Aspecte instituţionale ale aderării Uniunii Europene la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale - Conferinţa de revizuire a Statutului de la Roma al Curţii Penale Internaţionale ce a avut loc în Kampala, Uganda (dezbatere) 
Preşedinta
Următorul punct este dezbaterea comună privind:
raportul dlui Ramón Jáuregui Atondo, în numele Comisiei pentru afaceri constituţionale, referitor la aspectele instituţionale ale aderării Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale şi
declaraţiile Consiliului şi Comisiei privind Conferinţa de revizuire a Statutului de la Roma al Curţii Penale Internaţionale ce va avea loc în Kampala, Uganda.
Ramón Jáuregui Atondo
Doamnă preşedintă, doamnă comisar, domnule López Garrido, consider că ziua de astăzi este una importantă. Ştiu că există numeroase zile importante pentru acest Parlament, însă cred în mod sincer că sarcina Uniunii Europene de a semna Convenţia pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale a fost unul din aspectele principale ale procesului integrării europene, încă de la adoptarea Tratatului de la Lisabona la 1 decembrie 2009.
Prin urmare, consider că asistăm la culminarea unei aspiraţii îndelungate, care face parte din procesul istoric al integrării europene, deoarece demnitatea umană, drepturile omului, democraţia şi statul de drept fac parte din ADN-ul procesului istoric al integrării europene.
Raportul pe care îl vom adopta mâine duce la îndeplinire această sarcină, pe care Uniunea Europeană a avut-o încă de când Tratatul de la Lisabona a prevăzut aderarea la convenţie. Doresc să rezum conţinutul acestui raport, bazat pe trei idei principale.
În primul rând, doresc să arăt că nu numai statele membre apără drepturile omului. Acum, Uniunea Europeană este cea care apără drepturile omului, cu noua sa personalitate juridică adoptată conform Tratatului de la Lisabona; statele membre pot contribui la dreptul Uniunii şi la dezvoltarea UE ca stat. Ele pot face acest lucru dacă respectă principiile Convenţiei europene şi dacă se supun unei curţi ce nu depinde de Uniune şi de statele membre şi care garantează aplicarea acestor principii, în permanenţă şi în orice spaţiu.
Cea de-a doua idee se referă la a-i oferi publicului european o nouă legislaţie şi o nouă curte: dreptul europenilor de a se adresa acestei noi curţi pentru a garanta respectarea drepturilor prevăzute în convenţie, în relaţiile cu Uniunea Europeană sau cu statele membre, atunci când acestea pun în aplicare dreptul Uniunii.
Chiar şi activităţile Uniunii Europene referitoare la politica externă, la misiunile poliţieneşti, la securitatea în afara frontierelor noastre şi la cooperarea internaţională sunt supuse principiilor Convenţiei europene a drepturilor omului. Ce înseamnă acest lucru? În opinia mea, doamnelor şi domnilor, acesta înseamnă, din punct de vedere istoric, un pas important înainte în procesul integrării şi în construirea conceptului primordial de idee europeană a demnităţii umane care, după cum am spus mai înainte, răspunde cerinţelor publicului european.
Totodată, acest lucru conduce la consolidarea sistemului european de apărare a drepturilor fundamentale, deoarece, împreună cu Carta drepturilor fundamentale şi Tratatul de la Lisabona, creează un context, un cadru de protecţie juridică aproape perfect şi este, prin urmare, cel mai avansat din lume. El consolidează, în acelaşi timp, credibilitatea Uniunii în ochii statelor terţe, deoarece Uniunea Europeană a solicitat în permanenţă respectarea drepturilor omului în relaţiile sale bilaterale.
Acest raport prezintă aspecte instituţionale şi juridice pe care nu le voi descrie acum. Doresc totuşi să subliniez faptul că aici şi acum începe un proces, din moment ce, pe lângă acest raport elaborat împreună cu Comisia pentru libertăţi civile, justiţie şi afaceri interne şi Comisia pentru afaceri externe, Comisia dispune acum de o poziţie, de un cadru de negociere ce-i va permite să revină la Parlament pentru a adopta acest acord şi care le va permite statelor membre ale Uniunii să ratifice aderarea la Convenţia europeană. Aş dori să-i mulţumesc dnei Reding pentru rapiditatea cu care Comisia a adoptat mandatul de negocieri, dar şi Consiliului European, care va face acest lucru în curând. Totodată, doresc să le mulţumesc dnei Gál şi dlui Preda pentru cooperarea de care au dat dovadă în cadrul celor două comisii. Doamnelor şi domnilor, cred că această ştire este una remarcabilă.
Diego López Garrido
Doamnă preşedintă, după cum spunea şi dl Jáuregui, dezbaterea pe care o vom desfăşura acum, împreună cu cea pe care tocmai am încheiat-o, este deosebit de importantă. Cred că umanitatea face un pas istoric înainte, într-un moment în care apărarea drepturilor omului devine nu numai o responsabilitate a statelor, care sunt actorii politici tradiţionali şi jucătorii politici tradiţionali ai ultimelor secole, ci şi un concept care, din punctul de vedere al apărării umanităţii, depăşeşte frontierele naţionale şi stabileşte o serie de mecanisme şi garanţii instituţionale, pentru a proteja mai bine valorile universale.
Convenţia europeană a drepturilor omului, care este probabil una dintre cele mai mari comori ale Europei, şi Curtea Penală Internaţională, care depăşeşte graniţele Europei, sunt exemple ale acestui pas înainte, pe care îl facem acum în direcţia globalizării şi a apărării drepturilor omului.
În ceea ce priveşte Convenţia europeană a drepturilor omului, nu sunt multe de adăugat la discursul dlui Jáuregui şi la excelentul său raport, care a fost elaborat împreună cu raportorii pentru aviz, dl Preda şi dna Gál, în legătură cu semnarea Convenţiei europene a drepturilor omului de către Uniunea Europeană.
Aş dori să reiterez multe dintre aspectele menţionate de dl Jáuregui şi să subliniez faptul că această convenţie reprezintă un element al integrării europene, care consolidează, deci, Uniunea Europeană. În plus, ea îşi va uni forţele cu principalul element de noutate introdus de Tratatul de la Lisabona, şi anume Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene şi vor funcţiona împreună. Aceasta este una dintre misiunile - nu doar de factură politică, ci şi tehnică - ale Curţii Europene a Drepturilor Omului şi ale Curţii de Justiţie a Uniunii Europene, fără ca jurisdicţia acestora să fie afectată în vreun fel.
Totodată, această iniţiativă prevăzută în Tratatul de la Lisabona accentuează şi credibilitatea Uniunii Europene în apărarea drepturilor omului, deoarece nu le cerem doar statelor membre ale Uniunii să contribuie la consolidarea Convenţiei europene a drepturilor omului, ci tuturor statelor europene. Cu alte cuvinte, le cerem să garanteze respectarea şi protejarea drepturilor prevăzute în convenţie şi, astfel, Uniunea Europeană însăşi, nu numai statele sale membre, va fi supusă jurisdicţiei Curţii Europene a Drepturilor Omului. Acest lucru ne va creşte credibilitatea, după cum menţionează în mod foarte corect raportul dlui Jáuregui.
În ceea ce priveşte Curtea Penală Internaţională, consider că acest moment este unul pe care îl vom descrie drept "istoric” şi de maximă importanţă, deoarece peste câteva zile va avea loc conferinţa de revizuire a Statutului de la Roma. Aceasta este singura conferinţă obligatorie care trebuie să aibă loc pentru a revizui Statutul de la Roma, dacă este nevoie, şi pentru a evalua pasul extrem de important pe care îl reprezintă Curtea Penală Internaţională.
Prin urmare, acesta este un eveniment extrem de semnificativ, care este examinat astăzi în cadrul Comitetului politic şi de securitate şi va fi discutat mâine în cadrul Comitetului reprezentanţilor permanenţi (Coreper). Sperăm că săptămâna viitoare se va adopta rezoluţia Consiliului, pentru a ne putea alătura evaluării foarte pozitive pe care alte state, precum statele latino-americane care fac parte din Uniunea Naţiunilor Sud-Americane (Unasur), o formulează la adresa Curţii Penale Internaţionale.
Vorbim despre o Curte Penală Internaţională, ce reprezintă un angajament de a apăra drepturile omului şi, deci, de a urmări infracţiunile împotriva umanităţii la nivel universal. Acest angajament a fost asumat de Uniunea Europeană şi de statele sale membre. Doresc să vă reamintesc că în 2003 a existat o poziţie comună, în 2004 a existat un plan de acţiune, iar în 2006 a existat un acord al Uniunii Europene privind cooperarea cu Curtea. Toate statele membre ale Uniunii Europene sunt în prezent părţi la Statutul de la Roma şi, prin urmare, se supun Curţii Penale Internaţionale.
Cred că acest lucru este extrem de important, pentru a evidenţia rolul pe care Curtea Penală Internaţională îl joacă la nivel mondial şi angajamentul Uniunii Europene de a-l consolida. În prezent, Curtea Penală Internaţională se ocupă în principal de problemele de pe continentul african, însă conferinţa de la Kampala îi va explica populaţiei africane că nu suntem împotriva Africii: dimpotrivă, suntem de partea Africii.
Din acest motiv, această conferinţă de revizuire este foarte importantă. Ea este deschisă tuturor statelor, dar şi societăţii civile şi organizaţiilor internaţionale şi regionale, şi ne va oferi posibilitatea de a evalua situaţia justiţiei internaţionale, într-un moment în care se înfiinţează Curtea Penală Internaţională, ca unicul tribunal penal internaţional permanent.
Viviane Reding
vicepreşedintă a Comisiei. - Doamnă preşedintă, sunt de acord cu toţi vorbitorii şi cu toţi deputaţii în Parlamentul European care au lucrat asupra acestui subiect. Aderarea UE la Convenţia europeană a drepturilor omului este un pas cu importanţă constituţională. Acest proces va completa sistemul de apărare a drepturilor fundamentale în interiorul Uniunii şi ştiţi foarte bine că Tratatul de la Lisabona nu îl prevede ca pe o opţiune, ci ca pe o destinaţie.
Salut, prin urmare, faptul că Parlamentul se interesează atât de mult de acest dosar - lucru pe care trebuie să spunem că l-a făcut încă de la început -, fapt evidenţiat de rezoluţia pe care a propus-o.
Doresc să le mulţumesc în special raportorilor din cadrul Comisiei pentru drepturi constituţionale şi al Comisiei pentru libertăţi civile, justiţie şi afaceri interne, pentru cooperarea excelentă la acest dosar. Totodată, doresc să le mulţumesc pentru audierea organizată, care a fost extrem de utilă şi de benefică în activitatea de pregătire a acestui dosar.
Proiectul de raport prezentat de dl Jáuregui Atondo este, într-o foarte mare măsură, conform cu poziţia Comisiei. Voi menţiona doar trei aspecte care, din punctul meu de vedere, sunt foarte importante.
În primul rând, Comisia împărtăşeşte poziţia conform căreia aderarea UE la protocoalele adiţionale la Convenţia europeană este un obiectiv ce trebuie atins. Trebuie spus că aceste protocoale nu au fost ratificate de toate statele membre ale Uniunii. Într-adevăr, multe dintre aceste protocoale pot fi relevante în ceea ce priveşte exerciţiul atribuţiilor Uniunii, iar anumite garanţii prevăzute în aceste protocoale sunt reflectate şi în Cartă. Directivele de negociere trebuie, prin urmare, să-i atribuie Comisiei sarcina de a negocia o prevedere prin care să se asigure că Uniunea poate adera la oricare dintre protocoalele adiţionale.
Apoi, hotărârea privind protocoalele la care vom adera efectiv, pe lângă convenţia însăşi, va trebui adoptată în unanimitate de către Consiliu, după obţinerea aprobării Parlamentului. Din punctul de vedere al Comisiei, aceste hotărâri ar trebui să se refere, de preferinţă, la toate protocoalele adiţionale şi ar trebui luate împreună cu hotărârea de încheiere a acordului de aderare însuşi.
În al doilea rând, trebuie abordată situaţia specifică a Uniunii, aceasta fiind o entitate juridică distinctă, învestită cu atribuţii autonome, ce va deveni parte contractantă la un mecanism care a fost gândit iniţial doar pentru statele naţionale. Prin urmare, convenţia necesită o serie de adaptări procedurale tehnice şi limitate în ceea ce priveşte natura specifică a dreptului Uniunii.
