg vil minde om hr. Barrosos udtalelse på G8-topmødet, hvor han sagde, at vi donerer 1 milliard euro om året. Jeg vil minde om en anden selvfølgelig omstændighed, nemlig at vi er den eneste gruppe af lande i verden, der anvender alt undtagen våben-processen. Hvad angår landbrugspolitikken, findes der en principaftale om Doha-dagsordenen, og der er gennemført en reform af den fælles landbrugspolitik, hvilket er et stort fremskridt. Er det nok? Det er det utvivlsomt ikke, men vi skal heller ikke udvise naiv optimisme. Vi skal være bevidst om, at EU's og visse landes interesser spiller en rolle, og at det er det, der forhindrer os i at gøre hurtigere og mere vidtrækkende fremskridt. Vi skal være bevidst om dette. Jeg tror ikke, at det nytter noget at stikke hovedet i sandet med hensyn til det, der i virkeligheden foregår i forskellige lande med hensyn til landbrugspolitik.
Hvad angår de økonomiske partnerskabsaftaler - ØPA'er - er formålet med dem udvikling, særlig gennem støtte til regional integration. Et af afrikanernes prioriterede områder er f.eks. Syd-Syd handel. Præsident Konaré forklarede os det nærmere i morges. Der bliver selvfølgelig tilpasningsudgifter, og vi vil også hjælpe dem med dette.
Alt dette er naturligvis meget ideologisk, og jeg har altid stor respekt for ideologiske "yderpunkter", fordi jeg kan forstå dem. De kommer fra hjertet, hvilket indgyder mig stor respekt og forståelse. Når dette er sagt, hjælper det nuværende system så udviklingslandene? Jeg gør opmærksom på, at trods alle vores præferencer og alle de eksisterende præferencesystemer har der ingen ende været på nedgangen i bidraget til vores "præference"partnere i international handel. Vi skal forsyne dem med de ressourcer, der er nødvendige for virkelig at kunne tilpasse sig og blive en del af den globale økonomi.
Jeg vil slutte med en sidste bemærkning, fordi jeg mener, at den er vigtig. Det er ikke de små AVS-lande, der får mest gavn af disse præferencer, men de store eksportlande som Brasilien. Det viser, at det er hensigtsmæssigt at skelne nærmere.
Hr. formand, jeg har måske overskredet taletiden lidt, og det undskylder jeg for. Der var imidlertid så mange gode spørgsmål, at jeg ville forsøge at svare på så mange af dem som muligt. 
Formanden.
   - De kan være ganske rolig, hr. kommissær. De har ikke overskredet Deres taletid, som for øvrigt ikke er begrænset for Dem som kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Nigel Farage (IND/DEM ).
   - Endnu en gang ser vi, at EU kaster med sten, selv om det selv bor i glashus. 
For nogle få uger siden belærte EU Irak om, hvordan de skulle udarbejde en forfatning, trods EU's egne problemer i den henseende. 
I dag afslører EU sin strategi for Afrika og prædiker med ren uforskammethed om god regeringsførelse.
Problemet med Afrikas demokrati, er, som Kommissionen er fræk nok til at sige, begrænsede oplysninger og endemisk korruption. Der er en legitimitetskrise, hvor forbindelsen mellem statsapparatets legalitet og dets berettigelse ifølge almindelige mennesker vokser. 
Lyder det bekendt?
En ægte perle fra dokumentet er udtalelsen om, at valg alt for ofte bliver en kilde til konflikt, da taberne ikke kan acceptere et nederlag. 
Det er kun nogle måneder siden, at vi hørte den daværende rådsformand, Jean-Claude Juncker, udtale, at han nægtede at tro på, at franskmændene og hollænderne havde stemt nej til forfatningen. 
Derfor er mit budskab til Kommissionen - og til alle politikerne i Parlamentet, der deler hr. Junckers synspunkt: Afrika har ikke brug for en opsang fra Dem, men hvis De virkelig ønsker at gå foran med et godt eksempel, så accepter forfatningsnederlaget. Indse, at vælgerne placerede Dem blandt taberne. Og før De kommer med flere opsange, så begynd med at tage fat på Deres egen dårlige regeringsførelse her. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om situationen i Ethiopien. 
Louis Michel,
   Hr. formand, mine damer og herrer, jeg glæder mig over EU's koordinerede indsats til forvaltning af denne krise. Det britiske formandskab, EU's højtstående repræsentant, Javier Solana, og jeg selv har løbende kontakter på højt niveau.
Budskabet fra EU, der blev formidlet af trojkaen i Addis Abeba, var og er at opfordre alle de politiske partier til at holde valgprocessen og den politiske dialog på sporet. Jeg glæder mig også over fremskridtet siden den 2. oktober i dialogen mellem regeringen og oppositionen. Der var rent faktisk en stor risiko for afsporing, hvilket truede med at føre Etiopien ind i et scenario, hvorfra der absolut ikke var nogen vej tilbage. I den forbindelse skrev jeg til premierministeren for at give udtryk for min bekymring over den spændte atmosfære mellem de forskellige politiske kræfter og for, at det er nødvendigt at holde alle kommunikationskanaler åbne. Løsladelse af alle politiske fanger og genåbning af oppositionspartiernes kontorer, som myndighederne lukkede, vil være skridt i denne retning.
Jeg iagttog med stor interesse åbningsmødet i det etiopiske føderale parlament og genvalget af premierministeren, hr. Zenawi, den 10. og 11. oktober. Et korrekt og normalt fungerende parlament er en forudsætning for, at der kan etableres en politisk scene i Etiopien med flere partier og for, at demokratiet i Etiopien kan slå rod. Jeg mødte premierminister Zenawi tre gange før denne fase. Hver gang gentog jeg bestemt vores forventninger til, hvordan oppositionen bør behandles. Det er efter min mening af afgørende betydning. Hvis det største oppositionsparti CUD stadig ikke skulle være til stede i det etiopiske parlament, kunne det medvirke til ustabilitet. Det samme gælder, hvis det nye flertal ikke skulle indføres i administrationen af hovedstaden Addis Abeba.
Jeg er overbevist om, at EU skal blive ved med at deltage i en konstruktiv, og dog fast og krævende dialog, med alle parter for fortsat at have positiv indflydelse på den igangværende proces i Etiopien. Det er det, jeg agter at få gennemført inden for den politiske dialog.
Jeg vil komme med en sidste bemærkning. Jeg er bekymret over den fornyede spænding mellem Etiopien og Eritrea. EU skal også udvise årvågenhed i den forbindelse. 
Anders Wijkman,
   Hr. formand, vi var mange, der troede, at der var sket et demokratisk gennembrud i Etiopien i forbindelse med valget i maj. Hvor tog vi fejl! Allerede i dagene efter valget viste Meles-regeringen, at den havde svært ved at acceptere, at oppositionen havde haft så stor fremgang. Der blev indført love, som begrænsede oppositionens handlemuligheder. Regimet styrer medierne med hård hånd, oppositionspolitikere er gentagne gange blevet arresteret og fredelige demonstrationer er brutalt blevet stoppet af sikkerhedspolitiet, hvilket førte til over 40 dødsfald i juni.
Hændelserne i de seneste dage bekræfter desværre billedet. Forhandlingerne mellem oppositionen og regeringspartiet brød sammen for nogle dage siden, efter regeringen nægtede at drøfte nogle efter min mening helt indlysende ønsker om demokratiske reformer. Som en konsekvens valgte nogle oppositionsmedlemmer ikke at deltage på parlamentets efterfølgende møde. Det resulterede i en lov, som fratager disse medlemmer deres immunitet. De oppositionsmedlemmer, som deltog på mødet, er blevet nægtet at deltage i forhandlingerne.
Vi parlamentsmedlemmer ved, at metoder som disse ikke har noget med demokrati at gøre. I den beslutning, som vi nu drøfter, gennemgår vi hændelserne efter valget i maj. Vi agter ikke i første omgang at kritisere regeringen og regeringspartiet. Vi agter dels at vise, at vi er meget bekymret over udviklingen i Etiopien, præcis som kommissær Michel tilkendegav, dels at opfordre begge parter til at indlede forhandlinger og udnytte muligheden til at skabe en fredelig og demokratisk udvikling i landet, som valget i maj kraftigt understøttede.
Fra EU's side er der et ønske om at bidrage til en positiv udvikling i Etiopien, ikke mindst at støtte arbejdet med at reducere fattigdommen, men det kan kun lykkes inden for rammer, der respekterer de demokratiske principper og menneske- og frihedsrettighederne. Det må Meles-regeringen tage til sig, for ellers risikerer man at miste sine venner, hvilket i sidste ende vil gå ud over den fattige befolkning. 
Ana Maria Gomes,
   Hr. formand, sidste gang jeg tog ordet, sagde jeg, at jeg var meget bekymret. Det er jeg stadig. Udviklingen siden den 1. oktober 2005 har ganske vist været meget interessant med indledning af forhandlinger og mægling ved donorlande og ambassadører. Ifølge mine oplysninger er situationen dog stadig i hårdknude, selv om det etiopiske parlament allerede er trådt sammen. Dets udøvelse af virksomhed er ifølge mine oplysninger meget mangelfuld efter demokratisk målestok.
Jeg glæder mig over kommissær Michels redegørelse, og jeg glæder mig over hans indsats. Jeg ville ønske, at især Rådet og det britiske formandskab også ville præsentere deres syn på, hvordan det går, og fortælle, om de mener, at deres fremgangsmåde er effektiv. Jeg er særdeles bekymret, og jeg er klar over det særlige forhold mellem det britiske formandskab og vores allierede på den anden side af Atlanterhavet. Det er afgørende, at det internationale samfund og donorsamfundene står sammen i denne henseende. Jeg vil gerne høre Rådets holdning hertil.
Jeg vil ikke gå videre, da jeg stadig er leder af EU's valgovervågningsmission i Etiopien. Naturligvis må jeg gerne fremsætte andre kommentarer, når jeg har afleveret min endelige rapport. Men det er kun på sin plads, at Parlamentet viser interesse og fortsat overvåger situationen i Etiopien nøje.
Fiona Hall,
   Hr. formand, jeg deltog i Europa-Parlamentets delegation, der overvågede valget den 15. maj. Jeg talte på delegationens vegne på pressekonferencen den 17. maj, hvor jeg sagde, at valget var et stort skridt fremad i Etiopiens demokratiseringsproces. Jeg er derfor personligt meget ked af og chokeret over situationens forværring siden da.
Hvad angår valget, må vi stole på det, som EU's overvågningsmission og Carter-centret har observeret, nemlig at den proces, som førte frem til den 15. maj, var i orden, men at der var nogle uregelmæssigheder i processen efter den 15. maj.
Der er nu gået fem måneder siden valget. Hele idéen med et demokratisk valg er at oprette en velfungerende demokratisk forsamling. Det er ikke sket, og jeg bønfalder begge sider - regeringspartiet og oppositionen - om at fortsætte dialogen og få bilagt deres uoverensstemmelser. Hvis ikke slutresultatet bliver et velfungerende parlament med aktive politikere af alle overbevisninger, er valgprocessen slået fejl. Det ville være et svigt af de 90 % af de etiopiske vælgere, der stemte den 15. maj, ofte efter at have stået i kø i mange timer. De havde tillid til valgprocessen. Jeg håber, at de valgte ledere vil leve op til denne tillid.
Regeringen er klart forpligtet til at respektere de grundlæggende principper i forfatningen og sikre de grundlæggende frihedsrettigheder og menneskerettighederne. Den etiopiske regering skal garantere, at medlemmer af oppositionspartierne ikke intimideres eller tilbageholdes uden rettergang. Regeringen skal også give oppositionspartierne adgang til medierne igen.
I tiden op til den 15. maj havde alle partier adgang til medierne, men det er ikke længere tilfældet. At oppositionsledere, der har givet udtryk for deres vilje til at arbejde inden for en forfatningsmæssig ramme, ikke har let adgang til at henvende sig til deres tilhængere gennem medierne, er særlig farligt på et tidspunkt, hvor det er vigtigt, at alle forbliver rolige.
Der er ingen vindere i det nuværende dødvande. Hvis den politiske proces bryder sammen, er taberen ikke kun oppositionspartierne i Etiopien. Etiopien som nation vil være taberen, for landet vil fra den ene dag til den anden gå fra at være et lys i Afrikas mørke, et anker for håb og fremgang, hvis præsident har været formand for Afrika-kommissionen, til at være en mislykket stat.
Jeg synes, Etiopien fortjener en bedre skæbne. Så jeg beder indtrængende alle parter om at fortsætte forhandlingsprocessen. 
Margrete Auken,
   Hr. formand, menneskerettighedssituationen i Etiopien er meget bekymrende. Efter at vi har observeret et fint og fredeligt valg - jeg deltog selv i delegationen - hvor vi jo var virkelig bevægede over at se den formidable deltagelse, er det skræmmende, som det er gået sidenhen. Hundredvis er blevet arresteret, de store oppositionspartiers kontorer er raseret og lukket, medierne monopoliseres, det er ikke muligt for oppositionen at komme til orde i offentligheden og efterhånden slet ikke i parlamentet. Regeringens holdning og handlinger forværrer situationen dramatisk.
Denne konstante ydmygelse af oppositionslederne er jo med til at skabe en utrolig spændt og farlig situation i Etiopien. Andre talere har gennemgået, hvad der er sket. Efter at oppositionen har accepteret valgresultatet, har man frataget dem muligheden for at arbejde i parlamentet.
Jeg mener selvfølgelig, at det er vores opgave at gøre vores yderste for at undgå, at volden tager over, men jeg er ikke helt sikker på, at vi bedst når frem til politiske løsninger ved kun at være diskrete i vores måde at arbejde på. Jeg tror, det skal siges meget højt og meget tydeligt, at dette parlament er kritisk over for en ødelæggelse af opposition og demokrati, som det sker i øjeblikket i Etiopien, og jeg håber meget, at vi både med denne debat og med den beslutning, vi får vedtaget, får Kommissionen til at sige i et meget klart sprog, at nu må det være alvor, at man kommer i gang med en forhandling. Der skal politiske løsninger til, men indtil videre har hele dette mere diskrete forsøg jo kun medført yderligere ydmygelse og ødelæggelse af oppositionen. Men vi må jo alle gøre, hvad vi kan, for at det ikke skal løbe os af hænde. 
Luisa Morgantini,
   Hr. formand, kære kolleger, at skabe demokrati er ikke enkelt. Det er et forløb, som er fyldt med vanskeligheder. Jeg overværende også valget, og jeg så vælgerne deltage i en yderst vigtig demokratisk proces, som dog også blev ramt af forstyrrende begivenheder.
Jeg vil gerne lykønske Kommissionen med den rolle, som den spillede ved denne lejlighed, og jeg vil ikke blot takke EU's repræsentant i Etiopien, Tim Clarke - som jeg sender en hilsen til - for det fantastiske arbejde, som han har udført, men også Ana Gomes for den store dygtighed, hun udviste i den situation. Det er nemt nok at råbe op og kritisere, men jeg tror, at det er meget sværere at forsøge at administrere en proces som den, der finder sted i Etiopien, og som er særdeles kompleks.
Jeg vil gerne rose Kommissionen for den rolle, den har spillet med at fremme dialogen og samarbejdet ved at lægge pres på alle de deltagende parter, både på regeringen og på flertalspartiet, men også på oppositionspartierne, der ligeledes har forskellige måder at handle og gå frem på.
Det er naturligvis altid den stærkeste - og dermed den etiopiske regering - som har det største ansvar. Under alle omstændigheder er det dog vigtigt at fortsætte samarbejdet og dialogen, så vi forsøger at gøre den demokratiske proces til en realitet. 
Rainer Wieland (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil som medlem af delegationen for korttidsobservatører især også takke langtidsobservatørerne for deres arbejde. I den foreslåede tekst er der tale om, at etiopierne har ført bevis for deres tillid til demokratiet. Jeg mener, at det handler om lidt mere: Etiopierne har dokumenteret deres værdighed og bevist deres evne til demokrati. De fortjener frem for alt vores tak, en tak i demokratiets ånd!
I Etiopien har jeg allerede kl. 6.00 om morgenen set 150 mennesker stå i kø, har jeg ved middagstid talt 1.500 mennesker i enkelte valglokaler. Fru Gomes har ligesom jeg set ældre mennesker, som har stået i kø flere timer uden mad og drikke og derefter afgivet deres stemme med et bredt grin. Jeg har i perioder med faldende valgdeltagelse hos os set demokratiets "sexappeal" genopdaget i Etiopien - hvis De tillader, at jeg bruger det åbne og uhøjtidelige ord. jeg har set, hvor smukt demokrati kan være!
Vi har dog også oplevet processens skrøbelighed. Vi har oplevet mennesker, som har hvisket følgende til os, idet de forlod valglokalet: . Vi har oplevet, hvilket ry EU har, hvilken lid folk sætter til, at EU ikke kun bærer idealer som en fane foran sig, men at det også er parat til at stå inden for disse idealer, og jeg vil gerne sige på egne vegne, at jeg på intet tidspunkt hidtil har bådet EU's stjernekrans med en sådan stolthed.
Men vi har også oplevet, at folk, som var valgobservatører, har sagt: Når stemmerne er talt op, vil jeg forsvinde et par dage for en sikkerheds skyld. I de dage, hvor vi var i Addis Abeba, hørte man ofte, at regeringen muligvis ikke var parat til at forlade embedet, men at oppositionen muligvis heller ikke var parat eller i stand til at få adgang til dette embede. Derfor gjorde EU også ret i at lade forsigtighed bestemme på baggrund af denne usikkerhed.
Imidlertid har begivenhederne siden vist, at regeringen formodentlig ikke vil være i stand til at blive i embedet, og at oppositionen er mere i stand til, end vi havde tænkt os, at få adgang til embedet. Vi bør efterhånden opgive vores forsigtighed, når det gælder disse resolutioner. 
Michael Gahler (PPE-DE ).
   - Hr. formand, situationen i Etiopien bliver mere og mere ustabil hver dag. Hovedansvaret herfor ligger hos regeringen. Med en valgdeltagelse på 90 % gav folk i Etiopien udtryk for deres tillid til den demokratiske proces, mens regeringen tydeligt gik i panik, da de første valgresultater blev offentliggjort.
Jeg støtter vores EU-chefvalgobservatør, Ana Gomes, i hendes hensigt med hensyn til at aflægge en objektiv rapport, der er i overensstemmelse med sandheden. Og de øvrige mistænkte - også her i Bruxelles - som, hvad angår Afrika, helst arbejder videre med status quo, og hvis kredse snarere ødelægges af demokratiske valg, skal vare sig for at præsentere umoralske forslag her med det formål at relativere faktisk viden.
Vores amerikanske venner synes desværre også at være faldet for samme fristelse for nærværende. Jeg advarer mod det! Det kan man hverken etablere demokrati eller skabe vedvarende stabilitet og slet ikke bekæmpe international terrorisme med.
Det er vigtigt, at regeringen og oppositionen trods alt har, hvilket er sket siden den 15. maj, genoptaget dialogen i landets interesse. Også vores diplomater i Addis Abeba udfører værdifulde tjenester i den forbindelse. Men det er især regeringen, der er forpligtet: Den skal skabe tillid. Sørg derfor for at ændre parlamentets forretningsorden igen, således at oppositionen i det mindste kan varetage sine forfatningsmæssige rettigheder! Annuller ophævelsen af immuniteten for parlamentsmedlemmer, som ikke har deltaget i åbningsmødet, og også for byrådet i Addis Abeba! Løslad de politiske fanger! Giv oppositionen adgang til medierne!
Hvis de ikke er parate til at skabe disse forudsætninger, viser de deres sande ansigt, som vi har set meget ofte i Afrika, nemlig at valg kun er i orden, hvis de bekræfter regeringen. Men det er ikke det essentielle. 90 % af etiopierne har udtrykt, hvad de forventer af det demokratiske valg, og det skal regeringen også lade gælde mod sig selv. 
Ursula Stenzel (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, det er underligt, at jeg tager ordet i forbindelse med denne tilspidsede krise i Etiopien. Men det er et land, som står mig meget nært, fordi en af mine landsmænd - Karlheinz Böhm - lader mennesker arbejde for mennesker her og igen og igen mobiliserer hjælp - hjælp, der er en dråbe i havet.
