Højtideligt møde - Frankrig
Formanden
Præsident Sarkozy, mine damer og herrer! Det er Europa-Parlamentet en glæde her i dag at byde Dem velkommen som præsident for den franske republik til Parlamentets formelle plenarmøde i Strasbourg. Deres besøg er en meget stor ære for denne institution, og jeg kan forsikre Dem om, at Parlamentets medlemmer har afventet Deres tale med stor iver, hvilket mine Parlamentskollegers talrige fremmøde her i dag bevidner. Under den præsidentielle kampagne, og igen efter at De blev valgt den 6. maj, har De konsekvent og urokkeligt genbekræftet, at den europæiske konstruktion er en af Deres nøgleprioriteter, og at det derfor også vil være en af den franske regerings primære fokusområder.
Formanden
Hr. præsident! Så tidligt som i 1849 talte den store franske forfatter, Victor Hugo, til fordel for en union af europæiske stater. I de hundrede år der siden er gået, er der gjort store fremskridt i den europæiske integrations historie, særligt på franskmændenes initiativ. Disse fremskridt tæller ikke mindst udgangspunktet for den nuværende europæiske Union, der er resultatet af den plan, som Robert Schuman præsenterede i 1950. Robert Schuman arbejdede tæt sammen med Jean Monnet.
Da vi er samlet i Strasbourg, vil jeg gerne hylde Pierre Pflimlin, som var Frankrigs premierminister, formand for Europa-Parlamentet og i mange år Strasbourgs borgmester. Det var særligt smertefuldt, at netop de franske borgere ved en folkeafstemning forkastede udkastet til forfatningstraktaten, som indeholdt så mange løsninger, der er vigtige for Europas fremtid. Kort før De blev valgt, gjorde De det klart, at De som statsoverhoved ville gøre Deres yderste for at bringe Frankrig tilbage i rampelyset i Europa.
De understregede utvivlsomt Deres beslutsomhed ved at bidrage til at opnå en løsning i forhandlingerne om reformtraktaten og i deres støtte til den daværende formand for Europa-Rådet, kansler Angela Merkel, i denne henseende.
Jeg vil slutte af med at genkalde, at De efter at være blevet valgt elskværdigt inviterede mig til at besøge Élysée Paladset som Deres første udenlandske gæst. Jeg vil gerne benytte lejligheden til endnu en gang på vegne af Europa-Parlamentet at takke Dem for denne invitation, for De udviste med invitationen ikke alene Deres engagement i Europa, men også - og vigtigst - Deres anerkendelse af Europa-Parlamentet som det organ, der repræsenterer EU's befolkning.
(Bifald)
Få uger efter at De blev valgt, den 2. juli, rettede De henvendelse til Strasbourgs borgere og sagde følgende: "Jeg ønsker, at Frankrig påtager sig sit ansvar, og jeg ønsker, at alle europæere bliver bevidste om deres eget ansvar for historien. Jeg vil starte debatter, stille spørgsmål og rejse alle problemstillingerne". Vi afventer ivrigt Deres tale. Jeg vil indbyde dem til at tale til Europa-Parlamentet.
(Bifald)
Nicolas Sarkozy
Frankrigs præsident. - (FR) Hr. formand, ærede medlemmer, hr. kommissionsformand, mine damer og herrer! Tak for indbydelsen til at tale til Dem i bygningen, hvori Europas demokratiske hjerte slår.
Jeg takker Dem for denne mulighed nu på et tidspunkt, hvor Europa efter en periode med åbenlys tøven er kommet tilbage på sporet og er begyndt at bevæge sig fremad.
Jeg takker Dem for chancen for atter at fremhæve Frankrigs engagement i Europa og for at kunne melde klart ud, at "nej'et" til den Europæiske Forfatning ikke er udtryk for, at franskmændene vender ryggen til Europa, men udtryk for, at de har større forventninger til Europa.
(Bifald)
Fra begyndelsen er den europæiske integration blevet båret frem af håb. Nu - og vi bærer alle ansvaret her - forventer befolkningen, at Europa indfrier dette håb. Håbet om fred, om fællesskab, om fremgang. Dette håb blev født ud af det 20. århundredes store tragedier. Det blev født ud af millioner af mænd, kvinder og børns blod og tårer. Håbet blev født ud af kolossal lidelse. Det er håbet om, at de europæiske folk aldrig vil bekrige hinanden igen, at vi aldrig igen vil se forsøg på at erobre, dominere og udrydde på europæisk jord, hvilket førte vores nationer på randen af materiel og moralsk tilintetgørelse.