Printre acestea se numără şi aşa-numitul "mecanism de intervenţie în calitate de co-pârât‟, prin care se ţine cont de aplicarea descentralizată a dreptului Uniunii de către statele membre. Prin acest mecanism, Uniunii i se va permite să intervină în calitate de co-pârât în acţiunile introduse împotriva statelor membre, care ar putea ridica o problemă privind dreptul Uniunii. Mă bucur să văd că şi raportul Parlamentului susţine această idee.
În al treilea rând, subscriu în întregime raportului ce recomandă participarea reprezentanţilor Uniunii la organismele convenţiei, pe picior de egalitate cu reprezentanţii părţilor contractante. Această participare reprezintă, într-adevăr, un element cheie în integrarea şi tranziţia treptată a Uniunii la sistemul convenţiei. Aţi înţeles că acest lucru înseamnă acum, în special, prezenţa în Curtea de la Strasbourg a unui judecător ales de fiecare parte contractantă.
Prin urmare, Comisia este foarte de acord să se aleagă un judecător permanent, cu normă întreagă pentru Uniune, care să se bucure de acelaşi statut şi care să aibă aceleaşi obligaţii precum colegii săi. Un judecător ad-hoc care să intervină doar în acţiunile introduse împotriva Uniunii sau referitoare la dreptul Uniunii nu ar fi suficient.
În ceea ce priveşte modul de alegere a judecătorului Uniunii, se va aplica procedura obişnuită prevăzută în Convenţie.
Aceasta înseamnă că Adunarea Parlamentară a Consiliului va alege un judecător din trei candidaţi propuşi de Uniunea Europeană şi sunt de acord cu proiectul de raport în aceea că Parlamentului European trebuie să i se permită să trimită un număr corespunzător de reprezentanţi în cadrul sesiunilor Adunării Parlamentare care au ca obiect alegerea judecătorilor la Curtea de la Strasbourg.
Procedura de elaborare a listei celor trei candidaţi nu trebuie reglementată prin acordul de aderare: ea trebuie reglementată de noi. Trebuie să facem acest lucru prin norme juridice interne, iar ideea că Parlamentul trebuie implicat într-un mod similar celui prevăzut la articolul 255 privind selectarea candidaţilor pentru Curtea de Justiţie este una foarte interesantă, ce merită analizată în amănunţime.
Onoraţi membri, Preşedinţia spaniolă acordă o foarte mare prioritate acestui dosar, după cum ştiţi, şi ar dori să ajungă la un acord înainte de finalul lunii iunie. În cazul în care Consiliul ar putea ajunge la un acord până atunci - şi sper că va face acest lucru - vom putea începe negocierile de aderare după vară. După cum am spus deja acum două săptămâni la Bruxelles, mă voi asigura că Comisia, în calitate de negociator al Uniunii, va informa pe deplin Parlamentul pe întreaga durată a procesului de negociere.
Toate aceste lucruri se referă la probleme europene, însă trebuie să avem în vedere şi problema drepturilor internaţionale ale omului. După cum ştiţi, în 1998, 138 de state au făcut un pas înainte prin adoptarea Statutului de la Roma, care a creat, pentru prima dată în istorie, o curte internaţională permanentă pentru a-i judeca pe cei care au comis genociduri, crime împotriva umanităţii şi crime de război. Curtea a început să funcţioneze în 2003, iar acum, după şapte ani, am avut conferinţa de revizuire de la Kampala, care ne invită să realizăm o analiză timpurie a activităţilor Curţii, a provocărilor care o aşteaptă şi a eficacităţii sprijinului acordat de UE.
În ceea ce priveşte activităţile Curţii, ştim că aceasta este complet operaţională, dar se află încă la început de drum. Nu s-a încheiat un ciclu judiciar, însă CPI analizează situaţia din cinci ţări: a început deja un proces, alt proces va începe la 5 iulie şi un alt caz se află în faza preventivă, toate referindu-se la DAR şi RDC.
Să nu uităm că această curte este doar una de ultimă instanţă, aşa că principala responsabilitate le aparţine chiar statelor membre. În cele mai multe cazuri, Curtea acţionează drept catalizator, pentru ca statele să investigheze şi să judece cazurile prin intermediul instanţelor naţionale. În acelaşi timp, în scurta sa durată de viaţă, Curtea a reprezentat un factor puternic de descurajare a atrocităţilor viitoare, deoarece vinovaţii ştiu acum că va învinge justiţia şi, în acest sens, Curtea se confruntă cu provocări.
Ratificarea de către Bangladesh a ridicat la 111 numărul statelor care sunt părţi la Statutul de la Roma. Totuşi, este foarte clar că trebuie să susţinem acceptarea universală a Statutului şi a Curţii. Curtea are nevoie de participarea şi de cooperarea tuturor statelor, indiferent dacă acestea sunt sau nu părţi la Statutul de la Roma, precum şi a organizaţiilor internaţionale şi regionale. Curtea nu îşi poate îndeplini funcţiile dacă statele naţionale nu arestează persoanele pentru care CPI a emis un mandat de arestare, dacă martorii nu pot fi protejaţi sau dacă nu există închisori pentru cei ce au fost condamnaţi. Acesta este motivul pentru care UE a susţinut Curtea în ultimii zece ani, pentru a o ajuta să soluţioneze aceste probleme.
Noi, Uniunea Europeană, am fost încă de la început susţinători devotaţi ai înfiinţării Curţii, în calitate de mecanism esenţial în noua ordine internaţională, conceput pentru a pune capăt impunităţii care, după cum ştiţi, a condus la asasinarea a milioane de oameni în vremurile noastre, însă la pedepsirea doar a câtorva dintre cei vinovaţi.
UE consideră că o CPI eficace este un instrument indispensabil pentru comunitatea internaţională, pentru a combate această impunitate şi pentru a promova o ordine internaţională bazată pe reguli. Acesta este motivul pentru care susţinem Curtea, folosind diferitele instrumente pe care le avem la dispoziţie şi pe care ministrul le-a menţionat deja. Poziţia comună a fost transpusă într-un plan de acţiune. Am fost prima organizaţie care a încheiat un acord de cooperare şi de asistenţă cu Curtea în 2006 şi oferim CPI sprijin politic şi diplomatic deplin, prin demersuri, dialoguri politice şi declaraţii. Includerea clauzelor CPI în acordurile internaţionale este în prezent o practică standard pentru Uniunea Europeană.
Din 2000, Iniţiativa europeană - numită ulterior Instrumentul european pentru democraţie şi drepturile omului - a contribuit cu 29 de milioane de euro pentru a susţine Curtea direct sau indirect, mai ales prin campanii globale ale societăţii civile. UE a adoptat, de asemenea, o serie de hotărâri în domeniul justiţiei, libertăţii şi securităţii, în vederea consolidării cooperării între statele membre în investigarea şi urmărirea infracţiunilor aflate sub incidenţa Statutului de la Roma, la nivel naţional, aşa că facem tot posibilul pentru ca sistemul să evolueze. Sistemul necesită îmbunătăţiri ulterioare, dar, în acest scop, are nevoie de un angajament puternic al tuturor naţiunilor de pe glob.
Cristian Dan Preda
Raportor pentru aviz al Comisiei pentru afaceri externe. - Mă voi referi la Raportul dlui Jáuregui Atondo. Vreau în primul rând să îl felicit pentru redactarea acestui excelent raport care abordează, cred eu, într-o manieră exhaustivă atât avantajele, cât şi provocările aderării Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale.
Din perspectiva avizului pe care l-am redactat pentru Comisia AFET, doresc să subliniez aportul principal al aderării Uniunii la CEDO. Este vorba despre un lucru care poate părea astăzi, în perioada post-Lisabona, evident, dar este un lucru care a reprezentat o speranţă reiterată periodic în ultimii treizeci de ani. Am în vedere faptul că aderarea la CEDO va spori credibilitatea Uniunii în dialogul asupra drepturilor omului cu ţările terţe, confirmând încă o dată tuturor că Uniunea este, mai presus de toate, o comunitate bazată pe drept.
Instituţiile Uniunii, asemenea celor ale statelor membre ale Consiliului Europei, vor fi astfel supuse controlului extern şi independent al Curţii de la Strasbourg, conform formulei "un standard unic în materie de drepturile omului, o singură Curte”. Din punct de vedere al existenţei unui standard unic în materie de drepturile omului, trebuie să subliniez că aderarea la CEDO este, în acelaşi timp, un prilej pentru ca Uniunea să adere şi la alte tratate din sistemul de la Strasbourg. Am în vedere, bineînţeles, protocoalele adiţionale, Carta socială europeană revizuită care, aşa cum se ştie, completează şi aprofundează această protecţie la nivel paneuropean. În plus, cred eu, o participare sporită a autorităţilor europene în organismele Consiliului Europei, specializate în protecţia drepturilor omului, reprezintă consecinţa logică a acestui standard unic de protecţie.
După cum am subliniat şi în avizul pe care l-am redactat pentru AFET, trebuie, de asemenea, găsit un echilibru între, pe de o parte, prezervarea specificităţii ordinii juridice europene şi, pe de altă parte, prezervarea sistemului jurisdicţional de la Strasbourg, care şi-a dovedit utilitatea pentru protejarea drepturilor omului la nivel paneuropean.
Kinga Gál
Doamnelor şi domnilor, în primul rând, permiteţi-mi să-i mulţumesc pentru cooperare persoanei responsabile pentru raportul Comisiei pentru afaceri constituţionale, dl Jáuregui Atondo. Consider că această cooperare apropiată dintre Comisia pentru afaceri constituţionale şi Comisia pentru libertăţi civile, justiţie şi afaceri interne, împreună cu Subcomisia pentru drepturile omului, care ne-a completat activitatea, a abordat cu succes seria de întrebări referitoare la aderarea noastră la convenţie şi a indicat în mod corect întrebările nou apărute care nu au fost încă clarificate.
Personal, în numele Comisiei pentru libertăţi civile, justiţie şi afaceri interne, m-am hotărât să mă axez în primul rând - lucru ce a fost confirmat în final şi de această Comisie - pe asigurarea faptului că aderarea noastră va reprezenta într-adevăr valoare adăugată pentru cetăţenii Uniunii Europene şi că aceştia din urmă sunt conştienţi de aceste valori şi oportunităţi, deşi trebuie să evităm aşteptările exagerate.
În perioada viitoare şi pe parcursul negocierilor trebuie clarificate nenumărate întrebări esenţiale; acestea se referă la relaţia dintre curţile de la Strasbourg şi Luxemburg, deoarece nu va exista nicio modificare la nivelul sistemului de jurisdicţie în niciuna dintre aceste curţi. Consider că este important să subliniem faptul că reforma funcţionării curţii de la Strasbourg coincide cu aderarea, iar acest aspect ar trebui să fie unul semnificativ. Totodată, doresc să subliniez faptul că această aderare va avea succes doar dacă va consolida cu adevărat instituţiile actuale, iar sistemele judiciare ale statelor membre trebuie să ia măsurile necesare în acest sens. Aderarea UE la Convenţie va fi o experienţă unică, însă ea nu trebuie să afecteze măsurile care s-au luat deja în ceea ce priveşte aplicarea drepturilor omului. Este foarte important să fim conştienţi că ea va fi un succes doar în măsura în care consolidează instituţiile deja funcţionale şi asigură o valoare adăugată reală pentru cetăţeni.
Laima Liucija Andrikienė
în numele Grupului PPE. - Doamnă preşedintă, conferinţa de revizuire a Curţii Penale Internaţionale (CPI) este un eveniment aşteptat de mult timp, important pentru evoluţia Curţii însăşi, dar, într-un sens mai larg, şi pentru evoluţia justiţiei penale internaţionale.
Conferinţa de revizuire este o şansă bună pentru ca părţile interesate să analizeze deficienţele existente ale CPI şi să propună posibile modificări sau direcţii de reformă. Doresc să menţionez câteva aspecte pe care statele membre UE şi delegaţia PE trebuie să le aibă pe ordinea de zi.
Unul dintre aspecte este cu siguranţă poziţia partenerilor noştri transatlantici asupra CPI. Doresc să subliniez faptul că neparticiparea Statelor Unite la CPI este principalul factor care reduce relevanţa şi autoritatea CPI. Prin urmare, ar fi foarte util ca partenerii noştri americani să îşi exprime mai clar poziţia actuală şi angajamentul faţă de CPI.
Totodată, doresc să solicit Uniunii să insiste să se discute - şi, să sperăm, să se revizuiască - articolul 124, cunoscut şi ca dispoziţia tranzitorie, din Statutul de la Roma, care le permite statelor să opteze astfel încât cetăţenii lor să nu se supună jurisdicţiei CPI privind infracţiunile de război pentru o perioadă de şapte ani de la ratificarea Statutului. Aceasta este o carenţă regretabilă, ce trebuie eliminată din Statutul de la Roma.