Så meget mere beklageligt er det efter min mening, at det demokratiske eksperiment i Etiopien truer med at mislykkes, fordi regeringen tydeligt ikke er i stand til at anerkende demokratiske kendsgerninger og garantere oppositionen grundlæggende rettigheder. Jeg vil gerne appellere til, at man ikke lader det blive ved appeller og gode ord, men at Kommissionen gør det klart, at dens hjælp er afhængig af demokratiske fremskridt, og at dette bliver underbygget med betingelser, som hjælpen er knyttet til.
Jeg er også stor tilhænger af - og jeg støtter Ana Gomes' projekt - at man sender en ad hoc-kommission fra Parlamentet til Etiopien. Jo mere man viser tilstedeværelse på alle niveauer af EU, desto bedre er det, fordi vi dermed kan dokumentere, at vi ikke ønsker at lade krisen i dette land eskalere. 
Louis Michel,
   Hr. formand, jeg vil fatte mig i korthed, da jeg faktisk stort set er enig i det, der er blevet sagt her i Parlamentet. Jeg vil også lykønske og takke fru Gomes, fordi hun holdt hovedet koldt på visse tidspunkter, som forståeligt nok må have været en prøvelse for hende. Jeg takker hende, fordi hun har gennemført denne observationsopgave på en helt igennem positiv og hensigtsmæssig måde. Jeg vil også tilslutte mig dem, der takkede hr. Clark. Det må ikke have været let at udføre hans arbejde hver dag.
Jeg tror faktisk, at hvis premierministeren i løbet af ret kort tid ikke opfylder et minimum af vores forventninger, bliver det yderst vanskeligt at fortsætte den politiske dialog med tingenes nuværende tilstand. Det tror jeg virkeligt. Jeg hører til dem, der har vist stor forståelse for, hvad der skete der. Alle disse budskaber er sendt til premierministeren. Jeg har sommetider på fornemmelsen - og jeg ved ikke rigtigt hvorfor - at han ikke helt forstår det fulde omfang af den risiko, som han udsætter sit land for. Vi har lagt pres på ham. Jeg har også talt udførligt med medlemmerne af oppositionen for at tilskynde dem til at indtage deres pladser i parlamentet for at få denne parlamentsinstitution til at fungere. Når dette er sagt, er det klart, at premierministeren til gengæld nu skal sende en række signaler, der er i overensstemmelse med det, vi håber på.
Hvad angår indstillingen af samarbejdet, kan vi efter min mening på dette stadium ikke indlede en formel procedure, der har til formål at få indstillet udviklingssamarbejdet. I henhold til Cotonou-aftalens artikel 8 er dialogen altid åben, og jeg tror, at denne dialog er mest hensigtsmæssig til at holde døren åben og til at tilskynde parterne til at tage konstruktive skridt.
Når dette er sagt, holder jeg meget nøje øje med, hvordan den politiske situation udvikler sig, og jeg vil ikke lægge skjul på, at selv om jeg er meget bevidst om faren for, at der kan opstå en kaotisk situation, begynder jeg langsomt at blive utålmodig. Vi skal nu lægge størst muligt pres på premierministeren, således at han forstår, at demokrati ikke er et resultat af en unilateral proces, og at oppositionen skal respekteres, og at der endvidere skal tages hensyn til valgresultatet. Med valget har vi faktisk et helt andet scenario, og hvis premierministeren ønsker at blive ved med at drage fordel af en a priori-forevisning af støtte fra det internationale samfund, skal han sørge for ikke at misbruge det. Det er min mening. Hr. formand, derfor er jeg i store træk enig i det, der er blevet sagt her i Parlamentet. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget fem beslutningsforslag(1), jf. forretningsordenens artikel 103, stk. 2.
Afstemningen finder sted i morgen.

Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0245/2005) af Bono for Kultur- og Uddannelsesudvalget om uddannelse som hjørnesten i Lissabon-processen (2004/2272 (INI)).
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg har bemærket, at repræsentanterne for det britiske rådsformandskab ikke er til stede. De var heller til stede ved den tidligere forhandling - og det er der uden tvivl nogle vældig gode grunde til - men kan vi ikke bede om, at formandskabet - britisk eller hvad det måtte være - er til stede, næste gang uddannelse er på dagsordenen?
Formanden.
   - Det ser ud til, at Deres kolleger er enige med Dem. 
Guy Bono (PSE ),
   Hr. formand, jeg vil først kort minde om den sammenhæng, i hvilken jeg har udarbejdet denne betænkning og derefter fortælle om de seks prioriterede områder, der har været vejledende for mig ved udarbejdelsen af den, og til sidst vil jeg fremhæve seks væsentlige forslag i den.
Med hensyn til sammenhængen må jeg understrege, at formålet med betænkningen er at gøre Rådet opmærksom på EU's forsinkelser i gennemførelsen af Lissabon-strategien på uddannelsesområdet. Mine damer og herrer, som bekendt satte man sig på Det Europæiske Råds forårsmøde den 22.-23. marts 2005 som mål at virkeliggøre det europæiske område for uddannelse og erhvervsuddannelse. Medlemsstaterne skal imidlertid bevæge sig væk fra storslåede erklæringer og i stedet iværksætte konkrete foranstaltninger. I denne betænkning fastsættes derfor de prioriterede aktionsområder.
I et nyligt arbejdsdokument om fremskridt mod gennemførelsen af Lissabon-målene inden for uddannelse og erhvervsuddannelse, der blev offentliggjort den 11. april 2005, har Kommissionens tjenestegrene analyseret 30 uddannelsessystemers resultater. På grundlag af analysen af de meget præcise data i dette dokument vil jeg omtale de seks prioriterede områder, hvor medlemsstaterne efter min mening skal handle med det samme, hvis vi ønsker, at uddannelse skal beholde sin centrale plads i Lissabon-processen.
De seks prioriterede områder, som jeg allerede har nævnt i Kultur- og Uddannelsesudvalget, er følgende: at reducere det store antal unge, der forlader skolen efter kort skolegang, at tage behovet for et tilstrækkeligt antal videnskabsmænd op, at indføre stragegier for livslang uddannelse og læring på alle uddannelsesniveauer, og som fører til social inddragelse, at få mere end 1 million mennesker til at gennemgå læreruddannelsen i det næste årti, at tage den omstændighed op, at de fleste elever i EU ikke når målet om at lære mindst to fremmedsprog, og endelig at styrke den åbne koordinationsmetode og udvekslingen af bedste praksis på uddannelses- og erhvervsuddannelsesområdet. På grundlag af disse seks prioriterede områder og kommentarerne fra mine kolleger i Kulturudvalget vil jeg nu gøre opmærksom på seks forslag, der er nævnt i betænkningen.
For det første forekommer det vigtigt med det formål at udvikle kompetencer i harmoni med vidensamfundets behov, at medlemsstaterne hurtigt tager initiativ til at fremme mobiliteten blandt studerende, praktikanter, arbejdstagere og deres familier samt forskere og udvikle politikker for social integration af dårligt stillede unge, som er ramt af fattigdom.
For det andet opfordrer vi i betænkningen Kommissionen og medlemsstaterne til at udnytte de unges interesse for de tekniske fag, som giver mulighed for beskæftigelse og integration. I den forbindelse mener jeg, at det vil være hensigtsmæssigt at anmode EU om at iværksætte en oplysningskampagne med det formål at fremme de unges kendskab til særligt interessante tekniske fag og på den måde forbedre fagenes ofte negative sociale image.
For det tredje opfordrer vi i betænkningen Parlamentet til at støtte iværksættelsen af et pilotprojekt, der tager sigte på at etablere et program af Erasmus-typen for lærlinge for at lette lærlinges adgang til den såkaldt "nye generation" af EU-programmer for almen og faglig uddannelse.
For det fjerde mener jeg, at det i forbindelse med budgetdrøftelsen ville være hensigtsmæssigt også at understrege nødvendigheden af, at EU sikrer tilstrækkelige finansieringsmetoder til det nye integrerede handlingsprogram på området for uddannelse og livslang læring. Vi skal også sikre, at Den Europæiske Socialfond fortsat kan være tilgængelig i alle EU's medlemsstater efter 2006.
For det femte anmodes Rådet i betænkningen om i de kommende finansielle overslag at afsætte et budgetbeløb, der er tilstrækkeligt til at finansiere alle de foranstaltninger, som vedrører uddannelse og livslang læring, og som gennemførelsen af Lissabon-målene i høj grad afhænger af.
Endelig opfordres medlemsstaterne for det sjette til snarest muligt at definere mere sammenhængende nationale uddannelsespolitikker, der tager sigte på at forbedre adgangsbetingelserne for arbejdssøgende og arbejdstagere til uddannelse og erhvervsuddannelse.
Mine damer og herrer, jeg tror, at dette er et afgørende tidspunkt for EU. De politiske begivenheder for nylig har gjort os opmærksom på nødvendigheden af at give uddannelse af borgerne og bekæmpelsen af arbejdsløsheden en central plads i de offentlige politikker. Vi opnår ikke en konkurrencedygtig økonomi, hvis vi ikke har et tilstrækkeligt og konkurrencedygtigt uddannelses- og erhvervsuddannelsessystem. Endvidere, og jeg siger dette tydeligt både til Dem og til vores kolleger i Kommissionen og Rådet, får vi aldrig et ægte europæisk statsborgerskab, medmindre der afsættes et passende budget til uddannelse i EU, og det bliver ved med at være lige så vanskeligt for de 25 lande at blive enige om et fælles europæisk projekt, som de sammen kan gå videre med.
Jeg regner derfor med Deres støtte, således at vi kan sende et stærkt budskab til medlemsstaterne om, at de hurtigt igen skal gøre uddannelse til en central del af Lissabon-strategien. 
Ján Figeľ,
   Hr. formand, hr. Bonos betænkning kommer på et afgørende tidspunkt for Lissabon-strategien. Vi er midtvejs, og den rolle, som uddannelse og erhvervsuddannelse spiller for gennemførelse af strategien, drøftes og støttes nu i stigende grad. Jeg er glad for at bemærke, at der også gives udtryk for denne støtte i betænkningen og her i Parlamentet, især med hensyn til Parlamentets holdning til de finansielle overslag og til uddannelse inden for disse rammer. Jeg mener, at Europas største aktiver er vores borgeres hjerner, viden, færdigheder og kreativitet. Jeg vil gerne takke hr. Bono for hans glimrende arbejde. Idéerne i denne betænkning vil være til stor hjælp for Kommissionen.
Som De med rette siger, er uddannelse hjørnestenen i Lissabon-processen. Der vil ikke være tale om nogen nævneværdig stigning i vækst, innovation, beskæftigelse og social samhørighed i Unionen uden effektiv investering i menneskelige ressourcer gennem uddannelse og erhvervsuddannelse. Deres betænkning hjælper os i høj grad med at formidle dette centrale budskab til de politiske beslutningstagere.
I betænkningen understreges en række områder af stor strategisk betydning for Lissabon-strategiens succes. Jeg vil gerne fremhæve tre af disse områder, hvor vi mener, at der bør ske betydelige fremskridt i den nærmeste fremtid.
For det første har medlemsstaterne med hensyn til strategier for livslang læring forpligtet sig til at udvikle disse strategier inden udgangen af 2006. Vi vil fortsat følge den nationale udvikling på dette område meget nøje. Flere og flere lande definerer nationale strategier, men gennemførelsen er stadig den største udfordring i Europa.
For det andet bifalder vi betænkningens fokus på behovene blandt de mindre begunstigede samt i målgrupper som f.eks. de unge - som det nu kræves ifølge den europæiske ungdomspagt - og jobsøgende. Jeg er navnlig bekymret over det manglende fremskridt i forhold til EU's benchmarks, der mest vedrører social integration.
Medmindre der gøres en betydelig indsats på områder som tidlig afgang fra skolen, gennemførelse af videregående skoleuddannelse og nøglekompetencer, vil en større del af den næste generation opleve social udstødelse med store omkostninger for dem selv, økonomien og samfundet. Kommissionen har planer om at vedtage et forslag til henstilling om nøglekompetencer og livslang læring, som vi håber vil udgøre et væsentligt bidrag til de nødvendige reformer på dette vigtige område.
For det tredje vil jeg nævne spørgsmålet om forbedring af forvaltningen. Måske er behovet for at reformere forvaltningen af systemerne den største udfordring, når livslang læring skal føres ud i livet. Forvaltningen skal være sammenhængende og koordineret, den kræver synergi mellem de relevante ministerier, en stærk social dialog samt bevidsthed og aktiv deltagelse fra de andre vigtige berørte parters side. Vi agter omhyggeligt at følge op på disse områder gennem konkrete læringsaktiviteter såsom studiegrupper af ligemænd, hvor medlemsstaterne bistår hinanden med at gennemføre reformer ved at lære af andre hinandens erfaringer. Samtidig fortsætter vi med udviklingen af det europæiske område for uddannelse og erhvervsuddannelse. Vi behandler i øjeblikket et forslag til den europæiske referenceramme for kvalifikationer, som vi håber vil bidrage meget konkret til at fremme mobiliteten blandt studerende, praktikanter og arbejdstagere.
Jeg vil gerne takke Parlamentet for dets fortsatte støtte, især for prioriteringen af uddannelse og erhvervsuddannelse i forbindelse med drøftelserne om de finansielle overslag. 
Christopher Beazley,
   Hr. formand, jeg havde en bemærkning til forretningsordenen, der var lidt uhøflig, jeg påpegede nemlig offentligt, at Rådets formandskab ikke er til stede. Titlen på hr. Bonos betænkning er "Uddannelse som hjørnesten i Lissabon-processen". I stedet for hjørnesten ville jeg foretrække slutsten. En slutsten i en bue er den centrale sten. Hvis den svækkes eller falder ud, forsvinder hele konstruktionen. En hjørnesten er stenen i hjørnet. 
 Hr. Bono, De talte fransk og anvendte udtrykket "" (en central del af Lissabon-strategien). "" (hjørnesten) og "" betyder det samme. 
Hr. kommissær Figel', med Deres sædvanlige høflighed har De givet udtryk for Kommissionens korrekte holdning, nemlig at uddannelse bør være : Den bør være slutstenen. Min regering er ikke til stede. Jeg har ikke noget særligt imod min regering - min premierminister holdt en glimrende tale her. Rent politisk har jeg det imod ham, at han ikke repræsenterer mit parti, men selv hvis mit parti havde haft regeringsmagten, ville jeg have kritiseret mit parti og min regering på samme måde, som jeg kritiserer mine modstandere, fordi de aldrig tager uddannelse alvorligt. Vi svigter vores unge, vi svigter dem, fordi vi tror, vi ved, hvordan man underviser.
Mange af udvalgets medlemmer var lærere i deres tidligere professionelle liv. Lærere ved noget om undervisning, regeringer ved ingenting om uddannelse. Regeringer ved ingenting om jobskabelse. Arbejdsgivere skaber job, det gør regeringer ikke. Regeringer forstyrrer jobskabelsen. De forstyrrer lærernes virke. Jeg vil bare nævne et enkelt eksempel, meget kort, nemlig britiske lærere, der er uddannet i England, men ikke kan få arbejde i Frankrig eller Italien, fordi undervisningsmyndighederne nægter at respektere deres kvalifikationer, fordi de kommer fra en anden medlemsstat.
Jeg har snart ikke mere tid, så jeg vil slutte med at sige, at der må gøres noget. Hvis man er lærer i England og ønsker at undervise i Frankrig, Italien eller Litauen, bør det være muligt. Næste gang jeg får lejlighed til at tale med det britiske formandskab, vil jeg fortsætte denne diskussion. Men jeg vil kraftigt opfordre alle til at støtte Bono-betænkningen - det gør min gruppe. 
Gyula Hegyi,
   Hr. formand, hr. Bonos betænkning er fremragende, og jeg vil gerne knytte nogle få korte bemærkninger til den i de to minutter, jeg har. De nye medlemsstater er mindre udviklede end de gamle på mange områder, men ikke i forbindelse med uddannelse. Trods de ideologiske barrierer blev det ungarske uddannelsessystem ret effektivt efter Anden Verdenskrig. Der var næsten ingen social diskrimination - børn med forskellig social baggrund gik i de samme skoler, og ekstratimer var enten gratis eller meget billige.
Hvis vi ønsker ikke-diskriminerende adgang til uddannelse af høj kvalitet, bør vi have flere generelle standarder og færre undtagelser på uddannelsesområdet. Undervisning i fremmedsprog som en del af den generelle undervisningsplan bør f.eks. betales via budgettet og ikke af forældrene. Ikke-diskriminerende adgang bør betyde, at børn fra lavere klasser og etniske mindretal får samme muligheder som andre.
I nogle medlemsstater, f.eks. Ungarn, har universiteterne optagelsesprøver. Det almindelige skolesystem bør bibringe tilstrækkelig viden til at bestå disse prøver, for specialkurserne er eksklusive og dyre for børn fra de lavere klasser, for enlige forældre og for børn fra etniske mindretal. Der bør være et fast og stærkt samarbejde mellem på den ene side universiteterne og på den anden side erhvervslivet og dets forskningscentre. Det bør ikke kun gælde udviklingen af uddannelse, men også uddannelse af lærere.
I dag mødte jeg en ung tyrkisk ekspert fra Junior Chamber International, som vores Socialdemokratiske Gruppe var vært for. Hun fortalte mig om et pilotprojekt, som de og EU stod for, og som allerede gav omkring tusind tyrkiske lærere nyttig information om iværksætterkultur. Pilotprojekter af denne slags bør vi fremme. 
Lena Ek,
   Hr. formand, jeg forhandlede på vegne af ALDE-Gruppen i Lissabon-processen om den beslutning, der blev vedtaget i Europa-Parlamentet. Med det som udgangspunkt kan vi vel være ærlige og konstatere, at midtvejsresultatet for Lissabon-strategien er katastrofalt. Ganske, ganske få af de nøgletal, som er stillet op, er nået i virkeligheden. For at indfri målet har vi kun den halve tid tilbage, men faktisk dobbelt så mange opgaver. Mens vi sidder her og tænker over, hvorfor vi halter efter USA med hensyn til den økonomiske vækst, så sidder man i USA og tænker over, hvorfor væksten i Kina er dobbelt så høj som i USA.
Jeg synes, at ordføreren har udarbejdet en meget god betænkning, men at den, med forlov, er alt for venlig. Vi har været enige i Kommissionens forslag og understøttet, at hele denne proces skal baseres på, at Europa skal have en videnbaseret økonomi, men det kræver både ret vanskelige beslutninger og også, at man indfrier ambitionerne i budgetforhandlingerne. Det vi kan se er, at forslagene fra Kommissionen, som her støttes af alle de store grupper i Europa-Parlamentet, slet ikke støttes af Ministerrådet.
De aktuelle budgetforhandlinger om de finansielle overslag er rent ud sagt pinlige, da de aktuelle forslag, i stedet for at øge forskningsbevillingen fra nuværende niveau, i virkeligheden vil reducere forskningsbevillingen med mere end 40 %. Det samme gælder uddannelsesforslaget på EU-området. Under denne forhandling er spørgsmålet om livslang læring blevet rejst. Det er naturligvis et utroligt vigtigt grundlag for alle borgeres deltagelse i denne videnbaserede økonomi. Derfor beder jeg Kommissionen om at redegøre for, hvorfor der er budgetposter med uhørt store summer til livslang læring, som ikke er anvendt, som er fastlåst og umulige at ansøge om, og som ingen kan komme til, før denne budgetperiode er udløbet.
Jeg spekulerer også over, om ikke et meget vigtigt spørgsmål i denne forbindelse er spørgsmålet om at forbedre forvaltningen. Efter min mening hviler en meget stor del på medlemsstaterne.
Når det gælder selve betænkningen, har jeg et spørgsmål om sprogundervisning. Sprogundervisning er jo meget vigtigt, men hvorfor skal vi fokusere på nabolandenes sprog? De studerende har vel ret til selv at vælge, hvilke sprog de vil læse, og det er ikke noget, som Kommissionen og Bruxelles skal styre.
