
Brendan Donnelly
Fru formand, til forretningsordenen, i henhold til artikel 136 vedrørende undersøgelsesudvalg: I går aftes forsøgte jeg og to kolleger at få adgang til mødet om undersøgelsen af BSE. Det blev høfligt, men bestemt, afslået. Jeg vil gerne understrege, at det, vi søgte, simpelt hen var adgang: Vi ønskede ikke at deltage i mødet eller at stemme i udvalget. Efter igen at have set på forretningsordenen, står det mig ikke helt klart, om udvalget har ret til at udelukke andre medlemmer, i modsætning til offentligheden i almindelighed, fra sine møder.
Jeg vil blot nævne over for Dem, fru formand, at jeg vil skrive til Dem og anmode om en fortolkning af denne sag fra Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Indtil det er opklaret, vil jeg foretage en politisk appel til kollegerne i udvalget om så vidt muligt at tillade deres kolleger at deltage som observatører i, hvad der helt klart politisk og landbrugsmæssigt er et meget interessant og yderst følsomt spørgsmål.

Formanden
Jeg har taget det til efterretning, og vi afventer nu Deres skrivelse.

Plooij-Van Gorsel
Fru formand, i morges opdagede jeg til min skræk, at den eneste nederlandske tv-station, som vi kan modtage her i Strasbourg, er fjernet fra nettet. Netop nu i dag, hvor dronningen holder åbningstale i det nederlandske parlament, dvs. at vor dronning læser trontalen op, kan vi ikke orienteres herom. Jeg vil gerne bede Dem, fru formand, om at spørge Strasbourgs borgmester, om hun måske kan sørge for, at det igen bliver muligt at modtage en nederlandsk tv-station, således at vi kan følge med i de nederlandske nyheder.

Formanden
Vi tager det til efterretning.

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Jacob
Fru formand, Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har afgivet positiv udtalelse om denne første anmodning om uopsættelig forhandling, der svarer til forordning nr. 805/68, og betænkningen vil være klar i morgen.

Wynn
Fru formand, til forretningsordenen. De kan virkelig ikke betragte den ene anmodning om uopsættelig forhandling isoleret; De må se på alle tre anmodninger under ét. Jeg taler fra et budgetmæssigt synspunkt. Hvordan De gør det, kan være ligegyldigt, men hvis vi stemmer ja til det første, så må vi også stemme ja til de andre to. Parlamentet vil gøre sig selv til grin, hvis det stemmer ja til det første og nej til de to næste.

Funk
Fru formand, det drejer sig om tre selvstændige betænkninger. Jeg vil gerne bede medlemmerne om at tage de modtagne dokumenter i hånden. Så vil De kunne fastslå, at vi her har at gøre med tre betænkninger med tre forskellige numre, der også er udarbejdet på forskellige tidspunkter. Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har i går aftes med stort flertal vedtaget at tilslutte sig anmodningen om uopsættelighed vedrørende forslaget om den fælles markedsordning for oksekød.
Ligeledes med stort flertal var udvalget imod en ændring af støtteordningen for producenter af visse markafgrøder, da forhandlingen ikke er uopsættelig. Pengene hertil er der først behov for i 1998. Det bekræftede det tilstedeværende kommissionsmedlem over for os.
Endelig har Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter også med stort flertal forkastet anmodningen om uopsættelig forhandling om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet.
Én gang til: Uopsættelighed vedrørende oksekød, ikke uopsættelighed vedrørende de to andre betænkninger. Det er entydigt blevet besluttet af udvalget.

Formanden
Udvalgets indstilling går ud på at foretage tre adskilte afstemninger. Jeg sætter nu denne indstilling fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter til afstemning om at afholde tre adskilte afstemninger om forslagene.
(Forslaget vedtoges)

Formanden
Nu gentager vi afstemningen om forordningen om den fælles markedsordning for oksekød.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, De har i henhold til forslaget fra ordføreren, hr. Funk, afholdt afstemning om første punkt. Det blev vedtaget. Nu skal De ifølge indstillingen også sætte de to andre punkter til afstemning. Dem ønsker vi at forkaste, for at det bliver klart for Kommissionen, at vi ikke ser denne sammenhæng mellem oksekød, støtteordning og generel udvikling af landbrugsreformen.

Rocard
Fru formand, jeg tror, at forretningsordenen forpligter os til at få balance i regnskabet. Jeg beder om, at man tillader en tidligere landbrugsminister at anmode Parlamentet om ikke at gøre sig til grin.
Forordningen om oksekød henhører under udgifterne, og de to andre beslutninger behandler indtægterne. Vi kan ikke vedtage den ene uden de andre uden igen at give et indtryk af uansvarlighed, og jeg beklager, at Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har gjort det her. Der er noget, der er lidt tragisk i denne holdning. Jeg beder Parlamentet om at være logisk og ansvarligt, og det bør afspejle sig i vores forordninger, fru formand.

Jacob
Fru formand, jeg vil bare erindre om, at vi mener, at det på grund af emnets omfang er vigtigt at få en afklaret debat ud over uopsættelighedsproceduren, således at man kan få en dialog og arbejde seriøst med Budgetudvalget i stedet for, som hr. Rocard har foreslået, på nogle få timer at skære i et budget på en milliard ECU.
Vi foreslår således, at man gør tingene seriøst og følger den normale procedure. Derfor forkaster vi uopsættelighed.
Forslag til Rådets forordning (KOM(96)0422 - C4-0448/96-96/0212(CNS)) om ændring af forordning (EØF) nr. 1765/92 om indførelse af en støtteordning for producenter af visse markafgrøder og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 1872/94
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Informationssamfundet - Ophavsret og beslægtede rettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0244/96 af Herman for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om »Europa og det globale informationssamfund - Anbefalinger til Det Europæiske Råd« og meddelelse fra Kommissionen: «Europa på vej til informationssamfundet - en handlingsplan« (KOM(94)0347 - C4-0093/94) (Ordførere for udtalelser («Gomes«proceduren): Barzanti for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, van Velzen for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, Kuhne for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, Plooijvan Gorsel for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi); -A4-0255/96 af Barzanti for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Kommissionens grønbog om ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder i informationssamfundet (KOM(95)0382 - C40354/95); -A4-0215/96 af Medina Ortega for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslagene til Rådets afgørelse om undertegnelse og godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af den europæiske konvention om ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med grænseoverskridende radio- og tv-udsendelse via satellit (KOM(96)0006 - C4-0212/96-96/0017(CNS)).
Herman
Fru formand, mine damer og herrer, kære kolleger, den betænkning, som jeg forelægger for Dem, har været underlagt kravene fra »Gomes«-proceduren. Med andre ord integrerer vi i én betænkning fem eller seks betænkninger, der stammer fra de forskellige involverede udvalg. Det endelige resultat står desværre ikke mål med vores ønsker og forhåbninger. Man kan spørge sig selv hvorfor?
Samtidig med en vurdering af de - naturligvis positive - bidrag, der kommer fra hvert af udvalgene, må man være bevidst om, at den endelige betænkning på grund af emnets omfang - informationssamfundet dækker så mange områder - kun kunne blive lang. Den indeholder således omtrent 120 afsnit, hvilket uundgåeligt giver en fornemmelse af, at dokumentet mangler stridslyst og en radikal karakter. Vi havde håbet, at vi med nogle få ord havde kunnet sige det væsentlige til Kommissionen, men det var ikke muligt. Vi har således gentaget mange ønsker, vi har fremsat en mængde råd, bange anelser og usikkerheder med det slutresultat, at dokumentet ikke vil fremstå som et mesterværk i klarhed, og det vil heller ikke have en betydelig virkning. Det beklager jeg, og jeg er bange for, at vi må ændre vores procedurer i den forbindelse. Hvis Parlamentet på dette område vil have noget at sige, må det acceptere at benytte andre procedurer end »Gomes«-proceduren. Desuden må vi se, hvad de ændringsforslag vil give, som vi skal stemme om, og som måske heller ikke vil bidrage til at afklare budskabet.
Når dette er sagt, må det konstateres, at ved at lede godt og læse alle afsnittene kan alle dem, der har mod til at læse den helt færdig, finde det væsentlige. Men det væsentlige er spredt ud på et sammensurium af betragtninger af generelt omfang for nogle og meget konkret for andre, hvilket ikke giver plads for sidstnævnte i et generelt budskab.
Der er således for eksempel i et afsnit vedtaget nogle skattemæssige bestemmelser, dvs. en afgift, der er beregnet, vurderet, endog med tal på. Det er klart, at en sådan foranstaltning ikke hører hjemme i denne type betænkning. Når man taler om informationssamfundet i den tilstand, det forekommer os nu, taler man om de overordnede principper, man går ikke i så nøjagtige detaljer som en afgift, hvorom man for øvrigt undlader at fortælle, hvordan den nøjagtigt skal gennemføres. Det er at fortælle, at den generelle betænkning af den grund mangler relevans.
Når dette er sagt, vil jeg gerne erindre om de væsentlige elementer i betænkningen. Allerførst er information ikke en vare som andre. Den har en virkning på alle aspekterne af samfundslivet, især det moderne samfund. Europa befinder sig foran en betydelig udfordring og er dårligt forberedt på den. Vi skal ordentligt slide i det, hvis vi ikke vil efterlades i vejkanten, for hver dag sker der forandringer. Mere end nogensinde er det vigtigt at tage mål af problemerne over for alliancerne mellem de multinationale og det, at staterne i dag er fuldstændigt overhalet i den forbindelse. Det fænomen, der hurtigt vil udvikle sig, er noget, som vi endnu ikke har vurderet rigtigt overalt.
Det har slået mig, at der først og fremmest lægges vægt på frygten og bekymringerne. Naturligvis er de reelle nok, det skal man ikke negligere, men tværtimod være bevidst om. Men man må navnlig ikke negligere det væsentlige, som er det at være med, hvis vi vil beskytte os mod alle bekymringerne og mod alle de farer, der truer os. Det er rigtigt, at farerne er reelle, truslerne om koncentration er reelle, ytringsfriheden angribes, uligheden vokser i samfundet, og udelukkelsen stiger. Alt dette er sandt. Men alt dette vil uundgåeligt fortsætte, hvis vi ikke straks gør noget. Og vi gør ikke meget.
Man må sige, at de fleste medlemsstater stadig kæmper en overstået krig, lidt lige som man i 1940 baserede sig på Maginot-linjen for at standse kampvognene. Det er lidt det samme, der sker nu med vores opfattelser af den offentlige tjeneste og statsmonopolerne. Vi diskuterer uendeligt om indholdet af den universelle tjeneste, og i mellemtiden dækkes verden af netværk, i mellemtiden forsyner servere disse netværk, der stiftes selskaber, nye tjenester tilbydes alle, og vi er udelukket herfra, eller vi er i hvert tilfælde mindre og mindre til stede.
Det er det budskab, som jeg vil videregive. Jeg ønsker, at Parlamentet besinder sig, at det ikke i hvert af de 120 afsnit søger alle de mulige og eventuelle farer, alt det, man skulle gøre, og at man ikke tilføjer en liste over foranstaltninger, der ville være umulige at gennemføre, hvis de skulle gennemføres alle sammen navnlig inden for hurtige tidsfrister.
Jeg vil således afslutte mit budskab ved at sige, at det er på høje tid at besinde sig og gå efter det væsentlige.

Barzanti
Hr. formand, fremtidsudsigterne for det verdensomspændende informationssamfund er både tiltrækkende og foruroligende, vi står kun på tærskelen til en helt ekstraordinær udvikling. Jeg vil ikke her gentage de mere eller mindre apokalyptiske forestillinger, som man slår om sig med hver dag. Som jeg også vil sige til hr. Herman, er det vor opgave som politikere og parlamentarikere at finde ud af, hvad der skal gøres her og nu.
Jeg tager mit udgangspunkt i, hvad jeg tror vi alle ved, nemlig at vi er for sent, ja, alt for sent på den. De forskellige former for teknologi gør fremskridt og viser et panorama, som det er vanskeligt at analysere, og liberaliseringen skrider frem, ofte vildt og ukontrolleret, men politikken risikerer at se passivt til. De nødvendige regler for en sund udvikling, der modvirker manglende balance og uligheder, er svage og fremkommer og gennemføres kun tøvende.
F.eks. over for altomfattende net, så som Internet, over for opløsningen af de klare grænser mellem PC'er, tv, mere eller mindre traditionelle radioudsendelser, telefoni og udsendelser via satellit med den stadig mere udbredte overgang til multimedier, over for den stadig mere udviskede grænse mellem den private og den offentlige sektor og den enkelte og samfundet, som dette indebærer, må styringen af informationssektoren tage et stort og modigt skridt fremad, men man skimter ikke tegn herpå, i hvert fald i nævneværdigt omfang.
Vel, spørgsmålet om ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder, hvorom jeg i dag som ordfører for Retsudvalget fremlægger en betænkning, som vi har arbejdet på i længere tid, kan forekomme begrænset, men det er på ingen måde tilfældet. Den dynamiske udvikling af det verdensomspændende informationssamfund risikerer at skabe en hakkemaskine, som betragter ethvert budskab som en vare og som en tekst, der kan benyttes til rene økonomiske formål, uden at man respekterer dens karakteristiske træk i henseende til åndsvirksomhed, sprog, kreativitet og kunstnerisk skaben.
Dette er grunden til at jeg på Retsudvalgets vegne bl.a. understreger nogle punkter, som vi vil henlede opmærksomheden på. For det første skal en beskyttelse af ophavsrettigheder og ophavsmændene kunne udøves uanset, hvorledes værket udbredes, hvis man da vil tale om en beskyttelse. En film er en film, og en opførelse af et musikværk er en opførelse, der udløser visse rettigheder og kræver en vis styring osv. Vi kan følgelig ikke være bundet til kategorier og redskaber, der hidtil har været anvendt.
For det andet må man sikre lige adgang - således hedder det i teksten til vor beslutning - for borgerne til de værker og tjenester, der anses for værende af offentlig interesse. For det tredje er spørgsmålet, hvilke retsregler der skal gælde for en så kompleks sektor. I overensstemmelse med Kommissionens fremragende grønbog, hvori man stillede dette spørgsmål, finder vi, og dette er afgørende, at de retsregler, der skal gælde for at sikre beskyttelsen, ikke blot kan være dem, der gælder i udsendelseslandet, og den løsning, vi f.eks. har givet for så vidt angår kabelog satellitdirektivet, fordi dette kriterium set fra et globalt synspunkt er utilstrækkeligt og mangelfuldt.
Der må desuden - og punkt 14 er formuleret velafbalanceret, og vi ønsker ikke at benytte forcerede eller simplificerende formuleringer - også tages hensyn til retsreglerne i modtagelseslandet, hvilket er fundamentalt for ikke at svække beskyttelsen af værkerne og for at undgå skruppelløse manøvrer ved at flytte fra sted til sted.
For det fjerde er ophavsmændenes droit moral efter vor opfattelse et af de grundlæggende elementer i Europa og for det europæiske mønster for beskyttelse af værkerne og budskaberne, fordi den skaber og knæsætter en forbindelse mellem ophavsmanden og værket, som fornyes, hver gang dette udnyttes, og bevirker, at det ikke bliver en ren ting, men noget, der er under fortsat skabelse.
For det femte er vi bevidste om, at man for at løse de spørgsmål, jeg netop har talt om, udover et nøjagtigt og omhyggeligt sæt retsregler og udover en ensartet anvendelse af de internationale konventioner - jeg tænker her på Berner-konventionens artikel 6 A, må handler således, at alle lande retter sig efter den - hvortil kommer, at Europa må handle med én stemme, én fælles vilje på internationalt plan, særlig over for USA, men ikke blot dette land - for at sørge for, at disse konventioner gennemføres. Det er desuden bydende nødvendigt at indføre elektroniske systemer til identifikation af værkerne, idet vi finder, at beskyttelsen vil blive umulig uden sådanne systemer. Disse systemer, disse eksperimenter, som allerede er i fuld gang, til numerisk kodning af værkerne, skal gøre det muligt og vil gøre det muligt at indføre et højere beskyttelsesniveau i bekæmpelsen af elektronisk krænkelse af ophavsrettigheder. Vi ønsker en international konvention, en international aftale mod ulovlig handel med piratkopier, hvilket i dag er mere bydende nødvendigt end nogensinde.
Må det være mig tilladt - for at fuldstændiggøre min forelæggelse af Retsudvalgets betænkning - tillige kort at gøre opmærksom på de ændringsforslag, Udvalget har stillet, og tilføje, at vi for så vidt angår hr. Hermans betænkning er skuffede over, at det ikke er lykkedes for Kommissionen at nå til enighed om det forslag til direktiv, der er forelagt af kommissær Monti, med henblik på at beskytte pluralismen på medieområdet på enhedsmarkedet. Dette direktivforslag er også et afgørende kapitel for skabelse af klare regler under selve opbygningen af informationssamfundet. Uden et europæisk indgreb til undgåelse af abnorme magtkoncentrationer, der giver anledning til misbrug, kan man ikke opbygge et informationssamfund, hvori borgernes rettigheder, følelsen af et tilhørsforhold og de udbredte krav om oplysning og kultur opfyldes effektivt, gennemgribende og reelt uden kynisk at blive ofret på alteret for en helt tilsyneladende, kvantitativ og forbigående vækst, som til syvende og sidst er blottet for mening og vil forsvinde på længere sigt.

Medina Ortega
Fru formand, til forskel fra de tidligere betænkninger, hvor vi befandt os i en retsskabende proces, vil jeg sige, at vi i den betænkning, jeg fremlægger i dag, befinder os på temmelig fast grund, eftersom der allerede eksisterer en udarbejdet fællesskabslovgivning. Jeg hentyder til Rådets direktiv 92/100 om ophavsretsbeslægtede rettigheder og direktiv 93/83 om ophavsrettigheder i forbindelse med tvudsendelse via kabel og satellit.
Det har været min opgave her i Parlamentet at være ordfører for betænkningen om ophavsrettigheder i forbindelse med tv-udsendelse via kabel og satellit, og i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har vi haft lejlighed til at afprøve vores synspunkter over for Kommissionen med henblik på en hensigtsmæssig vedtagelse af denne betænkning.
Da Den Europæiske Union i de tidligere direktiver ikke har enekompetence, hvad angår reguleringen af disse rettigheder, lader det til, at vi har med proceduren for blandede aftaler at gøre. Siden den europæiske aftale om transport ad landevej, dvs. Domstolens dom i AETR-sagen, har vi den opfattelse, at der bør være en særlig procedure for disse blandede aftaler. Man må erkende, at Kommissionen handlede meget fornuftigt, og den procedure, den har foreslået os, har Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder fundet acceptabel, og det mener jeg også Parlamentet bør gøre.
Først og fremmest er der et forslag til Rådets afgørelse om undertegnelse og godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne og derefter, med forbehold af denne godkendelse, Parlamentets udtalelse inden godkendelsen. Jeg mener, det er en korrekt procedure, og der er i dette tilfælde ingen vanskeligheder, eftersom den europæiske konvention om ophavsrettigheder er i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen, og der ydermere er et særligt forbehold i artikel 9, i henhold til hvilken de parter, der er medlem af Det Europæiske Fællesskab, over for hinanden kan anvende de særlige regler, der er aftalt mellem dem. Det vil sige, det er ikke en konvention, som på nogen måde ændrer fællesskabslovgivningen. Den konsoliderer fællesskabsretten, og ved udfærdigelsen af konventionen tog Europarådet da også med i betragtning, hvad Fællesskabet rent faktisk allerede havde opnået.
Ud fra et juridisk synspunkt mener jeg, det er positivt, at man i Europarådets europæiske konvention konsoliderer det, som Fællesskabet har fastsat. Med henvisning til visse juridiske elementer - f.eks. nævnte hr. Barzanti princippet om, at lovgivningen i den stat, hvor udsendelsen har sin oprindelse, finder anvendelse - lader det til, at man hvad angår informationssamfundet - fremskridtene inden for den digitale telekommunikation taget i betragtning - hvor der er en form for relation mellem udbud og efterspørgsel, en slags kontrakt mellem den, der udsender, og den, der modtager, kan tage hensyn til lovgivningen i modtagelseslandet. Hvad angår udsendelse via satellit og kabel, bør princippet være handlingens enhed, dvs. at man betragter lovgivningen på det sted, hvor udsendelsen sker fra, som den eneste lovgivning, der finder anvendelse, på trods af de problemer, der kan opstå i forbindelse med udflytning. Men jeg tror ikke, at man skal håndtere udflytningen gennem ophavsretten, men snarere f.eks. gennem foranstaltninger til opnåelse af ensartede skattevilkår, som forhindrer, at nogen forsøger at benytte sig af bestemmelserne i et bestemt land, hvis det lykkes os at fortsætte harmoniseringen af hele ophavsretslovgivningen.
Kort sagt et andet element i denne konvention er godkendelsen af Bernerkonventionen - som hr. Barzanti sagde, vil Bernerkonventionen blive grundstenen i hele denne sektor - og Rom-konventionen fra 1961 om beskyttelse af fortolkende og udøvende kunstnere, fonogramfremstillere og radiospredningsorganer.
Fru formand, jeg mener, at Europa-Parlamentet bør godkende konventionen, således at man kan hurtigt kan ratificere den. Og jeg vil gerne i dette tilfælde - som i mange andre tilfælde i øjeblikket - understrege Kommissionens gode hensigter og vilje til at samarbejde med Europa-Parlamentet i sager af meget markant juridisk karakter, hvor det altid er godt, at Fællesskabets institutioner handler i fællesskab.

Wim Van Velzen
Jeg vil lige reagere på hr. Herman, som egentlig koger hele diskussionen ned til holdningen: «Vi skal være med«. Efter min mening er alle overbevist herom, det er ikke det, diskussionen drejer sig om, men det centrale spørgsmål, hr. Herman, er, hvordan skal vi være med, og hvilket ansvar har myndighederne, som også for en betydelig del er grunden til, at vi sidder her? Og jeg synes, at De i Deres tale trods alt har fokuseret for lidt på, at informationssamfundet ved siden af alle markedsmekanismer også er menneskearbejde, og at det også er beslutninger fra bl.a. myndigheder, som afgør, om informationssamfundet i sidste instans også har haft positive virkninger for almindelige mennesker og for arbejdstagere.
Jeg vil gerne minde om et af de centrale punkter i udtalelsen fra »High Level Group«, de eksperter, som Kommissionen har inddraget, at det centrale problem ved hele informationssamfundet, som vi nu beskæftiger os med, er den ærlige fordeling af dette informationssamfunds fortjeneste og den aktive rolle, som myndighederne i den forbindelse bør spille ved siden af, og regelmæssigt mener jeg også inden for, dette marked. Og et af problemerne er faktisk i den forbindelse, at det viser sig at være overordentlig vanskeligt til stadighed at behandle aspekter i sammenhæng med hinanden. Da det indre marked blev skabt, var det først alt sammen liberalisering osv., først senere blev der lagt vægt på den sociale dimension og på de sociale følger, og det er nu præcist, hvad der også sker her inden for Parlamentet. Det viser sig at være overordentlig vanskeligt inden for Parlamentet at skabe sammenhæng mellem aspekterne. Det viser sig at være overordentlig vanskeligt at gøre en ende på opsplitningen, hvorved ting enten betragtes udelukkende økonomisk eller også udelukkende ud fra de sociale eller de juridiske aspekter. Hvad vi opfordrer til, er netop, at denne integration gennemføres, og jeg er fuldstændig enig med hr. Herman om, at »Gomes-proceduren« absolut ikke bringer den rette løsning. Men jeg meddeler samtidig, hr. Herman, at hvis De havde ledet denne procedure noget mere, og hvis proceduren ikke havde været så langsommelig, så havde vi allerede for nogle måneder siden samordnet tingene her i Parlamentet, og så havde vi ikke gjort det efter offentliggørelsen af Kommissionens grønbog om sociale følger.

Kuhne
Fru formand, mine damer og herrer, de forskellige etapper og forskellige bidrag fra de enkelte udvalg om denne betænkning viser i og for sig allerede problemerne i forbindelse med at nå til enighed i Europa om, hvordan informationssamfundet skal udformes. Problemet består ikke blot i udvalgsprocedure, men også i de forskellige kulturelle og nationale erfaringer, der fremgår af ordførernes forskellige udtalelser.
Hvilke væsentlige punkter prioriterer Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier? For det første - og det vil overraske mange, der har et fast billede af vores udvalg - er der principielt afgivet positivt votum om informationssamfundet. Det betragtes ikke som en kulturel afvej, men som en stor mulighed for kulturel berigelse og som en chance for mere demokratisk medvirken.
På samme måde som læsning ikke er blevet fortrængt, efter at radio og tv kom frem - ingen steder bliver der læst så meget som i de samfund, hvor der i dag findes radio og tv - sådan vil der også i fremtiden blot opstå et nyt spektrum af muligheder som følge af informationssamfundet, men traditionelle kulturteknikker vil fortsat eksistere og vil ikke blive fortrængt.
Naturligvis vil de formidlingsformer, hvori man skal omgås disse nye muligheder, skulle ændre sig. Inden for undervisning vil lærerens rolle for eksempel blive ændret. Men i hvilket samfund ser undervisningen i dag ud som den gang, hvor vi - inklusive mig selv - gik i skole? Disse ændringer er normale. Men hvad udvalget, og også jeg selv, ikke tror - hvad der er helt i strid med mange offentlige udtalelser bl.a. fra hr. Bangemann - er, at informationssamfundet og den brede deltagelse heri bedst kan virkeliggøres ved ubegrænset kommercialisering og begrænsning for eksempel af specielle ordninger for radio og tv.
Derfor bekræfter vi, at der også i fremtiden skal være et separat juridisk område for radio og tv med specielle pålæg, der udmærket kan være nuancerede. Det må man så drøfte i hvert enkelt tilfælde. Der er behov for en kontinuitet i beslutninger som dem, vi allerede har truffet her i huset i relation til telekommunikationsinfrastrukturerne.

Plooij-Van Gorsel
Fru formand, kære kolleger, de herrer kommissærer, den største udfordring, som europæiske virksomheder står over for, er en vellykket udvikling af informationssamfundet. Dette er nøglen til formindskelsen af arbejdsløsheden og styrkelsen af den europæiske industris konkurrenceevne. Også de små og mellemstore virksomheder må kunne deltage konkurrerende i de nye udviklinger, fordi der her opstår ny beskæftigelse. Vi politikere bør spørge os selv: Hvad betyder disse forandringer i retning af informationssamfundet nu for vort samfund? Hvad skal vi gøre på europæisk plan for at skabe en blød landing?
For det første skal Europa-Parlamentet hurtigere benytte sig af nye udviklinger. Bangemann-betænkningen og Kommissionens handlingsplan stammer fra henholdsvis maj og juli 1994. Nu, godt to år efter, er alle Parlamentets betænkninger endelig disponible. Fru formand, Parlamentets sneglefart står i skarp kontrast til informationssamfundets hurtige og uigenkaldelige udvikling. Vi parlamentsmedlemmer skal deltage og stimulere og ikke bremse.
For det andet vil der ske store forskydninger på arbejdsmarkedet. I den digitale tidsalder vil en virksomhed jo etablere sig der, hvor det er mest fordelagtigt med hensyn til omkostninger og skattetryk. Den Liberale Gruppe betragter det som sin vigtige opgave at forberede borgerne optimalt gennem undervisning og skoling, gennem permanent uddannelse lige fra grundskolen, men også ved hjælp af styring ved at optræde som et godt eksempel. Myndigheder - lokale, nationale og europæiske - må holde op med at tale og selv statuere et eksempel. Borgere skal opmuntres til at deltage. Informationsmotorvejen selv er et udmærket medium hertil. For den kommende tid er der en række politiske dilemmaer, som er vanskelige at løse.
Det er vanskeligt for myndighederne at modstå fristelsen til at give sikkerhed forrang frem for borgernes privatliv. Således har Unionen bestemt, at telekommunikationstrafik bør kunne tappes. Den Liberale Gruppe er ikke overbevist om, at de store veksler, som dette trækker på demokratiet, er nødvendige, og at der faktisk fanges flere forbrydere dermed. Myndigheder får også flere problemer med at opkræve skatter, fordi det er vanskeligt at fastsætte værdien af transporter via netværket. Får vi snart en forskydning fra afgifter på produkter eller indkomster over på afgifter på råstoffer?
Det sidste punkt: Myndigheder konfronteres for første gang med kommunikationsteknologi på verdensplan. Tilbageholdenhed med lovgivning er i den forbindelse nødvendig. Censur på Internet er en uheldig vej. Det hindrer ytringsfrihed og den frie bevægelighed for tjenesteydelser. National lovgivning er ikke længere relevant i den grænseoverskridende digitale tidsalder.

Hallam
Fru formand, informationssamfundet giver enorme muligheder. Det gælder i hvert fald i min valgkreds, der har store landdistrikter lige op til grænsen til Wales i Kington, i Golden Valley og Newcastle on Clun, at jeg på første hånd har set, hvordan den nye teknologi udnyttes til at skabe nye muligheder og nye arbejdspladser til almindelige mennesker. Det er spændende, der er mange gode ting, der kan ske, men på nogle punkter hersker der frygt. Der er reel frygt for, at hvad vi faktisk oplever er en koncentration af magt og privilegier i hænderne på byområderne. Det er meget godt at sige, at den omfattende liberalisering af telekommunikationen og informationssamfundet vil skabe arbejdspladser. Det, der foruroliger mange mennesker, er, at disse muligheder koncentreres på meget få hænder.
Jeg har læst hr. Bangemanns meddelelse. Den foruroligede mig. Den havde en slags macho-agtig liberal holdning over sig; vi må liberalisere, for hvis vi liberaliserer, så hjælper det, og det kommer til at virke. Der er mange mennesker i landdistrikterne, der frygter, at hvad vi får at se bliver det stik modsatte af, hvad der antydes i denne meddelelse.
Det er nødvendigt, at vi sikrer, at der findes generel offentlig service. Vi må sikre os, at der er tilstrækkelige incitamenter, at der er god finansiering til lokale ordninger, der kan virke, at alle dele af Den Europæiske Union forbindes strategisk, og vi må sikre, at alle toldbarrierer i Den Europæiske Union får form af proportionalafgifter. Min største frygt er, at alt, hvad vi kommer til at gøre, bliver at tage fra de mange og give til de begunstigede få.

Waddington
Fru formand, jeg vil gerne kort henlede opmærksomheden på den mulige virkning af informationssamfundet på lige muligheder. Jeg taler i denne forbindelse på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder.
Skønt der naturligvis er positive og nye muligheder, som man må glæde sig over og udnytte, er der farer for dem, der kan blive andenklasses borgere i informationssamfundet. I særdeleshed kan mange kvinder blive udelukket fra fordelene, fordi de ikke har adgang til den fornødne oplæring og teknologi. For eksempel er der for nylig foretaget undersøgelser, der viser, at kun 1 af 7 Internet-brugere er kvinder. Det vil derfor være nødvendigt, at opmærksomheden og ressourcerne og programmerne rettes specielt mod kvinder og piger under hensyntagen til deres interesser.
For det andet vil informationssamfundets indflydelse på arbejdets karakter skabe ny beskæftigelse samt arbejdsprocedurer, der særlig får betydning for kvinder: for eksempel en forøgelse af hjemme- og fjernarbejde. Der bliver derfor mere brug for social beskyttelse for arbejdstagere, der arbejder i hjemmet. I denne forbindelse må man tage hensyn til sundheds- og sikkerhedsaspekterne og muligheden af social isolering og en usikker beskæftigelsessituation. Udvalget om Kvinders Rettigheder forventer, at Kommissionen og arbejdsmarkedets parter vil tage fat på spørgsmålet om arbejde i hjemmet og fjernarbejde og udarbejde forslag, der anerkender virkningen af disse nye måder at arbejde på.
For det tredje ved vi, at informationsteknologien udnyttes til afbildning af voldelige og interaktive former for pornografi og racisme, og vi må derfor erkende, at der er behov for bestræbelser på globalt og europæisk niveau for at bekæmpe dette.
Her i Parlamentet og i Kommissionen har vi mulighed for at planlægge på en sådan måde, at vi kan sikre, at Europas borgere - mænd såvel som kvinder - drager fordel af udviklingen af informationssamfundet og af informationsteknologien. Jeg håber, at vi kan sikre, at ligeret bliver centralt placeret i vor planlægning.

Argyros
Fru formand, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik udtrykker sin tilfredshed med Kommissionens grønbog om ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder i informationssamfundet.
Vi vil gerne understrege, at en stærk beskyttelse af den intellektuelle ophavsret og ligelig hensyntagen til samtlige markedsdeltageres behov er en nødvendig forudsætning for informationssamfundets fulde udvikling.
På denne baggrund mener jeg, at den gældende ordning for ophavsret og ophavsbeslægtede rettigheder bør være hovedhjørnestenen i informationssamfundet, ligesom princippet om national behandling, princippet om kontraktfrihed og valg af gældende ret er af samme store betydning.
Imidlertid vil jeg gerne understrege, at der er behov for en vis grad af harmonisering - eller præcisering - vedrørende spørgsmål som:
princippet om konsumption af rettigheder for at undgå international konsumption af ophavsretten, -princippet om spredningsretten, således at konsumptionsprincippet ikke finder anvendelse på overførsel af immaterielle kopier af værker, og-princippet om reproduktionsretten, således at det dækker digitale reproduktioner og udelukker undtagelser vedrørende »privat brug«.Endvidere vil udvalget understrege betydningen af frivillige ordninger til forvaltning af rettighederne og tekniske identificeringssystemer. I denne forbindelse anerkender vi, at tekniske identificeringssystemer vil lette den normale udnyttelse af digitale værker og bidrage til at bekæmpe piratkopier. Endvidere anerkender vi behovet for indførelse af harmoniserede regler, der forbyder fremstilling, import og anvendelse af udstyr, som er beregnet til at omgå tekniske foranstaltninger til beskyttelse af værker, som er omfattet af ophavsretten.
Til sidst vil vi opfordre Kommissionen til at indsamle detaljerede oplysninger om den økonomiske værdi af de aktiviteter, der foregår i Europa med hensyn til ophavsretten.

Mouskouri
Fru formand, ærede medlemmer af Kommissionen, mine damer og herrer, hr. Barzantis betænkning er helt fyldestgørende, og jeg vil derfor tillade mig at holde mig til nogle enkelte punkter.
For det første med hensyn til harmoniseringen af medlemsstaternes lovgivning vedrørende ophavsrettigheder. En harmonisering på højeste niveau er ønskværdig, men hvis vi skal være realistiske og virkelig og oprigtigt ønsker denne harmonisering, er vi nødt til at sætte et moderat beskyttelsesniveau som det første mål. Endvidere bør der sørges for effektive kontrolforanstaltninger med hensyn til gennemførelsen af og respekten for denne lovgivning.
Hvad angår forvaltningen og erhvervelsen af rettigheder, gør udviklingen af multimedieværker spørgsmålet om beskyttelse af ophavsret noget mere kompliceret. Faktisk skal producenterne af disse værker have tilladelse fra hver enkelt rettighedshaver til alle de værker, som de agter at anvende.
Dette rejser et praktisk problem med indsamling af oplysninger om alle de eksisterende rettigheder. Her spiller også »fællesskrankerne« ind. Ganske vist er deres præcise rolle ikke klar nok. Det fremgår ikke, om de kun skal fungere som et center for identificering og indsamling af oplysninger om de eksisterende rettigheder, hvilket ville forenkle procedurerne for de enkelte potentielle brugere, eller om der er tale om et organ til kollektiv forvaltning af rettighederne tilknyttet et værk.
Jeg vil også gerne sige et par ord om droit moral-spørgsmålet. De nye måder, værkerne udnyttes på, stiller i sagens natur krav om særlige måder at gribe spørgsmålet an på og om forandringer. Droit moral må i dette tilfælde betragtes som en hindring og vil oftere og oftere blive gjort til genstand for forhandling, idet det ikke må ses som en risiko. Hvis det er sandt, at kontraktfrihed bør spille en rolle for at drage fuld nytte af informationssamfundets muligheder, risikerer vi, at navnlig de unge kunstnere viger udenom, idet de vil forsøge at give afkald på deres rettigheder og fortryde dette senere. Måske burde man undersøge mulighederne for at sætte grænser, der kan hindre en total afgivelse af rettigheder.
Det sidste punkt, som jeg vil henlede Deres opmærksomhed på, drejer sig om privat kopiering. Det forekommer nødvendigt at definere dette begreb på ny inden for rammerne af informationssamfundet, og der bør indføres effektive sanktioner over for privat kopiering. Dette sidste punkt er lige så grundlæggende som respekten for droit moral, hvis vi ønsker at bevare den kunstneriske rigdom og ønsker, at ophavsmændene skal have en rimelig løn for deres arbejde.
Kommissionens forslag om privat kopiering afventes således med stor interesse.

Alan Donnelly
Fru formand, jeg vil gerne takke Fernand Herman for hans udmærkede betænkning og de andre ordførere for deres betænkninger. Jeg vil ikke se tilbage, men se på fremtiden, som Fernand Herman sagde. Den 24. juli udarbejdede Kommissionen en ny meddelelse om informationssamfundet fra Korfu til Dublin og de nye prioriteringer. Og det er det, Parlamentet nu bør beskæftige sig med, ikke med et tilbageblik på de sidste to-tre år.
Sagen er, at vi på Korfu i juni 1994 formulerede et program for informationssamfundet. Vi udarbejdede konceptet, men problemet nu er, at vi er kommet to år længere og har behov for omhyggeligt at se på, hvor langt denne proces er nået, og hvad der skal ske i fremtiden for at formulere en dagsorden for Den Europæiske Union. Som med så mange andre spørgsmål i Den Europæiske Union begynder vi udmærket. Der er enighed om målsætningerne blandt medlemsstaterne, Kommissionen, Rådet og Parlamentet, og så finder vi i alle tænkelige spørgsmål, at medlemsstaterne hele tiden forsøger at bakke ud efter et år eller to. De bliver bekymrede over budgettet, og som følge deraf mister vi på mange områder de konkurrencefordele, vi har vundet. Vi befinder os nu i samme situation med informationssamfundet. Jeg siger til de to kommissærer, der er til stede her i dag, og til medlemmerne af Parlamentet, at vi kun behøver at se på, hvad Rådet foreslår vedrørende budgettet for Info 2000 og informationssamfundet for at se, at Rådets støtte til informationsteknologien ikke engang går så langt som til at opretholde de budgetkonti, der er nødvendige i det kommende år for virkelig at udvikle informationsteknologien til gavn for Den Europæiske Union.
Jeg vil gerne i særdeleshed se på de fire overskrifter, som hr. Bangemann har peget på i sin nye meddelelse, som De utvivlsomt kommer til at drøfte her i Parlamentet om to år - på grund af den tid, det tager os at ordne tingene. Han taler om at forbedre forretningsklimaet, at investere i fremtiden, at sætte mennesket i centrum og møde den globale udfordring. Det er fire klare punkter til den politiske dagsorden, som vi i Den Europæiske Union må tage fat på.
Rådet om Informationsteknologi mødes den 8. oktober. Vi bør sige til vore kommissærer, at vi ønsker, at de skal komme tilbage efter den 8. oktober og fremsætte en udtalelse her i Parlamentet for at underrette os om, hvad medlemsstaterne nu siger om informationssamfundet og udviklingen inden for informationsteknologi. Vil de støtte de spørgsmål, der knytter sig til de forskellige budgetkonti? Vil de sørge for at tilvejebringe de lovgivningsmæssige foranstaltninger og de reguleringer, der er nødvendige for at udvikle informationsteknologien? Vil de skabe de netværk, der vil gøre det muligt for folk at drage nytte af informationsteknologien i skoler og på offentlige steder?
Lad os lægge fortidens begrebsmæssige diskussioner til side. Det er vi ude over nu. Vi har brug for detaljerede, konkrete forslag. Vi har brug for støtte fra medlemsstaterne. Vi har brug for de konti på budgettet, der vil gøre det muligt for Kommissionen at gennemføre sine programmer, og vi har brug for en ordentlig sammenhængende strategi i Europa, hvis dette program om informationsteknologi skal gavne vor befolkning - i særdeleshed vore unge. Ellers vil De Forenede Stater og Fjernøsten få den konkurrencemæssige fordel, og Europa vil igen have tabt.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, jeg mener, at denne forsamling som så mange andre gange udfører sin opgave udmærket. I dag drejer diskussionen sig ikke om forsamlingens lovgivende rolle, men om dens rolle som platform for den sociale situation, vi befinder os i. Derfor afspejler de forskellige betænkninger, denne kaskade af betænkninger - i mange tilfælde sikkert uden teknisk indhold - det, som bekymrer samfundet. Samfundet står i øjeblikket ved en af de historiske korsveje, som der ikke er så mange af, måske lige opdagelsen af Amerika. Jeg ved det ikke. Sandsynligvis er den oven i købet mere vigtig, mere revolutionerende, eftersom de sociale kendsgerninger, som samfundet i dag står overfor, vil have større betydning for vores liv, for det vi er, end nogensinde før i historien.
Fru formand, i øjeblikket ser vi krystalliseringen af de to tendenser, som menneskeheden altid strides om: Angsten for det ukendte og udfordringen i det uudforskede land. Og det er dette, disse betænkninger afspejler: Forvirring, støj. Der er ingen klar idé om, hvad der skal ske, eller om hvor vi skal hen. Der er ingen klar idé, bl.a. fordi den vigtige debat dukker op: Skal vi have markedsregler eller retsregler? Hvem skal have førsteret? Liberaliseringen af markederne, styrkelsen af industrierne osv. osv.? Eller skal vi tværtimod postulere, at det er juraen, der skal ordne tingene, eftersom økonomien aldrig har frembragt social orden, når man har overladt den til de frie kræfter.
Ved denne korsvej skal vi spørge os selv: Er juraen i stand til at skabe denne orden? For vi står uden tvivl over for nogle juridiske instrumenter, som ikke kan gøre noget ved disse sociale kendsgerninger, som ikke er i stand til at regulere denne nye situation, der er ved at opstå.
Og det andet store spørgsmål, som vi skal stille os selv her i dag, er: Er der nogen mening i at afholde en debat, at gøre en indsats i Den Europæiske Union over for en situation af global, verdensomspændende karakter, som helt sikkert skal undersøges i internationale fora? Jeg mener, at Ariadne-tråden - som altid - skal findes gennem juraen, og desuden skal overvejelserne komme fra en Europæisk Union, der optræder med én stemme. For hele denne situation sætter spørgsmålstegn ved de to fundamentale principper i vores retsorden: Differentieringen mellem det offentlige og det private samt begrebet territorialitet og det dermed forbundne begreb suverænitet, som er grundpiller i landenes nationale retsorden, der er ved at slå revner.
Vi skal finde denne Ariadne-tråd for at imødekomme samfundets behov, både med hensyn til relationer inter privatos , hvor man skal finde balancen mellem beskyttelse af ophavsrettigheder og beskyttelse af andres legitime interesser, samt med hensyn til beskyttelsen af privatlivet og de almene frihedsrettigheder, navnlig retten til information.
Derudover bør man i denne overvejelse være opmærksom på de almene interesser, som vi ikke kan se bort fra. En generel interesse i at give første prioritet til selve skabelsen i Europa, at beskytte det, der har været kendetegnet ved den europæiske ophavsret, som er uløseligt forbundet med den europæiske skabende kraft.
Og endelig er der ingen tvivl om, at vi også skal tage andre generelle interesser i betragtning, som i høj grad kommer ind under begrebet den offentlige orden, navnlig i forbindelse med grupper som børn, der skal beskyttes mod denne ukontrollerbare strøm af ny teknik. Samfundet skal som helhed beskyttes mod den organiserede kriminalitet, som kan benytte denne vildtvoksende industri til gavn for deres uhæderlige interesser. Og man skal gøre sig overvejelser i forbindelse med den internationale offentlige orden i forhold til gældende ret.
Over for alle disse spørgsmål tror jeg som sagt, at svaret er: Den Europæiske Union udgør det område, der er nødvendigt for en fælles aktion. Fordi Den Europæiske Union i sig bærer den kim, der kan skabe en politisk struktur, hvis berettigelse netop er at tage de nye opfordringer op i samfundet.
Og til sidst, fru formand, over for denne støj skal vi gå tilbage til de oprindelige juridiske principper, som gjorde det muligt for sabinianerne og prokulianerne og at løse samfundsproblemerne i det klassiske Rom, og som stadig er gyldige.

Garosci
Fru formand, oplysning er ikke enhver form for vare, og måske er den ikke en vare. Dette har hr. Herman så udmærket givet udtryk i sin indledning. Han har gjort det forståeligt ved forelæggelsen af sin betænkning, som vel ikke er altomfattende, men lang og omhyggeligt udarbejdet, og som vi vil gå ind for, fordi der er tale om et vigtigt, ja, jeg vil endda sige grundlæggende dokument i et øjeblik af betydning for informationsområdet. Det vil nemlig blive dette, der i de kommende år vil skabe forskellen mellem de forskellige anvendelsesområder særlig inden for økonomien, og man behøver her blot at betænke de muligheder, det frembyder for de små og mellemstore virksomheder, som denne teknologiske udvikling vil give muligheder for at indhente tabt tid og blive effektive og således endelig gøre det muligt for virksomhedsejerne at handle som sådanne og således skabe ny beskæftigelse. På det samfundsmæssige område behøver man blot at betænke, hvor mange anvendelsesområder teknologien vil berøre - og allerede berører - fra sundheds- til beskatningsområdet og mange andre områder, hvor teknologien og telekommunikationen mødes, samt endelig opfyldelsen af borgerens behov i hans egenskab af forbruger for afskaffelse af regler - dvs. mindre bureaukrati på de offentlige kontorer - og muligheden for, at den offentlige sektor nu kommer i borgerens tjeneste.
I dette scenario risikerer politikken blot at blive tilskuer - som det så udmærket er udtrykt af hr. Barzanti. Dette kan vi ikke tillade, ej heller på grund af vor rolle som institution. Vi skal stadig arbejde videre for, at privatlivets fred bliver respekteret, og at der fortsat findes en skarp skillelinje mellem den offentlige og den private sektor, mellem samfundet og den enkelte borger, hvilket til slut vil sige, at der hersker retssikkerhed, nemlig respekt for subsidiaritetsprincippet, fri bevægelighed for personer - et område, der ligger kommissær Monti så meget på sinde - ophavsret, ret og moral på samme tid, eller til syvende og sidst respekt for den endelige brugers rettigheder.

Vaz da Silva
Fru formand, jeg vil beskæftige mig med spørgsmålet om ophavsret på multimedieområdet, da dette på grund af sin kompleksitet kan opfattes som et laboratorium, hvor spørgsmål af forskellig art stilles og overlejres af andre, der kræver nye svar. Ophavsretten berører kulturen, økonomien og frihedsrettighederne; divergerende interesser er involveret, og udfordringen består i at forene disse: ophavsmændenes, producenternes, distributørernes og forbrugernes. Ophavsretsystemet har et dobbelt og modsatrettet mål, nemlig at beskytte ophavsmændene og at gøre det muligt hurtigt at fremstille store mængder nye produkter.
Kommissionens grønbog er udtømmende med hensyn til opregningen af spørgsmål, men ikke helt troværdig med hensyn til løsningsforslag, som ikke alle fået den fornødne tid til at modnes. Barzanti-betænkningen indeholder på sin side nogle vigtige ideer, der selvfølgelig er af generel karakter, men som jeg gerne vil understrege og støtte. Der tales således om at bevare det righoldige europæiske ophavsretsystem i modsætning til det amerikanske copyright-system, at harmonisere lovgivningerne om ophavsret og ophavsretsbeslægtede rettigheder i de 15 medlemsstater, at komme videre med udviklingen af tekniske systemer til identificering og beskyttelse af beskyttede værker, således at de snarest kan bringes i anvendelse, allerede nu at fastsætte sanktioner over for personer, som tager teknologisk udstyr i brug for at neutralisere de indførte beskyttelsessystemer, at fremme samarbejdet mellem medlemsstaterne og at integrere deres besræbelser med det arbejde, der foregår i de kompetente nationale organisationer: WTO, WIPO, TRIPS, og ikke mindst med de overvejelser, der finder sted i Europarådet og Unesco, at indføje klausuler om beskyttelse af ophavsrettigheder i aftalerne med tredjelande som et led i bestræbelserne på at gøre bestemmelserne universelt anvendelige.
Ethvert af disse punkter rejser en række vanskelige spørgsmål, bl.a. copyright-begrebet, når det anvendes på lønnede arbejdstagere.
Nana Mouskouri, ordfører for udtalelsen fra Kulturudvalget, betoner vigtigheden af den rolle, som biblioteker, kulturorganisationer og uddannelsesinstitutioner spiller, nødvendigheden af at informere og bevidstgøre de små selvstændige producenter om ophavsretlige spørgsmål, at udbygge samarbejdet mellem Kommissionens forskellige tjenester for at fremme en samlet overvejelse over aspekter vedrørende indhold og teknologi samt den absolutte nødvendighed af en rationalisering i forbindelse med spørgsmålet om kollektiv forvaltning af rettigheder. Som det fremgår, er der flere spørgsmål end svar, men én ting er sikkert: Europa er klar over, at det ikke må tabe multimedieslaget, at det er bagud, og at ophavsretten er kernen i problemet. Der er her tale om et område, hvor efterlevelse af subsidiaritetsprincippet er ensbetydende med at behandle spørgsmålet på europæisk plan, som i dette tilfælde er det eneste effektive.

Svensson
Fru formand, der er mange væsentlige betragtninger om samfundsvirkningerne i betænkningen, men også modsigelser og usikkerhed, når det gælder de langsigtede konsekvenser. Regionaludvalget frygter eksempelvis centralisering, hvor Økonomiudvalget for sin part tror på decentralisering. Udvalget om Kvinders Rettigheder advarer. Økonomiudvalget priser distancearbejde, men der siges intet om, at det kan betyde en svag forhandlingsposition, og at den skabende kontakt med arbejdskolleger går tabt. Spørgsmålet er, hvordan man undgår, at den kommercielle informationsstrøm fører til uoverskuelighed, kvalitetsløshed og en fragmenteret bevidsthed. Til sidst: Hvem får magten, når alting indrettes på at reducere det offentlige? Kommissionens nyliberale arrogance må skræmme enhver demokrat.

Hautala
Fru formand, jeg takker hr. Herman for et meget omfattende oplæg, der efter min mening gør det muligt for første gang at føre en bred drøftelse om informationssamfundet her i salen. Det er klart, at der er tale om ikke mindre end en global revolution. De ændringer, som det bringer med sig i vores dagligdag og vore globale forbindelser, er virkelig enorme, og derfor er det godt, at vi samtidigt kan drøfte forskellige aspekter.
Jeg hører selv til dem, som ønsker at understrege, at der kræves klar politisk styring, for at informationssamfundets muligheder kan udnyttes. Ligesom hr. Svensson sagde det, er nogle tilhængere af decentralisering, mens andre ser farer ved en centralisering; nogle finder det positivt, at arbejdspladserne decentraliseres via fjernarbejde, mens andre mener, at denne udvikling er farlig.
Som politikere er det vores opgave at opstille rammer for dette. Selv vil jeg fremhæve uddannelsens betydning, der udmærket er blevet draget frem i denne betænkning. Ligesom det tidligere er blevet fastslået af Udvalget om Kvinders Rettigheder i forbindelse med disse drøftelser, har vi ingen grund til at tillade, at udviklingen af informationssamfundet sker i to hastigheder.
Desuden er der her et interessant forslag om, at der i lighed med kommissær Cressons forslag indføres en halv procents afgift på telekommunikation. Jeg håber faktisk på, at Kommissionens medlemmer vil kommentere dette forslag. Det er ikke så tosset, hvis disse penge derefter bruges til uddannelse, for at kvinder og andre dårligt stillede grupper kan få del i informationssamfundet.
Det bør dog være sådan, at afgiften især skal opkræves hos de virksomheder, som skaber informationssamfundets tekniske infrastrukturer og ikke hos brugerne, idet vi jo skal stimulere brugerne til at gå over i informationssamfundet, for at alle kan have mulighed for at bruge det. I Finland havde vi en sådan afgift på telekommunikation, men vi afskaffede den meget hurtigt, da den i sig selv forhindrede informationssamfundet i at udvikle sig. Afgiften blev opkrævet hos brugerne og ikke hos producenterne.

Ewing
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Herman for at have arbejdet så hurtigt og forsøgt at lede os igennem den revolution, vi står midt i. Jeg vil gerne koncentrere mig om de regionale, kulturelle og sociale aspekter. Vi må have garanti for en generel offentlig service, der når ud til de fjerneste steder, f.eks. til de 90 beboede øer i min valgkreds.
Vi vil ikke have et Europa i to hastigheder med et informationssamfund, der kun gavner de industrialiserede områder. Vi vil ikke have den marginalisering af periferien og den overcentralisering, der ville blive resultatet. Informationssamfundet kan virkelig øge livskvaliteten for mennesker i randområderne. For eksempel er fjernundervisning i hastig vækst i Det Forenede Kongerige. Vi håber, at det vil hjælpe til etablering af et universitet for det skotske højland og øerne, der kan forbinde alle læreanstalter i hele mit store område ved hjælp af denne nye teknologi.
På kulturområdet glæder jeg mig over den særlige rolle til public service-udsendelser på mindretalssprog, for vor Unions kulturelle forskelligartethed må være en af de ting, vi sætter størst pris på. Hvert sprog er en levende del af Europas arv, og informationssamfundet vil hjælpe med til at pleje disse værdifulde sprog. Jeg vil gerne have fri adgang til informationsnetværk for skoler, kulturelle organer, biblioteker, medborgerhuse osv.
Vi må sikre os, at informationssamfundet gør det muligt for folk at kontrollere informationerne, i stedet for at de kontrollerer befolkningen. Men medmindre vi understreger de sociale og regionale aspekter, kan vi alle gå glip af de positive fordele ved informationssamfundet.

de Rose
Fru formand, kære kolleger, det ser ud til, at Kommissionens formål i dette dokument egentlig ikke er beskyttelse af mennesker over for et informationssamfund, der kan være ødelæggende i forhold til begrebet privatliv, der for øvrigt kun nævnes svagt i teksten, men også i forhold til individet som arbejdsvare, på vegne af dette begreb, der bliver allestedsnærværende i fællesskabsdokumenterne: Konkurrencen.
Er mennesket ikke i færd med at lade sig fornedre til en status som tjenesteyder? Hvordan vil de mænd og kvinder, der arbejder og vil arbejde med medier blive beskyttet? Skal de arbejde på akkord som i det 19. århundrede? Et smukt socialt fremskridt! Hvilket samfund ønsker man at opbygge?
Jeg henvender mig her til medlemmerne af Kommissionen, men også til mine kolleger. Dette informationssamfund kan være - det ved vi alle - en fantastisk gevinst, men det er forbeholdt et lille antal, mens det vil være nødvendigt, at fordelene fordeles ligeligt. Det dokument, vi har fået forelagt her på vegne af en påstået konkurrence, vil kun øge ulighederne. Mennesket sidestilles mere og mere med en vare. Gennem informationssamfundet ser man faktisk dannelsen af kløften mellem Europa og dets humanistiske værdier og en urealistisk, for ikke at sige selvmorderisk, Union, der vil trække en udviklingsmodel ned over en af de meste rørende økonomiske og sociale realiteter. Denne indfaldsvinkel har en stank af kolonialisme, der ikke er gangbar, forekommer det mig. Kolonialisme? Ordet forekommer måske lidt stærkt, men det svarer til begivenhedernes virkelighed.
Konkurrencebegrebet, der forfægtes af Kommissionen, går dårligt sammen med begrebet social udvikling. At ville anvende den ultraliberale trossætning på Europa er en skjult form for kolonialisme i det foreliggende tilfælde. Hvorfor? Det må Kommissionen svare på. Hvordan. Det har Kommissionen desværre allerede svaret på.

Hoppenstedt
Fru formand, mine damer og herrer, hr. Herman har sagt det væsentlige om vores gruppes mening. Jeg vil alligevel gerne en gang til gøre opmærksom på, at hans betænkning naturligvis er blevet ændret af de andre betænkninger, således at det væsentlige i vores holdning ikke kommer tydeligt til udtryk. Jeg synes, det er godt, at hr. Herman igen forelægger en betænkning efter to års pause. Situationen har i mellemtiden ændret sig totalt. For to år siden var der kun nogle ganske få, der ønskede at tale om dette emne. I dag ønsker mange at give deres besyv med, dvs. i løbet af disse to år, efter at hr. Bangemann og den tilhørende gruppe har forelagt en betænkning, er der opstået en handlingsplan, og meget har ændret sig. Jeg anser det for vigtigt, at vi her i Parlamentet diskuterer herom for at vise offentligheden, hvor rejsen går hen, og for at opfordre offentligheden til også at diskutere med.
Ifølge hr. Hermans opfordring skal vi tage os sammen for at nå et bestemt mål, og betænkelighederne må ikke stå hindrende i vejen for alt. Informationssamfundets udvikling er en af de største udfordringer i Europa. De nye tjenester giver ikke kun vores borgere uanede muligheder for information, videreuddannelse, underholdning og anvendelse af mangfoldige tjenesteydelser, men de er også en udfordring for vores medlemsstater og for regionerne på skoleuddannelsesområdet. Som det allerede er nævnt flere gange, har vi virkelig et stort ansvar her, nemlig for at få skolerne på nettet, give medieundervisning i skolerne og først og fremmest på de højere læreanstalter gøre alt for, at lærerne uddannes til medieundervisning. Det allervigtigste er at vænne børn og unge til daglig brug af skærmterminaler allerede i grundskolen og at udrydde en eventuel angst og tilbageholdenhed i medieundervisningen. Det er ikke kun i Europa, der tages de første initiativer til at få skolerne på nettet, i Amerika står de allerede på dagsordenen.
Som ordfører for betænkningen om de transeuropæiske net på telekommunikationsområdet beklager jeg egentlig, at vi ganske vist bruger mange ord og holder mange taler, men tøver, når det drejer sig om at omsætte disse telekommunikationsnet i praksis, og samtidig giver udtryk for talrige betænkeligheder. Jeg anser det - som det fremgår tydeligt af betænkningen - for yderst vigtigt at tilknytte Europas svage områder, de svagere samfundsgrupper. Sammenlignet med vores internationale handelspartnere lider udbyderne af nye tjenesteydelser i Europa under en række ulige konkurrencevilkår, som f.eks. høje telekommunikationsomkostninger, delvis utilstrækkelig netbåndbredde, mangel på risikovillig kapital, men også Europas fragmentering i nationale markeder, der hindrer de europæiske virksomheder i at udvikle tilstrækkelige størrelsesfordele. At skabe og bevare et virkelig europæisk indre marked for informationssamfundets tjenesteydelser skal derfor være et af vores centrale anliggender.
Kommissionen har for længst forelagt en meddelelse sammen med et forslag til direktiv om oprettelse af en procedure til udveksling af informationer om lovgivningssamarbejde i relation til informationssamfundets tjenester. Det må hilses velkommen, fordi fragmenteringen i nationale lovgivningsprocedurer vil bringe Europa yderligere bagud. Jeg anser det for overordentlig vigtigt, at vi fremmer dette lovinitiativ for så rent faktisk at kunne udvikle en ensartet lovgivning i Europa. I det mindste bør vi få informationerne om lovgivningen rettidigt for ikke at opbygge unødvendige problemer.
En sidste bemærkning: I budgetproceduren bør vi ubetinget indsætte de budgetposter igen, der blev opført ved Info 2000 eller de transeuropæiske net, for ganske vist kan vi godt vedtage hvidbøger om beskæftigelsen og holde fine taler, men hvis vi ikke skaffer de tilsvarende budgetmidler, så er forudsætningerne for den europæiske udvikling desværre ikke til stede og bliver indskrænket.

Giansily
Fru formand, kære kolleger, informationssamfundet her i slutningen af dette århundrede er mere en bare en modesag. Det handler om en prioritering for Europa, som skal bekræftes på såvel unionsniveau som vores medlemslandes niveau.
Kommissionens meddelelse om Europa og informationssamfundet, der følger efter kommissær Bangemanns betænkning, har for øvrigt, skal der erindres om, fået en meget positiv modtagelse af Rådet under topmødet på Korfu i 1994, der ønskede, at de forskellige aktioner, der var planlagt i denne plan, blev igangsat hurtigst muligt. Der skal herfra lyde en ros til Kommissionen for dens beslutsomhed med gennemførelsen af denne handlingsplan.
Der skal også erindres om, at temaet »informationssamfund« midt i hr. Bangemanns betænkning har fået høj prioritet navnlig af det tyske og det franske formandskab i 1995, og man kan med tilfredshed bemærke, at et vist antal initiativer tager form både på det forordningsmæssige plan og med hensyn til konkrete gennemførelser forskellige steder i Unionen.
Man kan lige så meget glæde sig over de nye partnerskaber, der indføres mellem byer, regioner og den private sektor. Vi bemærker for øjeblikket, at der er sket et bemærkelsesværdigt fremskridt for dette informationssamfunds udvikling på europæisk niveau. Lad os for fuldstændighedens skyld nævne vedtagelsen af en liberal forordningsramme inden for telekommunikationssektoren; vedtagelsen og gennemførelsen af forsknings- og udviklingsprogrammer i forbindelse med det fjerde rammeprogram for forskning og udvikling; hvad angår områderne for informationsteknologi og telekommunikation, vedtagelsen af programmer til begunstigelse af udviklingen af netværk og gennemførelsen af pilotprojekter inden for rammerne af G7 og til slut lanceringen af talrige initiativer i medlemsstaterne, navnlig i Frankrig, hvad angår informationsmotorvejene.
Med hensyn til hr. Hermans betænkning går den for vores gruppe i den rigtige retning. Den fastholder navnlig den hastende karakter for en handlingsplan med prioriteter for gennemførelse: Forskning og udvikling, gennemførelse af tjenester, fremme af operationelle anvendelser i sektorer af offentlig interesse - uddannelse, sundhed, social udelukkelse og standardisering. På samme måde er retningslinjerne, der er givet i betænkningen med hensyn til industripolitik og telekommunikation samt beskrivelsen af de juridiske aspekter og de sociale konsekvenser fornuftige.
Derfor vil gruppen Union for Europa give sin støtte til hr. Hermans betænkning, men dog udtrykke et forbehold med hensyn til forslaget om oprettelse af en europæisk tilsynsmyndighed for kommunikationsregulering.

Teverson
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at komplimentere hr. Bangemann, fordi han er forkæmper for det informationssamfund, der er af så afgørende betydning for Europas fremtid og vor konkurrencedygtighed. Det har vi brug for, til trods for den nedprioritering, vi har set i årenes løb, og som Alan Donnelly beskrev så godt for nogle få indlæg siden.
Jeg vil gerne hurtigt sige to ting. For det første giver informationssamfundet os mulighed for at udligne de forskelle, der følger af afstandene i Unionen, særlig for randområderne, som jeg selv repræsenterer ét af. Det er nødvendigt, at vi tager denne udfordring op, særlig over for små og mellemstore virksomheder, der er særlig betydningsfulde i disse regioners økonomier. Underligt nok glæder jeg mig på mange måder over ideen om beskatning eller en lille afgift på information, for her har vi mulighed for at genanvende pengene, så at de kan føres tilbage og reinvesteres på et område, hvor de kan bruges. Det er også nødvendigt, at vi sikrer lige adgang til teknologier som ISDN - i Det Forenede Kongerige er det meget dyrt at få adgang hertil.
Jeg vil gerne advare Parlamentet; for det første må vi være langt hurtigere end vi har været med denne betænkning. For det andet, ville det så ikke være meget bedre, hvis vi opbyggede et mere virtuelt Parlament i stedet for den investering, vi har set i bygningen overfor? Der er givet milliarder af ECU ud på den, skønt vi straks burde forbedre vor egen elektroniske teknologi her i Parlamentet.

Ullmann
Fru formand, hr. kommissær, både Kommissionens grønbog og hr. Barzantis betænkning indtager en kritisk åben holdning til den udfordring, der ligger i den nye informationsteknologi. Det er noget andet end »vi skal være med«, som der er blevet sagt her i formiddag. Det er en holdning, Parlamentet bør takke begge for og bør støtte.
For mig er der i denne sag én ting, der er særlig vigtig, og det er beskyttelsen af den individuelle frihed for kunstneren og hans værker over for de merkantile interesser og de teknologiske krav i forbindelse med markedsføringen. Det drejer sig i dette tilfælde helt klart om, som hr. Barzanti har sagt, at fastholde og ikke prisgive de resultater, der er opnået inden for den klassiske ophavsret i Bernerkonventionen. Men for mig rejser der sig det spørgsmål, om den efter ophavsmandens originalitet orienterede ophavsret fra det 19. århundrede og den efter den intellektuelle ejendomsret orienterede ophavsret kan klare de nye tekniske udfordringer. I dag drejer det sig efter min opfattelse mere om den individuelle frihed, ophavsmanden har under varetagelsen af sine rettigheder, ligesom det også drejer sig om friheden i forbindelse med offentlig adgang.
Kunst kan og skal ikke blive til information. Den skal snarere muliggøre information og informationsfrihed. Kun når den har friheden til det, er det garanteret, at informationssamfundet ikke bliver til et deformationssamfund.

Erika Mann
Hr. Bangemann, jeg vil gerne henvende mig direkte til Dem, og naturligvis også til hr. Herman, ordføreren, og til hr. Barzanti!
De, hr. Bangemann, var hovedaktøren på det europæiske plan for etablering af dette informationssamfund. Vi befinder os midt i det på godt og ondt. Hvad vi mangler at strides om - og jeg tror, vi meget seriøst skal strides om det - er, hvordan dette samfund skal se ud. Vi skal strides om, hvilket ansigt det skal have i fremtiden. Vi skal strides om, hvilket ansvar staten skal have i dette nye spil. Statens ansvar skal være et andet end tidligere. Staten vil skulle påtage sig ansvar - og har allerede gjort det - for reguleringen. Reguleringen er et instrument til oprettelse af stabilitet. For eksempel er det forståeligt, at der for øjeblikket er et ønske om at kontrollere Internettet. Det er forståeligt, at man gennem kontrol ønsker at opnå mere beskyttelse for den enkelte. Hvad staten bør gøre - og De og vi vil bære et væsentligt ansvar for det - er på den ene side at sikre denne beskyttelse uden på den anden side at indskrænke den enkeltes ytringsfrihed og også forretningsverdenens ytringsfrihed.
Det vil ikke være let. Det vil være et spørgsmål om at finde en harmonisk balance, og det vil være et spørgsmål om, at denne balance også skabes på internationalt plan. Det vil dreje sig om at oprette en ny moralkodeks, som integrerer de gamle moralforestillinger, vi absolut har også på globalt plan, og alligevel tilføjer noget nyt. Og vi vil skulle kæmpe for dette nye. I denne nye verden vil der ikke kunne eksistere en ret til, at enhver fører sine egne interesser igennem, der vil ikke kunne eksistere en ret til, at enhver må publicere pornografi, så meget han ønsker, der vil ikke kunne eksistere en ret til, at enhver kan fodre Internettet med så megen vold, han har lyst til. Men der skal være frihed til, at enhver kan publicere meningsytringer, han anser for rigtige og relevante. Det er et grænseområde, hvor en rigtig afbalancering vil blive meget vanskelig.
Det er den ene side. Her har staten imidlertid desuden et andet, og jeg tror langt vigtigere ansvar. Staten skal nemlig skabe grundlaget for, at alle borgere, alle regioner - det er der også gjort opmærksom på - kan få adgang til dette nye net, adgang til disse nye muligheder, der opstår for øjeblikket. Computer, hardware, software, Internet, www - det er alt sammen blot muligheder for at skaffe sig adgang til information. Adgang til information er det væsentlige, er det nye. Det nye vil være at forske, at erhverve viden. Det nye vil være at skabe en ny uddannelseskvalitet i Europa og på globalt plan. Det nye vil være at skabe intellectual capital - som det kaldes i dag med dette modeord. Hvordan vil Europa få del i det? Hvilke muligheder vil vi give borgerne? Universel tjeneste alene er ikke svaret. Selv med universel tjeneste - i det mindste sådan som vi forestiller os den i dag - er omkostningerne stadigvæk for høje. Hvordan vil fremtiden se ud? Hvordan vil vi tilslutte borgerne og regionerne?
Hr. Bangemann, tror De ikke, det er på tide at tale om, hvordan vi tilslutter alle skoler, alle universiteter og alle biblioteker i Europa til denne nye infrastruktur? Tror De ikke, det er på tide, at vi som forandringens politiske aktører også lader det ansvar, vi har for denne proces, komme til udtryk i, at vi grundlægger et europæisk initiativ med henblik på at skaffe disse skoler, regioner, biblioteker adgang til disse nye informationskilder? Tror De ikke, vi skal sørge for, at der ikke findes noget misforhold på europæisk plan, at der ikke sker det, at vi får stater, der ikke kan deltage så tidligt som andre stater på grund af omkostningsstrukturen eller på grund af det efterslæb, de har i denne udviklingsproces? Hvad er Deres svar på disse kritiske spørgsmål, som vi endnu ikke har løst? Jeg vil gerne plædere for, at vi går ind i denne proces på et tidligt tidspunkt og finder et virkelig europæisk svar.