Nu în ultimul rând, doresc să arăt că UE trebuie să depună eforturi pentru a asigura ratificarea şi aplicarea cât mai extinsă a Statutului de la Roma, în relaţiile cu acele state care nu au făcut încă acest lucru. Acesta trebuie să fie un obiectiv al UE în cadrul negocierilor de extindere şi al etapelor de aderare a noilor state membre ale UE. De asemenea, acest aspect trebuie să ocupe o poziţie prioritară pe ordinea de zi în discuţiile noastre cu Rusia, ţinând cont mai ales de faptul că în prezent negociem modalităţile acordului de parteneriat cu partenerii ruşi.
Debora Serracchiani
Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, îi mulţumesc raportorului pentru activitatea excelentă depusă în legătură cu aderarea Uniunii Europene la Convenţia drepturilor omului, în beneficiul cetăţenilor europeni: graţie acestei convenţii, va exista o nouă curte, în afara Uniunii Europene, ce se va asigura că drepturile cetăţenilor europeni sunt respectate în permanenţă de Uniunea Europeană şi de statele sale membre.
Conform principiului democraţiei, Uniunea Europeană şi statele sale membre trebuie să aibă întotdeauna dreptul de a se putea apăra. Prin urmare, consider că este esenţial ca fiecare naţiune parte la convenţie să aibă un judecător care să explice contextul fiecărui apel, la fel cum consider că este important ca Parlamentul European să dispună de un organism neoficial care să coordoneze schimburile de informaţii dintre Parlament şi Adunarea Parlamentară a Consiliului şi că Parlamentul trebuie consultat în timpul procesului de negociere.
Doresc să adaug că, aşa cum cetăţenii europeni au dreptul să ştie ce drepturi au, ei au şi dreptul să înţeleagă mecanismele ce guvernează această aderare. Prin urmare, consider că este esenţial ca Uniunea Europeană şi Consiliul Europei să introducă o serie de orientări, explicând în mod clar toate efectele şi implicaţiile pe care le va avea această aderare.
Andrew Duff
în numele Grupului ALDE. - Doamnă preşedintă, aderarea UE la CEDO este anunţată de multă vreme. Ea este o parte esenţială din imaginea unui regim superior al drepturilor, asigurat de Curtea de Justiţie şi supervizat, din exterior, de Curtea de la Strasbourg.
Această măsură este una în mod necesar complexă, deoarece echivalează cu instituirea caracterului obligatoriu al Cartei drepturilor fundamentale. Ea semnalează un consens proaspăt şi important între persoanele precum britanicii tradiţionali, care au susţinut abordarea inter-guvernamentală a Consiliului Europei, şi federaliştii ca mine, care am susţinut abordarea supranaţională. O astfel de îmbinare este extrem de adecvată în acest moment, când politica din Regatul Unit este una de coaliţie, între partidele liberal-democrat şi conservator.
Barbara Lochbihler
Doamnă preşedintă, adoptarea Statutului de la Roma şi înfiinţarea Curţii Penale Internaţionale (CPI) reprezintă o poveste de succes. Multe exemple arată acest lucru, însă primordial este faptul că, pentru prima dată în istorie, reprezentanţii de rang înalt ai unui stat, fie ei militari sau civili, pot fi judecaţi pentru că au ordonat crime de război sau crime împotriva umanităţii.
UE a susţinut înfiinţarea şi activitatea CPI în numeroase moduri extrem de pozitive şi trebuie să continue să susţină şi să consolideze Curtea şi să-i protejeze independenţa şi pe viitor. Conferinţa de la Kampala din viitorul apropiat va analiza şi va încerca să afle care au fost elementele de succes şi ce anume trebuie îmbunătăţit. Acum este momentul să recunoaştem în mod clar că statele trebuie să depună eforturi, la nivel naţional, pentru a adopta legi sau pentru a le aplica în mod coerent pe cele existente, pentru a susţine CPI.
Încă se acţionează lent atunci când este vorba de arestarea unor persoane importante, pentru care a fost emis un mandat de arestare. Doamna comisar Reding a evidenţiat acest lucru. Teama de dificultăţile diplomatice este deseori mai importantă decât ideea că, pentru a acţiona în mod eficace, CPI are nevoie de sprijin tangibil.
Conferinţa de la Kampala trebuie să lucreze asupra definirii termenului de "război de agresiune”. Un grup de lucru dedicat acestui scop, aparţinând statelor părţi la Statutul de la Roma, a desfăşurat cu succes câteva activităţi de pregătire în acest sens şi a prezentat deja un text adecvat, ce poate fi găsit şi în rezoluţia noastră. Le solicităm Comisiei şi statelor membre să lucreze intens, pentru integrarea acestei definiţii în Statut şi, astfel, pentru includerea sa în competenţa Curţii.
Din acest punct de vedere, trebuie să fim cât mai atenţi şi să ne asigurăm că nu vor fi introduse restricţii în legătură cu independenţa Curţii. În încheiere, permiteţi-mi să subliniez cât de important este ca UE să fie reprezentată la această conferinţă de persoane cu funcţii cât mai înalte. Acest lucru ar arăta că sprijinim Curtea Penală Internaţională şi ar reprezenta un exemplu pozitiv pentru alte guverne.
Ashley Fox
în numele Grupului ECR. - Doamnă preşedintă, grupul meu este devotat apărării drepturilor omului, însă nu suntem convinşi că este înţelept să permitem ca UE să semneze convenţia. Având în vedere că toate statele membre sunt deja semnatare ale convenţiei, ce rost mai are să semneze şi Uniunea? M-aş bucura dacă una dintre persoanele prezente astăzi aici mi-ar putea arăta, practic, cum vor fi protejate mai bine drepturile unuia dintre cetăţenii din circumscripţia mea dacă UE va semna convenţia.
În prezent, statele membre nu au obligaţia să asigure aplicabilitatea directă a convenţiei în legislaţia lor naţională. Doresc să mi se confirme că, dacă UE semnează convenţia, această poziţie nu se va schimba. Nu vreau să fie subminată puterea parlamentului britanic de a schimba felul în care hotărâm să apărăm drepturile omului. Bănuiesc că unul dintre motivele ce se află în spatele acestei propuneri este dorinţa de a accentua statutul UE, pentru a demonstra că aceasta este un actor pe scena internaţională. Din punctul meu de vedere, acesta este un motiv foarte bun ca să nu-i permitem Uniunii să semneze convenţia.
Helmut Scholz
Doamnă preşedintă, grupul meu salută cu căldură aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană a drepturilor omului. Fără îndoială, acesta este cel mai important instrument european privind drepturile omului, iar importanţa Curţii Europene a Drepturilor Omului de la Strasbourg este evidentă, poate chiar şi pentru dl Fox, datorită faptului că se ocupă în medie de 30 000 de reclamaţii pe an. În 2009 s-a întâmplat să fie 57 000 de reclamaţii, iar Curtea a emis în anul acela 2 000 de sentinţe sau, mai degrabă, a trebuit să pronunţe respectivele sentinţe.
Uniunea Europeană are şi ea o instanţă, în persoana Curţii de Justiţie, însă, spre deosebire de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Curtea de Justiţie nu are responsabilitatea exclusivă de a apăra drepturile fundamentale şi, totodată, nu greşim dacă stabilim în acest moment că, în trecut, Curtea de Justiţie nu a ocupat rolul de lider unic în evoluţia drepturilor fundamentale europene.
Consiliul Europei şi UE consideră că această aderare este una istorică, iar eu sunt de părere că votul în plen va fi unul majoritar favorabil. În primul rând, sper că acesta se va dovedi a fi un vot istoric pentru cetăţenii Europei, deoarece va crea un spaţiu al drepturilor omului în vigoare, pe care vor trebui să-l respecte nu numai 47 de guverne, ci şi instituţiile Uniunii Europene. În acest sens, UE va transmite cetăţenilor Europei un semnal puternic, arătându-le că ea însăşi nu se află mai presus de lege atunci când este vorba despre drepturile omului şi că ei, cetăţenii, pot acţiona în instanţă instituţiile comunitare care le încalcă aceste drepturi.
Forma specifică a procesului de aderare va crea cu siguranţă unele probleme, motiv pentru care este important să găsim, în mod rapid şi constructiv, în spiritul toleranţei şi al creativităţii, soluţii optime pentru problemele tehnice şi juridice extrem de dificile.
Morten Messerschmidt
Doamnă preşedintă, beneficiile aderării UE la Convenţia europeană a drepturilor omului sunt uşor de observat. Această aderare va fi în avantajul acelor persoane care au fost angajate în UE şi care au fost concediate pentru că au refuzat să semneze documente false şi au denunţat practici necorespunzătoare. Cazurile de acest tip pot fi aduse înaintea Curţii Europene a Drepturilor Omului, conform articolului 6. Acest demers va fi în beneficiul colegilor deputaţi în Parlamentul European care primesc amenzi exorbitante pentru că îşi exprimă în mod liber opiniile şi care nu au unde să protesteze împotriva acestei situaţii. Aceste cazuri pot fi aduse înaintea Curţii Europene a Drepturilor Omului de la Strasbourg, conform articolului 10. Astfel, beneficiile sunt uşor de observat.
Motivul pentru care, împreună cu grupul meu, mă opun aderării UE la Convenţia europeană a drepturilor omului este faptul că dezavantajele sunt mult mai numeroase decât avantajele. Spre exemplu, Curtea de Justiţie va folosi, fără îndoială, aderarea pentru a extinde din nou atribuţiile UE. Vom vedea, în tot mai multe domenii - pe plan social, în politica privind străinii şi libertăţile fundamentale - cum se va putea folosi aderarea la Convenţia drepturilor omului ca argument suplimentar pentru luarea mai multor decizii la nivelul UE, ceea ce înseamnă că statele membre vor lua mai puţine decizii. Nu dorim să ajungem la o situaţie în care statele membre nu-şi vor putea determina propria politică privind străinii sau problemele referitoare la libertăţile acestora, libertatea de exprimare şi toate celelalte aspecte acoperite de convenţie. Acestea trebuie să rămână probleme naţionale şi, prin urmare, UE nu trebuie să se îndrepte în această direcţie.
Nicole Sinclaire
Doamnă preşedintă, în raportul său, raportorul menţionează că aderarea la CEDO va garanta protecţia cetăţenilor împotriva acţiunilor Uniunii. Eu aş fi mult mai interesată să apăr cetăţenii din circumscripţia mea, regiunea West Midlands din Regatul Unit, împotriva efectelor Convenţiei privind drepturile omului.
Desigur, Regatul Unit a integrat această Convenţie în legislaţia sa în 1998, permiţându-i să funcţioneze în toate instanţele noastre. În manifestul noului guvern conservator, se promisese abrogarea Legii privind drepturile omului, însă, după cum ar fi trebuit să se ştie, Tratatul de la Lisabona a transformat UE într-o entitate juridică, iar UE are puteri mai mari decât electoratul din Regatul Unit. Ni se aminteşte de George Orwell. Iată scrierea de pe perete şi, după cum ştim, unii oameni sunt mai egali decât alţii în ceea ce priveşte drepturile omului.
La începutul acestei luni, cetăţenii din circumscripţia mea, din Meriden şi Hatton, au suferit de pe urma invaziilor unor aşa-zişi "călători”, care au distrus pacea şi care construiesc amplasamente neautorizate şi poate chiar ilegale pe puţinul spaţiu verde ce ne-a rămas şi care este nepreţuit. Graţie Convenţiei drepturilor omului, aceşti călători au drepturi speciale, protejate. Au prioritate la asistenţa medicală şi la educaţie, pe cheltuiala contribuabililor locali!
Raportorul doreşte să implicăm în acest proces instanţele şi ministerele naţionale de justiţie. Consider că această Convenţie a drepturilor omului a făcut deja suficient rău. Poate că raportorul ar dori să viziteze circumscripţia mea şi să vadă cu propriii ochi cum ne-au fost batjocorite teritoriile. Poate că ar dori să vorbească cu ţăranii muncitori care au văzut prăbuşindu-se valoarea caselor pe care le deţin. Poate inspecta graniţele pe care le-a trasat poliţia pentru a menţine pacea şi, desigur, pentru a proteja drepturile speciale ale călătorilor. Poate chiar se va bucura de spectacolul celor 90 de camioane încărcate cu pietriş care distrug pajiştile rustice unde părinţii îşi plimbă copiii. Poate îi va ajuta pe cetăţeni, care se grăbesc să instaleze echipamente de securitate, încercând să se apere de infracţiunile care se comit frecvent în astfel de situaţii.