Afslutningsvis vil vores gruppe støtte denne betænkning. Vi synes, at ordføreren har gjort et godt stykke arbejde, men vi kræver faktisk meget strengere foranstaltninger. Vi kræver ikke kun, at Parlamentet opfylder sine mål, men at selv Kommissionen gør det og frigiver pengene til livslang læring til ansøgning, samt at Rådet svarer på spørgsmålet om, hvorfor man i det ene øjeblik taler en videnbaseret økonomi, og i det næste ikke øremærker de nødvendige midler. 
Sepp Kusstatscher,
   Hr. formand, den foreliggende betænkning er fuld af gode idéer. Jeg håber, at så mange som muligt af dem bliver gennemført. Der er kun to punkter, jeg vil fremhæve: erhvervsuddannelse og mobilitet.
Det første er erhvervsuddannelse. I den forbindelse vil jeg gerne fortælle Dem kort om en oplevelse, jeg har haft. En italiensk uddannelsespolitiker pralede over for mig om, at hans region har den højeste procentsats af studenter. Jeg stillede ham derefter to spørgsmål. Først og fremmest hvad laver alle disse mennesker med studentereksamen? Og det andet spørgsmål var, om det f.eks. er vanskeligt at finde håndværkere, når ledningerne går i stykker derhjemme. Han svarede mig, at begge dele var et stort problem. Endvidere sagde han, at mange af disse unge mennesker har været arbejdsløse eller i mange år har været "parkeret" på videregående uddannelsesinstitutioner. Og at håndværkere, fagfolk med håndværksmæssige evner er svære at finde i hans region. Det er et eksempel på, at der føres en forkert uddannelsespolitik i mange områder af Europa. Erhvervsuddannelsen bliver mange steder slemt forsømt. Konsekvensen er, at vi på den ene side har mange unge arbejdsløse og på den anden side samtidig en stor mangel på faglig arbejdskraft.
Det andet er mobilitet. Man klager over, at der på europæisk plan kun er 1,5 % af arbejdstagerne, der opholder sig i en anden EU-stat. En meget nyttig form for uddannelse og videreuddannelse ville være - som det allerede var tilfældet i middelalderen - lære- og vandreår. Disse burde genoplives. For europæiske elever og studerende ved videregående uddannelser har impulserne fra Sokrates og Erasmus ført til store succeser. For lærlinge og fagskoleelever, for praktikanter og unge fagfolk skal der stadig gøres meget for at skabe bevægelse i tingene.
Når vi imidlertid må konstatere, hvor skødesløst og halvhjertet Kommissionen har forberedt sig på Det Europæiske År for Arbejdstagernes Mobilitet 2006, og når vi ved, med hvor meget møje og besvær det har været i disse dage at få netop 4 millioner euro i Budgetudvalget til dette særlige initiativ, så er der noget galt her. Der er desværre ikke nogen virkelige initiativer i sigte. 
Jiří Maštálka,
   . -  Mine damer og herrer, i den fremlagte betænkning fokuseres der på uddannelse som hjørnestenen i Lissabon-strategien. Den fremhæver en række af de problemer, vi står over for i dag, og det er efter min mening den rigtige tilgang. Samtidig vil jeg imidlertid gerne give udtryk for min modstand mod betænkningen, som den ser ud nu, for den reducerer uddannelse til et rent instrument for økonomisk vækst og overser, at uddannelse har værdi som et redskab til personlig vækst. Sidstnævnte fortolkning af uddannelse har tidligere vundet accept i vores historie, takket være Jan Ámos Komenstý, nationernes lærer. Uanset dette problem er jeg imidlertid enig i, at uddannelse skal prioriteres højt, særligt med hensyn til den budgetmæssige støtte, der henvises til i punkt 17.
Jeg vil også gerne fremhæve de problemer, som unge mennesker står over for. De får ofte mulighed for at tage en uddannelse, men finder det vanskeligt at engagere sig i uddannelsesprocessen, at finde en passende karriere eller at sikre anerkendelse af den uddannelse, vi tilbyder dem. Ligesom vi skal fokusere vores opmærksomhed på de unge, skal vi også ændre vores holdning til ældre mennesker. Uddannelse bør efter min opfattelse være en livslang rettighed og forpligtelse og et livslangt krav. 
Thomas Wise,
   Hr. formand, i denne betænkning opfordres til større investeringer i uddannelse i et forsøg på at nå Lissabon-målene. Det minder om opfordringen fra min premierminister, Tony Blair, der i 1997 lancerede sin valgkamp under mantraet "uddannelse, uddannelse, uddannelse". Afgørelser vedrørende uddannelse skal dog træffes af medlemsstaterne. Uddannelse hører bestemt ikke under EU's kompetence, trods ønsket om det modsatte.
Manglen på realitetssans i denne betænkning fremhæves af ønsket om en stigning på 15 % i antallet af universitetsuddannede med en naturvidenskabelig eksamen i EU inden år 2010. Det er uopnåeligt, fordi de unge, så snart de har fået den naturvidenskabelige eksamen, emigrerer i et stadigt stigende antal, hovedsagelig til USA. Selv Kommissionens egne undersøgelser siger i dag, at 400.000 europæere med en naturvidenskabelig og teknologisk eksamen er emigreret for at finde arbejde. Hvorfor? Svaret er forbløffende enkelt: Den endeløse regulering og det endeløse bureaukrati i EU kvæler innovative virksomheder og giver dem ikke meget andet valg end at flytte eller lukke.
I den forbindelse understreger betænkningen den kendsgerning, at uanset hvor meget medlemsstaterne investerer i uddannelse og erhvervsuddannelse, giver denne investering intet afkast, hvis virksomhederne og industrien er flyttet på grund af kvælende regulering. I betænkningen ignoreres det, at de nuværende fremskridt ikke er store nok til at nå Lissabon-målene. Forsøg på at hindre denne fiasko er dømt til at mislykkes, selv med yderligere vildledning fra EU's side.
Som jeg har sagt før: Hvis EU er svaret, må det have været et dumt spørgsmål. Det behøver man ingen universitetseksamen for at forstå. 
Irena Belohorská (NI ).
   - Ordfører Bono nævnte meget korrekt, at uddannelse er et af de vigtigste midler til at gøre Europa til den mest dynamiske økonomi i 2010. Det glæder mig at kunne fortælle, at det respekterer vi i Slovakiet, og det glæder mig også, at det er en kommissær fra Slovakiet, der har ansvaret for dette område.
Uddannelsesniveauet i Slovakiet ligger blandt de højeste i EU. Vores elever studerer allerede to fremmedsprog som obligatoriske fag på sekundærniveauet, og de fleste universitetsstudier varer fem år. Treårige bachelorprogrammer tilbydes kun på nogle studieområder.
Siden Slovakiets tiltrædelse af EU har mange studerende fra Slovakiet udnyttet den frie bevægeligheds muligheder og taget en del af deres uddannelse i udlandet, enten inden for Erasmus-programmet eller gennem -studier. Vores studerende er imidlertid stødt på et særligt problem i forbindelse med personers frie bevægelighed. På grund af de betydeligt højere leveomkostninger i udlandet sammenlignet med Slovakiet, bliver de fleste studerende, som midlertidigt bor i udlandet, nødt til at tage et job. For at kunne arbejde skal de have en arbejdstilladelse, undtagen i Irland og Det Forenede Kongerige, eftersom de fleste lande har indført en overgangsperiode over for vores land, som forhindrer arbejdskraftens frie bevægelighed. Arbejdstilladelserne begrænser ofte det ugentlige antal arbejdstimer til 20, nogle gange sågar mindre.
Disse restriktioner modarbejder de studerendes frie bevægelighed. Studieafgifterne på universiteterne løber nogle gange op i over 1.000 euro. På grund af de svagere økonomier i de nye medlemsstater bør vores studerende have lov til at studere og arbejde samtidig, og vi bør derfor forsøge at fjerne de administrative barrierer for at give arbejds- eller studietilladelser. 
Nina Škottová (PPE-DE ).
    -  Hr. formand, mine damer og herrer, der er nok ikke nogen medlemmer her i Parlamentet, som er imod forslaget om at fremme uddannelse i Europa som en del af Lissabon-strategien. Samfundet nyder på mange niveauer godt af en bedre uddannelse, og i Lissabon-strategien, som har til formål at opnå en meget dynamisk og konkurrencedygtig økonomi, fremhæves det, at uddannelse spiller en støtterolle som en hjørnesten eller en grundsten. Derfor havde jeg forventet, at dagens betænkning i det mindste ville fastsætte nogle delmål og en strategisk ramme af målsætninger, som skulle opnås undervejs til disse mål, eller med andre ord ville give en mere klart forståelig struktur.
Selv om det glæder mig meget, at betænkningen "understreger universiteternes store rolle", så sker det i punkt 21, som er det næstsidste punkt, der kun følges af en instruks til formanden om at videresende beslutningen. Men anbefalingen om, "at deres betydning styrkes gennem udvidelse af de koordinerede aktiviteter mellem EU's videregående uddannelser, forskning, livslang læring og produktionssektoren" er så vigtig, at den må betragtes som en strategisk prioritering. På den korte tid, jeg har til rådighed, kan jeg naturligvis ikke komme ind på alle detaljer af disse koordinerede aktiviteter, som kunne føre til mere moderne universiteter og dermed bedre universitetsuddannelse. Det er imidlertid et par punkter, som jeg gerne vil fremhæve.
Det er velkendt, at forskning skaber penge om til viden, og at innovation skaber viden om til penge. En tilfældig forøgelse af universiteternes midler vil imidlertid ikke give det ønskede resultat, og involveringen af universiteterne i innovationen er en af de afgørende strukturforandringer, som EU bør give fuld støtte til. Økonomisk forskning har vist, at samarbejde mellem universiteter og erhvervsliv, adgang til kapital til innovation og udvikling og støtte til offentlig-private partnerskaber giver et stort bidrag til et lands generelle innovationspotentiale.
Sådanne områder giver derfor vide muligheder for at målrette EU-midlerne meningsfuldt og effektivt, så de kan fungere som en drivkraft og katalysator for foranstaltninger, der sigter mod at forbedre innovationspotentialet. Projekternes kvalitet skal være den afgørende faktor for at få adgang til sådanne midler, ikke om man opfylder kringlede officielle krav. Ligefremme, fleksible og gennemsigtige projekter er sammen med de relevante juridiske krav afgørende, hvis moderniseringen af universiteterne skal have en flyvende start. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   - Hr. formand, ifølge Lissabon-strategien skal Unionen blive den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden. For at nå dette mål skal uddannelsesområdet ændres gennemgribende.
I vores tiltagende materialistiske og rent økonomibaserede samfund er det ikke overraskende, at mange politiske beslutningstagere fejlagtigt er gået ud fra, at dette hovedsagelig betyder en masseproduktion af førsteklasses økonomer, videnskabsfolk og andre akademikere, og derfor har lagt størst vægt på at nå dette mål. Det er efter min mening helt forkert, og jeg er meget glad for, at hr. Bono giver udtryk for det samme i sin glimrende betænkning.
Ikke alle børn i vores skoler bliver en ny Einstein, og der er heller ikke mange af os, der ville bryde sig om at leve i en verden fuld af Einstein'er. Vi har uden tvivl brug for nogle få akademiske genier, og de skal have alle muligheder for at nå deres højeste potentiale. Men i et humanistisk og omsorgsfuldt samfund har vi også brug for de "mindre begavede" og dem, der klarer sig dårligt. Dem skal vi bekymre os lige så meget om.
Desværre er mange af vores meget omdiskuterede uddannelsessystemer stadig ude af stand til at tage sig af de børn, der har brug for ekstra hjælp. De kan ikke opfylde de særlige behov hos fysisk handicappede eller børn med indlæringsvanskeligheder som f.eks. ordblindhed, der udgør ca. 10 % af vores elever. De kan heller ikke opfylde de særlige behov hos børn med en problematisk socioøkonomisk baggrund og forstyrrede forhold.
Det er derfor, hr. Beazley, ikke overraskende - men ret foruroligende - at en UNESCO-rapport midt i 1990'erne viste, at over 2 millioner briter var analfabeter. Og det er i et land, der er kendt for at have et effektivt uddannelsessystem.
Jeg synes, at hr. Bonos betænkning er fremragende, og at vi skal støtte den. Jeg beklager, at jeg ikke har tid nok til at afslutte. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, når uddannelse kædes sammen med Lissabon-strategien, er formålet at erstatte den integrerede uddannelse med fragmenteret, uvidenskabelig viden og oplysninger baseret på markedets aktuelle behov. Og vi mener, at dette ændrer uddannelsens karakter og gør den til en simpel handelsvare.
Formålet med livslang læring er at opfylde kapitalens krav, at indføre fleksible former for ansættelse og skabe arbejdstagere, der livet igennem kun er halvt uddannede, og som hele tiden bliver nødt til at videreuddanne sig, så der skabes mere profit.
Vejen er banet for, at virksomheder kan gå ind på uddannelses- og forskningsområdet, hvilket fører til fuld privatisering af uddannelsen og til en drastisk forringelse af arbejdstagernes uddannelsesniveau med det formål at løsrive uddannelse og uddannelsesbeviser fra arbejde og styrke manipuleringen og kontrollen af deres tanker. I vil skabe billige, lydige arbejdere, som kan producere store fortjenester. Det er jeres strategi.
Sand demokratisering inden for uddannelse er ikke, at alle unge får adgang til efteruddannelse og fragmenteret viden, men et fælles, offentligt og gratis skolesystem frem til 18 år, som giver dem et integreret videngrundlag. Uddannelse skal uddanne, ikke skabe billige, lydige arbejdere. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, efterhånden som samfundet udvikler sig, er det hensigtsmæssigt at foretage løbende justeringer af den europæiske politiks prioriteringer for ungdommen.
Stats- og regeringsledernes vedtagelse af den europæiske ungdomspagt den 22. - 23. marts 2005 er en udvikling, der har stor betydning for dette område. For første gang fastsættes der nemlig fælles retningslinjer for indsatsen for alle medlemsstater på vigtige områder af europæisk politik som f.eks. beskæftigelse og uddannelse.
Pagten har til formål at forbedre EU's unges skolegang, uddannelse, mobilitet og faglige og sociale integration. Den er derfor en grundlæggende forudsætning for, at der kan sikres en permanent, bæredygtig udvikling i Europa, idet unge er fremtidens arbejdskraft og fremtidens kilde til forskningskompetencer, innovation og iværksætterånd.
Inden for disse rammer er det nødvendigt at gennemføre den europæiske ungdomspagt, der er forpligtende for medlemsstaterne, dvs. de skal underrette Kommissionen om, hvordan det går med gennemførelsen af pagten, i forbindelse medb deres årsberetninger til Kommissionen om fremskridt med de nationale reformprogrammer for Lissabon-strategien.
Medlemsstaterne bør også tage højde for, at 17,9 % af de arbejdsløse er unge under 25 år. Derfor er vidensamfundet nøglen til Lissabon-strategiens succes. Et andet forslag, som vil gøre det nemmere at nå Lissabon-målene, er konvergens mellem de 25 landes uddannelsessystemer. På denne måde kunne man sikre den europæiske uddannelses kvalitet, og medlemsstaterne kunne sammensætte mere sammenhængende politikker for at forbedre resultaterne i forhold til Lissabon-målene.
Endvidere er en reduktion af det antal unge, som forlader skolen for tidligt, og en udvidet adgang til højere uddannelser vigtige mål, der bør nås inden 2010.
Til sidst vil jeg sige, at bedre sprogfærdigheder er et vigtigt grundlag for Europas unge, der bidrager til vidensamfundet. 
Małgorzata Handzlik (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for denne interessante og detaljerede betænkning om uddannelsesspørgsmålet i Europa. Jeg synes, den indeholder mange udfordringer, som Europa bør tage op.
Jeg er enig med ordføreren i, at uddannelse og efteruddannelse bør målrettes mod unge mennesker og jobsøgende. Man bør imidlertid ikke overse lærerne, og der bør ofres større opmærksomhed på deres behov. De unge mennesker i dag vokser op i en verden, der er karakteriseret af skånselsløs konkurrence. I et samfund, som styres af penge, fører mangel på penge almindeligvis til aggression og en række forstyrrelser. Antallet af unge lovovertrædere stiger med alarmerende hast. Lærerne har derfor en meget vigtig rolle. Ud over deres faglige viden har de brug for passende psykologisk uddannelse. Derfor mener jeg, at EU's uddannelsesprogrammer ikke bør overse, at det er vigtigt med en læreruddannelse af god kvalitet.
Det andet punkt, jeg gerne vil tage op, handler om kvaliteten af de videregående uddannelser. Nogle af de fag, som unge mennesker studerer, er irrelevante for det moderne samfund. I mange lande har uddannelsessystemet endnu ikke reageret på udfordringerne fra globaliseringen, internettet og spydspidsteknologier. Det er vigtigt at lære fremmedsprog, men undervisningen i dem bør også øge bevidstheden om kulturelle og religiøse forskelle, og også om forskellige skikke. Alle sprog bør have samme muligheder, og ingen bør diskrimineres. Vi bør undervise i tolerance over for andre hudfarver, skikke og religioner. Det er særligt vigtigt i forbindelse med uddannelse for fred, for som der står i erklæringen om uddannelse i fredens ånd: "Ligesom krige begynder i menneskers hoveder, begynder fred også i vores hoveder." Det kan kun formidles gennem et passende uddannelsessystem, som bygger på undervisning i tolerance, åbenhed, lighed og viden om andre.
I den moderne verden har skolerne hovedansvaret for unge menneskers opdragelse. Skolebøgerne bør derfor revideres, og indhold, som kan vække had og aggressioner, bør fjernes. Det er vigtigt at lære børnene respekt, glæden ved at give, dele, uselviskhed og hvordan man hjælper dem, der er svagere end os selv. Det er disse grundlæggende værdier, som uddannelsen i det 21. århundredes skoler skal baseres på. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
    -  Hr formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, dette emne er af grundlæggende vigtighed for ganske mange medlemmer af Parlamentet. Hvis vi ønsker at nå Lissabon-strategiens mål, eller med andre ord bæredygtig vækst i en videnbaseret økonomi, flere og bedre job, større social samhørighed og lige muligheder, så kan vi ikke tillade os at negligere en af de centrale faktorer i at opfylde disse mål, nemlig de menneskelige ressourcer.
Investering i uddannelse er aldrig spildt. Min professionelle erfaring har vist mig, at gode professionelle lærere er den vigtigste forudsætning for god undervisning. For at sikre, at sådanne lærere kan klare sig i et videnbaseret samfund, skal de også have mulighed for at efteruddanne sig, især inden for informationsteknologien. Livslang læring spiller en central rolle inden for uddannelse, som er meget mere end bare skoler. Hvis Lissabon-målene skal nås, er det afgørende, at der bliver udarbejdet nationale strategier for livslang læring og frivillig uddannelse, og at de nationale reformer bliver sat ind i en europæisk kontekst. Der skal skaffes passende finansieringskilder for at sikre, at de fleste af disse krav kan blive opfyldt, og jeg vil derfor gerne tilslutte mig kravet om, at EU garanterer tilstrækkelige midler til at dække de relevante udgifter. Alle EU-medlemsstater skal fortsat have adgang til Den Europæiske Socialfond efter 2006.
Når man sammenligner de enkelte uddannelsessystemer, støder man på mange forbavsende ting. Det ville derfor være godt, hvis der kunne skabes flere indikatorer på centrale områder, som hidtil har manglet sådanne indikatorer, såsom sprog, informations- og kommunikationsteknologi, investeringers effektivitet og voksenundervisning. På denne måde ville man kunne vurdere de enkelte uddannelsessystemers præstationer og fremskridt. Jeg vil gerne takke ordføreren. 
Laima Andrikiene,
   Før jeg blev medlem af Europa-Parlamentet, var jeg underviser og dekan på et af Litauens mest dynamiske universiteter, som blev oprettet, da Litauen genvandt sin uafhængighed. Der ligger et særligt ansvar og en særlig opgave på universiteterne i Litauen og i alle EU-medlemsstater i forbindelse med gennemførelsen af Lissabon-strategien og kampen for et EU, som er en videnbaseret økonomisk union for dynamisk udvikling.