Den europæiske idé blev til, fordi store europæere en dag rakte hånden ud til hinanden hen over grænser, som så mange mennesker døde for at opretholde. Og folket, som havde lidt så utrolig meget, fulgte trop og besluttede at lægge hadet bag sig og i stedet etablere venskaber.
Den europæiske integration var mulig, fordi vores folk blev forfærdede over det, de havde gjort. De nægtede at kæmpe mere, da de inderst inde i deres hjerte vidste, at endnu en krig ville være fatal. De valgte i stedet at holde af hinanden, at forstå hinanden og arbejde sammen om at skabe en fælles fremtid.
Den europæiske integration skal ses for, hvad den er: en moralsk nødvendighed, en politisk nødvendighed, en åndelig nødvendighed.
Den europæiske integration er udtryk for en fælles længsel i den europæiske befolkning, som vedkender sig til værdier og til en fælles civilisation, og som ønsker at holde de værdier og den civilisation i live.
Europa må ikke bare være en maskine. Europa må ikke være en administrativ maskine. Europa må ikke være en juridisk maskine, som laver standarder, bestemmelser og direktiver på samlebånd. En procedure- og regelmaskine.
Europa må ikke holdes adskilt fra virkeligheden, fra følelser, fra menneskelig lidenskab. Europa kan ikke være en realitet og har ingen eksistensberettigelse, medmindre det for millioner af mænd og kvinder uanset deres overbevisninger er noget, der er levende, noget, der taler til dem, noget, der giver dem forhåbninger om en bedre tilværelse og en bedre verden. Europa vil enten blive et stort ideal eller høre op.
Når folket siger "nej", må vi ikke sige, at det tager fejl. Vi er nødt til at spørge, hvorfor det sagde "nej".
Vi ved alle - og jeg stemte i øvrigt "ja" - at den franske og den nederlandske "nej"afstemning desværre rummer meget mere end en forkastelse af en tekst, hvor vigtig den end var.
Vi ved alle, at dette "nej" var det mest synlige tegn på en dyb tillidskrise, som ikke må ignoreres, og som skal løses.
Alle, som elsker Europa, må tage dette "nej" fra to af de stiftende befolkninger, som altid har støttet Europa, meget alvorligt.
Dette "nej" var udtryk for en dybfølt bekymring: Millioner af mænd og kvinder var ved at miste troen på Europa. Hvorfor? Fordi de følte, at Europa ikke længere ydede dem tilstrækkelig beskyttelse. Fordi de følte, at Europa var blevet ligeglad med de vanskeligheder, de kæmper med til daglig. Om denne følelse er berettiget eller ej er irrelevant. Jeg er overbevist om, at millioner af mænd og kvinder i alle vores lande har den følelse.
Dette "nej" var en katastrofe. Det kastede Europa ud i den alvorligste krise i Unionens historie. Men krisen, som kunne være blevet Europas undergang, kunne også have den positive side at tilskynde dem, som var standhaftigt engageret i den europæiske sag, til at overveje årsagerne til krisen.
Den udvikling, der er sket i Europa siden oprettelsen af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, er bemærkelsesværdig.
Alle os her repræsenterer befolkninger, som hadede hinanden, som forsøgte at udslette hinanden, og som for nogles vedkommende bekrigede hinanden i århundreder.
Fra starten ytrede Paul-Henri Spaak, den store europæer, formand for den første Europæiske Parlamentariske Forsamling, de universelle og evige ord: "Vi må intet glemme, for det ville være en vanhelligelse, men vi har besluttet at begive os ud på et storslået eventyr, som, hvis det lykkes, vil gøre os i stand til at bevare det, vi har tilfælles, og som vi har kær".
Trods talrige problemer har dette storslåede eventyr varet ved i et halvt århundrede.
De parlamentariske forsamlinger har spillet en afgørende rolle. Og jeg vil yde min tribut til alle dem, som deltog i forsamlingerne, for de repræsenterede Europas borgere i al deres mangfoldighed.