Desigur, acestea sunt tragedii minore şi nu înseamnă nimic în comparaţie cu importantul proiect politic pe care îl reprezintă Uniunea Europeană, dar să ne gândim că, dacă propunem drepturi speciale pentru un grup de cetăţeni, afectăm automat drepturile altora.
Convenţia drepturilor omului a afectat drepturile electorilor mei. Decizia în legătură cu cine este special şi cine nu este nu trebuie să se afle în mâinile unor funcţionari care nu au fost aleşi printr-un proces democratic. Regatul Unit are un guvern nou ales, care a făcut promisiuni în acest sens. În numele democraţiei, să-l lăsăm să-şi îndeplinească promisiunile!
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Doamnă preşedintă, în urmă cu peste 20 de ani - de fapt în urmă cu 23 de ani - am avut şansa de a asista la semnarea unui acord în cealaltă clădire a Parlamentului între preşedintele Comisiei Europene din vremea respectivă, Jacques Delors, şi secretarul general al Consiliului Europei, Marcelino Oreja, pentru semnarea Convenţiei Europene a Drepturilor Omului de către Comunităţile Europene, aşa cum se numeau pe atunci. Acest lucru se întâmpla acum 23 de ani.
Îmi amintesc de răspunsul pe care l-a oferit poetul Heinrich Heine atunci când a fost întrebat unde ar dori să moară. A răspuns: "în Anglia, pentru că acolo totul se întâmplă după 100 de ani”. Având în vedere câteva discursuri pe care le-am auzit, se pare că totul se întâmplă după 200 de ani, doamnă preşedintă. Am, însă, încredere că influenţa dlui Duff în noul guvern de coaliţie liberal-democrat-conservator va îmbunătăţi această situaţie.
Prin urmare, doamnă preşedintă, grupul meu, Grupul Partidului Popular European (Creştin Democrat) susţine de mult timp această aderare şi salută cu căldură raportul excelent al dlui Jáuregui. Acesta este primul său raport şi sunt sigur că nu va fi ultimul.
Suntem de această părere deoarece considerăm că, în acest mod, publicul va primi mai multe garanţii. De fapt, oferim populaţiei garanţii sporite că legislaţia Uniunii Europene, atât în sine, cât şi aşa cum este ea aplicată de statele membre, respectă drepturile recunoscute în Convenţia europeană a drepturilor omului.
Acest raport deschide drumul către rezolvarea multor probleme tehnice şi juridice care vor apărea, fiindcă nu trebuie să uităm că această convenţie a fost concepută pentru a fi ratificată şi aplicată de către statele membre. Indiferent de propaganda făcută de unele facţiuni ale Parlamentului European, Uniunea Europeană nu este un stat sau un suprastat. Este o organizaţie internaţională şi, prin urmare, există dificultăţi în a ajusta o organizaţie internaţională la elemente care au fost concepute pentru state naţionale.
Dna Giannakou a fost raportoarea noastră alternativă. Dumneaei a desfăşurat o activitate excelentă, pentru care îi mulţumesc sincer şi va vorbi despre aspecte specifice. Nu vreau decât să mă alătur dnei vicepreşedinte Reding şi să-i solicit Consiliului să acorde Comisiei un mandat pentru a negocia rapid. Sunt sigur că prietenul meu, dl López Garrido, va lua măsuri în acest sens. Aceasta înseamnă, doamnă preşedintă, că în curând vom putea sărbători aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale.
Juan Fernando López Aguilar
(ES) Doamnă preşedintă, doresc să îi felicit şi eu pe raportor, pe domnul Jáuregui şi pe raportorii pentru aviz, care au lucrat la elaborarea acestui raport. Procedez aşa în primul rând pentru a evidenţia faptul că, la fel cum am abordat criza economică în cadrul Uniunii monetare pe parcursul acestui an al mandatului parlamentar, a sosit momentul să spunem că Europa nu se construieşte prin piaţa internă sau prin moneda unică, ci prin oameni.
Drepturile omului sunt consolidate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, această declaraţie a drepturilor care trebuie să ţină cont de dimensiunea politică şi publică a integrării europene.
Totodată, ele sunt consolidate de mandatul prevăzut la articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană referitor la aderarea la Convenţia europeană a drepturilor omului.
Aceasta nu diminuează niciunul dintre drepturile fundamentale garantate cetăţenilor europeni prin legislaţia statelor membre, datorită faptului că sunt cetăţeni ai respectivelor state membre. Dimpotrivă, multiplică, întăreşte şi accentuează drepturile pe care le avem cu toţii, în calitate de participanţi şi jucători într-un proiect comun.
În calitate de preşedintă a Comisiei pentru libertăţi civile, justiţie şi afaceri interne, doresc să evidenţiez faptul că am discutat toate problemele ce vor apărea în legătură cu integrarea Convenţiei Europene a Drepturilor Omului în această cultură comună a consolidării şi garantării drepturilor şi cetăţeniei. Am organizat vizite extrem de fructuoase la Curtea de Justiţie a Uniunii Europene şi la Curtea Europeană a Drepturilor Omului şi am convocat o a treia conferinţă la 21 iunie, la care vor asista importanţi specialişti şi judecători din partea Curţii Europene a Drepturilor Omului şi a Curţii de Justiţie a Uniunii Europene, pentru a concepe un răspuns comun, anticipat, la problema garanţiilor legale privind drepturile cetăţenilor.
Expertul juridic britanic Hart a declarat că nu există drepturi fără garanţii juridice şi nu există garanţii juridice fără judecători, aşa cum Europa nu poate exista fără cetăţeni, iar cetăţenii europeni nu există dacă nu sunt conştienţi că integrarea europeană ne face să creştem şi întăreşte drepturile fundamentale pe care le avem deja ca membri ai statelor membre UE.
Marietje Schaake
Doamnă preşedintă, în revizuirea Statutului de la Roma privind Curtea Penală Internaţională, să ne reamintim că înfiinţarea acesteia reprezintă un succes pentru democraţia liberală şi un angajament faţă de o legislaţie internaţională eficace. După ce toate statele membre UE vor ratifica respectarea Statutului de la Roma, vom trece la următorul capitol al realizării ambiţiilor şi responsabilităţilor pe care le avem în domeniul drepturilor omului, păcii şi justiţiei.
Este importantă o evaluare critică, însă CPI este deja o instituţie importantă, care asigură universalitatea acestor valori fundamentale, nu doar respectarea lor la nivel european. După cum a spus doamna comisar Reding, Curtea este ultima instanţă, însă una importantă. UE şi statele sale membre trebuie să-şi menţină angajamentul faţă de CPI sau faţă de principiile pe care aceasta intenţionează să le asigure, adoptând orientările UE privind CPI. Avem obligaţia primordială de a-i investiga şi urmări penal pe cei vinovaţi de crime de război, genocid şi crime împotriva umanităţii.
Graţie Tratatului de la Lisabona, dorim să asigurăm o politică externă comună şi eficace a UE. Înalta Reprezentantă trebuie să promoveze în mod activ aderarea la Statutul de la Roma a altor jucători globali - China, India, Rusia şi a unor candidaţi importanţi la aderarea la UE, precum Turcia -, însă şi Statele Unite, aliat pe termen lung al UE, trebuie să se implice într-un dialog privind contribuţia la justiţia globală şi trebuie să se gândească serios la a se alătura aliatului său. În calitate de european olandez, doresc să-i asigur din nou pe cetăţeni că nu va fi invocată niciodată aşa-numita lege de invadare a Hagăi.
UE trebuie să colaboreze în mod constructiv cu Turcia şi cu Statele Unite pentru a pune capăt impunităţii din Iran, aceasta fiind una dintre cele mai urgente situaţii de agresiune. În plus, în această ţară, cetăţenii suferă zilnic, în mod sistematic, de pe urma execuţiilor, violurilor şi torturilor aplicate de către propriul guvern. Trebuie să lucrăm la globalizarea sau universalizarea adevărată a drepturilor omului, a justiţiei şi a statului de drept, iar CPI este un instrument important în atingerea acestui obiectiv. Şi sprijinul acordat acestei Curţi trebuie să fie globalizat. Parlamentul European lucrează în mod constructiv şi este unit în această privinţă.
Gerald Häfner
(DE) Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, în prezent lucrăm în direcţia extinderii legislaţiei la nivel supranaţional. Importanţa acestui fapt poate fi observată privind istoria teribilă a propriei mele ţări, dar şi modul în care se încalcă în prezent drepturile omului. De fapt, germanii nu au comis cele mai groaznice crime din istorie pentru că au încălcat legi, ci pentru că au creat legi care au legalizat concepte neetice şi care, spre exemplu, transformau într-o obligaţie legală crimele împotriva evreilor, comuniştilor, creştinilor, homosexualilor şi a altor categorii. Dacă astfel de persoane şi, mai ales, cele care au comandat aceste acţiuni vor spune mai târziu că nu au făcut decât ceea ce prevedea legea la momentul respectiv şi mai apoi nu au putut fi urmăriţi penal, am avea de-a face cu o carenţă incredibilă a legislaţiei şi a umanităţii.
Din acest motiv, existenţa Curţii Penale Internaţionale reprezintă un pas major înainte, astfel încât toţi cetăţenii să ştie, pe viitor, că există un judecător mai presus de legislaţia naţională şi că, pentru tot restul vieţii, vor trebui să trăiască cu gândul că vor fi traşi la răspundere. Acesta este un pas uriaş înainte, la fel ca aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană a drepturilor omului, o idee pe care inclusiv eu, personal, am susţinut-o multă vreme. Mă bucur că astăzi şi aici putem pune împreună în aplicare această idee şi doresc să-i mulţumesc raportorului, dlui Jáuregui Atondo, pentru raportul său excelent.
Charles Tannock
Doamnă preşedintă, partidul meu naţional, Partidul Conservator din Regatul Unit - pentru cei care nu ştiu, eu sunt conservator - şi-a exprimat în trecut îngrijorarea în legătură cu CPI şi aplicarea jurisprudenţei penale internaţionale, prevăzută în Statutul de la Roma, în domeniul crimelor împotriva umanităţii, crimelor de război şi a genocidului.
Cu toate acestea, cea de-a zecea aniversare a intrării în vigoare a Statutului ne oferă acum şansa de a evalua în mod clar rolul CPI, iar, din punctul meu de vedere, Curtea nu s-a abătut de la misiunea sa iniţială, evitând urmăririle nedrepte şi încercând să îi acuze doar pe cei mai aprigi tirani.
Procurorul şef al Curţii, Luis Moreno-Ocampo, a ajutat cu eficacitate Curtea să-şi consolideze imparţialitatea la nivel global. Din fericire, urmărirea agresivă a cazurilor motivate politic nu s-a materializat. Aceasta era una dintre principalele îngrijorări ale aliaţilor noştri americani. Regatul Unit s-a alăturat CPI în timpul guvernului laburist anterior. Poate că recenta constituire a unei coaliţii liberal-conservatoare în Regatul Unit, de săptămâna trecută, ne oferă acum şansa de a reanaliza relaţia Regatului Unit cu CPI şi de a regândi unele dintre subiectele controversate, precum responsabilitatea comenzilor, la Kampala.
Nu putem permite ca interesele naţionale vitale ale Regatului Unit să fie compromise de CPI, însă, în acelaşi timp, trebuie să recunoaştem că, în anumite circumstanţe, CPI poate juca un rol constructiv în desfiinţarea climatului de impunitate pentru dictatorii vinovaţi de genocid.
Marie-Christine Vergiat
(FR) Doamnă preşedintă, doamnă comisar, domnule ministru, doamnelor şi domnilor, doresc să vorbesc în acelaşi timp despre aderarea la Convenţia Europeană a Drepturilor Omului (CEDO) şi despre aderarea la Curtea Penală Internaţională (CPI).
În primul rând, doresc să le mulţumesc raportorilor pentru calitatea rapoartelor elaborate şi pentru dorinţa de a integra propunerile tuturor, în spiritul unui consens remarcabil.
Pe lângă tot ceea ce s-a spus în favoarea acestei aderări, doresc să subliniez două aspecte pe care le consider importante: instituirea unui control în afara Uniunii şi extrateritorialitatea convenţiei, cu alte cuvinte, aplicarea sa în cazul tuturor actelor Uniunii, inclusiv în afara teritoriului UE. Permiteţi-mi să-mi exprim speranţa că, astfel, clauzele privind drepturile omului şi democraţia vor avea ceva mai mult sens. Prin urmare, mandatul de negociere al Comisiei trebuie să se refere la convenţia însăşi, la toate protocoalele şi acordurile deja instituite prin Carta drepturilor fundamentale, iar noi trebuie să ne angajăm, foarte rapid, că vom adera la toate instrumentele juridice ale CEDO, pentru a dispune de un sistem coerent în vederea protecţiei drepturilor omului.