Hvis EU's universiteter skal løse deres opgave og opfylde borgernes krav, er det nødvendigt at højne uddannelsesniveauet på universiteter og højere læreanstalter og udvikle den akademiske forskning. En anden lige så vigtig opgave er uddannelsen af samfundet, så det er parat til at påtage sig nutidens udfordringer. Europæerne lever i en kompliceret social og politisk verden, de ønsker at planlægge deres eget liv, de skal leve og arbejde under forhold, som involverer kulturel, etnisk og sproglig mangfoldighed, og så forventes de i øvrigt at tage aktiv del i samfundet og beslutningstagningen. Vores samfund og borgere må forstå, at forestillingen om, at et universitetsbevis er nok for hele ens liv, hører fortiden til. Livslang læring skal blive et vigtigt princip, og vi må gøre en kombineret indsats for at arbejde for denne vision ved at gennemføre nationale programmer, med aktiv deltagelse fra medlemsstaterne og om nødvendigt med støtte og bidrag fra Fællesskabet. I sidste ende er en af målsætningerne med den livslange læring at øge beskæftigelsesmulighederne. Den er desuden forbundet med en vækst i innovation, økonomisk modernisering og konkurrenceevne, og det øger igen antallet af job og ændrer kvalitativt arbejdets karakter. For at nå dette mål er det nødvendigt at ændre og tilpasse uddannelses- og læringsmidlerne, og det er meget vigtigt, at livslang læring bliver altomfattende, dvs. at formelle og uformelle læringsmetoder supplerer hinanden og samarbejder kvalitativt, så der kan etableres samfund med avanceret erfaring.
Jeg vil også gerne pege på, at en vellykket gennemførelse af Lissabon-målsætningen om livslang læring i høj grad afhænger af, at der tilføres tilstrækkelige og stabile midler, og det bør være hele EU's og de nationale regeringers ansvar. Vi må prioritere dette mål og finde tilstrækkelige midler i de nye finansielle overslag. 
Ján Figeľ,
   Hr. formand, jeg vil gerne takke for de mange interessante bidrag og idéer, der er fremkommet under diskussionen. Uanset om vi kalder uddannelse en hjørnesten eller et centralt emne eller nøgleemne, så er det klart, at uden forbedret og lettere tilgængelig uddannelse og efteruddannelse af bedre kvalitet vil det ikke kunne lade sig gøre at udvikle passende økonomiske og sociale svar på Lissabon-strategien eller de aktuelle problemer i Europa eller i medlemsstaterne. Jeg er overbevist om, at uddannelse bør være en central prioritering både her og naturligvis især i medlemsstaternes politik.
Lad mig svare direkte på blot en enkelt kommentar vedrørende mobilitet og det europæiske mobilitetsår i 2006. Jeg mener, at den bedste måde at øge mobiliteten på vil være at ophæve moratoriet for den frie bevægelighed for arbejdere, som mange gamle medlemsstater har pålagt de nye medlemsstater; det kunne være passende at gøre det den 1. maj 2006, som markerer den første toårsperiode.
Lad mig konkludere, at livslang læring hverken er en luksus eller en hobby, det er en nødvendighed, hvis folk skal udvikle deres evner, it-kundskaber, sprogfærdigheder og andre færdigheder. Det gælder også for lærere, som videregiver disse færdigheder til deres elever. Livslang læring bør indføres som et princip, en politik, en strategi og et program. På den ene side er vi bekymrede over de utilstrækkelige fremskridt, der er gjort for at nå de resultater, vi har aftalt med medlemsstaterne, men på den anden side er der opmuntrende tegn på, at de faktisk kan opnås. Lissabon-processen, PISA-undersøgelser og benchmarking viser også gode resultater, selv om de i gennemsnit ikke er tilfredsstillende. Jeg vil imidlertid gerne slå fast, at vi ikke må slå os til tåls med gennemsnitlighed, vi bør tværtimod stræbe efter det ypperste og se på de bedste eksempler. Det er klart, at de europæiske lande kan være de bedste i verden på områder som videnskab, færdigheder eller alfabetisering, og hvad angår mange af de vigtige forudsætninger for konkurrenceevne.
Målet, og også løsningen, er at investere mere i uddannelse og at målrette investeringerne mere effektivt. Mere effektive investeringer handler om reformer og justeringer - nødvendige, fornuftige og rettidige. Større investeringer handler om behovet for at styrke enkelte landes budgetter (nogle går foran med et vældig godt eksempel) og EU's budget. Jeg vil gerne takke for disse forslag og for Deres støtte til de finansielle spørgsmål. Jeg glæder mig til at udvikle denne type politik og samarbejde til gavn for uddannelsen i Europa. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0261/2005) af Novak for Kultur- og Uddannelsesudvalget om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets henstilling om yderligere europæisk samarbejde vedrørende kvalitetssikring inden for videregående uddannelser (KOM(2004)0642 - C6-0142/2004 - 2004/0239(COD)). 
Ján Figeľ,
   Hr. formand, kvalitet er alfa og omega i denne strategi, hvis vi virkelig vil gøre en forskel, og det glæder mig, at vi igen skal diskutere uddannelse og kvalitet.
For nøjagtigt et år siden, den 12. oktober 2004, vedtog Kommissionen et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets henstilling om yderligere europæisk samarbejde vedrørende kvalitetssikring inden for videregående uddannelser. Forslaget bygger på Rådets henstilling fra 1998, så vi arbejder fortsat hen imod de mål, som medlemsstaterne har aftalt.
Forslagets hovedmål er at lette gensidig anerkendelse af kvalitetssikrings- og evalueringssystemer i hele EU og derved opnå nem gensidig anerkendelse af kvalifikationer og fremme mobiliteten for borgerne. Det betyder, at borgene får mulighed for at bevæge sig efter deres rettigheder og evner og ikke kun som turister inden for EU.
Kommissionens forslag har været genstand for mange frugtbare diskussioner i Det Økonomiske og Sociale Udvalg, i Rådets uddannelsesudvalg og Europa-Parlamentets Kultur- og Uddannelsesudvalg. Drøftelser mellem det britiske formandskab, Parlamentet og Kommissionen har ført til en række kompromisændringsforslag, som er genstand for Deres forhandling og afstemning under dette møde.
Kommissionen kan acceptere alle ændringsforslag i kompromisteksten. Jeg vil her belyse nogle af dem og Kommissionens holdning ved hjælp af de vigtigste ændringsforslag.
Vi hilser den nye betragtning med henvisning til Bergen-kommunikéet velkommen. Vi mener, at det understøtter samhørigheden mellem EU og kvalitetsaktiviteter som følge af Bologna-processen. Det er i vores fælles interesse, eftersom det bl.a. er EU's medlemsstater, der har undertegnet Bologna-aftalen. Der er nu 45 lande med i Bologna-processen.
Vedrørende punkt B om inddragelse af den videregående uddannelsessektor, mangfoldighed og innovation bifalder vi også henvisningen til, at den videregående uddannelsessektor skal inddrages i yderligere udvikling af kvalitetsstandarder og retningslinjer, samt henvisningen til behovet for at fremme mangfoldighed og innovation.
Hvad angår punkt C og punkt 1 i bilaget om en europæisk fortegnelse, understreger ændringsforslagene de nationale myndigheders rolle vedrørende oprettelse af en europæisk fortegnelse over kvalitetssikringsorganer. Ændringsforslagene afspejler, at de offentlige myndigheder er ansvarlige for de nationale kvalitetssikringssystemer.
Punkt D handler om universiteternes ret til selv at vælge evalueringsorgan. Medlemsstaterne opfordres til at give videregående uddannelsesinstitutioner ret til at vælge et organ fra fortegnelsen, som opfylder deres behov og profil. Ændringsforslaget gør det frie valg betinget af en tilladelse fra de nationale myndigheder. Det glæder mig, at princippet om frit valg beholdes i teksten, for det er et vigtigt princip.
Punkt E om tilladelser og finansiering udgår. I stedet tilføjes en bestemmelse om styrkelse af det internationale renommé. Vi mener, at sletning af formålet vedrørende tilladelser og finansiering fra teksten ikke udelukker, at de nationale myndigheder kan benytte udenlandske evalueringer som grundlag for afgørelser om tilladelser og finansiering.
Kompromisteksten støtter hovedlinjerne i Kommissionens forslag. Kommissionen kan acceptere ændringsforslagene. Gennemførelse af henstillingen vil bidrage til at gøre kvalitetssikring i Europa mere sammenhængende og effektiv. Derfor håber jeg, at henstillingen vil blive vedtaget under førstebehandlingen.
Jeg vil også gerne fremhæve det fremragende arbejde, som fru Novak har udført i tæt samarbejde med Kommissionen og Rådet. Det er det arbejde, der har sat os i stand til at nå et ganske udmærket resultat i dag.
Ljudmila Novak (PPE-DE ),
   Denne betænkning er udarbejdet, fordi det er nødvendigt at forbedre det europæiske samarbejde inden for højere uddannelse, og særlig med henblik på kvalitetsforbedring. Højere uddannelse skal være mere gennemskuelig og endog mere troværdig i studerendes og EU-borgernes øjne og også for dem, der lever i andre verdensdele.
I betænkningen opfordrer vi til at etablere fælles grundlag for en intern kvalitetssikringsordning og for ekstern evaluering på basis af fælles retningslinjer og kriterier. På denne måde vil vi tilskynde alle videregående uddannelsesinstitutioner til at udvikle strenge interne kvalitetssikringsmekanismer og til at anvende resultaterne af alle evalueringer for at opnå en yderligere forbedring. Det er ligeledes vigtigt, at offentligheden får adgang til evalueringsresultaterne.
De standarder og retningslinjer, som det europæiske netværk for kvalitetssikring af de videregående uddannelser har foreslået, er allerede blevet vedtaget af ministre for videregående uddannelse på et møde den 19.-20. maj 2005 i Bergen i forbindelse med Bologna-processen. Disse fælles generelle standarder og retningslinjer må ikke være en hindring for udvikling, og vi skal tilskynde til mangfoldighed og innovation på videregående uddannelsesinstitutioner.
Ministrene støttede også forslaget om en europæisk fortegnelse over kvalitetssikringsorganer og har opfordret de ansvarlige myndigheder til at videreudvikle de praktiske aspekter af gennemførelsen heraf. Det understreges også i betænkningen, at EU-aktiviteter vedrørende kvalitetssikring inden for videregående uddannelse for at undgå skævheder bør udvikles i overensstemmelse med Bologna-processen, som 45 EU-lande deltager i.
Efterhånden som processen skrider frem, bliver det nødvendigt at etablere en europæisk fortegnelse over pålidelige kvalitetssikringsorganer og også at udarbejde kriterier og regler for driften af sådanne organer.
I forbindelse med evaluering eller yderligere evaluering, der sigter på at styrke deres internationale status i relation til deres behov og profil, vil videregående uddannelsesinstitutioner kunne vælge uafhængigt blandt organerne i fortegnelsen i overensstemmelse med national lovgivning eller aftaler med de ansvarlige myndigheder.
Ligeledes er samarbejde mellem organer hensigtsmæssigt med det formål at etablere gensidig tillid og gensidig anerkendelse af evalueringer. Det vil bidrage til hurtigere anerkendelse af kvalifikationer, hvis man studerer eller arbejder i et andet land.
Jo mere EU forbedrer kvaliteten af uddannelse på alle niveauer, des større bliver dets muligheder for i det mindste at nærme sig målene i Lissabon-strategien. Her bør vi ikke se bort fra, at personer, der er tilknyttet videregående uddannelser, kan lære meget af hinanden, hvis vi selvfølgelig kan samarbejde og med held udveksle erfaringer og eksempler på god praksis. Jeg tror fuldt og fast på, at det enkelte land har specielle positive erfaringer og viden, som de kan dele med andre.
I en tid med hurtig udvikling og økonomisk konkurrence er samarbejde på uddannelsesområdet og inden for videnskab så meget desto mere nødvendigt og presserende, hvis vi ønsker at holde trit med udviklingen i andre verdensdele.
Jeg regner med, at medlemsstaterne og de ansvarlige institutioner tager denne betænkning alvorligt og vil gøre en indsats for at forbedre kvaliteten af den videregående uddannelse, hvilket utvivlsomt også vil gøre studerende, professorer og forskere samt os borgere mere tilfredse, samtidig med at det gensidige samarbejde og den økonomiske vækst i EU styrkes. 
Tomáš Zatloukal,
   Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg tvivler ikke på, at de fleste medlemmer af Parlamentet er enige i, at uddannelse og især videregående uddannelse på universitetsniveau er en af de primære forudsætninger for at nå Lissabon-målene. Videregående uddannelse i Europa skal forbedres for at gøre den mere gennemskuelig og styrke dens omdømme både over for borgerne og studerende samt forskere fra andre verdensdele. Der er ikke mange, der betvivler, at udvikling og evnen til at konkurrere på verdensmarkedet afhænger af uddannelsesniveauet.
Forskning er et væsentligt led i teknologisk udvikling, og sidstnævnte er tæt forbundet med national fremgang. Da universiteter er centre for både spydspidsforskning og -undervisning, er evaluering af sådanne institutioner både af akademisk og offentlig interesse. For at sikre at videregående uddannelse på alle områder er af højest mulig standard bør der anvendes et fælles sæt standarder og procedurer til evaluering af de enkelte universiteter baseret på en bred vifte af kriterier. Det ville være i de enkelte medlemsstaters interesse at finde ud af, hvordan deres universiteter klarer sig i internationale sammenligninger, da det er medlemsstaterne, der bevilger ret til at tildele akademiske grader, og som i de fleste tilfælde finansierer studier med henblik på at opnå sådanne grader.
Rådet har anbefalet, at medlemsstaterne skal oprette kvalitetssikringsorganer inden for uddannelse og akkreditering. Hvis sådanne evalueringsorganer skal udføre de opgaver, der pålægges dem, skal de til gengæld underkastes regelmæssige evalueringer for at sikre, at de er fuldstændig uafhængige og professionelle. Det ville sikre, at deres resultater bliver betragtet som præcise, og at de ikke kan betvivles.
De personer, der er mest berørt af de pågældende problemer, nemlig studerende og universitetspersonale, bør også inddrages i det overordnede evalueringssystem. Kvalitetssikring i EU gør det nødvendigt at udarbejde en troværdig liste eller fortegnelse over uafhængige og pålidelige kvalitetssikringsorganer. Til sidst vil jeg takke ordføreren, fru Novak, for hendes udmærkede arbejde. 

Christa Prets,
   Hr. formand, vi har i dag talt utroligt meget om Lissabon og om, hvor vigtig uddannelse er. Et af målene er det forstærkede europæiske samarbejde vedrørende kvalitetssikring inden for de videregående uddannelser. Kvaliteten skal vurderes ved hjælp af forskellige kriterier. Nationale kvalitetskriterier er lige så vigtige som de kriterier, der gælder for de enkelte videregående uddannelser, eller som dem, der gælder på det europæiske område for videregående uddannelser i konkurrence med andre lande.
Det er derfor nødvendigt at oprette kvalitetssikringssystemer og akkrediteringsorganer, der - som vi allerede har hørt - foretager en vurdering af de videregående uddannelser, eller at forbedre dem og forme dem mere internationalt samt efterfølgende at oprette et europæisk register, en liste over kvalitetssikringsorganer. De videregående uddannelsesinstitutioner skal så kunne udvælge sig et egnet organ dér, som foretager vurderingen.
Vurderingen skal læne sig op ad de standarder og procedurer, der er vedtaget i Bergen, og i den forbindelse skal disse bestemmelser ikke ses som statiske og ikke længere foranderlige bestemmelser. Uddannelse er et levende, konstant udviklende område. Bestemmelserne bør tilpasses tiden og udviklingen. Desuden vil jeg understrege, at samarbejdet med fællesskabet for de videregående udddannelser i den forbindelse er uundgåeligt. Organerne skal og er også nødt til at være i kontakt med andre i andre medlemsstater.
Når vi udarbejder standarder, fører dette til, at vi opnår mere anerkendelse af afsluttede studier og uddannelser, som vi har indgående brug for på et fælles udddannelsesområde.
Mobiliteten er et kvalitetskriterium, men har yderst negative virkninger, hvis der ankommer et antal studerende fra nabolandet på mellem 30 og 50 %, og de indfødte studerende - som for nærværende i Østrig - bliver forbigået derved. Jeg ved, at den østrigske regering har forsømt et og andet her, men anmoder Dem om støtte, hr. kommissær, for at mindske denne konfliktsituation. Det er også meget vigtigt for borgernes forståelse for EU.
Rolandas Pavilionis,
   Jeg glæder mig over min kollega fru Novaks betænkning, og jeg vil gøre opmærksom på ændringsforslag 25, i hvilket det foreslås at slette den del af Kommissionens tekst, hvori der opfordres til "at acceptere de evalueringer, der udarbejdes af alle de kvalitetssikrings- eller akkrediteringsorganer, som er opført i den europæiske fortegnelse, som et beslutningsgrundlag for tilladelser til eller finansiering af videregående uddannelsesinstitutioner". Dette forslag fra Kommissionen er efter min mening velovervejet og navnlig vigtigt, fordi det gør det muligt at forbinde kvalitetsevaluering af videregående uddannelse med finansieringen af en institution. Det er specielt relevant for nye EU-lande, herunder mit eget land Litauen. Hvis vi forkaster dette forslag fra Kommissionen, mister vi et vigtigt EU-instrument, som bidrager til at sikre kvaliteten af videregående uddannelse i hele EU og undgå at spilde midler. 
María Badía I Cutchet (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, der er mange lande, der allerede har gjort, og som gør betydelige fremskridt i forbindelse med indførelse af kvalitetssikringssystemer og fremme af samarbejdet i EU, hvilket er et fremskridt for udviklingen af et europæisk rum for videregående uddannelser.
Jeg vil dog gerne understrege behovet for at tage et yderligere skridt ved hjælp af et effektivt samarbejde og en effektiv koordinering mellem disse organer, uanset om de er nationale eller europæiske, eftersom det er positivt for alle borgere at opnå gensidig anerkendelse af kvalitetssikringssystemerne og kvalitetsvurderingerne, da det fremmer anerkendelsen af universitetsgrader mellem medlemsstaterne og de studerende og lærernes mobilitet. Begge spørgsmål er centrale for at forbedre vores uddannelsesniveauer og for at skabe en fælles europæisk bevidsthed.
Men for at gøre det muligt mener jeg, at det er meget vigtigt at skabe den nødvendige gensidige tillid mellem alle de involverede aktører. Det betyder, at universiteterne, lærerne og de studerende også skal involveres.
Det er den eneste måde, hvorpå vi med succes kan klare udfordringen om at sikre Europa et højt ekspertiseniveau på basis af investering i uddannelse, videreuddannelse og forskning, der er nødvendig for at opnå et vidensamfund, der lever fuldt op til Lissabon-strategien. 
Mieczysław Edmund Janowski (UEN ).
   -  Hr. formand, jeg er fru Novak taknemmelig for den betænkning, som hun har fremlagt i dag. Kvaliteten af akademisk uddannelse er ikke kun et spørgsmål om at opnå fuld gensidig anerkendelse af videregående uddannelseskvalifikationer. Det omfatter også et meget større spørgsmål, nemlig søgen efter sandheden.
Som Kommissionen stadfæstede i 2002, skal den europæiske uddannelsesmodel være et eksempel for resten af verden, hvad angår kvalitet. De beslutninger, der blev truffet i Bologna, Prag og Bergen, er derfor af afgørende betydning, og et af hovedtrækkene i dem er europæisk akkreditering. Akkrediteringsorganer skal være gennemskuelige og i stand til at modstå enhver form for pres. Der er mulighed for misbrug i forbindelse med akkreditering. Demografiske faktorer betyder, at institutioner konkurrerer voldsomt mod hinanden om studerende, fordi deres eksistens afhænger af sidstnævnte. På den anden side kan det, hvis der med det samme indføres meget strenge bestemmelser, medføre alvorlige vanskeligheder for visse institutioner, som endnu ikke har nået deres fulde potentiale. I sådanne tilfælde er det vigtigt at give institutionerne mulighed for at afhjælpe manglerne.
Der er også sket et stort spring fremad i akademisk uddannelse i Polen. Der er f.eks. opstået omkring 300 private videregående uddannelsesinstitutioner i løbet af de sidste 15 år, hvilket er usædvanligt.