Blak
Hr. formand, Europa-Parlamentet er tilfreds med, at Kommissionen i sin grønbog om informationssamfundet har erkendt, at når man støtter udviklingen af informationssamfundet, må man sideløbende hermed også støtte, at dette ledsages af en præcis fastlæggelse af de involverede parters retsstilling. Hvor er privatlivets fred i det nye informationssamfund? Har det enkelte menneske en chance for at bestemme, hvilke oplysninger man vil lægge ind i systemet? Og omvendt: Hvem kan kontrollere, at de oplysninger, som f.eks. vores egne børn sidder og labber i sig på Internettet, overhovedet bør offentliggøres? Hvis almindelige mennesker skal kunne vælge mellem informationer på Internettet, kræver det, at vi er rustet til det. Det bliver vi først, når der bliver satset målrettet på omsorg og undervisning for børn og voksne.
Et andet aspekt, der optager mig, er: Hvem er det, der har råd til at surfe på Internettet? Er det de samme mennesker, som har råd til at surfe på Barbados, for så har vi et problem. Almindelige mennesker har ikke råd til at lade telefonlinjerne stå åbne for en forbindelse til Internettet. Informationssamfundet er altså ikke for alle, men kun for de få. Men det er jo en udvikling, der er i gang, og vi skal være glade for, at det sker, og vi kan følge den. Vi skal bare styre udviklingen. Det er ikke den, der skal styre os.

Hendrick
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Herman for en udmærket betænkning, som jeg helt bestemt synes har appelleret til vor fantasi med hensyn til, hvordan vi skal bevæge os ind i informationsalderen. Naturligvis var hr. Bangemanns oprindelige meddelelse i sig selv meget visionær ved at beskrive den fremtid, vi gerne vil have her i Europa, for én ting er sikker: Hvis Europa skal være konkurrencedygtig i næste århundrede i forhold til De Forenede Stater og udviklingslandene i Asien, så er det nødvendigt, at vi udvikler vore nøgleteknologier, i særdeleshed inden for informationssektoren, for at sikre, at Europa og det indre marked får succes. Ikke bare i øjeblikket, men også så langt, vi kan se frem. Dette indebærer, at vi må sikre, at informationsinfrastrukturen faktisk er til stede og frit og billigt kan bruges i et omfang, der gavner erhvervslivet, de forskellige grupper og hele samfundet. Jo friere og hurtigere denne information kan bevæge sig omkring i samfundet, jo hurtigere vil forbedringerne af økonomien ske. Denne infrastruktur er som arterierne i økonomien. Arterierne i en økonomi er som arterierne i menneskelegemet.
Jeg vil i særdeleshed gerne henlede opmærksomheden på den vægt, der lægges på radio og tv, for tidligere har landbaseret radio og tv udviklet sig på en måde, der var begrænset med hensyn til båndbredde og den mængde information, der kunne overføres. Den nye infrastruktur forøger antallet af kanaler, der kan stå til rådighed i hele Unionen, hvad enten det sker via digitale teknikker, i satellitter eller via fiberoptik, og dette vil forøge og udbrede den mængde information, der cirkulerer i Unionen. Det vil på sin side skabe et behov for software, der vil gøre det lettere for folk at få adgang til den information, de har brug for. Hvis der er hundreder af kanaler, er det nødvendigt, at folk hurtigt og let kan få adgang til de informationer, de ønsker, i stedet for at skulle zappe gennem kanalerne på den måde, vi tidligere har gjort det med konventionelt tv-udstyr. Dette indebærer, at vore forsknings- og teknologiinstitutioner og vore universiteter må være med i udviklingen af denne nye software, hvis vi fortsat skal være med i konkurrencen. Desværre er det på dette stadium de amerikanske virksomheder, der er i spidsen, og vi er meget langsommere, når det gælder at følge med i udviklingen af denne software. Med de initiativer, der er i gang i Den Europæiske Union med hensyn til udviklingen af software, vil jeg gerne tro, at vi faktisk kan indhente de andre og med tiden komme i førerposition.

Mohamed Alí
Hr. formand, ud fra det princip at juraen skal være gældende til gavn for alle, står vi i dag over for et spørgsmål af altafgørende betydning for kulturens og kommunikationens verden. Vi er helt enige med hr. Barzanti, når han understreger nødvendigheden af at finde en rimelig balance mellem beskyttelsen af ophavsrettighederne og forbrugernes ret til en fornuftig benyttelse, og det er meget vigtigt for os, at balancen opretholdes. Derfor ønsker vi, at beskyttelsen af ophavsrettighederne og ophavsretsbeslægtede rettigheder har første prioritet i forhold til et hvilket som helst andet krav i forbindelse med benyttelsen af ny teknologi.
Derudover mener vi, at det er uacceptabelt, at der i alt for mange tilfælde bevilges enerettigheder til dækning af begivenheder, som burde udsendes af alle medierne til det størst mulige publikum. Dette er en debat, som længe har været kendt i denne forsamling gennem diverse betænkninger, og i hvilken min gruppe stadig har denne holdning. For ikke så længe siden mindede Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe Parlamentet om, at det var nødvendigt at være opmærksom på de mulige farer. Nye farer som følge af indførelsen af ny teknologi i informationssamfundet. Derfor har vi fundet det vigtigt at fremlægge et ændringsforslag, for at der kan udarbejdes en betænkning om offentlige lån i Fællesskabet, hvor man er opmærksom på konsekvenserne af invasionen i det nye informationssamfund, ud fra den betragtning at beskyttelsen af kunstneren er et af principperne til sikring af den frie adgang til de nye medier.

Bangemann
Hr. formand, De kan forestille Dem, at denne debat er meget vigtig for min kollega, hr. Monti, og for mig selv, for vi vil jo gerne have støtte i Parlamentet til det, vi gør. Naturligvis accepterer vi også kritiske bemærkninger på de områder, hvor vi ikke gør tingene rigtigt.
Vores problem har hr. Herman beskrevet meget korrekt. Det er problemet med Parlamentets arbejdsmåde. Kommissionen kan ikke ændre det. Det må De selv gøre anderledes. At der er gået så lang tid, siden den første betænkning blev forelagt, har naturligvis til følge, at denne diskussion enten indeholder mange aspekter, der allerede er et overstået kapitel, eller kommer for lidt ind på nye udviklinger. Det er et problem. Et andet problem - og da De ved, hvor meget jeg værdsætter Parlamentets arbejde, vil De sikkert tillade mig denne bemærkning - består i, at vi ikke kommer ind i en rigtig dialog. 18 medlemmer af Parlamentet var til stede her under denne debat som ordfører eller ordfører for en udtalelse eller på deres gruppes vegne og har delvis stillet spørgsmål og fremsat kritiske bemærkninger. De 12 af dem er ikke længere til stede. Det betyder, at det, jeg gerne vil svare på disse spørgsmål og kritiske bemærkninger, kun kan nå ud til disse damer og herrer via det moderne informationsteknologiudstyr, og det gør det forhåbentlig også; det ville jeg ønske!
For mig er det virkelig et problem. Det kan godt være, der er kolleger i Kommissionen, for hvem det måske er ret behageligt, det kan jeg ikke bedømme, men jeg ville gerne analyse de kritiske kommentarer, jeg får. Der er fremsat en række kritiske bemærkninger, der klart påviser problemer, men det er ikke korrekt, hvad vi en gang imellem bliver bebrejdet, nemlig at Kommissionen er inkompetent eller ikke beskæftiger sig med spørgsmålene.
Først til kritikken, der ikke høres så tit mere, men som dog dukker op nu og da - også i denne debat - om, at vi er besat af markedet, vilde tilhængere af liberaliseringer, og at vi ikke bekymrer os om de samfundsmæssige konsekvenser af det, vi gør. Det er helt forkert! At denne kritik ikke er berettiget, fremgår allerede af den første beretning, vi har forelagt. Vi har for eksempel udtrykkeligt valgt titlen »informationssamfund« og ikke som amerikanerne »highways of information«, fordi vi ikke er af den opfattelse, at det drejer sig om et teknisk problem, men om et problem i relation til den samfundsmæssige udvikling. Vi har etableret forummet informationssamfund, der for øvrigt er nævnt i hr. Hermans betænkning, men ikke under debatten her i dag. Vi har udpeget en hel række parlamentsmedlemmer til dette forum, således at De har haft lejlighed til - hvis disse parlamentarikere er der og aflægger beretning, hvilket jeg ikke ved - at tage dette forums arbejder med i Deres overvejelser. Vi har for eksempel i dette forum en hel række journalister også fra den offentlige radio- og tv-tjeneste, der udarbejder deres egne forslag og hjælper os i vores arbejde. Det er altså ikke sådan, at vi siger, markedet skal nok ordne det, og når vi har liberaliseret, så har vi løst vores opgave!
Én ting er unægtelig helt korrekt, det har hr. Herman understreget meget tydeligt, og jeg vil gerne sige det endnu en gang til alle dem, der bekymrer sig om universaltjenesten og først og fremmest også om en omkostningsgunstig adgang for alle borgere til disse nye muligheder: Hvis vi ikke deregulerer, dvs. i princippet afskaffer de gamle offentlige monopoler - det er jo det, der gemmer sig bag ordet deregulering eller liberalisering - hvis vi ikke gør det, så får vi ikke nogen billige og overalt anvendelige universaltjenester. Telefontaksternes størrelse for eksempel er i dag egentlig den eneste eller i det mindste en af de vigtigste barrierer for, at mange mennesker kan tage del i disse muligheder. Overalt, hvor der er dereguleret, falder telefontaksterne! Hvis jeg dog bare kunne gøre det klart for Dem! Det har intet at gøre med liberalisme eller socialisme eller kapitalisme eller hvad ved jeg, det er ganske simpelt en helt enkel erkendelse, som ellers også...
Ja, jeg ved godt, at det er det, der adskiller os. Det er ulykkeligt, fordi vi ellers begge er enige.
(DE) Hvis jeg da bare kunne gøre det klart, at et monopol, også og netop når det er et offentligt monopol, har mulighed for at holde priserne oppe! Jeg har gentagne gange bedt Dem tage til Finland og til Sverige! Det er to lande, der ikke just er præget af kapitalisme, men som egentlig har en meget gammel socialdemokratisk tradition. Disse to lande har allerede på et meget tidligt tidspunkt afskaffet de offentlige monopoler og indført konkurrencen, der har ført til, at taksterne er faldet, at universaltjeneste er mulig overalt til lave takster. Sverige og Finland er to lande, der har meget dårlige forhold på dette område, dels fordi en stor del af befolkningen klumper sig sammen i tæt bebyggede områder, dels fordi de på den anden side har store, vide affolkede regioner i den nordlige del. Det fungerer dér. Hvorfor kigger De ikke lidt nærmere på det, hvis De ikke tror på mig? Nå, jeg forstår det godt - det forekommer, at en kommissær, muligvis fordi han ønsker at fremme noget, bliver udsat for en kritik, han ikke selv kan gøre meget ved. Tag dog til Finland og Sverige! Og snak samtidig med det svenske postvæsen og den svenske telekommunikationstjeneste, der for øvrigt klarer sig fremragende i konkurrencen på dette marked. Det er da ganske klart, at de gamle stadig klarer sig godt. De er der allerede, og vi skal sørge for, at de nye får en chance. Det drejer sig altså virkelig for os ikke om at indrette markedet her som en jungle, hvor de vilde dyr går løs på hinanden. At vi skal regulere det, at der til det formål er behov for en retsorden, det står allerede i Bangemannrapporten. Vi har tre kapitler: Kapitel I er »deregulering«, kapitel II er »regulering«. Denne konflikt har vi taget på os, fordi vi har sagt, vi har brug for retsregler for privacy , for informationssikkerheden, for ophavsretten, alt sammen ting, som min ven Mario Monti vil sige noget mere om. Det vil sige, denne modsætning, her det frie vildnis på markedet, dér det ordnede retsområde, er slet ikke noget skræmmebillede for os, nej, vi ønsker at bringe disse to ting sammen.
Dermed kommer jeg til skræmmebillederne. Også det hindrer Parlamentet i at lade sin stemme lyde, så den kan høres. Det er ikke nok blot at ytre sig. Man skal da opnå en virkning med det, man siger! Naturligvis findes der angst, naturligvis findes der usikkerhed, men dem skal man bearbejde! Man skal tage derhen! Hvor mange parlamentsmedlemmer har da fået kendskab til resultaterne af Home-CEBIT , den store udstilling i Hannover, hvor alle, brugerne, udstillerne, arrangørerne, ja sågar pressen har sagt, ja, det er rigtigt, vi ser, at der her opstår nye arbejdspladser! Det eneste område, hvor der i dag opstår nye arbejdspladser, er de nye teknologier, og herunder først og fremmest også informations- og kommunikationsteknologien.
Hvis man altså ikke kun jamrer over arbejdsløshed, men også ønsker at gøre noget for at modvirke den, så skal man gribe disse muligheder. Her er det ikke nok at jamre med! Det er ikke tilstrækkeligt! Tværtimod, De vil så gøre dem, der nærer betænkeligheder, endnu vigtigere.
Lad os tage det, Regionsudvalget har sagt: For første gang har vi en teknologi, der lader distancen, afstanden blive til en nulstørrelse. The death of the distance er kendetegnende for denne teknologi. Om De her sender noget fra Strasbourg til Kehl eller fra Strasbourg til Sydney, det gør hverken nogen forskel ud fra et tidsmæssigt aspekt - fordi lysets hastighed får sådanne små afstande til at blive til en absolut ubetydelig størrelse - eller fremover ud fra et økonomisk, altså prismæssigt aspekt. Det vil sige, for første gang kan fjerntliggende regioner få en chance, fordi det, der tidligere har været en økonomisk ulempe for dem, nemlig deres afstand fra de vigtige bykoncentrationer, ikke længere spiller nogen rolle. Det bedes Regionsudvalget eventuelt tage til efterretning! Jeg forlanger jo ikke, at man ikke rejser krav om, at de fjerntliggende regioner skal have del heri. Naturligvis kan man sige det, men så tilføjer De lige en sætning og siger, at denne teknologi er en vigtig mulighed for også rent faktisk at opnå det.
Små og mellemstore virksomheder - det er ikke blevet sagt i dag, måske skyldes det, at vi altid gentager det...
(Tilråb) Yes, but positively. Mr. Teverson said positively and I thank him for his positive approach. Små og mellemstore virksomheder: For første gang i den økonomiske historie gælder loven economy of scale ikke mere. Hvis De producerer en bil, skal De være en stor producent. Hvis hr. Agyros og jeg i dag beslutter at producere biler, så kan vi lige så godt læne os tilbage med det samme, det vil vi ikke kunne klare, for det, der hertil kræves af produktionsapparat, er economy of scale . Men hvis hr. Agyros og jeg beslutter at udvikle en software, f.eks. en software, hvori der står alt det positive, man kan sige om informationssamfundet, og hvis vi sender det til alle parlamentsmedlemmer og gør det til obligatorisk læsning, så har vi mulighed for at gøre det begge helt alene. Det kan vi. Og hvis De selv kigger på de store virksomheder på området informationssamfund, så vil De konstatere, at de begyndte som helt små for få år siden. Med andre ord, for små og mellemstore virksomheder er der mulighed for at udnytte denne teknologi og anvende den til deres egen fordel over for de store.
Ja, der er muligheder eller behov for at beskytte mennesker, der så er beskæftiget med telearbejde. Det er der også stillet forslag om. Men problemet er, at man ikke bare kan placere en sådan arbejder i de gamle kategorier. Det er ikke muligt. Og Parlamentet - i hvert fald forstår jeg ændringsforslagene sådan - siger, at vi på disse mennesker skal anvende de ansættelsesbreve og beskyttelsesrettigheder, der eksisterer for afhængigt arbejde. Det kan være rigtigt i nogle tilfælde, nemlig når denne afhængighed rent faktisk eksisterer økonomisk. Men det kan også være helt forkert. De kan anvende sådanne regler på mennesker, der blankt ville afvise at blive behandlet som afhængige arbejdstagere, der søger og ønsker denne selvstændighed. Det betyder, vi skal fastlægge særlige regler. Vi skal undersøge i hvert enkelt tilfælde, hvad der her er rigtigt, og hvad der er forkert.
Hr. Kuhne er her heller ikke mere. Ja, det er en spøgelsesdebat. Hr. Kuhne henviste endnu en gang til den offentlige tv-tjeneste. Jeg har for øvrigt aldrig sagt, at den offentlige tv-tjeneste ikke kan være underkastet særlige regler. Jeg har altid sagt - og jeg gentager det her en gang til - at de gamle regler, som den offentlige radio- og tv-tjeneste blev konstitueret efter, ikke længere stemmer i begrundelsen. Hvad var begrundelsen? Knaphed på ressourcer og basal forsyning. Med den moderne teknologi - og jeg kommer nu slet ikke ind på muligheden for satellitter som relæ for personlig kommunikation, det vil være et af vores store emner i de nærmeste år, men jeg tager kun de muligheder, som vi i dag har pr. jordkabel eller også med de allerede eksisterende stationære satellitter - findes der ikke længere nogen knaphed på ressourcer! Den digitale teknik...
(EN) Nej, der er ikke mangel på ressourcer. Det er den store teknologiske forandring. Med de nye materialer og de nye transmissionsmuligheder har man store muligheder.
(Afbrydelse fra Tongue) Jeg ser her på det argument, der altid er blevet brugt tidligere for at retfærdiggøre den særlige karakter af public service, når det gælder radio og tv. Vi må sørge for, at dette argument ikke længere har gyldighed.
(DE) Det andet argument er den basale forsyning. Jeg indrømmer, at nogle udsendelser fra offentlige tv-selskaber, især dem på kanal 3, 4 og 5, virkelig opfylder et behov, som de private endnu ikke opfylder. Men hvis jeg kigger på de almene tv-programmer, hr. Kuhne, så må jeg sige til Dem, at dette krav om at ville være noget særligt i hvert fald ikke altid realiseres for mig at se. De kan for eksempel, hvis De ser fransk TF1, evig og altid se disse dumme gættelege. En deltager bliver spurgt: «Nævn en stor fransk statsmand, der begynder med N«. Den pågældende kan ikke komme på det. Så siger studieværten: «Det andet bogstav er A!« Det lykkes stadig ikke. Ved P begynder han at tænke over det, og efter flere minutter kommer han så på Napoleon. Det ser virkelig ud til at interessere folk.Hvis De ser tysk fjernsyn, så ser De såkaldt folkemusik. Altså, der findes ikke andet, der også er fra folket, end denne folkemusik, det gør der virkelig ikke! De musikere, der optræder, har overhovedet ikke noget at gøre med folket, de har ingen anelse om, hvad der rører sig i folket. Og de folk, der sidder dér, er kulturelt så vant til denne underholdning, at de åbenbart ikke kan forestille sig andet. At man betegner det som basal forsyning, vil jeg gerne afvise i det offentlige tv's interesse.
Det vil sige - og nu kommer jeg til konklusionen i denne sag - også den offentlige tv-tjeneste og den offentlige radiotjeneste kan kun profitere af det, hvis de skal konkurrere med andre. Det er alt, hvad jeg siger, ikke mere! Jeg har ikke noget imod offentlig radio- og tv-tjeneste. Vidunderligt, hvis vi har det, hvis de bringer noget særligt, der er blot det, at de ikke skal vige tilbage for at konkurrere med kvalitet mod de andres kvalitet eller manglende kvalitet, det er alt. Det gælder også for postvæsenet. Den offentlige tjeneste er igen blevet nævnt. Vidunderligt, offentlig tjeneste er noget helt fornuftigt, og hvis den fungerer, hvis den er til gavn for borgerne, kan man kun hilse den velkommen. Men hvis den er så vidunderlig, hvorfor kan den så ikke gøre sig gældende i konkurrencen med andre? Det er mit beskedne spørgsmål!
Nu må jeg måske - jeg har givet lidt mere udførlige bemærkninger end planlagt, derfor er mit indlæg i dag også særdeles godt...
Jeg vil gerne endnu en gang hurtigt gentage det, hr. Herman sagde. Hvis De vil gøre Deres betænkning til et positivt bidrag til denne debat, så overvej da ændringsforslagene. Fru Mann har fuldstændig ret, hvad angår skolernes problem, som vi for øvrigt arbejder på - vi har allerede overdraget det til medlemsstaterne - således befinder vi os i forbindelse med denne betænkning på et stadium svarende til det, der gjaldt for to år siden. Hvad vi har gjort i de to år, står der ikke noget om. Det bebrejder jeg Dem som sagt ikke. Men vær da så venlig at overveje de enkelte ændringsforslag. For eksempel: «... dog i erkendelse af, at processen med liberalisering af telekommunikationsinfrastrukturen indebærer en stor risiko for, at antallet af arbejdspladser reduceres i denne sektor...«. Det har jeg da også allerede sagt x antal gange, fru Castellina, det er tilfældet i begyndelsen af processen, fordi De har en række arbejdspladser, som en monopolist beskytter! Men allerede efter to, tre år skabes der flere arbejdspladser; dvs. dette ændringsforslag er virkelig defensivt og pessimistisk og giver indtryk af, at der her var tale om at reducere antallet af arbejdspladser, i stedet for - som det er i virkeligheden - at opbygge arbejdspladser.
Hr. formand, jeg følger Deres appel, jeg vil ikke gennemgå alle ændringsforslag nu. En sådan debat må imidlertid, hvis den skal have mening, ikke blive til en dialog mellem døve og stumme! Vi skal også inddrage de gensidige argumenter i diskussionen og se: Hvad bliver der egentlig gjort, hvad bliver der foretaget, og hvor udvikler dette informationssamfund sig i en rigtig retning? Hr. Blak har udtrykt det helt korrekt: Dette informationssamfund er noget, vi kan bruge. Hvis vi bruger det rigtigt, som et reelt instrument, så kan det skabe noget fornuftigt. Man skal ikke dæmonisere det. Det er hverken himlen på jorden eller enden på det menneskelige samfund. Og undertiden har man følelsen af, at Parlamentet ser enden på det menneskelige samfund. De skal simpelthen være i spidsen af vores bevægelse, De skal forsøge at styre den ved, at De stiller Dem i spidsen og ikke jamrer bagefter! Jeg kan stadig huske - hr. Caudron har været her og er gået igen - hvad jeg har haft af uendelige problemer med ham, da vi opgav den analoge proces - D-2-MAC - og gik over til den digitale proces. Hvor blev jeg den gang gennempryglet af Parlamentet! Hvad sagde De til mig den gang, da jeg sagde, at markedet skal udvikle de factostandarder, det er meget bedre! Nu forlanger hr. Herman i det mindste de facto-standarder. Vi har gjort det alt sammen med stor succes. Dette er en succeshistorie. Det bedes De tage til efterretning! Og udnyt historien, i stedet for at jamre!
(Bifald)
Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, kommissær Bangemanns stærke indlæg vil gøre det muligt for mig at spare tid. Jeg er enig med ham i hans understregning af betydningen af denne forhandling og den taknemmelighed, han har givet udtryk for på Kommissionens vegne, og det er kun en skam, at der ikke kan blive tale om en bredere debat med flere deltagere.
Europa-Parlamentet er særdeles aktivt i debatten om retsreglerne vedrørende informationssamfundet. Hr. Hermans og hr. Barzantis betænkninger bekræfter dette engagement. For så vidt angår ophavsrettighederne har den indflydelse, Europa-Parlamentet har udøvet, hidtil været af betydning for vedtagelsen af de fem direktiver, der findes på dette område. Hr. Barzantis betænkning, hvis fremragende kvalitet jeg vil understrege, vil klart komme til at indgå i denne tradition og vidner om kvaliteten af samarbejdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen.
I informationssamfundet udgør beskyttelsen af den intellektuelle ejendomsret en grundsten i udviklingen, som kan bidrage til beskæftigelse og særlig udviklingen af de små og mellemstore virksomheder, således som det er blevet understreget af kommissær Bangemann. Formålet med Kommissionens Grønbog var at skabe en bred debat om de problemer, som udviklingen af de nye teknologier skaber på ophavsrettens område. Investorer og ophavsmænd må sikres et passende beskyttelsesniveau.
Under høringen har der vist sig et omfattende engagement i de berørte sektorer, og man afsluttede med den konference, der blev holdt i Firenze i går. Konferencen eller rettere hele høringen har særlig vist, at det er nødvendigt på fællesskabsniveau at behandle en række områder, som anses for prioriterede. Kommissionen vil nu om kort tid vedtage en meddelelse om resultaterne af høringen og de nye initiativer, den påtænker at tage i den nærmeste fremtid.
Med henblik herpå vil Kommissionen lægge størst mulig vægt på konklusionerne i hr. Barzantis betænkning. Under sit fremtidige virke - jeg kan sige det allerede nu - vil Kommissionen i det hele taget bevare og beskytte både den fornødne ligevægt mellem alle de rettigheder og interesser, der står på spil, og det høje beskyttelsesniveau, som harmoniseringen på fællesskabsplan har gjort det muligt at opnå.
Man vil således kunne skabe en regulering, der gør det muligt dels at sikre beskyttelsen af kreativiteten og fornyelsen og dels skabelse af en konkurrencedygtig europæisk industri.
Hr. Barzanti har beklaget, at Kommissionen endnu ikke har vedtaget noget direktiv om koncentrationen og pluralismen i medieverdenen. Som hr. Barzanti vel ved, er området meget komplekst på det tekniske plan og meget følsomt på det politiske plan. Men jeg kan bekræfte mit personlige engagement i, at dette initiativ bliver fremmet, og jeg kan tillige bekræfte, at Kommissionen har besluttet at fortsætte arbejdet på et initiativ på dette område under overholdelse af subsidiaritets- og proportionalitetsprincipperne, og jeg har tillid til, at Kommissionen vil være i stand til at tage stilling til dette område i løbet af kort tid.
Parlamentet skal i dag tillige tage stilling til forslagene til Rådets afgørelse om undertegnelse og godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af Den Europæiske Konvention om ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med grænseoverskridende radio- og tv-udsendelse via satellit. Parlamentets vedtagelse af forslaget om indgåelse af konventionen, der sikrer en nøje parallelitet med de tilsvarende bestemmelser i fællesskabslovgivningen på dette område, således som det er foreslået i hr. Medina Ortegas meget klare betænkning, vil bidrage til at skabe et koordineret regelsæt i hele Europa.
Endelig, hr. formand, understreger jeg for så vidt angår hr. Hermans betænkning endnu en gang dennes store betydning, idet den med rette bl.a. lægger vægt på behovet for en rammeordning, der er tilpasset informationssamfundets udvikling.
I denne forbindelse har Kommissionen for nylig vedtaget en række foranstaltninger, der bygger på principperne for det indre marked, netop for at imødegå de mange udfordringer, som er omhandlet i hr. Hermans betænkning. Jeg nævner her f.eks. foruden området for beskyttelse af ophavsrettigheder, data af personlig karakter og databanker grønbogen om de kommercielle kommunikationer og grønbogen om beskyttelse af krypterede tjenester.
Endelig glæder det mig at kunne nævne, at også et initiativ, Kommissionen nylig har taget, synes at falde ideelt i tråd med hr. Hermans betænkning. Der er tale om forslaget til direktiv om en ordning vedrørende gennemsigtigheden i fremtidige nationale forslag til lovgivning på informationssamfundets område, netop det forslag, som blev nævnt af hr. Hoppenstedt. Den omfattende beskyttelse af de mål af offentlig interesse, der hører under dette område, kan - efter min overbevisning - kun gennemføres ved koordinerede foranstaltninger og ikke ved enkeltstående nationale og muligvis indbyrdes modstridende love.
Jeg takker på ny ordførerne og alle, der har bidraget til denne vigtige forhandling.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

De offentlige tv-tjenesters rolle
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0243/96) af Tongue for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om de offentlige tv-tjenesters rolle i multimediesamfundet.

Tongue
Hr. formand, jeg er glad for, at hr. Monti og hr. Bangemann er her i dag, i særdeleshed hr. Bangemann. Det er trist, at vi ikke har ret meget tid. Jeg vil ikke kunne svare på alle de ting, De har gjort os opmærksom på i Deres svar, men jeg vil nævne nogle af de vigtigste punkter i, hvad min gruppe og, tror jeg, et overvældende flertal her i Parlamentet føler, når det gælder public service-udsendelser.
Tv er helt indlysende det moderne redskab, når det gælder information, uddannelse og underholdning. Det var disse ord, man brugte ved BBC's dåb. Det er de principper, dét og andre europæiske public service tv-selskaber har stået fast på. Lad os begynde med at definere public service i sin oprindelige og første form: fjernsynet. Det står til rådighed for alle. Det giver en referenceramme for vor egen nationale og europæiske identitet. Det sikrer en række forskellige meninger og et forum for debat og afbalanceret reportage. Det udvider valget mellem programmer, har noget for enhver smag i vor befolkning. Det er uafhængigt - politisk, redaktionsmæssigt og finansielt. Kort sagt, public service tv er grundstenen under det sunde interaktive demokratiske samfund. Fjernsynets magt beror på dets værdi som fælles referenceramme for millioner af mennesker. Tv har magten til at forene os, ligesom det kan splitte os. Vi som borgere kan være forenede gennem tv-journalisternes bestræbelser eller, hr. Bangemann, splittede ved, at hundreder af kommercielle kanaler sigter mod nicherne. Lad os huske, at public service tv's pligt er at sætte kvaliteten i højsædet og fremme pluralismen i offentlighedens interesse. De kommercielle kanalers første ansvar er over for deres annoncører og aktionærer. Vor pligt, og public service tv's pligt, er den samme: at tjene alle Europas borgere. Nøglen er public service tv.
For det første, hvorfor er det nøglen til vor økonomiske succes? De dominerende aktører på verdensplan bruger ikke altid deres økonomiske formåen til at støtte den audiovisuelle industri i Europa, en industri, der kunne beskæftige 2 mio flere i år 2000. I modsætning hertil investerer public service tv-kanalerne i nye europæiske talenter, støtter produktionen, opmuntrer til fornyelse og løber risici, som de kommercielle kanaler ellers ikke ville udsætte sig for. Public service tv er simpelt hen Europas Hollywood. Alene BBC investerer 1, 2 mia om året i nye programmer, mere end vor filmindustris samlede investeringer. Men dette betydelige potentiale i Europas økonomiske portefølje vil gå tabt, medmindre fjernsynsselskaberne, regeringerne og Den Europæiske Union plejer og støtter det ordentligt.
For det andet er public service tv nøglen til at bevare vor kultur, vore traditioner og vor arv. Tv er den moderne historiefortæller. Ja, De havde nogle historier at fortælle os, hr. Bangemann. Den er et spejl for vort samfund. Her angriber jeg alle tv-selskaber, for de refererer ikke nok til Europa. Hvis vort tv f.eks. ikke nævner vort kontinent, hvordan skal kommende generationer så lære om det? Vi bør kunne stole på, at de, der udbyder public service tv hos os, opfylder denne rolle. I modsætning hertil eksisterer det kommercielle tv's ofte nødtvungne afhængighed af billige andenklasses amerikanske importprodukter på bekostning af den originale europæiske programproduktion, og den vil med tiden blive dyr for vor europæiske civilisation.
For det tredje er public service tv nøglen til demokratisk og fri information. Den digitale æra bør, som De i Kommissionen har sagt, give mulighed for større udvalg, for fuld adgang til programmer for alle borgere. I stedet står vi i fare for at se en udvikling i retning af et samfund, der består af dem, der har råd til upartiske informationer, og dem, der ikke har; de, der har råd til at se på vor nationale sport med dens værdier, og de, der ikke har. Hvad vil Kommissionen sige til hr. Kirch, når vi kommer til udsendelserne fra de næste to world cups? Det afventer vi med interesse. Vi stoler på, at de vil sende på frit tilgængelige tv-kanaler. Demokratier hviler på lige adgang til afbalanceret information for alle. Det er en fundamental borgerret og kulturel rettighed, som bør være karakteristisk for den digitale tidsalder. Følgelig er det, som der står i min betænkning, dét, vi må gøre. Først og fremmest anmoder jeg Kommissionen om at være opmærksom på afstemningen i dag og blandt flere ting at støtte public service og public service tv i de kommende reviderede traktater; sikre lige adgang for alle til alle former for udsendelser i den digitale tidsalder; styrke de metoder, der er til rådighed for at skaffe finansiering, og gøre det muligt for europæiske public service tv-kanaler i fællesskab at byde på rettigheder.
For at opsummere, så har Michael Grade, der er leder af det britiske TV4, sagt det meget kort og præcist: «Der finder en voksende opdeling sted mellem kanaler, hvis primære formål er public service, og dem, der helt indlysende er forretninger, der forsøger at maksimere deres profit.« Måske er den bedste medicin at sikre, at public service tv-stationerne - de, der sætter offentlighedens interesser først, de, der går ind for at støtte en kreativ og original produktionsbasis - bliver støttet ordentligt og får ordentlig finansiering. Vi må gøre noget for Europa, for vor industri, vort folk, vort demokrati. Vi må skabe rammer for public service-tv i de bestemmelser, vi træffer for Europa, dvs. i vore traktater.

Barzanti
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil blot give udtryk for min fulde tilslutning til den betænkning, vi netop har fået forelagt. Jeg vil blot understrege, at de offentlige tv-tjenester, som det netop er blevet nævnt, har særlige træk og særlige mål at forfølge. Disse træk og disse mål skal i dag ajourføres og præciseres inden for de blandede systemer og med henblik på globaliseringen af markedet.
Der findes intet europæisk mønster for offentlige tjenester, men vi har fælles problemer. Som offentlige tjenester er de offentlige sendere placeret på markedet og skal kunne konkurrere uden at nyde godt af uberettigede privilegier. De må givet acceptere de udfordringer, konkurrencen giver, men når man - som anført for et øjeblik siden af kommissær Bangemann - betænker, at ressourcerne er ubegrænsede, og at det følgelig ikke har nogen mening at indtage samme holdning som tidligere, må det præciseres, at dette gælder i henseende til potentialet. Der findes enorme teknologiske ressourcer, men for at benytte dem, må man have økonomiske midler til rådighed og tillige råde over de tekniske og materielle muligheder for at udnytte dem.
Og her er så min pointe: Dersom en offentlig tjeneste har et markedsmæssigt aspekt, og den som sådan ikke kan støtte sig på en monopolstilling eller nogen anden særstilling, som f.eks. først og fremmest reklamemidler osv., idet den som offentlig tjeneste skal tjene samfundet, har den ret til de økonomiske midler og den støtte, som kan give den større uafhængighed, selvstændighed og nærvær inden for de nye tjenester, de nye produktive kræfter, som i dag er fornødne for, at en offentlig tjeneste kan tage de udfordringer op, som også den møder.

Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Bangemann indledte allerede diskussionen for lidt siden. Det interesserer mig, hvordan hans resultater lå i gættelegen, hvornår han kom på det, hvornår han besvarede dette spørgsmål. Men det interesserer mig også, hvordan hans forhold er til folkemusik. Jeg kan huske, at folkevisen »och auf dem gelben Wagen« tidligere var en stor succes, i dag høres den imidlertid ikke så tit mere.
Og nu til emnet: Ingen tvivl, alle her i salen ønsker det dualistiske system. Vi har i alle Den Europæiske Unions medlemsstater brug for den offentlige radio- og tv-tjeneste og naturligvis også den private radio- og tv-tjeneste. Jeg ved, at den offentlige radio- og tv-tjeneste - i det mindste i Tyskland, men også i andre stater - har bygget på traditionen fra begynderårene, og at denne opbygningsfase også var vigtig for Forbundsrepublikken Tyskland, først og fremmest hvad angår udviklingen af den demokratiske samfundsorden. Jeg har engang, det er der nogle, der ved, været formand for radiorådet i Norddeutscher Rundfunk i nogle år, dvs. jeg kender de stærke og de svage sider ved den offentlige radio- og tv-tjeneste. Hvem har ikke nogen svagheder?
Mine damer og herrer, jeg har indtryk af, at der på dette område gøres forsøg på særligt at fremhæve den offentlige radio- og tv-tjenestes position på bekostning af andre. Efter min mening hjælper det os ikke videre i den fremtidige diskussion, når vi i denne betænkning angriber den private radio- og tv-tjeneste på europæisk plan. Det behøver ikke være sådan, man kan også uden angreb forbedre det vigtige gode, den offentlige radio- og tvtjeneste er. EVP-gruppen har jo gjort forsøg på at fjerne denne negative stemning fra denne betænkning, og det er delvis lykkedes den. Jeg håber, at vi også fremover vil få succes i plenum. Med henblik herpå skal vores ændringsforslag vedtages.
Den offentlige radio- og tv-tjeneste diskuteres jo ikke kun i denne betænkning. Vi har også haft en intensiv indholdsmæssig diskussion om den offentlige radio- og tv-tjeneste i forbindelse med tv-direktivet. Og vi vil få diskussionen igen. Det er ikke godt, at den offentlige radio- og tv-tjenestes lobby griber ind så massivt, f.eks. i forbindelse med artikel 1, at alt det, der dér opstår af nye tjenesteydelser, også skal være radio og tv for at kunne deltage på basis af national lovgivning. Jeg mener, at enhver kan deltage, men det går bare ikke, at det altid skal finansieres, og derfor kan jeg også kun give den offentlige radio- og tv-tjeneste det gode råd, nemlig ikke altid at arbejde i forgrunden. Det hjælper ingen af os videre.
Vi har også ved diskussionen om sportsrettighederne - fru Castellinas initiativbetænkning - diskuteret emnet den offentlige radio- og tv-tjeneste. Jeg har også sagt allerede ved den anledning, at det ikke er nogen hjælp, at vi skaber fjendebilleder, og at vi kun priser den offentlige radio- og tv-tjeneste som den høje vogter af radiokulturen. Det er allerede blevet sagt, at vi også ser svagheder ved den offentlige radio- og tv-tjeneste, der skal udryddes, for at vi i fællesskab kan gøre den stærk, også stærk i konkurrence med de private radio- og tv-udbydere og stærk på europæisk plan på baggrund af den globale diskussion.
Vi har brug for generelle regler, der giver udfoldelsesmuligheder for alle interesseområder i Europa. Mit råd er, at vi skal tackle emnerne på en meget mere afslappet måde uden - og her henvender jeg mig især til fru Tongue - at gøre de negative oplevelser fra vores egne lande til maksime på det europæiske plan. Jeg er heller ikke af den opfattelse, at vi her kan diskutere og løse de problemer, der eksisterer i Italien og muligvis i Storbritannien.
At udvikle den paneuropæiske dimension for at give den offentlige radio- og tv-tjeneste en fast plads også i fremtiden og sikre, at den kan overleve, det bør være vores mål. Jeg mener, at vi er på rette vej, hvis vi ikke opbygger nogen fjendebilleder og ikke møder andre med lutter fordomme.

Guinebertière
Hr. formand, et parlamentsinitiativ fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, godkendt af Parlamentets Præsidium giver os i dag anledning til at udtrykke os om offentlige tv-tjenesters rolle i et samfund, der er mere og mere medieorienteret.
Jeg benytter denne lejlighed til at sige ja til en offentlig tv-tjeneste, under forudsætning af at dens mission defineres rigtigt, og at den opfylder kriterier med hensyn til etik og kvalitet, der berettiger offentlig finansiering og sikrer seerne, uanset hvem det er, og hvor de er, adgang til information, kultur, uddannelse, sport og fiktion. Dette udelukker for øvrigt ikke den offentlige tjenestes partnerskab med private specialiserede kanaler, hvis valget skulle vise sig gunstigt.
Det audiovisuelle kan ikke behandles som et banalt kommercielt produkt. De nye tjenester må udvikle sig - hr. Bangemann vil ikke modsige mig - men de henvender sig til forbrugernes pengepung og er ikke tilgængelige for alle.
Den uendelige stigning af tv-transmissionsrettighederne for sport generelt, og for fodbold i særdeleshed, burde få os til at gøre nogle overvejelser. På den ene side medvirker omkostningerne til disse rettigheder faktisk til at sætte prisen på spillerne op, og på den anden side forpligter det kanalerne til en stadig mere ihærdig søgen efter en stadig mere indbringende reklame for at betale disse rettigheder. Værre endnu, det medfører parallelt, at kanalerne sender de billigst mulige filmproduktioner ved at give os overdrevent mange amerikanske produktioner.
Kære kolleger, De, som roser den liberale, kommercielle, foretagsomme ånd, tror De virkelig, at alt kan gøres kommercielt? Har De forestillet Dem en verden, hvor uddannelse, sportsudøvelse, sundhed og retsorden skulle indgå i et rent kommercielt miljø, der giver frit løb til markedets praksis?
Nej, kære kolleger, alt er ikke kun handel og frit initiativ. Man har smertefuldt set på, at denne frihed er i stand til at gøre sex kommercielt, i en sådan grad at den uden tvivl har skabt forbrugere af dette produkt, som den har fået til at opstå af fantasier og medført en desværre alt for indbringende handel. Man ser allerede racisme og fremmedhad gjort kommercielt på Internettet. Vi må tage os i agt for de stærke sjæle, der udnytter de svage sjæle.
Staten må være garant for moralen såvel som for den offentlige sundhed. Det er den beføjelse, som jeg uddelegerer ved at sige ja til en offentlig tv-tjeneste.

Vaz da Silva
Hr. formand, Tongue-betænkningen - og hvordan kan den hedde andet med en så ildfuld ordfører - er en dristig og udtømmende betænkning. Den gør sig dog efter min mening skyldig i en vis mangel på balance. At den offentlige tv-tjenestes rolle må forsvares er indlysende og tilmed en pligt. At sammenblande offentlige tjenesteydelser med offentligt fjernsyn er inkonsistent og fejlagtigt.
Offentlige tjenesteydelser kan og bør varetages af offentlige og private organer. De bør også være til stede i alle transmissionssystemer, digitale eller analoge, kabel- eller satellitbårne. Det er medlemsstaternes pligt at skabe de fornødne betingelser herfor. Det er tv-stationernes pligt at anlægge et socialt syn på deres funktion og påtage sig de hermed forbundne forpligtelser.
Hvilke prioriteter er der for en offentlig tv-tjeneste i Den Europæiske Union? At tilbyde kvalitetsproduktioner og variation og dermed fungere som kulturelt referencepunkt. Informere og stimulere idédebatten og således give konceptet unionsborgerskab en betydning. Bidrage til at styrke den europæiske ånd gennem originalproduktioner af forskellig oprindelse og fremme udveksling og koproduktion mellem medlemsstaterne. Fremme forskellige grupper af borgeres adgang til sendetid ud over den traditionelle ordning med sendetid til politiske partier og arbejdsmarkedets parter og således bidrage til at styrke demokratiet.
Offentlig tv-tjeneste er et grundlæggende begreb i et demokratisk samfund. Det bør indføjes i unionstraktaten i forbindelse med den igangværende revision. Det er hverken rimeligt eller hensigtsmæssigt at begrænse denne tjenesteydelse til offentlige tv-organisationer. Hvis private tv-stationer samarbejder, vil jeg vove at påstå, at dagene er talte for det offentlige fjernsyn i den form, vi kender i dag.
Til sidst vil jeg opfordre Kommissionen til i den kommende grønbog om audiovisuelle tjenester at uddybe konceptet offentlig radio- og tv-tjeneste, hvilket jeg finder yderst presserende, for i telekommunikationsverdenen går udviklingen hurtigt. Jeg opfordrer offentlige og private operatører til at bruge deres enorme magt til at guide seerne i stedet for at lade sig lede af dem. Endelig opfordrer jeg medlemsstaterne til at påtage sig deres ansvar og give den europæiske programindustri en solid økonomisk basis ved nu at få oprettet den foreslåede europæiske audiovisuelle garantifond, støtte de allerede eksisterende paneuropæiske tv-sendevirksomheder og uden at se så nøje på prisen påtage sig at afholde udgifterne til offentlig tv-tjeneste som det privilegerede medie, det er til at puste nyt liv i demokratiet.

Castellina
Kommissær Bangemann, det undrer Dem, at vi beskæftiger os så meget med de offentlige tjenester, og De siger: «Men ingen ønsker at sætte spørgsmålstegn ved den offentlige sektor!« Men, ser De, når vort Udvalg har besluttet i en af vore meget sjældne betænkninger at tage et initiativ netop i spørgsmålet om de offentlige tjenester, er det fordi vi i den nye situation, der er opstået som følge af de nye teknologier og de processer med liberalisering og privatisering, som i øjeblikket foregår, gør opmærksom på en situation, som alvorligt truer de offentlige tjenester, ikke i den forstand, at man ønsker at afskaffe dem, men hvori der helt giver råder en tendens til at marginalisere dem, fordi de ikke er i stand til at hamle op med konkurrenterne på det samlede marked.
Det er derfor nødvendigt ikke blot at styrke deres rolle og eksistens, men tillige at stille krav om alle foranstaltninger, der er nødvendige for, at de kan spille denne rolle. Og hvad angår reguleringsforanstaltningerne er vi meget bekymrede over, at det direktiv, som i mange år er blevet lovet os herom til forsvar for pluralismen - eksistensen af en stærk offentlig tjeneste er det væsentlige spørgsmål fra dette synspunkt - senere er blevet udsat i Kommissionen. Og når jeg siger reguleringsforanstaltninger, mener jeg tillige foranstaltninger, der gør det muligt for de offentlige tjenester at bevare deres selvstændighed på markedet. Det er nemlig karakteristisk, at de skal være selvstændige på markedet og mere uafhængige, dvs. at de skal kunne spille en rolle, som et markedsafhængigt tv ikke kan spille. Ved De, hr. kommissær, hvad markedet i dag kræver? Så godt som kun videospil og pornografi.
Ønsker vi derfor, at det store informationssamfund med alle dets nye former for teknologi blot skal være opfundet for at give os lidt videospil og lidt teleshopping og lidt pornografi? Vil vi underkaste skolen, der har en enorm opdragelses- og uddannelsesmæssig rolle, reglerne for den frie konkurrence på markedet? Det vil vi givet ikke.
Tv øver i dag en betydelig større indflydelse på børnenes uddannelse end selve skolen. Dette er grunden til problemets ømtålelige karakter og nødvendigheden af at give de offentlige tjenester en rolle, som ikke blot kan bevares takket være gennemførelse af ideen om en universel tjeneste. Udstrækkelse af princippet om universelle tjenester til at omfatte netop telekommunikationen og at blande den sammen med den offentlige radiotjeneste ville være en meget alvorlig fejl. Og det er for øvrigt af denne grund, hr. Bangemann, at der ikke blot er tale om en fiks idé her i Europa-Parlamentets Kulturudvalg, når man kræver en styrkelse af de offentlige tjenester.
I samme retning går dokumentet fra det forum for informationssamfundet, De selv har oprettet, og som i høj grad står fast på dette område, og dette gælder tillige de resolutioner, der er vedtaget i Europarådets Rådgivende Forsamling, der som vi er yderst bekymrede over de offentlige tjenesters marginalisering, og selv Domstolen i Karlsruhe i Deres land, hr. kommissær, har udtalt sig i denne retning og sagt, at det er utænkeligt, at de offentlige tjenester ikke fortsat skal spille en central rolle, idet dette er et princip i forfatningen.

Tamino
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige ordføreren tak for hendes varme fremstilling af begrundelsen, som giver udtryk for et synspunkt, der i vidt omfang har vundet genklang, også i Kommissionen. Denne betænkning fuldender på sin vis den debat, der har fundet sted om direktivet »Tv uden grænser«, og den debat, der også har fundet sted her i salen, om transmission af store sportsbegivenheder. Netop af disse grunde og efter den debat, som allerede har fundet sted i Europa-Parlamentet, må man sige, at det er nødvendigt og helt givet af største betydning, at der skabes garantier for, at det offentlige tv får en fremtid, og for at det kan overleve i fremtiden.
Der er ikke tale om at begrænse det private tvs rolle og ej heller om at skabe konkurrence imellem de to former for tv, idet de har forskellige roller, men netop fordi de er forskellige, og fordi der er forskelle fra land til land, må man sørge for, at det offentlige tv sikres og understøttes tilstrækkeligt, og at det kan udfylde en vigtig og afgørende funktion inden for opbygningen af det europæiske borgerskab. Som også anført af ordføreren tilkommer der dette en rolle som europæisk og ikke blot national planlægger og en multikulturel opgave, også for at sikre en opdragelse og et oplysningsarbejde, der er uafhængige af de forskellige regeringer, med henblik på fuldt ud at udnytte pluralismens muligheder.
Af disse grunde må det offentlige tv ikke sammenblandes med det kommercielle. Det skal have en hovedrolle og være sig selv, men må på den anden side ikke blive et stats-tv i negativ forstand. De nye former for teknik giver os store problemer, men netop derfor må man sikre de offentlige tv-tjenester en passende fremtid.

Leperre-Verrier
Hr. formand, den stadige tilstedeværelse af en offentlig tv-tjeneste i vores medlemsstater er et yderst vigtigt element. Derfor må man takke Carole Tongue for at have taget fat på denne vanskelige sag og lykønske hende med det.
Ligesom hende, mener jeg, at man må arbejde på at bevare dette område med særlige udsendelser, som det offentlige tv udgør. Vi må ganske vist ikke være naive, og vi skal erkende, at udviklingen i informationssamfundet har ændret udtrykkene i debatten, for ud over magtforholdet mellem det offentlige fjernsyn og det private fjernsyn er det problem, der rejser sig i dag, den lige adgang til disse kanaler, som den nye teknologi har mangedoblet. Men vi ved, at visse geografiske, sociale eller kulturelle forskelle er lige så store bremser for denne frie adgang.
Jeg tror dog kun, at det offentlige fjernsyn vil nå sine målsætninger, hvis det kan opfylde tre krav. Det første er respekt for tv-seeren, uanset alder, oprindelse og stilling. Det offentlige fjernsyn skal således skabe et pluralistisk og demokratisk udtryksområde og give afkald på at efterabe det kommercielle fjernsyn i deres ustyrlige kapløb med måling af seertal.
Det andet krav er, at det offentlige fjernsyn skal opfylde sin uddannelsesopgave, navnlig med hensyn til billedpædagogik. Man glemmer alt for ofte, at billedet er et sprog, som fjernseerne, navnlig de yngste, skal lære at dechifrere.
Det tredje punkt er, at det offentlige fjernsyn skal medvirke til at gøre dem, der ser det, ansvarlige. Det er således til en seer-borger, at det skal henvende sig.
Til sidst vil jeg gerne erindre om, at udviklingen af et egentligt europæisk audiovisuelt kreativt område forudsætter eksistensen af en åben og dynamisk offentlig tv-sektor.

Kuhne
Hr. formand, mine damer og herrer, vi fører jo her en debat. Derfor har jeg for første gang chancen for at komme ind på hr. Bangemanns afsluttende bemærkninger og vende lidt op og ned på dette privilegium. Hr. Bangemann, vi har åbenbart de samme præferencer i forbindelse med det, vi begge ikke så gerne ser. Men den afgørende politiske forskel består i, at både jeg og fru Tongue samt udvalget er af den opfattelse, at det europæiske system med den offentlige radio- og tv-tjeneste ikke skal gå tilbage i udvikling til den status, som f.eks. den amerikanske PBS har, mens resten af det samlede marked udelukkende betjenes kommercielt. Det er den politiske forskel.
Af denne grund skal den offentlige radio- og tv-tjeneste også være i stand til at tilbyde noget inden for underholdning og sport. Det betyder, at den offentlige radio- og tv-tjeneste - det er jeg enig med Dem i - skal være underkastet konkurrence, men den skal så også kunne operere på samme vilkår. Det betyder, at Kommissionen for eksempel ikke må forhindre, at der eventuelt via Den Europæiske Radiounion finder et fælles, poolet indkøb sted af sportsrettigheder. Hvis eventuelt alle de offentlige nationale radio- og tv-selskaber skulle byde hver for sig imod de store konglomerater - fru Tongue nævnte eksemplet med de to verdensmesterskaber i fodbold - så er dette spil afgjort, og altid i den offentlige radio- og tv-tjenestes disfavør.
For at man kan medvirke på de samme konkurrencevilkår, og det betyder også finansielle vilkår, skal der derfor fra Kommissionens side skabes klarhed over, at for eksempel finansieringen af den offentlige radio- og tv-tjeneste via gebyrer fra deltagerne og/eller en blandet finansiering netop ikke strider mod Traktatens støttebestemmelser. Det skal også være klart, at den offentlige radio- og tv-tjeneste har fuld adgang til de nye teknologier.
En afsluttende bemærkning til hr. Hoppenstedt: Problemet var ikke, at der blev rejst krav om, at enhver ny tjeneste automatisk skulle være radio- og tv-tjeneste. Det er det, der har forhindret et muligt kompromis i en fornuftig retning, men måske kan vi jo nå at korrigere det ved andenbehandlingen.

Galeote Quecedo
Hr. formand, under debatten og afstemningen om denne sag i udvalget har det generelt tydeligt vist sig, at de offentlige tv-tjenester har spillet - og sikkert vil blive ved med at spille - en væsentlig rolle i næsten alle medlemsstaterne i Den Europæiske Union.
På trods af udviklingen i den private sektor, forekommer det dog sikkert, at de offentlige tv-tjenester i den forudseelige situation i hvert fald vil beholde visse funktioner, som spiller en væsentlig rolle i det audiovisuelle udbud. Tilstedeværelsen af de offentlige tv-tjenester er således først og fremmest nødvendig for programmernes alsidighed, idet man forhindrer, at kommercielle hensyn - som i øvrigt er helt legitime - fører til, at man i for stor udstrækning sender de programmer, der er mest rentable og har det største seertal. De offentlige tv-tjenester bør også udføre den vigtige opgave, der består i at hæve det generelle kvalitetsniveau i programudvalget. Det er ubestrideligt, at det nødvendige og legitime forsøg på at opnå et økonomisk resultat kan være en ulempe, når det drejer sig om kvalitetsprogrammer med en høj kommerciel risiko, som de offentlige tv-tjenester skal være indstillet på at løbe. Både ud fra et regerings- og et oppositionssynspunkt må vi være enige om, at de offentlige tv-tjenester også skal udføre den vigtige opgave, der består i at give uafhængig information, og hertil er det nødvendigt i hver enkelt stat at etablere regler, som garanterer denne uafhængighed og forhindrer indblanding fra statens side.
Disse betragtninger bør ikke lede til den konklusion, at de offentlige tv-tjenesters rolle skal begrænses til spredning af minoritetsprogrammer, dvs. at de skal have en underordnet rolle. Tværtimod kan et minimum af seere, alsidighed i programmerne og garantien for, at dette alsidige programudvalg kommer ud til alle hjem, anses for grundlæggende principper i de offentlige tv-tjenester.
Ud fra dette synspunkt vil jeg gerne understrege to krav, som figurerer i betænkningen i forbindelse med de offentlige tv-tjenesters nærmeste fremtid: Selvreguleringen i programudvalget, som udelukker enhver risiko for skadelig indflydelse for seerne, samt den impuls, der skal komme fra staten, for at de offentlige tv-tjenester kan fungere som drivkraft - således som ordføreren har sagt - for udviklingen og borgernes adgang til ny audiovisuel teknologi.

Arroni
Hr. formand, vi er helt enige i fru Tongues betænkning og i, at de offentlige tv-tjenester fortsat skal bestå og finansieres tilstrækkeligt. De skal bestå, fordi de bidrager til opretholdelse af pluralismen i forbindelse med alle de øvrige tv-tjenester, men de skal bestå inden for et system, hvori deres opgave som offentlige tjenester er klart fastlagt. De skal finansieres, fordi der er tale om offentlige tjenester, der skal støttes, for så vidt som de varetager en samfundsopgave.
Det er på dette punkt, at vi er uenige i betænkningen, altså vedrørende spørgsmålet om, hvorledes denne finansiering skal ske. Vi finder ikke, at man i en betænkning om det offentlige tv må forbigå spørgsmålet om de finansieringsformer, der skal sikre eksistensen af de offentlige tv-tjenester efter regler, som sikrer kvaliteten og ligevægten inden for det større tv-område, der udgøres af de private og de offentlige tv-tjenester som helhed, og som alene i forening kan opfylde en virkelig opgave som offentlig tjeneste.
Denne finansiering skal være gennemsigtig og klart rettet mod hver enkelt del af den opgave som offentlig tjeneste, som fjernsynet skal opfylde, men nu ikke længere for at udligne årets regnskabsmæssige tab, en patroniserende opgave, som hindrer det offentlige fjernsyn i at vokse og selv finde frem til de områder, hvor det er ineffektivt. Vi må se at komme ud af denne tvetydige form for blandet finansiering med licens, støtte, reklameindtægter og udligning af tab, der giver de offentlige fjernsynsstationer privilegier, som de i øvrigt ikke er i stand til at udnytte. Jeg spørger mig selv, hvilke lande i Europa der virkelig er tilfredse med deres offentlige tvtjenester, hvilke lande der med undtagelse af Det Forenede Kongerige - jeg formoder, at fru Tongue tænkte på det offentlige engelske fjernsyn - har et fremragende offentligt fjernsyn, for hvilket det på fremragende vis er lykkedes gennemsigtigt at fastlægge de økonomiske vilkår og holde finansieringen fra markedet, dvs. reklamefinansiering, ude fra den offentlige finansiering i form af licens.

Larive
Jeg taler på vegne af Den Liberale Gruppe. At synge halleluja om offentlige tv-tjenester, det er Tongue-betænkningen. De offentlige tv-tjenester som en slags tv-kirke, som overvåger seernes sjæle som en slags kærlige forældre hjemme i stuen. Bare det forholdt sig således. Modpræstationen i denne betænkning: fritagelse for snævre europæiske regler om konkurrence og magtkoncentration. Et liberalt »nej« til disse forslag.
Kortfattet. For det første er også de liberale tilhængere af et dualistisk system, dvs. en stærk offentlig tv-tjeneste, som sørger for information, dokumentation og en egen kulturel identitet, men også mulighed for de kommercielle tv-tjenester. Ingen magtkoncentration, men valgmuligheder. For det andet de samme europæiske regler for offentlige tv-tjenester og kommercielle stationer, som giver tilstrækkelige muligheder for offentlige tjenesteydelser. For det tredje giver effektivitet og professionalisering de offentlige tv-tjenester større konkurrenceevne end store subsidiestrømme. Det nederlandske Ververs-udvalg giver en første impuls dertil. For det fjerde er universelle tjenesteydelser ikke forbeholdt de offentlige tv-tjenester. Det er meget muligt, at visse af disse opgaver overdrages private virksomheder. For det femte er skadelig magtkoncentration og favorisering af det onde. Det er udmærket, at Domstolen den 11. juli omgjorde tildelingen til EU af de kollektive rettigheder til store sportsbegivenheder. Vort kriterium må være: almen tilgængelighed og betalbarhed, og så kan det vedrøre både de offentlige og de kommercielle tv-tjenester. For det sjette fører ophævelsen af de faste rollemønstre i medieverdenen måske ikke til skilsmisse, men dog til stor forvirring og konkurrenceforstyrrelse. De offentlige tv-tjenester tvinges mere eller mindre til at blive kommercielle. På den anden side er de nye kommercielle stationer, som skal hente deres indtægter udelukkende fra markedet, jo bundet af regler, som intet har at gøre med et frit marked, såsom kvoter og investeringsforpligtelser.
Hr. formand, kommissær Bangemann med sin kommende grønbog og kommissær Monti har en vigtig opgave. Hvilke virksomheder er ansvarlige for offentlige tjenesteydelser? Hvad er overhovedet offentlige tjenesteydelser? Hvilke nationale og europæiske regler er der for fjernsynssubsidier, og hvilke kriterier og begrænsninger er der for dem. Endelig er det nok tydeligt, at Den Liberale Gruppe kun kan støtte denne betænkning, hvis en række ændringsforslag vedtages, og hvis et stort antal punkter forsvinder fra beslutningsforslaget.

Pailler
Hr. formand, ved læsning af betænkningen af Tongue, som vi takker herfor, ser man aftegningen af det, der kunne være en offentlig tv-tjeneste i hver af vores medlemsstater. En tv-tjeneste, der er uafhængig af politiske og økonomiske magter, og som er krævende med hensyn til sit indhold, og som ikke giver afkald på sin transmissionsrolle af demokratiske værdier; af den grund, en tv-tjeneste, der også med samme krav kan informere ærligt - for objektivitet i den forbindelse har i mange år været jaget op som lokkemad - informere pluralistisk, underholde, uddanne og opdrage. Denne tv-tjeneste må ikke fratages de nødvendige midler til dens adgang til informationssamfundet, for det er den eneste garanti for borgerne for at få adgang til nye tjenester uden økonomisk, social eller geografisk diskrimination.
Denne betænkning fortjener at være mere end en initiativbetænkning i betragtning af Kommissionens nye og nylige afvisning - jeg henvender mig særlig til Dem, hr. Bangemann - af at foreslå et direktiv om mediernes koncentration og pluralismen. Er der en fremtid for en offentlig tv-tjeneste i et miljø, der er domineret, i morgen afspærret, af fire eller fem koncerner, hvor man allerede ser den verdensomspændende magt profilere sig gennem daglige omstruktureringer med en frygtelig offensiv mod det digitale? Der burde dog for at styrke den offentlige dels uafhængighed og beståen i Europa være en politisk vilje til at bevare og udvikle produktionsmidlerne. På rette sted, for Frankrig for eksempel, ser Kommissionen ud til at opmuntre og opfordre regeringen til at omstrukturere det franske produktionsselskab ved privatisering. Der, hvor der findes kompetencer, de nyeste teknologiske fremskridt og en materiel og teknisk formue - tag ud og se det: transmissionsvogne, studier, etc. fører regeringernes og Kommissionens blindhed dem til at benægte disse store fordele og være mere interesseret i finansmanden, hr. Butler. Han har vundet den store gevinst! Med et indskud på 50 millioner francs vil han få en gave på 1, 4 milliard i offentlige midler plus den formue, som vi lige har beskrevet for til sidst at nedlægge 660 ud af 1040 arbejdspladser.
Efter det, De har fortalt os, hr. Bangemann, mener jeg, at der er nogle spørgsmål, man må stille sig om antallet af arbejdspladser, men også om nedlæggelsen af arbejdspladser. Prøv at se på telekommunikationen: Det, der falder på dette område - det ved De udmærket - det er telekommunikation over længere afstande og for de store virksomheder, bestemt ikke for den almindelige borger. Den offentlige tjeneste er således ikke den offentlige fjende nr. 1, men det er en fremtidsidé, hvis man vil se ærligt på den!

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere Carole Tongue for hendes engagement og veltalenhed i denne sag. Jeg vil gerne erklære, at jeg har en personlig interesse, da jeg af og til laver programmer til public service tv såvel som kommercielle kanaler i Det Forenede Kongerige. Det vil jeg vende tilbage til om et øjeblik.
Jeg vil sige til dem, der har taget ordet under denne debat - hr. Arroni og fru Larive - at vi bør huske på, hvad markedet kan udrette. Det accepterer vi, vi accepterer markedets vitalitet og styrke. Men markedet giver hverken ægte alsidighed under alle omstændigheder eller et omfattende udbud af tjenester, hvor der er størst brug for det.
Jeg vil kun referere til ting, der sker i mit eget land. BBC og TV4 er to helt forskellige former for public service tv: Den ene bygger på støtte (licensen), den anden finansieres ved reklamer. Den ene er den første, og den anden den seneste og måske den sidste opfindelse, når det gælder public service. Hvad sker der med BBC nu? Fru Tongue har talt om dette. BBC vrimler med konsulenter, der siger, at det skal orientere sig mod reklamer; der siger, at det skal slå handler af med netop dem, der forsøger at ødelægge det. Så sent som i dag har det meddelt, at det ikke kan konkurrere på sportsområdet, fordi der nu anvendes enorme finansielle ressourcer for at fjerne de basale programmer til det store publikum, som BBC har brug for, for at kunne bevare sin egen alsidighed og sit eget publikum. TV4, der har været den bedste måde til at betjene nye interesser med public service udsendelser i et offentligt selskab uden private aktieejere, får nu at vide af folk inden for vor regering, at den skal privatiseres. Der er ikke noget argument for dette, når det gælder programmernes kvalitet; ikke ét eneste argument for det, når det gælder udbuddets alsidighed. Det ligner et bankrøveri. Det er et simpelt angreb på de ressourcer, som denne kanal har benyttet til at lave kvalitetsprogrammer i vort land.
Jeg undskylder, at jeg hovedsagelig taler om situationen i Storbritannien. Tv er ét område, som vi stadig kan være stolte af, og vi føler dyb skam ved den form for fjernsyn, som Europa måske skal nøjes med inden ti år.

Perry
Hr. formand, efter at have hørt på, hvad den forrige taler sagde, spørger jeg, hvorfor vi ikke kan være stolte af både public service tv og de kommercielle tv-kanaler? Det forekommer mig at være sådan, vi vil have vort fjernsyn.
Jeg nærer ingen tvivl om, at public service tv har spillet, fortsat spiller og vil blive ved med at spille en vigtig og væsentlig rolle, når det gælder at give offentligheden det, den behøver. Jeg er ikke i tvivl om, at dette gælder i alle lande i Den Europæiske Union, men som britisk medlem er jeg glad for at kunne rose den meget høje standard og den ledelse, BBC har stået for med hensyn til public service tv.
Men vi må ikke overvurdere den offentlige sektors rolle. Ej heller bør vi negligere den værdifulde og legitime rolle, som den private sektor har spillet og fortsat spiller inden for tv. Hvis dette var en debat om pressen, ville vi alle være meget forbeholdne over en presse fra den offentlige sektor. Jeg er ikke alt for sikker på, hvorfor vi så skal fremhæve den offentlige sektor inden for fjernsynet i så alt for høj grad, som vi gør. Jeg afholdt mig fra at stemme, da denne betænkning blev forelagt i udvalget, for jeg mener, at den ikke når frem til den fair og korrekte balance, der er brug for.
Lad mig blot tage et par enkelte ting op. Med hensyn til sport er det forkert at ignorere de vigtige finansielle bidrag, som den private sektor nu yder til sporten over hele feltet. Det hjælper efter min mening sporten og tjener offentlighedens interesse som tilskuere på tre forskellige måder. Mange flere små sportsgrene kommer nu i fjernsynet, fordi den private sektor er til stede. Sportsorganer får flere penge, en mere rimelig andel af pengene, og de kan bruge disse penge igen til selve sporten ved at udbygge faciliteterne og træningen, så folk får lyst til at deltage i disse former for sport. Sportfolkene selv får nu et rimeligt udbytte af deres færdigheder, og det er disse færdigheder, der gør sporten værd at se på.
Med hensyn til det andet spørgsmål støtter jeg den lejlighedsvise finansielle bistand, der kommer fra Fællesskabet til tv-stationer, der dækker et fælleseuropæisk område, såsom Euronews. Men jeg er ikke overbevist om, at denne støtte skal være åben for tid og evighed. Hvis sådanne programmer skal have deres berettigelse, må de have et publikum, og der er ikke nogen bedre måde at få dem til at finde et publikum på end ved markedets disciplin. Høje subsidier til programmer af høj kvalitet, som ingen ser på, er ikke en fornuftig måde at give pengene ud på.
Vi befinder os på tærskelen til en stor vækst inden for fjernsynet, det digitale tv's tidsalder er over os, men jeg er sikker på, at vi ikke bare skal have kontrolforanstaltninger og bestemmelser, der holder den private sektor ude og gør det muligt for den offentlige sektor at blive oppustet, undgå fornyelse og undlade at tilpasse sig efter offentlighedens ønsker.