Det er min opfattelse, at vi ikke skal frygte den mangfoldighed. Mangfoldigheden er noget, vi skal respektere. Den er vores største aktiv. Demokrati er lig med debat. Det er lig med meningsforskellighed. Det er det modsatte af et system, hvor alle tvinges til at tænke ens. Europa ville gå til grunde, hvis vi alle skulle tænke ens, og hvis de anderledestænkende blev anset for at være dårlige europæere. Der findes ikke noget, der hedder dårlige europæere. Der er blot Europa, og alle skal have lov at være en del af Europa.
Jeg tror på meningsudveksling, på diskussion. Derfor har jeg altid foretrukket flertalsstyre frem for enstemmighed. Og det betyder ikke så lidt, når det kommer fra en fransk præsident.
Enstemmighed er et system, der gør mindretallet i stand til at påtvinge alle andre deres vilje. Enstemmighed blokerer vejen for de store eller dristige beslutninger, og for at der tages chancer, da enstemmighed kræver, at vi finder fælles fodslag med dem, der kun vil have et perifert forhold til Europa.
Enstemmighed er lig med magtesløshed. Enstemmighed betyder, at det er umuligt at handle. Enstemmighed gør det umuligt at ændre en beslutning, og derfor støttede jeg den øgede anvendelse af flertalsafgørelser i den forenklede traktat.
Jeg tror på demokratiet. Jeg mener, at Europa skal være så demokratisk som muligt. Derfor har jeg altid været af den opfattelse, at vi ikke gør noget godt for Europa ved at undertrykke debat, tilbageholde kritik og skjule vores forskelligheder.
Jeg er overbevist om, at Europa har behov for mere debat, mere demokrati og i sidste ende mere politik.
Det er lykkedes Europa at løsne denne hårdknude, fordi stats- og regeringslederne, som på Bruxelles-topmødet var klar over, at de holdt Europas skæbne i hænderne, traf en politisk beslutning. På den dag i Bruxelles gjorde stats- og regeringsledernes politiske vilje det af med de hindringer, der indtil da havde syntes uoverstigelige.
Hvori bestod den politiske vilje i det tilfælde? Den bestod i at anerkende forfatningsudkastets forlis. Den bestod i at foreslå franskmændene, som stemte "nej", at forhandle en forenklet traktat på plads for at løsne hårdknuden i Europa og få den ratificeret i Parlamentet, hvilket jeg erklærede under min præsidentkampagne. Det franske folk bemyndigede mig til at lade den forenklede traktat blive ratificeret i Parlament.
(Bifald)
Jeg vil tilføje, at det er besynderligt at sige, at Europa-Parlamentet er stedet, hvor Europas demokratiske hjerte slår, når det så samtidig siges, at en parlamentarisk ratificering i Frankrig ikke ville være demokratisk. Hvis Europa er demokratisk i Europa-Parlamentet, så er Frankrig demokratisk i det franske parlament.
(Bifald)
Politisk vilje for de lande, der har ratificeret traktaten - og jeg vil gerne yde min tribut til dem og de parlamentarikere her, som har støttet udkastet til forfatning - bestod i at gå med til åbne forhandlinger om en ny og mindre ambitiøs tekst. Det lykkedes os at afslutte hårdknuden i Europa, fordi de lande, der havde stemt "nej", gjorde en indsats. Jeg vil hylde de af jer her, som stod bag forfatningen, og som accepterede at diskutere et nyt udkast. Europa er kommet gennem krisen, fordi der var velvilje fra begge parter.
Den forenklede traktat er en politisk sejr for Europa. Det er en sejr, fordi traktaten er europæisk bevidsthed udtrykt gennem politik.
Det ville - og jeg påtager mig mit ansvar - være fejlagtigt at tro, at vi har løst alle problemer i Europa med den forenklede traktat, og tro, at vi har alt under kontrol, og at der ikke vil opstå flere spørgsmål. Den forenklede traktat løser den institutionelle krise, men den løser hverken den politiske eller den moralske krise i Europa. Den gør Europa i stand til at træffe beslutninger og handle, men den siger ikke i hvilket omfang og med hvilket formål. Traktaten siger ikke noget om, hvordan Europa vil se ud i morgen, og hvordan den vil kunne forbedre vores borgeres tilværelse. Den giver ikke dem, der har mistet tiltroen til Europa, nogen grund til at få fornyet tiltro.