Alle aspekter af forskning og undervisning skal også have en moralsk dimension. Af hensyn til førsteklasses undervisning er det vigtigt at pleje forholdet mellem lærer og elev og mellem forelæser og studerende. Vi skal huske Salomons ord: "Langt hellere erhverve visdom end guld, det er mere værd at erhverve indsigt end sølv". 
Ján Figeľ,
   Hr. formand, mange tak for disse hovedsageligt positive og støttende holdninger, som yderligere vil belyse beslutningerne i forbindelse med henstillingen. Jeg vil understrege ordet henstilling, da det er medlemsstaterne, som har beføjelse og ret til at træffe afgørelse. Vi holder et møde på uddannelsesministerniveau i november.
Jeg er overbevist om, at vi nu er gået ind i den afgørende anden halvdel af Bologna-processen, og at troværdigheden i Bologna-processen som helhed er tæt forbundet med kvalitet, hvilket inden for det foreslåede system burde være et spørgsmål om gensidig tillid. Derfor er dette spørgsmål også så vigtigt for europæiske videregående uddannelsers fremtid og for deres tiltrækningskraft og status i verden, og her er jeg naturligvis enig med mange andre talere. Hr. Janovský bemærkede, at dette er det højere mål, nemlig at få Europa til at genvinde sin tiltrækningskraft og blive toneangivende og en arena for globale temaer eller diskussioner og for en uddannelsesreformpolitik.
Fru Prets stillede et spørgsmål vedrørende Østrig og situationen i Østrig. På universitetsniveau er situationen et resultat af EF-Domstolens afgørelse fra juli. Den er et led i EU's primære ret, dvs. traktaten og EF-Domstolens retspraksis, og det er vigtigt, at medlemsstaterne gennemfører traktaterne som aftalt. Men Kommissionen er rede og villig til at dele dens ekspertise og yde særlig bistand i forsøget på at finde nye fremgangsmåder i fremtiden. Det ville på den ene side opfylde betingelserne i EU-traktaten og på den anden side være en løsning på de særlige problemer eller vanskeligheder i forbindelse med mobilitet. Det ville imidlertid være at foregribe tingene, hvis denne diskussion blev afsluttet nu, da arbejdsgruppen først lige er begyndt på sit arbejde med eksperterne fra Kommissionen og medlemsstaterne, herunder Østrig.
Det er alt for mit vedkommende. Jeg takker Dem ikke blot for betænkningen, men også for forslaget, der støtter Kommissionens forslag, som trods visse ændringer bibeholder den oprindelige karakter og betydning. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen den 13. oktober kl. 11.00.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0243/2005) af Portas for Kultur- og Uddannelsesudvalget om integration af indvandrere i Europa gennem skoler og flersproget undervisning (2004/2267(INI)). 
Miguel Portas (GUE/NGL ),
   Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, allerførst vil jeg gerne takke skyggeordførerne. Deres ændringsforslag har gjort, at teksten nu fremlægges for plenarforsamlingen med et klart flertal i Kultur- og Uddannelsesudvalget.
Nok en indledende bemærkning: Uddannelsespolitik henhører under medlemsstaternes enekompetence. Det er ikke min beslutning, men den, der fremgår af de nuværende traktater. De gældende bestemmelser gør det dog alligevel muligt at yde en større og meget bedre indsats til gavn for integrationen af indvandrerne gennem uddannelsessystemerne. Det er denne betænknings formål.
Hr. formand, migrationsstrømmene inden og uden for Fællesskabet lader sig ikke standse, selv om politikerne skulle ønske det. Det er også en kendsgerning, at de seneste årtiers migrationer har givet nye identitetsmæssige udfordringer. Jo ringere livs- og integrationsvilkår de nye samfundsgrupper har, jo vanskeligere bliver disse udfordringer. Arbejdsløsheden i Europa får også muslimer til at føle større usikkerhed. Det hjælper ikke synderlig at forklare, at antallet af indvandrere ikke har nogen betydning for arbejdsløshedstallene, eller at det er indvandrere, der opfører de bygninger, som nationerne er så stolte over.
I en spiral af krig og terror har velovervejede og fornuftsbetonede argumenter ringe effekt. Vi lever i en tid præget af demagogi, populisme og fundamentalisme, og på den baggrund er det EU's og medlemsstaternes opgave at styrke integrationspolitikken. Det er det eneste gyldige svar på både ghettoisering og forsøg på tvangsassimilation af befolkningsgrupper med adfærd og vaner, der afviger fra bestemmelseslandets.
Betænkningens forslag har således et ganske enkelt udgangspunkt, nemlig, at alle, der lever i vores samfund, bør have lige rettigheder på uddannelsesområdet uanset deres farve, køn, sprog, religion og juridiske status, hvilket også anerkendes i Fællesskabets beslutninger. Uddannelsessystemerne skal sikre, at indvandrerne og deres efterkommere ikke blot lærer bestemmelseslandets sprog, men også deres modersmål. I 1977 fastsatte et fællesskabsdirektiv denne ret for indvandrere inden for EU. Den bør udstrækkes til indvandrere, der kommer fra andre dele af verden.
Hr. formand, jeg vil nu nævne eksempler på god praksis. Der er medlemmer, som har deres børn gående i europæiske skoler, som Unionen har oprettet for at lette de ansattes integration. I disse skoler er sproglig og faglig indlæring integreret, så eleverne tænker og lærer på både sproget i bestemmelseslandet og deres modersmål. Jeg tror, at alle er stolte over denne uddannelse på flere sprog. Den forbereder vores børn på at gå ud i livet uden frygt. Sådan skal det være. Men det, som vi ønsker for vores egne børn, bør ikke kun være en luksus for luksusindvandrere. Det bør gælde i de europæiske uddannelsessystemer generelt.
I Hamburg kunne jeg se, hvordan en sådan ordning fungerer med succes i det lokale skolevæsen. Ni grundskoler har klasser, hvor tyske børn blandes med børn med at andet modersmål. Undervisningen foregår på de to sprog med to lærere i hver klasse. Efter fem år bestræber indvandrerforældrene sig på at få deres børn ind i disse klasser, selv om de bor i en anden del af byen. Portugisere, italienere, spaniere, polakker og tyrker har glæde af dette pilotprojekt, som virker. Selv om det ikke uden videre lader sig implementere alle vegne og heller ikke er den eneste flersproglige uddannelsesmetode, peger projektet fremad. Og det er fremtiden, som denne betænkning sigter på.
Etablering af et europæisk netværk af skoler, der ønsker at iværksætte uddannelsesmæssige projekter og fællesskabsprojekter, er betænkningens tredje vigtige forslag. Sagen er nemlig, at de bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne hæmmes i betydelig grad ikke blot på grund af budgetnedskæringer, men såmænd også på grund af manglende politisk vilje. Hvis der inden for rammerne af det tværgående program "Livslang læring" i budgetbevillingerne afsættes særlige midler til at sætte gang i dette netværk, vil det fremme interessen og give ny impulser til flersproget uddannelse. Det er det mindste, vi kan gøre! 
Ján Figeľ,
   Hr. formand, jeg begynder med at rose hr. Portas for hans betænkning, som er et relevant bidrag til en vigtig forhandling.
Situationen i Europa har ændret sig markant siden vedtagelsen af det seneste direktiv om skolegang for børn af migrantarbejdstagere i 1977. Siden da er antallet af migrantarbejdstagere og antallet af sprog, der tales af indvandrere i EU, steget betydeligt, og EU selv er også blevet udvidet betydeligt.
Desuden gælder antagelsen om, at indvandrere og deres børn vil vende tilbage til oprindelseslandet, ikke længere. Indvandrerne bliver i værtslandet. Indvandrerbørnenes undervisningsbehov er anderledes og langt mere komplekse og omfatter nu anden og tredje generation. Europa er blevet et rigtigt flersproget område, og det er baggrunden for vores indsats for at fremme sprog og sprogundervisning.
Betænkningen af Portas er en lejlighed til at oplyse Dem om, hvad vi allerede er i gang med, og hvad vi agter at gøre i fremtiden. For det første fastsættes der konkrete mål i arbejdsprogrammet om målene for uddannelses- og erhvervsuddannelsessystemerne i Europa. I den forbindelse omfatter den generelle målsætning om at forbedre aktivt borgerskab, ligestilling og social samhørighed også emner som adgang til uddannelse og erhvervsuddannelse for indvandrere og deres børn.
Tre af de fem EU-benchmarks er særligt relevante i denne sammenhæng, hvad angår indvandrergrupper. Det første er at reducere antallet af børn, der går ud af skolen tidligt, det andet er at øge uddannelsesniveauet, og det sidste benchmark i forbindelse med indvandrere er at reducere antallet af dårlige læsere.
Vi er også ved at gennemføre "Fremme af sproglig indlæring og sproglig mangfoldighed: handlingsplan", som blev vedtaget i 2003. Lad mig genopfriske de vigtigste grundlæggende principper. For det første foregår sprogindlæring hele livet og bør gælde alle borgere. Alle bør lære deres modersmål samt to andre sprog fra en tidlig alder. For det andet bør der være en række sprog at vælge mellem, herunder indvandrersprog. For det tredje har forældre og lærere brug for flere oplysninger om fordelene ved at lære fremmedsprog i en tidlig alder. For det fjerde har integreret indlæring af indhold og sprog, hvor eleverne lærer om et emne på et andet sprog, en vigtig rolle at spille i EU's mål for sprogindlæring.
Fællesskabets program, navnlig Comenius-, Grundtvig- og Lingua-aktionerne under Socrates-programmet, støtter en lang række projekter lige fra udveksling af skoleklasser og lærere til udvikling og formidling af undervisningsmetoder. Det kommende integrerede program for livslang læring giver nye muligheder. Fremme af sprogindlæring og sproglig mangfoldighed er et specifikt mål i det kommende nye program. Tværgående aktioner vil støtte netværk inden for sprogindlæring og sproglig mangfoldighed. Det europæiske netværk af skoler, som omtales i betænkningen af Portas, kan meget vel blive finansieret af programmet. Bevillingerne kan være flerårige, hvilket vil sikre stabilitet og kontinuitet i finansieringen.
Kultur 2000-programmet opfordrer til tværkulturel dialog og udveksling mellem europæiske og ikke-europæiske kulturer. Denne dimension bliver yderligere forstærket i Kultur 2007-programmet.
Jeg vil gerne nævne to initiativer på kulturområdet, som er i tråd med betænkningen. I sidste uge fremsatte jeg et forslag, som Kommissionen vedtog, om at erklære 2008 for det europæiske år for tværkulturel dialog. Jeg regner med, at jeg inden årets udgang kan fremlægge for kollegiet en ny tilgang til flersprogethed, det første dokument om retningslinjer for flersprogethed i EU.
Afslutningsvis siger jeg igen tak til hr. Portas for hans inspirerende betænkning og idéer, som jeg vil overveje omhyggeligt sammen med mine kolleger. Jeg ser derfor frem til vores kommende drøftelser.
Doris Pack,
   Hr. formand, hr. kommissær, mange tak til hr. Portas, som tog fat på et meget vigtigt emne i sin betænkning, nemlig integrationen af indvandrere. Denne proces fremmes selvfølgelig først og fremmest af sproget.
Skolegang og sprogindlæring er vigtige faktorer for en succesfuld integration. I den henseende er det væsentligt at holde sig for øje, hvor stor en rolle skolegang og sprogindlæring generelt spiller i et menneskes liv, og især i et barns. Det er vigtige faktorer for et menneskes intellektuelle udvikling, for udviklingen af en forståelse for sig selv og andre, og for en vellykket integration i et fællesskab. Dette gælder navnlig mennesker med indvandrerbaggrund, som så at sige har en dobbelt social og kulturel identitet, nemlig oprindelseslandets kultur og modersmål samt kulturen og det sprog - eller de sprog, hvis vi her tænker på Belgien - som tales i det land, som de er indvandret til.
I Portas-betænkningen finder man en god ligevægt. For det første betoner den enhver person og ethvert barns ret til at modtage almindelig undervisning, og dette indbefatter naturligvis også, at barnet skal lære værtslandets sprog. For det andet betoner den imidlertid også disse børns ret til at lære oprindelseslandets sprog, hvilket er i overensstemmelse med charter om grundlæggende rettigheder, som fastsætter retten til en egen kulturel, religiøs og sproglig identitet.
Vi skal fremme de forskellige pædagogiske metoder, som sikrer sprogindlæringen. Kommissæren refererede til nogle af de ting, som allerede er blevet gennemført. EU muliggør dette. Unionen kan allokere politiske, administrative og finansielle midler til at fremme evalueringen af erfaringer fra sprogundervisningen, udvekslingen af erfaringer og etableringen af netværk mellem skoler, hvor der dagligt praktiseres integration ved hjælp af flersprogethed.
På denne baggrund og i min egenskab af ordfører for livslang læring - som mange refererede til under dagens forhandlinger - vil jeg stemme for betænkningen. Den skolemæssige opdragelse og sprogindlæringen er mine politiske prioriteringer, og det er forhold, som prioriteres højt i Comenius-programmet. Det skal være vores fælles politiske mål at overvinde barrierer og fremme erhvervelsen af erfaringer på sprogindlæringsområdet.
Christa Prets,
   Hr. formand, hr. kommissær, både fremme og beskyttelse af den sproglige mangfoldighed samt migration er væsentlige emner i EU. Hvis der er sammenfald mellem disse to forhold - nemlig sproglig mangfoldighed og migration - skal Parlamentet tage stilling hertil, og derfor vil jeg gerne takke hr. Portas for dette initiativ.
Der er mange måder at integrere på, og sproget og sprogfremme rummer adgangsnøglen hertil. Jeg er enig med sprogforskerne i, at det er nødvendigt at fremme indlæringen af såvel modersmålet som værtslandets sprog, hvis mennesker skal integreres og udvikle deres egen personlighed. Skolemæssige fremskridt - et vigtigt aspekt i integrationen - afhænger ikke alene af tilegnelsen af nationalsproget, men også af tilegnelsen af viden på modersmålet. 
Med henblik herpå er det imidlertid nødvendigt at træffe visse foranstaltninger, f.eks. målrettede undervisningsmaterialer, personaleressourcer med interkulturelle kompetencer og ideelt set lærere, som har værtslandets sprog som modersmål, men som besidder viden om de største indvandrersprog. Dernæst skal børnenes værger - og her tænker jeg primært på forældrene - yde deres bidrag hertil. Jeg vil gerne påpege, at det er yderst vigtigt, at kvinder i al almindelighed og mødre i særdeleshed deltager i disse integrations- og uddannelsesprojekter, for de er bedst i stand til at kommunikere med deres børn, og dette vil også hjælpe dem i deres egen integration.
Netop med henblik på at fremskynde den sociale og økonomiske integration har tilegnelsen af værtslandets sprog topprioritet, og det gælder både for børnene og deres forældre. Noget andet, som vil kunne spille en vigtig rolle, er etableringen af en europæisk internetportal, en slags tænketank eller et netværk af eksperter, som vil kunne videregive eksempler på bedste praksis, således at mange mennesker vil kunne lære af hinanden via internettet.
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, indvandrerstrømmen til EU, som er vokset stærkt siden 1980'erne, viser, hvor nødvendigt det er at indføre særlige pædagogiske støtteforanstaltninger i medlemsstaternes skoler for børn med et andet modersmål end det sprog, der tales i det omgivende samfund. Derfor er medlemsstaterne nødt til at støtte alle foranstaltninger til sikring af sproglig mangfoldighed og reducere de tekniske vanskeligheder, der hindrer dem i at nå dette mål.
Uddannelsessystemerne bør sikre, at alle elever lærer fremmedsprog, da EU's mål er og altid har været et reelt flersproget, europæisk samfund.
Desuden er målet med institutionernes indsats inden for dette område at sikre børn, der taler et andet sprog i familien, lige ret til uddannelse. Alle politikker, der tager sigte på at fjerne alle former for diskrimination, er nødvendige.
Flersprogethed har derfor to sider. Dels en funktionel rolle som redskab til kommunikation mellem personer af forskellig oprindelse. Dels er flersprogethed et vigtigt middel til at skabe en europæisk identitet. Når vi lærer og taler andre sprog ud over vores modersmål, ansporer det os desuden til at være mere åbne over for andre, over for deres kulturelle værdier og deres holdninger.
Flersprogethed skaber nye perspektiver. Det er uden tvivl en væsentlig faktor, der fremmer social integration og motiverer til social adfærd i EU. Vi må heller ikke glemme, at det bidrager til at skabe et reelt samlet europæisk arbejdsmarked, der giver borgerne mulighed for at gøre fuld brug af retten til at bo, arbejde og studere i en anden medlemsstat.
Lad det derfor være vores mål at skabe et samfund, hvor andelen af flersprogede borgere - som en faktor for foreningen af samfundet som helhed - hele tiden øges. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hr. Portas initiativbetænkning om integration af Europas indvandrere gennem skoler og flersproget undervisning berører et emne af væsentlig betydning, som vedrører alle medlemsstater i lige høj grad. Betænkningen har fået fuld opbakning under forhandlingerne i vores udvalg, og hr. Portas er blevet rost for sit arbejde.
Indvandrerbørn i skolealderen, der bor i vores land, bør have udvidet deres rettigheder, så de ikke kun har ret til at blive undervist i værtslandets sprog, men også ret til modersmålsundervisning og adgang til deres oprindelseslands kultur. Modersmålsundervisningen bør dog ikke gå ud over undervisningen i værtslandets sprog, som stadig bør være hovedsprog i undervisningen.
Den flersprogethed, som EU sikrer som redskab til en dialog mellem de forskellige kulturer, opnår således en ny integrationsdimension. Den styrker den tværkulturelle forståelse som en ny indfaldsvinkel i undervisningen, befæster den multikulturelle dimension endnu mere som et særligt kendetegn ved det europæiske område og fremhæver et bestående udviklingspotentiale for vores samfund.
I de sidste årtier har indvandringen i Europa været overvejende intern, dvs. den europæiske befolkning flytter inden for Europas grænser. Denne flytning har i mange lande medført betydelige ændringer af det kulturelle landkort. I Grækenland udgør f.eks. andelen af fastboende udlændinge 10 % af den samlede befolkning. Fra at være et udvandringsland er det blevet modtagerland for indvandrere, som hovedsagelig er i den produktive alder. De har skolesøgende børn og er flyttet til landet for at blive.
Vi kan imidlertid ikke forbigå den kendsgerning, at fremmedhadske og racistiske reaktioner mod de fremmede vokser foruroligende, når vores samfund udvides med flere forskellige nationaliteter. Hele denne situation overføres til skolen, der er et spejl af samfundet. Indtil for ganske nylig fungerede vores uddannelsessystemer på grundlag af assimilation, hvor tilstedeværelsen i skolerne af indvandrerbørn med et andet sprog og et andet kulturelt udtryk end det officielle var et problem, man skulle skille sig af med.
Derfor vedtog Grækenland allerede i 1996 en lov, der gjorde tværkulturel undervisning til et fast element i det græske uddannelsessystem. 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   - Hr. formand, det er trist, at uddannelse, som vi er enige om er hjørnestenen, og grundstenen, altid er på programmet meget sent om aftenen. Det er også trist, at min regering ikke er til stede. Der er dog repræsentanter for min regering til stede, og jeg vil gerne give dem en formel undskyldning - jeg har det britiske formandskabs kasket på, og så kommer jeg her og siger uforskammede bemærkninger om den britiske regering, hvilket er uhørt, og det undskylder jeg.
( Jeg vil forsøge at tale fransk, ikke for at vise mig, men fordi debatten drejer sig om integration af indvandrere gennem skoler og flersproget undervisning. Integration af indvandrere er normalt, det er en god ting; gennem skoler og flersproget undervisning er udmærket. 
 Lærer vi virkelig fremmedsprog i vores skoler? Næh, i hvert fald ikke i England. Fordi vi underviser i fremmedsprog på samme måde, som vi lærer latin og græsk. Vi er meget gode til grammatik, vi er meget gode til litteratur:
 "(Til hvem er disse slanger, der hvisler på Deres hoveder?) 
 Det er Racine. Det kunne jeg sige, da jeg var 18. Men kunne jeg købe en billet til metroen? Nej!