Ahlqvist
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke min partifælle Carole Tongue, ikke alene for hendes fremragende arbejde med selve betænkningen, men også fordi hun har sørget for, at dette meget vigtige tema i dag debatteres i Parlamentet.
Som Carole understreger, er tv stadig vort mest indflydelsesrige massemedium. Derfor er det så uhyre vigtigt, at de programmer, der sendes, kendetegnes af kvalitet, pluralisme og objektiv information. Vi må beskytte vore børn mod vold og pornografi og samtidig levere underholdning og information af høj klasse. Tv må leve op til sit ansvar. Tv kan skabe forbilleder, ikke mindst når det gælder vold. Det er ressourcestærke public service-tv-selskaber en garanti for. Støtten fra EU og medlemsstaterne må forbedres.
Tv er desuden et uundværligt forum for den syvende kunst - filmindustrien. I en tid, hvor små uafhængige biografteatre i vid udstrækning har måttet overlade pladsen til store biografkomplekser, der tjener astronomiske summer på at vise amerikansk masseproduktion, er tv ikke sjældent vor eneste mulighed for at se alternative og/eller udenlandske film. Tv-selskaberne har derfor også i denne sammenhæng en meget vigtig rolle at spille, nemlig at give det europæiske publikum adgang til dets eget lands og dets eget kontinents kultur. Det, der vises i tv, afspejler vor tids ånd, men bidrager også til at danne dens holdninger. Lad os derfor sammen kæmpe for, at disse er vor demokratiske og humanistiske kultur værdige.

Imaz San Miguel
Hr. formand, der er et aspekt i denne betænkning, jeg gerne vil understrege: Det offentliges finansiering af de offentlige tv-tjenesters kanaler er legitim. Men jeg vil tilføje noget: Det offentliges finansiering af de offentlige tv-tjenester er i mange tilfælde nødvendig.
Forklaringen er enkel: De offentlige tv-tjenester giver samfundet et tilbud på mange områder, som ikke kan finansierers totalt af markedet. Et tilbud, som er nødvendig for at garantere den kulturelle mangfoldighed, for at tilgodese den sproglige mangfoldighed navnlig i mindre samfund, for at støtte egenproduktionen og for at styrke de kulturelle og uddannelsesmæssige tilbud. Dette tilbud skal borgerne have nu i det multimediesamfund, som er ved at blive skabt, og hvis ikke markedet fuldt ud kan levere det, skal det offentlige gøre det.
I vores samfund er der områder, der ikke kan måles ud fra et rent konkurrencemæssigt kriterium, og et af disse områder er forpligtelsen over for samfundet til offentlige tv-tjenester, som til dels finansieres af det offentlige. Jeg vil komme med et meget illustrativt eksempel: Det baskiske sprog tales af 800.000 personer i et område, der er nabo til 50 millioner fransktalende og 35 millioner spansktalende. Ved hjælp af markedet alene kan man ikke støtte den audiovisuelle anvendelse af det baskiske sprog på disse betingelser. Derfor bør samfundet finansiere de offentlige tv-tjenester. Fordi demokratiet indebærer tolerance og respekt for den kulturelle mangfoldighed, som de offentlige tv-tjenester i vores samfund bidrager til at sikre. Ved at støtte informationen på lokalt plan og til regionale samfund bidrager de offentlige tv-tjenester til opbygningen af Europa ud fra respekten for identitet, selvstyre og subsidiaritet.
Det er vigtigt, at Europa-Parlamentet lancerer dette budskab og klart og tydeligt siger til Europa-Kommissionen, at de almindelige konkurrenceregler ikke gælder i dette tilfælde, når man skal sikre et forenet og mangfoldigt Europa.

Junker
Hr. formand, kære kolleger, mine damer og herrer, vi står utvivlsomt ved et vendepunkt i radio- og tv-tjenestens udvikling. Derfor er Parlamentets beslutning om en stillingtagen af overordentlig stor betydning, fordi vi altid kommer mere i defensiven, for radio og tv som kulturgode drages i stigende grad i tvivl.
Jeg henviser til den høring, der fandt sted i går efter indbydelse fra Kommissionen, og som beskæftigede sig med en lovgivningsramme i forbindelse med radio- og telekommunikation, med behandling af en undersøgelse, der ud fra indholdet kun kan betegnes som overordentlig skuffende. Denne undersøgelse tildeler praktisk taget ikke den offentlige radio- og tv-tjeneste nogen plads længere, og den new vision , der redegøres for, vedrører udelukkende multimediemarkedet, der er orienteret efter gevinstmaksimering.
Det kan vi ikke acceptere og kræver af Kommissionen at få forelagt den lovede grønbog, der skal skabe klarhed om indplaceringen af de nye tjenester, for vi skal tage stilling til: Hvad er stadig radio- og tv-tjeneste, og hvad er det ikke i denne multimedieglobaliseringens tidsalder? Frygten, som jo også er kommet til udtryk her mange gange, for, at vi nemlig står med ryggen mod muren, hvad angår de kulturelle udfoldelser, er desværre ikke uberettiget.
Efter forlydende vil vi kun få at gøre med sekundære fænomener, idet vi for eksempel må gøre os tanker om beskyttelsen af de unge, men ikke længere om almindelig adgang for offentligheden, om information, uddannelse og underholdning, som netop er og fortsat skal være en grundlæggende opgave for radio- og tv-tjenesten i en digitaliseringstidsalder, der ganske vist åbner nye tekniske muligheder, men som ikke bør forføre os til at opgive gamle indhold, der er blevet værdifulde for os.

Caudron
Hr. kommissær, kære kolleger, vores kollega, Carole Tongue fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, forelægger i dag en betænkning, der er et vigtigt og stort initiativ. Og jeg vil gerne takke for det kvalitetsarbejde, der er forelagt for os. Jeg vil også ved samme lejlighed sige til Carole, hvor meget jeg lægger vægt på hendes arbejde i den audiovisuelle sektor, og til hr. Bangemann, hvor godt det ville være, hvis han lyttede mere til os med hensyn til netop denne sektor.
Vi er alle bevidste om det voldsomme televisuelle udbud, der findes i dag overalt i verden, som ingen kan klage over. Mangfoldigheden af kanaler og programmer garanterer ytringsfriheden og bevarer en flig af demokratiet. Den er således en nødvendig betingelse for denne frihed, men - det ved alle også - den er ikke en tilstrækkelig betingelse.
Jeg er faktisk, ligesom ordføreren, meget interesseret i, at der findes offentlige tv-tjenester. De repræsenterer og garanterer den videst mulige adgang til et kvalitetsfjernsyn, der skal fremme den kulturelle rigdom i Den Europæiske Union. Den gør det muligt for alle dem, der ikke har de finansielle og tekniske midler til at modtage alle de private tv-tjenester, at få adgang til kulturen. Derfor må Den Europæiske Union absolut garantere bevarelse af disse offentlige tv-tjenester og gøre det muligt for medlemsstaterne at sørge for finansieringen af dem; til gengæld forpligter disse kanaler sig til at overholde nogle nøjagtige driftsbetingelser i overensstemmelse med selve årsagerne til deres eksistens. Dette netværk af europæiske offentlige kanaler kan og skal blive det foretrukne sted for udsendelse af europæiske produktioner og skal på dette område være en drivkraft for de private tv-tjenester. Det er endelig vigtigt, for at der kan komme et egentligt borgernes Europa. Vi ville sådan ønske, hr. Bangemann, at De hørte på os denne gang.

Bangemann
Fru formand, naturligvis er det en pligt, men for mig - det skal jeg sige til hr. Caudron - er det også en fornøjelse at lytte til ham og de andre medlemmer af Parlamentet. Vi har naturligvis rekvireret fru Tongues betænkning til vores egne forhandlinger og vil også bruge den fremover. Blot er vurderingen af den offentlige radio- og tv-tjenestes rolle efter min mening - og fru Larive har vel sagt det rigtigt - faldet meget optimistisk og meget positivt ud i fru Tongues betænkning.
Jeg vil gerne bede Dem, Dem alle, om at betragte den offentlige radio- og tv-tjeneste lige så kritisk som den private. Det er jo ikke forsvarligt, at man kun på grund af den kendsgerning, at det her drejer sig om den offentlige radio- og tv-tjeneste, for eksempel lader kvalitetsstandarder gå ned. En kvalitetskritisk holdning er det, vi ønsker, og vi tror, at den enkleste metode til at opnå denne kvalitetskontrol netop er en konkurrence også med private sendere. Så vil lytteren eller seeren præcis gøre det, der passer ham.
Ganske vist er der et punkt - og her har fru Tongue fuldstændig ret - nemlig spørgsmålet: Hvilken stilling har den offentlige radio- og tv-tjeneste i dag i denne konkurrence? Her er der på den ene side fordele, men der er også ulemper. Finansiering via bidrag eller andre offentlige midler er helt klart en fordel i konkurrencen, men på den anden side er det forhold en ulempe, at den offentlige radio- og tv-tjeneste er næsten udelukket fra private indtægter. Her må man netop tage stilling til, hvad man ønsker.
Her vil jeg gerne tage det op, som min ven, hr. Barzanti, har sagt: Naturligvis vil vi diskutere spørgsmålet offentlig tjeneste, offentlig radio og tv. Jeg må imidlertid lige gøre de damer og herrer i Parlamentet opmærksom på det, hvis de for en gangs skyld hører på en kommissær - Kommissionen hører altid på Parlamentet - hvis De måske lige nu ville høre på mig!
Naturligvis er der en diskussion, og der skal være en diskussion om service publique . Spørgsmålet er naturligvis, hvor langt vi kan finde europæiske regler herfor. For eksempel er den offentlige radio- og tv-tjeneste reguleret forskelligt i de enkelte medlemsstater - hr. Barzanti har ret, og fru Castellina lægger jo altid stor vægt på sådanne nationale forskelle. Det ville sikkert være forkert blot at gennemtrumfe en europæisk løsning nu og bringe alt under én hat.
Jeg vil også gerne korrigere det, der blev sagt i diskussionen vedrørende kontrollen af mediekoncentrationen. Kommissionen har ikke tilbagevist det. Vi har ført en orienteringsdebat ved hjælp af et første udkast fra min kollega, hr. Monti, og dette udgangspunkt fandt ikke mange fortalere. Udgangspunktet var nemlig et meget europæisk. Også her blev det sagt, at mediekoncentration i hvert fald i øjeblikket er et problem i de nationale medlemsstater. Hvis det bliver et grænseoverskridende problem, bliver det et europæisk, og derfor skal vi overveje, hvad man kan regulere på europæisk plan.
Hr. Monti og jeg er de to varmeste fortalere for kontrollen af mediekoncentration. Det har vi altså ikke tilbagevist, som fru Pailler mente, men vi befinder os midt i en diskussionsproces, og vi ønsker at regulere det, der kan reguleres på europæisk plan.
Lad mig lige komme med en sidste bemærkning til fru Castellinas bekymring - som også andre har givet udtryk for - om, at den offentlige radio- og tv-tjeneste bliver marginaliseret. For det første har det ikke noget at gøre med de nye tjenester. Det kommer ganske an på, hvordan man definerer de nye tjenester, og Kommissionen har vendt sig mod, at man lader for mange nye tjenester falde ind under radio- og tv-begrebet, for øvrigt i overensstemmelse med flertallet her i huset, slet og ret, fordi tilladelsesbetingelserne og kontrolbetingelserne skal være forskellige. Man kan ikke underkaste enhver ny tjeneste disse strenge regler, men selvfølgelig har vi overhovedet ikke noget imod, det vil jeg gerne først og fremmest sige til hr. Kuhne, at den offentlige radio- og tv-tjeneste anvender de nye tjenester eller også tilbyder dem. Det er ikke vores problem. Vores problem har blot været - og jeg håber, at det ikke bliver et problem - at for mange af disse nye tjenester betragtes som radio- og tv-tjeneste.
Min allersidste bemærkning gælder marginalisering: Kære fru Castellina, det gør mig ondt, at verden faldt helt sammen for Dem, da De nævnte mit navn. Det er naturligvis en virkning, jeg ikke havde planlagt. Men jeg må sige, én ting glæder mig, nemlig at den offentlige radio- og tv-tjeneste ikke længere har den faktiske monopolstilling ved udbredelse af informationer og meninger, men at den i dag også skal kæmpe med andre kilder. At mennesker for eksempel kan informere sig via private tv-sendere, også nyhedssendere, kan jeg absolut ikke beklage. At have en eller anden et eller andet sted, der i besiddelse af et faktisk monopol så også udøver dette, selv med den bedste vilje, kan ikke være idealet i et demokrati, kære Carole! Kommissionen dæmoniserer ikke den offentlige og private radio- og tv-tjeneste. Vi er ligesom hr. Hoppenstedt relativt sindige. Vi vil ganske vist gerne have, at folk viser, hvad de duer til, og hvis den offentlige radio- og tv-tjeneste er så god, som Carole Tongue mener, så behøver vi overhovedet ikke at være bekymret for dens udvikling.

Formanden
Tak, hr. kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

Pasty
Fru formand, min henvisning til forretningsordenen vedrører overholdelse af dagsordenen.
Vi har i går vedtaget en dagsorden, der bestemmer, at tidspunktet tirsdag fra kl. 19.00 til kl. 21.00 er som for hver månedlig mødeperiode forbeholdt de politiske gruppemøder, og udvalgene skal mødes fra kl. 17.30 til kl. 19.00. Men jeg er lige blevet informeret om, at mindst to udvalg, Budgetudvalget og Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har fastlagt møder mellem kl. 19.00 og kl. 21.00.
Dette er ikke acceptabelt, for gruppemøderne er væsentlige, de giver os mulighed for gennem diskussion at definere vores holdning til afstemningerne. Jeg vil gerne vide, hvem, der har kunnet tillade disse udvalgsmøder uden for det hertil fastsatte tidspunkt, og jeg vil gerne have, at de bliver annulleret og fastsat inden for tidsrummet fra kl. 17.30 til kl. 19.00.

Formanden
Hr. Pasty, jeg tager meget gerne Deres protest ad notam. Jeg mener at vide, at det er nogle hasteproblemer, der har berettiget mødet i disse udvalg. Under disse omstændigheder vil jeg foreslå Dem at fremkomme med spørgsmålet på Formandskonferencen, da De er medlem heraf.

Jacob
Fru formand, til forretningsordenen. Jeg mener, at Parlamentet skal kunne træffe afgørelser frit og uden begrænsninger. Men jeg er lidt chokeret over på etagen nedenunder at se et kalvebur, der er udstillet på et tidspunkt, hvor vi skal diskutere dette emne. Hvis det er der i ytringsfrihedens navn, vil jeg godt acceptere det. Men så vil jeg gerne tillade mig at komme med en appel til producenterne i Alsace, om at de kommer med levende dyr i Parlamentet på næste fredag.

Formanden
Tak, hr. Jacob, jeg er sikker på, at begivenhederne ikke vil forhindre Parlamentet i at stemme fuldstændigt uafhængigt.

Afstemning
Mosiek-Urbahn
Fru formand, mine damer og herrer, det forslag, der her er sat til afstemning, om ændring af direktiv om solvensnøgletal for kreditinstitutter må hilses velkommen.
Det væsentlige punkt er, at risikovægtningen på 50 %, der allerede udløb den 1. januar 1996, for lån, som er sikret ved pant i kontorejendomme og forretningsejendomme med blandet anvendelse, skal forlænges indtil 1. januar 2001. Hidtil har der kun i fire medlemsstater været mulighed for denne risikovægtning på 50 %, nu sker der desuden det, at den bliver fakultativ for alle medlemsstater i Den Europæiske Union. Kreditrisikovægtningen, dvs. den af banken forelagte finansiering med egenkapital, udgør et elementært banktilsynsretligt princip. At bibeholde denne risikovægtning i Den Europæiske Union og udvide den til alle medlemsstater er nødvendigt set ud fra et nationaløkonomisk synspunkt. Den er økonomisk betinget i form af en lang række risikostødpuder og er heller ikke betænkelig set ud fra et konkurrenceretligt synspunkt.
Med hensyn til risikofaktorerne: Der gælder en belåningsgrænse på 60 % af ejendommens værdi. Værdien af denne ejendom beregnes efter strenge kriterier, og ejendommene skal være yderligere sikrede.
I Europa konstateres en stigende tendens. Ikke at stemme for dette direktivforslag ville betyde en fordyrelse på 0, 25 % af rente- og afdragsraterne. Det er i den nuværende fase på ingen måde begrundet. Jeg beder Dem derfor om at stemme for dette forslag.

Formanden
Fru Mosiek-Urbahn, De fortalte mig, at De ønskede at komme med en kort erklæring. Jeg ville faktisk have ønsket, at den havde været lidt kortere.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Kirsten Jensen og Blak
Vi er enige i Retsudvalgets indstilling til Kommissionens forslag. Der har hele tiden været behov for at få forlænget den overgangsordning i direktivet, der tilgodeser pantsikrede lån til kontor- og forretningsejendomme. De erhvervsøkonomiske konsekvenser er så betydelige, at vi derfor nu støtter dette kompromis.
Betænkning af van der Waal
Holm
Der må ganske rigtig skabes forudsætninger for, at de indre vandveje kan få større betydning som transportvej. Det har desværre kendetegnet de senere års udvikling, at det er de vejbundne transportformer, der har udvist den største stigning, og det giver anledning til bekymring for vort fælles miljø. Det er derfor af største vigtighed, at der foretages store investeringer i miljøvenlige transportformer som jernbaner og indre vandveje. Det er nødvendigt, at man foretager store strukturelle investeringer på disse områder i stedet for, som nu, at investere milliarder i motorveje og unødvendige broer såsom Øresundsbroen. Rådet har i denne sammenhæng indtaget en mildt sagt foruroligende holdning, som Europa-Parlamentet må reagere stærkt imod.
Betænkning af De Esteban Martin
Ford
Fru formand, på Den Socialistiske Gruppes vegne vil jeg gerne takke hr. van den Broek for hans svar på debatten om denne betænkning om menneskerettigheder i Den Europæiske Union. Han har lovet en række foranstaltninger fra Kommissionen, der skal gøre noget ved den seksuelle udnyttelse af børn i Den Europæiske Union, bekæmpe sexturisme og sørge for en nøje overvågning af pædofile netværk, både i de forskellige miljøer og på Internettet. De begivenheder, der har udspillet sig i de seneste år i England, og de skrækkelige opdagelser i Belgien for nylig har alt for tragisk vist nødvendigheden af disse foranstaltninger.
Men sådanne foranstaltninger kan kun få succes, hvis medlemsstaterne er enige om målet. Jeg vil gerne vide, om han er sikker på, at han, når han indfører disse foranstaltninger, kan få repræsentanterne for Det Forenede Kongeriges regering med sig, eftersom de synes villige til at ofre alle europæiske foranstaltninger, ligegyldig hvor vigtige de er for Europas befolkning, på subsidiaritetens og euroskepticismens alter. Det er nødvendigt, at vi bruger Europol, det politi og den toldsamarbejdsorganisation, der findes i Haag, til at udveksle oplysninger om disse spørgsmål. Vi har brug for ny lovgivning på europæisk niveau for at kontrollere ikke bare de pædofile netværk, men pornografi og nynazister og racister på Internettet. Spørgsmålet er, om vi får den nødvendige støtte.
Ligeledes vil jeg gerne komplimentere Kommissionen for, at 1997 bliver året mod racisme, og takke Kommissionen for dens støtte til EU's overvågningscenter vedrørende racisme, fremmedhad og antisemitisme, der skal etableres på linje med henstillingerne fra det rådgivende udvalg om racisme og fremmedhad (Underudvalget om Menneskerettigheder), og som fik tilslutning på topmødet i Firenze. Jeg håber, det var en fortalelse, når han sagde, at den antiracistiske bestemmelse vil komme med i traktaterne. Må jeg også påpege, at hr. Flynn allerede har sagt, at der skal være en antiracistisk bestemmelse i Fællesskabets traktat, et langt bedre sted end de vage løfter om den tredje søjle.
Endelig bør menneskerettighederne inden for Fællesskabet gøre det muligt for borgerne at gå ind i og ud af religiøse organisationer, uden at give disse organisationer særlig status i skattemæssig henseende, som andre kulturelle og sociale organisationer ikke får.

Van der Waal
Fru formand, nederlænderne i vor gruppe har af forskellige grunde stemt imod Esteban Martin-betænkningen. Først og fremmest mener vi, at der findes en tydelig forskel mellem de klassiske grundlæggende rettigheder og de øvrige socioøkonomiske og kulturelle rettigheder. Sidstnævnte indeholder for en del rigtige udtalelser, men det er politiske målsætninger, ingen menneskerettigheder.
Endvidere synes vi, at det er problematisk, at der i mange af disse punkter opfordres til kommunautær indgriben. Også vi synes, at racisme skal bekæmpes, men opgaven med henblik herpå ligger fortrinsvis på nationalt plan. Medlemsstaterne er alle tilsluttet den europæiske menneskerettighedskonvention og er udmærket i stand til at sørge for opretholdelse af menneskerettighederne. Også nogle friheder udformes meget bredt. Således trækkes der ved ytringsfrihed en grænse ved privatlivet og andres gode rygte. Jeg savner i den forbindelse gudsbespottelse, pornografi og udtryk af moralsk anstødelig art.
Endelig lægger jeg frem for alt vægt på at forklare, hvorfor vi har stemt imod punkt 93, fordi en bestemt stemmeadfærd alt for let bliver stemplet som ekstremt højreorienteret. Den tendens, som viser sig hos de venstreorienterede, til at betragte andre, som har mindre ekstreme ideer end de selv, således, underminerer den vægt, der skal lægges på det virkelige problem. I udtalelser som den i punkt 93 viser Parlamentet sig ikke mindre ekstremt og totalitært. Den kendsgerning, at de ekstremt højreorienterede partier har ideer og benytter metoder, som også vi anser for forkastelige, indebærer ikke automatisk for os, at disse partier skal udelukkes fra politik og forvaltning. Så længe de fungerer inden for vort demokratiske retssystems regler, er der ingen grund dertil. Vi må ikke med hensyn til vor handlemåde overtage deres metoder og måde at optræde på.

Le Gallou
Fru formand, vi har overværet det årlige komiske påfund om menneskerettighederne, da den mest grundlæggende menneskerettighed er ytringsfriheden, tanke- og trosfriheden!
Men den franske regering - som De støtter, tror jeg, fru formand - er i den nye dominerende og totalitære ideologis navn - antiracismen - i gang med at få vedtaget en lov, der ikke bare dømmer handlinger, ord, skriftlige ting, men også hensigterne, de hemmelige hensigter, der antages at begrunde disse. Med andre ord er den franske regering i gang med at indføre et politi mod hemmelige hensigter, hvilket er en tilbagegang for frihedsrettighederne og en juridisk tilbagegang uden fortilfælde.
Denne lov er ikke kun beregnet på nogle få parlamentsmedlemmer fra Front national: Den vil true millioner af franskmænd med hensyn til deres frihedsrettigheder. Forældrene til elever - jeg mener, at De har beskæftiget Dem med en forening på dette område - der undtagelsesvis vælger, at deres børn skal gå i en skole, hvor der er få immigranter, vil kunne retsforfølges af den nye gemene lov fra den franske regering. Arbejdsgiveren kan ikke længere frit vælge sit personale uden også at risikere at blive retsforfulgt. Det samme gælder for lærerne, der trues i deres frihedsrettigheder.
(Formanden afbrød taleren) ... trues af en lov om de hemmelige hensigter, en borgerkrigslov, som vi må forhindre vedtagelsen af, for det ville være afslutningen på vores frihedsrettigheder.

Formanden
Tak, hr. Le Gallou, jeg vil for god ordens skyld meddele Dem, at jeg er på dette sted i min egenskab af europaparlamentsmedlem, næstformand og mødeformand, og ikke i den egenskab, som De talte til mig i.

Blot
Fru formand, kære kolleger, afstemningen om en betænkning om menneskerettigheder burde få Parlamentet til at tænke over et frygteligt paradoks.
Historisk blev den mest storsindede erklæring - fra 1793 - vedtaget af den mest terroristiske regering på den tid. Fænomenet gentog sig efter 1945, da Stalin lod USSR undertegne Universalerklæringen. Omvendt har Det Forenede Kongerige, der ikke har vedtaget nogen menneskerettighedserklæring, ikke begået nogen forbrydelser af en størrelsesorden som Robespierre eller Stalin.
Det må medføre en vis beskedenhed hos forfatterne af erklæringerne. Jeg vil tilføje, at den store filosof Hegel har forklaret, hvorfor søgningen efter den absolutte frihed gennem proklamationen af stadig videre menneskerettigheder nødvendigvis ender i terror: Når et enkelt individ forveksler sig selv med den universelle samvittighed, foranlediges det til ikke længere at tolerere den mindste opposition fra tredjemand. Således omdannes kærlighed til alle konkret til had over for enhver, forklarer Hegel.
Derfor tror jeg, at det er tilstrækkeligt at have menneskerettighedserklæringer på nationalt niveau. Det er ikke nødvendigt at proklamere en på europæisk niveau.

Jung
Den foreliggende betænkning er set ud fra et liberalt synspunkt ikke nogen virkelig betænkning om menneskerettighedernes situation i EU, fordi, bortset fra nogle ganske få punkter, den næppe indeholder nogen facts, og - for det andet - er den med alle sine 126 underpunkter og 24 ændringsforslag, der ikke kan gennemtænkes tilstrækkelig omhyggeligt på den korte tid, der er til rådighed, heller ikke egnet til at påvise seriøse forbedringsforslag. For det tredje kommer den på mange punkter for meget ind på omsættelsesspørgsmål, hvor kompetencen ligger hos medlemsstaterne, og strider dermed mod subsidiaritetsprincippet og undergraver de nationale parlamenters rettigheder. For det fjerde består den for en stor dels vedkommende i at opregne allerede trufne beslutninger og gentage krav flere gange, og den udgør dermed kun en delvis uoverskuelig samling overlæssede krav uden realitetssans; desuden er den, for det femte, formalretligt næppe holdbar på nogle væsentlige punkter.
Vi bekender os til fuld respekt for menneskerettighederne, men tror ikke på, vi gør dem en virkelig tjeneste ved at stemme for denne uordentlige pakke af krav, der berører alt lige fra miljø over stridskræfter til procesførelse i Det Forenede Kongerige, men ikke behandler noget seriøst, og vi forkaster betænkningen som helhed. Vi har ikke fundet det fornuftigt at stemme for underpunkter i forslaget - hvad der tit er på sin plads - fordi der da rives for meget ud af sammenhængen. Vi undlod derfor at stemme for.

Schulz
Fru formand, jeg vil gerne takke min kollega, fru Esteban Martín, der desværre ikke længere er til stede. Hun har ud fra sit udgangspunkt væsentligt bidraget til, at en række punkter også fra vores gruppe har kunnet diskuteres i forbindelse med denne menneskerettighedsbetænkning. At hun i dag ikke er blevet støttet af sin egen gruppe i den grad, hun har fortjent, beklager jeg, men det må vi tage til efterretning.
Vi har med vedtagelsen af denne betænkning i dag opnået et væsentligt fremskridt, for nu råder EuropaParlamentet igen over et arbejdsgrundlag, der berettiger det til også at tale om krænkelser af menneskerettighederne uden for Den Europæiske Union, for den, der i eget hus ikke vedkender, hvad der foregår, har heller ikke ret til at kritisere, hvad der foregår udenfor. Til de bemærkninger, hr. Le Gallou og hr. Blot har fremsat, skal jeg blot sige, at de også har ret til at sige det vås, de gør, for det er også en menneskeret at sige noget vrøvl, og vi har jo i dag debatten om menneskerettighederne. For så vidt er de nærmest psykiatriske udtalelser accepteret for i dag!

Rübig
Venstre- og højreekstremisme skal tilbagevises på samme måde. I praksis er det tit svært at få øje på nogen forskel. Begge former skal fordømmes.

Berthu
Fru de Esteban Martins betænkning om overholdelse af menneskerettigheder i Den Europæiske Union indeholder alt for mange emner til, at de alle kan behandles tilbundsgående. Derfor opfordres vi til at foretage en samlet afstemning om 125 meget forskellige forslag af meget ulige værdi, hvoraf nogle er absolut kritisable som det, jeg angreb i forhandlingen forud for afstemningen.
Endvidere tager hun ikke et vigtigt problem op, som man i øvrigt bør beskæftige sig med på regeringskonferencen, og som er blevet taget op for nylig i flere medlemsstater: der er tale om den fuldstændige mangel på appelmuligheder over for EF-Domstolens afgørelser, når denne pådømmer sager af præjudiciel art eller efter et annulationssøgsmål, vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af en EF-retsakt.
Domstolens afgørelser kan jo kaste et helt nyt og uventet lys over nogle af traktatens bestemmelser, som vi for nylig så det med afgørelsen i Bosman-sagen. Den manglende appelmulighed i den slags sager forekommer os at være en alvorlig overtrædelse af en af de grundlæggende menneskerettigheder, nemlig retten til en retfærdig og fuldstændig juridisk procedure. Og det forhold, at denne mangel ofte ikke rammer en bestemt person, men en hel befolkning, udgør naturligvis en skærpende omstændighed.
I forbindelse med en omtvistet kendelse kunne man forestille sig, at Rådet reformerer Fællesskabets praksis for at gøre den klarere. Men det kræver, at Rådet forelægges et forslag fra Kommissionen, som har monopol på initiativet og dermed mulighed for at blokere. Det er tydeligt, at dette er en usund situation. Befolkningernes skæbne i principielle spørgsmål må ikke bestemmes af en domstol, som, uden at befolkningerne har mulighed for at reagere, undertiden fortolker traktaten helt anderledes end de nationale parlamenters opfattelse, da de vedtog den oprindelige tekst. I dag er det derfor vigtigt at udvikle en procedure, der gør det muligt for de nationale parlamenter, og dermed befolkningerne, at tage stilling til EF-Domstolens mest omtvistede afgørelser.

Caudron
Denne betænkning om respekten for menneskerettighederne i Unionen er temmelig omfattende, og den er speciel vigtig. Den har naturligvis fremkaldt mange modstridende debatter blandt os, hvilket næppe er overraskende.
Og dog er det meget beklageligt, at der ikke har kunnet findes en næsten enighed. Naturligvis er der blandt os nogle medlemmer, for hvem debatten om menneskerettigheder ikke kan finde sted: De benægter dem, de håner dem og sætter en ære i det. Med dem er det ikke muligt med nogen aftale, men der ville kunne indgås en aftale mellem demokraterne.
Ganske vist forsvarer venstrefløjen i Europa-Parlamentet med god grund en udvidet opfattelse af de grundlæggende menneskerettigheder. Den tøver ikke med at inkludere de sociale, økonomiske, kulturelle eller økologiske rettigheder. Den har ret, for hvor er rettighederne for dem, der hverken har beskæftigelse, midler til at leve for eller nogen bolig?
Det er også rigtigt, at den næststørste gruppe i Parlamentet - efter antal medlemmer - forsvarer en klassisk opfattelse af menneskerettighederne, der generelt er koncentreret om frihedsrettighederne og ejendomsretten, der er liberalismens basis.
Og dog beklager jeg, at vi ikke kan blive enige om så grundlæggende punkter som at gøre opmærksom på alle formerne for diskrimination, racemæssig, seksuel og religiøs, på enhver fysisk eller psykisk tortur, der stadig praktiseres i visse medlemslande og på den elendighed, som arbejdsløsheden og det vanvittige profitræs, for enhver pris, medfører.
Kunne vi ikke blive enige om en absolut forkastelse af enhver ondskabsfuld, racistisk, fremmedhadsk, for ikke at sige antidemokratisk tanke eller ideologi, som vi her og der ser udvikle sig, af og til endda i selve Parlamentet? I Frankrig bliver dette dramatisk: Der er ikke længere nogen grænser. »Det modbydelige dyr er vågnet!«...
Demokraterne i Europa-Parlamentet burde ikke dele sig i et så grundlæggende emne som stadfæstelse af og forsvar for menneskerettighederne. Det er for alvorligt! Bare vores kollektive samvittighed endelig kunne åbnes op for de egentlige problemer, de egentlige indsatser og de egentlige dramaer, der lurer på os.

Dillen
Hvis bekymringen om menneskerettighederne skal have en dybere betydning end blot en formel betydning, skal der stadig ske temmelig meget med hensyn til forbedring. Sansen for dimension og virkelighed må ikke blive offer for hule teoretikere og rodløse ideologer. Foruden beskæring er der imidlertid også behov for fuldendelse.
Selv om der i dag endnu ikke er tale om befolkningers og nationers rettigheder - hvilket ikke beklages tilstrækkeligt - må enhver have ret til fortsat at være helt omgivet af sit folk og sin nation.
Enhver må have ret til og også i fremtiden fortsat have ret til ikke at være truet med hensyn til sprog, ikke at være truet med hensyn til kultur, ikke at være truet med hensyn til tradition og ikke at være truet med hensyn til national særegenhed. Alt dette forsømmes, og det forsvares ikke.
Den, som virkelig bekymrer sig om de konkrete menneskerettigheder, må hurtigst muligt sørge for, at der kommer en ret til sikkerhed, som er mere end et tomt ord. Den effektive kamp mod den lille og den store kriminalitet er en tvingende nødvendighed, og frem for alt de almindelige mennesker har en ubestridelig ret dertil.
Med henblik på fremtiden har frem for alt børn og unge ret til beskyttelse og til fysisk og psykisk integritet. Jeg tilføjer, at også det ufødte barn, det ufødte menneske har ret til beskyttelse og liv. Den, som ikke anerkender denne ret, mister selv retten til at åbne munden om menneskerettigheder.
Til sidst, i en nøddeskal: Hvornår vil man endelig indse, at man ikke kan tale om rettigheder uden ligeledes at tale om pligter. Hvor mange ulykker er der ikke sket på grund af tilbedelsen af rettighederne og latterliggørelsen af pligterne!

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi stemmer for denne betænkning, da vi finder dens indhold positivt. Dog er vi modstandere af, at EU skal overtage Europarådets funktioner.
Vi går naturligvis ind for, at racistiske forbrydelser skal straffes, men vi er ikke tilhængere af et generelt forbud mod racistiske organisationer.
Vi er glade for, at denne betænkning endelig er kommet til afstemning.

Gahrton, Lindholm og Schörling
Vi har stemt for betænkningen og størsteparten af de enkelte punkter, da vi mener, at det principielt er et almenmenneskeligt, grænseoverskridende ansvar at beskytte menneskerettighederne. Dog mener vi ikke , at EU skal gøres til en juridisk person med kompetence til at undertegne Europarådets menneskerettighedskonvention, hvilket i øvrigt er helt overflødigt, da samtlige EUmedlemsstater må have ratificeret den, da dette er en forudsætning for medlemskab. Derfor har vi stemt for ændringsforslag 19 fra EDN.
Derudover vil vi gerne understrege, at den lange række konkrete opfordringer om beskyttelse af menneskerettigheder, som fremsættes i betænkningen, vedrører ansvarsområder, der henhører, og som fortsat bør henhøre, under medlemsstaternes suveræne kompetence og det mellemstatslige samarbejde.

Holm
Jeg vil gerne fremhæve visse dele af denne overvejende gode årsberetning.
Hvis homoseksuelle personer risikerer at blive udvist til et tredjeland, hvor de vil være truet af forfølgelse eller repressalier på grund af deres homoseksualitet, er det noget, der bør veje tungt i behandlingen af deres sager; i sådanne tilfælde bør man foretrække det sikre frem for det usikre og undlade at gennemføre udvisningen.
Hvad punkt 56 angår, ser jeg helst, at Europol og SIS aldrig bliver til noget. Gør de det alligevel, må disse databanker på ingen måde indeholde oplysninger af personlig art, f.eks. om race, religiøs og politisk overbevisning og seksuel orientering.
Jeg vil gerne understrege vigtigheden af, at personer, der nægter at aftjene værnepligt af samvittighedsgrunde, hverken fængsles eller straffes på anden måde. De bør i stedet som et alternativ til den militære kunne aftjene en tilsvarende civil værnepligt.
EU's medlemsstater bør træffe alle fornødne foranstaltninger til at kunne tiltale sexturister i deres hjemland og forhindre seksuelle overgreb på mindreårige i børnenes hjemlande.
Endelig vil jeg gerne understrege, hvor vigtigt det er, at der findes internationale menneskerettighedsbestemmelser, men jeg mener ikke, at EU skal beskæftige sig disse spørgsmål, eftersom verden ikke kun består af EU, og medlemsstaterne selv skal handle inden for rammerne af de store internationale organisationer.

Kirsten Jensen, Sindal og Blak
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet glæder sig først og fremmest over, at Parlamentet holder et vågent øje med menneskerettighedssituationen i EU. Det er der desværre stadig behov for. Den eneste måde at forbedre tingene på er at blive ved med at pege på problemerne og vise alverden, hvor galt det står til.
Samtidig må vi sige, at vi finder Bertel Haarders ændringsforslag om at forbyde organisationstvang meget besynderligt. Det er ikke, fordi vi er imod frit fagforeningsvalg, men ændringsforslaget indeholder en skjult dagsorden, der udspringer af fagforeningshad og er et forsøg på at ødelægge det arbejde, som fagforeningerne har opbygget igennem mange år.
Herudover finder vi det underligt, at medlemmer af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder har brugt en betænkning om menneskerettigheder til at rejse spørgsmålet om organisationsret. Det pågældende medlem må da vide, at netop organisationsret, strejkeret og organisationsspørgsmål i det hele taget, er områder, der ligger uden for Maastricht-traktaten.

Lindqvist
Jeg har stemt for betænkningen, fordi det er en af vore vigtigste opgaver som valgte parlamentarikere at stå vagt om menneske- og frihedsrettighederne. Jeg har stemt imod eller undladt at stemme i forbindelse med visse punkter i betænkningen, bl.a. om opholdsret, som jeg ikke mener henhører under menneskerettighederne. Jeg har ikke stemt imod disse punkter, fordi jeg anser dem for uvæsentlige, tværtimod, men for at undgå, at man blander dem sammen med det emne, som dette punkt drejer sig om.

Ribeiro
Vi gør indledningsvis opmærksom på, at der har måttet gøres en endog meget stor indsats for, at denne betænkning nu kan sættes under afstemning.
Da vores konceptualisering af menneskerettighederne er meget bred og vidtfavnende, finder vi altid, at det er meget kort tid, vi vier til dette spørgsmål i henholdsvis indlæggene og stemmeforklaringerne.
Ud fra den opfattelse, at vi må huske på, at vi selv bor i glashus - og en sådan holdning bør indtages af alle, der ikke frasiger sig retten til at kritisere andre - må det beklages, hvad der står om Portugal, og navnlig er det chokerende, at mishandling af personer i politiets varetægt kan betegnes som »et relativt udbredt fænomen«, som der står i begrundelsen.
Og - hvad der er endnu alvorligere -, så ville det se endnu værre ud, hvis betænkningen i stedet for 1994 omhandlede 1995 eller 1996, hvor der fandt yderst grove overgreb sted, som ganske vist ikke kan generaliseres, men dog må fremkalde den største harme og afsky!
Da borgernes sikkerhed ligger os stærkt på sinde, afviser vi at begrænse respekten for menneskerettighederne til kun at gælde for bestemte mennesker, medens mange andre end ikke har sikkerhed for at kunne overleve. Og vi kan heller ikke acceptere, at beskyttelsen af nogle menneskers sikkerhed anvendes som påskud for eller retfærdiggørelse af sikkerhedsstyrkernes voldelige fremfærd mod så mange andre.
Hvis der ikke var en fast vilje til at kæmpe for et samfund, hvor menneskerettighederne er i højsædet, er det skræmmende at tænke på, i hvor høj grad den sociale situation i EU ville blive forringet, og hvor mange flere mennesker der ville blive ofre for overgreb mod menneskerettighederne.
Af den grund er denne betænkning så nødvendig og relevant, og den må forventes at resultere i en beslutning og efterfølgende handling uden tvetydig grænsedragning og uden vaklen og kompromiser, der kan tjene som påskud til at fralægge sig ansvaret.

Ford
Fru formand, De har spurgt os, om vi vil acceptere en liste med navne på folk, der kan give en skriftlig stemmeforklaring. Bestemmelsen siger, at medlemmerne skal være til stede. Det er klart nok meget vanskeligt i dag, fordi De har givet navnene senere, men jeg tror, at vi kun kan acceptere navnene på folk, der faktisk har stemt under debatten her til eftermiddag. Man kan ikke afgive en stemmeforklaring, hvis man ikke har deltaget i afstemningen.

Formanden
Hr. Ford, De har helt ret, men vi har kontrolleret det. Det vil blive kontrolleret, at de kolleger, der har skrevet sig på, virkelig er til stede.
(Mødet udsat kl. 13.26 og genoptaget kl. 15.00)

Ligebehandling i sociale sikringsordninger
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0256/96) af Torres Marques for Udvalget om Kvinders Rettigheder om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 86/378/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (KOM(95)0186 - C4-0422/95-95/0117/CNS).

Torres Marques
Hr. formand, Kommissionen foreslår en ændring af direktiv 86/378/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger.
Indledningsvis skal jeg understrege, at vi ikke her skal behandle de almindelige sociale sikringsordninger, men udelukkende de supplerende ordninger, som nogle virksomheder tilbyder deres ansatte, og som i mange tilfælde er ganske omfattende.
Selv om anvendelsesområdet er begrænset, er det foreliggende direktivforslag teknisk set kompliceret og politisk kontroversielt. Det har derfor i flere omgang været genstand for debat i Udvalget om Kvinders Rettigheder med henblik på at finde frem til mere bæredygtige og afbalancerede løsninger. De ændringer af direktivet, som Kommissionen nu foreslår, er en følge af Domstolens retspraksis, som den er kommet til udtryk i forbindelse med flere sager, hvoraf den mest berømte er Barber-dommen, hvis fortolkning er blevet uddybet af andre efterfølgende domme.
Situationen er følgende: som bekendt skal medlemsstaterne i henhold til traktatens artikel 119 sikre lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde. Men i henhold til Domstolens retspraksis finder artikel 119 ikke anvendelse på de lovbestemte ordninger, da de er direkte reguleret ved lov, men det samme gælder ikke for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger. Ifølge Domstolen anses erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger for at udgøre en del af lønnen og må derfor ikke fravige princippet om ligebehandling.
Følgerne af Domstolens domme er i øvrigt foruroligende, for så vidt angår ligebehandlingsprincippet, da dette ikke anvendes til at sikre kvinder samme løn som mænd - det er påvist i adskillige rapporter, at lønforskellen mellem mænd og kvinder kan være på helt op til 20 % - men til at fratage kvinderne nogle rettigheder, som samfundet har tilkendt dem, som f.eks. muligheden for fastsættelse af en lavere pensionsalder.
Det er en indiskutabel sandhed, at kvinder udfører deres arbejdsopgaver med stor ansvarsfølelse, og deres værdi for arbejdsmarkedet er anerkendt. Men det er et lige så kendt faktum, at det er kvinderne, der uden nogen form for vederlag får overladt hovedansvaret for opdragelsen af børnene, de nye generationer, og for husholdningen.
Hr. formand, mine damer og herrer, på langt sigt ligger løsningen på det her omhandlede problem i, at regeringskonferencen i forbindelse med revisionen af Maastricht-traktaten indføjer ligebehandling af de to køn som en grundlæggende europæisk borgerret og herunder stadfæster muligheden for iværksættelse af positive særforanstaltninger, hvilket er nødvendigt, hvis dette mål fra at have været en utopi skal blive en realitet.
Men i mellemtiden må vi arbejde med den traktat, vi har. Jeg har derfor stillet en række ændringsforslag, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke for den støtte og de forslag, som jeg fra forskellig politisk side har modtaget, og som efter min mening forbedrer Kommissionens forslag væsentligt.
Det drejer sig hovedsagelig om følgende ændringsforslag: at lade direktivet omfatte personer med atypiske arbejdskontrakter, herunder arbejdstagere på deltid. Disse arbejdsformer bliver mere og mere udbredt, og da det hovedsagelig er kvinder, der er berørt heraf, er det nødvendigt at beskytte dem.
En anden gruppe ændringsforslag omhandler aktuarmæssige faktorer, som under henvisning til statistiske oplysninger om kvinders længere middellevetid anvendes til at stille kvinder ringere ved fastsættelsen af ydelser eller pensionsordninger. Det er imidlertid ikke bevist, at kvindelige arbejdstagere har en længere middellevetid, og de må derfor ikke stilles ringere ved beregning af pension.
Et andet ændringsforslag tager sigte på at sikre retten til optjening af pensionsrettigheder ved deltagelse i en social sikringsordning. Et af de efter min mening vigtigste forslag drejer sig om såvel kvinders som mænds mulighed for at nyde godt af en fleksibel pensionsalder - på betingelser, der naturligvis skal defineres nærmere. Ville det ikke være mere naturligt og i overensstemmelse med livsformen i dag, at der inden for en bestemt aldersperiode, f.eks. mellem 60 og 70 år, var mulighed for at vælge at fremrykke eller at udsætte pensionsalderen? Hvorfor tvinge en, der gerne vil fortsætte med at arbejde, til at gå på pension og hvorfor tvinge en, der har behov for at blive pensioneret tidligere, til at fortsætte med at arbejde?
Endelig vil jeg nævne et ændringsforslag, som PPE-Gruppen netop har forelagt, et forslag, som jeg finder yderst interessant, og som jeg fuldt ud tilslutter mig. Det finder anvendelse på begge køn og har til formål at hindre, at en person, der har arbejdet hele sit liv, kan blive skuffet i sine legitime forventninger. Det er mit håb, at disse forslag såvel som forslagene fra Socialudvalget vil vinde tilslutning og dermed bidrage til at forbedre Kommissionens tekst.

Van Lancker
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne først og fremmest over for fru Torres Marques udtrykke min glæde over hendes udmærkede betænkning om et teknisk emne, idet jeg samtidig minder om, at dette jo er et politisk meget aktuelt tema, selv om det ikke direkte ser ud til det. I forskellige europæiske lande er pensionsordninger under pres, systemer revideres, og ligebehandling af mænd og kvinder er derfor et tema, som er meget følsomt, frem for alt hos kvinder.
Jeg vil først og fremmest sige, at Parlamentet og Kommissionen ikke må tillade, at europæiske direktiver skulle blive misbrugt som alibi i sparerunder på bekostning af kvinder, for det er temmelig ofte tilfældet med ligebehandling. Derfor vil jeg fremsætte to betragtninger i forbindelse med Kommissionens forslag.
For det første: Kvinder må ikke blive offer for forsikringsselskabernes finansielle interesser. Forskelle i beregningsmåderne for arbejdsgiverbidrag for mænd og kvinder på grundlag af såkaldte forsikringsoplysninger gør kvinder dyrere for arbejdsgivere, og de er således et handicap ved deres ansættelse. Mange jurister hævder for øvrigt, hr. kommissær, i modsætning til Domstolen, at dette endda er i strid med Traktaten. Vi vil derfor have denne diskriminering fjernet.
For det andet: Formel ligebehandling garanterer ikke automatisk virkelige lige rettigheder for kvinder. Ofte forstærkes kvinders ulige situation på arbejdsmarkedet endnu en gang i deres pensionsrettigheder. Derfor kan der først komme lige rettigheder, når der også i pensionsordningerne, altså også i de supplerende pensionsordninger, træffes kompenserende foranstaltninger for at kompensere de laveste lønninger, for at råde bod på afbrudte karrierer og for at råde bod på deltidsarbejde eller atypisk arbejde, som frem for alt kvinder har med at gøre. Harmonisering af pensionsberegninger skal ske gradvist og skal således også vedrøre kompenserende foranstaltninger. Det vedrører bl.a. indførelsen af ret til en ordentlig minimumpension med en lav tærskel, tildeling af ordentlige pensionsrettigheder, også til mennesker, som arbejder på deltid eller har atypisk arbejde, indførelse og endda udvidelse af ligestillede perioder. Mine kvindelige kolleger i det belgiske parlament har forelagt disse pakker med krav for den belgiske regering, som måske vil imødekomme dem. Jeg håber derfor, hr. kommissær, at De kan gå med til vore ændringsforslag på europæisk plan.

Lulling
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi fejrer snart fyrreårsdagen for Rom-traktatens ikrafttrædelse, men traktatens artikel 119, der fastsætter lige løn til mænd og kvinder, anvendes ikke altid korrekt. Da denne artikel kan anvendes direkte, da der altid er nogle modige, der for domstolene vover at påberåbe det, og da den ikke har nogen undtagelse for det ukrænkelige princip med ligebehandling, bliver de direktivbestemmelser, der indeholder sådanne afvigelser, heldigvis ugyldige; vi må således ændre direktivet fra 1986 om gennemførelse af ligebehandlingsprincippet mellem mænd og kvinder inden for sociale sikringsordninger af åbenlyse årsager, der er redegjort for af ordføreren, som jeg lykønsker med hendes arbejde.
Jeg vil ikke udbrede mig om ændringsforslagene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder undtagen med hensyn til fastsættelsen af den samme aldersgrænse for mænd og kvinder. Der kan ikke være tale om at røre ved de erhvervede rettigheder for det køn, der har gavn af den gunstigste aldersgrænse for at sikre den lige behandling. For en gangs skyld er det generelt kvinderne, der kan gøre deres ret gældende til pension tidligere end mændene, men som helhed drejer det sig om en meget ringere pension, fordi de har haft lønmæssig diskrimination i mange årtier af deres professionelle karriere. Det er navnlig tilfældet for dem, der snart får ret til deres pension, og jeg ved, hvad jeg taler om, fordi jeg er selv offer for disse diskriminationer.
Jeg håber således, at Parlamentet vil vedtage det ændringsforslag, som jeg har forelagt for min gruppe om dette problem, og jeg takker ordføreren for at have sagt så meget godt for lidt siden.
Til slut vil jeg gerne benytte mig af lejligheden til at opfordre Rådet til endelig at vedtage direktivforslaget fra 1987, der ændrer direktivet fra 1979 om ligebehandling af mænd og kvinder i de lovbestemte sygesikringsordninger. Vi vil faktisk befinde os i en virkelig komisk situation, idet lønmodtagerne altid kan blive diskrimineret i de lovbestemte ordninger, hvad angår pensionsalder og pension til efterladte, mens det ikke længere kan være tilfældet i de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, og det er, fordi de ydelser, der tilbydes af de lovbestemte sociale sikringsordninger ikke betragtes som et vederlag i henhold til artikel 119.
I visse lande, som f.eks. mit land, har størstedelen af lønmodtagerne og de selvstændige ikke nogen erhvervstilknyttede ordninger, men henhører under de lovbestemte sociale sikringsordninger. Det ville være på høje tid også i disse ordninger at gå i gang med fjernelse af diskrimination med hensyn til pension til efterladte og pensionsalderen, der er forskellige afhængigt af kønnet. For øvrigt, hr. formand, ville det navnlig være mændene, der ville få gavn af fjernelse af disse diskriminationer, på betingelse af at man ikke straffer kvinderne for at sikre ligebehandling af mændene.

Garosci
Hr. formand, med vort arbejde søger vi i dag at sikre en bedre beskyttelse af kvinderne på lønområdet og på samme arbejdsvilkår som mændene. Ingen kan nemlig i dag forestille sig, at en kvinde, der arbejder i en erhvervsmæssig sammenhæng - være sig i fabrikker, være sig på kontorer - kan forskelsbehandles på det sociale sikringsområde. Der er gået seks år, siden EF-Domstolen afsagde dom for, at der med henblik på alle former for pension skal være lighed mellem mænd og kvinder med hensyn til udbetalinger. I dag agter Kommissionen at ændre de bestående regler, således at dette princip gennemføres fuldstændig og føres ensartet ajour.
De fremsatte ændringsforslag, som vor gruppe enstemmigt vil støtte, vedrører nemlig indførelse af fleksible pensioner, som muliggør pensionering i forskellige aldre. Man skal ved beregningen af pensionerne tage hensyn til de perioder i den arbejdende kvindes liv, hvor hun har måttet opgive at arbejde på grund af graviditet og pasning af mindre børn. Der skal ligeledes sikres social beskyttelse for deltidsarbejdere, en ordning, der vil sikre arbejdsmarkedet store, ja særdeles store muligheder for genoplivning. Deltid er den ordning, som på kort sigt kan give største beskæftigelsesmuligheder.
Endelig må man hindre, at der bliver tale om en ren og skær aktuarmæssig beregning af ydelserne på det sociale sikringsområde, dvs. de forskellige levealdre for mænd og kvinder. Der skal derfor være tale om samme ordning for begge køn, selvom man ifølge naturens orden må anerkende, at kvinderne har en højere levealder.
Dette direktiv er afslutningsvis et af de måske vigtigste kapitler på vejen frem mod opnåelse af fuldstændig ligestilling på arbejdsmarkedet mellem mænd og kvinder. Der findes endnu for mange forskelle og begrænsninger, som rammer den anden halvdel af verden, nemlig kvinderne.
Vi kan ikke i dag hævde, at kvinden arbejder mere eller mindre end manden, men vi hævder, at hendes arbejde på samme måde bidrager til samfundets funktion, og vi kræver, at hun behandles i overensstemmelse hermed.

Larive
Hr. formand, Den Liberale Gruppe er glad for Torres Marques-betænkningen. Kommissær Flynn, De og Kommissionen, har nemlig noget nemt fejet den til side og kun villet optage Domstolens retspraksis i direktiv 86, og De har i den forbindelse ikke bekymret Dem om de skadelige følger deraf for kvindelige arbejdstagere, og derfor er vore ændringsforslag meget nødvendige.
Jeg er for øvrigt også skuffet over Socialudvalget, som ikke har foreslået noget som helst ændringsforslag, men har bøjet sig. Jeg synes, at det er endnu en grund til at overlade ligestillingsdirektiverne og kodeksen for god opførsel til Kvindeudvalget som korresponderende udvalg. Hvad drejer det sig nu om?
For det første skal en streng, ens pensionsalder for mænd og kvinder ændres til mulighed for en fleksibel pensionsordning for begge. For det andet, det sagde fru Van Lancker også, samme aktuarmæssige faktorer for mænd og kvinder ved beregning af arbejdsgiverens bidrag. Denne højere præmie gør kvinderne dyrere for arbejdsgiverne og skaber således indirekte diskriminering. Desuden spørger jeg mig selv, om også den udearbejdende kvinde stadig har en længere forventet levetid end manden. Må man så også betale mindre præmie, hvis man ikke ryger eller som kvinder mindre ofte kommer i fængsel, hvorved det således koster mindre skat.
Det tredje punkt er, at udelukkelse af deltidsbeskæftigede skal ophøre. Også det er indirekte diskriminering. For det fjerde, kommissær Flynn, er det bedre at vende om på halvvejen end fare vild, jeg håber, at De støtter vore ændringsforslag, at De også opfordrer det irske formandskab til det, og jeg opfordrer også allerede nu det kommende nederlandske formandskab til ikke blot at forsvare vore ændringsforslag, men også at hente det støvede kommissionsforslag fra oktober 1987 frem, som skal udfylde tomrummet fra de første to direktiver. Med det 21. århundrede for døren må vi i Europa-Parlamentet gøre alt for endelig at afskaffe også den direkte og indirekte diskriminering ved både de lovbestemte og de supplerende sociale sikringsordninger. Nøgleord i den forbindelse skal være: fleksibilitet og valgmulighed, valgmulighed for mænd og kvinder.

Sornosa Martínez
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, ændringen af dette direktiv kan betyde endnu et skridt henimod ligebehandling og henimod den bekostelige opfyldelse af traktatens artikel 119. Ændringsforslagene fra fru Torres Márquez - som jeg lykønsker - drejer sig hovedsageligt om, at arbejdstagere med atypiske kontrakter eller på deltid, medtages i de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger. Når man betænker, at kvinderne er stærkt i overtal i denne kategori af arbejdstagere, og at det direktiv, der skal ændres, handler om gennemførelse af princippet om ligebehandling, er det bydende nødvendigt, at man medtager atypisk arbejde og kontrakter på deltid i de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, eftersom en udelukkelse herfra vil være en klar diskrimination af kvinderne. Hvis ændringen af direktivet begrænser sig til at berigtige de modsætningsforhold, der i øjeblikket består mellem den afledte fællesskabsret og den primære, vil vi fortsætte med at lave forsinket lovgivning på grundlag af begivenheder, der har fundet sted. Denne ændring giver os mulighed for at gennemføre princippet om ligebehandling med større kohærens, og jeg mener, vi bør benytte den.

Van Dijk
Hr. kommissær Flynn, jeg ved, at det måske ikke er nogen venlig bemærkning, men jeg har haft stærkt indtryk af, at De, da De lavede udkast til dette direktiv, snarere havde pensionsfondenes interesser i Deres hoved end ligebehandlingen af mænd og kvinder. Jeg synes ærlig talt, at det er uforståeligt, at De i forbindelse med ændringen af det fjerde direktiv ikke har benyttet Dem af lejligheden til med det samme at løse problemerne med de aktuarmæssige faktorer, som allerede er nævnt her et antal gange. Domstolen har hele tiden sagt, et højere pensionsbidrag fra arbejdsgivere til kvinder træffes der ikke bestemmelser om i dette direktiv og er således tilladt. De kunne således have ordnet det i forbindelse med denne ændring. Parlamentet har heldigvis gjort det, og jeg håber derfor helhjertet, at Kommissionen vil overtage dette, for det er vanvittigt, at arbejdsgivere kan forpligtes til at betale større præmie for kvinder end for mænd. Desuden - jeg kender kommissæren som en, der altid meget trofast følger Domstolens afgørelser - når det drejer sig om de domme, som der har været om den tilbagevirkende kraft, om fra hvilket tidspunkt kvinder kan kræve pensionsrettigheder, og det gælder her navnlig for deltidsbeskæftigede, har jeg mærket, at Kommissionen ikke ønsker at basere sig på det, som Domstolen har gjort, virkningen af artikel 119 siden 1996, men baserer sig på Barber-dommen fra 1990, hvorved et stort antal år, nemlig 14, således går tabt for en masse kvinder.
Jeg kan dog helhjertet støtte forslaget om at gøre pensionsalderen ensartet, for kvinder kan ikke tillade sig at gå tidligere på pension og så på denne måde også blive forpligtet, moralsk forpligtet, til blot at påtage sig alt omsorgsarbejde, for de går jo tidligere på pension, og det er alt sammen, fordi de udfører dette omsorgsarbejde. Det må vi meget hurtigt gøre en ende på. Jeg er fuldstændig enig i den fleksible pensionering. Opnåelsen af lighed, hr. formand, men også kommissær Flynn, opnåelsen af lighed betyder rettigheder og pligter for både kvinder og mænd samt pensionsfonde.

Ahlqvist
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke fru Torres Marques for et glimrende stykke arbejde om et meget kompliceret emne. Jeg vil gerne vil fokusere på navnlig ét område i betænkningen, nemlig atypiske job.
Dette begreb dækker faktisk over den samme form for udbytning af arbejdskraften som den, der fandt sted inden for rammerne af forlagssystemet, der gik forud for industrialiseringen i midten af 1700-tallet. Dengang placerede virksomhedsejerne arbejde i hjemmene, først og fremmest hos kvinder - arbejde, som blev udført for en meget lav timebetaling. Der er mange eksempler på denne form for ansættelse i Europa i dag, og informationssamfundets udvikling betyder, at der bliver stadig flere. Det er først og fremmest kvinder, unge og indvandrere, der indfanges ind i dette system. For mange er der tale om det første skridt ud på arbejdsmarkedet til minimale lønninger og med et svagt eller slet intet socialt sikkerhedsnet.
Det er således meget nødvendigt, at der i sikringssystemet tages hensyn til denne form for arbejde, og at der gøres undtagelser for atypiske job i bestemmelserne om virksomheds- eller jobbaserede sociale sikringssystemer. De atypiske job indebærer en indirekte forskelsbehandling af kvinder og unge, som dermed risikerer at blive det tyvende århundredes forlagsarbejdere.

Glase
Hr. formand, hr. kommissær, at man i 1996 skal beskæftige sig med emnet ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, er i sig selv højst beklageligt. Kampen for lige vilkår betyder ikke andet end kampen for ligeværdig anerkendelse af mænd og kvinder.
På papiret finder man smukke ord i alle Den Europæiske Unions medlemsstater. Også Kommissionen har i denne beretning udtrykt udmærkede hensigter med smukke ord. Men de vil i praksis ikke afgørende kunne bidrage til at løse problemet med ulige vilkår. Derfor skal de principielle krav fra Udvalget om Kvinders Rettigheder finde gehør i Kommissionen og i Rådet.
Lige vilkår ville være forkert forstået, hvis man ved sikring af sociale krav og ved de særlige virksomhedsydelser ikke tager hensyn til kvinders særlige indsats i børneopdragelsen og i den opofrende pleje af familiemedlemmer.
For stadig flere kvinder bliver de såkaldte atypiske arbejdsaftaler den eneste erhvervsmulighed og dét af forskellige grunde. Det er netop dem, der er henvist til en ligebehandling inden for de sociale sikringsordninger. Det gælder ligeledes for deltidsarbejde, som vi lige har hørt.
Jeg håber meget, at vi gennem vedtagelse af denne betænkning om lige muligheder i praksis og rent faktisk kan komme et skridt nærmere.

Vaz da Silva
Hr. formand, ligestilling mellem de to køn indebærer efter min mening først og fremmest lige muligheder og lige pligter. Derfor kan jeg godt lide ordet ligeberettigelse. Det udtrykker et koncept om sameksistens mellem mænd og kvinder baseret på deling af såvel rettigheder - adgang - som pligter - arbejdsopgaverne - under hensyntagen til de forskelle, der måtte være i livs- og arbejdsperspektiv. Der er ingen begrundelse for diskriminerende lovbestemmelser som dem, der findes i direktiv 79/007 og 86/378, ifølge hvilke det er muligt at fravige princippet om ligebehandling. I henhold til traktatens artikel 119 skal medlemsstaterne sikre lige behandling af mænd og kvinder. Domstolen bekræfter denne holdning. Helena Torres Marques beskæftiger sig i sin fremragende betænkning med forslaget til ændring af direktivet fra 1986. Det er godt, men det er ikke tilstrækkeligt. Det er nødvendigt, at regeringskonferencen i forbindelse med revisionen af traktaten om Den Europæiske Union indføjer den grundlæggende rettighed, der hedder ligebehandling af de to køn, men det er nødvendigt at gå endnu længere. Direktiverne er intet værd, hvis der ikke findes politisk vilje til at bakke dem op i medlemsstaterne og en social bevidsthed hos borgerne. Og denne altafgørende detalje mangler desværre, for så vidt angår ligebehandlingsaspektet.

Ribeiro
Hr. formand, min meget korte taletid gør det ikke muligt at komme ind på de tekniske og juridiske aspekter ved dette vigtige spørgsmål, men jeg har dog tid til at sige tak og fremsætte et par korte bemærkninger. Tak til ordføreren for den veldokumenterede begrundelse og for de stillede ændringsforslag og et par bemærkninger for at påpege, at social lighed ikke er det samme som egalitarisme, og at sammenblanding af de to koncepter undertiden fører til manglende forståelse for de undtagelsesbestemmelser og positive særforanstaltninger, som er nødvendige for at bekæmpe social ulighed, men som ikke kan accepteres i et egalitært perspektiv. Da gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder siges at være en af de vigtigste målsætninger for den europæiske socialpolitik, må man, hvis en sådan politik skal kunne siges at eksistere, holde sig for øje, at i henhold til Rom-traktatens artikel 117 skal der ske en udjævning af arbejdernes leve- og arbejdsvilkår på et stadigt stigende niveau, og derfor kan det ikke accepteres, at kvinders pensionsalder tilnærmes mænds pensionsalder i de tilfælde, hvor den aktuelle situation er mere gunstig for kvinderne, hvilket er det samme som en udjævning i nedadgående retning forklædt i egalitære argumenter, hvorimod det modsatte vil være acceptabelt, for kun således kan der ske en udjævning på et stadigt stigende niveau.

Jouppila
Hr. formand, i denne uge, dvs. på fredag den 20.9.1996, er det 90 år siden, at zar Nikolaj II underskrev en erklæring, der sikrede, at finner, både mænd og kvinder, fik almindelig og ligestillet stemmeret. De finske kvinder var nr. to i rækken og de første i Europa, der benyttede denne rettighed. Desuden opnåede kvinderne som de første i verden valgbarhed. Dette har styrket udviklingen inden for ligestilling i Norden og i Finland.
Artikel 119 i Rom-traktaten sikrer mænd og kvinder lige muligheder på arbejdspladsen i EU. Direktivet fra 1979 fastlagde, at princippet om ligebehandling skulle gennemføres i lovpligtige sociale sikringsordninger. Er det nu ikke på høje tid også at gennemføre disse forslag?
Lige muligheder for mænd og kvinder er for os finnere en selvfølge, men sådan er det ikke alle steder. I mange lande findes der stadig lovbestemmelser, der diskriminerer kvinder bl.a. i forbindelse med sociale sikringsordninger. EU bør nu gå i spidsen og afskaffe denne praksis.
I direktivforslaget fra 1987 er udgangspunktet, at den sociale sikring skal gøres individuel. I Finland har denne ordning længe været i kraft. En social sikringsordning, der tager udgangspunkt i det enkelte individ, er den eneste acceptable løsning, der fremmer ligestillingen. Den bør også omfatte personer, der arbejder hjemme, uanset om det er mænd eller kvinder.
For øjeblikket er der f.eks. i Finland betydeligt flere veluddannede kvinder under 40 år end mænd, og mange af dem får en højere løn end mændene. En familiebaseret social sikringsordning forringer uanset køn stillingen, friheden og den menneskelige værdighed hos den ægtefælle, der tjener mindst.
Ikke blot skal ordningerne individualiseres, men også de deltidsansatte skal ubetinget sikres social sikring og pension, og fleksibiliteten bør øges. Det vil forbedre kvinders muligheder for at leve et mere selvstændigt og alsidigt liv, eftersom mange kvinder som følge af børns fødsel og pasning bliver nødt til helt eller delvist at træde ud af arbejdsmarkedet i kortere eller længere perioder.
Mange medlemslande bliver nødt til at tage deres sociallovgivning op til fornyet overvejelse, for at ligestillingen reelt bliver gennemført, og EU må bistå landene på dette område. Jeg takker fru Torres Marques for hendes betænkning, og jeg mener, at betænkningens forslag og de forslag, som er vedtaget i Udvalget om Kvinders Rettigheder, skal gennemføres.

Blak
Hr. formand, de forskellige medlemslandes sociale sikringsordninger skelner stadig mellem kønnene. Kvinderne er stadig ringere stillet end mænd. Det er fremragende, at vi endnu en gang har kunnet bruge Domstolen til at fremme ligestillingen mellem mænd og kvinder, men det skal heller ikke gå for vidt med Domstolen. Vi skal sikre, at det ikke bliver dommerne, der lovgiver, men politikerne. Jeg er derfor ligesom ordføreren noget skuffet over, at Kommissionens forslag ikke er gået videre end Domstolens praksis, og at Kommissionen ikke har taget nye initiativer og forbedret det, som Domstolen har startet. Vi er derfor havnet i en situation, hvor kvindernes rettigheder i visse tilfælde forringes. Det gælder bl.a. pension og dækning for deltidsbeskæftigede. Jeg håber, at vi kan rette op på det ved at støtte ordførerens ændringsforslag, og at Kommissionen vil tage Parlamentets ændringsforslag til efterretning. Kvinderne er statistisk set ikke dem, der slutter mest op om EU. Det er vores opgave at vise kvinderne, at EU gør noget for dem. Det kan vi bruge dette forslag til.