În ceea ce priveşte CPI, aş vrea să-mi exprim două dorinţe. În primul rând, aş dori ca Uniunea Europeană să fie deosebit de vigilentă în ceea ce priveşte drepturile victimelor şi ale reprezentanţilor legali ai acestora. Prin aceasta mă refer la asistenţa judiciară ad-hoc, care să asigure accesul la avocaţi specializaţi externi.
Doamnă comisar, mai am o altă dorinţă: ca Uniunea să-şi folosească toată importanţa, toată energia, pentru a se asigura că statele membre, ca întreg, îşi vor adapta legislaţiile la legislaţia internaţională. Franţa, în special, nu a făcut încă acest lucru. Regret acest fapt, aşa cum regret şi faptul că unele state mari, precum Statele Unite, nu participă la aplicarea acestei legislaţii internaţionale privind crimele împotriva umanităţii.
Andrew Henry William Brons
Doamnă preşedintă, în urma aderării Uniunii Europene la Convenţia Consiliului Europei privind Drepturile Omului, vom dispune de o nouă legislaţie care va reprezenta partea de convenţie a legislaţiei Uniunii Europene şi, totodată, va fi un alt document al organizaţiei care va servi drept standard extern. Acesta înseamnă că Curtea UE din Luxemburg va avea jurisdicţia necesară pentru a interpreta şi consolida două documente potenţial concurente: Carta UE şi Convenţia Consiliului.
Am întrebat mai mulţi experţi din Comisia pentru afaceri constituţionale şi din Comisia pentru libertăţi civile, justiţie şi afaceri interne ce s-ar întâmpla dacă ar exista un conflict între cele două documente sau între secţiuni diferite ale aceluiaşi document. Care document sau care secţiune ar avea prioritate?
În primul rând, mi s-a spus că documentul sau secţiunea care acordă o libertate mai mare ar prevala în faţa celui care acordă o libertate redusă. Am întrebat, apoi, ce hotărâre s-ar lua dacă ar exista un litigiu între două părţi, iar fiecare dintre acestea ar invoca drepturi diferite, însă concurente şi, posibil, contradictorii, spre exemplu dreptul de practicare a religiei fără a fi ofensat şi dreptul la libertatea de exprimare, în sensul criticării concepţiilor adepţilor unei religii. Această situaţie nu este una pur teoretică, după cum arată cazul desenelor animate daneze.
A fost cazul câinelui care nu lătra sau, mai degrabă, al expertului care nu emitea o opinie. Tăcerea era asurzitoare, fiindcă era limpede de auzit şi de înţeles pentru toată lumea. Libera exprimare va fi întotdeauna sacrificată, pentru că aceasta este poziţia implicită a UE. UE se pricepe foarte bine la a refuza dreptul la libera exprimare!
Vorbim despre două categorii diferite de drepturi: dreptul politic la libertate de exprimare împotriva urmăririi de către stat şi dreptul de a nu fi jignit prin critici. Dreptul de a nu fi jignit este considerat mult mai important decât dreptul de a dezbate un subiect de interes public. Ar trebui să nu existe restricţii asupra libertăţii de exprimare? Ar trebui să existe restricţii asupra celor care incită la violenţă, însă criticile care nu ajung la aceste extreme nu au de ce să fie supuse legislaţiei penale.
Marietta Giannakou
(EL) Doresc să-i felicit în special pe dl Jáuregui Atondo pentru raportul său şi pentru cooperarea excelentă dintre noi şi, desigur, pe dl Preda şi pe dna Gál, pentru contribuţiile dumnealor, din partea a două comisii diferite.
Aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană a drepturilor omului şi, deci, la jurisdicţia Curţii se bazează, desigur, pe faptul că Uniunea a dobândit personalitate juridică prin Tratatul de la Lisabona. Bineînţeles, unele persoane se întreabă de ce, după integrarea Cartei drepturilor fundamentale, trebuie să aderăm la jurisdicţia Curţii Drepturilor Omului de la Strasbourg.
În primul rând, Curtea de la Strasbourg a dobândit capacităţi mult mai mari decât cele prevăzute conform drepturilor fundamentale, în sensul res judicata, după cum au arătat şi Preşedinţia, şi doamna comisar Reding.
În al doilea rând, acest lucru creează într-un fel o legătură între Uniunea Europeană şi ceea ce se întâmplă în Europa privită în ansamblu şi, astfel, cu ţările membre ale Consiliului Europei. Desigur, există persoane care se întreabă dacă această situaţie va conduce la complicaţii mai generale, însă raportul subliniază faptul că nu ar trebui să existe recursuri transnaţionale şi că un tribunal naţional nu este superior sau inferior altuia. Fiecare tribunal naţional va avea jurisdicţie pentru atribuţiile cu care este învestit, aşa cum va avea şi Uniunea Europeană pentru Curtea din Luxemburg.
Consider că aderarea la Convenţia europeană a drepturilor omului este un pas important, la fel ca procedura pentru aderarea la protocoalele privind atribuţiile corespunzătoare; desigur, acest lucru îi va oferi Parlamentului European posibilitatea de a se implica în mod activ în negocieri şi de a ajuta la alegerea unui judecător prin intermediul Adunării Parlamentare a Consiliului Europei.
Richard Howitt
Doamnă preşedintă, sunt mândru că sunt conducătorul acestei delegaţii parlamentare la conferinţa de revizuire pentru Curtea Penală Internaţională, pentru a sărbători modul în care înfiinţarea acesteia a ajutat la construirea justiţiei globale şi la combaterea impunităţii pentru crimele împotriva umanităţii, dar şi pentru a reprezenta hotărârea Uniunii Europene de a lucra în sensul jurisdicţiei universale a Curţii, în cadrul politicii noastre externe şi de securitate comune.
Atunci când solicităm accesul sporit la justiţie pentru victime, trebuie să recunoaştem faptul că 15 din cele 24 de ţări care au contribuit la Fondul fiduciar pentru victime sunt chiar statele membre UE, însă, totodată, trebuie să observăm cu umilinţă că acest lucru înseamnă că 12 state membre ale UE nu au contribuit la acest fond şi că 14 membri ai Uniunii nu au desemnat puncte naţionale de legătură şi nu au răspuns la sondajul anual, conform cerinţelor din Cartă. Jurisdicţia universală în exterior începe cu aplicarea universală în interior şi, doamnă preşedintă, îmi pare rău că una dintre primele hotărâri ale noului guvern de coaliţie din Regatul Unit este aceea de a merge la conferinţa de revizuire pentru a se opune jurisdicţiei pentru infracţiunea de agresiune şi pentru a refuza propunerea Belgiei ca utilizarea armelor interzise în conflictele interne să fie considerată crimă de război.
Agresiunea, utilizarea ilegală a forţei împotriva unui alt stat, a fost condamnată de tribunalele de la Nurnberg şi Tokio la sfârşitul celui de al Doilea Război Mondial şi nu înţeleg de ce nu ar trebui să folosim CPI pentru a condamna crimele de război ale secolului XXI. De asemenea, nu înţeleg justificarea ideii că utilizarea gazelor toxice sau a gloanţelor semiblindate este ilegală dacă acestea traversează o frontieră, dar nu şi dacă rămân în limitele graniţelor naţionale. E ca şi cum am recunoaşte că atunci când Saddam Hussein i-a gazat pe arabii din zona mlaştinilor sau că atunci când demonstranţii din Fâşia Gaza au fost împuşcaţi cu gloanţe ce au explodat intenţionat în organismul lor, făptaşii au putut face acest lucru fără a le fi teamă că vor fi traşi la răspundere. Pur şi simplu, lucrurile nu stau aşa.
Charles Goerens
(FR) Doamnă preşedintă, mult-aşteptata Curte Penală Internaţională, concepută pentru judecarea autorilor de genociduri, crime împotriva umanităţii şi crime de război, este un răspuns iniţial oferit victimelor care au cerut dreptate şi despăgubiri de prea multe ori şi, din păcate, în van.
Înainte de crearea sa, mulţi dintre noi doream ca această Curte să aibă un rol preventiv. Într-adevăr, un organism internaţional autorizat pentru a pedepsi autorii unor crime atroce, precum cele comise în Bosnia, Ruanda, Cambodgia şi Darfur, nu ar putea descuraja un dictator criminal, care ar şti că, după ce crimele sale au fost comise, nu s-ar mai simţi în siguranţă în afara graniţelor ţării sale, unde putea acţiona cu absolută impunitate?
În acest sens, aş dori să întreb Comisia şi Consiliul dacă sunt de părere că obiectivul de prevenire a fost atins. Spre exemplu, ar putea Comisia să-mi spună dacă, din punctul său de vedere, mandatul de arestare emis de Curtea Penală Internaţională împotriva preşedintelui Omar al Bashir reprezintă o parte a soluţiei sau o parte a problemei? Personal, cred în continuare că este o parte a soluţiei.
Indiferent de situaţie, ce lecţii se vor învăţa din scurta perioadă de existenţă a Curţii?
Ultima mea întrebare este următoarea: după ce şi-a însuşit aceste lecţii, Comisia intenţionează să propună amendamente în timpul conferinţei de revizuire a CPI de la Kampala, care va fi o şansă pentru a propune şi, dacă este nevoie, pentru a adopta amendamente la textul ce reprezintă temeiul juridic al Curţii?
Konrad Szymański
(PL) În aderarea la Convenţia Europeană privind Protecţia Drepturilor Omului, trebuie să evităm cu orice preţ o serie de pericole majore.
Avem o problemă semnificativă referitoare la concurenţa între două curţi: cea de la Strasbourg şi Curtea Europeană de Justiţie. Faptul că vor fi în vigoare două documente, Carta drepturilor fundamentale şi Convenţia Europeană, va crea probleme. Va fi foarte greu să le explicăm cetăţenilor noştri care curte este cea potrivită pentru plângerea lor. Prin urmare, va creşte numărul de refuzuri de examinare a unui caz, din cauza conflictului de jurisdicţie între curţi şi a temeiurilor juridice implicate. Totodată, există pericolul ca aderarea Uniunii la Convenţia Europeană să reducă respectul pentru tradiţiile constituţionale ale statelor membre, care reprezintă, astăzi, principiile generale ale legislaţiei. În special, aderarea Uniunii la convenţie nu trebuie să reprezinte un mijloc de a ne eschiva de la prevederile protocolului la Tratatul de la Lisabona, care garantează protejarea Regatului Unit şi a Poloniei împotriva oricăror efecte neaşteptate ale Cartei drepturilor fundamentale.
Csanád Szegedi
(HU) Doamnelor şi domnilor, îmi pare rău că am la dispoziţie doar un minut pentru acest subiect important, aşa că vă rog să-mi permiteţi, indiferent cât de puţin timp avem, să vă informez că în aceste momente o inundaţie teribilă devastează nordul Ungariei, Slovacia şi Polonia. Sunt în joc vieţile a sute de persoane. Parlamentul European, întrunit astăzi la Strasbourg, trebuie să-i asigure pe aceşti cetăţeni de deplina sa solidaritate şi să simpatizeze cu victimele, informându-le că speră ca această inundaţie distrugătoare să se retragă cât mai curând. Le cer liderilor Parlamentului European să ofere asistenţă victimelor, dacă va fi nevoie. În prezent, mai multe zeci de oraşe din nordul Ungariei sunt complet acoperite de ape. Sperăm că soarta şi Dumnezeu vor avea milă de aceste regiuni lovite de dezastru.
Principala problemă a acestui raport este faptul că este important ca noi toţi, în calitate de deputaţi în Parlamentul European, să ridicăm drepturile omului la o dimensiune superioară, şi anume protecţia drepturilor omului. Aderarea la convenţie nu sporeşte, însă, protecţia drepturilor omului. Este vorba doar despre o nouă ideologie a unor State Unite ale Europei, pe care nu o susţinem, deoarece la convenţie au aderat deja state suverane, statele membre ale Uniunii. Totodată, ne opunem ideii că această decizie simbolică trebuie privită ca o sugestie că facem parte dintr-un mare imperiu.
Carlo Casini
(IT) Doamnă preşedintă, domnule López Garrido, doamnă comisar, doamnelor şi domnilor, această apartenenţă este cu siguranţă un semn al uneia dintre misiunile Uniunii Europene: de a apăra şi promova drepturile omului.
O misiune care este deja complet formulată şi susţinută de istorie, prin faptul că statele membre individuale au semnat deja convenţia Consiliului European, prin ideea că principiile generale ale convenţiei şi constituţiile statelor membre fac parte acum din legislaţia europeană. Prin urmare, acest gest simbolic este extrem de important.