Hvordan kan vi så integrere indvandrere? Der er et problem med ordet "indvandrer" Mit lands historie blev engang beskrevet af en engelsk historiker som indvandrernes historie - hvilket er ret chokerende. Dette er ikke nogen historietime, men kun to prinsesser af Wales var engelske, nemlig lady Diana Spencer og Anne Neville. Anne Neville blev gift med Edward af Lancaster, som er den eneste engelske konge, der blev kronet til konge af Frankrig i Frankrig. Jeg har ikke tid til at uddybe det nærmere.
PPE-DE-Gruppen støtter denne betænkning. Jeg har et spørgsmål: når vi diskuterer noget alvorligt, må kolleger med et helt livs erfaring så få mere end to minutters taletid - måske tre minutter?
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   - Hr. formand, efter denne fine historietime vil jeg gerne sammenfatte, hvad der er blevet sagt, og tilføje nogle nye idéer.
Fri bevægelighed og etableringsfrihed i EU er en af borgernes grundlæggende frihedsrettigheder. Omfordeling og udnyttelse af de menneskelige ressourcer på arbejdspladser af høj kvalitet er en strategisk taktik til at nå målene i 2010. Ud over de voksne flytter også en stor del af den europæiske ungdom og slår sig ned i et andet land.
Flersproget undervisning og en god grunduddannelse og livslang uddannelse til disse europæiske borgere, samt til indvandrerne, er deres fundamentale ret samt en investering både for den enkelte stat og for EU som helhed. Det er imidlertid en tvingende, kulturel nødvendighed at bevare den europæiske mangfoldighed.
Derfor skal Kultur- og Uddannelsesudvalget og hr. Portas have ros for at have taget initiativ til denne betænkning. Jeg håber, at de positive konklusioner i betænkningen, som De sagde, hr. kommissær, vil hjælpe Kommissionen i omformuleringen og opdateringen af direktiv 77/486.
Der er endnu tre ting, som jeg gerne vil fremhæve.
For det første skal der være respekt for medlemsstaternes beføjelser med hensyn til undervisningens indhold og organiseringen af uddannelsessystemerne i henhold til artikel 149.
For det andet skal man fremme indvandreres læring af og bevare deres evne til at anvende modersmålet i praksis, først og fremmest de europæiske, og derefter de andre sprog, efter oprindelsesland, naturligvis efter aftale med modtagerlandet.
For det tredje skal der være et koordineret tilbud og en kontrolleret udnyttelse fra medlemsstaternes side af de talrige programmer, De omtalte, og af finansieringsmekanismerne under Kommissionens tilsyn. 
Formanden.
   - Alle talerne var efter min opfattelse yderst stimulerende. Jeg vil i øvrigt pointere, at EU-statistikkerne også viser, at der i de europæiske storbyer ud af et gennemsnit på 20 elever pr. klasse er 12 eller 13, som tilhører 10 forskellige etniske grupper. Også ud fra et praktisk synspunkt er flersprogetheden således et meget komplekst spørgsmål.
Ján Figeľ,
   Hr. formand, tak for Deres opmuntring. Jeg vil også takke Dem for diskussionen, der bekræfter, at flersprogethed er vigtigt både set ud fra et indvandringssynspunkt og ud fra europæisk integration, uanset om vi betragter det i dets bredere eller snævrere betydning.
Jeg vil kun sige, at vi har mange gode eksempler, der viser, hvordan dette område kan udvikles positivt. Jeg vil blot nævne to af dem. Der blev offentliggjort nye undersøgelser i september i forbindelse med den europæiske sprogdag den 26. september. Ifølge undersøgelserne kan halvdelen af EU-befolkningen tale ét fremmedsprog. Det er et pænt antal, som er stigende, selv om det skal siges, at der er lande, hvor næsten 90 % af befolkningen kan kommunikere på et fremmedsprog. Der er også en gruppe lande, hvor kun ca. 30 % af befolkningen kan kommunikere på et fremmedsprog. Der er en 1 + 2-model (modersmål + to fremmedsprog) - men i gennemsnit er det i det nuværende europæiske uddannelsessystem ca. 1,5, dvs. 1 + 1,5. Der er imidlertid også lande blandt de 25 EU-medlemsstater, hvor elever lærer mere end to fremmedsprog, dvs. 1 + mere end 2, og andre lande, hvor de lærer et fremmedsprog eller mindre. Det er en udfordring for medlemsstaterne at opnå ret meget mere på dette område, fordi det også påvirker beskæftigelse, mobilitet, personlig og intellektuel udvikling og naturligvis tolerance samt evnen til at forstå forskellige kulturer og leve i et multikulturelt miljø.
Jeg vil understrege, at Kommissionen skal arbejde for et websted på den europæiske portal, der udelukkende skal anvendes til det formål, som Christa Prets nævnte, nemlig sprogundervisning og sproglig mangfoldighed. Tak for Deres støtte og diskussioner og en særlig tak til ordføreren. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen den 13. oktober kl. 11.00.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0237/2005) af Pack for Kultur- og Uddannelsesudvalget om nye udfordringer for cirkus som en del af Europas kultur (2004/2266(INI)).
Doris Pack (PPE-DE ),
   Hr. formand, vi skal forhandle om noget vidunderligt - nemlig om cirkus. Jeg håber, at vi også vil kunne glæde os en smule over det. Personligt har jeg i hvert fald haft stor glæde af det i den tid, som jeg har beskæftiget mig med emnet. Jeg har fået mange venner i cirkusverdenen, og jeg kan kun sige, at det lønner sig at beskæftige sig med cirkus. Imidlertid har jeg ikke gjort dette, fordi det er sjovt, men fordi jeg så de problemer, som cirkus konfronteres med i EU, som en udfordring.
Et af formålene med denne betænkning er at opnå en anerkendelse af cirkus som en del af den europæiske kulturarv. Kun i ganske få lande anses cirkus for at være en kulturarv. Nationalstaterne opfordres til at forholde sig til dette problem og anerkende cirkus som den vigtigste kulturarv. Således vil det også blive muligt at løse de problemer, som cirkusselskaberne til stadighed konfronteres med.
Det andet punkt vedrører den skole- og erhvervsmæssige uddannelse. Kommissionen bør indføre mekanismer for samarbejdet mellem medlemsstaterne med henblik på at garantere og fremme en tilstrækkelig uddannelse af børn i rejsende samfund - og hermed mener jeg ikke alene cirkusbørn, men alle rejsende samfund - uanset hvilken medlemsstat de måtte befinde sig i. I den forbindelse ville det være ønskeligt, hvis Rådet kunne udarbejde et nyt beslutningsforslag, hvori man garanterer, at børn, unge og voksne i rejsende samfund får en skole- og erhvervsmæssig uddannelse af høj kvalitet, og at man også anerkender og støtter den erhvervsmæssige uddannelse i cirkusskolerne.
Det tredje problem drejer sig om de såkaldte midlertidige konstruktioner. Kommissionen kunne efter aftale med den europæiske cirkussammenslutning, som har hovedsæde i Bruxelles, pålægge den europæiske standardiseringskomité at udarbejde et omfattende sæt standarder, som er relevante for omrejsende cirkusselskaber. For eksempel er der forskellige sikkerhedsstandarder i de enkelte EU-lande, og der er forskellige standarder for teltmaterialer. Og det er ikke en joke, men derimod desværre de barske realiteter, og her er der absolut behov for ændringer. Hvad angår brandsikring, er der sågar forskelle i reglerne fra den ene lokalitet til den anden, og sammen med andre lignende forhold er det noget, som giver anledning til problemer for ethvert omrejsende cirkus. Det er virkelig nødvendigt at få kontrol med disse forhold, uden at den offentlige sikkerhed bringes i fare.
Det handler imidlertid også om cirkusmedarbejdere, mobilitet og om beskæftigelse af tredjelandes borgere. Kommissionen skal gennemføre en analyse af de nuværende visum- og arbejdstilladelsesordninger og på det grundlag udarbejde en europæisk bestemmelse på det område, hvori der tages højde for de vanskeligheder, som der i øjeblikket er i forbindelse med at få visum og med hensyn til udstedelse af arbejdstilladelser.
De eksisterende krav, som er vanskelige at opfylde for cirkusartister med kortvarige arbejdskontrakter, skal ligeledes afskaffes, f.eks. kravet om dokumentation for, at der er mangel på personer med de samme kvalifikationer i EU. Kan De forklare, hvordan jeg skal kunne bevise dette, når jeg ønsker at engagere en stjerneartist fra Ukraine eller Kina i et cirkus i EU? Jeg skulle således bevise, at der ikke findes nogen artister med de samme kvalifikationer i EU. Det er virkelig absurd! Intet operahus ville finde sig i noget sådant vrøvl; La Scala kan entrere med sangere fra EU og fra tredjelande, hvorimod et cirkus ikke ville have denne mulighed. Derfor er det vigtigt, at cirkus bliver anerkendt som kulturarv. Det ville også gøre det lettere for artisterne.
Ved udarbejdelsen af betænkningen blev vi enige om et kompromis, som gik ud på ikke at komme ind på dyrehold. Dyrehold i cirkus er et følsomt emne i enkelte lande, hvorfor de gerne vil regulere dette på nationalt plan. Vi mener alligevel, at dyr er en del af det klassiske cirkus, og at det skal være muligt at udstede retningslinjer, som tillader dyrehold. Sådanne retningslinjer har man f.eks. i Tyskland og i England. Vi skal blot tillade os selv at anvende dem i praksis.
Det, der står i denne betænkning, er fuldkommen rimeligt. Vi vil gerne bede Kommissionen om ikke blot at tage dette til efterretning, men derimod også om rent faktisk at opfylde de krav, som vi stillede til den. Kommissionen skal således indkalde Standardiseringsudvalget og gøre medlemmerne af de enkelte nationale regeringer det klart, at cirkus er en vigtig kulturarv, som vi også gerne vil kunne videregive til vores børn og børnebørn.
Ján Figeľ,
   Hr. formand, jeg begynder med at takke ordføreren, fru Pack, for hendes fremragende arbejde og for initiativbetænkningen. Den dækker alle aspekter af cirkus. Kommissionen vil naturligvis overveje betænkningens henstillinger omhyggeligt. Jeg vil dog allerede her kommentere nogle af de vigtigste elementer.
Europa-Parlamentet vil gerne have, at cirkus anerkendes som en del af den europæiske kultur. Det er naturligvis ikke op til Kommissionen at bestemme, hvad der hører til den europæiske kultur, og hvad der ikke gør. Det er tilsyneladende en naturlig proces, og cirkus synes at blive anerkendt som en naturlig del af vores kultur. Et godt eksempel på fællesskabsniveau er, at mange samarbejdsprojekter i cirkussektoren medfinansieres under EU's kulturprogrammer, f.eks. Cirque nouveau-projektet, som er et netværk af cirkus- og musikskoler, der medfinansieres under Kultur 2000-programmet.
I betænkningen understreges det endvidere, hvor vigtigt det er at indføre særlige foranstaltninger for at hjælpe børn af rejsende familier f.eks. inden for cirkussamfundet. Uddannelse af elever med dårlig uddannelsesmæssig baggrund på grund af særlige omstændigheder er et meget vigtigt emne. Disse børn bør sikres en så fleksibel uddannelsesramme som muligt. Kommissionen agter at iværksætte en undersøgelse i 2006 med henblik på at opdatere rapporten fra 1996 om medlemsstaternes foranstaltninger for at følge op på Rådets afgørelse fra 1989 - for 16 år siden - om skoleudannelse for børn af erhvervsrejsende.
Kommissionen er blevet opfordret til at se nærmere på, hvordan denne målgruppes særlige behov kan imødekommes. Vi foreslår, at Det Europæiske Agentur for Udvikling af Undervisning af Personer med Særlige Behov undersøger det i sit arbejdsprogram for perioden 2006-2007. De igangværende Socrates- og Leonardo-programmer støtter allerede projekter vedrørende rejsende børn og familier. Det fortsætter i de fremtidige integrerede programmer for livslang læring. Derfor opfordrer jeg de organisationer, der repræsenterer cirkussamfundet, til at udnytte mulighederne i Fællesskabets programmer fuldt ud. Jeg ved, at fru Pack, som også er ordfører for det nye og meget vigtige program for livslang læring, kender alt til de muligheder, som programmerne tilbyder. 
I betænkningen foreslås det også at indføre europæiske standarder for mobile cirkusfaciliteter. Det glæder mig at kunne sige, at Kommissionen allerede har givet Den Europæiske Standardiseringsorganisation mandat til at udarbejde en europæisk sikkerhedsstandard for midlertidige strukturer, især telte. Den europæiske standard forventes at blive offentliggjort af vores standardiseringsorganisation inden for de kommende måneder. Kommissionen er parat til at undersøge mulighederne for flere europæiske standarder sammen med cirkussamfundet.
Ifølge betænkningen bør Kommissionen fremme mobilitet og beskæftigelse for cirkusmedarbejdere fra tredjelande. Den nuværende EU-lovgivning giver ikke mulighed for at udstede visum eller opholdstilladelse, der opfylder kunstneres behov. Vi er helt klar over, hvor vanskeligt det er for kunstnere at få visum, der gælder i mere end seks måneder. Det vil Kommissionen tage med i sine overvejelser af Europas fremtidige indvandrerpolitik.
Afslutningsvis vil jeg gerne citere den franske skuespil- og sanglærer Francois Delsarte, som sagde, at kunstnere er rejsende på denne Jord. Det gælder i særlig grad for cirkusmedarbejdere. Fru Pack har sat dem på landkortet. Hendes betænkning vil utvivlsomt bidrage til en øget anerkendelse af cirkus som en del af den europæiske kultur og til, at der tages mere højde for cirkussamfundets specifikke behov i formuleringen af vores politikker.
Jeg kan forsikre Dem for, at hvor Kommissionen har en klar rolle at spille, vil jeg gøre mit bedste.
Ria Oomen-Ruijten,
   Hr. formand, lad mig indledningsvis takke Doris Pack hjerteligt. Fru Pack blev i aftes hyldet som dette års kulturambassadør blandt Europa-Parlamentets medlemmer. Det skyldes ikke mindst den måde, hvorpå fru Pack markerer sig som ambassadør for cirkus.
Jeg vil også gerne takke kommissær Figel', som på glimrende vis har besvaret de spørgsmål, der rejses i fru Packs betænkning.
Charlie Chaplin sagde engang: . Hr. formand, den bemærkning bør vi tage til os som politikere. Der er også en anden udtalelse, jeg vil nævne. Ophavsmanden er William Shakespeare, der udtalte: .
De to udtalelser giver udtryk for, hvor højt en cirkusartist, såsom en klovn, værdsættes. Hvem har ikke gode erindringer om klovne, akrobater, jonglører og domptører?
Cirkus følger tiden, men er dybt rodfæstet i den europæiske kultur. Cirkus i den form, vi kender i dag, har eksisteret siden det 18. århundrede. Men også mange århundreder tidligere besøgte akrobater og jonglører markeder og basarer. De drog fra sted til sted for at vise deres færdigheder. Det har ikke ændret sig meget.
Og dog, hvad angår anerkendelse! Og det er netop emnet for fru Packs betænkning. Der savnes tilstrækkelig anerkendelse af dette kulturelle gode. Cirkus drejer sig ikke kun om forlystelse, det drejer sig også om opdragelse. Cirkus når et bredt publikum, og dette er alt sammen eksempler på, at den europæiske cirkuskultur vedrører os alle.
Ordføreren påpeger med rette bl.a. set i dette perspektiv, at det er vigtigt at sikre børn i rejsende samfund adgang til god undervisning. De bør sikres adgang til gode skoler og til faglig uddannelse, som er ligeværdig med den uddannelse, andre børn får. Hr. formand, ordføreren påpeger, at cirkus er for ung og gammel, for "børn i alle aldre", og i tilknytning hertil vil jeg afslutte mit indlæg med de ord, hvormed klovnen Pipo, som var en berømt nederlandsk klovn, altid sluttede sine tv-optrædener: (hej fugle, hej blomster, hej børn)
Roger Helmer (NI ).
   - Hr. formand, det er helt på sin plads, at vi diskuterer cirkus i Parlamentet, eftersom Europa-Parlamentet er verdens største omrejsende cirkus, selv om jeg er bange for, at mange borgere i min valgkreds i East Midlands i England måske undrer sig over, at vi ikke har vigtigere ting at diskutere.
Borgere har henvendt sig til mig og sagt, at de er bekymrede over brugen af dyr i cirkus, hvor de måske bliver mishandlet eller skadet. Jeg deler også den bekymring. Jeg opfordrer indtrængende medlemsstaternes regeringer til at sikre, at dyr i cirkus er underlagt passende lovgivning og inspektion. Jeg mener dog, at et forbud mod dyr i cirkus er at gå for langt. En ting er at gå ind for dyrevelfærd, men noget helt andet er at forbyde et højt elsket og traditionelt element af cirkus, der, som det ganske rigtigt hedder i fru Packs betænkning, er en anerkendt og meget gammel del af europæisk kultur.
Her kan der drages parallel til jagtproblematikken, som også er mål for dyreaktivister. Her gælder de samme kriterier, nemlig at jagt bør foregå og normalt foregår under behørig hensyntagen til dyrevelfærd. På samme måde som cirkus er rævejagt i England imidlertid en vigtig del af den engelske kulturarv, navnlig i East Midlands, som jeg repræsenterer.
Jeg er imod ethvert forbud mod dyr i cirkus, og jeg er også imod det uretfærdige forbud mod rævejagt, der giver bagslag, og som for nylig blev indført i mit land.
Gyula Hegyi (PSE ).
   - Hr. formand, cirkus er ren magi for børn. Cirkus er særlig underholdning for voksne. Cirkus er kunst og arbejdspladser for dem, der arbejder der. Cirkus fungerer også som zoologisk have for dem, der bor langt fra de officielle zoologiske haver i de store byer. Cirkus er hjem for mange familier og skole for deres børn. Cirkus er både i og uden for vores samfund. Det befinder sig uden for i kraft af magi og eventyr og inden for i kraft af hverdagens behov og realiteter. Fru Packs fremragende betænkning respekterer magien, og hun ved godt, at magi ikke kan reguleres. Derfor forsøger hun at hjælpe cirkusfolket med at løse deres hverdagsproblemer. Det er en god tilgang.
Det er vigtigt at sikre tilstrækkelig skoleuddannelse for børn af rejsende samfund. Fjernundervisning og e-learning kan være en del af løsningen, men cirkusbørn bør også møde andre børn fra det såkaldt virkelige liv. En passende visum- og opholdstilladelsesordning for cirkusmedarbejdere er også vigtigt, fordi cirkus i realiteten er helt uden grænser.
Som tidligere medlem af det ungarske parlament stillede jeg et ændringsforslag om at indføre bestemmelser om tortur af dyr i vores straffelov. Derfor respekterer jeg formuleringen om dyr, men jeg går dog ikke ind for et totalt forbud mod dyrenumre i vores cirkus, og jeg mener, at fru Pack har en klog tilgang til emnet. Vi skal respektere dyr, men uden dyr vil cirkus miste sin magi fra gamle tider, og vi kan ikke dræbe magien. Løver, elefanter, aber og andre eksotiske dyr i cirkus satte kulør på min barndom, og sådan bør det også være for nye generationer.
Min sidste bemærkning vedrører ikke direkte cirkusproblemet. Jeg er helt enig med fru Pack i, at der bør udstedes arbejdstilladelse til cirkusmedarbejdere, men jeg mener også, som hr. Figel' så rigtigt sagde, at der bør udstedes arbejdstilladelse for alle arbejdstagere i EU, også dem, der kommer fra nye medlemsstater eller endda lande som Tyskland.
Christa Prets (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, jeg repræsenterer hr. Bono. Jeg vil gerne takke fru Pack for dette initiativ, for jeg mener, at det ekstremt vigtigt at anerkende, at cirkus har særlig kulturel værdi og ikke er nogen normal erhvervsaktivitet.
Når først alle lande forstår dette, og det afspejler sig i deres praksis, vil det måske betyde forbedrede overlevelsesmuligheder for cirkus, for vi er nemlig allerede nået så vidt, at man kan tale om en decideret overlevelseskamp. Det handler om, at vi skal være os cirkus' tradition bevidst og dets status som en europæisk specialitet. Det handler om at bevare en kulturarv, og det skal man sige klart og tydeligt.