Flynn
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne benytte lejligheden til at udtrykke min tak over for dem, fru Torres Marques, for Deres glimrende betænkning om, hvad De med rette kalder et meget kompliceret teknisk spørgsmål med hensyn til erhvervstilknyttede sociale pensionsordninger. Kommissionen deler i vid udstrækning den bekymring, De har givet udtryk for i Deres betænkning og i det beslutningsforslag, vi har fået forelagt her til eftermiddag.
Princippet om ligebehandling af kvinder og mænd er et fundamentalt princip i Fællesskabets lovgivning. Det er vigtigt at sikre dets effektivitet og gennemskuelighed for at undgå enhver mulig forvirring fra de nationale myndigheders side på alle niveauer, når de skal bringe fællesskabslovgivningen i anvendelse. Det er også af afgørende betydning at sikre, at Europas borgere fuldt ud er informerede om alle deres rettigheder på dette område.
Forslaget til direktiv har til formål at sikre, at en sekundær retsakt, nemlig direktiv 86/378 om ligebehandling af mænd og kvinder inden for erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, svarer til de primære retsbestemmelser, nemlig artikel 119 i traktaten som fortolket af Domstolen. I Barber-dommen af 17. maj 1990 og senere domme til fortolkning heraf anerkender Domstolen, at alle former for erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger og i forlængelse deraf alle former for goder, der stammer fra sådanne sikringsordninger, udgør en del af lønnen, sådan som den er defineret i artikel 119 i EF-traktaten, hvor der fastsættes bestemmelser om ligeløn for mænd og kvinder.
Artikel 119 i traktaten kan direkte anvendes, og den kan enkeltpersoner støtte sig til ved de nationale domstole, både over for offentlige og private arbejdsgivere. Den tillader ingen undtagelser fra princippet om ligebehandling. Derfor er visse bestemmelser i direktiv 86/378, der fastsætter undtagelser fra princippet om ligebehandling, i særdeleshed med hensyn til pensionsalder og pension til efterlevende - det er artikel 9 i direktiv 86/378 - ugyldig for så vidt angår lønarbejdere, eftersom de kan påberåbe sig artikel 119 i traktaten over for de nationale myndigheder. Denne artikel har som en primær retsbestemmelse forrang frem for direktiv 86/378, der er en afledt retsakt, og den har også forrang frem for enhver national lovgivning. Men jeg bør gøre det klart, at artikel 119 i traktaten ikke gælder for selvstændige, over for hvem direktiv 86/378 stadig fuldt ud er gældende.
Af hensyn til juridisk sikkerhed og klarhed og for at sikre overensstemmelse med artikel 119 i traktaten, har Kommissionen fremlagt dette forslag til et direktiv om ændring af direktiv 86/278. De foreslåede ændringer tjener kun til at kodificere Domstolens retspraksis, og dette forslag til direktiv er derfor af rent fortolkende karakter. Jeg bør understrege, at Kommissionens forslag i overensstemmelse med sin fortolkende natur kun har haft til formål at ændre bestemmelserne i direktiv 86/378, der i lyset af retspraksis har vist sig at være ugyldige. Forslaget sigter ikke mod at blive en fuldstændig kodificering af hele Domstolens praksis angående ligebehandling med hensyn til social sikkerhed, og det har heller ikke til formål at indføre ny lovgivning ud over den eksisterende retspraksis. Det siger sig selv, at det vil være umuligt at indføre nye bestemmelser, der ikke stemmer overens med praksis, eftersom det kun kan ske ved en ændring af traktaten.
Det er vigtigt at notere sig, at Kommissionen ved adskillige lejligheder har rådspurgt regeringseksperter, pensionsfonde på europæisk niveau og aktuarer, det rådgivende udvalg om lige muligheder og arbejdsmarkedets parter om de foreslåede ændringer af direktiv 86/378 i lyset af Barber-dommen og de senere domme. Der har været bred konsensus om at tilpasse teksten i direktiv 86/378 for at få den til at stemme overens med Domstolens praksis vedrørende artikel 119 i traktaten.
Jeg er meget opmærksom på Deres bekymring for den mulige virkning for kvinder af denne domstolspraksis, sådan som den afspejles i de stillede ændringsforslag. Ifølge denne praksis kunne man tænke sig, og jeg understreger kunne , at kvinders pensionsalder skulle forøges i reglerne om erhverstilknyttede sociale sikringsordninger for at sikre ligebehandling af kvinder og mænd, og i visse ordninger - jeg taler her om pensionsfondssystemer - kunne der være bestemmelser om, at bidrag betalt af arbejdsgiveren - skulle være forskellige for kvinder og mænd for at sikre samme udbetalinger.
Men tillad mig blot et øjeblik at minde Dem om, at vi her befinder os i et område med social beskyttelse, hvor arbejdsmarkedets parters autonomi er relevant, og spørgsmål såsom pensionsalder og organiseringen af finansieringen af erhverstilknyttede sociale sikringsordninger er underlagt forhandlinger mellem de involverede parter, og i særdeleshed arbejdsgiverne og arbejdstagerne. Så Kommissionen har meget begrænset manøvremulighed - og dét ved alle - eftersom den som enhver anden institution eller person må følge Domstolens praksis. At gå videre end hertil er ikke passende på dette tidspunkt, for det kan være umuligt at nå frem til den nødvendige enighed, og et sådant skridt vil under alle omstændigheder gå ud over dette forslags rent fortolkende natur.
Desuden kan Kommissionen ikke stille forslag om nogen foranstaltninger, der ikke falder ind under rammerne af artikel 119 i traktaten. Derfor er det ikke muligt at acceptere ændringsforslagene om anvendelsen af aktuariske faktorer - ændringsforslag nr. 2, 6, 7, 8, 9 og 10 - eftersom de går ud over den eksisterende domstolspraksis, som udtrykkelig fastsætter, at der kan tages hensyn til akturatiske faktorer, eftersom anvendelsen af dem falder uden for rammerne af artikel 119. At gå imod praksis på dette punkt ville være at indføre en ny lov og ville under alle omstændigheder gå ud over rammerne af direktiv 86/378.
Grunden til, at jeg ikke kan acceptere ændringsforslagene om atypiske arbejdstagere - og mange af bidragene hentyder til dette, herunder til deltidsbeskæftigede - er, at de er unødvendige - alene fordi det allerede klart fremgår af praksis, at diskrimination mod denne kategori af arbejdstagere kan udgøre en indirekte diskrimination. Således er ændringsforslag nr. 11, 12, 13 og 14 også unødvendige, eftersom de medtager punkter, hvor praksis allerede er fastslået, hvorfor det er unødvendigt at behandle dem her.
Jeg vil gerne takke Dem for Deres støtte og engagement med hensyn til ligebehandling af mænd og kvinder. Vi er allierede på dette område, men jeg vil gerne sige, at acquis communautaire på europæisk niveau er meget vigtig og et eksempel for lande uden for Den Europæiske Union. Det er vor opgave at sikre fuld anvendelse og effektivitet af et fundamentalt princip i Fællesskabets lovgivning, og dette forslag, som De bedes om en udtalelse om, søger på alle måder at nå dette mål.
Jeg vil gerne fremsætte en kommentar angående det, fru Lulling sagde, for det fandt jeg ganske relevant. Det, fru Lulling spurgte om, var, om Kommissionen ville gå ind for at udstrække fuld ligebehandling til områder, der ikke er dækket af direktivet. Det ville jeg nok svare ja til. Hvis De husker det, fremsatte vi i 1987 et forslag, der havde til formål at færdiggøre gennemførelsen af princippet om ligebehandling for både lovbestemte og erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger. Det ligger stadig på Rådets bord, fru Lulling, og det ville på nuværende tidspunkt være klogt at overveje at se på muligheden for at opdatere dette forslag fra 1987. Som konsekvens af, hvad jeg har hørt her om disse spørgsmål, agter jeg at gøre dette. Jeg takker Parlamentet for dets opmærksomhed.

Larive
Hr. formand, jeg tror ikke, at jeg har forstået tingene rigtigt, for på den ene side udtrykker kommissæren sin glæde over vor ordfører Torres Marques' udmærkede betænkning og meddeler, at Kommissionen meget bekymret deler vor ængstelse. På den anden side, men det kan skyldes tolkningen, har jeg gennem min hovedtelefon hørt, at til trods for komplimenten og den store bekymring, som kommissæren er tynget af, ligesom de tilstedeværende på dette plenarmøde, vil han således ikke kunne støtte ændringsforslagene, fordi der ikke skulle være enighed om, hvorvidt det allerede er optaget i retspraksis. Kan kommissæren forklare dette, for jeg kan forstå hans bekymring, men jeg kan ikke forstå, at han ikke gør noget ved det.

Formanden
Fr. Larive, jeg synes, kommissæren forsøgte at forklare det; men da dette punkt indeholder flere farer for misforståelse, vil det måske være godt, hvis hr. Flynn siger et par ord mere.

Flynn
Hr. formand, jeg tror ikke, der bør være nogen misforståelse af, hvad vi siger her. Vi foreslår en oprydningsaktion. Der var nogle misforståelser i 1986-direktivet i forhold til retspraksis, og dette er et uddybende forslag, der skal tilvejebringe de ændringer, der er nødvendige for at tilfredsstille retspraksis, som den er blevet formuleret. Vi skriver ikke hele retspraksis ind, men, for så vidt angår den, er alt dækket i betragtningerne.
Jeg har gennemgået ændringsforslagene og analyseret deres formål. Nogle er unødvendige, fordi de allerede er dækket, mens andre ikke er acceptable, fordi de ville indebære en ændring af den eksisterende lovgivning. Vi har ikke bemyndigelse til at gøre dette på grundlag af artikel 119. For eksempel tales der i ændringsforslag nr. 1 om udelukkelse af deltidsansatte, men det er unødvendigt, for det er allerede dækket. Punkt 5 behandler også dette spørgsmål. Ligeledes er alle ændringsforslagene blevet analyseret i lyset af, hvad der er muligt i henhold til den eksisterende artikel 119, og om der allerede er taget højde for det i den eksisterende praksis. Faktisk vil ændringsforslagene ikke gøre det muligt for os at gøre noget, som ikke allerede er medtaget.

Van Dijk
Hr. formand, jeg forstår, at De ikke har megen tid, og jeg vil heller ikke bede om ret meget mere tid af denne Forsamling. Men dette er et parlament, og i et parlament hører det sig til, at man lytter til hinandens argumenter og kommer ind på hinandens argumenter. Jeg har konstateret, at kommissær Flynn ikke er kommet ind på en masse af vore argumenter. Jeg har konstateret, at han ikke ser nogen som helst anledning til at overtage nogle af Kvindeudvalgets ændringsforslag, som der er arbejdet hårdt og omhyggeligt på. Når kommissær Flynn siger, at det ikke er hans hensigt at ændre eksisterende lovgivning, så forstår jeg ikke, hvorfor dette direktiv skal ændres. Der ændres eksisterende lovgivning, og det er til fordel for pensionsfondene og til ulempe for kvinder. Dette tager Parlamentet op, og dette kan Parlamentet ikke acceptere. Jeg vil gerne have, at Kommissionen behandler Parlamentet som et parlament og kommer ordentligt ind på de argumenter, som her er fremsat. Jeg tror, at det i høj grad har skortet på dette under denne forhandling, men vi vil i morgen - det kan jeg allerede bebude over for kommissæren - inden den endelige afstemning med den rette artikel i hånden anmode om, at forslaget henvises til fornyet udvalgsbehandling.

Flynn
Fru Van Dijk fremsætter visse påstande, og, som hun siger, det er her i Parlamentet, at vi bør udveksle synspunkter om disse ting.
Jeg har set på alle disse ændringsforslag i en ganske positiv ånd for at medtage, hvad jeg kunne, hvis jeg havde lov til det i henhold til bestemmelserne i artikel 119. Jeg har i særdeleshed set på dette spørgsmål om atypiske arbejdsforhold, og hvad det er for noget, for det afspejles i adskillige ændringsforslag. Formålet med ændringsforslag nr. 5 er f.eks. at medtage atypisk arbejde. Jeg siger simpelt hen til Dem, at det atypiske ved arbejdet allerede er dækket, for så vidt som atypiske arbejdere er medlemmer af den arbejdende befolkning. Hvis De og Parlamentet mener, at ændringsforslag nr. 5 ville give det, De forsøger at opnå, mere vægt og tilføje noget, der ikke allerede er dækket, så vil jeg ikke have nogen vanskelighed ved at acceptere Deres ændringsforslag. Men som kommissær må jeg sige til Dem, at ifølge den juridiske rådgivning, jeg har fået, er det et unødvendigt ændringsforslag, fordi der allerede er taget højde for det. Det er den eneste grund.
Jeg vil gå et skridt videre. De har fremsat visse kommentarer om andre spørgsmål angående nogle ændringsforslag og en holdning, som De gerne vil have ændret. Det var af denne grund, at hr. Blaks og fru Lullings bemærkninger var så relevante. Hvad er det, vi taler om her? Vi taler om erhverstilknyttede sociale sikringsordninger. Vi taler ikke om lovbestemte ordninger. Jeg var helt åbenhjertig i min forelæggelse ved at nævne de muligheder, der var for, at dette kunne blive skadeligt for kvinders forventninger, for så vidt angår visse typer af ordninger. Men artikel 119 gør det ikke muligt for mig at ændre dette i øjeblikket. Jeg vil være helt indforstået med at gøre Rådet opmærksom på det, De har sagt, og forsvare det, men selv om jeg ved, at det har taget en masse tid at udarbejde ændringsforslagene i deres nuværende form, og selv om jeg kan se tankegangen bag dem, så er de pågældende emner allerede dækket, for så vidt angår atypiske arbejdstagere, og der er ingen grund til at gå videre med dette. Hvis det er vigtigt for Dem, og De presser på med spørgsmålet om ændringsforslag nr. 5, så vil jeg tage det med.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Udstationering af arbejdstagere
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0265/96) fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af EuropaParlamentets og Rådets direktiv om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (C40327/96-94/0346(COD)) (Ordfører: Peter).

Peter
Hr. formand, fem år efter, at Kommissionen forelagde det første direktivudkast, kan Europa-Parlamentet endelig ved andenbehandlingen beskæftige sig med Rådets fælles holdning.
At vi har fået mulighed for det, kan vi først og fremmest takke det italienske rådsformandskab for, der sad ved roret i første halvår af 1996. Jeg har allerede påskønnet dette andetsteds. Formålet med direktivet er at sikre, at principperne for det indre marked - her fri udveksling af tjenesteydelser - på den ene side og for det økonomiske og sociale sammenhold på den anden side ikke udelukker hinanden. Med fremadskridende integration på arbejdsmarkedet i EU er der et stadig større behov for regulering. Det er konkurrencefordrejende og socialt skadeligt, hvis arbejdstagere fra et lavtlønsland i Fællesskabet i en medlemsstat med tydeligt højere lønninger udfører det samme arbejde på lavtlønsvilkår som arbejdstagerne på stedet. De pågældende arbejdstagere får ikke blot tilnærmelsesvis betaling for værdien af deres arbejde, og lokale virksomheder kan ikke konkurrere mod lavpristilbud betinget af løndumping. Det samme gælder også for udstationering af arbejdstagere fra stater, der ikke er medlem af Fællesskabet.
Direktivudkastet tager fat det rigtige sted ved at cementere mindstelønsprincippet. Det gør det også, for så vidt angår det krav på ferie, der er opstået under udstationeringen. De i den enkelte medlemsstat eksisterende retlige ordninger om arbejdssikkerhed og arbejdstid skal ligeledes overholdes i tilfælde af udstationering lige fra begyndelsen, og dét uden undtagelse. Når direktivudkastet nu giver de udstationerede arbejdstagere mulighed for at få prøvet deres løn- og arbejdsvilkår ved den domstol, det pågældende arbejdssted henhører under, så er det udtryk for en velkommen forbedring.
I det hele taget er direktivudkastet blevet væsentlig forbedret i løbet af behandlingsperioden. Diskussionen om en ordning med eller uden obligatorisk tærskelfrist er et egnet eksempel herpå. Hvor det oprindelig var foreslået, at visse bestemmelser om mindsteløn og mindste antal betalte feriedage pr. år ikke skulle finde anvendelse under de første tre måneder af udstationeringen, så er der nu ikke længere fastsat nogen obligatorisk tærskelfrist. I stedet er der mulighed for begrænsede undtagelser fra reglen.
For det første tages der hensyn til princippet om subsidiaritet i det omfang, medlemsstaterne efter samråd med arbejdsmarkedets parter i de første fire uger af en udstationering kan undlade at håndhæve kravet om betaling af en mindsteløn. For det andet synes det i forbindelse med opfyldelse af leveringsaftaler hensigtsmæssigt at fravige kravet om anvendelse af løn- og feriebestemmelser i otte dage, efter at det først og fremmest er sikret, at denne undtagelse ikke gælder for de i bilag 1 omhandlede byggeaktiviteter. For det tredje kan kravet om mindste antal betalte feriedage pr. år og mindsteløn fraviges, hvis det arbejde, der skal udføres som led i udstationeringen, er af ringe omfang. De enkelte medlemsstater har i direktivet påtaget sig en pligt til at fortolke, hvad der forstås ved ringe omfang.
Skibsbesætninger ansat af virksomheder inden for handelsmarinen er undtaget fra direktivets anvendelsesområde. Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, som jeg er ordfører for, lægger i denne sammenhæng vægt på at få klarlagt, at udstationerede arbejdstagere, der er beskæftiget i havne med havneoprensning og med assistance til skibe i havne, er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Derudover anmodes Kommissionen udtrykkeligt om inden for rammerne af den fastlagte pligt til at aflægge beretning især at komme ind på, hvordan de udstationerede arbejdstagere i Fællesskabets medlemsstater informeres om direktivets indhold.
Hr. formand, jeg har som ordfører anbefalet udvalget ikke at acceptere nogen ændringsforslag til den fælles holdning. Udvalget har fulgt mig. Jeg vil også bede plenum om at forkaste de tre stillede forslag i morgen. Det er der mindst to gode grunde til. For det første: Parlamentet er i stor udstrækning kommet igennem med sine standpunkter i løbet af de mangeårige drøftelser. Og for det andet, og det er i øjeblikket egentlig den vigtigste grund: Enhver ændringsgrund medfører risiko for at bringe det kvalificerede flertal i Rådet i fare. Den, der virkelig har gode hensigter, kan ikke ønske det. For udkastet skal nu endelig munde ud i et direktiv, der udfylder hullerne i fundamentet til den europæiske sociale union, der er ved at opstå, og påtager sig en bærende søjles opgave.

Hughes
Hr. formand, jeg vil gerne takke Helwin Peter oprigtigt for det grundige arbejde, han har gjort med sagen i de sidste fem år - han har hjulpet os meget. Hr. Flynn får ofte hård kritik her, men jeg vil gerne rose hans rolle i forbindelse med den heldige afslutning, som vi håber meget snart kan nås i denne sag. Til tider har flammen på dette lys blafret temmelig alvorligt, men han har holdt den i live, indtil det italienske formandskab kom, og det lykkedes det italienske formandskab at bringe sagen frem til et punkt, hvor vi i juni kunne indgå et kompromis. Så han fortjener ros for det værdifulde arbejde, også han har gjort.
Dette forslag om udstationering af arbejdstagere er virkelig et meget betydningsfuldt forslag på sin egen måde, lige så betydningsfuldt som det tidligere direktiv om samarbejdsudvalg. Derfor føler vi, at hvis vi skal forholde os til dette forslag på en moden måde, så bør vi gøre netop det, ordføreren har foreslået, dvs. i denne uge vedtage den fælles holdning uden ændringer. Faktisk bygger den fælles holdning i sin nuværende form på flere måder på den holdning, der kom til udtryk ved Parlamentets førstebehandling. I forhold til tærskelen, for eksempel, eller medtagelse af borgere fra tredjelande, går den faktisk videre end Parlamentets holdning ved førstebehandlingen. Så vi vil gerne have den vedtaget så hurtigt som muligt. Den bedste måde, hvorpå vi kan hjælpe med denne proces, er ved i denne uge at vedtage den fælles holdning uden ændringer.
Dette forslag er baseret på artikel 57 og 66 i traktaten. Derfor har det at gøre med friheden til bevægelse og til udbuddet af tjenesteydelser på det fælles marked, hvilket kan være et meget vigtigt og positivt element i den måde, det indre marked fungerer på. Men uden bestemmelserne i et direktiv som dette kan det også være meget negativt og meget destruktivt.
I Storbritannien har vi en humoristisk tv-serie, der har gået meget længe, og som hedder »Auf Wiedersehen, Pet«. Den fortæller om en gruppe bygningsarbejdere fra mit eget område, et område med høj arbejdsløshed, der bor i en hytte på den byggegrund i Tyskland, hvor de arbejder. Det er en morsom historie om uheld og eventyr, som denne gruppe mænd oplever på randen af det tyske samfund i et skyggeområde uden for tysk lovgivning.
Problemet er, at situationen slet ikke er morsom i det virkelige liv. Mange tusinder af mennesker i områder som mit eget tvinges til at leve på denne måde, og det er simpelt hen ikke morsomt. Jeg er ikke ude efter Tyskland her, eller efter tyske arbejdsgivere; man kunne vælge en hvilken som helst kombination af medlemsstater for at illustrere dette.
Tilbage i min egen valgkreds kommer mennesker, der er kommet i vanskeligheder i denne situation, uge efter uge til mig og mit kontor med deres problemer. Folk, der har været ude for arbejdsulykker, og pludselig opdager, at de ikke har nogen arbejdsgiver i juridisk forstand, og som ikke kan søge erstatning eller kompensation, folk, der ikke alene ikke bliver betalt for det arbejde, de har påtaget sig, men opdager, at deres bidrag til det sociale sikringssystem ikke er blevet betalt af den, der formodes at være deres arbejdsgiver, eller folk, som i realiteten har opdaget, at de sidder i en fælde, hvor de betaler ublu leje af en lejlighed, som deres arbejdsgiver disponerer over og har kontrol med. Ikke alle disse problemer kan løses af dette direktiv om udstationering af arbejdstagere, men det vil give os en ramme, inden for hvilken folk kan beskyttes og udøve deres frihedsrettigheder; friheden til bevægelse og til udbud af tjenesteydelser.
Friheder har kun mening, hvis de indebærer et reelt valg. Dette direktiv vil afstikke de grundlæggende regler, der gør det muligt for arbejdstagerne at udøve ægte kontrol med den måde, disse friheder fungerer på. Derfor bør man i høj grad hilse det velkomment.

Pronk
Mere end tre år efter førstebehandlingen er Rådet nået til en fælles holdning. Tilmed mere end et år efter, at vi havde en forhandling om disse ting. Jeg tror faktisk, at vi har lov at give alle, som har haft med dem at gøre, en kompliment, ordføreren, hr. Flynn, men frem for alt i denne forbindelse det italienske formandskab, som har spillet en så usædvanlig god rolle med henblik på at tilvejebringe denne fælles holdning. PPE-Gruppen vil støtte Rådets beslutning, fordi tiden nu er inde til at træffe en beslutning. Dette betyder imidlertid ikke, at PPE-Gruppen ikke vil fremsætte en række kommentarer. PPE-Gruppens bemærkninger ville vi have tilføjet dette direktiv i en redegørelse, og hr. Peter har egentlig netop opsummeret dem. Det drejer sig om besætningen på handelsskibe. Det drejer sig om anvendelsesområdet af de alment gældende kollektive overenskomster, og det drejer sig om medlemsstaternes tilsyn med minimumnormerne. Parlamentets forretningsorden omtaler ikke en sådan redegørelse, og dermed tror jeg, at denne Forsamling somme tider lukker munden lidt på sig selv. Men vi vil komme tilbage til dette på et kommende møde med en mundtlig forespørgsel.
PPE-Gruppen glæder sig over, at de europæiske arbejdstagere nu ikke længere diskrimineres i forhold til statsborgere i det land, hvori de er beskæftiget. Det har navnlig den europæiske fagbevægelse ventet længe på. Frem for alt inden for byggesektoren lægger man stor vægt på dette direktiv, fordi det kan løse mange grænseoverskridende problemer i denne sektor. Også den sociale sikring og skattesvig begået af underleverandører af arbejdstagere kan således bedre bekæmpes. Udstationeringsdirektivet er en væsentlig del af det indre markeds sociale dimension. For at undgå en konkurrencestrid udelukkende baseret på løndumping i Europa er udstationeringsdirektivet væsentligt. Princippet om »lex loci laboris« anvendes i direktivet. Loven i det land, hvor en arbejdstager udfører sit arbejde, gælder. Ved at optage dette princip i direktivet og også lade det gælde fra den første dag, behandles arbejdstagere ensartet fra deres første arbejdsdag. Udenlandske arbejdstagere har ret til samme løn som de nationale arbejdstagere, i samme situation selvfølgelig. Dette forhindrer, at arbejdsgivere ansætter billig arbejdskraft fra udlandet, som får meget mindre i løn end nationale arbejdstagere. Og, hvilket er helt specielt, direktivet gælder også for arbejdstagere og arbejdsgivere fra lande uden for Den Europæiske Union, som arbejder her.
PPE-Gruppen synes, at direktivet er så vigtigt, at den vil støtte Rådets fælles holdning, uden ændringsforslag. Frem for alt også fordi dette er betydeligt bedre end det oprindelige kommissionsforslag og ligger ganske tæt på PPE-Gruppens forslag under førstebehandlingen, som dengang, hr. Peter, gik videre end Den Socialistiske Gruppes forslag. Det er vigtigt, at dette direktiv kan træde i kraft hurtigst muligt, og det vil sige i morgen.

d'Aboville
Hr. formand, man forstår let, hvorfor maritim godstransport er udelukket fra direktivets anvendelsesområde. Det drejer sig faktisk her om et totalt internationaliseret marked, og gennemførelsen af sådanne foranstaltninger ville straffe konkurrencedygtigheden for skibene i Fællesskabet alvorligt og medføre, at rederne overførte deres skibe under bekvemmelighedsflag endog modstræbende. Derimod er problematikken med de rullende transportbroer - færgerne - helt anderledes, og vi foreslår ved vores ændringsforslag at bevare dem inden for anvendelsesområdet af følgende grunde.
Den første af disse grunde vedrører princippet om loyal konkurrence, der er stadfæstet af ordføreren, mellem Fællesskabets redere. Lad os tage eksemplet med forbindelserne over Kanalen. Den årlige lønomkostning for et passagerskib varierer allerede meget alt efter, om det drejer sig om et fransk eller et britisk skib. Et fransk skib: 37 millioner francs; det samme britiske skib: 29 millioner francs. Hvis De imidlertid udskifter halvdelen af det britiske personale med asiatisk personale, falder lønomkostningerne til 19 millioner francs. Hvis man sammenligner disse omkostninger med 37 millioner francs, hvor er så den loyale konkurrence?
Jeg vil ikke insistere på den anden årsag, der klart følger af den første, for det handler om at bevare beskæftigelsen for Fællesskabets sømænd. Jeg vil faktisk bruge den tid, jeg har tilbage til at fortælle Dem om et andet problem, en anden konsekvens af en sådan foranstaltning for sikkerheden. Man har set det i næsten alle de maritime ulykker med ofte katastrofale konsekvenser. Om det drejer sig om den oprindelige årsag til en ulykke eller forvaltningen af krisesituationen, der er fremkaldt af ulykken, så er den menneskelige faktor afgørende. Om bord på et skib, uanset hvor moderne det er, er sikkerheden først og fremmest et spørgsmål om mennesker. Det er derfor den internationale lov for administration af sikkerheden går ind for oprettelsen af besætninger med sammenhold, der er godt trænet i at stå over for nødsituationer, og hvis medlemmer er i stand til let at kommunikere med hinanden og med passagererne.
Erfaringen viser, at det er illusorisk, på et passagerskib, at mene, at der er visse medlemmer af personalet, der ikke vil komme til at spille en rolle i en kritisk situation. Det er den samlede besætning, der skal uddannes i sikkerhed.
Endelig vil jeg understrege, at hyppige afløsninger af besætningerne, således som det praktiseres på skibe med hurtig udskiftning for at undgå overdreven træthed, der skyldes den meget specielle arbejdsrytme her, kun kan tænkes med et personale, der bor i umiddelbar nærhed af indskibningshavnen. Derfor vil mine kolleger, der ikke stemmer for vores ændringsforslag, med hensyn til sikkerheden om bord på passagerskibene, påtage sig et meget stort ansvar.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, flere talere har her sagt: Dette forslag er et spørgsmål om at vælge det ene eller det andet. Vor gruppe støttede i 1993 et daværende kompromis, og et flertal i min gruppe vil også denne gang støtte forslaget og har også af samme grund undladt at stille ændringsforslag.
Jeg vil imidlertid henlede opmærksomheden på et punkt, som flere af mine kolleger har talt om, og det er spørgsmålet om søfolk. I øjeblikket er der jo, og det skal siges, regelmæssigt kaos i denne sektor. I de havne, som ligger omkring det område, hvor jeg bor, forekommer det regelmæssigt, at hele besætninger fyres eller selv forlader skibe, fordi man arbejder under så dårlige arbejdsforhold.
Jeg vil gøre opmærksom på, at verdensøkonomien globaliseres, at handelen vil øges, og at vi vil benytte skibe stadig mere. Dette punkt skal derfor efter min opfattelse også tages op i verdenshandelsdrøftelserne. Det kan ikke være således, at vi har det vilde vesten på havet på et tidspunkt, hvor vi ellers har gode ordninger for arbejdstagere.

Stenius-Kaukonen
Hr. formand, behandlingen af direktivet om udstationering af arbejdstagere har taget ulideligt lang tid. I mange lande har man lidt under dette, da lønnen for midlertidigt udstationerede arbejdstagere har ligget betydeligt under det nationale lønniveau.
Udstationering af arbejdstagere har gjort det muligt for arbejdstagere fra lande med et lavt lønniveau at finde beskæftigelse på lønvilkår, som måske for dem er acceptable, men som efter min mening også for dem er dårlige. Ved denne fremgangsmåde flyttes imidlertid kun arbejdsløsheden fra et land til et andet og øges presset for at sænke både lønningerne og den sociale sikring i medlemslandene med et højere lønniveau og socialt sikringsniveau. Dette er til skade for alle parter.
Rådets fælles holdning imødekommer ikke på alle punkter den europæiske fagbevægelses målsætninger. Især undtagelserne svækker direktivet, og gør det vanskeligt at anvende det. Det tredje punkt, hvor der gives muligheder for undtagelser på grund arbejdets ringe omfang, er i sin ordlyd uklart. Det kan føre til en yderst forskellig anvendelsespraksis i de enkelte medlemslande.
Da det første undtagelsespunkt allerede gør det muligt at træffe afgørelser på nationalt plan om den fremgangsmåde, der skal følges for arbejdsforhold af en måneds eller kortere varighed, kan man spørge sig selv, om dette ikke er tilstrækkeligt dækkende for de tilfælde, hvor det udførte arbejde er af begrænset varighed.
Til trods for denne kritik er det vigtigt, at direktivet trods sine mangler vedtages. Det kan bruges til at befæste arbejdsbetingelserne, der gælder for udstationerede arbejdstagere i en række lande, og det forebygger også, at arbejdstagere fra tredjelande underbyder deres arbejdskraft til dumpingpris i hele EU.
Kollektive overenskomster er hjørnestenen i det finske aftalesystem, og Finland baserer netop sin lovgivning for udenlandske arbejdstagere på det generelle princip og får nu i dette direktiv mulighed for at gøre det. Jeg takker ordfører Peter for hans arbejde, og jeg håber, at Rådet hurtigt lader direktivet træde i kraft.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, vi er nu temmelig alene her. Jeg kan for det første absolut tilslutte mig det, hr. Peter og hr. Hughes har sagt. Da jeg tilhører De Grønne, har jeg endnu et par problemer at supplere med. For det første er der naturligvis problemet med undtagelserne. Her vil der være behov for en hel masse domspraksis for at gøre det virkelig vandtæt.
For det andet er der det presserende problem i relation til informering af de arbejdstagere fra udlandet, der er beskæftiget i et afhængighedsforhold, om deres rettigheder. Her vil medlemsstaterne skulle gøre noget. For det tredje er der i relation til Storbritannien problemet med en omsættelse på grundlag af en rigtig definition af det afhængige arbejde, for der er mange proformaselvstændige, de fleste, der kommer fra dette område, vil tage til Tyskland som proformaselvstændige, der har deres fabrik på sig i form af en instrumentkuffert, og her er der fortsat virkelig meget at gøre.
Ikke desto mindre er det nu på høje tid, at der endelig sker noget, og derfor skal den fælles holdning træde i kraft så hurtigt som muligt. Jeg siger til de kolleger, der så her sætter det hele på spil ved at fremsætte ændringsforslag, at de og også hr. d'Aboville måske hellere skulle bakke os op ved diskussionen af IMO-retningslinjerne, International Maritime Organization , hvis han ikke skulle vide det, eller ved diskussionen om europæiske sikkerheds- og bemandingsretningslinjer i skibstrafikken for alle skibe, der anløber europæiske havne, i stedet for at ville klare det nu på dette sted. På dette sted kan det ikke klares overfladisk uden virkelig at sætte løsningen af problemet på spil, og problemet er et centralt problem.
Det drejer sig, når alt kommer til alt, ikke om andet end om at rekonstruere det afhængige arbejdes retlige og statsborgerlige eller aktivborgerlige status, som for øjeblikket angribes og gennemhulles fra alle sider. I virkeligheden har skibsfarten med sekundære registre og udflagning været eksperimentalområdet, og jeg vil gerne også ønske hr. Flynn til lykke, hvis det lykkes ham at stabilisere det her. Så ville han måske virkelig høste historisk anerkendelse for at tage det første skridt i retning af en ny definition på det afhængige arbejdes status som aktiv statsborgerlig kategori, som en kategori med rettigheder og med den tilsvarende beskyttelse, og det skal vi i fællesskab kæmpe for.

Lis Jensen
Hr. formand, det er meget forståeligt, at netop direktivet om udstationering har givet anledning til mange og lange diskussioner. Det har været diskuteret i Rådet af socialministre. Hele seks gange har spørgsmålet været på dagsordenen. Det har været diskuteret i arbejdsgiver- og arbejdstagerkredse, i Kommissionen og Parlamentet, og formentlig også i bredere kredse i de enkelte medlemslande.
Danmark er jo kendt for flere ting i EU-sammenhænge, og herunder bl.a., at der i Danmark er klare grænser for, hvad der er aftalestof mellem arbejdsmarkedets parter, og hvad der er egentligt lovstof. Der hersker en bekymring blandt dele af arbejdsgiverne og arbejdstagerne i Danmark for direktiver i bred almindelighed og for dette direktiv i særdeleshed. Bekymringen går på, at dette direktiv vil underminere aftaleretten i Danmark. Det er jo sådan, at hver gang et EU-direktiv skal implementeres, går der noget fra retten til fri forhandling, idet der aldrig sker en 100 % implementering ad forhandlingens vej. Resten sker via lovgivning. I Danmark har specielt folk inden for byggebranchen næret stor skepsis over for direktivet. Det ser imidlertid ud til, at Rådet i sin afgørelse har taget forbehold for dette. Men hvordan ser det ud med de andre brancher? De problemer, der efter vores opfattelse kan opstå for de andre brancher, har direktivet ikke taget højde for. I den konkrete betænkning af hr. Peter anføres det, at karensperioden er afskaffet, og så nævnes der visse forbehold. F.eks. i begrundelsen under punkt 1 anføres følgende: «Hvis en arbejdstagers udstationering højst varer en måned, kan medlemsstaterne efter samråd med arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med skik og brug i de enkelte medlemsstater undlade at håndhæve kravet om betaling af en mindsteløn«. Vi må så stille det spørgsmål: Er det ikke en anden måde at sige, at der stadig væk er en karenstid på op til en måned? Og vi vil også gerne pointere, at den rolle, som er tiltænkt staten i dette spil, er et indgreb i den fri forhandlingsret mellem de to parter i Danmark. Det hedder endvidere i punkt 3: «Generelt kan medlemsstaterne fravige kravet om mindste antal betalte feriedage pr. år og mindsteløn, hvis arbejdet er af »ringe omfang«.« Er det værtslandet eller hjemlandet, der skal definere, hvad der er »ringe omfang«?
Når bl.a. FTF, der er Funktionær- og Tjenestemændenes Forbund i Danmark, i denne forbindelse også har udtalt, at de ser, at konfliktretten er truet med udstationeringsdirektivet, så må vi give FTF ganske ret. Direktivet er en reel trussel. Vi ser dette direktiv som endnu et led i yderligere harmonisering på aftaleområdet og for arbejdsmarkedsområdet, og ud fra det må vi tage afstand fra denne betænkning.

Nußbaumer
Det er ubetinget nødvendigt at foretage en retlig normering først og fremmest af de finansielle rammebetingelser ved udstationering af arbejdstagere som led i udførelsen af tjenesteydelser i en anden medlemsstat for at modvirke den løndumping, der er opstået inden for Fællesskabet. På grund af den massive sabotering af nationale lønninger opstår der i nogle regioner, især i byggebranchen, et unaturlig lavt arbejdsudbud for det respektive arbejdsmarked. Desuden opstår der i den indbyrdes konkurrence mellem enkelte virksomheder en kraftig konkurrencefordrejning. Rådets direktiv forsøger nu at reducere løndumpingen og på de frie tjenesteydelsers område reducere fordrejningen til et for alle arbejdstagere konkurrenceneutralt niveau.
Derfor er den bestemmelse vigtig i direktivet, at den pågældende nationale stat selv kan bestemme reguleringen inden for en måned. Det skal nemlig fortsat være overladt til den nationale stat, om den straks ved en tjenesteydelses påbegyndelse indfører en sådan ordning uden nogen overgangsfrist overhovedet eller venter højst en måned. En sådan valgmulighed er vigtig for den nationale stat, fordi især ved kortvarige opgaver kræver udstationering af arbejdstagere fra højtlønslande til lavtlønslande ikke nogen bureaukratiske hindringer opbygget; men omvendt beskyttes lokale arbejdstagere ved udstationering af arbejdstagere fra lavtlønslande til højtlønslande, hvis ordningen træder i kraft med det samme, og virksomhederne undgår konkurrencefordrejninger.
Dette udstationeringsdirektiv er imidlertid - og det skal vi være klar over - kun et skridt i kampen mod konkurrencefordrejning og for styrkelse af virksomhedernes konkurrenceevne og dermed sikring af arbejdspladser. Lige så vigtigt og nødvendigt er det, at der fortsat sker en fleksibilisering af arbejdstiden, og at skattebyrden på arbejdsomkostninger sænkes, først og fremmest i højtlønslande, hvilket kan sikre virksomhederne en bedre konkurrenceevne.

Crepaz
Hr. formand, vi har i dag allerede hørt, at vi har måttet vente længe på, at Rådet skulle beslutte sig for en fælles holdning til det såkaldte udstationeringsdirektiv. At det har taget så lang tid i Rådet, er for mig blot et yderligere tegn på, at det netop er ordninger på det sociale område, der bliver trukket i langdrag i de nationale regeringers organ i Den Europæiske Union, hvis de da ikke helt og holdent blokeres eller kvæles.
Ordføreren, hr. Peter, fastholder i sin betænkning, at Parlamentet i det væsentlige har hævdet sig i drøftelserne om Kommissionens ændrede forslag og den fælles holdning. Det er vigtigt. Netop i sociale spørgsmål er vi, Europa-Parlamentet, Unionens motor.
Hr. Peters udmærkede betænkning er det bedste eksempel på det. Betænkningen giver ikke Rådet noget påskud til at forsinke direktivets ikrafttræden yderligere. Jeg håber, udstationeringsdirektivets ikrafttræden sender et socialt signal, der ikke overhøres af befolkningen i Unionen. Jeg håber, direktivet vil bidrage til, at den megen omtalte europæiske sociale union igen vinder noget i troværdighed.
Jeg vil gerne på dette sted komme lidt nøjere ind på selve det problem, der har nødvendiggjort udarbejdelsen og installeringen af et udstationeringsdirektiv. Arbejdere i lande med et højt lønniveau og med en dyr høj social standard trues på deres eksistens af arbejdere fra lande med et lavt løn- og socialniveau, først og fremmest i den arbejdsintensive, ekstremt konjunkturafhængige byggebranche. Det er derfor nødvendigt at sikre, at der principielt betales den samme løn for det samme arbejde på samme sted, og om muligt fra den første arbejdsdag.
Kritikerne af en sådan ordning indskyder altid den bemærkning, at ved en sådan ordning relativeres en af de fire fundamentale friheder i det indre marked, nemlig den frie bevægelighed for personer. Det kan godt være, men jeg vil her gerne sige ganske tydeligt: Dette direktiv er et nødvendigt regulativ til at korrigere ekstremt negative følger af den frie konkurrence. Med denne ordning skal der opnås en beskyttelse af arbejderne i værtslandet. Samtidig sikres det, at arbejdere fra lavtlønslande ikke, som vi siger, skal arbejde for en slik i udlandet. Og jeg er sikker på, at omsættelsen af udstationeringsdirektivet ikke vil udligne den konkurrencefordel, som arbejdere i lande med et lavt lønniveau har på det frie arbejdsmarked. Så vidt går direktivet i den foreliggende version da heller ikke. Direktivet indeholder her undtagelser.
Det er nu op til de enkelte nationalstater at forcere omsættelsen af dette direktiv. Jeg er enig med ordføreren i, at den praktiske virkning af direktivet i det væsentlige afhænger af de nationalstatsligt anvendte kontrolinstrumenters effektivitet. Det er op til Kommissionen at holde øje med de enkelte stater ved omsættelsen, og jeg håber, at den beretning, som Kommissionen vil forelægge for Parlamentet om nogle år, fastholder, at løndumping ikke længere er noget problem netop på følsomme arbejdsmarkedsområder.

Schiedermeier
Kære hr. formand, kære kolleger, direktivet om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser er absolut påkrævet. Princippet om shareholder value skrives i dag med store bogstaver og sættes over menneskeværdigheden med den skinhellige begrundelse ikke at ville indskrænke arbejdstagernes frie bevægelighed, eller der bruges andre grunde som påskud.
Jeg vil gerne belyse de arbejderes forhold, der kommer til os fra Storbritannien og Portugal eller fra de østeuropæiske lande. For 5 til 8 D-mark i timen bor de i barakker, stuves sammen i beboelsescontainere på et meget lille areal. Fordi de ikke har råd til at spise ude, lever de af brød og spegepølse, kun for at de kan sende noget hjem til familien. Jeg spørger mig, hvor er her menneskeværdigheden henne?
Jeg har den opfattelse, at der nu omsider skal ske en ligestilling af arbejdstagerne inden for og uden for EU. I øvrigt er der ingen, der taler om, at der her også er tale om en konkurrencefordrejning. Nogle EU-lande har allerede truffet strålende forholdsregler for at forhindre sådanne forhold. De andre indkasserer gevinsterne, fordi de hidtil ikke har udstedt sådanne bestemmelser. Jeg mener, Kommissionen skal forhindre sådanne konkurrencefordrejninger. Det er det, den er der for. Den indskrænker dermed også den økonomiske kriminalitet og det sociale misbrug, der er forbundet med disse tarvelige metoder.
Jeg mener, dette direktiv tåler ikke at blive udsat. Derfor er jeg enig med min kollega hr. Peter i, at vi hverken kan tillade positive eller negative ændringsforslag. Vi vil forkaste dem alle, fordi vi ikke må forhindre direktivet længere og ikke bør give nogen i Rådet chancen for at blande sig en gang til.
Jeg vil gerne rette en udtrykkelig tak til hr. Peter og kommissæren for, at de nu har sat skub i tingene. Medieinteressen, hr. formand, vil jeg også gerne komme ind på. Hvis vi talte om det europæiske aktieselskab, ville der her være repræsenteret en række tv-selskaber. Når det drejer sig om ting, som dem vi debatterer i dag, er de her desværre ikke!

Amadeo
Hr. formand, med dette forslag tilsigtes en samordning af medlemsstaternes lovgivning med henblik på at indføre tvingende regler, der skal overholdes af de virksomheder, der udstationerer deres arbejdstagere i en anden unionsmedlemsstat. Denne harmonisering, der pr. definition overskrider medlemsstaternes territoriale kompetence, kræver særlig opmærksomhed fra selve Unionens side.
Disse beskyttelsesregler skal råde bod på den retsusikkerhed, der er forbundet med udstationering, opfylde arbejdstagernes behov og desuden bidrage til udvikling af lige konkurrencevilkår. Lad os understrege, at direktivet ikke har til formål at harmonisere medlemsstaternes materielle regler vedrørende retten til arbejde og de andre vilkår, hvorunder det foregår, men har til formål at samordne reglerne netop ved at fastsætte en række prioriteter.
Vi er af den opfattelse, at Unionen bør indføre et regelsæt, der regulerer hele området. Direktivet drejer sig til syvende og sidst om arbejdstagernes retsstilling og tendensen til indgåelse af underentrepriser, der støtter sig på princippet om at lade arbejdet udføre af udenlandske virksomheder. Vi har tillid til, at Kommissionen effektivt vil varetage interesserne for industrivirksomhederne i syden, således at disse kan bevare deres princip om konkurrencedygtighed og gennemføre dette under sikring af arbejdstagernes sociale rettigheder.
Vi tillægger desuden den oplysnings- og samarbejdspligt mellem medlemsstaterne, der er omhandlet i forslaget, stor betydning, idet denne også skal omfatte medlemsstater, der ikke i Rådet har stemt for denne fælles holdning.

Correia
Hr. formand, formålet med det omhandlede forslag til direktiv er at skabe et ensartet retsgrundlag i Den Europæiske Union for en effektiv bekæmpelse af den løndumping, der har udviklet sig som følge af den frie udveksling af tjenesteydelser og dermed at bringe den diskriminering og udbytning til ophør, som tusindvis af arbejdstagere, herunder portugisiske, udsættes for i forbindelse med udstationering i andre fællesskabslande; og hvad der er endnu vigtigere, at genetablere den respekt og værdighed, som tilkommer arbejdstagerne, ved at hindre, at den internationale konkurrence mellem virksomhederne resulterer i en nedvurdering af arbejdet.
Jeg vil gerne påpege, at den fælles holdning viser det berettigede i den kamp, som føres af de europæiske fagforeninger og af fagforeningerne i de mest berørte lande. Men der er altid et aber dabei. For så vidt som direktivet stiller de største krav til byggebranchen, diskriminerer det på en vis måde andre aktivitetsområder. At medlemsstaterne får mulighed for at undlade at anvende visse bestemmelser vil kunne føre til forskelsbehandling mellem forskellige aktivitetsområder, virksomheder og arbejdstagere.
Endelig kan muligheden for at fastsætte arbejds- og ansættelsesvilkår ved kollektive aftaler eller voldgiftskendelser, sådan som den er formuleret, resultere i manglende ligebehandling af nationale og udenlandske virksomheder, som kan præstere den samme tjenesteydelse. For vort vedkommende kan vi fuldt ud gå ind for foranstaltninger, der tager sigte på at bekæmpe social dumping og udbytning af arbejdstagerne, men vi kan ikke acceptere, at der via sådanne foranstaltninger diskrimineres mod portugisiske virksomheder, som opererer på det fælles marked, og i endnu mindre grad acceptere, at identiske foranstaltninger ikke finder anvendelse på virksomheder fra tredjelande.
Vi beklager, at der er gået så lang tid som seks år siden forelæggelsen af det første kommissionsforslag til direktiv med den heraf følgende forsinkelse af iværksættelsen af de absolut nødvendige foranstaltninger til bekæmpelse af den sociale dumping på det indre marked. Jeg fremhæver dette aspekt som en opfordring til Kommissionen, Rådet og medlemsstaterne om at lægge behørig vægt på den sociale dimension i den europæiske integrationsproces.
Det må håbes, at Kommissionen efterlever ordførerens opfordring til at aflægge en beretning senest fem år efter dette direktivs ikrafttrædelse. Det kan tænkes, at analysen af en sådan beretning vil vise, at vore bekymringer er berettigede.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, det foreliggende direktivforslag - som for øvrigt er forkastet i Rådet af Storbritannien og Portugal - forudsætter et behov for beskyttelse af byggeindustrien i de såkaldte højtlønslande og lægger den antagelse til grund, at en udstationering af arbejdstagere fra såkaldte lavtlønslande til højtlønslande repræsenterer en løn- og socialdumping, som medfører unfair konkurrencevilkår.
Hovedårsagen til den løn- og socialdumping, der kan iagttages i nogle af de såkaldte højtlønslande, er den foruroligende vækst i illegale arbejdsforhold. Forslaget til et udstationeringsdirektiv tilsigter at gøre den legale udstationering af arbejdstagere fra lavtlønslande til højtlønslande urentabel ved at forøge lønnen. En sådan indskrænkning af den legale udstationering ville altså ikke bidrage det mindste til at komme hovedondet til livs, nemlig den illegale beskæftigelse.
Godkendelse af overenskomstmæssige eller statslige mindstelønninger har ikke kun den virkning at eliminere lønomkostningsfordelen ved at udstationere arbejdstagere fra lavtlønslande til højtlønslande, men man forhindrer eller i det mindste vanskeliggør derved desuden også muligheden for at finde beskæftigelse til udstationerede arbejdstagere i værtslande med højere lønniveau.
Artikel 48 i EF-traktaten beskytter imidlertid sammenholdt med artikel 7 A, stk. 2, i EF-traktaten arbejdstagernes frihed til at arbejde i alle medlemsstater på selvbestemte vilkår. Denne ret til fri bevægelighed er en af hjørnestenene i gennemførelsen af det indre marked og gælder også udstationerede arbejdstagere, der arbejder i et andet land på hjemlandets arbejdsvilkår. Den faktiske udøvelse af denne ret umuliggøres i vid udstrækning ved en gennemførelse af forslaget til et udstationeringsdirektiv eller indskrænkes i det mindste væsentligt. At forhindre eller vanskeliggøre udøvelsen er en udhuling af retten til fri bevægelighed, der ikke er acceptabel.
Den ensidige udelukkelse af konkurrencefaktoren lønomkostninger udsætter udenlandske udbydere af byggeydelser for en fordrivelseskonkurrence, der strider mod grundprincipperne i det europæiske indre marked.

Flynn
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne sige tak til hr. Peter for hans udmærkede betænkning. Ligeledes tak til Parlamentet for dets generøse reaktion på, hvad vi har forsøgt at gøre indtil nu med hensyn til den endelige vedtagelse af dette forslag.
Der er meget stærk støtte her i Parlamentet til den fælles holdning vedtaget af Rådet den 3. juni om forslaget til et direktiv om udstationering af arbejdstagere inden for rammerne af udbuddet af tjenesteydelser. Faktisk tror jeg, hr. Konrad, at det var Deres tanke, der lå bag os alle, da vi forsøgte at få dette endeligt på plads. Det var spørgsmålet om at beskytte friheden for bevægelse som en fundamental rettighed og søjle i Den Europæiske Union og, som hr. Peter har sagt, ligeledes at forhindre løndumping, social dumping og alle andre former for dumping. Jeg vil gerne takke hr. Hughes og hans kolleger, der har fastslået det meget værdifulde i dette forslag, og jeg mener også, det her er passende at sige tak til rådsformanden, hr. Treu, der har arbejdet hårdt for at overbevise resten af sine kolleger om, at dette slutkompromis skulle på plads. Når De godkender denne fælles holdning, vil De naturligvis åbne døren for en hurtig endelig vedtagelse af direktivet. Jeg vil også komplimentere Dem for de forbedringer, De har foretaget af det oprindelige forslag til direktiv under hele vedtagelsesproceduren. Et medlem sagde, at det blev drøftet på seks møder i Rådet (socialministre); jeg tror, jeg talte noget i retning af otte, hvor man talte om dette.
Som Kommissionen har påpeget i sin meddelelse til Parlamentet for nylig, indeholder den fælles holdning et antal vigtige elementer, der afspejler de ændringsforslag, der blev stillet af Parlamentet i februar 1993. På dette meget komplicerede område med regler for, hvordan man skal løse konflikter mellem de love, der gælder for kontrakter på arbejdsmarkedet, er det lykkedes os at nå frem til en tekst, der både er realistisk og bevarer en helt afgørende balance mellem arbejdstagernes økonomiske friheder og rettigheder. I lyset af alt dette kan Kommissionen ikke acceptere de ændringsforslag, vi har fået forelagt i dag, og hvis indhold med stor sandsynlighed vil bringe det, vi betragter som en balance, det har været svært at finde, i fare.
Spørgsmålet om ro-ro blev nævnt, i særdeleshed af hr. d'Aboville. Jeg må sige, at roll-on-roll-off-tjenester ikke har noget at gøre med udstationering i den betydning, ordet har i dette direktiv. Det er ikke et passende instrument til at håndtere problemer, der måtte opstå i denne forbindelse, og vi kan derfor ikke acceptere ændringsforslaget. Jeg vil gerne sige til hr. d'Aboville, at ro-ro-skibe transporterer gods og passagerer fra én medlemsstat til en anden, uden at skibets operationsbasis bliver overført til en anden medlemsstat, og når turen er færdig, vender skibene tilbage til deres operationsbasis. I sådanne tilfælde er arbejdstagerne ikke udstationeret i den betydning, ordet har i dette direktiv, og desuden gælder flagloven generelt om ro-ro-fartøjer. Udstationering af arbejdstagere fra et skib under én medlemsstats flag til et skib under en anden medlemsstats flag forekommer meget sjældent, så vi kan ikke acceptere dette ændringsforslag.
Hr. Wolf sagde noget vigtigt om, hvor vanskeligt det kunne være at omsætte dette direktiv til national lovgivning, og det tror jeg, han har ret i, men vi har et ansvar for, at fællesskabets lovgivning anvendes effektivt. Jeg vil gerne sige til hr. Wolf og til hele Parlamentet, at vi nøje vil overvåge omsætningen af dette direktiv til national lovgivning, for dets anvendelse vil afspejle bestemmelsernes tværnationale karakter. Jeg kan forsikre ham om, at Kommissionen vil gennemgå de bestemmelser, der bringes i anvendelse i medlemsstaterne, med en meget tæt kam og ligeledes, hvad der gøres i tilfælde af, at man ikke overholder direktivet. Kommissionen vil også være årvågen, når det gælder at holde øje med, hvilke initiativer, medlemsstaterne tager for at gøre de oplysninger, der nævnes i artikel 4, generelt tilgængelige. Det har vi med stort held gjort ved en række tidligere lejligheder. Herudover er Kommissionen parat til at hjælpe medlemsstaterne med at finde passende midler til at lette anvendelsen af direktivet.
Endelig vil jeg gerne takke alle dem, der har været så elskværdige i deres ros af Kommissionen og Rådet i forbindelse med den endelige vedtagelse af denne vigtige lovgivning.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Nedsættelse af arbejdstiden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0207/96) af Rocard for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om nedsættelse af arbejdstiden.

Rocard
Hr. formand, kære kolleger, fem minutter til at behandle afhjælpningen af arbejdsløsheden, det er ikke meget! Jeg vil ikke her gå i gang med at gøre opmærksom på vores procedurer, for jeg kender årsagerne hertil, men vi må dog erkende, at de af og til er en tragisk karikatur. Til slut, lad os komme videre!
Det beslutningsforslag, der er forelagt os til forhandling i dag og til afstemning i morgen, har kun ét formål: At anmode Kommissionen om med alle moderne teknologiske og økonometriske midler at undersøge og uddybe gennemførligheden og effektiviteten af en ny social beskatningspolitik, der skal opmuntre til en stor nedsættelse af arbejdstiden for væsentligt at formindske arbejdsløsheden. Denne betænkning er resultatet af 18 måneders arbejde og debatter i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse.
Hvad handler det om? Massearbejdsløsheden ødelægger Europa. Der er ikke noget, der tyder på, at den vil falde væsentligt i de kommende år: Den teknologiske revolution fortsætter med massivt at ødelægge arbejdspladserne og den seneste version af den, den »informationelle« revolution, begynder lige netop at få den virkning, som alle ved, vil være ødelæggende. Det er temmelig længe siden, at servicefagene holdt op med at opsuge arbejdskraften, der blev frigjort i industrien og i landbruget.
Vores regeringer - herunder den, som jeg havde den ære at stå i spidsen for - har prøvet alt, en usandsynlig mængde foranstaltninger, den ene mere kostbar end den anden, og som ikke ændrede meget ved fænomenets massive og frygtelige karakter. Der er et spor, der ikke er blevet tilstrækkeligt udnyttet, nemlig den massive nedsættelse af arbejdstiden. Betænkningen stadfæster det og foreslår det. Er dette spor effektivt for skabelsen af arbejdspladser? Det er der tvivl om. Der er ikke sikkerhed for det, men det er værd at undersøge nærmere. Det er det, vi foreslår Dem at anmode Kommissionen om.
En sådan fremgangsmåde er alt for kompleks til at blive pålagt ved en pludselig og ensartet lov. Den kan kun være et resultat af virksomhedsforhandlinger. Problemet med statsmagten er, at den skal kunne opmuntre med fasthed uden at indtræde i arbejdsmarkedets parters sted. Herudfra kan nedsættelse af arbejdstiden kun brede sig, hvis der bliver anmodet om det, og det bliver der kun, hvis lønningerne i al væsentlighed bevares. Er det muligt? I hvert fald ikke betalt af virksomhederne, der er underlagt en så hård konkurrence, at denne fremgangsmåde kun er acceptabel for dem ved konstante omkostninger pr. produceret enhed og uden nogen forhøjelse af udgifterne. Som andre steder har staterne alle budgetmæssigt underskud, og de kan ikke acceptere at øge deres underskud.
Den eneste økonomiske reserve hænger sammen med, at staterne i Unionen bruger omtrent 4, 5 % af bruttonationalproduktet, dvs. i alt for Unionen ca. 350 milliarder ECU. Men jeg har efter anmodning fra PPEGruppen accepteret ikke at nævne dette enorme tal i den skriftlige betænkning, for der er nogle usikkerheder i beregningen af det. Husk dog på dette enorme beløb. Denne udgift bruges til at støtte de arbejdsløse uden at skabe skyggen af en arbejdsplads. Hvis arbejdsløsheden gik massivt ned, ville denne udgift også gå ned. Den således opnåede besparelse kan stilles til rådighed for virksomhederne for at kompensere løntabene i forhold, der kan gå fra 85 til 95 %, og som må følge af forhandlinger.
Den nye avancerede idé, der skal undersøges, skulle bestå i at variere tarifferne for de sociale bidrag og måske her eller der - England, Danmark - nogle skatter på virksomhederne for at nedsætte dem meget, næsten halvdelen under 32 timer om ugen, og for at gange dem med mere end to under 32 timer. Beregningen skal udføres således, at en virksomhed, der ikke vil ændre antallet af sine medarbejdere eller arbejdstiden, skal betale de samme udgifter - man er der ikke for at øge underskuddene - men at en virksomhed, der vil nedsætte arbejdstiden meget, skal opnå en meget betydelig besparelse på sine udgifter, som den vil bruge på udligning af løntab, hvilket ville give den mulighed dels for ikke at afskedige dels navnlig for pengene at ansætte folk og derfor at medvirke til besparelser for statsmagten og de sociale institutioner.
Beregningerne viser, at man kan håbe på, at der hurtigt skabes flere millioner arbejdspladser i Unionen. Der er ikke andre steder foranstaltninger under forberedelse med en så kraftig virkning. Vores interesse er, at det store flertal af Parlamentet tilslutter sig det, der ikke er den europæiske lov, men en anmodning om efterprøvning af en idé. Derfor har vi accepteret efter anmodning fra PPE-Gruppen og den liberale gruppe at ændre titlen på den tekst, der hed »Beslutning om nedsættelse af arbejdstiden«, den bliver til »Beslutning om nedsættelse og tilpasning (Reduction and Adaptation) af arbejdstiden«. Vi har også accepteret mange ændringsforslag. De vil se dem i morgen i teksten, jeg har ikke tid til at beskrive dem. Vi har også for at undgå uoverensstemmelser accepteret ikke at nævne den enorme mængde af finansielle manøvrer og udgifter til arbejdsløsheden, der kan nedsættes.
Jeg har til gengæld, kære kolleger, anmodet den liberale gruppe, og jeg tror opnået det, om at trække sin samtidige anmodning til Kommissionen tilbage om en undersøgelse af effektiviteten af de tilskudsberettigede jobs, for det handler ikke her om tilskudsberettigede jobs, men om en prispolitik, hvilket ikke har noget med det at gøre. Vi må ikke forvirre tankegangen.
Kære kolleger, Parlamentet ville have stor ære af for Kommissionen, men også for hele offentligheden, at forelægge en ny, stærk og måske i sidste ende effektiv idé i bekæmpelsen af arbejdsløsheden.

Fitzgerald
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Rocard og Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse for en meget interessant og stimulerende betænkning. Selv om regeringerne i forlængelse af topmødet i Essen har været i gang med at indføre fælles politikker vedrørende vækst, uddannelse, fleksibilitet på arbejdsmarkedet og reformer af de sociale sikringssystemer, har vi ikke været opmærksomme nok på spørgsmålet om arbejdstiden og de bidrag, den kan yde til håndteringen af vort arbejdsløshedsproblem.
Det er et tema, der ligger i forlængelse af den hvidbog, hr. Delors forelagde. I Europa er der 18 mio arbejdsløse, mens der er andre mennesker, der arbejder alt for længe, og det påhviler Kommissionen og medlemsstaterne at se nøje og omhyggeligt på, hvilket bidrag en reduktion af arbejdstiden kan yde til løsning af beskæftigelseskrisen. Samtidig må vi erkende, at det ikke er et universalmiddel til en løsning af arbejdsløshedsproblemet. Det er ikke en erstatning for økonomisk vækst. Det er ikke en erstatning for hjælp til genopretning af områder, der er hårdt ramt af langtidsarbejdsløshed, og til at få de langtidsledige tilbage til den økonomiske mainstream.
Men det kan yde et bidrag, og det er et bidrag, vi må se nøjere på. I Irland har vi set på det mulige bidrag fra en reduktion af arbejdstiden. Vore undersøgelser tyder på en ekstra beskæftigelse på 1 % - ikke ubetydeligt, men bestemt ikke en generel løsning af problemet. En af grundene til, at arbejdstiden ikke har stået så højt på listen over forslag, er, at de spørgsmål, den rejser, er så komplicerede. De af os, der er i gang med at implementere det arbejdstidsdirektiv, der blev indført af hensyn til sundhed og sikkerhed, ved, hvilke vanskeligheder, vi har været ude for fra begge parter: Fra arbejdstagere, der tjener meget på overtid og ikke ønsker at se det beskåret, og fra arbejdsgivere, der betaler en meget lav løn og forventer, at deres omkostninger vil stige, hvis de ikke kan støtte lønnen ved at give en hel del overarbejde til deres arbejdstagere. Så det er ikke let at reducere arbejdstiden. Som jeg har sagt, så mærker de af os, der er i fuld gang med at gøre dette for at overholde tidsfristen den 23. november for arbejdstidsdirektivet, allerede i høj grad modstand.
Der er allerede flere ting i gang, som gør noget ved disse spørgsmål. For det første vil implementeringen af arbejdstidsdirektivet, skønt det hovedsagelig er udarbejdet som en sundheds- og sikkerhedsforanstaltning, hjælpe med til at reducere arbejdstiden og det for store overarbejde. For det andet vil påbegyndelse af forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter under den sociale protokol om deltidsarbejde åbne muligheder på dette område.
Det er vigtigt at erkende vanskelighederne ved de spørgsmål, der er involveret. Medmindre vi får en ærlig undersøgelse, gør vi ikke nogen reelle fremskridt. For det første taler vi, når vi snakker om at dele arbejdet, i realiteten om at dele den indkomst, som arbejdet indbringer, hvad enten det sker ved at folk frivilligt accepterer en lavere løn, gennem frivillige førtidspensioneringsordninger, arbejdsdelingsordninger, mere familievenlige ordninger, mere deltidsarbejde eller ved at dele den pågældende indkomst via en omfordeling af bidragene til social sikring, som er det centrale punkt i hr. Rocards betænkning. Vi må se den kendsgerning i øjnene, at vi taler om en omfordeling af indkomsten, og acceptere, hvad det indebærer.
Når vi ser på muligheden for, at besparelser på de sociale sikringsordninger kan bidrage til finansiering af en reduktion af arbejdstiden uden lønnedgang for dem, der er i arbejde i øjeblikket, må vi erkende dødvægtsproblemet. I mit eget land er der omkring 3 % af arbejdsstyrken, der forlader arbejdsmarkedet eller kommer i beskæftigelse hver måned, så der foregår allerede omfattende bevægelser, sådan at folk går ind og ud af arbejdsmarkedet, og sådan at de allerede er i gang med at tilpasse deres arbejdstid. Hvis vi skal betale for det, der allerede er i gang, bliver der ekstra omkostninger ud over de marginale omkostninger ved at betale for det ekstra - den ekstra bevægelighed med hensyn til arbejdstid, som vi kan frigøre som et resultat af en gennemførelse af nogle af disse forslag.
Når vi lover at se ærligt på forslagene i disse betænkninger, må vi se på de argumenter, man vil anfægte. For det første: Hvorfor kommer Europa med sit arbejdstidsdirektiv på et tidspunkt, hvor vore konkurrenter arbejder døgnet rundt. Vil det skade vor konkurrencedygtighed? Det er et spørgsmål, som vi må se ærligt på. Vi må spørge, om dette vil føre til mindre fleksibilitet på arbejdsmarkedet på et tidspunkt, hvor vore konkurrenter uden for Europa udviser total fleksibilitet. Vi har brug for fleksibilitet forenet med social beskyttelse, men vi ønsker ikke at tabe konkurrencedygtighed. Det er også et spørgsmål, vi må se på.
Vi må også se på virkningen af forslaget på små og mellemstore virksomheder. At fjerne tre-fire timer om ugen i en virksomhed, der beskæftiger to, tre eller fire mennesker, vil ikke nødvendigvis skabe et ekstra job. Det kan føre til større produktivitet i virksomheden eller til, at omkostningsændringen absorberes ved at produktionen falder. I store virksomheder er det lettere at se, hvordan en reduktion af arbejdstiden - f.eks. ved at ændre et mønster med fire skiftehold til et med fem - kan skabe ekstra arbejdspladser. Men vi må se på de praktiske aspekter af det, der foreslås.
Den generelle tendens i betænkningen, nemlig at vi må bruge fantasien, når vi ser på spørgsmålet om arbejdstid, er meget velkommen. I kampen mod arbejdsløsheden er der ikke nogen løsning, der simpelt hen kan fejes til side, uanset hvad problemerne er - og jeg har skitseret nogle af de mulige vanskeligheder. Det er nødvendigt, at vi grundigt ser på, hvad der er involveret, og på hvilket bidrag, stort eller småt, ændringer på dette område kan yde.
Endelig er vor model af arbejdsugen bygget over den victorianske tradition, hvor manden gik på arbejde, og kvinden blev hjemme, passede børnene, vaskede sin mands sokker og satte maden på bordet. Vi har bevæget os ind i en meget anderledes tidsalder med hensyn til arbejde, hvor de fleste kvinder i Fællesskabet er ude på arbejdsmarkedet, hvor der er mange mænd og kvinder med familieansvar, hvad enten det er små børn, gamle forældre eller et handicappet familiemedlem.
Vi må se på forskellige former for arbejdstid, der afspejler den enkeltes menneskelige behov. Hvis vi gennem udvikling af mere familievenlige og menneskevenlige arbejdsforhold også kan skabe ekstra arbejdstid, som vi kan tildele vore arbejdsløse, så vil vi slå to fluer med ét smæk. I Irland er vi i øjeblikket ved at udvikle en række forslag om arbejdsdeling, som jeg håber at kunne forelægge for regeringen i løbet af de nærmeste uger. Vi ser dem ikke som en løsning på vort arbejdsløshedsproblem, men vi ser dem som bidrag, som ingen af os kan tillade sig at se bort fra.
Afslutningsvis glæder jeg mig over Rocard-betænkningen. Den er meget tankevækkende. Jeg tror ikke, det simpelt hen drejer sig om at gennemføre forslagene, som de står. Der er meget arbejde og mange undersøgelser tilbage, og en masse negativ kritik rundt omkring fra, som skal overvindes. Men hvis vi har mod og fantasi, kan Rådet, Kommissionen og Parlamentet i fællesskab undersøge, hvilket bidrag en reduktion af arbejdstiden kan yde til en løsning på Europas største problem, et problem, som vi i det irske formandskab har gjort til noget centralt - arbejdsløshedsproblemet.