Det institutionelle spørgsmål er blevet løst. Nu skal vi løse de politiske spørgsmål. Vi er nødt til at studere dem frygtløst og debattere dem uden forbehold.
Europa har valgt demokrati, og i et demokrati skal vi kunne debattere alting. Budgetpolitik, handelspolitik, valutapolitik, industripolitik, finanspolitik - alle former for politik. Ellers giver det ingen mening at sige, at vi ønsker et demokratisk Europa.
Europa har valgt demokrati, og i et demokrati må selvstændighed aldrig forveksles med ansvarsfralæggelse. Ingen må kunne bruge deres selvstændighed som forklaring på, hvorfor de ikke bør holdes ansvarlig, forklare sig eller blive gransket. I et demokrati er politisk ansvar et universelt og grundlæggende princip.
I et europæisk demokrati skal vi kunne diskutere Europas hensigter og målsætninger. Jeg har foreslået, at der oprettes et vismandsudvalg, som reflekterer over fremtiden. Desuden mener jeg, at vi sammen bør kunne diskutere de mulige fremtidsscenarier for Europa. Flere veje ligger åbne for os, og jeg ved ikke, hvordan vi skal kunne vælge den rette vej, hvis vi helt nægter at diskutere dem.
I et europæisk demokrati skal vi kunne debattere europæisk identitet og nationale identiteter. Vi skal kunne diskutere, hvordan Europa opbygger sin identitet og, undskyld mig, forsvarer den. Vi skal kunne diskutere, hvordan Europa beskytter sine nationale identiteter, som er et af Europas aktiver.
Vi bør ikke være bange for disse identiteter. Det er ikke en sygdom at ville bevare sin identitet. Det er, når identiteten er truet, når man føler sig angrebet, at man bliver godt gal, farlig og aggressiv.
Europas befolkninger oplever en ekstremt dyb identitetskrise. Det er en krise, som berører både vores nationer og den civilisationsopfattelse, der deles af alle europæere, og det forener Europa. Det er en krise, der er knyttet til globaliseringen og verdens kommercialisering.
At starte et europæisk samarbejde gennem økonomi, gennem kul og stål og gennem samhandel var en genistreg af vores grundlæggere. Men det har haltet med politikken, hvad økonomi angår, og endnu mere, hvad kultur angår. Det var en fejl at overse det kulturelle Europa.
(Bifald)
I en verden, der trues af ensretning, domineres af teknologi, og hvor økonomiske værdier gerne er vigtigere end alt andet, kan Europa ikke appellere til alle, hvis det ikke værner om værdier som civilisationsværdier og åndelige værdier, hvis det ikke gør alt for at værne om den kulturelle mangfoldighed. Men hvilken mangfoldighed er der at værne om, hvis vi ikke har bevaret vores identiteter?
Vi må sikre, at befolkningerne ikke ser Europa som en trussel mod deres identitet, men som en form for beskytter, der sikrer deres overlevelse.
På det moralske plan er også menneskerettigheder en del af den europæiske identitet. Hver gang et menneske undertrykkes, hver gang en person udsættes for forfølgelse, hver gang et barn misbruges, hver gang et menneske udnyttes et hvilket som helst sted i verden, skal Europa stå ved deres side, fordi menneskerettighedernes Europa holder sit ord. Det er Europas opgave at udbrede menneskerettigheder til alle dele af verden.
(Bifald)
Lad mig tilføje, at alle de, som i fortiden har trådt menneskerettighederne under fode for at skaffe sig ordrer, har mistet ordrerne og deres anstændighed.
(Bifald)
I et europæisk demokrati må vi ikke forbyde ordet "beskyttelse". Hvis vi vil undgå, at vores folk en dag kræver protektionisme og lukning af grænserne, fordi de er trætte af at være ofre for uretfærdig konkurrence og dumping, må vi have modet til at debattere, hvad der bør være en ægte fællesskabspræference. Vi skal kunne gøre lige så meget for at beskytte os, som andre gør. Vi skal kunne udstyre os med de samme redskaber, som andre har udstyret sig med. Hvis andre regioner i verden har ret til at beskytte sig mod dumping, hvorfor skulle Europa så ikke også have? Hvis alle lande har en valutapolitik, hvorfor skulle Europa så ikke også have det? Hvis andre nationer kan reservere en del af deres offentlige indkøb til deres små og mellemstore virksomheder, hvorfor skulle Europa så ikke også kunne? Hvis andre nationer implementerer en industripolitik, hvorfor skulle Europa så ikke også gøre det? Hvis andre nationer beskytter deres landmænd, hvorfor skulle Europa så ikke beskytte sine?