Herved bliver meget simple ting ofte relevante, som ikke desto mindre viser sig at være ekstremt vanskelige at håndtere i praksis, f.eks. fælles standarder for sikkerhedsforanstaltninger. Det er uacceptabelt, at et cirkus fra det ene sted til det andet eller fra et land til et andet bliver konfronteret med forskellige administrative bestemmelser og naturligvis også med de dermed forbundne høje omkostninger, hvilket blot er en yderligere belastning af et budget, som i forvejen er spændt til bristepunktet.
Jeg mener, at vi også skal drøfte spørgsmålet om visumudstedelse på ny. Der bør kunne udstedes visa med længere varighed til cirkusartister, selv om vi selvfølgelig skal sikre os, at dette ikke bliver misbrugt med henblik på menneskehandel.
Vi skal ligeledes gøre os tanker om børns dannelse og uddannelse og finde fælles fodslag. Et større problem, som vi sikkert ikke vil kunne løse i fællesskab, er spørgsmålet om dyrehold i cirkus. Her er der forskellige regler på nationalt plan, og det bliver svært at finde en fællesnævner her. Jeg håber dog, at vi vil finde løsninger, som vil gavne dyrenes ve og vel og glæde cirkusgængerne. 
Ján Figeľ,
   Hr. formand, mange tak for debatten. Det er interessant, hvor mange emner, der samler sig i begrebet cirkus og europæisk kultur, eller arbejder sammen omkring det samme emne. Naturligvis fristes man ofte til at sammenblande erhverv eller arenaer, men et virkelig godt førsteklasses cirkus fortjener anerkendelse, og det er hovedsagelig det, som denne betænkning drejer sig om. Den drejer sig også om et særligt ansvar for at tage emner op, som ikke kun omfatter kultur, men også uddannelse, mobilitet og økonomi, da vi har at gøre med underholdningsindustrien.
Jeg vil igen give udtryk for, at jeg værdsætter det arbejde, som ordføreren, Doris Pack, har udført, og hendes betænkning og strategi samt bidragene til debatten, og jeg ser frem til at samarbejde på dette område om udviklingen af den europæiske kulturelle dagsorden. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen den 13. oktober kl. 11.00.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A6-0273/2005) af Záborská for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Ligestilling om kvinder og fattigdomin (2004/2217(INI)). 
Anna Záborská (PPE-DE ),
   Hr. formand, med Fader Joseph Wresinskis ord: Overalt hvor mennesker er dømt til at leve i ekstrem fattigdom, krænkes deres rettigheder; det er vores hellige pligt at stå sammen for at sikre, at disse rettigheder respekteres. Dette ledemotiv for FN's internationale dag for udryddelse af fattigdom holdes også i hævd i Parlamentets filosofi.
Fattigdom skal udryddes i det nye Europa ved at gå ud over strategier, der gør det muligt for det at blive den mest konkurrencedygtige og dynamiske økonomi i verden. Den skal udryddes for at fremme alle borgeres værdighed og ansvar. Måles et samfunds velfærd ikke også i, hvordan det behandler de svageste borgere? Det er sandt, at en person integreres i en gruppe gennem arbejde, men det er ikke nok til at gøre en person til borger, og det viser erfaringen. Partnerskab med de dårligst stillede borgere er nødvendigt, fordi de er eksperter i at bekæmpe ekstrem fattigdom. Fattige, der ikke er blevet indført i, hvordan man fungerer som borger, bliver heller ikke integreret i samfundslivet. Kunne de heller ikke blive anerkendt som de sande opbyggere af det nye Europa? For at de fattigste kan blive aktive partnere, har de imidlertid først og fremmest brug for en stemme, de har brug for anerkendelse, sikkerhed og integration. Bekæmpelse af ekstrem fattigdom betyder at respektere alles rettigheder.
Anmodningen fra den tværpolitiske gruppe vedrørende den fjerde verden, som er den ældste tværpolitiske gruppe i Parlamentet, kommer i rette tid til at styrke den sociale integrationsstrategi, at skabe ægte betingelser for, at mennesker, der lever i fattigdom, kan deltage, og endelig at evaluere den reelle virkning af EU-politikkerne på det liv, som de fattigste familier i medlemsstaterne lever, hvilket er af afgørende betydning. At en person lever i fattigdom betyder ikke, at andre skal bestemme, hvad der er bedst for dem på deres vegne. Hvorfor skulle man f.eks. fjerne børn fra deres familie af socio-økonomiske grunde forbundet med ekstrem fattigdom? Ville det ikke være bedre i stedet at støtte deres forældre, som også har ret til at udføre deres pligter som forældre. De føler de samme glæder, de samme håb, den samme frygt og tvivl, men under meget mere vanskelige forhold. Og selv om fattigdom påvirker kvinder mere, er det dem, der nærer det største ønske om at forsvare deres kære mod fattigdom og social udstødelse. Kvinder, der opbygger grundlæggende forbindelser og skaber fred, skal tilskyndes til at fremme menneskerettigheder og værdighed for alle.
Jeg vil slutte med at understrege, at vi har drøftet 73 ændringsforslag i udvalget. Med undtagelse af 2-3 ændringsforslag er de blevet godkendt. Betænkningen blev derefter enstemmigt vedtaget, og jeg takker mine kolleger for deres samarbejde. Der er imidlertid endnu en ting at sige, da mine kolleger fra den kommunistiske gruppe i ændringsforslag 7 foreslår at fjerne fattige kvinders adgang til primær sundhedspleje. Det er rigtigt, at adgang til det offentlige sundhedsvæsen er et væsentligt led i forsøget på at opnå et anstændigt normalt liv for alle. Men det er ikke nok. Hvorfor ikke støtte kvinder i deres kamp mod fattigdom ved at gøre det muligt for dem at blive ved med at bibeholde et godt helbred? Hvad taler vi om? Vi taler om at gøre det muligt for dem at spise sundt, at have adgang til rent drikkevand, at planlægge deres familie og have adgang til vaccination og grundlæggende behandling af almindelige sygdomme. Og hvorfor nægte dem ret til gynækologisk sundhedspleje? Som læge forstår jeg det ikke. Jeg synes faktisk, at det er uforskammet. Jeg opfordrer Dem alle til at fremme primær sundhedspleje, herunder for de fattigste kvinder, og at forkaste ændringsforslag 7. 
Vladimír Špidla,
    Mine damer og herrer, tillad mig at starte med at takke medlemmerne af Parlamentet og særlig Udvalget om Kvinders Rettigheder og Ligestilling for at have udarbejdet denne betænkning. Den fattigdom og sociale udstødelse, der berører kvinder, er meget vigtige emner. Problemet med, at stadig flere kvinder rammes af fattigdom, er stigende i de europæiske samfund, og betænkningen fremhæver dette. De fleste arbejdsløse eller langtidsarbejdsløse er kvinder, og der er langt større sandsynlighed for, at kvinder har deltidsarbejde i forhold til mænd. Man kommer ikke uden om, at kvinder stadig udsættes for vold både offentligt og privat. Endvidere drives der i Europa hvert år menneskehandel med ca. 500.000 kvinder, der udnyttes seksuelt. Begge disse problemer skyldes ofte den fattigdom, som disse kvinder tvinges til at leve i.
Betænkningen bekræfter, at nøglen til økonomisk uafhængighed stadig er, at kvinder kommer ud på arbejdsmarkedet, og at det er den bedste måde at komme ud af fattigdomsfælden og social udstødelse. Beskæftigelse har direkte virkning på kvinders status i samfundet som helhed. EU's foranstaltninger på beskæftigelsesområdet er et væsentligt redskab til at opnå ligestilling mellem kvinder og mænd, og det er vigtigt at vedtage en integreret strategi for at øge beskæftigelsesniveauet og gøre det lettere for kvinder at blive optaget i arbejdsstyrken. Denne strategi skal skræddersys til kvinders behov og beskytte de interesser, som visse grupper af kvinder har, hvor risikoen for social udstødelse er størst, f.eks. enlige mødre, indvandrerkvinder, kvinder fra etniske minoriteter, kvinder med dårligt helbred og ældre kvinder.
Andelen af kvinder i arbejde steg fra 50,6 % til 55,7 % fra 1997 til 2004. En af de væsentligste grunde til dette var den økonomiske vækst i Europa i denne periode, selv om væksten var relativt langsom. Beskæftigelsen er derfor stigende, selv om der stadig er markante uligheder og adskillige tilfælde af kønsdiskrimination på dette område. Generelt er der større chance for, at kvinder bliver arbejdsløse, og de job, som de rent faktisk har, er ofte dårligere betalt, mindre varige og mindre fordelagtige med hensyn til social sikring. Samtidig har kvinder stadig hovedansvaret for at tage sig af børn og andre familiemedlemmer. De mål, der er fastsat for anvendelse af den åbne koordinationsmetode til bekæmpelse af social udstødelse, understreger, hvor vigtigt det er for medlemsstaterne at tage hensyn til ligestilling mellem kønnene, når de skal udarbejde, gennemføre og forvalte de nationale handlingsplaner i forbindelse med social integration.
De nationale handlingsplaner er et væsentligt led i EU-metoden og revideres hvert andet år. Teoretisk har alle medlemsstater pligt til at tage hensyn til ligestilling mellem kønnene på alle områder eller med andre ord integrere ligestillingsaspektet i alle nationale gennemførelsesforanstaltninger. For at gøre denne opgave lettere indsamles der løbende fælles indikatorer for fattigdom og udstødelse både for mænd og kvinder. Endvidere medvirker finansiering inden for handlingsprogrammet til bekæmpelse af social udstødelse til at gøre social udstødelse mere synlig og tilskynder til at inddrage aktører på stedet.
Til sidst vil jeg fremhæve tre områder, der skal prioriteres i fremtiden. For det første skal ligestilling mellem kvinder og mænd være et prioriteret mål i socialsikringsordninger med henblik på at øge minoritetsarbejdstageres sociale rettigheder. For det andet skal vi fremme politikker, der sigter på at øge adgangen til førsteklasses pleje til børn og andre familiemedlemmer i enhver alder, således at mænd og kvinder rent faktisk har et valg med hensyn til ligevægt i arbejdslivet. Endelig skal ligestilling mellem kønnene styrkes i politikker og foranstaltninger til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse for at forhindre, at stadig flere kvinder rammes af fattigdom.
Mine damer og herrer, jeg vil gøre opmærksom på et emne, der beviser, hvor vigtig en rolle den enkelte spiller, og hvordan man med lovgivning alene sommetider opnår meget lidt. Der har i 30 år eksisteret EU-lovgivning til forebyggelse af en lønforskel mellem kønnene, men lønforskellen mellem mænd og kvinder er for tiden 16-33 % afhængig af den enkelte medlemsstat. Efter min mening er det tydeligt, at det nu er nødvendigt at udvikle en integreret og ensartet strategi. 
Edit Bauer,
   Hr. kommissær, hr. formand, de seneste oplysninger fra Kommissionen viser, at i 17 af de 25 medlemsstater har kvinder større risiko for at blive ramt af fattigdom end mænd. Tallet er kun 17, fordi nogle lande ikke har indsendt oplysninger.
Statistikken har længe vist, at to grupper er særlig udsatte. Den første er aleneforældre, hvoraf 85 % er kvinder, hvilket viser at risikoen for at blive ramt af fattigdom tydeligvis er kønsrelateret. Den anden gruppe er kvinder på arbejdsmarkedet, som er ugunstigt stillet hovedsageligt på grund af moderskab og lønforskelle forbundet hermed, hvilket også afspejles i deres pensions størrelse. To tredjedele af personerne i pensionsalderen er kvinder over 65 og alligevel udgør deres gennemsnitsindkomst i henhold til Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg kun 53 % af mænds indkomst i pensionsalderen.
På verdenstopmødet om social udvikling i 1995 i København erklærede man, at det er nødvendigt at være opmærksom på kvinders og børns behov og rettigheder, da de ofte bærer den tungeste fattigdomsbyrde. Fattigdom blandt kvinder er ofte forbundet med børns fattigdom og resulterer i, at man opretholder en dårligt uddannet arbejdsstyrke med dårlige jobkvalifikationer. Et resultat heraf er, at der skabes en fattigdomsfælde generationerne imellem og en væsentlig hindring for at opfylde Lissabon-målene, når man tager tal såsom skolefrafaldsprocenten i betragtning, som er helt oppe på 18 % for drenge.
Hr. formand, fattigdom har tydeligvis en kønsdimension. Jeg vil også understrege dette i forbindelse med, at en række af vores kolleger mener, at det er muligt og nødvendigt at nedlægge Udvalget om Kvinders Rettigheder og Ligestilling. 
Edite Estrela,
   På grund af fattigdom dør der 1.200 børn i timen. På grund af fattigdom mister verden ca. 900.000 børn om måneden. Ifølge FN-rapporten fra 2005 dør der tre gange så mange børn om måneden på grund af fattigdom, som der var ofre for den tsunami, der ramte Sydøstasien i december 2004.
På grund af fattigdom dør der hver dag tusindvis af mennesker, de fleste kvinder og børn. Millenniumudviklingsmålene om at nedbringe børnedødeligheden vil komme til at mangle 4,4 millioner. De 500 rigeste i verden har en større samlet indkomst end de 416 millioner fattigste i verden. De 2,5 milliarder mennesker, der lever for mindre end to dollars om dagen, og som udgør 40 % af verdens befolkning, råder kun over 5 % af verdens indkomst. Millenniumerklæringen indeholder løfte om at halvere fattigdommen på 15 år, men gabet mellem rige og fattige bliver stedse større.
Der er meget, vi kan gøre for at befri mange kvinder og børn fra fattigdom. Lad mig nævne blot et enkelt eksempel. Mikrofinansieringsinstrumenter, herunder mikrokredit, har vist sig at være effektiv fattigdomsbekæmpelse, og det er kvinder, der bedst forstår at udnytte mikrokreditter til at forbedre familiens økonomiske situation. Arbejdsløse kvinder eller kvinder med lav indkomst, som ikke har adgang til de almindelige finansieringsinstitutioner.
Også i Europa var der ifølge data fra Eurostat i 2003 16 % af befolkningen i fare for at blive ramt af fattigdom. Der er ca. 70 millioner fattige i EU-25. Den Socialdemokratiske Gruppe har derfor stillet et ændringsforslag til denne betænkning med henblik på at indføre en garanteret mindsteindkomst, som det f.eks. allerede findes i Portugal, som en måde til effektivt at sætte ind over for fattigdom, især fattigdom hos kvinder.
Fattigdom leder til handel med kvinder og børn, seksuelt slaveri, vold, skolefrafald, børnearbejde, udsatte børn, fundamentalisme og - i yderste instans - terrorisme. At forebygge fattigdom er at skabe et mere retfærdigt og sikkert samfund, også for de rige. 
Raül Romeva i Rueda,
   Hr. formand, som det står i betænkningen, bruger vi faktisk meget mere tid og mange flere kræfter her i Parlamentet på prisstabilitet eller budgetunderskud end på f.eks. fattigdom, fattigdomslempelse eller Lissabon-strategiens sociale dimension. Til gengæld har fattigdommen, også i Europa, som det er blevet sagt, kvindelige træk.
I de fleste medlemsstater tager de sociale sikringsordninger ikke tilstrækkeligt hensyn til kvindernes specifikke situation. Derfor bør Europa-Parlamentet komme med en klar opfordring til medlemsstaterne om, at de fastsætter og sikrer en minimumsindkomst som et fundamentalt instrument til bekæmpelse af fattigdommen, der som nævnt især rammer kvinderne, inden for rammerne af en overordnet politik om fremme af social og økonomisk integration. 
Jeg vil også - og det har vi stillet et ændringsforslag om - gerne endnu en gang understrege behovet for at erstatte udtrykket "vold i hjemmet" med "kønsbetinget vold", for det drejer sig om en type vold, der ikke skal kendetegnes ved det sted, hvor den finder sted, men derimod ved den rollefordeling, som vores samfund giver mænd og kvinder, og som i mange tilfælde får mange mænd til at tro, at de er kvinden overlegen og ejer hende, hvilket desværre fører til voldsudøvelse.
I denne henseende har de ændringsforslag, vi har stillet, at gøre med en strukturel dialog, der ofte fastsættes i EU. 
Eva-Britt Svensson,
   Hr. formand, vi i Sveriges Venstreparti mener, at kvinder bør have ens og retfærdig adgang til al syge- og sundhedspleje. Vi kan ikke acceptere, at kvinder kun har adgang til en del af syge- og sundhedsplejen. Vi ønsker lige adgang til al syge- og sundhedspleje. 
Fattigdom påvirker naturligvis folks livssituation og er relevant for uddannelse, sundhed, boligforhold og social udstødelse, men jeg vil særligt understrege betydningen af kvinders mulighed for at kunne forsørge sig selv. Arbejde er den vigtigste vej ud af fattigdom, og derfor er det særligt bekymrende, at direktivet fra 1975 om lige løn til mænd og kvinder stadig ikke er gennemført. Kvinder i EU tjener i gennemsnit stadig kun 85 % i forhold til mændene, og i nogle lande er forskellen endnu større.
Ud over disse usaglige lønforskelle henvises kvinder til lavtlønnet arbejde, deltidsarbejde, dårlige ansættelsesforhold osv. Og denne diskriminering følger kvinder hele livet og endda op i pensionsalderen med et pensionssystem, som også diskriminerer kvinder. Kvinder er ikke svage, men de gøres svage. 
Urszula Krupa,
   Hr. formand, fattigdom navnlig blandt kvinder er et symptom på en væsentlig samfundsmæssig funktionsforstyrrelse, som retskafne og ansvarlige personer i administrative nøglestillinger burde tage sig af. Fattigdom kan imidlertid ikke adskilles fra den liberale holdning i verden, der førte til en økonomisk politikmodel, der fokuserer på fortjeneste og individuelle karrierer på bekostning af det gode i menneskene.
Pengebegærlig kapitalisme er en hovedårsag til fattigdom, da den resulterer i, at de rige bliver rigere, mens de fattige reduceres til armod. En anden årsag er den umenneskelig globalisering og det såkaldte frie marked, der styres af monopoler sammen med feministiske tendenser, som skader familier umådeligt. De falder fra hinanden, og man mister menneskelige forbindelser. Skiftet fra den såkaldte patriarkalske ægteskabsmodel til en forening af partnere lægger en yderligere byrde på kvinder, som hurtigere beslutter at blive skilt, hvis de står i en vanskelig situation. Det er også årsag til øget fattigdom, særlig blandt kvinder over 65.
At gentage påstanden om, at årsagen til fattigdom er arbejdstagernes lave produktivitet som følge af dårlig helbredstilstand, underernæring og manglende kvalifikationer er et mærkeligt vrængbillede af sandheden.
Jeg ønsker at gøre Parlamentet opmærksom på årsagerne til fattigdom i Polen. Trods Polens enorme potentiale er det den fattigste EU-medlemsstat i henhold til Eurostat. Det har også den højeste arbejdsløshed, og det skyldes både korruptionen hos den regerende tidligere kommunistisk-liberale koalition og konsekvenserne af, at økonomien skal tilpasses til betingelserne for tiltrædelse. Den fattigdom, som det meste af det polske samfund, herunder kvinder, lider under, bliver ikke afhjulpet af propaganda, tomme slogans, betænkninger, direktiver eller en international dag for udryddelse af fattigdom, som koster en formue. Der er brug for en økonomisk orden baseret på solidaritet, der sigter på at fremme menneskers interesser, dvs. almindelige mænd og kvinder. En sådan orden skal være i overensstemmelse med moralske standarder, da de fastsætter, hvordan vi skal behandle vores naboer på en passende måde, særlig enkeltpersoner, lande eller regioner, som er svagere end os. 
Brian Crowley,
   Hr. formand, jeg siger tak til ordføreren for det kæmpearbejde, hun har udført med denne betænkning. Den kommer på et meget passende tidspunkt, hvor vi er på vej ind i forhandlinger om reform af den europæiske sociale model, og hvor vi optrapper støtten til Lissabon-strategien. I sidste ende skal alle disse politikker - både økonomisk politik og socialpolitik - være baseret på mennesker.