Wim van Velzen
Hr. formand, at dele arbejdet ærligt er for min gruppe en vigtig målsætning. Det er uacceptabelt, at der netop i et samfund, hvor arbejde så ofte lovprises, er mindst 18 mio mennesker - men sandsynligvis mere end 30 mio - der mod deres vilje er arbejdsløse.
Naturligvis består, således som ministeren allerede har sagt, løsningen af arbejdsløshedsproblemet ikke udelukkende af nedsættelse af arbejdstiden. Skabelsen af ny beskæftigelse er bestemt lige så vigtig. Men informationssamfundet, som mange sætter deres håb til, skaber i bedste fald nye job på længere sigt, men ødelægger mange på kort sigt. At den økonomiske vækst ikke hjælper alle arbejdsløse, er tilstrækkeligt kendt. Dertil kommer også, at myndighederne og den offentlige sektor, der begge sørger for mange job, indskrænkes, idet de er tynget af EMU-kriteriernes åg.
På kort sigt vokser dermed betydningen af nedsættelse af arbejdstiden og bekæmpelsen af overarbejde. For hele Unionen anslås antallet af overarbejdstimer i mellemtiden til 3-4 mio job. Det er derfor en logisk løsning, som bl.a. Klaus Zwickel, formanden for det tyske metalarbejderforbund, fremkom med: beløn overarbejde for fremtiden med fritid.
Ofte gøres der vrøvl over produktiviteten i de højere lønudgifter. Undersøgelser i mit land - som De ved forekommer nedsættelse af arbejdstiden og deltidsarbejde temmelig ofte der - har vist, at forholdet mellem kortere arbejdstid og omfanget af produktionen er mange gange mere positiv, end det ofte antydes. De viste, at mennesker, som arbejder kortere, oftere yder større produktivitet og højere kvalitet, bruger deres tid mere bevidst, opstiller prioriteter mere bevidst og ser mere frisk på tingene, har en større motivering og sidst, men ikke mindst forsømmer mindre på grund af sygdom. En række positive virkninger, som selvfølgelig påvirker produktiviteten og omkostningerne positivt.
Under forhandlingerne om de kollektive aftaler, hvor der i mit land træffes beslutning om nedsættelse af arbejdstiden, har arbejdstagerne i årevis betalt for nedsættelsen af arbejdstiden med meget moderate lønkrav og større fleksibilitet. Det er ærgerligt, at nogle grupper i Europa-Parlamentet forsøger at ligestille nedsættelse af arbejdstiden med fleksibilitet og/eller omlægning af arbejdstiden. De gør dermed Rocard-betænkningen stor uret. Over for de dogmatikere, som udelukkende ser løsninger i fleksibilisering eller omlægning, giver Rocard netop en blanding af strategier, som kunne stimulere begge parter, arbejdsgivere og arbejdstagere, til nedsættelse af arbejdstiden. Først og fremmest de, som anbefaler markedsmekanismerne, bør tiltales stærkt af en blanding af de foreslåede mekanismer, hvori sociale præmier differentieres, samt af positive finansielle incitamenter for arbejdsgivere, som yder et bidrag til beskæftigelsen. Det forekommer mig at være temmelig meget i overensstemmelse med markedet. De, som vil afværge undersøgelser efter denne model eller mekanisme, vækker det indtryk, at de er bange for resultaterne af en sådan undersøgelse. Dermed kan man måske beskytte dogmer, men man tager som politiker afstand fra ansvaret for at gøre alt for at bekæmpe arbejdsløsheden.

Thomas Mann
Hr. formand, bekæmpelse af arbejdsløsheden har absolut førsteprioritet for Unionen. I betragtning af denne store politiske og sociale udfordring er vi nødt til at gå nye veje, men også iagttage, at ideerne kan realiseres. Hr. Rocard beskæftiger sig i sin initiativbetænkning med nedsættelse af arbejdstiden. Forbavset konstaterer han, at emnet hidtil næppe er blevet nævnt, og antager, det skaber ængstelse. Det er en forkert antagelse! Mange forsøg på at nedsætte arbejdstiden og foretage nyansættelser er strandet på omsætteligheden. VW-modellen med en firdagesuge er ikke almengyldig, hverken for autobranchen eller for andre sektorer.
Arbejdsfordeling er en defensiv strategi. For at afhjælpe arbejdsløshed har vi brug for nye konkurrencedygtige arbejdspladser. Vi har brug for politiske rammebetingelser, der muliggør vækst, der skaber det rette klima for investeringer og innovationer. Kun hvis erhvervslivet er konkurrencedygtigt, er der et spillerum for fleksible arbejdstidsændringer. Det mangler alt sammen i Rocard-betænkningen.
Forslaget om at lade den sparede arbejdsløshedsunderstøttelse fordele af statslige institutioner for at kompensere for løntab kan realiseres i de færreste lande. Hvis dette medfører statsindgreb, er det helt uforeneligt med vores opfattelse af socialt partnerskab. Vi går ind for arbejdstidsreguleringer i kollektive overenskomster, afstemt efter behovene og arbejdsgangene i virksomheder og vedtaget af arbejdsmarkedets parter.
Det har ikke været muligt at udrydde den tvivl, vi har om rigtigheden af det af hr. Rocard anslåede beløb på 350 milliarder ecu. Disse midler er ikke nogen finansreserve, man kan disponere over efter behag. Medlemsstaterne skal snarere have til opgave at spare ikke påkrævede midler for at reducere statens gæld og opnå stabilitet. Den tanke, at produktiviteten i den offentlige sektor ikke kan øges, er provokerende og forkert. Det er i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse lykkedes os PPE-medlemmer at give Rocard-betænkningen et nyt ansigt. Desuden har ordføreren næsten overtaget alle ændringsforslag, vi forelagde som samlet gruppe under titlen »Tilpasning af arbejdstiden«. Dermed har han sagt farvel til grundtanken i en undersøgelse fra Kommissionen udelukkende vedrørende nedsættelse af arbejdstiden.
Den oprindelige form indeholdt en anbefaling, hvori betingelserne for arbejdstidsnedsættelser allerede er defineret, sagt med klare ord: Analysen skulle ganske vist foretages, men for ordføreren lå resultaterne fast på forhånd - sådan bliver dyre undersøgelser til en billig farce.
Det Europæiske Folkepartis holdning til emnet er entydig: Vi er for en intelligent, fleksibel arbejdstidstilpasning. Vi er for flere deltidsarbejdspladser på frivillig basis, afstemt efter virksomhedernes behov og arbejdsrutinerne. Vi er også for glidende overgange til pensionisttilværelsen og modeller for deltidsarbejde på grund af alder. Det skal der alt sammen være plads til i Kommissionens undersøgelse!

Crowley
Hr. formand, før jeg begynder, vil jeg gerne byde rådsformanden, fru Fitzgerald, velkommen til Parlamentet. Jeg har arbejdet meget sammen med hende tidligere i det nationale økonomiske og sociale forum, og jeg har stor respekt for hendes mening og vil ved mange lejligheder lade mig lede af hende. Jeg vil også med det samme komplimentere hr. Rocard for hans vedholdenhed, når det gjaldt at få denne betænkning frem, på trods af en undertiden meget voldsom modstand fra visse grupper, hvor jeg selv var blandt de mest indædte modstandere.
Det var Thomas Moore, der beskrev håbets land, Utopia. Det er det, vi har at gøre med her i dag. Vi har at gøre med et ideal, som vi alle gerne vil se: En kortere arbejdsuge, flere penge, mindre beskatning, mere fritid. Men virkeligheden er anderledes. Virkeligheden er, at medmindre vi er konkurrencedygtige, medmindre vi tillader vore virksomheder og foretagender at trives, vokse og konkurrere på verdensmarkedet, så er vi i sidste instans dømt til fiasko; ikke alene når det gælder at beskytte de nuværende arbejdspladser, men også med hensyn til at sikre, at vi finder nye former for arbejde til de langtidsledige.
Selv her under debatten i dag har der været delte meninger om, hvor mange arbejdsløse vi faktisk har i Europa. Hr. Rocard sagde over 20 mio. Hr. W.G. van Velzen - måske gik det galt i tolkningen, så jeg beder om undskyldning, hvis det er tilfældet - sagde 30 mio. Ministeren og rådsformanden sagde 18 mio. Der er stærkt delte meninger alene om dette. Hvis vi taler om at gennemføre nye former for arbejde og arbejdstid, så må vi vide, hvad det er, vi vil opnå, og hvilket grundlag, vi arbejder ud fra.
I den betænkning, der er blevet forelagt, er der ingen vurdering af virkningen, ikke engang med hensyn til, hvad Kommissionen beskriver som motoren for økonomisk vækst og jobskabelse i Unionen: de små og mellemstore virksomheder. Desuden går den fejlagtigt ud fra, at det fremgår af internationale undersøgelser, at en reduktion af arbejdstiden vil hjælpe med til at forøge beskæftigelsen. Men når vi ser på den seneste rapport fra OECD, står der, at en reduktion af arbejdstiden ikke vil forøge beskæftigelsen. Derudover smider vi folk på lossepladsen i en tidlig alder. Der er en ny aldersdiskrimination, der tvinger folk til at trække sig tidligt tilbage, så at deres værdifulde viden og erfaring går tabt for os.
(Formanden afbrød taleren)

Boogerd-Quaak
Det er i høj grad lykkedes hr. Rocard at sætte os alle sammen i gang, både i Socialudvalget og i vore egne grupper, og jeg kan forsikre ham og mine kolleger om, at debatterne i min gruppe i hvert fald endnu ikke er forstummet. Men jeg kan også forsikre ham om, at hvad mig angår, vil jeg opfordre til at give betænkningen en chance. Ikke fordi jeg mener, at dette er løsningen på alle problemer, bestemt ikke.
På den anden side synes jeg, at det er en kendsgerning, at vi har en politisk opgave med hensyn til at bekæmpe arbejdsløsheden i Europa med alle mulige midler, som vi har til rådighed. Og der er en interessant idé i Rocardbetænkningen. Og denne interessante idé er, at han siger: giv incitamenter gennem skatter, afgifter og sociale præmier, navnlig for det antal timer, som man vil fremme, og den idé vil jeg give en chance. Jeg ved ikke sikkert, om det virkelig er en løsning. Hr. Rocard har oplevet mig som modstander i Socialudvalget. Jeg har mange gange sagt der, at nedsættelse af arbejdstiden for mig også har en række kedelige sider. I mit land, som er det samme som hr. Van Velzens, er der også eksempler med hensyn til nedsættelse af arbejdstid, hvor arbejdstagerne gav afkald på arbejdstid og løn, og hvor der aldrig er kommet et ekstra job ud af det. Jeg har f.eks. tidligere selv været offer for det. Det er således virkelig ikke nogen illusion. Det er også en løsning, som snarere gælder for de store virksomheder, som er lettere at gennemføre der, og som måske vil bidrage meget mindre i de små virksomheder.
Jeg var også i Socialudvalget den, som kraftigt har opfordret til en anden tilrettelæggelse af arbejdet i lyset af nedsættelse af arbejdstid. For mig drejer det sig ikke kun om nedsættelse af den ugentlige arbejdstid, men måske også om nedsættelse af arbejdstiden i løbet af arbejdslivet, i løbet af et år, og om at omgås anvendelsen af arbejdskraft meget mere fleksibelt i forhold til produktionsmidlerne, bygningerne og måden, hvorpå vi fordeler de forskellige arbejdsmønstre over en uge. Hr. Rocard har været så storsindet, og det synes jeg virkelig er meget storsindet, kære kolleger, at lægge sig de argumenter, som vi har anført i Socialudvalget, på sinde og overtage en stor del af vore ændringsforslag herom. Der vil naturligvis være mennesker, som siger: Han må trække sin betænkning tilbage, nej, det tror jeg ikke. Jeg tror, at hr. Rocard hører til de mennesker, som er villige til at lytte til kolleger og tage interessante ideer i betragtning. Og jeg anmoder Kommissionen om at gøre det samme.
Jeg takker også rådsformanden, som har tænkt grundigt over dette problem og også har nævnt en række punkter såsom de små og mellemstore virksomheder, som kræver nærmere undersøgelser. Jeg vil således forsvare denne betænkning i min gruppe. Det er ikke sikkert, at det lykkes mig helt, men jeg tror dog, at en stor del af min gruppe vil stemme for denne betænkning for at give den en chance.

Stenius-Kaukonen
Hr. formand, i Finland er der i industrien blevet gennemført forsøg med 6+6-modellen, og forsøgene har givet mange fordele. Maskinernes udnyttelsestid er blevet længere, og arbejdstagerne kan i højere grad bevare deres vitalitet, og derfor er det blevet lettere at forene arbejds- og familielivet samt fritiden. Alt dette kommer også til udtryk i form af færre syge- og fraværsdage.
Da arbejdets produktivitet er steget, har det under disse forsøg været og er stadig muligt at betale den samme løn, selvom arbejdstiden er nedsat. Det er altså muligt, fordi arbejdets produktivitet er steget. Flertallet i vores gruppe, der består af sydeuropæere, mener naturligvis, at man under ingen omstændigheder må acceptere nedgang i lønnen.
Inden for servicefagene i den offentlige sektor er det svært at opnå alle de fordele, som kan opnås i den private sektor. Forhandlingerne på mange arbejdspladser i Finland har været vanskelige, og man er ikke alle steder nået til enighed, idet arbejdstagerne har modsat sig dette.
Det er efter min mening derfor nødvendigt, at der afsættes økonomiske ressourcer især til nedsættelse af arbejdstiden i den offentlige sektor og til jobdeling for at kompensere for de eventuelle lønnedgange og helst fuldt ud. Når arbejdsløsheden falder kan der opnås betydelige besparelser i de offentlige udgifter. Beskæftigelsen skal ikke kun øges gennem støtteforanstaltninger, men gennem en omlægning af beregningsgrundlaget for de sociale bidrag. I betænkningen foreslås der en trinvis model for de sociale bidrag ud fra arbejdsdagens længde, hvilket er en god idé.
Nu er der brug for praktiske eksempler og for, at de kommer ud i offentligheden. Betænkningens vigtigste bidrag er, at den forpligter Kommissionen til at indsamle oplysninger om de enkelte forsøg i de forskellige lande og tilskynde medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter til at forhandle om gennemførelsen af nye forsøg. Dette er et meget vigtigt initiativ, og jeg takker hr. Rocard for et udmærket stykke arbejde.

Schörling
Hr. formand, de grønne bifalder i høj grad dette initiativ og denne betænkning, hvorefter en arbejdstidsnedsættelse skal betragtes som et vigtigt bidrag til at mindske arbejdsløsheden. Det kan måske også føre til et gennembrud for et nyt syn på, hvordan vore fælles, dvs. statens, midler kan anvendes. De kan måske bruges til at yde kompensation for løntabet.
Vi havde naturligvis foretrukket, at betænkningen ikke var blevet så udvandet af de mere konservative kræfter i Europa-Parlamentet, og at man havde bevaret Rocards oprindelige mere ligefremme situationsbeskrivelser og forslagsformuleringer. Vi må ikke lukke øjnene for, at høj arbejdsløshed uddyber kløfterne i samfundet, og at dette på sin side fører til øgede konflikter og danner grobund for vold, racisme og demokratisk forfald. Derfor havde det været pinligt, om vi ikke var kommet frem til noget. Det, som vi nu har foran os, er faktisk det bedst opnåelige under de givne omstændigheder.
De grønne har altid betragtet en arbejdstidsnedsættelse som et gode af mange forskellige grunde. Ikke kun fordi en sådan, naturligvis, ville gøre det muligt at dele arbejdet og mindske arbejdsløsheden, men også fordi den ville føre til større ligestilling, større lighed og større livskvalitet. Desuden ville den give muligheder for at opbygge fungerende sociale netværk, der jo i sig selv skaber tryghed og frihed.
Senere ville der selvfølgelig skulle træffes yderligere foranstaltninger for at skabe flere arbejdspladser og et bæredygtigt kredsløbssamfund. Jeg tænker her bl.a. på en »grøn« skatteomlægning og investeringer i nye energiog transportsystemer. Sådanne foranstaltninger har ikke været genstand for megen omtale, men også de ville virkelig kunne skabe mange hundrede tusind arbejdspladser.
Der er fremsat ændringsforslag om, at ordet »tilpasning« af arbejdstiden skal indgå i titlen. Dette kan fortolkes på mange forskellige måder og måske misforstås. Derfor vil jeg gerne pointere, at »tilpasning« eller »fleksibilitet« ikke må indebære, at sociale og arbejdsretlige bestemmelser sættes ud af spillet. Parterne, dvs. lønmodtagerne, arbejdsgiverne og staten, må derimod give og tage i en fælles indsats for at gennemføre en væsentlig nedsættelse af arbejdstiden.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, Rådet og Kommissionen har egentlig i lang tid skubbet anmodningen om nedsættelse af arbejdstiden fra sig. Der var angiveligt andre prioriteter, som ikke tillod, at man afholdt en debat herom. Der var den såkaldte 3 %-norm fra Maastricht og således det såkaldte automatiske stop for de sociale spørgsmål. Der var de permanente klager fra arbejdsgiverne over de høje sociale byrder og formindskelsen af vor konkurrenceevne. Der var i mellemtiden det voksende fænomen med flytning af produktion til lande i Centraleuropa og Sydøstasien. Der var også - lad os bekende dette - ideologiske hårdknuder mellem, hvad der kaldes progressivt og konservativt. Derfor kommer denne debat bestemt i tide til på ny at give fantasien og kreativiteten en chance.
For tre år siden arrangerede vi med vort parti i Flandern en kongres om nedsættelse af arbejdstiden. Det blev dengang ikke anset for at være realistisk og bestemt stemplet som umuligt. I dag kommer denne debat på det rette sted, nemlig her i Europa-Parlamentet. Lad os være tydelige: Nedsættelse af arbejdstiden er ikke mirakelløsningen til bekæmpelse af arbejdsløsheden. Man må gå forskellige veje. Nedsættelse af arbejdstiden er en af dem, men det er frem for alt en ny moralsk dimension, som vi forsøger at skabe. Nedsættelse af arbejdstiden kan således heller ikke være nogen generaliseret foranstaltning. Den bør være et resultat af forhandlinger i de enkelte sektorer, eventuelt i de enkelte virksomheder, således at man kan tage tilstrækkeligt hensyn til de lokale omstændigheder og den pågældende sektors eller virksomheds konkurrencestilling.
Der er en række ændringsforslag til denne betænkning, som taler om nedsættelse af arbejdstiden uden løntab. Det forekommer at være sympatisk, men - vi må være ærlige - en sådan strategi forekommer at være urealistisk. Derfor vil min gruppe ikke støtte disse ændringsforslag. Ordføreren har efter vor mening fat i den rigtige ende, når han går en anden vej og foreslår, at det samlede beløb på 350 mia ECU, som nu udbetales i arbejdsløshedsunderstøttelse, for en del skulle benyttes til kompensation af indkomsttab.
Så er der Den Kristelig-Demokratiske Gruppe, som har stillet en række ændringsforslag for at fjerne begrebet nedsættelse af arbejdstiden fra betænkningen, eufemistisk, tilpasning af arbejdstiden. Det er efter min mening et brud på tidligere aftaler. Jeg må gøre opmærksom på, at vi i betænkningen fra et midlertidigt beskæftigelsesudvalg, hr. Coates' betænkning, dengang indgik aftaler om ikke at tale alt for udførligt om nedsættelse af arbejdstiden, for snart ville Rocard-betænkningen komme. I dag foreligger den. Det er en betænkning, som bl.a. foreslår mange undersøgelser, anmoder om mange undersøgelser. Disse er nu nødvendige, og lad os absolut begynde med dem. Vi står jo efter min mening ved en milepæl i historien. Fundamentalt drejer det sig om en debat om, hvad vi som politisk gruppe, hvilke krav vi stiller med hensyn til livskvalitet, med hensyn til ny samfundsmæssig tilpasning. Det er det store formål med denne debat.

Lis Jensen
Hr. formand, arbejdsløsheden er et altoverskyggende problem, hedder det bl.a. i Rocards betænkning. Det tror jeg, at alle kan være ganske enige i, men spørgsmålet er, hvem der skal gøre noget ved arbejdsløshedsproblemet. Er det Den Europæiske Union, er det medlemslandene eller er det et »både og«? I denne betænkning tages der udgangspunkt i, at det skal være et »både og«. Lad mig slå fast, at idéudveksling efter min mening altid bør finde sted på tværs af landegrænserne. Det gælder også, når det er beskæftigelsen, der er på dagsordenen. Men vi ønsker ikke, at der skal ske et mere forpligtende samarbejde. Jeg må tage afstand fra, at der udarbejdes fælles EU-forslag til afskaffelse af arbejdsløsheden. Det er min personlige opfattelse, at der i Rocards betænkning peges på nogle gode løsningsforslag, herunder en generel nedsættelse af arbejdstiden, men det må være noget, de enkelte medlemslande selv afgør enten via lovgivning eller som emne til aftaler mellem arbejdsmarkedets parter.
Mere generelt vil jeg godt pointere, at jeg synes, det er for utroligt, at der i EU-regi til enhver tid tales om arbejdsløshedsbekæmpelse samtidig med, at der fra EU's side arbejdes ivrigt henimod fuld gennemførelse af ØMU'ens tredje fase. Man henstiller til medlemsstaterne at føre en konvergenspolitik, der som bekendt betyder en endnu større skare af arbejdsløse. Flere eksperter, endda varme ØMU-tilhængere, har givet udtryk for, at en fuld gennemførelse af ØMU'en vil øge arbejdsløsheden. Hvis tidsrammen i Maastricht-traktaten fastholdes, spår Arbejderbevægelsens Erhvervsråd i Danmark, at arbejdsløsheden i Den Europæiske Union vil stige med ca. en million.
Jeg savner en klar afgrænsning af medlemslandenes og Unionens kompetence på området. Jeg synes, det er en svaghed, at en sådan afgrænsning ikke er medtaget i betænkningen. Der bliver tit i denne sal talt om, hvor vigtigt det er at bevare de kulturelle forskelle. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at det er et af kendetegnene ved dansk kultur, at aftaler vedrørende arbejdsmarkedsforhold er noget, arbejdsmarkedets parter tager sig af. Og vi ønsker, at det fortsat skal være sådan. Lad os bevare de kulturelle forskelle i de femten lande. Vi kan godt hver især løse arbejdsløshedsproblemet endda.

Carl Lang
Hr. formand, kære kolleger, jeg beklager, at hr. Rocard, der i tre år har været Frankrigs premierminister, ikke har brugt denne tid til at fjerne arbejdsløsheden ved hjælp af de mirakelmidler, han foreslår os i dag. Antallet af arbejdsløse er dog steget fra en til tre millioner i Frankrig i løbet af François Mitterands to syvårsperioder. Men hr. Rocard har ikke udviklet sig ideologisk, og han har desværre ikke opgivet sit malthusianske syn og sin pessimisme med hensyn til økonomien.
Nej, mængden af disponibelt arbejde i Den Europæiske Union og navnlig i Frankrig har ikke en gang for alle toppet på sit nuværende niveau. Hvis man beskytter vores markeder mod den uhæmmede konkurrence, hvis man reformerer et absurd skattesystem, der straffer arbejde, indsats og foretagsomhed, hvis man opgiver Maastrichtvildfarelserne og de overvurderede valutaer, hvis man reducerer staternes levefod, hvis man vender immigrationsstrømmen, og hvis man sætter gang i forbruget igen, så vil man skabe nye arbejdspladser.
Nej, de økonomiske sammenkædninger er ikke rent aritmetiske. De er dynamiske, udviklende og levende, og de kan således ikke skrives ind i fuldstændigt dunkle intellektuelle skemaer, som beskrevet i Deres redegørelse af begrundelsen. Hvordan går det med Deres teorier, når de anvendes på de små og mellemstore virksomheder med mindst ti lønmodtagere? For at man finder det hensigtsmæssigt at øge varigheden af brugen af udstyr, altså at producere mere, må der også være en efterspørgsel. De siger, at den gennemsnitlige arbejdstid er en variabel, der er forbundet med beskæftigelsesniveauet. Hvordan kan det være, at arbejdsløsheden falder i De Forenede Stater eller er så lille i Japan, når arbejderne i disse lande statistisk arbejder mere end europæerne? Nedsættelsen af den ugentlige, månedlige eller årlige arbejdstid vil således ikke mekanisk medføre et fald i arbejdsløsheden.
Og endelig, måske det vigtigste, De tænker ikke på menneskene. Kvaliteten og kvantiteten af menneskenes arbejde reduceres ikke ifølge Deres regnskabsmæssige syn på tidsplanen. De overordnede funktionærer, for hvem begrebet overarbejde ikke eksisterer, vil stadig arbejde så meget, selv om de bliver betragtet som arbejdende 32 timer. Arbejderne vil blive frataget ekstraindtægter, hvis de forbydes at arbejde over, og det er ikke bevarelsen af deres oprindelige grundløn, der giver dem mulighed for at få det til at løbe rundt i slutningen af måneden. Nej, hr. Rocard, menneskene er ikke identiske og kan ikke skiftes ud med hinanden, de lader sig ikke forme på computeren.
De nægter faktisk at stille en klar diagnose på årsagerne til arbejdsløsheden. Den verdensomspændende frihandel, immigrationen og det absurde skattesystem, De har således forsøgt alle remedierne som klog mand, med plaster på træbenet, og der er over 25 millioner egentlige arbejdsløse i Europa. Deres betænkning er kun et politisk nummer, der ikke har anden betydning end den, De har fået af en politisk klasse med strømmen og en medskyldig fagforeningsklasse, der begge er ude af stand til at imødegå udfordringerne fra den økonomiske, sociale, politiske, demografiske og moralske krise, der rammer Europa.

Weiler
Kære kolleger, jeg vil ikke komme ind på det, den foregående taler har sagt, men den skepsis, der hersker inden for EVP's rækker, har da undret mig meget. Efter Jacques Delors' hvidbog blev der immervæk ved at nedsætte arbejdstiden skabt 8 % flere arbejdspladser i de nordlige medlemsstater, i Holland oven i købet halvdelen af beskæftigelsesstigningen på 30 %. Også i Tyskland er en tredjedel af de nye arbejdspladser i årene fra 1983 til 1992 opstået ved at nedsætte arbejdstiden.
Men der er én ting, vi skal betragte realistisk: Der opnås næppe nye beskæftigelseseffekter ved vækst alene. Prognoseinstituttet i Basel har for eksempel forudsagt for Tysklands vedkommende, at vi i 2010 ikke vil have mere beskæftigelse end i 1992. Det er i første række betinget af fremskridt i produktiviteten. Vi vil ganske vist opleve tilvækst i tjenesteydelsessektoren samt i informationssektoren, men et fald i produktionssektoren og fortsat i landbruget.
Det kan vi som politikere naturligvis ikke tolerere defensivt. Erhvervsarbejde er ikke kun økonomisk sikring, men den vigtigste mulighed for individuel selvudfoldelse. Derfor finder jeg de koncepter fremragende, som hr. Rocard her har udarbejdet - der er jo tale om en række koncepter og ikke kun nedsættelse af arbejdstiden. Med denne betænkning vil der også være nye vigtige impulser for debatten i de nationale parlamenter og også på europæisk plan. Arbejdsgiverne har i mange år været imod en nedsættelse af arbejdstiden og kun for en fleksibilitet, der betød, at medarbejderne skulle være til rådighed døgnet rundt, arbejde på tid og på anfordring. Det er i mellemtiden blevet anderledes.
Volkswagen i Tyskland er kun et eksempel. De tager fejl, hr. kollega fra CDU, når De mener, der ikke er andre eksempler. Oven i købet SMV er i mellemtiden begyndt at undersøge moderne innovative arbejdstidsprojekter. Forslagene fra hr. Rocard er en vigtig byggesten for en europæisk beskæftigelsespolitik.

Pronk
Hr. formand, det er kendt, at min gruppe stadig har nogle problemer med den nuværende Rocard-betænkning, og derfor var jeg overordentlig forbavset over det, som hr. Vandemeulebroucke netop fremførte, nemlig at vi ikke overholder vore aftaler. Vi har vel at mærke hverken stemt for eller imod i Udvalget om Sociale Anliggender, og så er det logisk, at man endnu ikke er enig. Jeg tror, at selv hr. Vandemeulebroucke bør vide dette.
PPE-Gruppen opfordrer til en grundig undersøgelse, som Kommissionen skal lade foretage. På grundlag af denne undersøgelse må vi drage konklusioner. Derfor har vi stillet fjorten ændringsforslag. Hvis disse ændringer foretages i betænkningen, er den for vor gruppe betydelig mere acceptabel end sådan, som den er nu. Det kan jeg godt forsikre Dem om.
En anden tilrettelæggelse af arbejdet er ikke det eneste middel til at løse arbejdsløshedsproblemet. Det kan, og heri er jeg enig med rådsformandskabet, være et af midlerne, som hjælper flere mennesker i arbejde. I denne forbindelse må hr. Rocard ikke glemme, at ikke alle nye job, som opstår, bliver besat af registrerede arbejdsløse. Af hvidbogen fremgår det, at tre ud af fire nyskabte job besættes af andre, såsom kvinder, der vender tilbage til arbejdsmarkedet, unge og mennesker, som skifter job. Hr. Rocards tese, nemlig at myndighederne sparer 350 mia ECU, ved at de ikke behøver udbetale så meget i arbejdsløshedsunderstøttelse, holder således kun delvist stik. Det kan endda under nogle omstændigheder føre til flere udgifter.
Som nederlænder vil jeg dog også sige noget positivt om en anden tilrettelæggelse af arbejdet. I begyndelsen af firserne besluttede arbejdsgivere og arbejdstagere sammen med myndighederne i Nederlandene at begynde at eksperimentere med en anden tilrettelæggelse af arbejdet, som i mange tilfælde har fungeret godt. Denne beslutning kan kun forstås på baggrund af den meget dårlige økonomiske situation på det pågældende tidspunkt.
Siden Lubbers-regeringen i firserne er arbejdsløsheden nedbragt til det halve. Nedsættelse af arbejdstiden kan således godt være et bidrag til en løsning, såfremt virksomhedens samlede omkostninger ikke stiger. Nedsættelse af arbejdstiden, som får omkostningerne til at stige, fører til en formindskelse af beskæftigelsen. Dette benægtes somme tider. Hvis omkostningerne imidlertid ikke stiger, bliver konkurrenceevnen ikke påvirket, og så kan denne endog forbedres lidt. Derfor er det umagen værd at undersøge en anden tilrettelæggelse af arbejdet, men endnu ikke træffe nogen definitive beslutninger.

Hermange
Hr. formand, den betænkning, vi har fået forelagt i dag om nedsættelsen af arbejdstiden, vidner om Parlamentets evne til at komme med væsentlige bidrag til vor tids problemer. Jeg vil således lykønske ordføreren med hans betydelige arbejde, hans fasthed og hans entusiasme med ved enhver lejlighed at forsvare sine forslag.
Den konstatering, han fremlægger, er god, de spor, han foreslår, er også interessante. Jeg vil dog gerne komme med en afdæmpning til de løsninger, han forelægger.
Allerførst har Europa med sine mangfoldigheder lige så meget brug for en nedsættelse som en fleksibel reorganisation af arbejdstiden for at tilpasse den til sektorens behov og virksomhedens situation, navnlig ved at tage de særlige egenskaber ved de små og mellemstore virksomheder i betragtning. I den forstand vil de ændringsforslag, der er stillet af vores gruppe, og dem, der er stillet af PPE-Gruppen, give de foreslåede løsninger en meget mere realistisk drejning, der er acceptabel for alle landene og alle de politiske retninger i Parlamentet.
Der er et andet punkt, jeg mener, er grundlæggende. Denne betænkning, der giver et konstruktivt grundlag for overvejelse på europæisk plan af mulighederne og konsekvenserne for en reorganisation, ja måske en nedsættelse af arbejdstiden, kan imidlertid ikke forvarsle resultaterne, positive eller ej, af de undersøgelser og aftaler, den anmoder om. I den retning forekommer ændringsforslagene fra PPE-Gruppen, der i den forbindelse underordner den europæiske aktion resultatet af de anbefalede undersøgelser, mig meget hensigtsmæssige.
I samme tankegang er det meget lidt realistisk på forhånd at foreslå en nedsættelse af arbejdstiden uden lønnedgang takket være en automatisk kompensation fra staten. Det er således for at afklare dette punkt, at vi foreslår at forbinde kompensationen med den egentlige nedsættelse af antallet af arbejdsløse og derfor af samfundets omkostninger.

Cars
Hr. formand, Rocard-betænkningen er gennemsyret af to grundtanker: Den første går ud på, at mængden af arbejde er konstant og udelukkende påvirkes af produktiviteten. Når der ikke er job nok til alle, skal det rationeres og fordeles. Desuden skal de, der ønsker at arbejde mere, strafbeskattes. Den anden grundtanke går ud på, at arbejde er noget trist noget, som de arbejdende helst vil slippe for.
Disse grundtanker leder til konklusioner, som fuldstændig strider mod fremtidens krav. Aldersfordelingen vil inden for et årti blive sådan, at der opstår fare for alvorlige generationskonflikter. Stadig færre erhvervsaktive vil da få svært ved at forsørge stadig flere ældre. Derfor må vi afskaffe arbejdsløsheden, samtidig med at vi forbedrer produktiviteten og forhøjer pensionsalderen.
Rocard gør sig til talsmand for en rationering af arbejdet, selvom det, der er brug for, er, at arbejdsmængden øges. Sker dette ikke, vil vi om nogle år stå over for et samfundsmæssigt traume af enorme dimensioner. Inden der er gået ti år, hr. formand, vil den forhandling, som vi fører i dag, fremstå fuldstændig virkelighedsfjern.

Bertinotti
Hr. formand, vi mener, at der i hr. Rocards betænkning rejses en kritik, der går imod den, der er fremsat af de konservative kræfter. I denne betænkning ser man en modsigelse mellem de forskellige udredninger og programanvisningerne, og mellem anvisningerne og de politiske valg.
Det er utvivlsomt af stor betydning, at man ikke længere lægger vægt på kvantitative former for politik, vækst og et større bruttonationalprodukt, der som påvist ikke på nogen måde har mindsket arbejdsløsheden, og det er som foreslået i betænkningen rigtigt at sætte fordelingspolitikken og nedsættelse af arbejdstiden i centrum. Men dette påskønnelsesværdige analyseresultat fanges i realiteten af visse illusioner fra 90'erne, som har gjort det umuligt fortsat at nedsætte arbejdstiden.
En af disse illusioner består i, at man forbinder nedsættelse af arbejdstiden med de politikker for fleksibilitet, der ofte er gennemført ensidigt af virksomhederne, og som udtynder nedsættelsen af arbejdstiden til det rene intet. Endnu mere uigennemførlig er tanken om at gøre nedsættelsen af arbejdstiden betinget af en lønnedsættelse. Hvis dette er tilfældet, bliver der ikke tale om nedsættelse af arbejdstiden.
I Europa og i mange andre lande er der indledt en egentlig løndiskussion under vilkår, der ofte gennem overarbejde tvinger arbejdstagerne til at arbejde mere til end at nedsætte arbejdstiden. Det er i øvrigt, når arbejdstiden forbindes med fleksibilitet, og når der udvikles differentierede former for politik, at der sker det, vi har set i mange lande, nemlig en forøgelse af den faktiske gennemsnitlige arbejdstid i stedet for en nedsættelse af denne, og som dette ikke var nok, tillige en forhøjelse af pensionsalderen, således at arbejdslivet forlænges, og således at man i mange lande i dag ser en forøgelse af produktionen og produktiviteten samt af arbejdsløsheden tillige med en forlængelse af den gennemsnitlige arbejdstid.
Vi må skifte spor i dag, hvor vi står over for en tilbagegang, der bevirker, at vi må drage mere rationelle og yderligere konsekvenser af fru Rocards analyser. Vi må fremsætte et forslag om en fast nedsættelse af arbejdstiden med et bestemt antal timer, fordi alene en ensartet nedsættelse og en koncentration om antallet af timer er afgørende for beskæftigelsespolitikken.
Dersom Det Europæiske Fællesskab, således som det er ved at gøre det, er i stand til at angive mål, der er bindende for Europa i henseende til nedsættelse af underskuddet på statsbudgettet og -gælden, må det også være i stand til at fastsætte bindende mål for nedsættelse af arbejdstiden med bestemte timetal, for at regeringernes og arbejdsmarkedets parters bestræbelser kan koncentreres om dette mål. Ellers vil analysen vel fortsat være rigtig, men de politiske konklusioner vil blive forkerte.

Sainjon
Hr. formand, nedsættelsen af arbejdstiden er indføjet i vores økonomiske historie. Betænkningen af Rocard har i al fald den fortjeneste endelig at rejse et egentligt samfundsproblem i stort format, og jeg vil gerne her takke ophavsmanden hertil.
Dette emne er naturligvis omstridt, og modstanderne af nedsættelsen af arbejdstiden kan sagtens påstå, at i De Forenede Stater og i Storbritannien falder arbejdsløsheden hele tiden, og man har aldrig arbejdet så meget. Men hvilket arbejde drejer det sig om? Ofte et underbetalt arbejde på deltid, en deling af arbejdstiden mellem rige og fattige, en galoperende utryghed.
Jeg tror heller ikke, at nedsættelse af arbejdstiden er det eneste svar på bekæmpelse af arbejdsløsheden. Den er et svar blandt andre, den indgår i en samlet strategi, hvor der vil forekomme parametre som vækst, relancering af forbruget, for ikke at sige den monetære situation, for med en overvurderet franc og Mark har arbejdsløsheden stadig en fremtid foran sig.
Nedsættelse af arbejdstiden skal, snarere end en form for forvaltning af knapheden, være resultatet af en ændring af vores forhold til arbejdet, som er i færd med at miste den centrale plads, det indtog for nogle år siden. Her ved starten af det 21. århundrede udgør problemerne med uddannelse, efteruddannelse, kultur, faglige aktiviteter og pension mere end nogensinde en helhed, der skal munde ud i et større frihedsområde for de enkelte mennesker i løbet af deres liv.
Jeg tror allerførst på en nedsættelse af den individuelle arbejdstid, mere end på en samlet nedsættelse. Meget tekniske og for globale foranstaltninger risikerer at mislykkes. Den individualiserede nedsættelse er for mig definitionen på et livsprojekt for enhver lønmodtager, der gennem en fordeling over årene af arbejdet, naturligvis ledsaget af en ikke ubetydelig nedsættelse af arbejdstiden, i sidste ende medfører flere ansættelser.
Virksomheden er efter min mening det egentlige fordelagtige sted for denne form for forhandlinger. Når der sker en nedsættelse pr. branche, glæder jeg mig naturligvis, men jeg konstaterer, at der opstår mange vanskeligheder på dette niveau. I virksomhederne derimod begynder resultaterne allerede at være mere interessante; vi har nogle eksempler herpå, navnlig hos Volkswagen, Philips og andre steder.
Der skal således gøres alt, for at den teknologiske fornyelse ikke længere bliver en faktor med tab af arbejdspladser, men skabelse af nye aktiviteter. Og når det drejer sig om løn, er det ikke rigtigt at mene, at disse skal nedskæres afhængigt af nedsættelsen af arbejdstiden, for konsekvensen ville være, at man bremsede forbruget endnu mere og styrkede usikkerheden.
Michel Rocard nævner tallet 350 milliarder ECU i udgifter forbundet med arbejdsløsheden. Lad os sige det åbent, det er på tide at bruge disse midler snedigt, for eksempel ved at bevare lønningerne på deres oprindelige niveau i tilfælde af nedsættelse af arbejdstiden og ved at afskaffe alle udgifter, der påhviler de lave lønninger.
Endelig en idé, der ligger mig på sinde: Et værk i tre dele, uddannelse, forskning og nedsættelse af arbejdstiden. At forbinde ny teknologi ved hjælp af forskning med nedsættelse af arbejdstiden forekommer mig faktisk at være et spor, der kan følges. Hvorom alting er, kan man ikke foretage sig noget uden fagforeningerne, der navnlig med Den Europæiske Samarbejdsorganisation for Fagforeninger burde spille en afgørende rolle.

Martinez
Hr. formand, Michel Rocard troede, at han havde opfundet en maskine til at nedsætte arbejdsløsheden, han har fundet en maskine til at gå tilbage i tiden, og ikke engang tilbage til Léon Blum og de famøse 40 timer, men hele 2500 år tilbage til debatterne med Sokrates og sofisterne.
Der er arbejdsløshed, og der er forvirring. Michel Rocard har meget af det. Det er et økonomisk og politisk problem; det er et filosofisk problem, fordi arbejde, det er skabelse, det er mennesket. Se på Michelangelo. Det er hånden, der skaber det Sixtinske Kapel, gennem Michelangelo.
Den videnskabelige holdning over for et sådant problem består så i at søge årsagerne. Årsagerne er tydelige. Der er arbejdsløshed af mange grunde uden tvivl, men der er én, der klinger som en selvfølgelighed: Der er arbejdsløshed, fordi der ikke er tilstrækkeligt mange arbejdspladser, og der er ikke tilstrækkeligt mange arbejdspladser, fordi man har ødelagt dem, da de eksisterede. Man skaber dem ikke, mens man venter, og de er besat, når man har behov for dem.
Vi mener, at de navnlig er besat af immigrationen. De mener, at de er besat på grund overdreven lang arbejdstid, og De siger: Man skal bare nedsætte arbejdstiden, og man skal bare indføre nyt værktøj. Og De siger, at historiens store lov er nedsættelse af arbejdstiden: 3200 timer ved slutningen af det 19. århundrede, 1700 timer i dag efter lovene fra 1900, 1902, 1904, 1906, og et uændret BNP, tilføjer Deres venner endog.
Selv om man i dag arbejdede 3200 timer, ville der ikke være 22 millioner arbejdspladser, men 11 millioner arbejdspladser. Nedsættelse af arbejdstiden har således skabt 11 millioner arbejdspladser. I grunden er Deres slogan enkelt: Arbejde mindre, for at alle kan arbejde. Det er for øvrigt titlen på Guy Asnars værk. De foreslår her nogle værktøjer: Glidende pensionsovergang, nedsættelse af den ugentlige arbejdstid. Professor Godet kalder det ugen med fire torsdage i »Le grand mensonge« («Den store løgn«); afskaffelse af overarbejde, udskiftning med hvile - det man praktiserer hos politiet uden af den grund at løse problemerne - orlovsordninger, pauser i løbet af dagen og den nye organisation af arbejdet i livscyklussen.
Jeg er enig i, at De gengiver Modiglianis analyser om livscyklussen. Men ud af en livscyklus har et menneske 17 år af sit professionelle liv til at betale alle de obligatoriske skatter og afgifter! Revider skattesystemet og arbejdstiden kan nedsættes.
Hvis man går med på Deres logik, så er der naturligvis problemer. Hvad gør man? Er der lige løn? De siger ja, der er en reserve på 350 milliarder. Hvad gør man med sort arbejde, fordi jo mere man nedsætter den officielle arbejdstid, jo mere øger man den halvofficielle? Hvad gør man ved den naturlige struktur for omkostningerne? De trækker alt ned.
Virkeligheden, Michel Rocard, det er, at Deres metode er kendt. Det er sofisternes metode. Jeg vil vise Dem det om lidt. Eftersom nedsættelse af arbejdstiden skaber arbejdspladser, når alt kommer til alt, har man for en nularbejdstid et uendeligt antal arbejdspladser. Man har et uendeligt antal arbejdspladser, under forudsætning af at man er i en lukket økonomi. Men i en åben økonomi besættes de frigjorte arbejdspladser straks. Og Deres resultat, Michel Rocard, det er den malthusianske protestant. De er Michel Foucault, De tror på den ubevægelige historie, De tror på den hvilende strukturalisme med Deres model, der lever i armod. I grunden er De hverken socialist eller liberal, De er en international pessimist. De tror på rationering, De tror på den rolige elendighed, og vi er nogle nationale optimister.

Formanden
Vi afbryder nu forhandlingen af hensyn til spørgetiden. Den vil blive genoptaget i aften kl. 21.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0838/96).

Formanden
Spørgsmål nr. 30 af Fayot (H-0577/96):
Om: Europa-Parlamentets initiativret
EU-traktaten giver i artikel 138 B Europa-Parlamentet ret til med et flertal af sine medlemmers stemmer at anmode Kommissionen om at fremsætte passende forslag om spørgsmål, som efter dets opfattelse kræver udarbejdelse af en fællesskabsretsakt til gennemførelse af denne traktat.
Før vedtagelsen af fælleserklæringen om lovgivningsprogrammet for 1996 havde Europa-Parlamentet afgivet to initiativbetænkninger på grundlag af artikel 138 B (betænkning af Rothley (A4-0201/95), vedtaget den 26. oktober 1995, EFT C 308/95, og betænkning af Alber (A3-0232/94), vedtaget den 20. april 1994, EFT C 128/94). I sin beslutning om lovgivningsprogrammet for 1996 havde Europa-Parlamentet anmodet Kommissionen om at fremlægge forslag i forbindelse med de ovennævnte initiativer. Denne anmodning var ligeledes indeholdt i Europa-Parlamentets udkast til en fælleserklæring om lovgivningsprogrammet.
Selvom Kommissionen også i adfærdskodeksen af 15. marts 1995 havde forpligtet sig til i henhold til traktatens artikel 138 B at tage hensyn til Europa-Parlamentets initiativer, har den hidtil ikke fremsat nogen forslag.
Hvordan agter Kommissionen at tage hensyn til den omend begrænsede initiativret, som efter Maastricht er blevet indrømmet Europa-Parlamentet? Hvornår vil Kommissionen i givet fald fremlægge forslag til de ovennævnte initiativer?

Bangemann
Hr. formand, først hvad angår betænkning af Rothley nr. A40201/95, så er vi fuldkommen klar over, at der er store problemer, når et ulykkesoffer skal anmode et forsikringsselskab i en anden medlemsstat om erstatning for sine skader. Også forsikringsselskaberne ved det og har taget en række initiativer. Vi har iværksat en bredt anlagt konsultation med alle implicerede parter - som hr. Rothley for øvrigt også deltog i - for at afgøre, hvilken procedure der er den bedste. Vi havde foretrukket en aftale udarbejdet af de implicerede parter. Men det var ikke muligt. Og derfor overvejer vi at foreslå en ordning, hvor for det første alle europæiske forsikringsselskaber i hver medlemsstat skal udpege en repræsentant, der har fuldmagt til skadesregulering, hvor for det andet medlemsstaterne bliver pålagt at iværksætte sanktioner over for forsikringsselskaber, der ikke udpeger nogen repræsentant, og hvor for det tredje der i medlemsstaterne skal etableres informationskontorer, der i skadelidtes hjemland kan oplyse denne om repræsentanten.
Hvad angår Alber-betænkningen, så har vi allerede informeret Parlamentet i vores halvårsberetning. Vi har iværksat flere studier, der skal undersøge, hvordan ansvaret er reguleret i medlemsstaterne, og hvordan de forskellige ansvarssystemer virker.
Disse studier kan afsluttes inden årets udgang, og vi vil derefter forelægge en meddelelse på grundlag af disse studier, således at vi så sammen med Parlamentet kan beslutte, hvordan vi også kan regulere dette spørgsmål på en fornuftig måde.

Fayot
Hr. formand, jeg takker naturligvis kommissæren for hans yderst præcise svar vedrørende betænkningerne af Rothley og Alber. Jeg havde stillet dette spørgsmål, da vi ikke så noget komme. Jeg ville gerne fra Kommissionen have at vide, hvordan den - i princippet - har tænkt sig at give sig i kast med EuropaParlamentets initiativret, der er indført i Maastricht-traktatens artikel 138 B.
De ved, hr. kommissær, at denne initiativret er meget begrænset, at den er strengt lovbestemt, også i henhold til forretningsordenen, og at nogle meget præcise betingelser skal være opfyldt. Jeg vil gerne af Kommissionen have at vide, om den har en positiv eller begrænset holdning til disse initiativer fra Europa-Parlamentet?

Bangemann
Kommissionen har hilst denne bestemmelse velkommen. Vi har også støttet Dem, Parlamentet, for at få en sådan bestemmelse ind i Maastricht-traktaten. Naturligvis tager vi Parlamentets initiativret alvorligt, først og fremmest fordi den jo er rettet mod Kommissionen. Det ville da virkelig ikke være særlig kollegialt og samarbejdsvilligt af Kommissionen, hvis Parlamentet blev hindret af os i en sådan ret, og derfor har jeg givet Dem disse oplysninger. Undertiden vedrører denne initiativret forståeligt nok meget komplekse og vanskelige forhold, ellers ville de måske allerede være blevet inddraget i drøftelsen. Derfor tager det nogen tid, men Parlamentets initiativret er naturligvis en vigtig sag for os, som vi vurderer korrekt.

White
Jeg må sige, at jeg er meget tilfreds med det svar, kommissæren her har givet.
Jeg vil gerne påpege over for Kommissionen, at artikel 138 B er en ret, som jeg håber vi kan forvente positivt samarbejde om fra Kommissionens side. Vi er naturligvis det valgte organ, og det er De desværre ikke, selv om De er blevet godkendt, da vi godkendte udnævnelsen af den nuværende Kommission. Jeg håber, at De vil tage vore ideer meget alvorligt, for det er ideer, som De kan bruge, og vi kan bruge dem sammen med Dem, og de vil få et konstruktivt resultat.
For eksempel sygesikringsbeviset, som vi debatterede her i Kommissionen tidligere i år. Jeg har foretaget mine egne undersøgelser angående det, men jeg ved ikke, hvad tidsplanen er. Kan De hjælpe os, for hvis De kan hjælpe med udviklingen af et europæisk sygesikringsbevis, så vil det være noget, som vi og Kommissionen i fællesskab kan fremlægge for et større europæisk publikum som noget praktisk værdifuldt - det er det, det drejer sig om. Kan De give os en tidsplan for sygesikringsbeviset?

Bangemann
Først vedrørende det generelle aspekt, De har nævnt en gang til. Hvert år fører vi sammen med Parlamentet en debat om lovgivningsprogrammet, om det program, vi hvert år vil gennemføre, hvad angår både Kommissionens forslag og Parlamentets ønsker. Inden for rammerne af denne debat er der taget en række initiativer, der slet ikke er blevet behandlet så formelt, som det egentlig var nødvendigt. Hvis Parlamentet - lad os tage et eksempel fra debatten i sidste uge - med rette betragter pornografi på Internettet som et presserende problem, så har Kommissionen allerede erklæret, at vi ser det på samme måde og vil undersøge de tilsvarende forholdsregler, der er for at begrænse de nuværende muligheder, hvis vi ikke allerede kan forhindre dem.
Jeg bliver for øjeblikket spurgt om mere, end jeg kan svare på - selvom det hører til mit program - nemlig om, hvor langt vi nu er kommet med dette sundhedskort. Det er en del af vores pilotprojekter. Vi har et pilotprojekt om, hvordan informationssamfundet kan omsættes på sundhedsområdet, og vi arbejder på det. Jeg beder om overbærenhed, men jeg har virkelig ikke nu nogen mulighed for at sige til Dem, hvornår præcis forudsætningerne for dette kort er klarlagt. Det er ikke kun et teknisk problem, men først og fremmest et problem vedrørende hemmeligholdelse af beskyttede personlige data. De vil sikkert også se det sådan, at hvis der på et sådant kort ikke blot er indeholdt en persons sygehistorie, men også livshistorie og personlige forhold, skal vi sørge for, at disse data ikke kommer uvedkommende i hænde. Det er et af problemerne, som man vel kan løse teknisk, men det kræver tilsvarende tid. Vi vil gerne skrive et brev til Dem og give Dem en statusrapport.

Formanden
Spørgsmål nr. 31 af Billingham (H-0619/96):
Om: Mindstekrav til camping- og teltpladser
Turismen er en betydningsfuld industri i Europa, hvor camping er blevet en af de vigtigste og hurtigst voksende måder at holde ferie på.
I mange europæiske lande synes der ikke at være nogen kontrol med campingpladser, dvs. udstyrelse med brandslukningsudstyr, de sanitære anlæg og mange andre punkter, som er omfattet af loven om campingpladser af 1968 i Det Forenede Kongerige. Mange forbrugere har været ofre for vildledende reklame vedrørende camping- og teltpladser.
Findes der på indeværende tidspunkt europæiske forordninger om mindstekrav til sikkerhed og hygiejne på camping- og teltpladser i alle Den Europæiske Unions medlemsstater?
Eller agter Kommissionen at træffe foranstaltninger for at sikre, at den høje standard på camping- og teltpladser opretholdelse i alle Den Europæiske Unions medlemsstater?

Bangemann
Hr. formand, dette spørgsmål har ikke noget at gøre med den skrækkelige ulykke, der skete i Spanien for kort tid siden, men denne ulykke har endnu en gang tydeligt vist, at der her er behov for forskrifter, der ganske vist hidtil næsten udelukkende er blevet opfyldt af de kompetente nationale myndigheder eller også ved aftaler mellem organisationerne for campingpladsforpagtere. På europæisk plan findes der for øjeblikket ikke nogen retsregler om sikkerhed og sundhedsbeskyttelse på campingpladser.
Hvis ting omfattes af generelle bestemmelser - f.eks. findes der i hver medlemsstat bestemmelser mod vildledende reklame - så gælder disse naturligvis også for campingpladser. Sikkerhed og sundhedsbeskyttelse på campingpladser er ligesom sikkerhed og sundhedsbeskyttelse i ferieanlæg, hoteller, diskoteker, forlystelsesparker osv. generelle spørgsmål om sikkerhed i forbindelse med tjenesteydelser. Som led i vores forbrugerbeskyttelsespolitik får disse overvejelser stadig større betydning. Vi havde for øvrigt i 1990 allerede stillet et forslag om ansvar for mangelfulde tjenesteydelser, som ganske vist ikke fik tilslutning fra Parlamentet. Derfor trak vi den gang forslaget tilbage. Men vi overvejer at forelægge et nyt forslag til regulering af dette spørgsmål.

Billingham
Mange tak for Deres svar, hr. kommissær. Som De nok har forventet, skyldtes mit spørgsmål ikke det uheld, De nævnte. Men naturligvis gør det det spørgsmål, vi her tager fat på, så meget mere uopsætteligt.
Mange millioner mennesker i hele Europa er nu afhængige af campingvogne, når de holder ferie. Alle vi, der har familie, ved, at man kan rejse meget langt, ankomme til en campingplads sent på natten, måske med umulige børn, og bestemt ikke have energi til at gå hen og undersøge, om campingpladsen faktisk er sikker. Vi har set det tragiske resultat, dette har ført til. Så jeg mener, dette er noget, der er et voksende behov for. Det er et område, hvor der sker en enorm udvikling, og det interesserer mig at høre, at dette faktisk har været gennem Parlamentet før, men da blev trukket tilbage. Jeg håber, at der, siden sagen nu er så meget mere påtrængende, bliver mulighed for, at Kommissionen og Parlamentet kan genfremlægge dette som en sag, man omgående bør tage fat på. Som De så rigtigt sagde, har vi de tre områder. Men det er nødvendigt, at disse tre områder bliver forbundet, og den eneste måde, det kan ske på, er ved en identificerbar procedure.

Bangemann
Ja, De har helt ret. Hvad angår ulykken i Spanien, har vi i hvert fald ikke nogen tilstrækkelige informationer om, hvorvidt den blev udløst af manglende forskrifter eller af manglende overholdelse og kontrol af eksisterende forskrifter. For desværre er det jo sådan: Forskrifter alene garanterer ikke positive resultater, det er kun ved at kontrollere og omsætte dem, vi kan sørge for, at sådanne katastrofer undgås i videst muligt omfang.
Hvad De siger om uopsættelighed, kan jeg kun understrege. Desværre er problemet i politik tit det, at hvis man vil lovgive på et område, reagerer folk uvilligt, så længe der ikke er sket noget endnu. Især i Deres medlemsland finder man ikke særlig stor interesse, når man vil regulere noget på et tidspunkt, hvor der ikke er sket noget endnu. Der skal altid først ske noget, og så kommer enhver og siger: Nu haster det særligt. Jeg tænker for eksempel på sikkerhedsseler i busser. Hvis jeg på et tidspunkt, hvor jeg var kompetent med hensyn til det indre marked, havde fået gennemført bestemmelser om sikkerhed i busser, så ville jeg uden tvivl være stødt på heftig kritik i nogle medlemsstater, også i Deres. I det øjeblik, der sker noget, siger alle mennesker: Hvorfor har Kommissionen ikke for længst forelagt disse bestemmelser? Denne omstændighed skal altså tages med i betragtning, men i den foreliggende sag er der ingen som helst meningsforskelle mellem os. Vi behandler sagen som uopsættelig.

Harrison
Er kommissæren ikke enig i, at det problem, fru Billingham har rejst, klart illustrerer, at turismen - som mange af os har argumenteret for - bør falde ind under Den Europæiske Unions kompetence under revisionen på regeringskonferencen, så vi, når det gælder den frie bevægelighed for personer, som den eksemplificeres ved dette problem, kan få fælles regler, der faktisk sikrer turisters sikkerhed?

Bangemann
Jeg tror, man allerede kan udstede sådanne bestemmelser på det eksisterende retsgrundlag. Vi har jo en klar kompetence med hensyn til det indre marked. Tjenesteydelser udveksles i det indre marked. Hvis det er vanskeligt at udveksle tjenesteydelser og der derved opstår skader, så skal det allerede i dag løses af Unionen i henhold til de eksisterende retsregler.
Jeg tænker for eksempel på vores forordning om ansvar ved mangelfulde produkter. Vi har jo selv en forordning om ansvar, hvis en producent fremstiller et produkt mangelfuldt, hvor dette ansvar er reguleret således, at det kommer til anvendelse på enhver producent, der sælger et mangelfuldt produkt. Denne ordning er udstedt inden for rammerne af vores generelle kompetence i det indre marked. Den kan uden videre også anvendes på tjenesteydelser.
Det skal ikke betyde, jeg er imod, at turismen optages på listen over Unionens kompetenceområder, men det er ikke nødvendigt for at kunne regulere disse forhold. Vi kan allerede på nuværende tidspunkt udstede retsbestemmelser herom.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 32 og 33.
Spørgsmål nr. 34 af Riis-Jørgensen (H-0700/96):
Om: OECD-aftalen om skibsbygningsindustrien
I forbindelse med Rådets forordning 3094/95 om gennemførelsen af OECD-aftalen om støtte til skibsbygningsindustrien er der vedtaget en hemmelig Råds-erklæring den 19. december 1995. Denne erklæring synes at være i klar modstrid med OECD-aftalens forbud mod at give støtte til skibsbygningsindustrien, samt Unionens politik på skibsbygningsområdet, jf. det »syvende skibsværftsdirektiv«.
Kommissionen bedes give en fortolkning af den hemmelige Råds-erklæring og bekræfte, at ved ratificeringen af OECD-aftalen vil der ikke længere være mulighed for at yde statsstøtte til skibsbygningsindustrien i Unionen.

Bangemann
Vi er meget interesseret i ratificeringen af OECD-aftalen, den ville gøre det muligt for os at etablere vores egen skibsbygningspolitik på et mere solidt grundlag. Det ville i henhold til denne aftale ikke være tilladt at yde statsstøtte. Imidlertid strider den erklæring fra Kommissionen, som det ærede parlamentsmedlem refererer til, ikke mod OECD-aftalen. De i erklæringen omtalte tilfælde skal prøves af Kommissionen, den afgiver sin udtalelse herom og offentliggør den i EF-Tidende. Disse beslutninger kan, i henhold til bestemmelse i OECD-aftalen, tages op i Parties Group , hvis der hersker tvivl om foreneligheden med OECD-aftalen. Dermed kan alt, hvad vi gør, naturligvis kontrolleres af vores partnere og stilles til diskussion som problem. Vi håber fortsat, at denne aftale kan ratificeres. De ved, det er ikke op til os, det er ikke op til Japan, det er ikke op til Korea, det er i grunden op til vores amerikanske partnere, der ikke har fået nogen støtte i Kongressen til den tekst, vi har forhandlet os frem til, og som sikkert heller ikke vil tage denne sag op igen før valget af den nye præsident. Derfor håber vi, at det efter valget kan klarlægges, om USA er villig til at ratificere denne OECDaftale.

Riis-Jørgensen
Mange tak, hr. kommissær, for Deres svar. Desværre fik jeg ikke svar på det sidste punkt i mit spørgsmål, hvor jeg beder Kommissionen om at bekræfte, at der ved ratificeringen af OECD-aftalen ikke længere vil være mulighed for at yde statsstøtte til skibsbygningsindustrien i Unionen. Det er det ene, jeg godt vil have gentaget svaret på. For det andet vil jeg gerne høre, hvad man fra Kommissionens side vil gøre for at sikre, at USA underskriver. Jeg kan godt forstå, at vi ikke kan tvinge præsident Clinton til at skrive under, men hvilken strategi følges der fra Europas side for at sikre, at USA skriver under på og ratificerer OECD-aftalen? Og til sidst - sådan som jeg forstår kommissærens svar - så indeholder erklæringen fra Kommissionens side faktisk ikke ret meget. Hvorfor var den så hemmelig? Hvorfor var den ikke offentligt tilgængelig? Hvorfor lavede man en hemmelig erklæring til rådsprotokollen, når den for så vidt - sådan opfatter jeg det, hr. Bangemann sagde - intet indeholdt?

Bangemann
Protokoller skal især være hemmelige, når der ikke står noget i dem, fordi deres betydning jo derved bliver tilsvarende større. Det bør altså ikke undre Dem. Men her står der oven i købet noget i den. Det er ikke sådan, at denne erklæring ikke skulle have nogen betydning, men den gør jo opmærksom på, at uden for OECD-aftalen er det fortsat muligt at yde anden støtte, f.eks. til forskning og udvikling og regionalstøtte. Eksempelvis er det naturligvis fortsat muligt at opføre et værft som led i et regionalprogram, hvis vi anser det for rimeligt. En sådan støtte er ikke udelukket som følge af OECD-aftalen. Men enhver sådan støtte skal notificeres, hvis den ydes af en national eller regional regering. Kommissionen prøver og offentliggør så resultatet af sin prøvelse i EF-Tidende. Og det kan føre til, at en af vores partnere i et sådant tilfælde siger: Det er imidlertid ikke i overensstemmelse med OECD-aftalen. Så vil vi diskutere dette spørgsmål med denne partner. I grunden er det en selvfølge, men intetsigende er det ikke. Efter at De nu har trukket det frem for offentligheden, kan vi også diskutere offentligt om det. Måske har De gjort en fejl ved at gøre det offentligt bekendt, det er også en mulighed.

Blak
Da jeg så fru Riis-Jørgensens spørgsmål, blev jeg dybt chokeret. Jeg var virkelig nervøs for, at der skulle være foregået noget undergrundsarbejde, hemmelige aftaler, skandaler og så videre. Nu har vi jo i Danmark være berørt af en rapport fra et firma, som fru Riis-Jørgensen i øvrigt kender særdeles godt, og denne rapport viste der sig heller ikke at være hold i. Hr. Bangemann bekræftede, at der er ingen hemmelige ting i det her. Det er noget, man bare kan slå op og læse i EF-Tidende.

Bangemann
Nej, nu blander De tingene sammen. Denne erklæring, som Kommissionen har afgivet, står ikke i EF-Tidende. Det ville stå i EF-Tidende, hvis et land, f.eks. Danmark, yder statsstøtte til sine skibsværfter. Jeg ved, det aldrig er forekommet og heller aldrig vil forekomme i Danmark. Men i tilfælde af, at det alligevel skulle forekomme, ville vi naturligvis skulle prøve det. Vi ville så offentliggøre resultatet af vores prøvelse i EF-Tidende. Sådan er fremgangsmåden.

Kjer Hansen
Jeg bliver mere og mere forvirret over, hvad denne erklæring egentlig drejer sig om. Forleden fik vi at vide af den danske minister inden for området, at erklæringen var uden betydning, og nu kan jeg forstå på kommissæren, at erklæringen skam har betydning, og det er derfor, man har erklæringen, og det er vel også derfor, at man vil hemmeligholde den. Kan vi ikke få et klart svar på, hvorfor denne erklæring skal hemmeligholdes? Betyder det, at den er i strid med teksten, og er det derfor, offentligheden ikke må få kendskab til den? Betyder kommissærens udtalelser i dag, den holdning, der her bliver tilkendegivet, at kommissæren finder det acceptabelt med hemmelige erklæringer, og finder kommissæren, at det er en god praksis, at man på den måde udelukker borgere og virksomheder fra at få kendskab til, hvad der rent faktisk står i de tekster, der bliver vedtaget?

Bangemann
Altså, jeg prøver en gang til, idet jeg må bebrejde mig selv, at jeg måske har bidraget til forvirringen, fordi ironiske bemærkninger klart kommer til udtryk som ironi på grund af tonefaldet, men muligvis går tabt i tolkningen. Nu forklarer jeg det en gang til i rækkefølge og uden ironi.
I Rådet var der en diskussion om, hvorvidt OECD-aftalen forpligter os til at indstille enhver statsstøtte til skibsbygningsindustrien. Jeg har på Kommissionens vegne erklæret, at vi fortolker denne aftale således, at skibsbygningsspecifik statsstøtte ikke længere er tilladt. Det vil jeg gerne give et eksempel på: Der bestilles et skib på et værft, og det pågældende land betaler 20 % statsstøtte til dette værft, for at skibsbyggeriet bliver tilsvarende billigere for ordregiver. En sådan statsstøtte er ikke tilladt i henhold til OECD-aftalen. Så vidt er det - tror jeg - klart.
Noget andet er naturligvis støtte til forskning og udvikling. Vi har for øvrigt et program til modernisering af skibsbygningsindustrien, som vi gennemfører sammen med vores G7-partnere, altså også sammen med Amerika og Japan. Her undersøges anvendelse af informationsteknologi, for at produktionsforløbet kan rationaliseres, således at først og fremmest underleverandørerne kan inddrages rettidigt i produktionsforløbet osv. Et sådant program finansieres delvis af os inden for rammerne af vores forsknings- og udviklingspolitik. Det er da ganske klart: Vi fører her forsknings- og udviklingspolitik. Eller lad os tage et andet eksempel: Et værft ønsker at undgå støj og træffe tilsvarende forholdsregler med henblik herpå. Det har således brug for en investering, og der gives støtte til denne investering. Det har ikke noget med skibsbyggeri at gøre, men er muligvis en miljøforanstaltning. Det er de former for statsstøtte, der ikke er omfattet af OECD-aftalen. Men sådanne subventioner prøves af os, dvs. enhver, der ønsker at yde disse subventioner, skal notificere dem, anmelde dem til Kommissionen. Kommissionen prøver dem og fastslår, om de strider mod artikel 92 eller en anden bestemmelse i aftalen, og så bliver de enten forbudt eller - hvis de er i overensstemmelse med aftalens bestemmelser - godkendt. Denne beslutning offentliggøres så i EF-Tidende. Det er hele sagens forløb.
Hele processen er altså af betydning. Der er ingen hemmelige protokoller, alle protokoller fastholdes og er naturligvis tilgængelige til enhver tid. Hvis De har et spørgsmål til Rådet, spørger De Rådet, og Rådet vil give Dem oplysning om protokollerne.
Kommissionen har endnu mindre anledning til at hemmeligholde sådanne protokoller, for det, vi fører til protokols, er det, vi mener. De spørger jo nu mig om vores mening, og jeg fortæller Dem den her på et offentligt møde. Vi har intet at skjule. Har jeg udtrykt mig tilstrækkelig klart nu?

Formanden
Spørgsmål nr. 35 af McMahon (H-0641/96):
Om: Registrering af de farmaceutiske produkter smoltine og azamethipos
Kan Kommissionen give sikkerhed om, at registrering af smoltine og azamethipos, som har stor betydning for den skotske lakseindustri, vil ske på grundlag af objektive videnskabelige kriterier og ikke vil blive unødig forsinket?

Bangemann
Som altid har hr. McMahon gjort opmærksom på et problem. Men først skal jeg slå fast, at Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering i London ikke har fået forelagt nogen ansøgning om at få udstedt en markedsføringstilladelse for de stoffer, hr. McMahon har anmeldt eller anført i sit spørgsmål.
Hvad angår disse stoffer, indsendes der en ansøgning om fastsættelse af fælles maksimale restkoncentrationer i henhold til rådsforordning 2377/90. Det skal understreges, at fastlæggelse af en maksimal restkoncentration - et skrækkeligt ord, men der er ikke anført et andet - på ingen måde er en markedsføringstilladelse, men en af forudsætningerne for denne tilladelse. Det skal altså først konstateres, om de maksimale mængder, der er tilladt som restkoncentration, ikke overskrides. Først når denne første fase er overstået, kan der træffes beslutning om, hvorvidt det farmaceutiske produkt kan markedsføres.
En sådan tilladelse gives kun, hvis lægemidlet, der indeholder det allerede vurderede stof, også overholder de videnskabelige og objektive kriterier for sikkerhed, kvalitet og virkning, der er fastsat i direktiverne 81/851 og 81/852 og der heller ikke er nogen andre fællesskabsretlige bestemmelser til hinder herfor.
De stoffer, hr. McMahon nævner, skal anvendes i fiskeindustrien. For azamethipos er der den 25. juni i år blevet fastsat en maksimal restkoncentration. Med hensyn til somato salm er situationen en anden, da Komiteen for Veterinærmedicinske Lægemidler ikke har afgivet nogen positiv udtalelse og dette produkt derfor skal blive genstand for en rådsforordning. Et sådant forslag vil om kort tid blive forelagt for Kommissionen.
En lighed mellem somato salm og BST var grunden til den negative udtalelse fra Komiteen for Veterinærmedicinske Lægemidler. Kommissionen har af denne grund bedt Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering om yderligere information vedrørende risikoen ved en anvendelse af somato salm i strid med bestemmelsen. Agenturet har i mellemtiden udelukket denne mulighed. Det er dér, tingene står.