Totuşi, transpunerea acestui concept ideal în norme de drept material nu este atât de simplă: acest raport se referă în ultimă instanţă doar la aspecte instituţionale şi este complet acceptabil. Doresc să spun că îi mulţumesc şi dlui Atondo şi trebuie să vă informez că AFCO, Comisia pentru afaceri constituţionale, pe care o conduc, a aprobat acest document aproape în unanimitate. Prin urmare, suntem foarte mulţumiţi de acest document şi nu mă voi referi la elemente individuale ale acestuia, deoarece susţinem pe deplin tot ceea ce au spus Preşedintele Consiliului şi doamna comisar.
Doresc să fac o singură sugestie, deoarece afirmaţia privind prezenţa instituţională a deputaţilor europarlamentari în Adunarea Parlamentară a Consiliului Europei, la întrunirea acestuia de desemnare a judecătorului şi a judecătorilor, este oarecum vagă: aş spune că există o mică problemă în ceea ce priveşte relaţia dintre populaţia Europei, a Uniunii Europene şi populaţia altor ţări. Din fericire, regulamentul privind apartenenţa şi reprezentarea în Adunarea Parlamentară a Consiliului European prevede în mod clar că nu pot exista mai puţin de doi reprezentanţi pentru fiecare stat şi maximum 18 în total. Având în vedere importanţa Uniunii Europene, sugerez să rămânem la 18.
Trebuie să închei, însă, prin a spune că această rezoluţie expune o problemă ce merită a fi examinată mai îndeaproape, cu alte cuvinte, problema pe care am evidenţiat-o deja de multe ori, aceea a relaţiei dintre Curţi. Cred că trebuie să reflectăm puţin mai mult asupra acestei probleme, dar, mai ales, asupra problemei spiritului european: noi suntem Uniunea Europeană şi, conform articolului 2 din Tratatul de la Lisabona, avem la bază demnitatea umană şi drepturile omului, iar egalitatea se bazează pe demnitatea umană. Europa nu este unită în această privinţă, aşa că trebuie să reflectăm cu atenţie asupra acestui concept de demnitate umană, asupra limitelor şi semnificaţiei sale. Acest lucru nu face, însă, obiectul acestei decizii şi al acestui foarte binevenit raport. Îi mulţumesc raportorului.
Maria Eleni Koppa
(EL) Doamnă preşedintă, Uniunea Europeană este şi rămâne un susţinător înfocat al Curţii Penale Internaţionale şi al rolului său în apărarea universalităţii drepturilor omului. Cu toţii sperăm că această conferinţă de revizuire de la Kampala a Statutului de la Roma va reprezenta un moment cheie în viitoarea evoluţie a Curţii.
Comunităţii internaţionale i se cere să întărească validitatea acestei instituţii, să asigure protecţia şi să consolideze independenţa şi eficacitatea justiţiei penale internaţionale. În cadrul procesului de revizuire au fost deja prezentate câteva propuneri, dintre care cea mai importantă este, indubitabil, cea referitoare la crimele de agresiune. Totuşi, astăzi este esenţial să arătăm că Parlamentul European doreşte să sublinieze faptul că crimele atroce împotriva umanităţii nu pot rămâne nepedepsite. Dorim claritate juridică şi cooperare din partea cât mai multor state membre ale comunităţii internaţionale, pentru a pune capăt impunităţii printr-un proces corect şi imparţial.
Criminalii de război trebuie să fie absolut siguri că vor trebui să răspundă pentru acţiunile lor. Această certitudine a pedepsirii poate contribui la prevenirea unor acţiuni similare pe viitor şi la crearea condiţiilor propice pentru reconcilierea după conflicte violente.
Prin urmare, ne declarăm sprijinul absolut pentru obiectivul Curţii şi devotamentul faţă de drepturile omului şi legislaţia umanitară internaţională şi dorim ca această conferinţă de revizuire din Uganda să fie un succes.
Filip Kaczmarek
(PL) Conferinţa de revizuire a Curţii Penale Internaţionale va fi o şansă importantă pentru statele membre ale Uniunii de a-şi asuma angajamentul faţă de valori esenţiale din punctul nostru de vedere. Din fericire, europenii sunt convinşi în unanimitate că cele mai grave crime trebuie judecate, iar făptaşii trebuie pedepsiţi.
Având în vedere toate acestea, amplasarea conferinţei de revizuire în Africa este un lucru bun. Africa este un continent unde multe crime au rămas încă nepedepsite. În prezent, Curtea desfăşoară investigaţii în cinci ţări africane: Kenya, Republica Democratică Congo, Sudan, Uganda şi Republica Centrafricană.
Impunitatea celor care comit crime atroce împotriva propriilor cetăţeni şi împotriva altor persoane, indiferent de cetăţenie, trebuie să ia sfârşit. În acest sens, rolul Curţii este unul crucial. Dacă acum 70 de ani ar fi existat Curtea, poate că masacrul de la Katyń nu ar fi avut loc niciodată. Existenţa unei curţi eficace poate avea ea însăşi un efect preventiv.
Statele europene trebuie să consolideze Curtea în rolurile sale de bază: investigarea şi urmărirea crimelor de război, a genocidului şi a crimelor împotriva umanităţii. Este important ca mai multe state să adere la Statutul de la Roma, deoarece eficacitatea Curţii depinde de cooperarea dintre state şi organizaţiile internaţionale. Prin urmare, toate statele părţi la Statutul de la Roma trebuie să contribuie la această cooperare, fiindcă, altfel, nu am realiza această eficacitate.
Ana Gomes
(PT) Pe ordinea de zi a conferinţei de la Kampala se află subiecte importante precum crima de agresiune. Totuşi, judecarea acuzatului Omar al Bashir este, în prezent, pasul cel mai semnificativ în consolidarea jurisdicţiei internaţionale a Curţii Penale Internaţionale (CPI).
Graţie presiunilor Uniunii Europene, Consiliul de Securitate al ONU a adus crimele din Darfur în atenţia CPI. Printre mandatele de arestare emise de CPI se află şi unul pe numele actualului preşedinte al Sudanului pentru crime împotriva umanităţii şi crime de război.
Uniunea Europeană trebuie să acţioneze în conformitate cu aprecierile observatorilor săi prezenţi la alegerile din Sudan, care au concluzionat că procesul electoral nu a respectat standardele internaţionale. Chiar dacă Omar al Bashir ar fi fost ales în mod legitim, Uniunea Europeană ar fi trebuit să ceară în continuare ca el să fie adus în faţa justiţiei. Uniunea Europeană nu poate transmite în continuare semnale contradictorii.
Este imperios necesar ca preşedintele Omar al Bashir să fie predat CPI. Acest demers va transmite un semnal puternic, descurajând alţi dictatori să folosească violenţa împotriva poporului lor; un eşec în acest caz va avea efectul opus.
Monica Luisa Macovei
Doamnă preşedintă, voi vorbi despre aderarea Uniunii la Convenţia Europeană privind Drepturile Omului. Doresc să subliniez că voi vorbi în calitate de avocat.
Doresc să atrag atenţia asupra rolului Curţii de Justiţie în a construi aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană. În special, cerinţa prevăzută în Convenţia europeană a drepturilor omului, conform căreia solicitantul trebuie să epuizeze soluţiile interne înainte de a apela la Curtea Europeană a Drepturilor Omului, trebuie transpusă într-o procedură care i-ar oferi Curţii de Justiţie şansa de a hotărî, în fiecare caz, ca ultim remediu intern, înainte ca situaţia să fie analizată de Curtea de la Strasbourg. Mă refer în principal la cazurile în care statele membre aplică legislaţia UE şi sunt date în judecată de resortisanţi individuali în urma aplicării respectivei legislaţii UE. Curtea de la Luxemburg trebuie să fie prima care va avea posibilitatea de a aplica convenţia în astfel de cazuri. Să nu uităm că această Curte de la Luxemburg aplică convenţia de mai mulţi ani. În acest sens, doresc să reamintesc constatarea Curţii Europene a Drepturilor Omului din cazul Bosphorus Airlines împotriva Irlandei, din 2005. Citez: "Protejarea drepturilor fundamentale prin legislaţia comunitară poate fi considerată echivalentă cu cea a sistemului de convenţii”.
Împreună cu colegii mei, salut aderarea Uniunii la convenţie, însă, în acelaşi timp, solicit o analiză foarte atentă a procedurii instituite, deoarece trebuie să protejăm interesele cetăţenilor şi, în acelaşi timp, să păstrăm ceea ce funcţionează bine.
Paulo Rangel
(PT) Doresc să spun că Grupul Partidului Popular European (Creştin Democrat) şi membrii săi portughezi asistă cu mare satisfacţie la procesul de aderare a Europei la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale.
La urma urmei, o ţară precum Portugalia, care s-a remarcat întotdeauna prin acţiunile sale în domeniul drepturilor omului, sclavia fiind abolită în Portugalia încă din anul 1761, şi care a fost pionieră în abolirea pedepsei cu moartea, nu poate fi altfel decât interesată să susţină acest proces de aderare.
Doresc totuşi să atrag atenţia asupra faptului că, din punctul nostru de vedere, este foarte important ca Parlamentul să monitorizeze procesul de aderare a UE la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale. Considerăm că acest aspect este esenţial din punct de vedere tehnic, juridic şi politic, deoarece Parlamentul însuşi este un parlament al drepturilor omului şi unul în care aceste drepturi au o mare importanţă. Totodată, stimaţi colegi, doresc să reţineţi că, din punctul nostru de vedere, este foarte importantă legătura pe care o menţinem cu numeroase ţări terţe; acesta este un semnal foarte important pe care-l transmitem statelor membre ale Consiliului Europei (aderarea Uniunii Europene la Consiliul Europei), care nu sunt şi state membre ale Uniunii.
Pentru acele state membre ale Consiliului Europei, acesta este un semnal de consolidare, de angajament al Uniunii Europene faţă de situaţia şi nivelul democraţiei şi faţă de respectarea drepturilor fundamentale.
Milan Zver
(SL) Onoraţi reprezentanţi ai Comisiei şi ai Consiliului, drepturile omului şi libertăţile nu mai sunt limitate de multă vreme la nivelul statelor naţionale individuale. Aceasta face ca dilema fundamentală, dacă Uniunea Europeană trebuie să se bazeze pe acorduri interguvernamentale sau trebuie să devină un fel de stat supranaţional, să devină superfluă. Consider că aderarea UE la Convenţia europeană a drepturilor omului este un pas înainte în direcţia extinderii libertăţii umane şi a libertăţii individuale. Această mişcare va oferi valoare adăugată, iar obiectivul nostru trebuie să fie acela de a transforma Uniunea Europeană într-o zonă în care standardele libertăţii umane să fie cele mai ridicate din lume.
Acestea fiind spuse, nu consider că Uniunea Europeană va deveni brusc un tărâm al libertăţii numai pentru că a aderat la convenţie. Dimpotrivă, drepturile omului şi libertăţile încă vor fi încălcate, dar este important ca aceste drepturi şi libertăţi să nu fie supuse unor ameninţări sistematice şi sistemice.
Doresc să închei prin a spune că trebuie să consolidăm funcţionarea curţilor şi a altor structuri şi să le delimităm competenţele.
Janusz Władysław Zemke
(PL) Doresc să spun ceva despre subiectul dezbaterii de astăzi. Să nu uităm că, din păcate, Africa este un continent unde au avut loc frecvent numeroase crime şi genociduri. Uniunea Europeană nu trebuie să rămână pasivă în această situaţie. Din fericire, Curtea Penală Internaţională din Kampala devine tot mai semnificativă, din punctul de vedere al măsurilor luate împotriva acestor crime. Criminalii trebuie să ştie că nicăieri nu vor putea rămâne nepedepsiţi. În acest sens, sunt complet de acord ca Uniunea să susţină activitatea Curţii. Cred că nu pot exista dubii în această privinţă. Cred că trebuie să discutăm şi să ne gândim ce putem face pentru ca această Curte din Kampala să lucreze tot mai eficient şi mai eficace.
Monika Flašíková Beňová
(SK) După cum s-a menţionat deja, aderarea UE la această convenţie este, înainte de toate, un gest simbolic. În pofida acestui lucru, cred că ea nu poate face altceva decât să consolideze procesul de integrare şi că este un pas înainte în direcţia unificării politice a Uniunii Europene.