Tallene og statistikken viser os, at fattigdom i EU's medlemsstater har en stærkere virkning på kvinder end på nogen andre samfundsgrupper. På grund af kvindernes enestående rolle i vores samfund - som de primære personer, der passer og opdrager børn - er der også hele tiden det problem, at børn også bliver fanget i fattigdom. Frem for at udarbejde flere betænkninger skal vi hellere tale med de kvinder, der lider under fattigdom. Lad os høre, hvad har brug for for at overvinde fattigdommen, og hvor synes, problemerne ligger.
Vi må ikke glemme, hvad Nelson Mandela sagde, nemlig at bekæmpelse af fattigdom ikke er et spørgsmål om velgørenhed. Det et spørgsmål om retfærdighed. Det er sikring af den grundlæggende menneskeret til et anstændigt liv og til frihed.
Irena Belohorská (NI ).
   - Jeg vil gerne takke fru Záborská for hendes betænkning om den nuværende situation i EU vedrørende forholdet mellem kvinder og fattigdom. Jeg er overbevist om, at fattigdom har en kvindes ansigt: en mor, som ønsker at opdrage sine børn med kærlighed, en gammel kvinde, som har arbejdet for et samfund, der ikke har værdsat det, og en ung kvinde, der står ved en korsvej i verden af i dag - familie eller lighed.
Når dagen gryer, er vi vidne til enorme muligheder, der giver kvinder fri adgang til uddannelse og arbejde.
De, der tidligere kæmpede for kvinders rettigheder, misunder sikkert nutidens kvinder deres muligheder og de love, der skal beskytte dem. Hvem, eller rettere sagt, hvad får så fattigdom til have en kvindes ansigt? Måske kunne jeg mod forventningerne - og jeg bebrejder ikke denne gang, mine herrer - forbinde fattigdom med vores ønske om at udfylde den rolle, som De kun i stilhed kan misunde os, nemlig moderrollen.
Vores situation skyldes ikke manglende evne til at holde trit med Dem på arbejdspladsen, da mange store og betydningsfulde mænd kun er kommet frem i verden takket være det hårde arbejde, som de selvudslettende kvinder, der har omgivet dem, har udført.
Samfundet fremhæver den livets gave, som kvinder giver. I nogle lande kan de i henhold til loven endog ikke vælge noget andet. Men lige så snart en kvinde bliver mor, lægger samfundet dets bekymringer for nationen over på hende. Lovene tager ikke passende hensyn til hendes arbejde, en mors og en husmors arbejde, og de gør det heller ikke lettere. Hvordan bliver fremtiden?
Medierne, som et eksempel ...
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   - Hr. kommissær, mine damer og herrer, Eurostats statistikker viser, at op til 16 % af EU-befolkningen trues af fattigdom, og det giver fru Záborskás betænkning yderligere betydning.
Jeg vil først takke ordføreren for en kortfattet og væsentlig betænkning, der kan være et godt udgangspunkt for udryddelse af fattigdom og således for at opfylde et grundlæggende mål i Lissabon-strategien.
Fattigdom er tæt forbundet med, at stadig flere kvinder rammes af fattigdom. Kvinder er mest sårbare over for fattigdom, særlig som familieforsørgere. På den ene side har globaliseringen og de nye computerteknologier øget nogle kvinders økonomiske muligheder og uafhængighed. På den anden side skubbes mange kvinder ud mod samfundets periferi og kan ikke få del i fordelene ved denne proces på grund af dårlig uddannelse, sociale fordomme eller højere alder.
Jeg er enig med ordføreren i, at medlemsstaterne skal træffe foranstaltninger, der sikrer, at kvinder, som lever i fattigdom, får lige adgang til det offentlige sundhedsvæsen - hovedsageligt primær sundhedspleje, bl.a. beskyttelse af mødre med børn samt gynækologisk sundhedspleje - uddannelse og arbejdserfaring. Det er det bedste middel mod en fattigdomsdiagnose. Vi kan ikke længere forholde os passivt i en verden, hvor kvinder og børn dør af sult, stadig er analfabeter og ude af stand til at opbygge et anstændigt liv for deres nærmeste familiemedlemmer. Vi skal til enhver tid beskytte liv og gøre verden til et bedre sted for alle uden fordomme.
Jeg opfordrer derfor indtrængende Kommissionen til sammen med os alle at indtage en ansvarlig holdning til den elendighed, som berører millioner af fattige, hvad enten det er de fattige i udviklingslandene eller i de europæiske byer, og således skabe muligheder for et anstændigt liv i overensstemmelse med solidaritet og europæiske værdier. 
Christa Prets (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, over 68 millioner mennesker eller 15 % af EU's befolkning er truet af fattigdom. Lande uden for EU-25 er endnu hårdere ramt. Heraf følger, at alle tænkelige EU-instrumenter - hvad enten det er den europæiske naboskabs- eller udenrigspolitik, udviklings- eller finanspolitikken - skal anvendes fuldt ud, hvis vi skal kunne reducere fattigdommen internt og eksternt. Nationale handlingsplaner skal indeholde specifikke foranstaltninger til reduktion af fattigdommen, og gennemførelsen heraf skal overvåges af Kommissionen.
Det er ekstremt vigtigt, at der tages større hensyn til kvinder i både de europæiske beskæftigelsesretningslinjer og i Lissabon-strategien. EU's udviklingspolitik skal i højere grad end i dag koncentreres om at reducere fattigdommen, og samtidig skal den internationale udviklingspolitik hurtigst muligt analyseres med henblik på at fastslå, i hvilket omfang truede grupper får hjælp, eller om de blot marginaliseres yderligere. Verdensbanken, G8, Den Internationale Valutafond og Verdenshandelsorganisationen skal bekende kulør og redegøre for, hvilke konsekvenser deres politik konkret har haft og har på kvinder samt på fattigdom.
Fattigdom uden for EU-25 kan føre til øget illegal indvandring, menneskesmugling, kriminalitet og eventuelt en stigning i handelen med kvinder. Vi vil derfor gentage vores årelange krav om, at medlemsstaterne - en gang for alle - vedtager en garanteret minimumsindkomst.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   - Det er ikke nok at fordømme det forhold, at mange millioner kvinder i EU's 25 medlemsstater befinder sig i meget alvorlig fattigdom. Det er ikke nok at konstatere, at det forhold, at mere end 72 millioner mennesker i EU lever i fattigdom, social udstødelse og elendighed, er en krænkelse af menneskerettighederne, og at denne krænkelse især rammer kvinder.
Man må også kræve en radikal ændring af den økonomiske og sociale politik, der fører til yderligere arbejdsløshed, fattigdom og social udstødelse, og som øger den skæve indkomstfordeling. Der må hurtigst muligt gøres op med Den Europæiske Centralbanks neoliberale politik og retningslinjer.
Stabilitetspagten må erstattes af en vækst- og beskæftigelsespagt, og der skal udformes en økonomisk og social udviklingsstrategi, som standser privatiseringerne af de offentlige tjenester og socialforsorgen, sikrer indkomster, der giver velfærd og adgang til offentlige sundhedsordninger, naturligvis også med sundhedspleje og anden omsorg, som kvinder har behov for. Kun på den måde kan der sikres beskæftigelse af høj kvalitet og med rettigheder til en rimelig løn samt alle de menneskerettigheder, som tilkommer kvinder. 
Godfrey Bloom (IND/DEM ).
   - Hr. formand, de fleste af os er enige i, at Udvalget om Kvinders Rettigheder og Ligestilling slider i det - i det mindste efter min mening lige så meget som ethvert andet udvalg. Jeg anerkender betænkningens generelle retning og ligelønsproblematikken, som nogle kvinder oplever, og jeg går helt og fuldt ind for bedre statistik om dette emne. Samtidig vil jeg dog henlede Parlamentets opmærksomhed på den dobbeltmoral, vi udviser. I dag kan man købe dette blad i Parlamentets butik. Det er hård pornografi. Selv om det er et amerikansk blad, viser det østeuropæiske modeller, og jeg tror, at det kan være en følge af den fattigdom, som fru Záborskás hold har omtalt. Det er toppen af isbjerget af udnyttelse og menneskehandel, som er emner, der sættes i relief af denne betænkning. Alligevel er det til salg her. Efter min mening er Europa-Parlamentets hykleri på dette område, som på mange, mange andre områder, desværre alt for forudsigelig. 
Robert Kilroy-Silk (NI ).
   - Hr. formand, ifølge betænkningen er det bydende nødvendigt at fremme det nye Europa, som er præget af en nyskabende sameksistens mellem kulturerne. Nej det er ikke! Kulturer og mænd er stort set de værste kvindeundertrykkere i Europa. Og alligevel viger hvide, vestlige og frisindede kvinder - som dem, vi ser her i dag - tilbage fra at gå til angreb på multikulturalismens farlige nonsens, og de er blinde over for mishandling af kvinder, der tilhører etniske minoriteter, f.eks. i min valgkreds, hvor kvinder undertrykkes og behandles som mænds ejendom, hvor de ikke må tage en uddannelse, hvor de ikke må gå på arbejde, hvor de ikke må gå ud, hvor de sættes i ghetto i ghettoen. Hvad værre er, deres kønsdele lemlæstes, de beordres til at tildække kroppen, de tvinges ind i ægteskab, og de udsættes for æresdrab, som politiet i Derbyshire og hovedstadsområdet har vidnet om.
Hvis vi skal give kvinder deres fulde rettigheder, skal de befris fra kulturer og fra mænd. De skal frigøres, så deres liv kan blive ligestillet og beriget og fattigdom udryddet. Spørgsmålet er, om kvinderne her kan mande sig op til at gøre arbejdet? 
Kartika Tamara Liotard (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, tillad mig indledningsvis at anføre, at jeg finder det utilfredsstillende, at en forhandling om et kvindepolitisk emne endnu en gang skal forgå i de sene timer som sidste punkt på dagsordenen.
Emnet er kvinder og fattigdom. Ja, nu foreligger der en betænkning. Den er af beskedent omfang, og den minder igen lidt om et bibelvers. Jeg er som progressiv kvinde ikke særlig tilfreds med slutresultatet. Det er mere beskrivende end handlingsrettet.
Betænkningen sætter imidlertid de specifikke omstændigheder, der knytter sig til kvinder og fattigdom, på EU's dagsorden, og det finder jeg positivt. Jeg støtter fuldt ud afsnittet om etablering af en initiativgruppe inden for EU, som kan fremme og aktivt støtte inddragelse af grupper af de fattigste kvinder. Det er trods alt dem, som er eksperterne, og som ved, hvordan den største nød kan afhjælpes, når det gælder kvinder og fattigdom. 
Maciej Marian Giertych (IND/DEM ).
   - Hr. formand, vi lever i mærkelige tider. På den ene side er der høj arbejdsløshed, og på den anden side er der det økonomiske pres for at få to lønningsposer i hver husholdning. Vi burde gøre en indsats for at overføre i det mindste en del af denne arbejdsløshed til hjem og familier, da vi alligevel skal finansiere den. En kvinde, der står for en husholdning, føler sig ikke arbejdsløs. Det stik modsatte er tilfældet, da hun har travlt 24 timer om dagen. Hendes hænders tilstand er tilstrækkeligt bevis på det.
Vi gør kvinder, der står for en husholdning, en bjørnetjeneste, hvis vi dømmer dem til at være arbejdsløse. I modsætning hertil føler en arbejdsløs mand sig frustreret, nytteløs, værdiløs og knust.
Den mest almindelige grund til fattigdom i en familie er, at faren mister sit job. Familier, der lever af én indtægt, har som regel en meget beskeden livsstil, men de føler sig ikke fattige. Deres stærke familieliv er deres formue. Der opstår færre adfærdsproblemer i den slags familier. Et land, der hjælper familier, som lever af en enkelt indtægt, ved f.eks. at give skattelettelser eller fordele, skal bruge færre penge på børnepasning, centre for ungdomskriminelle, plejehjem og lignende institutioner. Et sådant land vil også kunne glæde sig over gladere kvinder og glade børn og mænd. 
Vladimír Špidla,
    Mine damer og herrer, jeg vil takke for den debat, der lige har fundet sted. Vi kan drage en række grundlæggende konklusioner af den. Disse konklusioner er selvfølgelig i et vist omfang indeholdt i den oprindelige betænkning, men de er blevet gentaget i dag med fornyet uopsættelighed og sommetider støttet af nye argumenter. Det kan ikke benægtes, at kvinder har større risiko for at blive ramt af fattigdom, og at det betyder, at der ikke kan blive tale om lige muligheder i et samfund, som tydeligvis giver et af kønnene færre muligheder. Trods alle resultaterne i forbindelse med ligestillingspolitikker og de fremskridt, vi har gjort, er der derfor stadig lang vej tilbage.
En anden ting, som tydeligt er fremgået, er, at fattigdom specielt er en trussel for kvinder i visse sociale situationer, selv om denne trussel selvfølgelig altid er til stede for kvinder hele livet. Befolkningens aldring betyder, at vi står over for problemet med fattige enker, og særlig fattige enlige kvinder, og det er et af de spørgsmål, der skal tages i betragtning. Efter min mening har debatten også vist, at vi ikke kan tage fremskridtet for givet, eller med andre ord simpelthen regne med, at fremskridtet opnås på et eller andet tidspunkt, og at situationen gradvis bliver bedre for hvert år, indtil vi opnår det ønskede resultat. Denne type fremskridt kræver en betydelig indsats på alle niveauer, og særlig fra medlemsstaternes side.
Under debatten blev det betydningen af en minimumsindtægt også nævnt, og jeg vil blot bemærke, at vi agter at fremlægge en meddelelse om dette emne inden årets udgang. Jeg tror, at det kunne være indledningen til en grundlæggende og dybtgående debat om en minimumsindtægt, og om hvordan de enkelte medlemsstater behandler dette område.
Mine damer og herrer, jeg vil takke Dem igen for denne betænkning. Jeg har læst den ret grundigt, og der synes kun at være et aspekt, som jeg ikke helt forstår. Jeg tror, at jeg forstår de grundlæggende principper, da de allerede er blevet nævnt under nogle debatter her i Parlamentet, nemlig at en stor del af det arbejde, der udføres, er uformelt, og at det ikke medtages i den officielle økonomi og i bruttonationalproduktet, selv om dette arbejde ikke er mindre virkeligt. Sådan forstår jeg den del af betænkningen, som omtaler hverdagens økonomi, og jeg ville blot sikre mig, at det rent faktisk er det, der menes, da det selvfølgelig ville være interessant at organisere en struktureret debat om dette emne.
Jeg vil derfor takke Dem igen, mine damer og herrer, for denne betænkning. Konklusionerne i den er uden tvivl inspirerende og vil spille en rolle i EU's udvikling hen imod udryddelse af fattigdom og gennemførelse af lige muligheder. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen den 13. oktober kl. 11.00.
Zita Gurmai (PSE ).
   - Fattigdom er et alvorligt fænomen, som påvirker kvinder i betydelig højere grad. Kvinder forskelsbehandles på flere måder - som ældre kvinder, kvinder, der tilhører etniske minoriteter, handicappede kvinder og enlige mødre - og er potentielle ofre for social udelukkelse og ekstrem fattigdom.
Risikoen for fattigdom hænger sammen med arbejdsløshed. Denne risiko stiger, hvis arbejdsløsheden er vedvarende høj. Det er en afgørende udfordring at integrere handicappede, langtidsledige, ældre og etniske minoriteter på arbejdsmarkedet.
Økonomisk politik, beskæftigelsespolitik og socialpolitik forstærker hinanden. Økonomisk udvikling bør gå hånd i hånd med bestræbelser på at mindske fattigdom og bekæmpe udelukkelse og forskelsbehandling.
At hjælpe kvinder til beskæftigelse er et af de vigtigste elementer, da beskæftigelse giver øgede indtægter og øget deltagelse i samfundet. Hvis Lissabon-målsætningen for 2010 skal nås, skal der virkelig arbejdes hårdt for at gøre noget ved de faktorer, der ligger bag kønsopdelingen på arbejdsmarkedet og lønproblematikken. Aktioner, der gør det lettere for kvinder at forene arbejds- og familieliv, skal fremmes yderligere.
Udveksling af bedste praksis i medlemsstaterne er er et overordentlig nyttigt tiltag i sociale sikringssystemer for at afskaffe og forebygge vold mod kvinder.
Vi skal gøre en større indsats for at inddrage arbejdsmarkedets parter på stats- amts- og kommuneniveau i udviklingen og gennemførelsen af politikker, især inden for uddannelse, beskæftigelse og pension.
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   - Mine damer og herrer, jeg synes, at forslagene om kvinders fattigdom er betydningsfulde, og jeg vil takke ordføreren og hendes udvalg. Betænkningen viser, at de ikke-centraliserede drøftelser af europæiske politikker er en lejlighed til at analysere vores fælles problemer i forbindelse med den yderligere udvidelse af EU.
Kvinders fattigdom kan forklares med sociale og samfundsmæssige dynamikker, som også påvirker andre dele af samfundet. Jeg kan nævne eksempler som mennesker, der bor i mindre gunstigt stillede regioner, handicappede, etniske grupper eller ældre, der lever i fattigdom.
Det kvindelige fattigdomsansigt er meget udpræget i disse sårbare samfundsgrupper. Kvinder får ofte lavere løn, kortere ansættelse, og i de gamle medlemsstater har de en lavere levestandard. Indvandreres og den "indfødte" romanibefolknings kulturelle traditioner skaber særlige lokalsamfundsrelaterede hindringer for at skabe langsigtet økonomisk sikkerhed og selvstændighed for kvinder.
De grupper af kvinder, der har størst risiko for at blive ramt af fattigdom, er aleneforældre og (enlige) ældre kvinder. I det centraleuropæiske område har kvinder en usædvanlig stor risiko for at blive ramt af fattigdom med en fattigdomsprocent på mellem 21 % og 28 %.
Den stigende forventede levealder betyder, at et større antal ændre fremover vil blive fattige, hvis den europæiske solidaritet ikke kommer dem til hjælp.
At stadfæste menneskerettigheder bidrager også til at afhjælpe fattigdom. Retten til menneskelig værdighed er en grundlæggende menneskerettighed. Fattigdom berøver mennesker muligheden for at vælge, hvordan de lever deres liv. Vores opgave er at give friheden til selvbestemmelse tilbage til kvinder, som udgør størstedelen af verdens befolkning. Lad os opfordre os selv og EU-institutionerne til at tage dette emne i betragtning, når vi lovgiver eller fordeler fællesskabsmidler. 
Katalin Lévai (PSE ).
   - I denne forhandling lyder det, som om sult og fattigdom er problemer i udviklingslandene. Der findes alvorlig fattigdom i Europa. Derfor går Parlamentet helt ind for, at Europa - i sammenhæng med en tilstrækkelig bistandsstrategi - bør tilslutte sig FN's indsats og bidrage til at mindske problemerne for mennesker i nød.
Med de forestående tiltrædelser vil roma-mindretallene i Central- og Østeuropa vokse fra det nuværende tal på omkring 1,5-2 millioner til 5-6 millioner, og romaerne vil dermed udgøre den største etniske minoritetsgruppe i EU. En betydelig del af romaerne lever under særlig marginaliserede forhold, ofte i store familier med mange børn. (Fru Záborská gør ret i at henlede opmærksomheden på den dobbelte forskelsbehandling efter både køn og oprindelse, men mangler dog at gøre opmærksom på truslen fra deraf følgende fattigdom blandt børn). Med så mange negative faktorer er det svært at opnå forbedring eller gennembrud, hvor der er behov for forebyggelse, eller der skal sættes målrettet ind med det samme.
Jeg beder Kommissionen om at sikre, at komplekse udviklingsprojekter, der har til formål at forbedre livskvaliteten for marginaliserede grupper - især roma-mindretallet - indarbejdes i den nye samhørighedspolitik for 2007-13, ifølge anmodningen fra EP-Roma Forum den 31. januar, hvor det blev foreslået at arbejde sammen med Roma Decade-programmet, der blev iværksat den 2. februar af Verdensbanken, Open Society Foundation og otte nationale regeringer i Europa.
Formanden.
   - Mødet er hævet.