McMahon
I sit sidste svar sagde kommissæren, at muligheden for skadelig brug nu kan udelukkes. Da de ikke kan bruge smoltine, der anvendes, når man overfører fisk fra ferskvand til saltvand, må de bruge brintoverilte, som er meget dyr, og som alvorligt påvirker fiskenes tilstand. Det andet produkt, azamethipos, virker mod havlus, der forårsager betydelige problemer i laksesektoren, ikke bare i Skotland, men i hele Unionen, idet det hæmmer væksten og forårsager problemer med bestandene. Nu hvor problemerne synes at være løst, og i betragtning af vigtigheden af disse produkter for den skotske lakseindustri, må jeg så få kommissærens forsikring om, at han hurtigt vil give autorisation? Laksesektoren i Skotland, Irland og andre steder inden for Unionen er meget ivrige efter, at disse produkter bliver tilladt så hurtigt som muligt, da man ved, at afprøvningerne har vist, at der ikke er nogen skadevirkninger på fisk eller mennesker.

Bangemann
Jeg vil gerne først ud fra mit personlige kendskab til sagen, jeg har fulgt fra begyndelsen, sige følgende: Parlamentet lægger med rette vægt på, at Kommissionen tager sine kontrolforpligtelser alvorligt, når det drejer sig om lægemidler, uanset om de er tiltænkt mennesker eller dyr. Jeg tror, det er vigtigt.
Normalt ville Parlamentet helt klart kritisere Kommissionen med rette, hvis vi behandlede spørgsmålet mere eller mindre overfladisk. Derfor sagde jeg, da det spørgsmål dukkede op, om dette produkt kan opnå tilladelse, at vi først skal afvente udtalelserne fra de videnskabelige komiteer og fra Agenturet. Jeg har afvist at tillade det, selvom der er forelagt en række dokumenter og beviser, der i tilfældet somato salm har betegnet dette som harmløst. Jeg håber, at De er indforstået med det.
Den skotske industri er vigtig. Vi ønsker heller ikke at gøre noget lovstridigt. Vi kan heller ikke slet og ret forbyde et produkt, hvis der ikke er nogen grund til det, men vi har overholdt proceduren meget omhyggeligt, der forløb på følgende måde: Først Den Videnskabelige Komité. Den sagde nej. Så Agenturet, som vi har forespurgt en ekstra gang. For Agenturet var der ingen grund til at forbyde dette farmaceutiske produkt, eller hvad De nu vil kalde det. Men da Den Videnskabelige Komité var imod, kunne vi ikke godkende det uden videre. Det er nu engang proceduren, og vi skal derfor overdrage det til Rådet. Det vil vi gøre, og så skal Rådet træffe beslutning. Det er proceduren. Vi er ganske vist ikke kræsne, som en af kollegerne tidligere har sagt, men vi er meget præcise i det, vi gør, og jeg tror, det er også i den skotske lakseindustris interesse.
I øvrigt er laks jo allerede skiftet fra saltvand til ferskvand og fra ferskvand til saltvand. De ved ganske sikkert, at laks yngler i ferskvand, og at der så finder et skift sted til saltvand og så tilbage igen, når de unge laks er blevet yngledygtige. Altså er overgangen fra saltvand til ferskvand eller fra ferskvand til saltvand et livselement for en normal laks. Jeg har jo ikke noget imod et produkt, der måske gør dette lettere, hvis det er uskadeligt. Men det må Rådet nu tage stilling til.

Formanden
Spørgsmål nr. 36 af Harrison (H-0649/96):
Om: Generiske lægemidler
Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe for at udvikle og støtte produktion og brug af generiske lægemidler?
Vil Kommissionen fremsætte forslag, således at producenter af generiske lægemidler kan teste og registrere sådanne lægemidler, inden deres patenter udløber?

Bangemann
Vi har altid betragtet begge former for lægemidler som vigtige. Det er fortsat en del af vores industripolitik for den farmaceutiske industri. Vi har brug for forskende industri, der udvikler nye lægemidler, hvad der for øvrigt er meget dyrt og bliver dyrere og dyrere, fordi det kun er en lille procentdel af disse lægemidler, der rent faktisk kommer på markedet. Naturligvis har vi efter udløbet af de patenttider, der gælder for sådanne nye lægemidler, også brug for de generiske lægemidler, dvs. altså den industri, der tager opfindelsen op og så måske til lavere omkostninger selv tilbyder lignende lægemidler, der er af betydning for forbrugeren, fordi de i reglen er billigere.
Men man må ikke overse, og jeg håber, hr. Harrison ikke overser det, at vi uden den forskende industri heller ikke ville have nogen generisk industri. Hvis vi ikke får nogen nye lægemidler, er der heller ikke nogen, der bagefter kan fremstilles billigere på grundlag af denne viden. Vi skal altså forsøge at oprette en ligevægt, og jeg tror, det hidtil er lykkedes.

Harrison
Kommissæren har helt ret i, at vi skal forsøge at finde en balance, men jeg tror, han nok er klar over det problem, at der er virksomheder, der vælger at flytte til Amerika for at udføre det forberedende arbejde, inden patenterne udløber, og derved mister vi en fordel i Europa, for vi kan ikke involvere små virksomheder, i særdeleshed små og mellemstore virksomheder inden for medicinalindustrien, i dette arbejde, før patenterne er udløbet. Jeg vil sige til kommissæren, at hvis vi ikke gør noget for at hjælpe produktionen, når patenterne udløber , så kommer patienterne , der ellers kunne få nytte af disse således fremstillede billigere lægemidler, til at udånde .

Bangemann
Ja, hr. Harrison, De ved sikkert, at vi allerede har taget et ganske afgørende skridt, nemlig på internationalt plan, også for de amerikanske og japanske virksomheder, vi har nemlig suppleret patenttiden med en yderligere beskyttelsesperiode, hvis patenttiden forkortes af en lang behandlingstid.
Et praktisk eksempel: En eller anden har udviklet et farmaceutisk produkt. Naturligvis skal han have det godkendt. Med henblik på at opnå en tilladelse skal der foretages en hel række undersøgelser, der er meget tidskrævende, og det kan så være, at halvdelen af patenttiden eller mere allerede er gået, når produktet kommer på markedet. Vi har skabt en bestemmelse og gennemført den på internationalt plan, som kobler undersøgelsestiden sammen med patenttiden, således at den samlede beskyttelse nøjagtig udgør patenttiden regnet fra den dag, produktet markedsføres. Det er en helt vigtig ny forholdsregel, der har forbedret den forskende industris situation væsentligt. For så vidt har vi allerede løst det tilstrækkeligt.
Når virksomhederne stadigvæk overvejer at flytte til andre lande uden for Unionen, så er det snarere på grund af de bioteknologiske muligheder, der i dag er opstået for mange firmaer, især for små firmaer. Her behøver jeg ikke fortælle Dem lange romaner: Den fortvivlede kamp, som jeg allerede har udkæmpet i årevis med Dem, ikke med Dem personligt, men med Parlamentet, for også at nå frem til fornuftige regler i dette spørgsmål, vil forhåbentlig snart føre til et resultat, for her - jeg skal henvise til diskussionen vedrørende hr. Rocards betænkning - har vi da virkelig en industri, der skaber arbejdspladser og er konkurrencedygtig. Denne industri jager vi ud af Unionens hus. Det er naturligvis vanvittigt. Så behøver vi heller ikke nedsætte arbejdstiden, for hvis der ikke er nogen arbejdspladser her, hjælper det heller ikke længere at nedsætte arbejdstiden. Det er vigtigt, at vi overhovedet har arbejdspladser. Til dette formål har vi brug for klare retsregler.

Formanden
Spørgsmål nr. 37 af Rönnholm (H-0652/96):
Om: Administrativ koordinering af skovbrugsindustrien
Skovbrugssektoren i EU-medlemsstaterne har en klar økonomisk og beskæftigelsesmæssig betydning, og derfor er effektiv fremme af dens konkurrenceevne på unionsplan særlig vigtig.
Kommissionens forvaltning af skovbrugsanliggender er imidlertid temmelig decentraliseret, idet denne sektor i øjeblikket sorterer under afdelinger i mindst fem forskellige direktorater.
Hvad har Kommissionen gjort eller agter den at gøre for at sikre en effektiv koordinering på EU-plan og i Kommissionens administration?

Bangemann
Vi er klar over denne industris betydning. Siden sidste udvidelse af Unionen, især med Finland og Sverige, men også med Østrig, er Unionens skovbestand fordoblet til over 120 millioner hektar. Cellstofproduktionen er mere end tredoblet fra 9 til 31 millioner tons om året, produktionen af papir og pap med mere end 50 % fra 45 til 69 millioner tons pr. år. Det vil sige, vi har her at gøre med en virkelig vigtig industri.
Vi er også nettopapireksportør, ikke blot i relation til papirtyper af høj kvalitet, men også med hensyn til forbrugsstoffer som f.eks. avispapir. Men naturligvis findes der en intensiv handel i det indre marked og med lande udenfor med de fleste skovbrugsprodukter. Hvad angår fremme af konkurrenceevnen, så hører det til EUindustripolitikkens mål.
Vi oprettede i juli sidste år inden for GD III et kontor for træ- og papirindustrien, der i fuldt omfang har påbegyndt sit arbejde, og det bliver det vigtigste kontaktorgan for industrien.
Skovbrugets videregående interesser berører naturligvis også andre af Kommissionens kompetenceområder, naturligvis miljøpolitikken, som sorterer under min kollega, fru Bjerregaard, men også spørgsmål inden for forsknings- og udviklingspolitikken. Disse kompetencer overlapper hinanden, men supplerer også hinanden, og Kommissionen har egentlig aldrig haft problemer med at koordinere sine forskellige tjenestegrene, og også kommissærerne arbejder godt sammen i dette tilfælde.

Rönnholm
Hr. formand, der er mange forskellige spørgsmål forbundet med skovbrugspolitikken. En af mærkværdighederne er certificering. Nu er mange frivillige naturbeskyttelsesforeninger begyndt at sælge disse certifikater til skovbrugsindustrien. Denne mulighed er skræmmende, bl.a. fordi der ikke er nogen demokratisk kontrol med denne ordning. Jeg spørger derfor, om Kommissionen og navnlig dens medlem med ansvar for industrielle anliggender kunne tænke sig, at EU beslutter sig for at udvikle et skovbrugscertifikat, der er afbalanceret og retfærdigt, og som tager hensyn til de forskellige forhold i de enkelte lande?

Bangemann
Vi ved, at det er et problem, og derfor er dette nye kontor, som jeg lige har omtalt, gået meget aktivt ind i diskussionen om problemerne med hensyn til certificeringen. Naturligvis er vores kontaktpartnere de tilsvarende grupper i industrien, men vi har også inddraget andre interessegrupper i denne dialog. Vi har for øvrigt arrangeret det første og hidtil eneste fælles møde mellem alle disse grupper på EU-plan, discussion forum on the ECO-certification of forests and forest products , dvs. vi er blevet aktive på dette område. For øjeblikket drøfter vi i Kommissionen et diskussionsdokument med forskellige optioner om, hvordan dette certificeringsproblem kan løses. Vi håber, at vi også kan deltage aktivt i forberedelserne til intergovernmental panel on forests , i særdeleshed også i forbindelse med problemerne trade and environment , således at vi forhåbentlig opnår en fornuftig løsning her.

Formanden
Spørgsmål nr. 38 af Camisón Asensio (H-0678/96):
Om: Planlægning af nummersystemet inden for telekommunikation
Hvilken målsætning har Kommissionen med hensyn til fastlæggelse af holdningen til planlægningen af et nummersystem på telekommunikationsområdet, for så vidt som det kan berøre styringen af opkaldene?

Bangemann
Hr. formand, det er et problem, som naturligvis beskæftiger os til stadighed, fordi det er meget vigtigt, at dette nummersystem omsættes fornuftigt. Vi har hidtil ganske vist givet afkald på at indføre numre i hele Europa og har med to direktiver kun kunnet blive enige om et fælles alarmcentralnummer - 112 - og en fælles international adgangskode - 00. Kommissionen agter at offentliggøre en grønbog om et nummersystem inden udgangen af indeværende år. Vi skal undersøge, hvordan nummersystemet gennemføres i den europæiske telekommunikationssektor, først og fremmest også på baggrund af liberaliseringen i 1998. Det fører til flere markedsdeltagere, yderligere tjenester, flere kunder. Kunder vil skifte operatør, og de er naturligvis interesseret i, at de kan beholde deres nummer.
Grønbogen om nummersystemet vil tage disse spørgsmål op, også harmoniseringen af nationale forslag, tildelingen af frie numre til telefontjenester, carrier -valg og udarbejdelse af en langfristet planlægning af nummersystemet for Europa.
Adresseringen af kunder i et liberaliseret telekommunikationsmiljø er vanskelig, som man kan forestille sig. Det ærede medlems spørgsmål er i virkeligheden meget relevant. Der skal skabes forudsætninger for, at brugere ved et operatørskift kan beholde deres gamle numre. Det er vores hensigt.
Derved må og skal de garanteres et frit valg med hensyn til kvalitet, tjenesteydelse og omkostninger.

Camisón Asensio
Hr. kommissær, jeg takker for de oplysninger, De netop har givet os, og jeg er glad for at have fået svar på det, jeg ville: At få at vide, hvornår Kommissionen vil præsentere den grønbog, som De har bebudet til slutningen af året. Det er et emne, som ikke kun vedrører ét land, men alle lande i Unionen, og som er vigtigt, fordi det vedrører alle medlemslandenes kompetence. Derudover skal reguleringen være kompatibel i alle medlemslandene. Det er derfor en meget vanskelig opgave, og det glæder os, at man nu begynder at arbejde med den.

Bangemann
Jeg kan godt beskrive den nøjagtige tidsplan for Dem en gang til, sådan som vi forestiller os den: Indtil 1. januar 1998, altså tidspunktet for liberaliseringen, vil vi have opnået seks målsætninger. For det første muligheden for at vælge carrier , for det andet denne number portability for de lokale forbindelser, for det tredje fremme af nationale harmoniseringer, dvs. vi forsøger at sikre konvergensen mellem disse nationale nummersystemplaner; for det fjerde etablering af et European telephony numbering space , etablering af en common access ; for det femte oprettelse af fælles rammer for regulering og administration af numre; det vil så sikre, at der ikke opstår nogen nationale bestemmelser, der går i forskellige retninger. Så pr. 1. januar 2000 en carrier preselection . Det vil naturligvis være meget lettere for brugeren;
udvidelsen af anvendelsen af personligt nummer for brugere af mobile og personlige kommunikationsnetværk såvel som af generiske tjenester, og så fra år 2000 gennemførelse af en langsigtet nummerplanlægning, der indebærer oprettelse af en europæisk landekode, hvor administration og forvaltning af koden er overført til europæisk niveau.
(DE) Vi håber, det lykkes for os. Jeg ved, at Parlamentet støtter os i dette arbejde. Medlemsstaterne er tit lidt nølende, men det er i hvert fald vores arbejdsplan.

Formanden
Spørgsmål nr. 39 af Bowe (H-0682/96):
Om: Ekstraktionsmidler
Bilaget til direktiv 88/344/EØF om ekstraktionsmidler anvendt ved fremstilling af levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser (ændret ved 92/115/EØF og 94/52/EØF ) indeholder ikke ekstraktionsmidlet 1.1.1.2.-tetrafluorethan. Selv om den britiske Videnskabelige Levnedsmiddelkomié har godkendt brugen heraf, kan 1.1.1.2-tetrafluorethan-ekstrationsprocessen eller produkter heraf ikke markedsføres, fordi dette middel ikke er anført i bilaget til ovennævnte direktiv.
Den langsommelige og bureaukratiske procedure, der skal iværksættes i forbindelse med en ændring af ekstraktionsmiddel-direktivet betyder, at virksomheder, som udvikler sådanne nye innovative produkter trues af økonomisk ruin. Vil Kommissionen sikre, at der omgående ses nærmere på direktivet om ekstraktionsmidler, og indføjes en ny artikel, som giver medlemsstaterne mulighed for midlertidigt at tillade markedsføring og brug af nye produkter med forbehold af Kommissionens godkendelse?

Bangemann
Kommissionen har den opfattelse, at ved anvendelse af direktiv 88/344 kan der i forbindelse med godkendelse af nye ekstraktionsmidler indtræde væsentlige forsinkelser. Det er jo også spørgerens frygt. Det skyldes i det væsentlige, at der kun kan vedtages ændringer til dette direktiv ved en fuldstændig fælles beslutningstagning med to behandlinger i Parlamentet og vedtagelse af en fælles holdning før andenbehandlingen. Med andre ord, hr. formand: Parlamentets forståelige ønske om at behandle sådanne ændringer inden for rammerne af den normale lovgivningsprocedure, dvs. altså især også ved fælles beslutningstagning, medfører tidsmæssige forsinkelser. Det har vi altid sagt. Man kan ikke have begge dele. Hvis De vil have hurtige beslutninger, skal der vælges en anden procedure, hvilket absolut ikke udelukker Parlamentets medvirken; det har vi altid gjort opmærksom på. Hvis De insisterer på fælles beslutningstagning, som i dette tilfælde, varer det længere.
Men vi har jo nu engang forelagt et forslag til ændring af direktivet om ekstraktionsmidler, hvorefter tetrafluorethan skal godkendes til anvendelse i levnedsmidler. Dette forslag, der har nummer 96 osv., blev allerede sendt til Parlamentet til udtalelse ved førstebehandlingen. Kommissionen håber på en hurtig behandling af dette spørgsmål, således at levnedsmiddelproducenternes økonomiske tab som følge af forbuddet mod dette ekstraktionsmiddel bliver lavest mulige. Vi er enige med spørgeren i, at ekstraktionsmiddeldirektivet skal revideres for at undgå sådanne forsinkelser, men så skal De handle imod Deres eget væsen. Det kan vi ikke regulere alene. Hvis Parlamentet holder fast ved den fælles beslutningstagning, kan jeg ikke love Dem, at vi opnår hurtigere beslutninger.
I andre direktiver, f.eks. i direktivet om tilsætningsstoffer til levnedsmidler, er der fastsat bestemmelser om procedurer for foreløbige tilladelser, som medlemsstaterne kan bruge. Vi ville ganske vist foretrække, at tilpasninger til det teknologiske fremskridt, som det her entydigt drejer sig om, overdrages til Kommissionen, og at Parlamentet, når det ønsker det, får ret til en slags medvirkning eller en form for blokeringsret, når den finder det nødvendigt at blokere en kommissionsbeslutning. Det ville sandsynligvis være den allerbedste løsning, men for at den skal kunne gennemføres, er der brug for alle parters gode vilje.

Bowe
Jeg vil gerne takke hr. Bangemann for, hvad han har sagt, og i særdeleshed vil jeg gerne takke ham på vegne af de små og mellemstore virksomheder i min valgkreds, som vil se meget positivt på dette ændringsforslag. De vil få min støtte til at sikre, at dette går så hurtigt som muligt gennem Parlamentet. I et personligt brev, han har skrevet til mig, nævner han, at dette har været en langsommelig proces, og at den europæiske lovgivning ikke er gået frem i det rette tempo. Det, vi har brug for, er faktisk ikke regelsanering, men en korrekt og effektiv regelskabelse.

Bangemann
Jeg kan kun tilslutte mig Deres opfattelse. Jeg håber, den vil brede sig her.

Formanden
Spørgsmål nr. 40 af Stenius-Kaukonen (H-0714/96):
Om: Koncentrationer af endotoksiner i modermælk
Ifølge de oplysninger, som i de sidste dage er kommet frem i offentligheden, er der fundet store mængder endotoksiner i modermælkserstatninger. Ifølge en international forskningsgruppe er der på det europæiske marked adskillige modermælkserstatningsprodukter - heriblandt Nestlés produkter - hvis toksinkoncentrationer endog overstiger 700 nanogram pr. ml. Dette kan bringe små børns sundhed i alvorlig fare, da allerede en tusindedel nanogram, hvis det kommer i blodomløbet hos voksne, f.eks. kan forårsage symptomer på influenza. Der bør snarest muligt fastsættes et maksimumsniveau for bakteriekoncentrationen i modermælkserstatninger. Kender Kommissionen resultaterne af denne undersøgelse, og hvilke foranstaltninger vil den træffe for at beskytte forbrugerne?

Bangemann
Hr. formand, jeg tror, vi er kommet igennem hele fødekæden, nu er vi ved babymad, som naturligvis er en meget vigtig del af levnedsmiddelpolitikken. Vi kender dette spørgsmål om endotoksiner og også de presseomtaler samt den undersøgelse, der omtales i spørgsmålet. Ifølge de oplysninger, Kommissionen er i besiddelse af, er denne undersøgelse ikke offentliggjort i videnskabelige tidsskrifter. Den er heller ikke blevet forelagt for andre forskere med henblik på at få deres kommentarer. Talrige levnedsmidler, herunder babymad, indeholder endotoksiner. De er en del af bakterieceller, der naturligvis er til stede i levnedsmidler. Det er store molekyler, der efter indtagelsen normalt ikke trænger gennem tarmvæggen ind i kredsløbet, og derfor er det ud fra et videnskabeligt synspunkt hverken farligt for voksne eller for babyer at indtage mælk eller mælkeprodukter, der indeholder endotoksiner.
Disse endotoksiner kan kun fremkalde sygdomme, hvis de kommer ind i kredsløbet. Men det sker naturligvis ikke via levnedsmidler. For øjeblikket er det ud fra et videnskabeligt synspunkt ikke nødvendigt at fastlægge grænseværdier for endotoksiner i babymad eller mikrobiologiske grænseværdier for at dæmme op for endotoksiner, men vi vil fortsat følge udviklingen i dette spørgsmål, og såfremt nye forskningsresultater viser noget andet, vil vi handle i overensstemmelse hermed.

Stenius-Kaukonen
Hr. formand, tak til kommissær Bangemann for hans svar. Jeg har også selv undersøgt sagen, efter at jeg stillede dette spørgsmål, og jeg har fået svar, der ligner det, som hr. Bangemann kom med her. I et finsk dagblad er det dog blevet konstateret, at man ikke må lade modermælkserstatningsprodukter stå længe i åbnet emballage. Pulverbaserede produkter bør altid blandes i vand af høj kvalitet og anvendes hurtigt. Det er altså vigtigt, at der holdes øje med disse modermælkserstatningsprodukter og generelt med hvilken mælk, der drikkes. Det er ligeledes blevet konstateret, at endotoksinerne har kunnet formere sig, når der er anvendt dårlige råvarer, og når hygiejnen har været mangelfuld, og når opbevaringstiden har været lang, dvs. at disse forhold er tegn på dårlig kvalitet. Er det ikke generelt nødvendigt i højere grad at kontrollere kvaliteten af mælk og modermælkserstatningsprodukter, og hvad har Kommissionen tænkt sig at gøre ved dette?

Bangemann
Hvis nogen omgås sådanne levnedsmidler skødesløst, altså for eksempel lader dem stå åbnet og ukølet et eller andet sted i lang tid, er det naturligvis en skødesløshed, man dårligt kan nå gennem lovbestemmelser. Hvad man måske kunne overveje, var - jeg ved ikke selv, om det allerede sker - om der ikke på emballagen til babymad skal gøres opmærksom på risikoen, at sådanne levnedsmidler skal behandles meget omhyggeligt, ikke må efterlades uåbnede osv. Det kan vi sagtens undersøge, nemlig om der allerede er fastsat bestemmelser om det i medlemsstater eller i vores egne forordninger og direktiver. Hvis det ikke skulle være tilfældet, er det sandsynligvis det eneste, man kan gøre.
Hvis nogen trods alle advarsler ikke behandler disse levnedsmidler omhyggeligt på grund af skødesløshed, er lovgiverens magt naturligvis udtømt.

Formanden
Spørgsmål nr. 41 af Theorin (H-0628/96):
Om: ØMU
Svensk LO har i den svenske debat rejst det spørgsmål, om ikke den demokratiske forankring af pengepolitiske beslutninger vil forsvinde i fremtiden. Andre fremtrædende debattører har stillet det spørgsmål, om der ikke må tages yderligere skridt hen imod en fælles finanspolitik efter gennemførelsen af en fælles pengepolitik.
Hvad mener Kommissionen om den formodning, at den demokratiske forankring af pengepolitiske belastninger skulle gå tabt, når beslutningsmagten overflyttes fra medlemsstaternes folkevalgte repræsentanter til tjenestemænd i Den Europæiske Centralbank?
Mener Kommissionen, at der med indførelsen af en fælles pengepolitik følgelig må tages yderligere skridt i retning af en fælles finanspolitik og en fælles skattepolitik?

de Silguy
Hr. formand, Kommissionen er i lighed med fru Thorin interesseret i respekten for de demokratiske principper. Den erindrer i den forbindelse om, at ratificeringerne af unionstraktaten blev udført i overensstemmelse med de respektive nationale procedurer for hver medlemsstat, altså demokratisk.
Hvad angår indholdet af traktaten, bestemmer artikel 109 A, at formanden, næstformanden og de andre medlemmer af Den Europæiske Centralbanks direktion udnævnes efter fælles overenskomst mellem medlemsstaternes regeringer på stats- og regeringschefniveau efter høring af Parlamentet. Denne udnævnelsesprocedure giver således alle garantier for gennemsigtighed og demokrati. Protokollen om vedtægterne for Det europæiske Centralbankssystem fastsætter for øvrigt bestemmelser, der gør det muligt at sikre en kontrol af banken og dens funktion. Der bliver således krævet af Den Europæiske Centralbank, at den udsender en årsberetning til Europa-Parlamentet, til Rådet, til Kommissionen samt til Det Europæiske Råd. Formanden for Den Europæiske Centralbank og de andre medlemmer af direktionen kan efter anmodning fra Parlamentet høres af Parlamentets kompetente udvalg.
Den Økonomiske og Monetære Unions gode funktion vil være baseret på to beslutningspoler: Den monetære pol og den økonomiske pol. Den monetære pol personificeres af den fremtidige Europæiske Centralbank, hvis opgave er at føre pengepolitik fuldstændigt uafhængigt. Det er garantien for den europæiske valutas troværdighed. Det er også garantien for bekæmpelsen af inflationen, der er frygtelig ødelæggende for vores økonomier og især for de dårligst stillede befolkninger.
Den økonomiske pol repræsenteres af Ministerrådet, der består af medlemmer af regeringer, og som altså er demokratisk oprettet. Det vil have en stor økonomisk rolle, da det vil koordinere de økonomiske politikker. Det vil beslutte valutapolitikkens retningslinjer - det er traktatens artikel 109 - og det vil være kompetent med hensyn til beskæftigelse og økonomisk samarbejde.
Den Økonomiske og Monetære Union er således en demokratisk og velafbalanceret helhed, hvor hver institution får en veldefineret og hensigtsmæssig rolle at spille. Det er for øvrigt både betingelsen for denne gode funktion, og for at den kan accepteres af borgerne.

Theorin
Mange tak for svaret. I Sverige er et knusende flertal negativt indstillet over for ØMU. Det er der sikkert flere grunde til. To af regeringens vigtigste ministre, statsministeren og finansministeren, mener, at ØMU og en fælles pengepolitik ikke er mulig uden en fælles finanspolitik, dvs. en fælles skatte- og udgiftspolitik.
Den amerikanske nationaløkonom Martin Feldstein skriver i »The Economist«, at de økonomiske argumenter for ØMU er så tvivlsomme og farerne så indlysende, at man aldrig havde presset på med projektet, hvis der ikke også havde ligget politiske motiver bag. De to, som han angiver, er nyliberalisme og føderalisme.
Jeg mener ikke, det forbedrer demokratiet, at nationale parlamenter og regeringer fratages kompetencen til at træffe afgørelse om finans- og pengepolitikken. Gennemskuelighed, hr. kommissær, er ikke det samme som demokrati og en politik fastlagt af folkets valgte repræsentanter. Den Monetære Union og en fælles finanspolitik i forlængelse heraf er en føderalistisk drøm, men et mareridtsprojekt for demokratiet.

de Silguy
Jeg tror, at man skal skelne mellem to ting. Dels virkningerne af Den Økonomiske og Monetære Union, der vil være gode for økonomien generelt og for borgerne. At nedsætte underskuddene er faktisk en god ting først og fremmest for beskæftigelsen. At gennemføre den fælles valuta, det vil sige at fjerne valutakurssvingningerne, er også en god ting for væksten og for beskæftigelsen.
Desuden er der forklaringen over for borgerne for at overbevise dem om, at Den Økonomiske og Monetære Union er nødvendig, og at den er en god ting. Jeg tror i den forbindelse, at den kampagne, der lanceres sammen med Kommissionen og Europa-Parlamentet er en rigtig model, og alle medlemmerne i Parlamentet såvel som i Kommissionen må føle sig involveret.

Smith
Fremskridt hen imod en fuldstændig monetær union nødvendiggør en uigenkaldelig sammenkædning af medlemsstaternes valutaer og den fælles valuta. Jeg ved ikke, hvad der sker i resten af Den Europæiske Union, men det princip, det britiske parlament opererer ud fra, er, at intet parlament kan binde sine efterfølgere. At anmode om en uigenkaldelig sammenkædning af valutaerne, dvs. for bestandig, er da bestemt at bede om for meget. Eller findes der en metode, efter hvilken en medlemsstat, der ikke synes, systemet virker, engang i fremtiden kan trække sig ud?

de Silguy
 De rejser her et teologisk problem. I det europæiske system kan man altid komme ind, man kan aldrig træde ud, og det er ikke en nyhed i Maastricht-traktaten i forhold til Rom-traktaten eller i forhold til de andre europæiske traktater.
Når dette er sagt, tror jeg, at fordelene er tilstrækkeligt betydelige og tilstrækkeligt positive til, at vores befolkninger bliver klar over hensigtsmæssigheden ved denne Union. Jeg vil tilføje, og det forekommer mig meget vigtigt, at i dag, hvor kapitalbevægelserne er fuldstændigt liberaliserede, vil den valutamæssige suverænitet ikke blive formindsket af Den Økonomiske og Monetære Union. Den Økonomiske og Monetære Union vil være et middel til, at vores medlemsstater kollektivt igen kan finde en valutamæssig suverænitet, som de desværre mister mere og mere for hver dag.

Bonde
Det er et meget væsentligt spørgsmål, fru Theorin har stillet. Jeg vil gerne spørge hr. de Silguy, hvor han kan finde økonomiske teoretikere, der antyder, at et land, der har olieindtægter, skal reagere på samme måde som et land, der har energiunderskud, hvis olieprisen fordobles eller halveres. Det er ikke hæderligt at fremlægge et forslag til en møntunion, som tager sig af den valutariske og monetære side, uden at der også er parallelle beføjelser til finanspolitik, til indkomstpolitik og de øvrige former for økonomisk politik. Man kan være for en centralt fastsat økonomisk politik, men så må alle politiske instrumenter være til stede. Man kan ikke være for en sådan adskillelse af politiske instrumenter som den, der er i Maastricht-traktaten.

de Silguy
Ved at nævne eksemplet med olien, tager De, hr. Bonde, eksemplet fra det land - et af de to lande - der netop har en mulighed for opting out , dvs. at deltage eller ikke deltage, og det tilkommer det at beslutte, om det vil deltage i Den Økonomiske og Monetære Union. Jeg konstaterer, at selv for det land er størrelsen af olieindtægterne faldet betydeligt i de seneste tyve år, og vi konstaterer i Europa en større og større konvergens mellem økonomierne. Jeg tror, at det for at få en monetær union til at fungere er vigtigt at have en god betingelse for de budgetmæssige politikker, og at alle har samme mål.
Det er ikke vigtigt at skabe en centraliseret forvaltning af de økonomiske og budgetmæssige politikker. Det ville være i strid med ånden i traktaten og i strid med vores traditioner. Men det handler om med de midler, som vi iværksætter - jeg tænker især på den stabilitetspagt, som Parlamentet snart vil få forelagt et forslag fra Kommissionen om - at sørge for, at gennemførelsen af vores økonomiske politikker kan gå i samme retning, dvs. at vi sammen beslutter fælles mål, og vi sammen sikrer os komplementariteten og samhørigheden af de mål, som hver enkelt stat forfølger.
Jeg vil for øvrigt tilføje, at hvis det ikke var tilfældet, ville markederne ende med at sanktionere denne type af adfærd, denne type af afvigelse. Til slut ville det give sig udslag i monetære bevægelser og højere rentesatser og i sidste ende i mindre vækst og større arbejdsløshed.

Formanden
Spørgsmål nr. 42 af Lindqvist (H-0637/96):
Om: Målsætninger for og midler til at nedbringe arbejdsløsheden
Under topmødet i juni i Firenze blev det besluttet at fortsætte gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union, ØMU. De foreliggende forslag med henblik på nedbringelse af arbejdsløsheden blev udskudt i fremtiden. ØMU handler hovedsageligt om bekæmpelse af inflationen, tilvejebringelse af prisstabilitet og begrænsning af budgetunderskuddene og statsgælden. ØMU rummer ingen krav om nedbringelse af arbejdsløsheden eller øget beskæftigelse.
Kommissionen bedes derfor besvarende følgende:
Hvilke målsætninger har Kommissionen med hensyn til nedbringelse af arbejdsløsheden i EU?
Hvilke lovmæssige og konkrete foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at nedbringe arbejdsløsheden og at øge beskæftigelsen i EU-medlemsstaterne?
Hvornår vil disse blive forelagt?

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen er ikke i det foreliggende tilfælde enig i hr. Lindqvists analyse. Arbejdsløsheden stammer ikke fra ratificeringen af unionstraktaten. Arbejdsløsheden i Europa viste sig ved den første oliekrise i 1973, og jeg vil tilføje, at valutakurssvingningerne også alvorligt har straffet beskæftigelsen i Europa. Det har man set i 1992-1993 og endog i 1995. Hvad er helt enkelt årsagerne til arbejdsløsheden? De er dobbelte. De er først konjunkturbestemte. Er det tilstrækkeligt kendt, at alene valutakurssvingningerne i foråret 1995 kostede Europa 2 % i vækst og 1, 5 millioner arbejdspladser over de to år 1995 og 1996? Det er kun en varig og ikke-inflatorisk vækst på mellemlang sigt, der kan medvirke til at skabe nogle arbejdspladser. Men årsagerne er også i vid udstrækning strukturelle, og jeg tænker især på den overdrevne stivhed på arbejdsmarkedet, der forhindrer Unionen i at få mest mulig gavn af væksten til at skabe arbejdspladser.
For at afhjælpe arbejdsløsheden i et betydeligt omfang foreslår Kommissionen en global strategi, som jeg allerede har haft lejlighed til at forelægge for Parlamentet. Selv om saneringen af de økonomier, der falder sammen med gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union, i dag er en forudgående betingelse for skabelsen af arbejdspladser i Europa, skal der nødvendigvis og parallelt træffes passende strukturelle foranstaltninger af medlemsstaterne. Det er for øvrigt synspunktet i den tillidspagt, som formanden, hr. Santer, foreslog.
Kommissionen påtager sig således fuldt ud ansvaret på beskæftigelsesområdet, der, erindrer jeg om, er målet for den økonomiske politik, i en sådan grad at Kommissionen i den udtalelse, den har forelagt for regeringskonferencen, har anmodet om, at beskæftigelsen i traktaten betragtes som et spørgsmål af fælles interesse af medlemsstaterne i Unionen ligesom den økonomiske politik og valutapolitikken.

Lindqvist
Jo, hr. kommissær, der er en forbindelse. Det er jo klart, at Maastricht-traktaten ikke har bragt nogen løsning på det, som anses for at være Europas største problem.
Havde det været hensigten at prioritere beskæftigelsen højest, havde man jo ikke i stedet prioriteret lav inflation og prisstabilitet og holdt beskæftigelsen uden for Maastricht-traktaten. Den indeholder ingen bestemmelser herom. Der er 18-20 millioner arbejdsløse. I Sverige, eksempelvis, var arbejdsløsheden på 2 %, da vi ansøgte om medlemskab af EU. I dag, fem år senere, er den på 14 %. Dette kan naturligvis ikke forklares udelukkende med tilpasningsproblemer i forbindelse med ØMU, men det burde jo været gået den anden vej. Arbejdsløsheden burde jo være faldet.
Jeg har ikke fået noget svar på mine spørgsmål. Hvilke forslag har kommissæren til, hvordan man kan mindske arbejdsløsheden? Hvornår vil de blive forelagt, og hvilke forfatningsmæssige og andre politiske forslag agter De at fremsætte, således at de arbejdsløse får en vis fornemmelse af, at det er arbejdsløsheden, og ikke nogle budgettekniske principper, der prioriteres højest?

de Silguy
Jeg har ikke længere alle tallene i hovedet, men det er interessant at undersøge udviklingen i de offentlige underskud i forhold til udviklingen i arbejdsløsheden. Men jeg kan konstatere i Europa, at siden 1975 er de offentlige underskud og antallet af arbejdsløse steget i samme takt. Derfor er det ikke ved at udhule de offentlige underskud, at man løser problemet med beskæftigelsen. Hvis de offentlige underskud skabte beskæftigelse, ville vi i betragtning af deres niveau i Europa have overbeskæftigelse.
Jeg tror tværtimod, at det kun er ved en stram budgetmæssig politik og sanering af de offentlige finanser, at vi skaber bedre og tilstrækkelige betingelser for at få en større vækst. De skal vide, at, hvis man f.eks. sænkede de offentlige underskud med 1 % i Europa, ville man frigøre 60 milliarder ECU om året, der kunne gå ikke længere til finansieringen af gælden og underskuddene, men til den produktive investering. Den første betingelse for at skabe arbejdspladser er således igen at finde en sund, stabil og ikke-inflatorisk vækst, og dette sker ved sanering af de offentlige finanser.
I øvrigt er hovedsagen i arbejdsløsheden af strukturel karakter. Kommissionen har gentagne gang for Parlamentet, Ministerrådet og Det Europæiske Råd forelagt globale strategier om beskæftigelsen. Jeg præciserer på dette punkt, at for så vidt som arbejdsløsheden for en stor del har en strukturel oprindelse, er det kun ved strukturelle foranstaltninger, at vi vil kunne bekæmpe den. Der er ikke noget mirakel, det sker ikke fra den ene dag til den anden.
Men jeg vil tilføje, at i næsten alle tilfældene handler det om foranstaltninger af national karakter. Jeg tænker navnlig på de lovbestemte regler på arbejdsmarkedet, på de lovbestemte regler for arbejdstiden og for nedsættelse af de udgifter, der påhviler industrivirksomhederne med arbejdskraft gennem beskatning eller sociale udgifter. Dette sker således ved foranstaltninger hovedsagelig af national karakter. Vi kan dog på fællesskabsniveau på et vist antal områder gennem styrkelse af den sociale dialog med de budgetmæssige midler, vi råder over, bruge fællesskabsplanet til at give dem deres fulde dimension og den tilstrækkelige ledsagelse til de bestræbelser, der skal gøres på nationalt niveau.
Lad os nu ikke bytte om på rollerne i den forbindelse. Lad os heller ikke forsøge at nedgøre subsidiaritetsprincippet, men lad os ønske, at regeringerne og medlemsstaterne påtager sig deres ansvar parallelt med arbejdsmarkedets parter og som supplement til det, Kommissionen gør.

Morris
Vi har gennem den sidste uge set reaktionen fra arbejdstagerne, arbejderpartierne og fagforeningerne i Tyskland på de foreslåede nedskæringer af offentlige tjenesteydelser og overførsler som følge af den tyske regerings ønske om at leve op til Maastricht-kriterierne for ØMU'en.
Må jeg stille følgende spørgsmål, som jeg mener ganske oprigtigt: Hvilken fleksibilitet tillader Maastrichtkriterierne? For eksempel, hvis en medlemsstats regering var besluttet på at bruge sine ressourcer på at skabe positive arbejdspladser, og dette indebar, hvad der kunne anses for en overtrædelse af Maastricht-kriterierne, ville en sådan beslutsomhed så blive betragtet som uacceptabel af Kommissionen og af Rådet selv?

de Silguy
For os det absolut en god ting at skabe arbejdspladser, hr. Morris! Jeg tror ikke, at man skal tage fejl af debatten. Fælles valuta eller ej, medlemsstaterne har ikke anden løsning i dag på at nedsætte de offentlige underskud. De nævnede meget præcist brugen af penge til at skabe arbejdspladser. I dag bruges der 50 % af husholdningernes opsparing til at finansiere medlemsstaternes og de sociale sikringsinstitutioners underskud. Disse penge ville være bedre brugt, hvis de blev anvendt til at skabe arbejdspladser, og det er årsagen til, at man netop må nedsætte de offentlige underskud.
Der er ikke nogen anden løsning: Hvis medlemsstaterne ikke gør det, vil markederne sanktionere det, og i sidste ende vil rentesatserne i disse lande stige. Derfor vil væksten falde, og det vil blive endnu vanskeligere at skabe arbejdspladser. Så det drejer sig ikke om at gøre traktaten fleksibel. Vi vil ikke tilføje noget til traktaten. Vi vil ikke fjerne noget fra traktaten. Vi vil anvende traktaten, som det er fastsat. Og jeg har tillid til, at et betydeligt antal medlemsstater vil opfylde de betingelser, der er fastsat i traktaten, mod slutningen af næste år.
Vi skal ikke lade eleven bestå adgangseksamen, før han eller hun er i den klasse, der er den rigtige. Vi skal ikke foregribe noget med denne eksamen. Det ville være forkert og upassende og have en demobiliserende virkning, mens den makroøkonomiske prioritet, selv om den ikke er tilstrækkelig til at skabe arbejdspladser, i dag for medlemsstaterne igen er at få orden i deres finanser og ikke leve over evne.

Formanden
Spørgsmål nr. 43 af Andersson (H-0646/96):
Om: Forudsætningerne for gennemførelse af ØMU
Da kun meget få lande under de nuværende forhold opfylder konvergenskriterierne, er det vigtigt at få oplyst, hvor mange lande der efter Kommissionens opfattelse er nødvendige for, at ØMU kan gennemføres. Det er også vigtigt at få oplyst, hvilke lande Kommissionen betragter som afgørende, og hvis deltagelse er en forudsætning for, at ØMU kan gennemføres.
Kommissionen bedes derfor besvare følgende: Hvordan ser den mindst mulige gennemførlige ØMU ud?

de Silguy
Hr. Andersson, selv om Den Økonomiske og Monetære Union ud fra et juridisk synspunkt kan fungere udelukkende med to medlemsstater, mener Kommissionen (og jeg skulle mene, at det blot er et spørgsmål om sund fornuft), at uden Frankrig og uden Tyskland og uden et betydeligt antal andre medlemsstater ville interessen for og fordelene ved Den Økonomiske og Monetære Union naturligvis være mindre.
Når dette er sagt, er der ikke nogen forud fastlagt liste. Efter gennemsyn af udviklingen i konvergensen - jeg sagde det for et øjeblik siden - er Kommissionen overbevist om, at et betydeligt antal lande vil være parate til at deltage allerede fra starten af Den Økonomiske og Monetære Union. Men i overensstemmelse med det, som stats- og regeringscheferne vedtog i Madrid i december 1995, vil beslutningen om at overgå til Den Økonomiske og Monetære Union blive truffet tidligst muligt i 1998 af Det Europæiske Råd på grundlag af beretningerne fra Det Europæiske Monetære Institut og Kommissionen og efter høring af Parlamentet. Evalueringen vil således finde sted i slutningen af 1997 eller begyndelsen af 1998 efter gennemgang af resultaterne fra 1997. Kommissionen kan mange ting, men den kan endnu ikke læse i en krystalkugle, og jeg kan således ikke foregribe næste års resultater.
I den forbindelse vil jeg gerne erindre om, at man ikke må foregribe tidsfristerne. Denne øvelse ville være uhensigtsmæssig. I dag kan debatten om dette emne kun bremse konvergensprocessen. Men en slaphed i bestræbelserne på budgetmæssig konsolidering ville ikke være berettiget, idet den nuværende situation stadig nødvendiggør, at nedsættelsen af underskuddene fortsættes, og i visse tilfælde forstørres, for denne nedsættelse - jeg fastholder dette punkt, for det er fundamentalt - medvirker til at øge den disponible opsparing til investering, som kan skabe arbejdspladser og derfor nedsætte renten.

Andersson
Tak, hr. formand, og tak, hr. kommissær, for svaret. Grunden til, at jeg stiller spørgsmålet, er, at man flere steder i Europa ser med stor skepsis på ØMU, hvilket bekymrer mig. Hvis kun få lande deltager i ØMU, når den træder i kraft, tror jeg, denne skepsis fortsat vil gøre sig gældende i Europa. Hvis der derimod deltager mange lande, og kun få står uden for, tror jeg, at opinionen før eller siden vender også i de lande, der står uden for, og hvor der måske hersker stor skepsis, såsom mit hjemland Sverige, og at disse lande så også vil gå med, eftersom fordelene ved ØMU og dens styrke er større, jo flere lande, den omfatter.
Når det gælder spørgsmålet om forholdet mellem ØMU og beskæftigelsen, er det klart, at en alt for hård stramning af budgetterne på kort sigt vil kunne påvirke beskæftigelsen negativt. I et længere perspektiv ser jeg derimod ingen modsætning mellem inflationsbekæmpelse og arbejdsløshedsbekæmpelse.

de Silguy
Der er for øjeblikket en forskel i vurderingen, forekommer det mig, mellem den opfattelse, man har i visse lande og i visse offentligheder om muligheden for at gennemføre den fælles valuta på den ene side og den nøjagtige situation på den anden side. Jeg kan fortælle Dem, at hastigheden stiger, og vi vil mod slutningen af året have afsluttet de indledende arbejder til Den Økonomiske og Monetære Union.
Det Europæiske Råd i Dublin skal udtale sig - og Parlamentet vil snart få forelagt Kommissionens forslag i den forbindelse - om euroens juridiske status, stabilitetspagten, der vil gøre det muligt at sikre en god budgetforvaltning og det nye europæiske monetære system, der vil kunne forhindre, at Europa deles i to med på den ene side de lande, der vil være med i den fælles valuta fra starten - «in«-landene - og på den anden side de lande, der ikke vil være med fra starten, og som har interesse i at komme med - «før-in«-landene. Jeg tror, at der for øjeblikket er en fantastisk udvikling, en fantastisk politisk og teknisk vilje til at gennemføre Den Økonomiske og Monetære Union med overholdelse af tidsplanen.
For øvrigt vil jeg sige og fastholde, at de økonomiske forudsigelser, som vi gjorde i foråret, og som vi forelagde for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og industripolitikken i dag, den 17. september, stadig er gyldige, det har jeg al mulig grund til at tro. Derfor bekræfter jeg det, jeg sagde i maj måned: Der vil være et betydeligt antal - jeg har endog talt om flertallet af dem, hvad angår den famøse sammenligningsværdi på 3 % - medlemsstater, der vil være i stand til at vove det i slutningen af 1997.
Nu er der kun, hr. Andersson, et forklarings- og overtalelsesproblem tilbage; De har ret, det er specielt vanskeligt i Deres land og i andre for øvrigt, som i Sverige. Jeg tror faktisk, at der skal gøres en indsats for at vise, at der, fælles valuta eller ej, ikke er anden løsning end at nedsætte de offentlige underskud, og at det ikke er nedsættelsen af de offentlige underskud, der ødelægger beskæftigelsen; tværtimod gør den det muligt at skabe nogen arbejdspladser; på samme måde er det nødvendigt at bevise, at den monetære stabilitet er en vækstfaktor og således en faktor, der skaber arbejdspladser. Der er en kommunikationsindsats, der skal gøres, er jeg bevidst om. Jeg vil sige, at dette må mobilisere alle og alle politiske, sociale og økonomiske ansvarlige i de forskellige lande. Europa er ved et vendepunkt, og man skal vise alle landene, at de vil have interesse i at være med i den fælles valuta snarere end at være udenfor.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 48.
Spørgsmål nr. 49 af Sjöstedt (H-0624/96):
Om: Miljøbestemmelser i de nye medlemsstater
Under forhandlingerne om medlemskab fik Sverige, Finland og Østrig lov til at fastholde visse strengere miljøkrav i fire år. I overgangsperioden skal EU se nøjere på sine regler med den målsætning, at disse strammes. Ifølge et dokument fra GD XI, dateret den 10.04.1996, anser Kommissionen det for umuligt, at EU kan stramme sine miljøbestemmelser til det niveau, der gælder i de nye medlemsstater. Af dokumentet fremgår desuden, at det er uklart, om disse bestemmelser omfattes af muligheden for at anmode om fortsatte særbestemmelser, jf. artikel 100 A, stk. 4.
Kan Kommissionen bekræfte, at den ikke anser det for muligt, at stramme EU's bestemmelser til samme niveau som i de nye medlemsstater?
Mener Kommissionen, at artikel 100 A, stk. 4, kan anvendes på overgangsbestemmelserne, hvis EU's niveau ikke strammes inden for perioden på fire år?

Bjerregaard
Som jeg allerede har nævnt ved tidligere lejligheder, står det meget højt på Kommissionens politiske dagsorden at få afsluttet revisionen inden udgangen af den fireårige overgangsperiode med resultater, der er tilfredsstillende for de nye medlemsstater. For så vidt angår det kommissionsdokument af 10. april 1996, der er henvist til i spørgsmålet, svarer dette dokument ikke til Kommissionens officielle stilling. Dokumentet, forstår jeg, var et internt debatoplæg beregnet til tjenestegrenens brug. I dokumentet blev der gjort rede for en række alternative scenarier, såfremt revisionsprocessen ikke er afsluttet inden udgangen af 1998. Hvad min egen indstilling til dette spørgsmål angår, skal jeg henvise til min tale til Europa-Parlamentet den 3. juli 1996, hvor jeg gjorde det klart, at det altid har været og fortsat er mit synspunkt, at ingen af de nye medlemsstater inden for mit område, dvs. miljøet, skal tvinges til at sænke deres miljø- og sundhedsnormer efter udløbet af overgangsperioden. Jeg var godt nok lidt forbavset over den pressemæssige dækning efter debatten den 3. juli, men det er ikke desto mindre mit standpunkt.
Jeg kan bekræfte, at den tekniske side af revisionen af en stor del af de bestemmelser, der er omfattet af revisionsprocessen, skrider godt frem, og at den sandsynligvis vil kunne afsluttes i løbet af overgangsperioden.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes svar og navnlig for klargørelsen af, at dette dokument ikke er repræsentativt for holdningen i Kommissionen. Men det er et meget interessant dokument, så jeg vil stille yderligere to spørgsmål om det.
I dokumentet henvises til der til et andet dokument fra Den Juridiske Tjeneste af 13. december 1995, hvori det hedder, at der er problemer med anvendelsen af den såkaldte miljøgaranti for de nye landes vedkommende. Jeg ville gerne vide, om dette dokument er eller kan blive offentliggjort, og hvilken form for problemer, det er, der er tale om, i forhold til artikel 100 A, stk. 4, den såkaldte miljøgaranti.
Desuden når man i dokumentet frem til, at det vil være vanskeligt at opnå flertal i Rådet for et forslag om at indføre de højeste af de i medlemsstaterne gældende standarder. Dette ville jeg også gerne høre kommissærens mening om.

Bjerregaard
Det er jo klart, at hele proceduren indebærer, at det også kommer til at dreje sig om en politisk enighed mellem flertallet af medlemslandene, og det har jeg selvfølgelig ikke nogen mulighed for at give nogen form for garantier for. Der kan være medlemsstater, der har en anden opfattelse end den, jeg har, og den, Kommissionen har, og derfor kan der da opstå nogle problemer undervejs. Jeg går ud fra, at medlemslandene er helt på det rene med, hvordan de interne procedurer er. Det, jeg kan give løfte om, er, at vi fra Kommissionens side vil sørge for at blive færdige, sådan at der er en mulighed for at få den politiske behandling, og min egen indstilling er, at vi bør opnå de højst mulige grænser, sådan at landene ikke skal sænke deres standarder. Det er det, vi tilstræber.

Formanden
Spørgsmål nr. 50 af Ahlqvist (H-0625/96):
Om: Miljøsanering på Kola-halvøen
Miljøsituationen på Kola-halvøen må betegnes som katastrofal. For eksempel er de radioaktive stråleværdier 500 gange højere end normalt i Europa. Problemet vedrører også Den Europæiske Unions medlemsstater.
Overvejer Kommissionen mulighederne for, at Unionen kan bidrage til miljøsaneringsarbejdet på Kola-halvøen? Er der planlagt konkrete foranstaltninger?

Bjerregaard
Kommissionen har ingen oplysninger, som kan underbygge påstanden om, at strålingsniveauer på Kola-halvøen i den nordvestlige del af Rusland er 500 gange højere end normale værdier for Europa. Der opsamles store mængder radioaktivt affald i regionen. Kommissionen har for nylig afsluttet en undersøgelse, som omfattede indsamling af data med henblik på en fortegnelse over radioaktivt affald. Rapporten herom er ved at blive offentliggjort. Hertil kommer, at Kommissionen for øjeblikket gennemfører en undersøgelse for at vurdere de radiologiske virkninger af dumpningen af atomreaktorer i de arktiske farvande. Alt radioaktivt affald på halvøen opbevares for øjeblikket enten i midlertidige oplagringsfaciliteter på land eller i skibe. De fleste af disse faciliteter er uegnede til opbevaring på langt sigt, og de er ikke forenelige med moderne sikkerhedskrav. Som følge af den økonomiske krise i Rusland har affaldets producenter ikke været i stand til at opføre nye faciliteter til forvaltning af radioaktivt affald. I 1995 blev man enige om, at TACIS skulle støtte en række projekter i denne region knyttet til bortskaffelse af radioaktivt affald. Der blev afsat et beløb på 5 mio ecu til dette arbejde. Hertil kommer, at der på 1996-budgettet er afsat yderligere 1 mio ecu som bistand til arbejdet med at fjerne brugt nukleart brændsel fra oplagringsfartøjet »Lepse«, som ligger i havnen i Murmansk. Jeg har også ved andre lejligheder haft mulighed for at besvare spørgsmål her i Parlamentet, og jeg ønsker blot endnu en gang at understrege, at vi tager de problemer, der er opstået omkring Kola-halvøen, meget alvorligt.

Ahlqvist
Tak for svaret, fru kommissær! Situationen på Kola-halvøen er katastrofal. Affaldsdeponeringsanlæggene er utætte, og stråleværdierne er høje. Ifølge et dokument fra Kommissionen er de 500 gange højere end normalt i Europa. Intet andet land i verden har så mange atomreaktorer på et så begrænset areal, og et par af dem hører til verdens ti farligste. Ifølge Bellona er 16 reaktorer blevet dumpet i Det Kariske Hav. Fartøjerne ruster i stykker, og deres radioaktive last synker. Noget må gøres. Dette drejer sig ikke kun om Kolahalvøens, men om hele Europas fremtid. Vi er alle truet.
Norge udarbejde i 1995 en pjece til befolkningen. Hvad foretager EU sig? Hvor store ressourcer vil man i fremtiden anvende på dette store problem, og samarbejder EU med andre parter?

Bjerregaard
Jeg deler spørgerens bekymring vedrørende disse problemer, og det er også derfor, at Kommissionen er gået aktivt ind i sagen. Lad mig gøre et par yderligere bemærkninger til spørgsmålet om TACISprojekterne. Det største projekt drejer sig om bortskaffelsen af radioaktivt affald og vil blive afsluttet med opførelsen af et deponeringsanlæg og en sikkerhedsvurdering af denne konstruktion og den valgte beliggenhed. Det drejer sig om en udgift på 3 mio ecu. Andre projekter omfatter en midlertidig oplagring af radioaktivt affald, som vil omfatte en vurdering af eksisterende faciliteter og forberedelse af opførelsen af nye faciliteter, og her drejer det sig om en halv mio ecu. Desuden er der tale om en vurdering af forvaltningen og oplagringen af brugt brændsel i regionen, herunder transportfaciliteter, udvikling af en politik for forvaltning af radioaktivt affald for regionen samt arbejde af mere generel art for oplæring af personalet i forvaltning af radioaktivt affald. Og så er der endelig også projektet omkring »Lepse«, som jeg omtalte før. Så Kommissionen er aktiv på området og forsøger selvfølgelig også at samarbejde med andre interesserede parter i dette område.

Formanden
Spørgsmål nr. 51 af Iversen (H-0626/96):
Om: Miljømærket
Vil Kommissionen give miljøorganisationerne opgaven med at opstille kriterierne for miljømærket, således at befolkningerne i Europa igen ser mærkningen som troværdigt?
Kommissionen arbejder i øjeblikket på at ændre miljømærkningsskemaet. En af overvejelserne går på delvist at privatisere miljømærket ved at overdrage opgaven til en europæisk miljømærkningsorganisation. Den europæiske miljømærkningsorganisation skulle tage sig af at opstille kriterier i samarbejde med kompetente myndigheder og andre relevante sektorer.

Bjerregaard
Kommissionen annoncerede i sit arbejdsprogram for 1996 et forslag til ændring af forordning nr. 880 fra 1992 om en EU-ordning for tildeling af miljømærket. Hovedårsagen til ændringen er - det er jeg sikker på, at hr. Iversen ved - behovet for at forbedre ordningen og gøre den mere effektiv på grundlag af de hidtidige erfaringer. Under den nuværende forordning fastlægger Kommissionen selv kriterierne for miljømærket ved hjælp af en - forekommer det mig - meget indviklet procedure. Derfor er Kommissionen i gang med at overveje mulighederne for under en ændret forordning at overlade denne opgave til en passende uafhængig instans. Formen og sammensætningen af et sådant organ overvejer vi stadig. Vi tror, at uafhængigheden og neutraliteten ved fastlæggelsen af kriterierne er af afgørende betydning for miljømærkets troværdighed og succes og dermed i virkeligheden også effektivitet. Uanset hvilken endelig løsning vi foreslår, så vil Kommissionen sørge for, at forslaget kommer til at omfatte bestemmelser om passende inddragelse af miljøorganisationerne i arbejdet med opstillingen af kriterierne for miljømærket. Og uafhængigt af ændringen af forordningen, sørger Kommissionen allerede nu for, at miljøorganisationerne høres i forbindelse med fastsættelsen af miljømærkekriterier under den nuværende ordning.

Iversen
Må jeg sige tak for et godt svar. Jeg synes, at det var spændende at høre, at man i Kommissionen stadig væk har visioner omkring miljømærket. Jeg er også meget tilfreds med den måde, man nu vil gøre det på. Jeg har kun et enkelt spørgsmål, som nok går lidt videre. Jeg er lidt bekymret for udviklingen i forbindelse med miljømærket. Jeg har erfaret, at den danske regering - og det kan være, der er flere regeringer, som vil gøre det samme - nu vil tilslutte sig et andet miljømærke. Det kan jeg for så vidt ikke have noget imod, men på den anden side synes jeg ikke, at forbrugerne bliver bedre stillet ved, at der kommer flere forskellige slags miljømærker. Derfor vil jeg gerne høre Deres kommentar til, at man fra dansk side åbenbart mener, at man både kan have svanen som miljømærke og samtidig også være med i EU's miljømærke. Er dette efter Deres mening muligt? Vil forbrugerne ikke blive taberne i dette spil med flere forskellige slags miljømærker?

Bjerregaard
Vi har allerede i dag flere eksisterende miljømærker. Et af de mere kendte er et mærke, der fungerer mægtigt godt især i Tyskland, og så er der det omtalte nordiske miljømærke svanen. Det har været min fornemmelse, at når vi ikke er slået bedre igennem på europæisk plan, så er det, fordi vores procedurer har været så tunge. Det har simpelthen taget for lang tid, før man overhovedet er kommet igennem med nogle forslag. Det har sådan set også været grunden til, at vi er fortsat med at bruge det miljømærke, vi har, og har prøvet at gøre den proces, vi nu har, så effektiv, at vi virkelig kommer igennem med en godkendelse, samtidig med at vi prøver at forbedre ordningen. Det er da mit håb, når vi har fået denne bedre ordning, at det så også betyder, at vi kan få en mere entydig vejledning af forbrugerne. Indtil da må vi selvfølgelig sige, at det er bedre, at der findes en form for vejledning af forbrugerne, end at der slet ikke findes nogen vejledning.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 52.
Spørgsmål nr. 53 af Kjer Hansen (H-0656/96):
Om: Vedr. den hemmelige erklæring til direktivet om bortskaffelse af giftstoffet PCB og PCT
Kan kommissæren bekræfte, at det er Kommissionen, der har insisteret på ikke at offentliggøre erklæringen om fortolkning af direktivet, og at erklæringen er i strid med selve direktivteksten.
Mener kommissæren, at det er i overensstemmelse med adfærdskodeksen fra 1995 om åbenhed at hemmeligholde en erklæring, og at det ud fra demokratiske principper er acceptabelt at have hemmelige erklæringer?
Er kommissæren enig i, at den hemmeligholdte erklæring vil føre til en urimelig forskelsbehandling af EU-borgere, fordi lovteksten vil blive fortolket forskelligt i medlemsstaterne?

Bjerregaard
Kommissionen havde allerede lejlighed til at redegøre for sin holdning til spørgsmålet om erklæringer til Rådets mødereferater under en brevveksling med Europa-Parlamentets formand, Klaus Hänsch, samt i svar på spørgsmål fra medlemmer af dette Parlament, Krarup, Cot og Casini sidste år. Jeg vil derfor kort gengive Kommissionens holdning, som den er kommet til udtryk i denne sammenhæng. Kommissionen tilslutter sig fuldt ud større åbenhed og transparens i lovgivningsprocessen og hilste derfor adfærdskodeksen, som Rådet vedtog i oktober 1995, velkommen. Adfærdskodeksen indebærer, at erklæringer til mødereferater offentliggøres næsten automatisk. I det konkrete tilfælde med direktivet om PCB og PCT fremgik det af drøftelserne i forbindelse med Rådets endelige vedtagelse heraf, at en erklæring, som var blevet udarbejdet i starten af forhandlingerne, dvs. januar 1995, inden Rådet i 1995 vedtog adfærdskodeksen og altså under den tidligere Kommission, ikke var tilfredsstillende, hvad retssikkerheden angik. Med andre ord var der risiko for, at retstilstanden blev uklar. Derfor er teksten til denne erklæring blevet omformuleret. Det må selvfølgelig sikres, at forpligtelserne i henhold til PCB/PCT-direktivet fortolkes ensartet af medlemsstaterne. Erklæringen offentliggøres nu sammen med direktivet, som forventes at blive endeligt vedtaget en af de nærmeste dage. Personlig finder jeg løsningen tilfredsstillende, især fordi der nu sker en offentliggørelse.
Kommissionen vil fortsat fuldt ud overholde sine forpligtelser over for Europa-Parlamentet og holde det fuldt underrettet, således som det er fastlagt i EF-traktaten og i adfærdskodeksen mellem den Kommission, jeg selv er medlem af, og Europa-Parlamentet.

Kjer Hansen
Allerførst vil jeg gerne sige tak for svaret, og så vil jeg understrege, at det undrer mig meget, at kommissæren nu kan erklære sig personlig tilfreds med offentliggørelsen. Er det ikke korrekt, at det var kommissæren selv og Kommissionen som helhed, som insisterede på, at denne erklæring skulle holdes hemmelig? Offentliggørelsen sker kun på grund af, at Danmark blokerede for erklæringens fortsatte hemmeligholdelse. Jeg vil gerne spørge, hvad Kommissærens holdning er generelt. Kan kommissæren give en garanti for, at vi ikke vil se flere hemmelige erklæringer inden for kommissærens område? Mener kommissæren, at der alt efter, hvilken holdning kommissæren nu måtte tilkendegive, er dækning for den i den samlede Kommission? Kan kommissæren her give Parlamentet en garanti for, at vi ikke vil se flere hemmelige erklæringer fra Kommissionens side? Jeg finder det bedrøveligt, at jeg ikke engang kan få svar på de spørgsmål, der er stillet skriftligt, men vil så være glad for her og som opfølgning at få en klar tilkendegivelse fra kommissærens side.

Bjerregaard
Jeg synes oprigtigt talt, at spørgeren fik et meget klart svar allerede i første omgang. Der var tale om en sag, hvor der var manglende retsoverensstemmelse mellem den hemmelige erklæring og selve forslaget, og derfor mente Kommissionen, at sagen måtte tages op igen. Det er den blevet. Der bliver tale om en ændring af direktivet, og der sker en offentliggørelse, så jeg kan ikke nikke genkendende til den udlægning, at det alene skulle være på baggrund af en reaktion i en enkelt medlemsstat. I øvrigt kan jeg helt henholde mig til, hvad jeg svarede allerede i første omgang, nemlig at vi i Kommissionen selvfølgelig ønsker at leve op til det, der fremgår af den adfærdskodeks, som vi har vedtaget sammen med Parlamentet.

Formanden
Spørgsmål nr. 54 af Smith (H-0658/96):
Om: Risici ved forarmet uran
Med en skrivelse af 19. september 1994 meddelte daværende kommissionsmedlem Paleokrassas undertegnede, at de sundheds- og miljømæssige risici ved såkaldt forarmet uran efter Kommissionens opfattelse var minimale.
Den 21. juli i år kunne man så i den britiske avis »The Sunday Times« læse, at Det Forenede Kongeriges atomenergimyndighed i en rapport fra 1993 havde fastslået, at der var toksiske risici ved forarmet uran, og at problemet »ikke ville gå væk«.
Vil Kommissionen rekvirere en kopi af denne rapport - med titlen »Kuwait Depleted Uranium Contamination« - og genoverveje sin holdning til spørgsmålet om farerne ved forarmet uran?

Bjerregaard
Kommissionen er ikke i besiddelse af de dokumenter vedrørende følgerne af anvendelse af forarmet uran i Golfkrigen, som blev citeret i den artikel i The Sunday Times , som der henvises til i spørgsmålet. Jeg ved, at der mellem Kommissionen og det ærede medlem har været ført omfattende korrespondance om dette spørgsmål. Kommissionen har i øjeblikket ikke grundlag for at ændre sin opfattelse, som den allerede er kommet til udtryk i den netop nævnte korrespondance.

Smith
Fru kommissær, vil De bestræbe Dem på at få fat i et eksemplar af denne rapport og overveje, hvad den indebærer? Det forekommer mig, at den britiske regering ikke tager den alvorligt, og i dette tilfælde har subsidiariteten ikke virket. Vil Kommissionen være parat til at indtage en mere aktiv rolle.

Bjerregaard
Lad mig tilføje til de mere generelle oplysninger om de sundheds- og miljømæssige risici ved anvendelse af ammunition af forarmet uran, at når man taler om risici for så vidt angår den radiologiske toksicitet af forarmet uran, så må den ses adskilt fra stoffets kemiske toksicitet, som kan sammenlignes med toksiciteten af bly, omend den kan være af større betydning. Noget andet er, når stoffet anvendes til ammunition. Her er den største risiko knyttet til de partikler, som produceres ved varme og ved gnidning på nedslagstidspunktet for et projektil. Sådanne partikler vil stort set være uopløselige. Risikoen ved en udsættelse for disse partikler bestemmes derfor i højere grad af forarmet urans lave radiologiske toksicitet end af dets kemiske toksicitet. En af mulighederne for udsættelse er inhalering af partiklerne i lungerne, men processen for partikelresuspension er meget ineffektiv, og efter at partiklerne er bundfældet efter et nedslag, er det opfattelsen, at risikoen for inhalering vil være meget reduceret sammenlignet med den i den indledende fase. Jeg skal ikke gå yderligere i detaljer omkring spørgsmålet, blot sige, at vi selvfølgelig fortsat vil følge sagen.

Formanden
Hermed er spørgetiden afsluttet. Spørgsmål, der på grund af tidsmangel ikke er behandlet, vil blive besvaret skriftlig.
(Mødet udsat kl. 19.30 og genoptaget kl. 21.00)

Nedsættelse af arbejdstiden (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A-0207/96) af Rocard om nedsættelse af arbejdstiden.