Pe lângă simbolistica asociată, acest demers legal are şi o semnificaţie practică pentru politica UE privind drepturile omului. La nivel oficial, el va elimina şi standardele duble. Adică Uniunea nu avea înainte obligaţia de a respecta drepturile omului. De acum înainte, însă, legislaţia UE va fi supusă unor verificări judiciare externe, care vor monitoriza respectarea convenţiei.
Un alt avantaj practic al aderării UE la convenţie va fi garanţia protecţiei nu numai pentru cetăţenii UE şi pentru alte persoane din UE, ci şi pentru persoanele care se află sub jurisdicţia Uniunii, în afara teritoriului său. Personal, mă bucură ideea că scopul Uniunii va fi acela de a respecta pe deplin clauzele convenţiei, în toate relaţiile şi activităţile sale externe.
Este important ca raportul prezentat să menţioneze posibilele complicaţii tehnice şi administrative ale întregului proces şi să sugereze o reducere cât mai accentuată a complexităţii. UE nu este un stat, însă aderă la o convenţie ce a fost concepută pentru statele naţionale, aşa că trebuie să aibă grijă să nu solicite modificări inutile ale convenţiei sau ale sistemului său judiciar. Curtea Europeană a Drepturilor Omului este deja suficient de solicitată. În plus, complicaţiile inutile ar putea submina legitimitatea şi popularitatea procesului de aderare a UE la convenţie.
Krisztina Morvai
(HU) Doamnelor şi domnilor, sunt deputată în Parlamentul European de aproape un an şi încep să mă obişnuiesc cu un lucru cu care este imposibil să te obişnuieşti, şi anume faptul că dezbaterile asupra fiecărui raport urmează acelaşi scenariu. Din aproape 800 de deputaţi în Parlamentul European, suntem prezenţi aproximativ 20 sau 30, iar câţiva dintre noi nu ne aflăm aici din obligaţie, ci pur şi simplu fiindcă nu dorim să votăm în funcţie de îndrumările partidului, ci conform convingerilor personale şi după o informare corectă. Am avut cu toţii parte de aceleaşi experienţe. Adresăm întrebări, însă nu primim niciodată răspunsuri la ele, poate cu excepţia unor declaraţii generale. O rog cu sinceritate pe doamna comisar responsabilă pentru drepturile omului să facă o excepţie de această dată şi să ofere un răspuns exact la întrebarea mea. Ce valoare adăugată şi ce beneficii rezultă, în opinia cetăţenilor europeni, din aderarea Uniunii Europene la aceeaşi Convenţie a drepturilor omului la care a aderat deja fiecare stat membru al Uniunii? Vă rog să oferiţi un singur exemplu care să arate o contribuţie inovatoare a acestei aderări la apărarea drepturilor cetăţenilor europeni. Vă mulţumesc anticipat pentru această excepţie unică de la regula generală.
Barbara Matera
(IT) Doamnă preşedintă, doamnă comisar, doamnelor şi domnilor, aderarea la Curtea Europeană a Drepturilor Omului reprezintă un pas crucial în evoluţia Uniunii: cele două sisteme de garantare vor consolida apărarea drepturilor fundamentale individuale, atât în interiorul, cât şi în afara celor 27 de ţări, dacă ne gândim la toate statele membre ale Consiliului European. Prin urmare, nu trebuie să irosim această şansă, pe care o aşteptăm de mulţi ani.
A trecut ceva vreme de când doctrina şi legislaţia Curţii de Justiţie şi ale Curţii de la Strasbourg se îndreaptă în direcţia acestui moment sau, mai degrabă, în direcţia atingerii acestui obiectiv, deoarece pentru mine este un obiectiv: este un obiectiv pentru noi toţi. Mă simt, prin urmare, obligată să menţionez importanţa aderării pentru toţi cetăţenii Uniunii, care vor putea astfel să apeleze la Curtea de la Strasbourg, împotriva unei instituţii europene sau a unui stat membru, graţie protecţiei mai ample de care se vor bucura.
Închei, fiind conştientă că independenţa celor două curţi rămâne neschimbată, după cum se explică şi se ratifică în mod clar în raport - în plus, doresc să-l felicit pe colegul meu pentru acest raport -, ceea ce este în concordanţă cu toate dorinţele noastre, cu excepţia evidentă de cooperare între cele două instituţii, care îşi respectă propriile domenii de competenţă.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Doamnă preşedintă, doresc să clarific două aspecte. În primul rând, articolele din Carta drepturilor fundamentale care există şi în Convenţia europeană pentru drepturile omului sunt identice şi înseamnă acelaşi lucru: articolele 52 şi 53 din Cartă. Prin urmare, nu există nicio contradicţie.
În al doilea rând, jurisdicţia Curţii Europene a Drepturilor Omului este supranaţională. Prin urmare, dacă cineva doreşte să apeleze la această Curte, ca urmare a unei hotărâri a Uniunii Europene sau în urma aplicării legislaţiei Uniunii, acea persoană va trebui să apeleze mai întâi la Curtea de Justiţie a Uniunii Europene pentru o hotărâre preliminară.
Înţeleg că eurofobii doresc în permanenţă să voteze împotriva Europei, însă, cel puţin din politeţe parlamentară, ar trebui să citească raportul dlui Jáuregui, care prezintă totul foarte clar.
Diego López Garrido
Doamnă preşedintă, în legătură cu primul punct referitor la Convenţia pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, doresc să îi felicit şi eu pe raportori, dar şi pe Comisie, pentru modul foarte rapid în care a prezentat o propunere de mandat de negociere. Totodată, doresc să salut discursul dlui Duff, care a spus destul de clar că guvernul format de conservatori şi liberal-democraţi în Regatul Unit sprijină pe deplin aderarea Uniunii Europene la Convenţia Uniunii Europene privind Drepturile Omului şi, deci, respectarea Tratatului de la Lisabona.
Totuşi, unii compatrioţi ai dlui Duff au spus exact opusul: reprezentanţi ai Conservatorilor şi Reformiştilor Europeni şi reprezentantul Grupului Europa Libertăţii şi Democraţiei, care nu este britanic, precum şi dna Sinclaire şi, mai apoi, dna Morvai, care au spus destul de clar: "De ce trebuie Uniunea Europeană să semneze Convenţia europeană a drepturilor omului dacă statele sale membre au aderat deja la ea?”
De fapt, statele membre au transferat Uniunii Europene o parte dintre competenţele şi atribuţiile lor, astfel încât acestea nu mai sunt exercitate de statele membre, ci de Uniunea Europeană. Prin urmare, Uniunea Europeană ar putea încălca, teoretic, Convenţia europeană a drepturilor omului, cu excepţia cazului în care s-ar considera că ea nu are niciun fel de putere sau competenţă. Ea are, însă, puteri şi competenţe care i-au fost transferate de către statele membre. Aceasta înseamnă că nu este suficient ca statele membre să fi semnat convenţia. Şi Uniunea trebuie să o semneze, pentru a asigura protecţia drepturilor omului pe întreg teritoriul Uniunii Europene.
Nu înţeleg cum unele persoane, precum reprezentanţii celor două grupuri pe care le-am menţionat, care şi-au demonstrat în mod evident euroscepticismul, refuză controlul supranaţional asupra Uniunii Europene. Este absolut contradictoriu ca o persoană din aceste grupuri, care doreşte ca Uniunea Europeană să fie controlată sau consideră că tot ceea ce face Uniunea Europeană este nociv sau că birocraţii nesuferiţi fac totul aşa cum nu trebuie, să refuze existenţa unui control supranaţional asupra Uniunii Europene. Această situaţie este absolut contradictorie. Alte motive, referitoare la drepturile omului sau la o organizaţie internaţională ce apără drepturile omului, ar fi mai legitime, mai solide şi mai puternice. Poate există alte motive, însă nu cele invocate.
Consider că necesitatea semnării convenţiei este foarte clară şi consider, de asemenea, că acest lucru trebuie făcut cu viteza cu care deja a început să acţioneze Comisia. După cum a spus dl Méndez de Vigo, Comisia a acţionat rapid, iar Consiliul trebuie să procedeze la fel. Sunt sigur că mandatul de începere a negocierilor va fi adoptat la 4 iunie, la întrunirea Consiliului Justiţie şi Afaceri Interne de la Bruxelles, aşa că nu există motive de îngrijorare.
În ceea ce priveşte cheastiunea Curţii Penale Internaţionale, cred că conferinţa de revizuire este o reuniune foarte importantă. Este o reuniune foarte importantă, la care va participa şi Preşedinţia, în numele căreia vorbesc, pentru a stabili şi reafirma în mod clar faptul că statele membre UE trebuie să coopereze cu Curtea Penală Internaţională şi că vor lucra în această direcţie, în spiritul principiului complementarităţii, care este un principiu esenţial de funcţionare al Curţii Penale.
Sunt de acord cu unul dintre obiectivele majore ale acestei conferinţe, şi anume acela de a introduce crima de agresiune şi de a elimina din Statutul de la Roma posibilitatea amânării cu şapte ani înainte de predarea criminalilor de război posibili sau suspectaţi. Totodată, sunt de acord cu subiectul dezbătut - propunerea a fost formulată de Belgia -, care ridică problema dacă utilizarea anumitor arme în conflicte poate constitui în sine o crimă de război.
În orice caz, Preşedinţia va da o declaraţie de susţinere a Curţii Penale şi va oferi o evaluare a ceea ce a însemnat Curtea Penală. Presupun că mulţi deputaţi în Parlamentul European vor asista la dezbaterile din cadrul conferinţei de la Kampala. Consider, deci, că aceasta este o conferinţă foarte importantă, cu o mare semnificaţie politică, simbolică şi juridică: se vor lua hotărâri ce vor afecta textele juridice.
Desigur, îi sunt foarte recunoscător Parlamentului pentru desfăşurarea dezbaterii de astăzi, ce ne-a oferit posibilitatea de a ne reafirma valorile comune şi de a ne aminti că, de fapt, atunci când vorbim despre Curtea Penală Internaţională, vorbim despre persoane care au fost supuse atrocităţilor pe care Statutul de la Roma încearcă să le condamne şi că, în ultimă instanţă, trebuie să combatem impunitatea şi să arătăm că, în secolul XXI, impunitatea nu mai trebuie să existe.
Viviane Reding
vicepreşedintă a Comisiei. - Doamnă preşedintă, Carta drepturilor fundamentale şi Convenţia drepturilor omului sunt texte extraordinare. Ele stau la baza valorilor pe care ne construim societatea şi Uniunea Europeană. Consider că sunt mult prea importante şi mult prea istorice pentru a permite lansarea unor polemici de natură politică. Trebuie să spun că sunt foarte mândră că, în acest moment al construcţiei Uniunii Europene, putem merge înainte prin aplicarea Cartei drepturilor fundamentale şi prin aderarea la Convenţia drepturilor omului.
Raportorul dumneavoastră, Diego López Garrido, şi co-raportorii, Cristian Dan Preda şi Kinga Gál, au vorbit în numele dumneavoastră în acest Parlament şi m-au făcut să înţeleg că sunteţi foarte conştienţi de sarcina istorică pe care o avem în prezent. Valoarea adăugată a aderării a fost explicată foarte bine în textele respective şi în contribuţiile multor deputaţi.
Toate statele membre au aderat la Convenţie, însă, după cum tocmai a explicat ministrul în exerciţiu al Consiliului, ele i-au transferat competenţe substanţiale Uniunii Europene. Este, deci, normal ca Uniunea Europeană, atunci când acţionează în calitate de Uniune Europeană, să fie supusă aceluiaşi control extern al Curţii specializate privind drepturile omului la care sunt supuse statele sale membre.
Pentru a oferi un exemplu foarte concret, ar putea exista o hotărâre a Comisiei Europene împotriva unei industrii, în domeniul legislaţiei concurenţiale, care ar putea fi contestată direct la Curtea de la Strasbourg. În prezent, acest lucru este greu de făcut. După cum aţi evidenţiat deja, vor exista multe exemple foarte concrete: exemple concrete care-i vor ajuta pe cetăţeni, deoarece acum vor avea o garanţie dublă. Acesta este un lucru nou. Curtea Europeană de Justiţie din Luxemburg va judeca pe baza Cartei drepturilor fundamentale, care este obligatorie pentru toate statele membre UE. Acest lucru trebuie menţionat clar, o dată pentru totdeauna.
Nu pot înţelege de ce o persoană care a fost aleasă de cetăţeni într-o anumită funcţie poate pune sub semnul întrebării drepturile cetăţenilor. Este mai bine ca cetăţenii să aibă drepturi duble decât inexistente. În cazul de faţă, le oferim drepturi duble, iar în aceasta constă Europa. Europa constă în drepturi pentru cetăţenii europeni şi sunt foarte mândră că Parlamentul susţine aceste drepturi. Da, acum există declaraţiile drepturilor, iar cetăţenii vor şti că pot merge la tribunale, pentru ca drepturile să le fie respectate.