(Bifald)
Europa ønsker ikke protektionisme, men må kræve gensidighed. Europa ønsker ikke protektionisme, men er forpligtet til at sikre dets energi- og fødevareuafhængighed.
Europa ønsker at være et eksempel til efterfølgelse i kampen mod global opvarmning, men Europa må ikke acceptere urimelig konkurrence fra lande, som slet ikke pålægger sine virksomheder nogen miljømæssige restriktioner.
(Bifald)
Europa har forpligtet sig til at skabe konkurrence, men Europa alene kan ikke gøre konkurrence til en overbevisning for hele verden. Derfor blev det besluttet på Bruxellestopmødet, at konkurrence for Europa var et middel snarere end et mål i sig selv.
Europa har valgt markedsøkonomi og kapitalisme, men det er ikke ensbetydende med fuldstændig laissez-faire og finansiel kapitalisme, der begunstiger spekulanter og aktionærer på bekostning af iværksættere og arbejdere.
(Bifald)
Europæisk kapitalisme har altid været iværksætterens kapitalisme. En produktionens kapitalisme snarere end spekulantens og markedshandelens kapitalisme.
Ja, jeg erklærer højt og tydeligt, at Europa skal spille en rolle ved at sprøjte noget yderst nødvendigt etik ind i den finansielle kapitalisme, og det, vi oplevede med krisen på subprimemarkedet - hvor få spekulanter underminerede den globale konkurrence - er noget, som Europa ikke kan acceptere.
(Bifald)
Vi har forskellige opfattelser og synspunkter i alle disse spørgsmål, men det betyder ikke, at vi ikke skal diskutere dem. Vi skal diskutere dem, indtil vi har nået et kompromis, der gør, at vi kan opbygge en fælles politik. Alle disse spørgsmål vil blive meget højt prioriteret af det franske formandskab.
Der er mange andre emner at debattere: omlægningen af den fælles landbrugspolitik, miljømæssig beskatning, vedvarende energi og energibesparelse samt forsvar. Hvordan kan Europa blive uafhængigt og have politisk indflydelse på verdensscenen? Hvordan kan Europa spille en rolle for fred og stabilitet, hvis det ikke kan garantere sin egen sikkerhed?
Hvad er vores engagement i Europa værd, hvis vi er ude af stand til at diskutere oprettelsen af et europæisk forsvarssystem og fornyelsen af Den Atlantiske Alliance? Hvad er vores engagement i Europa værd, hvis vi alle er ude af stand til at yde en indsats for at sikre vores fælles sikkerhed?
Fra EKSF-traktaten til den forenklede traktat har det europæiske folk opbygget solidaritet. Dette kommer til udtryk i den regionale politik, men det burde også komme til udtryk i vores forsvarspolitik. Det bør komme til udtryk i en europæisk indvandringspolitik. I et Europa, hvor folk kan bevæge sig frit mellem medlemsstaterne, kan dette kun komme til udtryk gennem en fælles indvandringspolitik. Man kan ikke være en del af Schengenområdet og foretage reguleringer uden at informere de andre lande, da en regulering i ét land påvirker alle de øvrige lande i Schengenområdet.
(Bifald)
Da jeg blev valgt til Frankrigs præsident, satte jeg mig for at sætte Frankrig tilbage i centrum af den europæiske integration. Jeg ønskede, at Frankrig skulle overvinde sin tvivl ved at involvere sig mere i Europa. Jeg ved udmærket, at Frankrig ikke vil kunne få sin vilje i alle spørgsmål, men jeg ønsker, at Frankrig genvinder sin position i hjertet af Europa.
Jeg har genetableret en dialog med Fællesskabets institutioner, jeg vil gerne takke formand Barroso for det tillidsforhold, som er blevet opbygget mellem Frankrig og Kommissionen. Det er nu Frankrigs politik med fuld tillid at arbejde tæt sammen med de europæiske institutioner - dvs. Europa-Parlamentet og Kommissionen.