Andersson
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at takke Michel Rocard for den gode betænkning, selvom han ikke er til stede i øjeblikket.
Den store arbejdsløshed er Europas største problem i dag. Den koster økonomisk i form af passiv arbejdsmarkedsstøtte og socialt i form af øget udstødelse, misbrug og kriminalitet. På længere sigt har den sandsynligvis også demokratiske omkostninger, eftersom de mennesker, der står uden for arbejdsmarkedet, mister deres tro på det demokratiske system.
Der må træffes foranstaltninger mod arbejdsløsheden på alle niveauer: det lokale, det regionale, det nationale og det europæiske. Ingen foranstaltning er tilstrækkelig i sig selv, der er brug for et helt batteri af foranstaltninger. Frem for alt er der brug for en økonomisk politik, der prioriterer arbejdsløshedsbekæmpelsen mindst lige så højt som inflationsbekæmpelsen. Der er brug for vækst og for øget efterspørgsel. Endvidere er der brug for en massiv uddannelsesindsats for generelt at højne de europæiske arbejdstageres kompetence. Men der er også brug for en arbejdstidsnedsættelse for at skabe arbejdspladser til dem, som i dag er arbejdsløse. Ingen foranstaltning kan løse dette problem isoleret, det kan kun den samlede række af foranstaltninger.
I mit hjemland Sverige er økonomer, arbejdsgivere og fagforeningsfolk i øjeblikket meget negative over for en nedsættelse af arbejdstiden, men det er jeg ikke længere selv. Jeg er blevet påvirket af Michel Rocard og hans arbejde med denne betænkning, og jeg tror nu, at en arbejdstidsnedsættelse sammen med andre foranstaltninger vil være et værdifuldt bidrag til kampen mod arbejdsløsheden.
Der er brug for en større erfaringsudveksling over landegrænserne om, hvilke af de forskellige modeller, som i øjeblikket afprøves, og som man tidligere har forsøgt, der har givet de bedste resultater. Desuden er der brug for en undersøgelse af, hvilke incitamenter der skal til for at mindske arbejdstiden. Michel Rocard har fremført ét forslag til incitament, som kan give resultater. Det er et væsentligt bidrag, men det er vigtigt, at også andre bidrag lægges frem.
Ud over at medvirke til at skabe flere arbejdspladser, vil en arbejdstidsnedsættelse naturligvis betyde større livskvalitet for den enkelte - ikke alene for den arbejdsløse, som får et arbejde, men også for den, som allerede er i arbejde, og som får mere tid til familien og til fritidsaktiviteter, arbejde i folkelige bevægelser og politisk arbejde. En arbejdstidsnedsættelse kan således ikke alene bruges til at skabe flere arbejdspladser, men også til at højne livskvaliteten.

Hernández Mollar
Fru formand, jeg må rose hr. Rocard for, at han med så mange viljetilkendegivelser og hensigtserklæringer om det sociale drama, som arbejdsløsheden er i Unionen, har opnået at forelægge Parlamentet et præcist og konkret forslag, som har givet anledning til en intens og lang debat. Hr. Rocard har personligt og intelligent opnået dette resultat.
Det fremgår også, at De har gjort en betydelig indsats for at forene de forskellige holdninger, for over for den tragiske arbejdsløshed må og kan vi ikke lukke os inde i ubøjelige holdninger. Det er en sag, som på den ene eller den anden måde berører os alle. Deres forslag om at nedsætte arbejdstiden, har imidlertid, sådan som De fremlægger det, adskillige mangler, man skal være opmærksom på.
Først og fremmest er det ikke bevist, at nedsættelsen af arbejdstiden skaber arbejdspladser. Der er en slags modsætning i betænkningen, for på den ene side opfordrer den til undersøgelser og til, at man analyserer erfaringerne, og på den anden side foreslår den, at foranstaltningerne gennemføres næsten med det samme. Vi er tilhængere af en længere modningsproces, hvor man kan foretage undersøgelser og analyser.
Jeg minder også hr. Rocard om, at bl.a. Felipe González, som efter 13 år med socialistisk ledelse har fået Spanien øverst på listen med hensyn til arbejdsløshed i Europa, netop foreslog denne foranstaltning i den sidste valgkamp, uden at arbejdsmarkedets parter imidlertid greb denne handske.
Desuden kan løntabet som følge af nedsættelsen af arbejdstiden vanskeligt kompenseres gennem penge fra det offentlige, som hr. Rocard foreslår, for det, der sker, er, at man udskifter en ordning til omfordeling af indkomsten med en anden. Og pengene til denne foranstaltning vil til syvende og sidst stadig komme fra skatteydernes lommer. Hvis det offentlige tilskynder den ordning, der er beskrevet i betænkningen, vil der opstå et krav fra fagforeningerne og fra samfundet om at få den indført i alle sektorer og virksomheder. Hvis jeg ser, at min nabo får nedsat sin arbejdsdag, og at hans løn forbliver den samme takket være penge fra det offentlige, vil jeg straks kræve den samme behandling.
Endelig vil jeg sige, at fleksibiliteten, tilpasningen eller nedsættelsen af arbejdstiden kan ikke pålægges, den skal diskuteres - hvilket ordføreren også har erkendt - og i givet fald besluttes af arbejdsmarkedets parter og på arbejdspladserne. Der findes et gyldigt instrument, nemlig de flerårige programmer til bekæmpelse af arbejdsløshed, som bør være midlet i alle medlemsstaterne - efter en drøftelse mellem de involverede sektorer, hovedsageligt arbejdsgivere og arbejdstagere - til at gennemføre disse foranstaltninger for tilpasning og nedsættelse af arbejdstiden til bekæmpelse af arbejdsløsheden.

Colli Comelli
Fru formand, forslaget om at benytte generelle arbejdstidsnedsættelser i forsøget på at bekæmpe de høje arbejdsløshedsniveauer i Den Europæiske Union synes at bevæge sig i en selvopgivende retning. Forslaget giver sig udslag i, at man tager til efterretning, at det er umuligt at udvide beskæftigelsesgrundlaget. Det eneste positive og troværdige svar på arbejdsløsheden er fortsat skabelse af nye arbejdspladser gennem nye iværksætterinitiativer. På denne baggrund er det nødvendigt at udvikle en større fleksibilitet på arbejdsmarkedet. Man kan på grund af manglende bevis absolut ikke acceptere den påstand, at en almindelig nedsættelse af arbejdstiden automatisk vil skabe flere arbejdspladser. Lande, som f.eks. USA og Japan, som ikke har nedsat arbejdstiden, men tværtimod fastholdt de højeste arbejdstider i forhold til de europæiske, har oplevet en forøgelse af antallet af arbejdspladser. Virksomhedernes, og da særlig de små og mellemstore og de helt små virksomheders konkurrenceevne skal styrkes og fremmes.
Anvendelsen af en nedsættelse af arbejdstiden vil føre til alvorlige tab af konkurrenceevne. At forestille sig regler, der indskrænker mulighederne for virksomhedernes organisering, og deres produktive krav, vil betyde, at man bringer deres eksistens i fare, for ikke at tale om tilskyndelsen til dobbelt arbejde. For at bekæmpe arbejdsløsheden må man omorganisere arbejdstiden ved brug af forskellige midler, som f.eks. tidsbestemt og deltidsansættelse, vikararbejde, forskellige former for deltidsarbejde som indledning til ansættelse af unge med ringe erfaringer og deltidsansættelse i afgangsstillinger for ældre arbejdstagere. En nedsættelse af arbejdstiden betyder ikke skabelse af beskæftigelsesmuligheder, men fordyrelse af det allerede eksisterende arbejde.

Nordmann
Fru formand, på et minut er det ikke muligt at gennemgå alle aspekterne i betænkningen.
Jeg vil således begrænse mig til punkt to, der er det væsentlige - og om jeg så må sige cremen - i hr. Rocards betænkning, for at støtte dette punkt, fru formand, fordi det er det mest nytænkende forslag, vi har hørt i årevis. Det er i stand til at løse den gordiske knude mellem konkurrence og nedsættelse af arbejdstiden idet det viser, at der kan være en forenelighed mellem denne nedsættelse og virksomhedernes konkurrence.
Det er det væsentlige forslag, for det fornyer debatten og viser sig økonomisk muligt og socialt gunstigt. Det er i den ånd, at jeg på vegne af de liberale vil give vores støtte til denne intelligente og fornyende retning, som kan udgøre det støttepunkt, som Arkimedes krævede for at løfte den tungeste byrde, det vil i dag sige den byrde, at der ikke er fuld beskæftigelse.

Ribeiro
Fru formand, en af måderne at bekæmpe arbejdsløsheden på er ganske givet at nedsætte arbejdstiden for dem, der er i beskæftigelse. Men en nedsættelse i dette øjemed har kun mening, hvis der hermed skabes flere arbejdspladser til dem, der ikke er i beskæftigelse. Det var da også oprindeligt det mål, som hr. Rocard havde for øje, og jeg komplimenterer ham for initiativet. Men efterhånden som betænkningen blev gjort til genstand for forhandlinger og kompromisløsninger, mistede den efter vores mening dette mål af syne, og det i en sådan grad, at titlen bør, ikke blot tilpasses, men ændres til »en anden tilrettelæggelse af arbejdstiden«. En sådan anden tilrettelæggelse af arbejdstiden gennem fleksible og atypiske arbejdsforhold tager sigte på en bedre udnyttelse af materiellet og forbedring af produktiviteten og konkurrenceevnen uden nogen som helst garanti for, at der skabes nye arbejdspladser, tværtimod, og med accept af en lønnedgang for arbejdsløse, eventuelt kompenseret gennem indviklede mekanismer. Undervejs mistedes det vigtigste og højest prioriterede mål af syne, nemlig bekæmpelse af arbejdsløsheden og oprettelse af nye arbejdspladser. Vi mente - måske naivt - at vi kunne bidrage til igen at sætte det oprindelige mål i højsædet og imødegå den nye orientering. Dette ville efter vores mening have været muligt, hvis man klart tog stilling til fordel for princippet om nedsættelse af arbejdstiden med dette formål for øje og indførte grænser for arbejdstidens længde, ikke alene på ugebasis, men også af den daglige, månedlige eller årlige arbejdstid. Gennemførelsen af dette princip og fastsættelsen af grænser for arbejdstidens længde skulle da foregå i den enkelte medlemsstat i overensstemmelse med arbejdsmarkedsforholdene. Det er imidlertid vigtigt at understrege, at betænkningen fjernede sig fra sit emne - nedsættelse af arbejdstiden - og sit mål - bekæmpelse af arbejdsløsheden - og erstattede dem med arrangementer, der tjener erhvervslivet og arbejdsgivernes interesser.

Nußbaumer
Fru formand, hverken hr. Rocards redegørelse eller et god aftensmad har ændret min opfattelse. Rocard-betænkningen går fejlagtigt ud fra den forudsætning, at Europa skal isoleres og det eksisterende arbejde fordeles på alle erhvervsaktive mennesker. En fejlslutning, som det sovjetiske planbureaukrati opretholdt, lige indtil sovjetriget gik til grunde som følge af økonomisk afkræftelse.
Europa er ikke nogen erhvervs-ø for de salige, men sættes under massivt pres af handelsaftaler, associeringsaftaler, WTO-kriterier og sakker langt bagud i konkurrencen på globalt plan. Mit land Østrig gik for eksempel i løbet af et år fra 1994 til 1995 fem pladser tilbage på rangstigen og ligger nu ikke længere på ellevte, men på sekstende pladsen.
Østrig er med sine nu 1.722 arbejdstimer pr. år og de yngste pensionister og 100 milliarder i underskud på udenrigshandelen et typisk eksempel på, hvordan konkurrenceevne hurtigt går tabt ikke kun, men også på grund af mindre arbejdstid, og hvor hurtigt stigningen i arbejdsløshedstallene kan foregå. Til grund for hr. Rocards betænkning kan da kun ligge den overvejelse, hvordan skaber jeg flere arbejdspladser? Men også den foreslåede ordning for deltidsarbejde har kun chancer for at blive realiseret, hvis der er tilstrækkelig incitament til deltidsarbejde og dette er frivilligt og der var mulighed for individuelt at vende tilbage til fuld beskæftigelse. Dermed er det tilstrækkelig begrundet, at kun kreativitet og iværksætteroptimisme kombineret med en ordning, der ansporer til præstationsorienteret arbejde, giver chancer for at forbedre konkurrenceevnen og dette igen chancen for at skabe nye arbejdspladser.

Cabezón Alonso
Fru formand, ærede medlemmer, jeg tror, at det mest værdifulde ved denne betænkning er den debat, den giver anledning til på alle niveauer: Fagforeninger, arbejdsgivere, politikere, medier, eksperter osv., som på den ene eller anden måde bidrager til, hvordan vi skal kombinere nedsættelsen af arbejdstiden med jobskabelse uden tab af konkurrenceevne og uden væsentlig forringelse af indkomsterne og de erhvervede rettigheder, og til hvordan vi kan omdanne det, som i staterne anvendes til kompensationspolitikker eller passive politikker, til aktive beskæftigelsespolitikker. Det er ikke et let emne. Hvis det var det, ville denne debat være overflødig.
Det drejer sig ikke om at gå ind for en skematisk, generel nedsættelse af arbejdstiden ved en præceptiv lov. Der er ikke tale om et forsvar for minimumsnedsættelser, der hurtigt absorberes af produktiviteten og er uden virkning for beskæftigelsen, og som er almindelige i de kollektive overenskomster. Der er heller ikke tale om en tekst, hvor man ønsker at camouflere virkeligheden og behovet for denne debat i alle vores samfund. Betænkningen er ikke en mirakelkur, for i denne sammenhæng er mirakler ikke mulige. Hr. Rocard kommer med ideer, forslag og formler, men hele tiden med respekt for frivilligheden og aftalen mellem arbejdsmarkedets parter. Der er et potentiale af nye arbejdspladser, som kunne have gavn af disse formler til en nedsættelse af arbejdstiden.
De tekniske gennemførelsesformler kan altid diskuteres. De er ikke betænkningens primære mål. Jeg har selv fremsat tvivl og indsigelser - som jeg har diskuteret med ordføreren - i forbindelse med visse aspekter i den tekst, vi debatterer i dag, hvilket jeg tror er helt normalt. Hr. Rocards tekst er udarbejdet med stringens og samtidig med fleksibilitet og er efter min opfattelse et væsentligt politisk bidrag. Derfor vil jeg ønske ordføreren til lykke.
Dette er en debat, som ikke afsluttes, men begynder i dag her i Parlamentet. Vi mangler stadig at analysere de erfaringer, der er gjort andre steder, samt at undersøge resultaterne, og vi afventer svarene fra arbejdsmarkedets parter og kort sagt fra et samfund, der ofte har været tynget af dette store arbejdsløshedsproblem, som vi ikke kan acceptere med resignation. Og eftersom det er det største problem, vi har, skal vi bl.a. med brug af fantasien forsøge at finde en løsning ved hjælp af mulige formler til jobskabelse. På nuværende tidspunkt, hvor andre traditionelle formler er udtømte, og hvor vi oven i købet ser, at væksten heller ikke absorberer den disponible arbejdskraft, kan en rationel, alvorlig og stringent debat om nedsættelse af arbejdstiden give os mulighed for at se, hvordan man kan skabe beskæftigelse i en nær fremtid.

Bourlanges
Fru formand, det spørgsmål, som hr. Rocards betænkning stiller, er af en bibelsk enkelhed: Hvorfor skulle man bruge offentlige midler til at finansiere arbejdsløsheden, når de kunne bruges til at finansiere beskæftigelsen?
Dette spørgsmål er så enkelt, at man spørger sig selv, hvorfor alle regeringerne i Den Europæiske Union i løbet af de sidste 25 år, i øvrigt med hr. Rocards regering som den første - han var elegant nok til at erkende det lige før - ikke har vist sig i stand til at komme med et seriøst svar. Denne tilbageholdenhed er faktisk forståelig, for bagved spørgsmålets enkelhed skjuler sig en helt række meget komplekse spørgsmål. Jeg vil nævne tre, men der er mange andre.
Allerførst et principspørgsmål. Skal man handle med hensyn til nedsættelse af arbejdstiden, eller skal man snarere handle med hensyn til nedsættelse af arbejdsomkostningerne og navnlig ved det mindst kvalificerede arbejde? Hr. Rocard foretrækker den første hypotese. Vi forventer af Kommissionen, at den hjælper os med at foretage et klart valg ved at belyse fordelene ved nedsættelse af arbejdstiden samtidig med de eventuelle moralsk forkerte virkninger, der måtte være forbundet med sterilisationen af en del af den bedst uddannede, mest motiverede og mest aktive del af arbejdsstyrken.
Det andet spørgsmål vedrører metoden. Skal man benytte noget-for-noget metoden: «Jeg nedsætter de sociale bidrag, men så må du som virksomhed ansætte nogle mennesker«, eller skal man nøjes med metoden med de sociale bidrags incitament? Hr. Rocard, der er mere liberal end mange af de liberale, vælger metoden med incitament. Det er modigt af ham. Vi godkender initiativet, vi forventer også her, at Kommissionen hjælper os med at se virkningerne heraf.
Det tredje spørgsmål er finansieringen. Alt er baseret på en strøm af nyansættelser, der antages at kunne betales af lettelserne af de sociale bidrag. Og hvis der ikke sker nogle nyansættelser, hvis virksomhederne foretrækker at forbedre konkurrenceevnen i stedet for at skabe arbejdspladser? Det er spørgsmålet.
Vi er måske ikke alle enige med Michel Rocard om de svar, som vi vil give på disse spørgsmål, men vi er alle enige med ham i, at vi samlet stiller dem til Kommissionen.

Vieira
Hr. kommissær, mine damer og herrer, selv om arbejdsløshedssituationen er et altafgørende problem, kan vi ikke acceptere, at en generel arbejdstidsnedsættelse skulle være det bedste, eneste og mest egnede svar med henblik på at nedbringe arbejdsløsheden og i endnu mindre grad at løse problemet. I mange lande har erfaringerne med et sådant tiltag langt fra givet så tilfredsstillende resultater, som man havde tænkt sig. Men på den anden side er den gennemsnitlige arbejdstid i nogle lande, bl.a. i Portugal, stadig meget langt fra de lofter, der omtales i den foreliggende betænkning.
Vi finder det uomgængelig nødvendigt, at arbejdstidens længde gøres mere fleksibel, således at virksomhederne frit kan forhandle herom med de ansatte ud fra en fælles interesse. I fremtiden, omend ikke på kort sigt, vil arbejdstiden blive nedsat, da udviklingen går i den retning. Men i dag må der tilrådes stor forsigtighed, da hverken virksomhederne, arbejdstagerne eller staterne kan afholde omkostningerne i forbindelse med foranstaltninger til arbejdstidsnedsættelse. Under alle omstændigheder vil jeg takke hr. Rocard for hans utrættelige arbejde og for den åbenhed, han altid har udvist i dette spørgsmål, som ligger ham stærkt på sinde.

González Álvarez
Fru formand, man skal tænke på, at betænkningen indeholder nogle positive aspekter. Jeg mener, at det at man lægger en debat om fordeling af arbejdet på bordet på et tidspunkt, hvor arbejdsløsheden er det vores alvorligste problem, i sig er selv positivt.
Der er nogle aspekter i betænkningen - omkring nedsættelse af overarbejdstimer, førtidspensionering, at bede Kommissionen om en undersøgelse af de erfaringer, der findes - som vi er enige i. Der er imidlertid væsentlige spørgsmål, som vi desværre ikke kan være enige i. Et af dem er den nedsættelse af lønnen, som følger med nedsættelsen af arbejdstiden. I et land som mit f.eks. eller i de sydlige lande generelt, hvor der er minimumslønninger på 60.000 pesetas, dvs. usle lønninger, kan man ikke tænke på at nedsætte lønnen. Men betænkningen tager heller ikke andre variabler i betragtning som f.eks. den meget betydningsfulde stigning i produktiviteten. Produktiviteten er i mit land på 10 år steget med 25 %, men lønningerne kun med 7 %. Hvorfor ikke bruge denne margen, som produktivitetsstigningen giver, til at nedsætte arbejdstiden, og hvorfor ikke overveje andre økonomiske opskrifter? Efter vores mening er der aspekter i hr. Rocards betænkning, som de sydlige lande, helt konkret vores, ikke kan acceptere.

Schreiner
Fru formand, ordføreren har forelagt en betænkning, der går ud fra meget optimistiske antagelser. Hr. Rocard, problemet er, at det ikke er i den offentlige sektor, hverken centralt eller regionalt, der varigt kan skabes arbejdspladser i denne Europæiske Union, men derimod kun i de private virksomheder, og hvad angår påstanden om, at der skabes flere arbejdspladser ved at nedsætte arbejdstiden, så har små og mellemstore virksomheder bevist, at det kan de ikke, hvis de rationaliserer; og store virksomheder flytter delvise produktioner til tredjemarkeder, til tredjelande. Dermed er problemet heller ikke løst.
Hvad jeg savner i betænkningen og i debatten i dag, er, at vi beskæftiger os med spørgsmålet om, hvordan vi i Europa stiller os til de ikke-arbejdsrelaterede lønomkostninger, der udgør en vigtig bestanddel af arbejdsomkostningerne. Så længe vi i Europa stadig har så store forskelle fra Islands 31, 2 % af nettolønnen til Østrigs 102, 4 % og 78 % som gennemsnit i Den Europæiske Union, vil spørgsmålet om at skabe arbejdspladser i visse regioner af Europa altid være problematisk. Jeg tror også, at vi skal belyse et andet aspekt. Det er massiv fremme af små og mellemstore virksomheder. Vi har i dag 18 millioner og flere arbejdsløse. Hvis vi i en iværksætterbølge får etableret nogle hundredtusinde eller nogle millioner små og mellemstore virksomheder, så yder vi et stort bidrag til at modvirke svøben massearbejdsløshed.

Iivari
Fru formand, Michel Rocards betænkning om jobdeling er et vigtigt dokument. Jeg tilslutter mig af hele mit hjerte håbet om, at den vil bidrage til følgeforanstaltninger både i Den Europæiske Union og medlemslandene. Bekæmpelse af arbejdsløsheden er vores vigtigste opgave. Først når det lykkes, har vi forudsætninger for at skabe et forenet Europa.
Arbejdsløshed medfører store problemer for den enkelte. Arbejdsløshedens uformindskede styrke og dens fortsatte vækst bevirker desuden, at den stabile samfundsudvikling kommer i fare. Jeg håber dog, at vi under vores overvejelser om vigtigheden af jobdeling ikke glemmer, at det industrielle grundlag i Europa skal styrkes.
Europa skal kunne klare sig i den globale konkurrence om investeringer. For at vi kan klare os, har vi bl.a. brug for et lavt renteniveau, effektive transport- og telekommunikationsforbindelser, uddannet arbejdskraft, investeringer i forskning og produktudvikling og en bæredygtig energipolitik.
Da Europa ikke kan konkurrerere med den øvrige verden om prisen på arbejdskraft, bør der satses på uddannelse. Derfor fremhæver jeg betydningen af frihed til uddannelse, når arbejdstiden skal deles. Jeg har desuden observeret, at de unge familier ønsker fleksible løsninger med hensyn til arbejdstiden, når børnene er små. Det er også fornuftigt at tilbyde ældre arbejdstagere muligheder for deltidsarbejde. Desuden er der brancher, hvor det er hensigtsmæssigt at dele arbejdstiden op i 6 arbejdsdage på 6 timer.
Man bør alvorligt overveje forskellige modeller til jobdeling, for at vores samfund ikke skal deles op i dem, som vedvarende er udenfor arbejdsmarkedet, og dem, der føler, at de er ved bukke under for arbejdsbyrden. Det er også vigtigt, at arbejdsmarkedsorganisationerne er med i dette udviklingsarbejde.

Menrad
Fru formand, kære kolleger, med rette beskriver hr. Rocard massearbejdsløsheden som et problem, der truer det sociale sammenhold i hver enkelt medlemsstat og i hele Unionen. Jeg er enig i hans udsagn om, at der ikke findes nogen patentløsning på det problem. Alt i alt koncentrerer hans ideer sig imidlertid for meget om massive nedsættelser af arbejdstiden.
En nedsættelse af arbejdstiden er i sig selv ikke nogen strategi for vækst. Alligevel findes der praktiske eksempler på, at arbejdstidsnedsættelser har betydet, at færre blev afskediget og de eksisterende job blev fordelt på flere arbejdstagere.
Ligesom andre har gjort, nævner jeg endnu en gang den arbejdstidsmodel, der specielt er skræddersyet til Volkswagen. Den har forhindret, at mange tusinde arbejdstagere er blevet sat på gaden. Jeg nævner Kommissionens tillidspagt med dens stikord »fleksibilitet«. Der er ment positiv fleksibilitet. Sådan opfatter EVPgruppen det i sine ændringsforslag, der kun i nogle af betænkningens passager vil erstatte ordet »arbejdstidsnedsættelse« med formuleringen »justering af arbejdstiden«. Det drejer sig nemlig også om deltidsarbejde og om andre modeller for arbejde efter mål.
I de senere år er der opstået formler for en »åndende« fabrik, f.eks. hos Opel i Rüsselsheim, med en arbejdstidskorridor, hvor der arbejdes kortere eller længere alt efter arbejdsmængden.
Vi må ikke skabe for store forventninger hos arbejdstagerne, f.eks. med strengt matematiske, men forkerte formler, såsom: Minus 10 % arbejdstid giver 10 % flere arbejdspladser. Det ville heller ikke være bæredygtigt for mange mellemstore virksomheder at skære alle over én kam og indføre globale arbejdstidsnedsættelser fra Dresden til Porto.
Min gruppe tydeliggør med nogle ændringsforslag denne min udtalelse. Dermed kommer vi jo ikke i konflikt med hr. Rocards socialpolitiske forestillinger, som jeg har stiftet bekendtskab med i de sidste to år. Jeg takker ham tværtimod udtrykkeligt for hans intelligente ideer. Vi kan imidlertid kun i fællesskab løse arbejdsløshedsproblemet i Europa.
På denne baggrund beder jeg Dem stemme for PPE-gruppens ændringsforslag.

Podestà
Fru formand, kære kolleger, spørgsmålet om beskæftigelsen er i dag og vil fremtidig være et af de største problemer for mange lande i Den Europæiske Union. Europa-Parlamentet har derfor helt kategorisk pligt til at beskæftige sig med dette emne og løse det nuværende arbejdsløshedsproblem. For at nå dette mål må man imidlertid arbejde på at opbygge et miljø, der i højere grad begunstiger de europæiske virksomheders og da navnlig de små og mellemstore virksomheders og følgelig hele det europæiske systems konkurrenceevne over for de øvrige verdensøkonomiers.
At gå frem på denne måde betyder, at man skal øge den rigdom, som skabes i virksomhederne, og følgelig konkret beskytte beskæftigelsen, sikre det offentlige forsorgssystem og bidrage til oprettelsen af en socialpolitik i unionslandene, nemlig mål, der alle risikerer at blive tabt af syne, dersom vi ikke hjælper virksomhederne til øget konkurrenceevne og effektivitet.
Fru Rocards forslag har, selvom det er udarbejdet stramt og utvivlsomt kompetent, derimod en tendens til at begrænse disse muligheder for virksomhederne, for så vidt som det i vid udstrækning omformer en betydelig mulighed for at gøre arbejdsforholdene fleksible til et bindende forslag med planløsninger, eller med andre ord til en alvorlig og større direkte og indirekte byrde for de europæiske virksomheder. Vor gruppe kan følgelig ikke stemme for dette forslag.

Mather
Fru formand, i European Voice fra denne uge citeres forbundskansler Helmut Kohl for at »opfordre tyskerne til at arbejde hårdere, afslutte deres uddannelse tidligere og gå på pension senere«. Så kansler Kohl vil have folk til at arbejde hårdere og længere, og hr. Rocard vil have dem til at arbejde mindre og i kortere perioder. Jeg er bange for, at ingen af disse formaninger vil have så stor betydning som arbejdstagernes egne beslutninger. Selv om jeg glæder mig over incitamenterne i hr. Rocards betænkning, er jeg bange for, at det heller ikke er ønskværdigt. Jeg siger det på grund af den skade, hans incitamentordning kunne få på medlemsstaternes nationale sikringssystemer. Jeg mener, at vi er på vej mod et velfærdssystem, som i langt højere grad er baseret på en tydelig sammenhæng mellem bidragene og forsikringsprincippet og de faktiske udbetalinger til borgerne. Et system, hvor man vilkårligt nedsætter bidragene for de første 32 timers arbejde og derefter sætter dem i vejret for de efterfølgende timer forekommer ikke at være i overensstemmelse med det nye gennemsigtighedsprincip, som vi forsøger at sikre.
En anden ting, som gør mig betænkelig ved Rocard-betænkningen, hvis argumenter helt sikkert er velunderbyggede og fyldt af interessante forslag, er forslaget i punkt M, som drejer sig om produktiviteten i den offentlige sektor. Her foreslås der et kompensationssystem, som man tidligere har henvist til, fordi »arbejdsproduktiviteten ikke her« - i den offentlige sektor - «kan øges lige så let som i den private sektor«. Jeg må indrømme, at jeg ikke er sikker på, at det forslag er rigtigt. Jeg tror, at mange af os er af den opfattelse, at der ofte er større mulighed for at øge produktiviteten i den offentlige sektor, og resultaterne viser, at gennem øget konkurrence og liberalisering, kan disse forbedringer hurtigt gennemføres. Jeg er derfor bange for, at de britiske konservative ikke er i stand til at stemme for denne betænkning.

Burenstam Linder
Fru formand, det er desværre ikke så enkelt, at man kan afskaffe arbejdsløsheden blot ved at nedsætte arbejdstiden og lade alle få lige så meget i løn som før. En arbejdstidsnedsættelse af den art ville forøge produktionsomkostningerne og mindske konkurrenceevnen og beskæftigelsen. Mindre virksomheder ville få særligt store problemer. At omdanne de nuværende arbejdsløshedsunderstøttelser til tilskud til virksomhederne, således at disse kunne refundere dem, der havde fået kortere arbejdstid, deres tabte arbejdsindkomst og derudover udbetale løn til de arbejdsløse, som forhåbentlig var blevet ansat, ville skabe en ukontrolleret tilskudsjungle og give ny beskæftigelse til bureaukrater og kontrollanter.
Forslaget om at undersøge, hvor meget, og om, en arbejdstidsnedsættelse kan mindske arbejdsløsheden, kan virke om ikke rosværdigt, så i hvert fald uskyldigt. Men det lider af den svaghed, at det giver politikerne i samtlige lande endnu en grund til at tøve med at træffe virkelige foranstaltninger mod arbejdsløsheden. Det gør det desuden vanskeligere at gennemføre rigtige foranstaltninger, fordi flere vælgere forledes til at tro, at der findes bekvemme løsninger, hvor man skal anstrenge sig mindre i stedet for mere.
Mange i Europa-Parlamentet taler med rette om arbejdsløshedens svøbe. Men de foranstaltninger, der rent faktisk træffes, står ikke i forhold til alt det, der siges. Der er ikke megen substans i at indføje et kapitel om beskæftigelsen i traktaten om Den Europæiske Union og at anmode om en undersøgelse om en nedsat arbejdstid. Hvilke foranstaltninger er der da brug for? I en Union, der er skabt for at opnå gevinster ved at deregulere de internationale markeder, burde det være naturligt også at deregulere de indenlandske markeder; det vigtigste af disse er arbejdsmarkedet. Høj beskæftigelse forudsætter desuden en forbedret almen uddannelse, en bedre uddannelse på eliteplan for at frembringe spidsteknologier i produktionen, bedre arbejdsvilkår for mindre virksomheder og et lavere skattetryk for at opmuntre folk til selv at gøre en indsats - noget, der for mange vil indebære en længere arbejdstid.

Flynn
Fru formand, først vil jeg gerne udtrykke min taknemmelighed over for Parlamentet og især over for Dem, hr. Rocard, fordi De har udarbejdet en initiativbetænkning om arbejdstid. Det er rent faktisk lykkedes Dem at give dette spørgsmål en meget høj profil. De har drøftet det med mig mange gange, og generelt har der været meget god respons på Deres initiativ.
Det er vigtigt at behandle spørgsmålet fra den synsvinkel, De har valgt, og De har lagt vægt på menneskerne. Der er så ofte en tendens til at tale om fleksibilitet, reduktion, effektivitet og lignende og helt se bort fra det menneskelige aspekt. Så det er min faste overbevisning, at målet med den økonomiske politik skal være at skabe bedre livskvalitet for alle mennesker. Jeg mener at dele denne målsætning med de fleste medlemmer af Parlamentet og navnlig med Dem, hr. Rocard.
Et andet vigtigt træk ved Deres fremgangsmåde er, at De lægger vægt på samarbejde og dialog. Det er et af de aspekter, vi må videreudvikle på vej imod det 21. århundrede. Vi må bevæge os væk fra arbejdsmarkedsrelationer, der er baseret på konflikter og skænderier, og hen imod løsninger, som alle kan nyde godt af. Med andre ord, vi må bevæge os fra situationer, hvor der er vindere og tabere, eller måske slet ingen vindere, til situationer, hvor alle kan og skal være vindere.
Hr. Rocard, Kommissionen er i øjeblikket i færd med at udarbejde en grønbog om arbejdets tilrettelæggelse, herunder arbejdstid, og man kan med rette sige, at denne grønbog udarbejdes som reaktion på Deres initiativ. Ved udarbejdelsen af grønbogen og ligeledes Kommissionens arbejdsprogram for 1997 vil vi gøre alt for at huske på de krav om handling fra Kommissionens side, som De fremsætter i Deres forslag til beslutning. Mange af talerne i dag, og det gælder også stillerne af ændringsforslag, har forsøgt at fremstille en fleksibel arbejdstid som en modsætning til nedsættelse af arbejdstiden. Jeg vil ikke vælge side i forhandlingen her i dag. Men jeg vil gerne forsøge at anbringe det i en større sammenhæng, hvilket vi i øvrigt også vil forsøge at gøre så effektivt som muligt i den grønbog, jeg har annonceret. Jeg bliver mere og mere overbevist om, at en af de største udfordringer, vi står overfor, er at tilpasse vores tankegang angående arbejdsmarkedet til den nye verden, vi lever i. Her i Europa har vi ikke haft særlige problemer med at foretage de nødvendige kapitalinvesteringer i ny teknologi. Det har ikke været særlig vanskeligt. Der, hvor det hidtil ofte er slået fejl, er ved tilrettelæggelsen af arbejdet i henhold til den nye teknologi. Det er især det emne, vi beskæftiger os med i grønbogen, leve- og arbejdsvilkår i informationssamfundet - mennesket i centrum. Jeg mener, at vi bliver nødt til at starte her, hvis vi skal opnå den situation, jeg nævnte tidligere, hvor alle er vindere.
Jeg mener, at nøglen til de spørgsmål, vi står overfor, er produktivitet. En af de foregående talere var inde på dette på glimrende vis. For de ændringer, der finder sted med hensyn til arbejdets tilrettelæggelse, vil nødvendigvis føre til øget produktivitet. Vi må bruge denne forbedrede produktivitet til at forbedre livskvaliteten for alle borgerne. Dette blev slået fast af fru González Alvarez - tak for det.
Jeg vil nu gå over til spørgsmål, der direkte har med arbejdstiden at gøre. Siden vedtagelsen af hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse har vi udfoldet store bestræbelser med hensyn til arbejdstid og bestilt en lang række undersøgelser - det har De især bedt om, hr. Rocard. Nogle af undersøgelserne er afsluttet, og nogle vil først blive afsluttet om et stykke tid. Forskningen har vist os, at en politik for omfordeling af arbejdet ikke nødvendigvis bliver vellykket. Men det ser ud til, at en nedsættelse af arbejdstiden kan have en gavnlig indvirkning på beskæftigelsen under visse omstændigheder, men kun hvis visse betingelser er opfyldt. Den vigtigste af disse betingelser er, at nedsættelser af arbejdstiden skal ske i forbindelse med indførelse af større fleksibilitet. Det nytter ikke noget bare at nedsætte arbejdstiden og beholde det samme mønster for arbejdets tilrettelæggelse. Så det er altså ikke et spørgsmål om enten eller, for det ene går ikke uden det andet. En anden betingelse er, at omfordelingen af arbejdstiden skal ledsages af en aktiv erhvervsuddannelsespolitik, ellers vil der med sikkerhed opstå mangel på færdigheder.
Med hensyn til lønninger er de mest vellykkede nedsættelser af arbejdstiden i de seneste år blevet gennemført, når nedsættelsen har været et led i en langsigtet overenskomstløsning. Sådanne langsigtede løsninger har den fordel, at de gør det muligt at bruge produktivitetsstigninger til at nedsætte arbejdstiden over en årrække, samtidig med at man begrænser de lønstigninger, der er nødvendige for at kompensere for den nedsatte arbejdstid. Endelig skal ændringer i arbejdstiden ses i sammenhæng med ligestillingspolitikken for at undgå en yderligere opsplitning af arbejdsmarkedet.
I Deres betænkning, hr. Rocard, opstiller De en række metoder. Jeg kan ikke komme ind på dem alle på grund af tidmangel, men jeg vil gerne nævne to af dem. Den vigtigste løsningsmulighed i Deres betænkning var at bruge de sparede arbejdsløshedsdagpenge til at kompensere for lønnedgang, der skyldes nedsat arbejdstid. Sammenhængen mellem nedsat arbejdstid, produktivitet og løn er imidlertid meget kompleks og varierer fra sektor til sektor og ligeledes fra land til land, som tidligere nævnt, og det samme gør sig naturligvis gældende for de sociale sikringsordninger. Dette kræver en grundigere undersøgelse. De ønsker, at vi skal gøre dette, og det samme krav er blevet rejst af andre medlemmer.
Jeg vil også gerne kort komme ind på spørgsmålet om deltidsarbejde, eftersom mange talere har nævnt dette. Man har spillet ping-pong med dette spørgsmål i mange år, og, som det hedder i Deres betænkning, findes der få vellykkede ordninger, og der har været mange problemer. Men jeg mener virkelig, at vi er godt på vej til at vende en negativ situation til en situation med lutter vindere; for som de fleste her er vidende om, forsøger arbejdsmarkedets parter på Kommissionens initiativ i øjeblikket at forhandle sig frem til en aftale på europæisk plan med henblik på at opnå den rette balance mellem fleksibilitet og sikkerhed. Vi må ikke undervurdere betydningen af netop denne udvikling.
Afslutningsvis vil jeg derfor gerne sige, at Kommissionen bliver bedt om at gøre noget og nævne fem ting, som vi allerede er i gang med eller vil gå i gang med. For det første vil vi udarbejde den grønbog, jeg henviste til, om arbejdets tilrettelæggelse, herunder arbejdstid. Vi har som sagt netop færdiggjort grønbogen om informationssamfundet. For det andet, arbejdstiden er et af de elementer, der er blevet drøftet i forbindelse med den europæiske pagt. For det tredje har vi taget et initiativ, som har ført til forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter på europæisk plan vedrørende hele spørgsmålet om fleksibilitet og sikkerhed i ansættelsen. For det fjerde er vi ved at udarbejde en hvidbog om de sektorer og aktiviteter, der i øjeblikket ligger uden for arbejdstidsdirektivets dækningsområde. Det svarer til punkt 6 i Deres forslag til beslutning. Endelig vil vi gennemføre de yderligere undersøgelser, vi er blevet bedt om, inden for disse områder, og vi vil være meget opmærksomme på punkterne i denne beslutning.
Hr. Rocard, De har sat noget i gang! Jeg ved, at De er meget personligt engageret i disse ting; De har talt med mig mange gange. Jeg er glad for, at De har taget det op her i Parlamentet, og vi vil vende tilbage til dette emne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Måling af luftforurening
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-267/96) fra Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets beslutning om oprettelse af en gensidig udveksling af information og data fra net og individuelle stationer, der måler luftforureningen i medlemsstaterne (C4-0330/96-94/0194(SYN)) (Ordfører: Pollack).

Pollack
Fru formand, dette direktiv drejer sig om oprettelse af en gensidig udveksling af information og data fra stationer, der måler luftforureningen. Det er et værktøj, som vil gøre det muligt at måle fremskridtene hen imod en forbedring af luftkvaliteten i hele Europa. Vi ved alle, hvor nødvendigt det er at tage skridt til at begrænse luftforureningen. Store dele af den eksisterende overvågning af luftkvaliteten er stadig utilstrækkelig, fordi man ikke foretager målinger af nogle forurenende stoffer overalt, og fordi nogle stoffer slet ikke kontrolleres. Endvidere gælder det, at de data, medlemsstaterne skal indsende i henhold til 1982-lovgivningen, ikke altid er sammenlignelige for hele Den Europæiske Union. En bedre informationsudveksling om luftforurening vil naturligvis ikke rense den luft, vi indånder. Først når disse oplysninger offentliggøres, kan de bruges som et værktøj til forureningskontrol og dermed til at forbedre tilværelsen for Europas borgere. Forslaget går ud på at oprette en gensidig udveksling af data om 34 forurenende stoffer, der måles i medlemsstaterne i øjeblikket. Det betyder, at der ikke er behov for nye målestationer, og der forudses ikke nogen merudgifter. Problemet med denne ret minimalistiske fremgangsmåde er, at en af direktivets målsætninger er at udvide omfanget og forbedre kvaliteten af de data, der indsendes til Kommissionen. Så det, vi beder om i ændringsforslag 5, er blot, at når den første mængde data er blevet vurderet, og hvis det, medlemsstaterne indsender skønnes at være utilstrækkeligt, da ønsker Parlamentet, at Kommissionen skal kunne overveje, hvorvidt målingen af de forurenende stoffer, der findes opført i bilag I, punkt 2, skal gøres obligatorisk.
Hvis vi ikke tager dette lille bitte skridt hen imod en forbedring af systemet, hvordan kan vi da forvente, at medlemsstaterne kan gennemføre rammedirektivet om udendørs luftkvalitet? Som sagt er dette direktiv et værktøj, som kan bruges til at komme nærmere de mål, der er fastsat i det meget vigtige rammedirektiv, som for nylig var til andenbehandling her i Parlamentet.
Jeg har ikke til hensigt at bruge meget af Parlamentets tid her i aften; jeg vil faktisk ikke en gang bruge hele min taletid, for vi fremsatte vore argumenter ved førstebehandlingen. Jeg vil blot sige, at de fem ændringsforslag til den fælles holdning, der kommer fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, er tydelige, fornuftige, ganske beskedne og selvforklarende. Formålet er først og fremmest af forenkle titlen, for vi går ikke ind for, at Den Europæiske Union skal udbrede sit kaudervælsk over hele Unionen. Vi lægger stor vægt på at give offentligheden adgang til disse data. For at den offentlige adgang til disse data også skal kunne være til gavn for offentligheden ønsker vi dem offentliggjort i en klar og letforståelig form. Som vi siger i ændringsforslag 5, ønsker vi at stramme revisionsprocessen op, således at, hvis vi ved evalueringen finder, at situationen ikke er så god, som vi kunne ønske, skal Kommissionen kunne overveje muligheden af at indføre strengere bestemmelser i fremtiden.
Jeg anbefaler betænkningen over for Kommissionen og Rådet. Jeg håber, at det bliver muligt at tage hensyn til vores ændringsforslag ved andenbehandlingen.

Myller
Fru formand, det stigende antal allergitilfælde og andre sygdomme forårsaget af urenheder i luften er et tegn på det tiltagende luftforureningsproblem. Virkelige forbedringer af luftkvaliteten kræver fælles viden om, hvor man er på vej hen. De forskellige landes målingsresultater bør kunne sammenlignes, hvilket forudsætter, at der udvikles fælles målingsmetoder, og at man følger ensartede principper ved valget af stationer.
Ordføreren, Anita Pollack understreger helt korrekt i sin betænkning, at informationer om luftforurening skal være offentlige. Det er nødvendigt, da de europæiske borgere har krav på at vide, hvad der truer deres sundhed. Når de forskellige landes informationer bliver sammenlignelige, kan borgerne også lægge pres på deres eget lands ansvarlige politikere og myndigheder for at få et bedre luftbeskyttelsesniveau.
Transporten er den største synder i forbindelse med luftforurening. Transporten står for 62 % af kulilte- og 50 % kvælstofudledningerne. Problemet findes især i byerne og andre tættrafikerede områder.
Den Europæiske Union bør komme videre med sit arbejde med at opstille bedre kvalitetskrav for brændsler. I en markedsøkonomi er det effektivt at bruge markedsøkonomiske instrumenter, dvs. at bruge prisen som lokkemiddel. For brændsel af højere kvalitet bør der sættes lavere priser. I Finland har man f.eks. på denne måde opnået gode resultater.
Nu er der imidlertid risiko for, at EU's beskatningsbestemmelser bringer denne ordning i fare. Jeg kan under ingen omstændigheder acceptere, at man ikke kan bruge afprøvede metoder, som borgerne finder fornuftige - og i denne sammenhæng metoder, der forbedrer luftkvaliteten, fordi de ikke passer ind i nogle rammer. Efter min mening har vi europæerere på alle måder ret til at kræve en bedre luftkvalitet.

Estevan Bolea
Fru formand, af de fem ændringsforslag, som fru Pollack er kommet med, og som ikke blev accepteret af Kommissionen og af Rådet, vil vi støtte de fire første.
Fru kommissær, jeg mener, at fru Pollack har ret, når hun siger, at den overskrift, hun foreslår, er meget klarere end den, De fastholder. De siger, at denne overskrift giver bedre udtryk for beslutningens indhold, men den er så lang og så kompliceret, og jeg tror, at alt hvad vi kan gøre for at forenkle Unionens lovgivning, vil være en god idé.
Derudover siger De, at De ikke støtter fru Pollacks anmodning om at stille de oplysninger, De råder over, til rådighed for offentligheden, fordi det sørger medlemsstaterne allerede for. Selvfølgelig gør medlemsstaterne det, der eksisterer et direktiv, som forpligter alle til at give offentligheden disse oplysninger.
Vi vil ikke støtte ændringsforslag 5, fru Pollack, som vi allerede har sagt i udvalget, for det forekommer os ikke realistisk. Denne beslutning er tæt forbundet med direktivet om luftkvalitet, og direktivets Bilag I omfatter seks forurenende stoffer, som allerede måles i alle landene, eller næsten alle landene. Men Bilag I, punkt 2, omfatter syv andre, som vi - med undtagelse af carbonmonoxid - også måler alle sammen. De andre måles ikke, og det gør de ikke, fordi det måske ikke er nødvendigt. Jeg ved ikke, om man i alle engelske byer separat måler nikkel, arsenik, cadmium eller kviksølv, og jeg tror heller ikke, at De, fru Pollack, har arbejdet inden for dette område, for hvis De havde, ville De vide, hvor vanskeligt det er at foretage målinger, og hvor nytteløst det i nogle tilfælde er, for disse forurenende stoffer eksisterer ikke i målbare mængder - og kan næppe heller spores. I ændringsforslag 5 foreslår De to ting: For det første at den femårsperiode, som Kommissionen og Rådet foreslår - og som vi mener er korrekt - til en revidering af beslutningen ændres til en treårsperiode. Men på tre år kan vi næppe indsamle oplysninger, som giver mulighed for at finde ud af, om beslutningen er rigtig eller ej. Derfor mener vi, at fem år er bedre. Og for det andet siger den vedtagne tekst i den fælles holdning, at man på det tidspunkt vil se, om beslutningen ændres eller ej, og De siger, at det skal være obligatorisk for alle lande at måle de 13 forurenende stoffer samt mange andre, som der vil være behov for at måle på bestemte steder. Man kan ikke generalisere, for i industriområder vil der være nogle problemer, og i byområder med transportproblemer vil man skulle måle andre forurenende stoffer.
Og jeg vil igen sige til Dem, fru kommissær, at De skal gøre en indsats for, at der lovgives bedre og ikke mere. I Miljøudvalget føler vi os alle meget frustrerede, fordi der er blevet lovgivet meget, men overholdt lidt. Måske har det været sådan, fordi man i nogle tilfælde har været for ambitiøs, og udover ambitiøs meget lidt konkret, man har været diffus. Vi håber, at De ved revisionen vil føre nogle af reglerne tilbage til det oprindelige, og at der vil blive lovgivet bedre og ikke mere.

Olsson
Fru formand, først vil jeg gerne takke fru Pollack for en konstruktiv og god betænkning, som tager sigte på at give folk større indflydelse på det miljø, som de lever i.
Den luftbårne miljøforurening er jo et voksende problem, ikke alene i byerne og langs motorvejene, men også for mennesker, dyr og planter rundt omkring i Unionen. Sverige har fået ganske meget af den at føle i form af sur regn, som hovedsagelig kommer fra Storbritannien og Centraleuropa.
Det er et vigtigt skridt, EU tager ved at indføre en gensidig informationsudveksling om luftforurening mellem medlemsstaterne. Det samlede billede af luftforureningens omfang, som dermed opnås, vil gøre det lettere at gennemføre fælles foranstaltninger for at få en renere luft. Behovet for samarbejde på miljøområdet var og er for mange svenskere et vigtigt argument for at styrke EU's handlemuligheder.
Et fælles grundlag vedrørende luftkvaliteten i Unionen vil virke som et stærkt argument for kraftige foranstaltninger mod forsuring og overgødskning via luftforurening. Borgerne vil imidlertid ikke kunne fremme miljøarbejdet og påvirke politikerne til at træffe velunderbyggede beslutninger til nedbringelse af forureningen, før de har adgang til klar information. Derfor er det ubegribeligt, at regeringerne i Rådet og Kommissionen ikke vil gøre de samlede oplysninger om luftforureningen tilgængelig for borgerne. Folk er jo nødt til at vide, hvor galt det står til, dvs. hvor dårlig miljøsituationen er, for at kunne lægge pres på deres politikere. Det er derfor, oplysningerne om miljøforureningen må offentliggøres.
Endnu en gang viser det sig, at det er her i Europa-Parlamentet, man slås for borgernes indflydelse på det europæiske samarbejde. Jeg håber, Rådet kan ændre holdning og imødekomme Parlamentets forslag i denne henseende.

Rübig
Fru formand, med henblik på en holdbar fremtid er det nødvendigt at beregne de foreslåede værdier for at få et objektivt grundlag for effektive foranstaltninger mod luftforureningen. Uden tvivl støtter jeg ændringsforslagene om forenkling af titlen og om bred offentliggørelse af de indsamlede oplysninger. I den øvre del af Østrig foretages der for eksempel en kontinuerlig måling af luftforureningsværdierne i de tæt bebyggede områder, som offentliggøres på offentlige steder samt i aviserne. Det er desuden rigtigt, at den gensidige dataudveksling skal fremmes hurtigst muligt i hele Det Europæiske Fællesskabs område.
Alligevel skal vi tage hensyn til medlemsstaternes betænkeligheder med hensyn til omsættelsesfristen, da forslaget medfører helt nye strukturer, der i ekstreme tilfælde ikke kan opbygges på tre, men først på fem år. Men vi ønsker naturligvis en konkurrence mellem de enkelte stater, så dataene stilles til rådighed så hurtigt som muligt. Her vil vi have opmærksomheden henledt på, at omsættelsen fremmes på den hurtigste og mest effektive måde på alle områder. Jeg takker fru Pollack hjerteligt for de væsentlige punkter.

Bjerregaard
Fru formand, for det første vil jeg i dag gerne endnu en gang takke Miljøudvalget og især ordføreren, fru Pollack, for det arbejde, der er udført med den vigtige, men også ret tekniske sag. Jeg vil gerne igen understrege, at dette forslag og direktivet om luftkvalitet, som blev behandlet her i maj i år, supplerer hinanden. Tilsammen udgør disse to forslag en væsentlig og omfattende pakke med henblik på at forbedre luftkvaliteten i Europa.
Ved førstebehandlingen godkendte Kommissionen fuldt ud eller i princippet 10 ud af Parlamentets 11 ændringsforslag. 5 af disse 10 ændringsforslag blev fuldstændigt eller delvist medtaget i den fælles holdning. Under denne andenbehandling har Parlamentet foreslået 5 ændringer, hvoraf Kommissionen kan acceptere 4 enten fuldt ud eller principielt, og 1 kan kun godkendes delvist. Ændringsforslag 1, 2, 3 og 4 supplerer hensigtsmæssigt de foreslåede krav og kan accepteres med visse redaktionelle ændringer.
Ændringsforslag 5 vedrører tre emner: Oversendelse til Parlamentet af en rapport om gennemførelsen af beslutningen, tidsfristen for denne vurdering og revisionen af beslutningen. Den del af ændringsforslaget, der vedrører oversendelsen af rapporter til Parlamentet, er helt på linje med den nuværende praksis og kan accepteres af Kommissionen. Forslaget om at afkorte perioden for Kommissionens forelæggelse af denne rapport kan ikke accepteres, og det har også flere af talerne været inde på. Den foreslåede treårsfrist indebærer nemlig, at den effektive periode, hvor udvekslingen af oplysninger har fundet sted, kun vil være på to år. Det synes vi er for kort til, at der kan foreligge et rimeligt grundlag for at foretage en evaluering. Den sidste del af ændringen går ud på at gøre måling af forurenende stoffer obligatorisk, såfremt medlemsstaterne fremsender utilstrækkelige oplysninger. Det er ikke acceptabelt, fordi det ikke er på linje med kravene i beslutningen, som kun dækker en udveksling af de oplysninger, som foreligger i medlemsstaterne. Kravet om at måle nye stoffer vil blive omfattet af direktiverne om luftkvalitet.
Til slut vil jeg gerne fremhæve de resultater, der indtil nu er opnået i forbindelse med dette forslag. Den fælles holdning, som man er nået frem til i Rådet, omfatter flere væsentlige ændringsforslag fra førstebehandlingen. Sammen med de forslag, som Kommissionen har godkendt i dag, udgør de et værdifuldt og operationelt supplement til den politik om luftkvaliteten, som blev indledt med rammedirektivet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Overførsel af affald
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0266/96) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 259/93 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab (C4-0331/96-95/0107(SYN)) (Ordfører: Virgin).

Virgin
Fru formand, jeg skal kort redegøre for baggrunden for denne sag. Allerede i 1993 blev det ved en EU-forordning forbudt at eksportere farligt affald til endelig bortskaffelse til lande uden for OECD. Dette forbud gælder ikke for eksport af affald bestemt til nyttiggørelse. På den tredje partskonference under Baselkonventionen besluttede man imidlertid at forbyde eksport af farligt affald til nyttiggørelse fra OECD-lande til ikkeOECD-lande fra den 1. januar 1998. Kommissionen fremsatte derfor for godt et år siden et forslag om et sådant forbud. Forslaget fulgte Basel-konventionens henstillinger.
Hvordan miljøfarligt affald defineres, fremgår af bilag III til forordningen, den såkaldte gule liste, og af bilag IV, den såkaldte røde liste. Dette anså vi i Miljøudvalget for utilstrækkeligt, hvilket Parlamentet bakkede stærkt op. Vi fremsatte derfor et forslag, der kompletterede Kommissionens, og hvori indgik EU's egen liste over miljøfarligt affald, der er indeholdt i en rådsafgørelse fra 1994, som har nummeret 904. Årsagen hertil var ganske enkelt, at nyttiggørelse af materiale fra denne liste ikke kan ske uden fare for miljøet.
Efter flere behandlinger af forslaget sidste efterår, hvorunder det bl.a. blev returneret til Kommissionen, lykkedes det os at nå frem til et kompromis med denne, som betød, at der skulle indsættes et helt nyt bilag IIa, der byggede på EU's egen liste ifølge rådsafgørelse nr. 94/904. I den forbindelse vil jeg gerne takke Kommissionen for et konstruktivt samarbejde om at nå frem til dette kompromis. Der er ingen tvivl om, at vort oprindelige forslag ikke var særlig præcist, men det skyldtes til dels, at Parlamentet ikke har de ressourcer til at gennemføre undersøgelser, som er nødvendige for at fremsætte et mere præcist forslag. Kompromiset betyder således, at vort forslag nu kan føre til et mere praktisk anvendeligt forslag.
Parlamentet godkendte kompromiset den 16. januar i år. Rådet har reageret på det ved foreløbig kun at give sin tilslutning til Kommissionens oprindelige forslag. I et tillæg til sin fælles holdning om tilføjelse af affald, der er omfattet af Rådets afgørelse nr. 94/904, bekræfter det imidlertid nødvendigheden at lade spørgsmålet indgå i den videre behandling. Jeg må sige, at jeg fortolker denne udtalelse sådan, at Rådet vil acceptere vort standpunkt, forudsat at et betydeligt flertal i Parlamentet stiller sig bag det. På det saglige plan indebærer denne holdning en stærkere miljøbeskyttelse, end Kommissionens oprindelige forslag gjorde.
Lykkes det denne gang at føre sagen heldigt til ende, vil det faktisk være et glimrende eksempel på den rolle, som Parlamentet kan spille i vigtige spørgsmål - et eksempel, der tydeligt viser, hvordan rollerne er fordelt, og som burde kunne tjene som en anskueliggørelse heraf for Unionens borgere.
Hvad dette forslag dybest set drejer sig om, er, hvem der har ansvaret for det miljøfarlige affald. I det kredsløbstilpassede samfund vil man bestræbe sig for at begrænse affaldsmængden. Det affald, der alligevel måtte opstå, ville der skulle udvikles miljøvenlige metoder til at bortskaffe. Den teknologiske udvikling bør orienteres imod dette mål. Parlamentets standpunkt i den sag, som vi har til behandling, stemmer godt overens med disse tanker.
Afslutningsvis vil jeg gerne stille Kommissionen et spørgsmål, som har med dette emne at gøre, nemlig: Hvornår fremsætter den forslag om ratifikation af Basel-konventionen? Det er et spørgsmål, som hænger direkte sammen med den foreliggende sag og med etableringen af et, om jeg så må sige, retligt grundlag for hele denne operation.

Myller
Fru formand, farligt affald og transporten af sådant affald er et stigende problem i verden. Det handler om penge. Nogle ønsker på en billig måde at komme af med affaldet, og andre ønsker at bruge det som en billig råvare. Man kan ikke beskylde udviklingslandene for, at de forsøger at få billige råvarer. Det er imidlertid udviklingslandenes opgave at sikre, at vores affald ikke forårsager problemer i de lande, hvor behandlingen af affaldet ikke tilstrækkeligt udviklet, eller hvor man slet ikke er interesseret i at behandle affaldet.
Ifølge Basel-konventionen må affald, der er bestemt til genvinding, ikke eksporteres til lande uden for OECD. Som det fremgår af ordfører Virgins ændringsforslag og Parlamentets tidligere holdning, svarer EU's definitioner af farligt affald for øjeblikket ikke til Basel-konventionens definitioner. Dette kan føre til, at også affald, der er klassificeret som farligt, eksporteres til lande, hvor man hverken kan eller vil sortere affaldet.
Det er EU's og medlemslandenes ansvar, at det nuværende smuthul ikke bliver en fare for borgernes sundhed i de fattige lande. Vi bør stå ved dette ansvar. Rådet forsøger i sin holdning at gemme sig bag tekniske problemer. Det var rart at høre, at ordføreren er af den opfattelse, at Rådet også lader til at ville acceptere betænkningens forslag.
Man bør gøre sig klart, at den form for affald, som i Fællesskabet går under betegnelsen farligt affald, ikke må eksporteres til lande uden for OECD. Dette krav må gennemføres så hurtigt som muligt. I øvrigt skal man også være tilbageholdende med overførsel af affald og overholde princippet om, at affaldet skal behandles og genvindes så nær som muligt det sted, hvor det er opstået.
Hvis dette princip ikke overholdes mellem medlemslande, kan det føre til, at nogle lande fralægger sig deres ansvar med hensyn til genvindingen ved at sælge affaldet til andre. Dette skaber unødig transport og belaster naturen unødvendigt, hvilket mindsker den fordel, som miljøet vil få af genvindingen.

Rübig
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne gøre opmærksom på, hvor vigtigt det er, at kategori IIa bliver omfattet, som indeholder affald, der ganske vist er opført på listen over farligt affald, men paradoksalt nok ikke deklareres som farligt ifølge bilag III og IV. Med henblik på at opnå en omfattende og ensartet ordning er det allerede af systematiske grunde vanskeligt at forstå, hvorfor der foretages denne skelnen. Desuden viser de pågældende affaldskategorier sig ikke altid som helt ufarlige, hvis vi for eksempel i beretningen i første række tænker på kontamineret metalskrot, på arsen fra metalhærdere eller på smøre- og kølemidler fra mekanisk bearbejdning.
Det forekommer mig altså også at være vigtigt fortsat at omfatte samtligt farligt affald, der er bestemt til genvinding, af eksportforbuddet i strid med Rådets opfattelse i den fælles holdning, så længe der ikke er nogen garanti for, at forudsætningerne for en miljørigtig recycling også foreligger i bestemmelseslandene.

Baldi
Fru formand, kære kolleger, fru kommissær, forslaget om ændring af forordning nr. 259/93 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab er blevet forelagt af Kommissionen og indeholder et forbud mod indførsel og udførsel af farligt affald, både med henblik på bortskaffelse og genbrug.
Dette forslag skal tage hensyn til både nødvendigheden af på den ene side at beskytte miljøet og på den anden side tage hensyn til de eksisterende økonomiske interesser. Visse ikke OECD-lande ønsker nemlig ikke, at farligt affald gøres til genstand for for mange begrænsninger, idet de ønsker at udnytte visse stoffer som råstoffer, hvortil kommer at visse medlemsstater ønsker at fortsætte med at udføre deres farlige stoffer.
Et betydeligt resultat er nået med kompromisændringsforslagene mellem Parlamentet og Kommissionen, hvori der foreslås indført forbud mod udførsel af farligt affald fra den 1. januar 1998 og kræves tilpasning af definitionen på »farligt affald« til definitionen ifølge Basel-overenskomsten. Denne holdning, som er kommet til udtryk i ændringsforslag 1 og 2, støttes følgelig af min politiske gruppe.

Pimenta
Fru formand, vi har nu arbejdet med denne sag i ti år. Allerede i 1986 ønskede EuropaKommissionen at sætte en stopper for udførslen af farligt, giftigt affald til lande, der ikke er medlem af OECD. Denne skændige turisme med farligt affald forvaltes fortsat af et mafialignende netværk, undertiden af Mafiaen selv. I Portugal har vi erfaringer med kontamineret, giftigt og farligt metalskrot, som er udført til Portugal fra Schweiz og Tyskland, et materiale, der er klassificeret som »ufarligt metalskrot«.
Jeg kan derfor ikke andet end fuldt ud tilslutte mig hr. Virgins fremragende betænkning, for ud over de tekniske aspekter anlægger den et etisk og moralsk syn på nødvendigheden af at bringe denne skandaløse turisme til ophør. For det første ved at fastsætte en endelig dato i overensstemmelse med de forpligtelser, vi har indgået inden for rammerne af Basel-konventionen. For det andet ved at lukke det smuthul, der fandtes i loven om klassificering i bilag II, affald, der ikke er giftigt, men som kan være farligt uden at være klassificeret som sådant. Det vil være mere end ønskværdigt, at vi ved afstemningen i morgen hindrer Ministerrådet at indføre nye smuthuller i loven, som kan føre til fremtidige komplikationer og bevirke, at denne skandaløse affaldsturisme fortsætter.

Gahrton
Fru formand, dette et gammelt spørgsmål, hvor de grønne har været pionerer. Jeg mindes en bog af min belgiske forgænger i Europa-Parlamentet, François Roelants du Vivier, som allerede for ti år siden beskrev handelen med miljøfarligt affald og den måde, hvorpå man narrede fattige lande til for små beløb at tage imod affald, som man påstod var ganske ufarligt, men som i virkeligheden var meget miljøfarligt.
Det går langsomt fremad, men det går dog fremad. Som jeg tidligere har nævnt, optræder Virgin i dette spørgsmål som en »grøn«, en godt medlem af Miljøpartiet. Det er meget positivt. Vi har ingen ændringsforslag, men kan støtte dette forslag, som er et skridt fremad.
Dermed er problemet imidlertid ikke løst. Jeg var for et par dage siden i Ungarn, Tjekkiet og Slovakiet. Dér er man i miljøbevægelsen og andre steder bekymret for, at de regler, som vi nu skal træffe beslutning om, ikke vil gælde, når landene bliver medlemmer af OECD og eventuelt af EU, men at der til den tid vil herske helt andre forhold. Landene er bange for at blive losseplads for de rigere EU-landes affald. Dog må nærhedsprincippet naturligvis principielt gælde, også inden for Unionen. Det er et spørgsmål, som bør tages op snarest muligt, og jeg håber, at ikke alene hr. Virgin, men også de øvrige medlemmer af hans partigruppe, også i dette tilfælde vil sætte miljøhensyn over frihandelshensyn.

Lindqvist
Fru formand, dette er en meget vigtig betænkning. Den er ikke alene vigtig, hvad selve sagen angår, men også som et opinionsdannende eksempel, når det gælder international handel. Man plejer at komplimentere ordføreren med en intetsigende høflighedsfrase, men det har jeg ikke i tænkt mig. Jeg vil blot sige, at han har gjort et godt stykke arbejde - i modvind, kan man vel tilføje, eftersom Rådet ikke har accepteret nogen af Parlamentets tidligere ændringsforslag.
Parlamentets forslag er bedre end Rådets, da det opfylder de internationale krav i Basel-konventionen. Dermed fremmer EU på udmærket vis et væsentligt miljøspørgsmål og en bedre miljøforvaltning. Den 1. januar 1988 træder der et forbud mod eksport af affald i kraft. Der er klare definitioner af og lister over, hvilket former for affald det omfatter. Forslaget er således konkret og tydeligt, og det gælder nu om, at Parlamentet støtter det og tvinger Rådet til at acceptere det. Jeg nærer store forhåbninger om, at det vil gå sådan.

Bjerregaard
Fru formand, Kommissionen vil gerne rette en tak til Miljøudvalget og navnlig til ordføreren, hr. Virgin, for udvalgets arbejde med dette forslag. Jeg deler den opfattelse, som ordføreren gav udtryk for, at det er et udmærket eksempel på en aktiv rolle for Parlamentet og et godt samspil. Jeg vil gerne kort gøre rede for hensigten med forslaget. Det ændrer forordningen af 1993 om overførsel af affald, som er et meget vigtigt instrument for beskyttelse af tredjelande mod uønsket indførsel af farligt affald fra de industrialiserede lande. Kommissionens formål med dette forslag er - som alle talerne har været inde på - at øge og forbedre beskyttelsen ved at udvide det eksisterende forbud mod udførsel fra Det Europæiske Fællesskab af affald, der er bestemt til endelig bortskaffelse.
Pr. 1. januar 1998 skal forbuddet mod udførslen af farligt affald også omfatte udførslen af affald, der er bestemt til oparbejdning og genvinding, til alle lande, som ikke er medlem af Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling. Som De ved, vil dette forslag give mulighed for i fællesskabslovgivningen at medtage en beslutning på dette punkt, som blev truffet inden for rammerne af Basel-konventionen, og som blev fulgt op med vedtagelsen af en ændring af denne konvention efter de samme retningslinjer.
I forbindelse med førstebehandlingen enedes Europa-Parlamentet og Kommissionen om fire ændringer til det oprindelige forslag. Den vigtigste ændring drejede sig om udvidelsen af forslagets anvendelsesområde til at omfatte ikke blot affald opført i bilag III og IV i forordningen om overførsel af affald, men også affald, som ikke omfattes af et af disse bilag, men som findes på Fællesskabets liste over farligt affald. Affald af denne art vil blive opført i et nyt bilag IIa, som vil blive udarbejdet af Kommissionen så snart som overhovedet muligt. Jeg kan her oplyse, at Kommissionens tjenestegrene er begyndt på det nødvendige forberedende arbejde for at kunne fremsende et forslag til udvalget for teknisk tilpasning, så snart ændringen af forordningen om overførsel af affald, herunder bestemmelsen om et nyt bilag IIa, er vedtaget. Kommissionen vil naturligvis sørge for, at EuropaParlamentet underrettes samtidig med, at et officielt forslag forelægges for udvalget.
Jeg vil gerne sige lidt om de ændringer, Europa-Parlamentet foreslår i forbindelse med dets andenbehandling. Selv om Rådet i sin fælles holdning ikke medtog en eneste af ændringerne i Kommissionens ændrede forslag, så noterede Kommissionen under drøftelserne, at der i Rådet var en positiv holdning med hensyn til at overveje disse ændringer efter andenbehandlingen i Parlamentet, sådan som ordføreren og flere andre talere også har noteret det. Kommissionen hilser det derfor meget velkommen, at de samme ændringer foreslås på ny og regner med, at de vil blive vedtaget.
Til slut vil jeg endnu en gang gerne takke Miljøudvalget for dets positive og aktive holdning i denne sag. Det har, som hr. Pimenta var inde på, haft en lang historie bag sig. Jeg er sikker på, at Parlamentet som helhed kan følge udvalgets indstilling, og jeg synes, at vi hermed har taget et meget vigtigt skridt i en rigtig miljøpolitisk udvikling.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Beskyttelse af vilde dyr og planter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0262/96) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om beskyttelse af vilde dyr og planter ved kontrol af handelen hermed (C40285/96-00/0370(SYN)) (Ordfører: van Putten).

Van Putten
Fru formand, alle tilstedeværende her kender sagens betydning. Vi taler om at sætte grænser for en milliardhandel, og det må vi gøre på en fornuftig måde, netop for at få styr på den illegale handel, som har et anslået omfang på ca. 17 mia dollar om året. Vi skal således behandle denne sag på en fornuftig måde. Den illegale handel med planter og dyr nærmer sig omfanget af handelen med narkotika og våben.
Det er egentlig trist, at de naturlige omgivelser er gjort til en økonomisk vare. Det er min personlige bemærkning, og det er, hvor hjertet taler. Det er trist at se, at planter og dyr, men i disse tider endda også børn, er gjort til en økonomisk vare. Men også planter og dyr har ret til lighed eller i hvert fald til en ordentlig beskyttelse. Dette får mig til at tænke på en indian, som i forhandlingerne med præsident Washington engang sagde, da der blev forhandlet om hans land: Hvordan kan vi nogen sinde sælge luften? Det er vi allerede nu godt på vej til med hensyn til planter og dyr. Denne personlige bemærkning fra hjertet vil jeg gerne hermed fremsætte. Der er således mange følelser, der spiller ind i forbindelse med denne sag.
Men jeg går tilbage til fornuften, og fornuften er virkeligheden, og det er, at denne handel finder sted. Det har da også kostet Rådet, med tak til det franske formandskab, fem år at nå frem til en overensstemmelse.
Manglende europæisk lovgivning inden for rammerne af det indre marked var for CITES-parterne sidste år anledning til at anklage Det Europæiske Fællesskab i De Forenede Stater, da parterne fra den såkaldte Washington-konvention holdt møde, fordi Europa var så sent på den. Det er netop den europæiske miljøbevægelse, og jeg kommer om lidt til undtagelserne inden for denne miljøbevægelse, som siger, at det er absolut nødvendigt, at der hurtigst muligt kommer en klar og tydelig lovgivning.
Den nye forordning, som nu foreligger, er bestemt et fremskridt i forhold til den gamle lovgivning. Selv om endnu ikke alle er tilfredse. Men det kan aldrig være tilfældet i politik. De store forskelle mellem nationale lovgivninger og således det umulige i at kontrollere alt ordentligt på det europæiske marked, gør en fælles struktur nødvendig, og denne er der nu. Lad mig nævne et par eksempler på, hvor der er gjort fremskridt.
Vi har set ændringen af retsgrundlaget til 130 S, det har vi allerede accepteret i Parlamentet, og det angiver tydeligt, at lovgivningen først og fremmest er til gavn for beskyttelsen af planter og dyr. Denne beskyttelse af planter og dyr er i den forbindelse nr. ét og vigtigst. Et andet eksempel: artikel 16 skaber nye muligheder for sanktioner, inklusive indgriben over for uforsvarlig transport. Det står der tydeligt deri. Næste eksempel: Det er nu meget tydeligere end i den eksisterende lovgivning, at medlemsstaterne skal træffe foranstaltninger med henblik på at konfiskere, når loven overtrædes, og f.eks. forpligtelser i forbindelse med transportsager ikke overholdes, eller når de rigtige papirer ikke er til rådighed ved transporten. Også når det drejer sig om arter opført i bilag B, og jeg understreger dette over for mennesker, som fremsætter kritik, kan der konfiskeres. Et andet forslag: bilag D, det er nyt. Europa har endda opført et bilag D, som er mere vidtgående end konventionen. Det må vi gøre noget ved i fremtiden, og dette har vi også som Parlament ændret, men der er fremgang. Og sidst, men ikke mindst er der mulighed for hurtigere indgriben og fleksibilitet med henblik på at sætte arter, som tydeligvis pludselig bliver truet, f.eks. gennem handel, på en højere liste, således at handel enten helt forbydes eller bliver kontrolleret strengt: Bilag B.
Der er bedre definitioner, og transportproblemerne er faktisk optaget, men, således som det vil vise sig, ikke tilstrækkeligt. Det er også Forsamlingens kritik. Der er kritik, navnlig fra vore tyske kolleger, som vil være endnu strengere. Disses følelser respekterer jeg, og jeg kan forstå dem. Men, og de kommer for øvrigt først og fremmest ind på fuglene, det drejer sig her om 30.000 arter. Det drejer sig også her om at få andre lande med. Hvad har vi ud af det, hvis én medlemsstat har meget vidtgående retningslinjer på et eksisterende indre marked, og vi har dette indre marked med åbne grænser. Man må somme tider give indrømmelser, hvor pinefuldt det end kan være. Vi gør fremskridt. Jeg forstår således virkelig kritikken, men jeg synes, at det er ærgerligt, hvis det ville betyde, at vi fejer hele lovgivningen af bordet. Hvad der er et bizart aspekt i kritikken her i Forsamlingen, og jeg støtter bestemt ikke denne kritik, er, hvor det drejer sig om en virkelig underordnet interesse: Når vi taler om 30.000 arter, og falkonererne og lobbyen så pludselig dukker op. Men jeg kommer tilbage til kritikken, Parlamentet har faktisk stillet berettigede ændringsforslag til transporten, når den fører til forringelse, så går den til liste D.
Endelig kommer jeg ikke ind på alt, hvad Parlamentet videre har sagt, en masse ændringsforslag, men hvad der er vigtigt, er kompromisændringsforslaget. Jeg håber, at kommissæren virkelig forstår, at det må overtages, men at afvise det ville være fuldstændig i strid med virkeligheden, og det må vi således ikke gøre.

Graenitz
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, CITES-konventionen om beskyttelse af vilde dyre- og plantearter, der blev indgået i Washington i 1973, er snart 25 år gammel. Mange af de arter, der skal beskyttes med denne konvention, har ikke levet så længe. De er blevet jaget og indsamlet på ulovlig vis og er så under transporten blevet kvalt, døet af tørst, er visnet, prestigeobjekter, der aldrig nåede frem.
Egentlig er vi alle blevet berøvet menneskenes fælles arv, ved at arter er udryddet, er forsvundet og vi ikke længere kan opleve disse arters tilbagevenden, og endnu mindre de mennesker, der lever her på jorden efter os.
Kun en brøkdel af planterne bruges i dag af os som nytteplanter. Vi har slet ikke gjort os klart, hvilke chancer der går tabt, ved at disse planter forsvinder fra listen over arter. Ligevægten i naturen forstyrres også som følge af, at disse dyr mangler.
En forordning er derfor tvingende nødvendig. Jeg vil gerne takke ordføreren hjerteligt for, at hun har lagt sig så meget i selen for, at denne forordning kommer i stand.
Jeg håber også, at erklæringen om dyrebeskyttelse, der allerede er nævnt i slutakten til unionstraktaten, udvides på den nuværende regeringskonference, sådan som Parlamentet ønsker det, så dyrebeskyttelsen også traktatfæstes ordentligt.
Men på ét punkt deler jeg ikke ordførerens opfattelse, hvor meget jeg end værdsætter hendes arbejde. Jeg mener, at ikke kun planter og dyr opført i bilag A behøver ledsagedokumenter, men også dem, der er opført i bilag B.
Vi ønsker, at dette bilag A fortsat bliver så lille som muligt, og at der ikke kommer yderligere arter til, fordi man ikke har været tilstrækkelig opmærksomme på dem. Jeg tror, at muligheden i EU for et enkelt ledsagedokument bør undersøges og kan indføres, hvis tingene gøres mindre bureaukratiske.

Grossetête
Fru formand, med hensyn til fru van Puttens betænkning om gennemførelse i Fællesskabet af konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter, dvs. CITES, skal det allerførst erindres, at denne tekst skal erstatte en forordning fra 1982. Det drejer sig faktisk om en ajourføring af en forbedring, der skal tage højde for den udvikling, der er foregået i CITES, som blev etableret i Washington i 1973.
Det skal også erindres, at hovedformålet med dette forslag til forordning er at beskytte vilde dyr og planter mod de negative virkninger, der er forbundet med handelen med dem og sikre en ensartet gennemførelse af de handelspolitiske instrumenter, der er fastsat i CITES.
Den nuværende udvikling i den internationale illegale handel med levende dyrearter gør det nødvendigt hurtigt at styrke og forbedre teksten til gennemførelse af den konvention, som Rådet vedtog i 1982. Ud fra dette synspunkt kan man kun beklage den forsinkelse, der har været siden 1991, og som navnlig skyldes problemerne med valg af juridisk grundlag for denne forordning.
Jeg vil gerne understrege, at de væsentligste forbedringer i denne tekst vedrører den øgede toldkontrol, der gør det muligt mere effektivt at bekæmpe den illegale handel, de skærpede sanktioner, som medlemsstaterne idømmer i tilfælde af manglende overholdelse af forordningen og endelig garantien for gode transportbetingelser for levende dyrearter, der indgår i kommercielle transaktioner.
Jeg lykønsker ordføreren med hendes arbejde i den retning, og jeg støtter fuldt ud den retningslinje, der er givet i teksten i den fælles holdning.
Jeg vil dog gerne understrege, at artikel 9, stk. 1 i den fælles holdning rejser et reelt problem med udøvelse af falkoneri. Denne aktivitet er traditionel og meget gammel. Den er en del af vores fælles arv, og vi må bestræbe os på at bevare den. Udøvelsen af falkoneri må ikke underordnes overdreven tung administration. Falkonererne skal naturligvis være underlagt de generelle regler om handel med de arter, de bruger. De skal således kunne bevise, at de lovligt har erhvervet deres dyr, som teksten bestemmer, men det er utænkeligt at underlægge dem forudgodkendelser for hver transport af deres dyr inden for Fællesskabets territorium, selv om det drejer sig om en oprindeligt vild falk.
Man må desuden tage i betragtning, at der kun er få falkonerer i Den Europæiske Union, og at det er endnu færre, der benytter dyr, der ikke er født i fangenskab, og at de er nødt til ofte at rejse rundt. Disse rejser foregår for øvrigt ikke med et kommercielt formål og er således under alle omstændigheder uden forbindelse med selve formålet i forordningen.
Derfor mener jeg, at det er helt fornuftigt og ufarligt for bevarelsen af oprindeligt vilde rovfugle, der bruges i forbindelse med falkoneri, uden forudgodkendelse at tillade transport af disse inden for Fællesskabet under forudsætning af, at disse fugle bringes direkte til deres godkendte steder.

Cabrol
Den fælles holdning, som vi diskuterer for øjeblikket, viser Europas vilje til at indføre en bedre beskyttelse af de truede arter ved at kontrollere handelen med dem.
En overdrivelse af forbuddene med handel og transport af dyrene kunne dog være i modstrid med bevarelsen af biodiversiteten. Derfor anmoder vi Dem om hovedsageligt at støtte to ændringsforslag: Ændringsforslag 32, der, som fru Grossetête sagde, gør det muligt for en falkoner at transportere falke fra sin hjemadresse til sit jagtterritorium, for denne gamle jagtform, falkejagt, er allerede blevet anerkendt i direktivet om fugle. At stemme for dette ændringsforslag er at godkende bestræbelserne hos de falkonerer, der samarbejder med videnskabelige kredse inden for områderne: Forskning og beskyttelse, bevarelse og endog genindførelse af visse rovfugle som for eksempel vandrefalken.
For det andet ændringsforslag 30, der anmoder om, at der kan udføres forskning på dyr i tilfælde af sygdomme, som der for øjeblikket ikke findes nogen behandling til; det er en forskning, som kun disse dyr vil kunne muliggøre. Forskningen på dette område har medført en betydelig udvikling, ved man, for beskyttelse af og velfærd hos ikke alene mennesker, men også dyrene selv. Det må man ikke glemme.

Eisma
Fru formand, måske kan De foranledige, at vi ikke altid taler om miljøsager tirsdag nat. Vi bliver altid gemt lidt væk tirsdag aften. Måske kan vi også engang tale om vigtige sager som miljø om dagen.
For mindre end en uge siden læste jeg i en nederlandsk avis, at politiet i London havde beslaglagt et stort parti horn fra næsehorn. Det drejer sig her om det hidtil største fund, læste jeg. Vi ved alle sammen, at næsehornet er overordentlig sjældent. Hvad jeg imidlertid ikke vidste, er, at denne forseelse kun giver to års fængsel i Storbritannien. Værdien af dette parti næsehorn kan anslås til godt 10 millioner. Dette viser jo, at den illegale handel med truede arter er en meget indbringende aktivitet. Dette opretholdes på grund af en ukontrolleret handel og mangelfulde sanktioner.
Ovenstående eksempel er desværre ikke noget enkeltstående tilfælde. Det beviser, at den europæiske anvendelse af CITES lader meget tilbage at ønske. Hver dag handles der illegalt med truede dyre- og plantearter, både døde og levende. Blot opdages det ikke altid, fordi der er for lidt personale, eller fordi der er utilstrækkelige kontrolmekanismer. Vi må således i Europa opfylde vore CITES-forpligtelser, og vi må indføre strengere lovgivning. Det må dog være reelt og kontrollabelt, og derfor støtter vi helhjertet fru Van Puttens betænkning. I de forløbne årtier - det ved vi alle sammen - er mange dyre- og plantearter uddøde eller blevet meget sjældne. Derfor er denne betænkning så vigtig. Det drejer sig her om bevarelse af biodiversiteten, hvilket er af livsvigtig betydning, mener vi.
Endelig er det på denne baggrund meget beklageligt, at der ved et så vigtigt emne lægges så megen malplaceret vægt på et detaljespørgsmål som falkejagt. Netop nu, hvor Europa-Parlamentet har lejlighed til at skærpe denne forordning, er det beskæmmende, at diskussionen styres af sådanne ubetydelige ting og urigtige kendsgerninger, så meget desto mere som det her drejer sig om en misforståelse. Derfor vil vor gruppe også stemme imod ændringsforslaget, bl.a. nr. 29. Vi er overordentlig spændt på, hvordan kommissæren vil reagere på ændringsforslag nr. 5.

González Álvarez
Fru formand, Udvalget om Miljø, Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse i Bruxelles vil i den kommende uge behandle revisionen af det femte miljøhandlingsprogram henimod en bæredygtig udvikling. Nogle af de fremlagte ændringsforslag fordømmer, at mange arter forsvinder, i nogle tilfælde op til 30 %. Formålet med fru van Puttens indstilling er at undgå, at denne udryddelse fortsætter, og efter vores mening er det et afbalanceret og nødvendigt forslag. Som hr. Eisma siger, synes vi, det er uheldigt, hvis denne indstilling skulle bringes i fare på grund af et spørgsmål, som i forhold til hele området for bevarelsen af arterne er af mindre betydning.
Efter vores mening udtrykker fru van Putten klart i konklusionen, at biodiversiteten, bevarelsen af arterne, er en arv, og vi har pligt til at lade denne arv gå videre til vores efterkommere på den bedst mulige måde. Derfor godkendte vi i Udvalget om Miljø Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse Deres indstilling, og det vil vi også gøre her i plenum.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, i modsætning til ordføreren, fru van Putten, er jeg af den opfattelse, at forordningsforslaget, sådan som det foreligger her, ikke giver nogen forbedring. Tværtimod, jeg mener, at det ville have været en af de sidste chancer - men at denne chance nu foræres væk - for at sætte en stopper for den internationale handel med vilde dyre- og plantearter, denne udplyndring af vores planet. Jeg finder det så meget mere beklageligt, at EU er en af de største importører og et sandt forbrugsmarked.
Efter mere end fire års forhandling har Rådet vedtaget et papir, som har fjernet sig meget langt fra princippet om forebyggelse eller fra princippet om holdbarhed. Her drejer det sig nu kun om udplyndringen og om ødelæggelsen af den biologiske mangfoldighed. Og det kulminerer med, at den officielle fortolkning imidlertid er sådan - jeg citerer ordret: «Enhver art skal selv tjene de finansielle midler, der er nødvendige for dens bevarelse.« Jeg spørger Dem: Hvad er det for en tænkemåde, der her ligger bag? Er liv kun leveværdigt, hvis det selv tjener penge? Betyder det, at uglen, araen, falken kun må flyve frit omkring, hvis den har et checkhæfte under vingerne? Jeg finder sådan noget skandaløst! Det er virkelig en skændsel for et kultiveret folk og for kultiverede lande. 500 pattedyr og fuglearter, over 110 orkidéarter kan nu handles frit i Europa. Og det bliver endnu værre, når jeg erindrer om, at vi med vores nuværende beslutninger tager et stort tilbageskridt i forhold til det, Parlamentet allerede har besluttet i 1993. Det går tilbage.
Af denne grund skal jeg foreslå og har også gjort det på min gruppes vegne, at vi forkaster den fælles holdning. Den er et tilbageskridt. Det nytter ikke noget, at transporten er reguleret bedre. Et bur er ikke nogen biotop. Før dyrene påbegynder transporten, er 9 ud af 10 allerede døde, og resten går stort set til under transporten. Jeg frygter kun, at Parlamentet igen ikke kan kæmpe sig igennem til dette skridt. Hos os er handel jo nu altid det allervigtigste og ikke længere holdbarheden, ikke længere ansvaret for efterfølgende generationer. Det drejer sig i første række om at tjene penge.
Kun af denne grund har jeg sammen med mine kolleger, fru Graenitz og hr. Pimenta, stillet fire ændringsforslag, og jeg håber - fordi de giver en lille forbedring og også nærmest opfylder vores ansvar - at De i det mindste stemmer for dem. Ellers må jeg sige, at vi ikke gør noget godt imod os selv, hvis vi stemmer for denne fælles holdning sådan og accepterer denne beretning, for den betyder virkelig en forværring. Vi ved alle, at hver eneste dag går der en eller anden plante- og dyreart tabt for altid. Verden er et forbundet netværk, hvor ethvert element har en vigtig funktion, og jo mere vi ødelægger af dette netværk, desto mere ødelægger vi også en del af os selv. Vi er alle forbundet med hinanden!

Blokland
Fru formand, min gruppe synes, at det er af største betydning, at den ændrede CITESforordning, som vi her taler om, hurtigst muligt træder i kraft.
Den Europæiske Union medvirker til, at skabelsens forskelligartethed i højt tempo formindskes, hvis vi ikke regulerer handelen med truede dyr og planter ordentligt. Vi ved, at den verdensomspændende handel i mellemtiden beløber sig til mellem 3, 5 og 5 mia ECU, hvoraf skønsmæssigt 1\3 er illegal. En stor del af denne handel er europæisk. Der er al mulig grund til hurtigst muligt at bringe kontrol- og definitionsproblemerne her i Unionen ud af verden. Fem års drøftelser synes jeg allerede er rigeligt.
Jeg vil udtrykke min anerkendelse af den måde, hvorpå fru Van Putten har styret denne sag i den forløbne periode. Hun har med rette gjort opmærksom på, at det haster. Hver dag, som vindes, betyder så at sige bevarelsen af en truet art.
Transportproblematikken spiller en meget vigtig rolle i forbindelse med handel med dyr og planter. Vi kender alle sammen de rystende billeder af bjergene af døde fugle, som i lufthavne fjernes fra forsendelserne. Mellem 10 % og 70 % af de transporterede dyr når ikke det endelige bestemmelsessted. Alligevel er jeg enig med fru Van Putten i, at denne forordning ikke er det mest egnede sted at fastlægge transportforskrifter. Ordningen i artikel 16, stk. f, hvori medlemsstater pålægges at iværksætte sanktioner mod grov transport af dyrene, forekommer mig at være nok. Det udelukker ikke supplerende nationale forskrifter.
Naturligvis står og falder denne forordning med kontrollen med overholdelsen og med uddannelsen af toldpersonalet. Det skal der investeres temmelig meget i. For visse fugle- og plantearter er det en næsten umulig opgave at fastslå, om dokumentet virkelig dækker lasten. Alligevel er dette den eneste måde at lade forordningen virke på. Vi støtter også ordførerens forslag om at oprette en særlig arbejdsgruppe, som vil beskæftige sig med alle gennemførelsesproblemer.
De fleste ændringsforslag til betænkningen vil vi således støtte.

Rübig
Fru formand, teksten bør justeres på nogle punkter for at gøre den lettere at gennemføre og mere plausibel for brugeren. Således bør titlen ændres i overensstemmelse med forslag 16, for at indholdet bliver mere klart. Dyrene og planterne skal beskyttes ved overvågning af handelen. Vi som Europa-Parlament skal beskyttes ved overvågning af handelen. Vi som Europa-Parlament er desuden forpligtet til også fremover at sikre muligheden for den overleverede urgamle og lokalt fastholdte tradition for falkejagt på en legal og artsrigtig måde i henhold til ændringsforslag 42 til 47. Netop falkene har sikret, at mange rovfugle har overlevet. Det er ikke til at administrere og samtidig urimeligt at ville binde enhver transport af en falk til et andet sted til en tidligere tilladelse.
Falkonerer holder ikke rovfugle i kommercielt øjemed eller som husdyr. Sådanne fugle skal bl.a. have deres daglige flyvetur, for at der er tale om et arts- og dyrebeskyttelsesrigtigt fuglehold. Det ville desuden være en krigserklæring til falkejagten at indplacere falkene, der hovedsagelig anvendes dér, under den strenge beskyttelse, forordningen giver. Vi ville drage forslagets faglige kompetence og fugledirektiv 79/409 i tvivl. Derfor skal teksten ændres i overensstemmelse med forslag 60 og 61.

Baldi
Fru formand, de foranstaltninger, der fastsat vedrørende CITES og i Washington-konventionen, og som har til formål at indføre en verdensomspændende kontrol med handelen med vilde planter og plante- og dyrearter, som er truet af udryddelse og produkter heraf, er gennemført i Fællesskabet ved forordning nr. 3626/82.
Med henblik på ajourføring af de eksisterende regler har Kommissionen i februar 1994 forelagt en ændret version af 91-udgaven, som, så vidt jeg husker, også indebar en ændring af retsgrundlaget fra traktatens artikel 100 A til artikel 100 S og følgelig fra et område med fælles beslutningstagning mellem de europæiske institutioner til en procedure, der foreskriver, at Europa-Parlamentet alene skal høres.
Forordningen er i øvrigt af fundamental betydning for ikke blot beskyttelsen af arterne, men særlig for en hensigtsmæssig tilrettelæggelse af handelen og de afledte produkter, som repræsenterer milliarder, fordi der sideløbende med det legale marked findes en række former for ulovlig handel af stort omfang, som kan sammenlignes med ulovlig narkotika- og våbenhandel.
Vi må følgelig skærpe toldkontrollen, men først og fremmest forbedre koordineringen af virket i medlemsstaterne ved at fastsætte de sanktioner, der skal finde anvendelse, og man må ligeledes betragte nødvendigheden af at bibeholde de traditioner, som gør det muligt at bevare den vilde fauna og samtidig fastsætte hensigtsmæssige undtagelser, der gør det muligt, naturligvis risikofrit, at transportere visse fuglearter inden for områder, der allerede er fastlagt i anden fællesskabslovgivning, således som vi allerede har nævnt sammen det europæiske folkepartis gruppe i ændringsforslag 32, der er fremsat af fru Grossetête.
Adskillige politiske grupper støtter naturligvis de ændringsforslag, som er fremsat af vor gruppe, men ikke vedtaget i Miljøudvalget, hvorfor de er genfremsat her i salen. Der er særlig tale om ændringsforslag 33 og 35, som vi naturligvis støtter som forslagsstillere.

Tamino
Fru formand, vi ved naturligvis alle sammen, at den såkaldte CITES-konvention vedrører udryddelsestruede dyr og planter, men tillad som biolog at give udtryk for tvivl vedrørende denne form for beskyttelse af udryddelsestruede arter. Problemet er nemlig ikke længere at redde udryddelsestruede arter, men langt snarere at bevare komplekse ligevægte i det miljø, som findes i naturen, og som trues ikke blot af, at visse arter, hvoraf der kun findes ganske få eksemplarer, er ved at forsvinde, men tillige af formindskelsen af de arter, der findes i stort antal i visse områder, en formindskelse, som kan gribe alvorligt forstyrrende ind i ligevægtene.
Der er tale om at anlægge et mere komplekst og differentieret syn på situationen, og ud fra dette synspunkt er konventionen desværre mangelfuld. Den fælles holdning, som er blevet vedtaget, forringer yderligere muligheden for positive fremskridt, idet den på ny giver udtryk for et synspunkt, som vi Grønne ikke kan acceptere, på brugen af dyr og planter som ting, ting der skal være genstand for handel, og ikke som levende væsener, der skal beskyttes som sådanne.
Selve tanken bag transport i bure gennem transportsystemerne er grunden til en formelig nedslagtning, en formelig ødelæggelse af levende væsener. Derfor kan vi som Grønne ikke undlade igen at betone nødvendigheden af omfattende ændringer i den fælles holdning med vedtagelse af de omfattende ændringsforslag, der er stillet af ordføreren og særlig dem, der er stillet af Gruppen De Grønne.

Vieira
Fru formand, et meget kort indlæg for at understrege nogle aspekter af særlig interesse for denne forhandling. Opmærksomheden må ganske rigtigt rettes mod skovene og de øvrige naturlige økosystemer af særlig interesse for den europæiske kulturarv, og i mange tilfælde for hele verden, som stadig findes i nogle af vore områder, som f.eks. på mange af de øer, der er en del af fællesskabsområdet. I adskillige år er der ført bevis for og advaret om, at mange af de plante- og dyrearter, som indgår i disse økosystemer, ud over at være interessante på andre områder, også er sande relikvier, de sidste repræsentanter for en europæisk kontinental flora og fauna, som er forsvundet for flere århundreder siden. Den særlige situation på de øer, der tilsammen udgør det biogeografiske område Macaronesien, bør få Fællesskabet til at yde teknisk og materiel bistand og i samarbejde med de respektive regeringer at sikre effektiv beskyttelse af en række plante- og dyrearter, som er specifikke for stedet og kun findes de pågældende steder - navnlig de udryddelsestruede arter -, så de kan overleve til gavn for videnskaben og menneskeheden. Vi må forstå nødvendigheden af at indføre effektive beskyttelsesforanstaltninger, hvilket da også tilstræbes i den foreliggende rådsforordning, hvis hovedformål er at regulere handelen med vilde dyre- og plantearter, men vi må ikke glemme, at denne ofte svindelagtige kommercialisering gradvis bliver intensiveret i Europa som følge af virkeliggørelsen af det indre marked og den gradvise afskaffelse af toldsystemerne, som tidligere udøvede - en ikke altid lige effektiv - kontrol med indførslen og udførslen af levende planter og dyr. Det er ikke nok med en god lovgivning og egnede lovforskrifter til at sikre og forbedre naturbeskyttelsen. For det første må medlemsstaterne og deres regioner bevidstgøres om problemets rækkevidde og nødvendigheden af en hurtig og effektiv indsats, og dernæst er det nødvendigt at fremme, stimulere og støtte etableringen af mekanismer og organer, som effektivt kan føre de tilrådelige principper og foranstaltninger ud i livet.

Van Putten
Fru formand, jeg er blevet klar over, at jeg for lidt siden glemte noget. Det må have været tidspresset. Der var i mit indlæg et spørgsmål til kommissæren, og jeg håber, at hun kan tage det med. Det er spørgsmålet, om der, ifølge en beretning, som Miljøudvalget har fået, navnlig med hensyn til falkejagt, hvorom en række medlemmer med rette har sagt, at det vedrører et lille punkt i en alt for stor sag, og at det her pustes op, men om der for dem er en særlig ordning under udarbejdelse. Jeg vil gerne vide, om den beretning passer, at der for dem skulle træffes en særlig ordning, således at de kan dyrke deres sport.

Bjerregaard
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at rette en tak til Miljøudvalget og ikke mindst til ordføreren, fru Van Putten, som har udført et meget stort stykke arbejde med dette forslag. Som flere har været inde på under debatten, behandler vi i dag et forslag, der stammer fra 1991. Det har været længe undervejs, og i mellemtiden har så den gamle forordning fungeret. Det har ikke været godt, og vi trænger til en ny forordning. Jeg har indtryk af, at alle talere er enige i dette. Så langt så godt.
Men så ser det også ud til, at noget af enigheden hører op, og lad mig derfor gå direkte til problemets kerne, nemlig Parlamentets ændringsforslag nr. 5. Jeg forstår det sådan, at ændringsforslag nr. 5 er et kompromis mellem forskellige opfattelser i Parlamentet, og det fremgik også af debatten her i dag, at det ikke omfattede fru Bloch von Blottnitz, som jeg næsten syntes talte om et andet forslag end det, vi behandler. Ændringsforslag nr. 5 er i sig selv et udmærket forslag, som bringer dyrevelfærdsaspektet ind i det forslag, som vi behandler her. Jeg har derfor personlig alt mulig sympati for forslaget. Men at dømme efter alle de informationer, som jeg har modtaget fra medarbejderne i Generaldirektorat XI, der har arbejdet med denne sag i mange år, vil en vedtagelse af dette ændringsforslag betyde, at forslaget falder i Rådet, og så er vi jo faktisk lige vidt. Så ender vi jo igen uden en ny forordning. Grunden til, at vi nu er nået så langt, at vi har et forslag til behandling og dermed et kompromis, er jo netop, at Rådet møjsommeligt er nået frem til en fælles holdning, som er et vigtigt skridt fremad. Det skyldes jo ikke mindst Parlamentets bidrag i 1993 ved førstebehandlingen. Det spillede en vigtig rolle ved udformningen af teksten til den fælles holdning. Uden at gå for meget i detaljer skal jeg blot nævne nogle få punkter, som illustrerer, hvor vigtigt det nye forslag til forordning er.
For det første er den eksisterende forordning begrænset til arter omfattet af CITES-konventionen. Forslaget til ændring af forordningen åbner mulighed for at medtage ikke-CITES-arter i bilagene. For det andet: Bilagene til den eksisterende forordning kunne kun ændres af Rådet. I det nye forslag giver det Kommissionen mulighed for at ændre bilag B til D. Og for det tredje: Anvendelsesområdet for Kommissionens gennemførelsesforordning er udvidet dramatisk, således at Fællesskabet hurtigere og langt mere effektivt kan reagere på ændrede bevarelsesbehov. Det ovennævnte er kun eksempler, andre har været draget frem i debatten. Listen kunne selvfølgelig laves meget længere. Endelig finder jeg, at ændringsforslag nr. 7, som Kommissionen kan acceptere, er et godt alternativ til ændringsforslag nr. 5. Ændringsforslag nr. 7 knytter på hensigtsmæssig vis problemet med fuglenes dødelighedsrate under transport sammen med de handelsmæssige og bevaringsmæssige aspekter.
De vil altså forstå, at jeg i denne sag har overvejet de forskellige politiske muligheder, og mine overvejelser har resulteret i, at jeg foretrækker at få et forslag igennem, også selv om det måske ikke er helt så godt, som man kunne ønske sig af hensyn til dyrevelfærdsaspektet. Når jeg mener, at det er politisk forsvarligt i denne sag at se bort fra det, så hænger det sammen med, at problemet om transporten af eksotiske levende fugle, hvis bevarelse ikke er i farezonen, er omfattet af et allerede eksisterende direktiv, nemlig Rådets direktiv 91/628. Spørgsmålet om dødelighedsraten under transport kan derfor behandles i forbindelse med håndhævelsen af nævnte direktiv. De vil af min tale her i dag forstå, at jeg er bekymret over, hvis det mislykkes at få et forslag igennem. Der er mange, og der er rigtigt mange, der længe har ventet på det.
Derfor er min indstilling til ændringsforslagene som følger: Som sagt kan jeg ikke acceptere ændringsforslag nr. 5, men vil vedtage ændringsforslag nr. 7 i det genbehandlede forslag til Rådet. Ændringsforslag nr. 7 udgør som sagt i mine øjne en god løsning på det problem, som Parlamentet har påpeget. Jeg kan ligeledes acceptere ændringsforslag nr. 1, 14, 15, 17 og 24, og med en omformulering ændringsforslagene 10, 13, 18, 19, 20, 21, 22 og 30. Heraf følger, at jeg ikke kan acceptere ændringsforslagene 2, 3, 4, 6, 8, 9, 11, 12, 16, 23, 25, 26-29, 31, 32, 33 og 34. Jeg vil ikke her på dette sene tidspunkt komme nærmere ind på begrundelsen herfor, men er naturligvis til rådighed, hvis Parlamentet ønsker en uddybning. Med hensyn til det sidst stillede spørgsmål af fru Van Putten om falkene har jeg forstået det sådan, at der ikke er overvejelser om forberedelse af særlige regler på dette område.
Sidst, men ikke mindst vil jeg gerne igen udtrykke min respekt for ordførerens, fru Van Puttens store og engagerede arbejde i denne sag, og så håber jeg meget, at det lykkes os at få et forslag igennem.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Pesticider
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0251/96) af Breyer for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om ændring af:
Rådets direktiv 76/895/EØF af 23. november 1976 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester på og i frugt og grøntsager; -Rådets direktiv 86/362/EØF af 24. juli 1986 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for indholdet af pesticidrester i og på korn; -Rådets direktiv 86/363/EØF af 24. juli 1986 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for indholdet af pesticidrester i og på levnedsmidler af animalsk oprindelse og-Rådets direktiv 90/642/EØF af 27. november 1990 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester på og i visse produkter af vegetabilsk oprindelse, herunder frugt og grøntsager (KOM(95)0272 - C4-0284/95-95/0154(CNS)).
Breyer
Kære kolleger, den europæiske lovgivning om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester skal ændres. Hovedformålet med direktivforslaget er at udvide gyldighedsområdet for de direktiver, der skal ændres, med tørrede eller på anden måde forarbejdede produkter og inddrage de sammensatte forarbejdningsprodukter samt forenkle bestemmelserne om produkter og overvågningsprogrammer, der er undtaget fra eksporten.
Kommissionen regner med, at de relevante forskrifter er baseret på den såkaldte landbrugsartikel 43. I henhold hertil betragtes pesticidrester som nødvendige og uundgåelige i forbindelse med levnedsmiddelproduktionen. Det er Kommissionens hovedmål at forøge landbrugsproduktionen. Miljø- og sundhedsbeskyttelsen prioriteres lavere af Kommissionen. Europa-Parlamentet får kun tildelt en høringsret ved lovgivningsproceduren i henhold til artikel 43.
Desuden skal en komité nedsat af Kommissionen fastlægge grænseværdierne udelukkende ud fra de toksikologiske synspunkter. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har derfor forelagt en betænkning, der prioriterer miljø- og sundhedsbeskyttelsen højere. Vi ved, at der findes over 800 forskellige pesticider, og at mange stoffer er kræftfremkaldende, ændrer arveanlæggene og svækker immunsystemet. Derfor skal der ved fastsættelsen af pesticidgrænseværdier tages hensyn til beskyttelse af forbrugerne og miljøet. Det er muligt, hvis direktivet baseres på artikel 100 A, sådan som Miljøudvalget har foreslået.
Den hidtidige fastsættelse af pesticidgrænseværdien er baseret på dyreforsøg og ADI-værdien og orienterer sig udelukkende efter voksne, der vejer 70 kg. Den tager altså ikke hensyn til den faktiske befolkningssammensætning og den særlige risiko for syge, børn og svagelige. Vekselvirkninger mellem forskellige pesticider tages overhovedet ikke i betragtning. Miljøudvalget foreslår derfor at fastsætte en samlet maksimalværdi på 0, 01 mg restkoncentration pr. kg levnedsmiddel. Drikkevandsgrænseværdien er ganske vist hundrede gange skrappere, men vi skal ved de faste levnedsmidler, såsom grøntsager og lignende, tillade hundrede gange flere pesticidrester på grund af dokumentationsgrænsen.
Alligevel ville det være en miljø- og sundhedspolitisk stor forbedring, for nu er det sådan, at det i faste levnedsmidler er tilladt med en indtil 10.000 gange større pesticidbelastning end i drikkevandet. Vi mener, at hvis vi har et højt beskyttelsesniveau for drikkevandet, så skal vi også have det for de faste levnedsmidler, navnlig da man indtager over 80 % vand via faste levnedsmidler, altså ikke i flydende form.
Desuden foreslår Miljøudvalget en sumgrænseværdi på 0, 05 mg. Derved skal de sundhedsrisici begrænses, som de ukendte vekselvirkninger mellem forskellige aktive stoffer er forbundet med. Først for nylig har en undersøgelse fra New Orleans i USA dokumenteret, at kombinationen af forskellige klorerede pesticider bevirker væsentlig større sundhedsskader end hvert stof for sig. Disse forslag fra Miljøudvalget er for øvrigt også en deregulering, en forenkling af proceduren. I stedet nemlig for at fastsætte en særskilt værdi for hvert levnedsmiddel, det være sig rabarber eller blomkål, foreslår vi analogt med drikkevandsdirektivet, at der fastsættes en enkeltgrænseværdi for pesticider og en sumgrænseværdi. Det ville være en forenkling og viser tydeligt, at det her drejer sig for os om mere miljøbeskyttelse.
Som led i miljøbeskyttelsen er det vores anliggende at reducere pesticidbelastningen. Allerede i 1991 viste en cost-benefit-analyse i USA, at 90 % af alle pesticider er overflødige. Pesticidreduktionsprogrammer i Sverige, Danmark og Holland har bevist, at det også går anderledes. Inden for fem år har de i Sverige medført en reduktion af den forbrugte pesticidmængde på 50 % set i forhold til indholdet af aktivt stof, i Danmark på 30 % inden for syv år.
Det viser, det er muligt at reducere pesticiderne, uden at landbrugsproduktionen er truet. Betænkningen foreslår at anvende en integreret plantebeskyttelse, som EU allerede har forpligtet sig til i Agenda 21 fra De Forenede Nationers Konference for Miljø og Udvikling i Rio de Janeiro. Betænkningen kræver endelig en bindende definition på god landbrugspraksis, der nøje er orienteret efter de forpligtelser, EU påtog sig i Rio. Jeg tror, problemerne vedrørende pesticidrester på levnedsmidler kun kan løses ved at undgå pesticider i landbruget.
Lad mig til sidst nævne et citat af hr. Fischler. Han har sagt, og det er jeg enig i, det kan lyde kynisk, men netop BSE-krisen har formået at sætte gang i tankeprocessen vedrørende landbrugsomlægningen i EU. Jeg tror, vi bør producere for markedet og ikke forbi markedet. Af den grund beder jeg Dem meget om tilslutning til betænkningen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.

Redondo Jiménez
Fru formand, fru kommissær, ærede medlemmer, først vil jeg gerne omtale det sidste, fru Breyer lige har sagt, for det er meget nemt at komme med demagogiske udtalelser i denne forsamling på grundlag af oplysninger, som kun er en del af sandheden. Det er nemt at sige, at man kan nedsætte pesticidforbruget med 50 % i Sverige og med 30 % i Danmark, men klimatologien i disse lande er totalt forskellig fra den, vi har i andre lande i Den Europæiske Union, afgrøderne er ikke helt de samme, og heller ikke belastningen af jorden. Og i nogle lande i Den Europæiske Union bruger man i gennemsnit 300 dollars pr. hektar, og i andre bruger vi 30 dollars pr. hektar. Når vi engang alle befinder os på samme niveau, kan vi sige, at vi alle skal nedsætte brugen af plantebeskyttelsesprodukter i vores afgrøder.
Med hensyn til direktivforslaget er vi temmelig enige i det, Kommissionen har sagt. Kommissionen forsøger at løse de reelle problemer, der er påvist under gennemførelsen af disse direktiver, som den foreslår, at vi ændrer, for så vidt angår harmoniseringen af de nationale lovgivninger om maksimalgrænseværdierne for pesticidrester, som giver anledning til alvorlige handelshindringer for det indre marked for vegetabilske produkter.
Kommissionen forsøger også at opdatere nogle tidligere direktiver, at forbedre harmoniseringen af vigtige aspekter såsom overvågningen af overholdelsen af maksimalgrænseværdierne for pesticidrester, der indtil nu har været overladt til medlemslandenes forgodtbefindende, samt at lette proceduren for fastsættelse af Fællesskabets maksimalgrænseværdier for pesticidrester.
Med vedtagelsen af dette forslag vil vi opnå en høj grad af overensstemmelse mellem direktiv 86/362, 86/363 og 90/642. Det er et foreløbigt skridt henimod omarbejdningen af disse direktiver, for det er tydeligt, at Kommissionen enten ikke har fundet grund til dette, eller har fundet væsentlige tekniske vanskeligheder i forbindelse med at iværksætte dette. Jeg er enig med Kommissionen i, at det skal gøres i flere tempi, for hvis man gør det, som fru Breyer foreslår, vil det være som at gå op ad en trappe i ét spring i stedet for trin for trin, som vi plejer. Såfremt fru Breyers betænkning vedtages, vil jeg bede Kommissionen udarbejde et direktivforslag med henblik på at løse de tekniske og videnskabelige problemer med tilstrækkelige juridiske garantier.
I dette forslag bemærker vi en form, der er meget forskellig fra direktiv 76/895, og jeg tror, at grunden er, at dette direktiv ikke harmoniserer medlemsstaternes nationale maksimalgrænseværdier for pesticidrester, men fastsætter nogle fællesskabsgrænser for de nationale maksimalgrænseværdier for pesticidrester, som kan være de samme eller højere i henhold til bestemmelsen i direktivets artikel 3.2. Den eneste mulige måde at løse dette på er efter min mening at revidere maksimalgrænseværdierne for de aktive stoffer, der er omhandlet i direktivets Bilag II og overføre dem som fællesskabsmaksimalgrænseværdier for pesticidrester til Bilag II i direktiv 90/642, et arbejde der allerede er påbegyndt af Kommissionen i direktiv 93/58, og når det er afsluttet kan vi ophæve direktiv 76. Og jeg beder Kommissionen om at være smidig og hurtig i dette arbejde med at anerkende maksimalgrænseværdierne for pesticidrester.
Et andet aspekt, som jeg gerne vil fremhæve, er den overensstemmelse, man ønsker at indføre mellem kriterierne for fastsættelsen af maksimalgrænseværdierne af indholdet af pesticidrester i vegetabilske produkter og kriterierne for renheden i drikkevandet, idet man ikke tager hensyn til, at der eksisterer et internationalt anerkendt og accepteret videnskabeligt grundlag for fastsættelsen af disse maksimalgrænseværdier for pesticidrester, hvilket kan føre til handelshindringer i import fra tredjelande osv. i modstrid med aftalerne i Verdenshandelsorganisationen. Det er indlysende, at drikkevandet ikke behandles og ikke må behandles med landbrugspesticider. Det kan også forekomme, at kolloiderne i jorden giver os en højere måling end dem, der er angivet i betænkningen. Der er ligeledes nogle aktive stoffer i planterne, som findes naturligt i de vegetabilske produkter, som f.eks. gibberellinsyre, der giver meget højere målinger end de, der er angivet i betænkningen. Hvis man fastsætter disse krav, vil selv økologiske afgrøder, som vi alle går ind for, være umulige.
Der er et andet aspekt, jeg vil påpege i denne forsamling: Omtalen af diætiske levnedsmidler og levnedsmidler til babyer. Det er ikke rimeligt, at man kan markedsføre friske fødevarer - gulerødder f.eks. der er velegnet til menneskeføde, med undtagelse af babyer eller syge. Hvor er forbrugerbeskyttelsen? Forbrugerne bør advares om, at de ikke er sunde for dem. Og kan ammende mødre indtage dem? Det hænger ikke sammen. Maksimalgrænseværdierne for pesticidrester bør videnskabeligt garantere, at der ikke er risiko for nogen som helst personer lige fra de bliver født. Lad mig påpege et andet forhold: At opstille den samme maksimalgrænseværdi for et friskt produkt som for et forarbejdet produkt, for et helt produkt eller dele deraf, kan give anledning til store modsigelser.
Til sidst vil jeg opfordre Kommissionen til indgående at undersøge de ændringsforslag, der er fremlagt af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, og som blev enstemmigt vedtaget, og til at vi meget omhyggeligt undersøger fru Breyers betænkning, i forbindelse med hvilken vi som gruppe anmoder om en ændring af retsgrundlaget, dvs. at traktatens artikel 100 A anvendes.

Graenitz
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, hvor meget plantebeskyttelsesmiddel kan forbrugeren tåle? Dette spørgsmål måtte medlemmerne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse stille sig ved behandlingen af fru Breyers betænkning, en betænkning om fire direktiver om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester i og på levnedsmidler og korn. Jeg tror, at sammenfatningen til ét direktiv, sådan som fru Breyer har foreslået, giver en forenkling af det administrative arbejde, og at også det, der - som allerede nævnt - allerede gennemføres i nogle medlemsstater, nemlig programmer, der skal føre til mindre anvendelse af plantebeskyttelses- og skadedyrsbekæmpelsesmidler, kan indpasses væsentlig bedre i ét direktiv end i fire forskellige, som Kommissionen oprindelig foreslog. Jeg tror, at dermed kan der virkelig opnås en forenkling af det administrative arbejde.
Nu er jeg ikke jurist, som De jo ved. Men min sunde fornuft siger mig, at artikel 100 A, der vedrører det indre marked, er væsentlig bedre egnet som retsgrundlag end de andre retsgrundlag, der er omtalt. Det, vi taler om i dag, vedrører jo forbrugerne i det indre marked. Hvis vi som retsgrundlag anvender artikel 43, der vedrører landbruget, udelukker vi en del af dem, der vil konsumere disse produkter. Artikel 130 S, der vedrører miljøet, er uden tvivl meget vigtig. Det drejer sig her også om et miljøspørgsmål, men jeg mener, vi her bør lægge mere vægt på forbrugerbeskyttelsen.
Anvendelsen af plantebeskyttelsesmidler er helt klart et miljøspørgsmål, fordi miljøet er overordentlig truet som følge af overdreven brug af alle disse produkter.
Vi har nu også fået forelagt en meddelelse om beskyttelse af vandreserverne. Der er fremsat forslag til et drikkevandsdirektiv, et direktiv om økologisk beskyttelse af farvandene. Jeg forestiller mig, at vi kun kan omgås sådanne direktiver og grænseværdier for drikkevand på ærlig vis, hvis vi undgår alle de stoffer, der via luften eller via jorden kan trænge ned i drikkevandet. Vand er et stof, som vi i Europa ikke har til rådighed i en sådan mængde, at vi på nogen måde kan bringe vandet i fare.
Jeg tror, man også skal overveje, hvorvidt en intensiv anvendelse af plantebeskyttelsesmidler også kan have indflydelse på dyrefoderet, da jo ikke kun de produkter sprøjtes, som forbrugerne får i sidste ende, men også meget af det, dyrene æder; og netop i dag skal vi meget nøje overveje, hvad der bringes ind i fødekæden hvordan.
Et integreret udgangspunkt fører til en holdbar udvikling, som vi jo alle ønsker, og som også allerede er cementeret i mange programmer. Jeg tror, vi skal udvikle os til et økologisk landbrug, hvis vi ønsker, at landbrug og miljø kan overleve i ligevægt.
En ligevægt i naturen fører også til en ligevægt i landbruget, en ligevægt i produktionen, en ligevægt i efterspørgslen, og jeg forestiller mig, at man så i sidste ende også opnår ligevægt i landbrugsbefolkningens indkomster.
Jeg vil gerne slutte med at sige, at min gruppe støtter den holdning, Udvalget om miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har.

Valverde López
Fru formand, vi står over for et direktivforslag, som vil supplere og styrke den harmonisering der igennem årene har fundet sted på pesticidområdet. Dette nye forslag sikrer en større beskyttelse af forbrugerens sundhed uden at bringe produktionen i fare, og det er vigtigt at sige dette og bekræfte det. Man sikrer meget mere systematiske oplysninger og gennemfører det, der står i direktivet fra 1991 om markedsføringen af pesticider med fastsættelsen af maksimalgrænseværdier for indholdet af pesticidrester i de forskellige landbrugsprodukter. Desuden omhandler den procedurer til løsning af problemer i forbindelse med hindringer for handelen inden for Fællesskabet. Spanien har ofte - måske for ofte de seneste år - haft dette problem i forbindelse med landets eksport af frugt og grøntsager samt andre mere følsomme produkter som diætiske levnedsmidler til børn. Derfor hilser vi dette forslag fra Kommissionen velkommen, idet det vil forhindre disse kunstige problemer.
Dette direktiv burde have haft en generel støtte i Miljøudvalget. Ordføreren er imidlertid - måske med for stor iver - kommet med forslag, der er i den bedste hensigt, men som måske ikke er helt rammende, og som ikke svarer til de reelle behov. Dette forhindrer os i at støtte dem, sådan som det var vores ønske.
Mange af os kan være enige i Deres forslag som endelige mål og retningslinjer for, hvordan en politik om pesticider bør være, men ønskerne må ikke forveksles med forslag til positiv ret, som skal overholdes. Et er at være enig i den idé, der danner grundlag for den biologiske bekæmpelse, noget helt andet er at gå imod de nuværende begrænsede muligheder for dens gennemførelse.
Vi kan også være enige i, at det er nødvendigt at være opmærksom på synergierne mellem de forskellige produkter, men det er noget helt andet, fru Breyer, at ville betragte alle de mulige omdannelsesprodukter som pesticidrester, selv om det er ufarlige stoffer. Det ændrer hele beregningen af pesticidrester totalt. Vi kan heller ikke give offentligheden den opfattelse, at fællesskabsreglerne fastsættes af bureaukrater uden kontrol, når proceduren - hvilket De udmærket ved - er lige den modsatte: En temmelig kompleks procedure med deltagelse af uafhængige videnskabsmænd, udvalg som repræsenterer regeringerne, Kommissionen og indirekte dette Parlament, fordi vi på tæt hold følger alle de beslutninger, der træffes på fællesskabsplan.
Endelig, fru formand, mener jeg ikke, vi må glemme, at der reelt kun eksisterer to former for landbrug: Det landbrug, der kan anvende pesticider og gødning, og det, som desværre ikke råder over dette og derfor ikke bliver selvforsynende. Jeg mener ikke, det er godt at overdrive de potentielle teknologiske risici ved fremskridtet og se ud som om, man ignorerer det, som virkelig er tragisk i vores samfund: At der stadig dør millioner af børn og voksne på grund af mangel på fødevarer.

Cabrol
Fru formand, det direktiv, som vi nu diskuterer, gør det muligt at ensrette de regler, der er fastlagt af de 4 tidligere direktiver, som fastsatte maksimalgrænseværdierne for pesticidrester i frugt og grøntsager, korn og levnedsmidler af animalsk oprindelse.
Det var nødvendigt, for det er ikke længe siden, at landbruget havde en alt for høj koncentration af pesticider i levnedsmidlerne og i vandet navnlig på grund af brugen af nitrater. Der er dog siden konstateret en indsats fra landmændene, og videnskabelige og tekniske vurderinger i forbindelse med pesticider er blevet udført; de gør det muligt at have lovbestemte regler tilpasset hvert enkelt tilfælde.
Derfor bestrider vi fuldstændigt ordførerens udtalelse, der vil fastsætte en maksimalgrænse for rester på 0, 01 mg pr. kilo for alle levnedsmiddel- og landbrugsprodukter, sådan som de markedsføres, det er den grænse, der anvendes på drikkevand. Men levnedsmidler kan ikke på nogen måde sammenlignes med drikkevand, og anvendelsen af denne værdi på landbruget ville føre til en meget betydelig begrænsning af antallet af anvendelige aktive stoffer med store agronomiske og økonomiske konsekvenser for landbruget og vores levnedsmidler.
Vi mener således ikke, at det er fornuftigt at foreslå lovbestemte regler, der er umulige at gennemføre, og vi mener ikke, at ændringsforslagene 10 og 11, 14 og 15 samt 20-24 skal vedtages.

Olsson
Fru formand, jeg vil gerne begynde mig at sige, at jeg synes, fru Beyer har gjort et godt stykke arbejde og udvidet direktivets rækkevidde til også at omfatte grænseværdierne. Det kommer jeg tilbage til.
I Sverige har samfundet, landbrugerne og forbrugerne i fællesskab gjort en banebrydende indsats for at begrænse anvendelsen af kemikalier i landbruget. Europa-Parlamentets opgave er at fremtvinge en tilsvarende udvikling. Samtidig er det dog sådan, at dette spørgsmål også bør tages op i andre internationale fora, eksempelvis Verdenshandelsorganisationen, for at forhindre, at importerede levnedsmidler er af ringere standard end dem, som vi selv fremstiller.
EU-samarbejdet bør jo kunne benyttes som redskab til kraftigt at begrænse anvendelsen af kemikalier, men for at det kan lykkes, må Europa-Parlamentet have større indflydelse på beslutningerne. Det får vi, hvis vi følger Miljøudvalgets forslag og ændrer retsgrundlaget til artikel 100 A. Landbrugets kemikalieforbrug er jo ikke kun et landbrugsspørgsmål, sådan som det jo ville være, hvis vi bevarede artikel 43 som retsgrundlag, men også et miljøog forbrugerspørgsmål.
Ansvaret for at begrænse landbrugets kemikalieforbrug kan ikke pålægges den enkelte landbruger eller forbrugerne. Dertil er pesticidproducenterne alt for stærke. Det er en politisk opgave at skærpe grænseværdierne gennem lovgivning og dermed forhindre giftige reststoffer i maden. Ved at samordne flere direktiver om grænseværdier for pesticidrester gøres lovgivningen klarere.
Det er naturens betingelser, der skal være styrende for landbruget i hele EU. Det økologiske landbrug og et landbrug, som i højere grad drives på naturens betingelser, bør i fremtiden danne norm for vor landbrugsproduktion. Europa-Parlamentet bør slå fast, at medlemsstaterne skal følge de tilsagn, der blev givet på Rio-konferencen om at begrænse anvendelsen af pesticider. At anvende store mængder kemikalier for at fremstille levnedsmidler vil ikke være nogen holdbar fremgangsmåde i fremtiden. I det lange løb er det selvfølgelig også meningsløst at tillade en højere grad af pesticidrester i mad end i drikkevand; mad skal ikke være giftigere end vand.
Jeg har stor sympati for fru Beyers forslag om en generel grænseværdi på 0, 01 mg/kg på samme måde som for en samlet grænseværdi på 0, 05 mg. Desværre er der endnu ikke tilstrækkeligt videnskabeligt grundlag til, at et sådant forslag kan gennemføres. Vi kan derfor ikke støtte det. Men jeg håber, kommissæren snart kommer tilbage til Parlamentet med et forslag om nedsættelse af grænseværdierne.

Blokland
Fru formand, inden for min gruppe er meningerne om Breyer-betænkningen delte. Vi er alle sammen enige om nødvendigheden af rent drikkevand, men vi vælger ikke alle sammen de samme midler dertil.
Jeg støtter ordførerens holdning, nemlig at rester i levnedsmidler kan være et holdepunkt for beskyttelsen af grundvandet.
I øjeblikket ser vi, at overskridelserne af grundvandsnormen for udvindingen af drikkevand forekommer med snesevis og somme tider endog med hundredvis af procenter. Derved formindskes de reserver, der kan udvindes til drikkevand i Europa, for hvert år. Dertil kommer, at man ikke længere kan filtrere bekæmpelsesmidlerne fra, når først de findes i grundvandet. Det synes jeg er en utiltalende tanke. Derfor må vi gribe problemet an ved kilden, og det er ved sprøjtningen.
Disse høje koncentrationer i grundvandet er kommet ved, at der i landbruget er kommet for mange bekæmpelsesmidler i grundvandet på grund af inkompetent brug. Det er på høje tid, at landmændene og gartnerne får stærkere incitamenter til at nedsætte deres anvendelse af bekæmpelsesmidler. De vil ikke gøre det hurtigt nok af sig selv, det har jo vist sig i de forløbne årtier. I mit eget land, Nederlandene, er der for et par år siden startet et ambitiøst program med henblik på at formindske denne anvendelse, men resultaterne er en skuffelse. Hvis det ikke lykkes gennem frivillige aftaler, så må det ske gennem dette ubehagelige middel med lovgivning om pesticidrester.
Forenklingen af lovgivningen om pesticidrester, som fru Breyer foreslår, har som ekstra fordel, at det kunne føre til en forbedring af kontrollen. Hvis man blot arbejder med ét tal for alle stoffer, forenkles også håndhævelsen betydeligt. Jeg håber inderligt, at Landbrugsrådet gør noget med dette signal.
Endnu en bemærkning: Drikkevandsdirektivet taler om 1/10 mikrogram pr. liter. Her drejer det sig om 1/100 milligram pr. kilo. Det er en forskel på 100 gange. Jeg tror, at det er vigtigt at holde disse to ting ordentligt adskilt, og jeg forstår af debatten, at der stadig er store problemer hermed.

Rübig
Alene for Østrig ville fastsættelsen af maksimalgrænseværdierne for pesticidrester betyde, at den langt overvejende del af restkoncentrationerne eller pesticidresterne nævnt i det sidste forordningsudkast ville skulle stryges. Men derved ville det ikke kun være umuligt at opnå den tilstrækkelige produktion af levnedsmidler af planteoprindelse, det europæiske erhvervsliv og landbrug ville heller ikke længere være konkurrencedygtige på internationalt plan.
Hvis de vilkårligt foreslåede og toksikologisk ubegrundede restkoncentrationer skulle overholdes, ville det ikke længere være muligt at producere frugt og grøntsager konventionelt. Importen af friske varer i vintermånederne ville ikke være mulig. Det er derfor anbefalelsesværdigt at bibeholde det nuværende system med henblik på individuel vurdering af restkoncentrationer. Det er baseret på videnskabelige undersøgelser og tager hensyn til pesticidernes toksikologiske egenskaber og god landbrugspraksis for tilsvarende levnedsmidler. De gældende maksimalgrænseværdier for pesticidrester er her fastsat i forebyggende øjemed og er ikke udtryk for nogen risikogrænser for forbrugeren.
Mit spørgsmål til Kommissionen: Er det muligt at foretage en pesticid- og gødningsreduktion ved hjælp af bioteknologi eller genteknik?

Bjerregaard
Fru formand, jeg er klar over, at Parlamentet behandler forslaget efter en lang og detaljeret undersøgelse af dets mange aspekter, og jeg vil gerne først takke ordføreren, fru Breyer, og også Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder for det arbejde, de har lagt i forslaget. Lad mig begynde med at sige, at Kommissionen fuldt ud støtter betænkningens hovedsynspunkt, at anvendelsen af plantebeskyttelsesmidler bør begrænses til et minimum, og at produktionsmetoder som integreret skadedyrskontrol og økologisk landbrug kan bidrage til at nå dette mål. På vegne af den ansvarlige kommissær vil jeg dog også gerne nævne, at der bør tages hensyn til, at anvendelsen af plantebeskyttelsesmidler i konventionelt landbrug er strengt reguleret i bestemmelserne i direktiv 91/414 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler. Bestemmelserne indebærer, at midlerne kun kan anvendes i de minimumsmængder, der er nødvendige for at opnå en passende skadedyrskontrol, og på betingelser, hvor de ikke udgør en risiko for menneskers sundhed eller har uacceptable virkninger på miljøet. Det er Kommissionens opfattelse, at balancen mellem behovet for en restriktiv og sikker anvendelse af plantebeskyttelsesmidler og disse midlers fordele for et effektivt landbrug ikke kommer tilstrækkeligt til udtryk i de betragtninger, der er foreslået i ændringsforslag nr. 6-10. Kommissionen kan derfor ikke acceptere disse ændringsforslag. Kommissionen kan dog i princippet acceptere ændringsforslag nr. 43 og er derfor parat til at indføje en generel betragtning, der fremhæver behovet for en restriktiv og sikker anvendelse af plantebeskyttelsesmidler i landbruget og samtidig understreger den positive rolle, som en række metoder som f.eks. integreret produktion og økologisk landbrug spiller.
Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag nr. 42, da den foreslåede betragtning henviser til principperne for anvendelse af plantebeskyttelsesmidler i økologisk landbrug, som i givet fald bør henhøre under Rådets forordning nr. 2092/91 om økologisk produktionsmetode for landbrugsprodukter og om angivelse heraf på landbrugsprodukter og levnedsmidler. Med hensyn til retsgrundlaget mener Kommissionen, at hvis en retsforskrift tjener et eller flere af formålene med den fælles landbrugspolitik, som omhandlet i traktatens artikel 39, udgør artikel 43 som fastlagt i Domstolens retspraksis det korrekte og tilstrækkelige retsgrundlag. Kommissionen er derfor ikke i stand til at acceptere ændringsforslag nr. 1.
Ændringsforslag nr. 14 og 22 og de deraf følgende tekniske ændringsforslag nr. 11, 15, 20, 23, 24 og 31 søger at indføre en samlet arbitrær maksimalgrænseværdi på 0, 01 mg pr. kg for alle pesticider og alle afgrøder uanset de tilladte anvendelser og de toksikologiske kendetegn for dette enkelte aktive stof. Kommissionen kan ikke acceptere disse ændringsforslag og det tilgrundliggende tiltag af følgende grunde: Det ville tilsidesætte den fremgangsmåde, der følges på verdensplan, herunder i Codex Alimentarius, og som går ud på at fastlægge maksimalgrænseværdier på et videnskabeligt grundlag. Det videnskabelige grundlag for plantesundhedsforanstaltninger skal også respekteres inden for rammerne af den nylige procedure for sundhedsog plantesundhedsforanstaltninger ifølge aftalen om Verdenshandelsorganisationen, og den foreslåede ændring ville føre til konflikter med vores handelspartnere. Sidst men ikke mindst: Hvis afgrøder ikke kan beskyttes mod skadegørere ved hjælp af plantebeskyttelsesmidler, vil europæisk landbrugs konkurrenceevne og forsyningen af landbrugsprodukter blive bragt i alvorlig fare. Kommissionen er enig i, at det ville have givet større klarhed at samle al lovgivning om pesticidrester i et enkelte direktiv eller i det mindste at kodificere de gældende direktiver. Kommissionen finder det dog for tidligt at gøre dette på et tidspunkt, hvor direktiv 76/895 i nær fremtid ikke mere vil være gældende. Det er også nødvendigt at råde over flere erfaringer med anvendelsen af de nye foreslåede procedurer, inden man giver sig i kast med nye opgaver. Kommissionen kan derfor ikke på nuværende tidspunkt acceptere ændringsforslag nr. 2-5, 16, 17 og 33, men jeg kan bekræfte, at disse idéer vil blive undersøgt nærmere med henblik på et fremtidigt forslag. Kommissionen vil dog straks undersøge mulighederne for at tilsende alle interesserede parter regelmæssigt ajourførte og veltilrettelagte tabeller med oplysninger om Fællesskabets maksimalgrænseværdier for alle pesticidproduktkombinationer, hvis sådanne værdier er fastsat.
Kommissionen mener, at en række ændringsforslag udgør nyttige, tekniske forbedringer af forslaget, og kan derfor med glæde i princippet acceptere stk. 5 i ændringsforslag nr. 14, der forbedrer kontrolbestemmelserne i direktiv 76/895. Kommissionen kan også i princippet acceptere ændringsforslag nr. 12, 13 og 18 i det omfang, hvor de bringer de pågældende bestemmelser i direktiv 76/895 på linje med bestemmelserne i det senere vedtagne direktiv. Kommissionen kan acceptere ændringsforslag nr. 21. Kommissionen er enig i, at mæglingsproceduren bør anvendes uden unødig forsinkelse og også kan gælde for tørrede, forarbejdede og sammensatte levnedsmidler. Kommissionen kan i princippet acceptere ændringsforslag nr. 25, 26, 28, 29, 32, 39 og 49. Der er mange ændringsforslag. Kommissionen kan også i princippet acceptere ændringsforslag nr. 27, 30, 38 og 48, som nærmere definerer, hvordan resultater af kontrolforanstaltningerne bør anvendes. Kommissionen kan i princippet acceptere ændringsforslag nr. 35, 37, 41, 45, 47 og 51. Kommissionen skønner, at forskriftskomitéproceduren er berettiget for fastsættelsen af de enkelte maksimalgrænseværdier, da det drejer sig om meget tekniske beslutninger. De er baseret på en videnskabelig evaluering af veldefinerede tekniske data. Den samme procedure er desuden allerede fastsat for lignende tekniske foranstaltninger som f.eks. de foreløbige maksimalgrænseværdier i henhold til artikel 4, stk. 1, litra f. Det er derfor med beklagelse, at Kommissionen ikke kan acceptere ændringsforslag nr. 19. Kommissionen kan dog acceptere, at der skabes mere præcision i de data, der lægges til grund for fastlæggelse af maksimalgrænseværdierne. Den kan derfor i princippet acceptere ændringsforslag nr. 34, 36, 40, 44, 46 og 50. Den sidste del af disse ændringsforslag kan dog ikke accepteres, da kravene til data om pesticidrester er fastlagt i direktiv 91/414.
Kommissionen er overbevist om, at foranstaltningen, når den er vedtaget, i betydelig grad vil forbedre anvendelsen af gældende EF-bestemmelser om maksimalgrænseværdier for pesticidrester i landbrugsprodukter. Sammen med direktiv 91/414, der regulerer markedsføringen og anvendelsen af plantebeskyttelsesmidler, vil den bidrage yderligere til en effektiv fastlæggelse af maksimalgrænseværdier, der svarer til de internationalt anvendte videnskabelige metoder og tager hensyn til det høje niveau for beskyttelse af menneskers og dyrs sundhed, som EF-lovgivningen om pesticider generelt tilstræber.
Undskyld, fru formand, det blev et meget langt svar.

Breyer
Fru kommissær, jeg ville være Dem meget taknemmelig, hvis De kunne oplyse os om, hvordan det kan være, at maksimalgrænseværdierne er blevet lavere og lavere i de sidste ti år, og hvilke videnskabelige data der ligger til grund for dette faktum. Jeg vil i den forbindelse tillade mig at komme med en bemærkning, som også fru Redondo og hr. Valverde har nævnt, nemlig at 0, 01 mg-værdien er vilkårlig.
Jeg står her med Forbundsrepublikkens forordning om maksimalgrænseværdier for pesticidrester, der blev vedtaget den 1. september 1994. Den bestemmer, at lige præcis denne værdi, nemlig 0, 01 mg pr. kg levnedsmiddel, skal gælde, hvis der ikke findes nogen andre restkoncentrationsværdier. Man kan da ikke nu bebrejde forbundsregeringen, at den er fuldstændig virkelighedsfjern, når den foreslår det selv.
Sidste punkt, fru kommissær, måske også formuleret som spørgsmål: Der er jo nu en række ændringsforslag, især fra fru Redondo, der vedrører et bilag 6 i direktiv 414/91, som vi jo ved, ikke eksisterer længere. Den 18. juni har EF-Domstolen besluttet i en sag anlagt af Europa-Parlamentet, at dette bilag ikke længere eksisterer. Det betyder, at vi nu har den situation, at der slet ikke findes nogen vurderingskriterier. Derfor ville jeg gerne høre fra Kommissionen, hvordan denne situation skal tackles, hvis den ikke følger Miljøudvalget og der p.t. slet ikke findes noget bilag. Jeg tror, det er - fordi det er en meget aktuel situation - et ganske vanskeligt spørgsmål, som vi måske også bør stille Præsidiet i betragtning af afstemningen i morgen, nemlig hvordan vi omgås en sådan situation.

Bjerregaard
Jeg skal ikke forlænge debatten. Jeg har på kommissær Fischlers vegne forsøgt at give et grundigt svar på alle de spørgsmål, der rejser sig i forbindelse med de stillede ændringsforslag, og jeg er sikker på, at der også under behandlingen i de forskellige udvalg har været mulighed for at gå mere i detaljer, også med hensyn til de oplyste videnskabelige resultater og grænseværdier, der er nævnt her i forslaget.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
Jeg vil gerne takke alle også tolkene, og jeg erindrer om, at det næste møde finder sted onsdag kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 23.50)