Jeg vil gøre mit yderste for, at alle føler, at denne vision er deres egen, og for, at Det Forenede Kongerige ratificerer den forenklede traktat, da Europa har brug for Det Forenede Kongerige...
(Bifald)
Jeg vil gøre mit yderste for at komme i dialog med østlandene, som ofte med rette har følt, at der ikke blev lyttet tilstrækkeligt til dem. Det er ikke sådan, at de har færre rettigheder, fordi historien har frarøvet dem muligheden for at tilslutte sig Unionen på et tidligere tidspunkt. De har samme rettigheder som de stiftende lande. Det er den europæiske ånd.
(Bifald)
Det var i den ånd, at jeg foreslog Middelhavsunionen. Jeg ønsker ikke, at nogen udelukkes, og jeg vil bygge videre på det arbejde, der blev gjort i Barcelona. Hvis de opnåede resultater i Barcelona havde været tilstrækkelige, ville vi have vidst det. Vi er derfor nødt til at være ambitiøse endnu en gang.
Jeg ønsker, at Frankrig puster dynamik ind i Europa, for går det godt i Frankrig, gavner det hele Europa.
Ingen i Europa har interesse i et svagt Frankrig, som er ude af stand til at vokse sig større. Ingen i Europa har interesse i et Frankrig i nedgang, et Frankrig, der lider af en identitetskrise, eller et Frankrig, som er bange for fremtiden.
Jeg har iværksat et reformprogram. Det er ikke i Europas interesse, at disse reformer mislykkes, for de vil sætte Frankrig i stand til at få orden på sine offentlige finanser og opfylde sine forpligtelser. Det franske folk har godkendt disse reformer. Jeg gjorde min hensigt klar for dem forud for valget. Derfor vil jeg sørge for, at disse reformer implementeres i fuld udtrækning. Intet skal forhindre mig i at nå dette mål, og det er det bedste, Frankrig kan gøre for Europa.
Her i byen Strasbourg, som franskmændene har så kær, og som alle europæere uigenkaldeligt forbinder med Deres forsamling, Deres Parlament, der holder den demokratiske debat i live, her på dette podium, hvorfra jeg kan huske, at Simone Veil, der i 1979 var formand for den første direkte valgte Europæiske Parlamentariske Forsamling, så ofte talte.
Jeg vil gerne hylde hendes bidrag til den europæiske sag og til kvindesagen. Hun kæmpede for respekt for kvinders rettigheder, respekt for deres værdighed, og Deres Parlament har altid været tro mod hendes principper. Simone Veil sagde: "Uanset vores forskelligheder tror jeg på, at vi deler samme ønske om at skabe et samfund, som bygger på en fælles arv og en fælles respekt for grundlæggende menneskerettigheder. I denne ånd vil jeg opfordre Dem til at tage fat på de opgaver, der venter os forude, i kammeratskabets ånd".
Jeg gør disse ord til mine egne. Disse ord er udfordringer. Disse er udfordringer, som vores borgere forventer, at Europa tager op. Vi må ikke spilde tiden. Europa har allerede spildt meget tid i de sidste 10 år. Der er ingen tid at spilde i kampen om at sikre, at folket atter genvinder tilliden til Europa. De kan have tillid til Frankrigs udelte engagement i Europa.
(Parlamentet rejste sig og gav taleren et stående bifald.)
Formanden
Præsident Sarkozy, jeg vil takke Dem for disse oprigtige og dybt europæiske meningstilkendegivelser. De har igen demonstreret Deres europæiske overbevisninger samt Deres og det franske folks engagement i den europæiske sag. Vi imødeser med glæde det franske formandskab, som træder i kraft på et vigtigt tidspunkt i EU's historie - tidspunktet, hvor Europas lande ratificerer reformtraktaten. Jeg er overbevist om, at der i denne periode vil blive gjort store fremskridt på vejen mod et Europa præget af fred og solidaritet. Europa-Parlamentet, som repræsentant for EU's borgere, står ved Deres side i denne bedrift og håber at kunne arbejde tæt sammen med Dem med henblik på at sikre, at dette formandskab bliver vellykket og dermed gavnligt for det europæiske folk.
Præsident Sarkozy, Parlamentet ønsker Dem al held og lykke, både for Frankrig og for foreningen af vores europæiske kontinent. Tak.
(Det højtidelige møde blev afsluttet kl. 12.40)