Nu mai există problema dacă vom adera sau nu la Convenţia privind drepturile omului, deoarece articolul 6 din tratat obligă Uniunea să adere la Convenţia europeană a drepturilor omului. Aşadar, nu cred că trebuie să mai discutăm acest subiect, pentru că decizia este luată.
Trebuie să ştim, de asemenea, că această aderare nu va afecta deloc poziţia statelor membre individuale faţă de convenţie, atât timp cât nu este vorba despre o lege europeană. Situaţia va rămâne neschimbată. Relaţia individuală dintre un stat membru şi convenţie va rămâne aceeaşi ca şi până acum. Acum vor exista garanţii suplimentare referitoare la legislaţia UE.
Desigur, trebuie analizat riscul existenţei unor jurisprudenţe contradictorii. Acest subiect este analizat şi îi sunt recunoscătoare raportorului care desfăşoară această activitate. Am văzut până acum că aceste conflicte sunt considerate a fi minime, deoarece convenţia face deja parte din normele pe care Curtea Europeană de Justiţie din Luxemburg le ia în considerare în prezent, iar convenţia va funcţiona ca standard minim. Comisia doreşte ca jurisprudenţa de la Strasbourg şi de la Luxemburg să se dezvolte în mod armonios şi să ajungă la convergenţă în următorii ani.
Voi trece acum la întrebările mai specifice.
În ceea ce priveşte conflictele: acest subiect nu ţine de competenţa Curţii Europene a Drepturilor Omului sau a Curţii Europene de Justiţie. Deocamdată, acest subiect trebuie rezolvat de sistemul britanic privind conflictele şi am început să discut deja această problemă cu guvernul britanic, pentru a vedea dacă se poate revizui acest sistem privind conflictele, care poate deveni foarte nociv în anumite cazuri, atunci când este vorba, spre exemplu, de libertatea presei.
Până în prezent, sub conducerea raportorilor săi, Parlamentul European a desfăşurat o activitate foarte bună. Am încredere că Parlamentul va participa în continuare la un proces care va fi, cu siguranţă, unul dificil, îndelungat, unde va trebui să rezolvăm problemele tehnice, iar acestea pot deveni profund politice, aşa că am încredere că Parlamentul va continua să participe la această activitate foarte dificilă.
În ceea ce priveşte relaţiile dintre Parlamentul European şi Adunarea Parlamentară a Consiliului Europei, acestea sunt de competenţa Parlamentului. Dacă aveţi nevoie de ajutor, puteţi conta pe mine în această privinţă, însă parlamentarii înşişi trebuie să încerce să găsească un element comun şi cred că nu ar trebui să fie atât de greu.
În ceea ce priveşte CPI, Parlamentul a primit deja vizita procurorului, dl Moreno-Ocampo, şi a preşedintelui Curţii, dl Song. Consider că acesta a fost un semnal politic foarte puternic transmis de Parlament, conform căruia Parlamentul ia în serios drepturile omului, nu numai în interiorul Europei, ci şi în afara acesteia.
Totodată, credem că conferinţa de la Kampala este cea mai importantă conferinţă internaţională dedicată justiţiei internaţionale din ultimul deceniu. Trebuie să o facem să conteze. Contez, din nou, pe Parlament, pentru că ştiu că deputaţii europeni vor fi prezenţi şi vor lua cuvântul la Kampala.
Ştim că UE a jucat şi va juca un rol important, integrând rezultatele conferinţei în politicile sale privind justiţia internaţională, asistenţa acordată statelor terţe şi, mai ales, în toate negocierile care vor avea loc în următoarele luni şi în următorii ani. În special, vom continua să sprijinim construirea capacităţilor naţionale, pentru a consolida jurisdicţiile naţionale şi a le oferi posibilitatea de a desfăşura investigaţii naţionale credibile şi eficace şi de a judeca infracţiunile prevăzute în Statutul de la Roma.
Politica noastră în acest sens rămâne neschimbată şi nediminuată, însă acum avem la dispoziţie un nou instrument, şi anume Tratatul de la Lisabona, care ne oferă o nouă capacitate de a fi mai coerenţi şi mai eficace în sprijinul acordat Curţii. În conformitate cu încurajarea transmisă de Parlament, exprimată în rezoluţie şi pe parcursul dezbaterii, Înalta Reprezentantă/vicepreşedintă şi serviciile domniei sale vor promova în continuare, în mod hotărât, aderarea universală la Statutul de la Roma. Vom face acest lucru în mod sistematic, în toate discuţiile noastre cu partenerii din afara Europei.
S-au adresat două întrebări foarte specifice, la care doresc să răspund pe scurt.
Prima întrebare ridica problema dacă mandatul de arestare împotriva preşedintelui al Bashir este o parte a soluţiei sau a problemei. Comisia consideră în mod clar că acest mandat este o parte a unei soluţii pe termen lung, deoarece el arată că, prin înfiinţarea Curţii, justiţia a devenit iminentă. Indiferent cine este persoana în cauză, chiar dacă este şef de stat şi chiar dacă mandatul de arestare nu este pus imediat în aplicare, el nu va dispărea, deoarece CPI este un tribunal permanent, aşa că vă pot asigura că UE va solicita în continuare Sudanului să coopereze pe deplin cu Curtea.
În ceea ce priveşte întrebarea dacă Comisia va prezenta amendamente la întâlnirea de la Kampala, aici răspunsul este "nu”, deoarece UE în sine nu este parte semnatară, ci statele membre vor fi cele care vor negocia amendamentele. Totuşi, Comisia va analiza în mod activ lucrările conferinţei şi contăm pe deplin pe Preşedinţia spaniolă, pentru a conduce naţiunile europene astfel încât vocea lor să se facă auzită la această conferinţă.
Ramón Jáuregui Atondo
Doamnă preşedintă, doresc să le mulţumesc tuturor celor care au luat cuvântul, deoarece majoritatea şi-au exprimat o poziţie foarte favorabilă privind acordul de aderare asupra căruia vom vota mâine. De fapt, a fost vorba aproape de unanimitate.
Doresc să-i mulţumesc în special doamnei Reding, pentru că ne-a oferit şansa de a lucra şi în continuare împreună, deoarece ne aşteaptă negocieri foarte complexe şi cred că Parlamentul trebuie să urmărească foarte îndeaproape aceste negocieri.
Aş dori să răspund la câteva întrebări şi să clarific foarte rapid câteva aspecte. Doamnelor şi domnilor, aderarea nu este un act simbolic: ea are valoare juridică. Unii întreabă care este scopul şi ce anume adaugă această aderare. Vă voi da un exemplu.
Să presupunem că la un concurs de angajare la Uniunea Europeană, avocaţii din Ungaria, spre exemplu, sunt discriminaţi din raţiuni tehnice sau din orice alt fel de motive. Cui îşi vor adresa reclamaţiile aceşti avocaţi? Curţii de Justiţie a Uniunii Europene. Ce adaugă aderarea? Aceşti avocaţi ar avea şansa de a adresa plângerea către Curtea Europeană a Drepturilor Omului, dacă dreptul lor la egalitate nu a fost recunoscut de Curtea de Justiţie a Uniunii Europene. Aceasta este o curte nouă, o şansă nouă de garantare a drepturilor fundamentale ale omului, spre exemplu a dreptului la egalitate. Prin urmare, este clar faptul că acest eveniment nu are o contribuţie simbolică, ci una juridică.
Doamnelor şi domnilor, aş dori să clarific două aspecte. Deputaţii şi-au exprimat dorinţa ca negocierile să nu se limiteze la aderarea la Convenţia europeană a drepturilor omului, ci să fie integrate şi protocoalele pe care convenţia le-a creat în ultimii ani, mai ales cele referitoare la drepturile recunoscute prin Carta drepturilor fundamentale, deoarece acest lucru va asigura echivalenţa celor două documente.
În final, Parlamentul solicită aderarea la organismele şi autorităţile Convenţiei şi Consiliului Europei, deoarece acest lucru va permite recunoaşterea sistemului de apărare a drepturilor universale ale omului, inclusiv a Cartei sociale europene de la Torino.
Preşedinta
Am primit o propunere de rezoluţie la finalul dezbaterii.
Dezbaterea comună a fost închisă.
Votarea va avea loc miercuri, 19 mai 2010.
Declaraţii scrise (articolul 149 din Regulamentul de procedură)
Elena Oana Antonescu  
în scris. - Intrarea în vigoare a tratatului de la Lisabona creează cadrul juridic pentru aderarea Uniunii Europene la Convenţia Europeană a Drepturilor Omului (CEDO), UE devenind astfel cea de-a 48-a parte semnatară la Convenţie. Aderarea UE la CEDO va completa nivelul de protecţie instituit de Tratatul de la Lisabona prin Carta drepturilor fundamentale care are forţă juridică obligatorie.
Curtea Europeană a Drepturilor Omului de la Strasbourg va dobândi competenţa de a exercita un control judiciar asupra actelor instituţiilor, organismelor şi agenţiilor UE inclusiv asupra hotărârilor Curţii Europene de Justiţie, în privinţa respectării Convenţiei, creându-se în acest fel un control judiciar suplimentar în domeniul drepturilor fundamentale în cadrul UE. În urma aderării Convenţia va constitui standardul minim de protecţie a drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale în Europa şi se va aplica în mod obligatoriu în special în situaţiile în care protecţia acordată de UE este inferioară celei oferite în cadrul Convenţiei.
Consider că atât statele membre cât şi Comisia vor trebui să elaboreze programe de informare care să conţină explicaţii referitoare la toate implicaţiile şi efectele aderării pentru ca cetăţenii Uniunii să fie pe deplin conştienţi de semnificaţia acestui proces
Corina Creţu  
în scris. - Aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale este un pas logic în urma intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona şi stimulează aprofundarea integrării şi construirii unui spaţiu politic comun. Aderarea UE la CEDO va introduce mai multă coerenţă între Uniune şi ţările care aparţin Consiliului Europei şi sistemul său paneuropean în materie de drepturile omului.
Din punctul meu de vedere, cea mai importantă consecinţă a aderării la CEDO este că va asigura cetăţenilor o protecţie faţă de acţiunile Uniunii, similară cu aceea de care beneficiază faţă de acţiunile tuturor statelor membre. Este o evoluţie de substanţă, având în vedere că statele membre au transferat Uniunii competenţe importante. Este logic să existe posibilitatea apelului la Curtea Europeană a Drepturilor Omului în legătură cu decizii ale Uniunii, în ansamblul său. De vreme ce vorbim despre cetăţenie europeană, trebuie să i se dea acesteia şi un conţinut concret, inclusiv prin această posibilitate.
Sper ca acest instrument suplimentar pus la îndemâna cetăţenilor europeni să poată fi accesat fără complicaţii, mai ales că decizia de aderare va contribui la crearea unui cadru mai coerent în materie de drepturi ale omului în interiorul Uniunii Europene.
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg  
În legătură cu viitoarele negocieri privind aderarea Uniunii la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, doresc să atrag atenţia asupra problemei relaţiilor externe. Acest domeniu va fi afectat în mod special de aderarea Uniunii la convenţie. De ce? În primul rând, îmi permit să vă reamintesc că, potrivit Tratatului de la Lisabona, Curtea Europeană de Justiţie are o jurisdicţie foarte limitată în domeniul politicii externe. Aderarea la convenţie va compensa parţial aceste limitări, asigurând supravegherea judiciară externă a tuturor aspectelor referitoare la activitatea Uniunii. Curtea Europeană a Drepturilor Omului de la Strasbourg va dobândi dreptul de a evalua modul în care Uniunea respectă drepturile fundamentale în toate domeniile activităţii sale, inclusiv în politica externă. În al doilea rând, nu trebuie să amintim nimănui cât de des este adusă în discuţie necesitatea respectării drepturilor omului, în relaţiile Uniunii cu ţările terţe, inclusiv în forumul Parlamentului European. Prin urmare, aderarea la convenţie îi va oferi Uniunii credibilitate în dialogul cu ţările terţe privind drepturile omului. Fără niciun dubiu, supunându-se supervizării Curţii Drepturilor Omului de la Strasbourg, Uniunea are şansa de a consolida aspectul politicii externe şi de securitate referitor la drepturile omului şi, astfel, de a promova într-un mod mai eficace ideea drepturilor omului la nivel mondial, pornind de la premisa că UE îşi tratează cu seriozitate propriile obligaţii în domeniul drepturilor omului. Să sperăm că aşa vor sta lucrurile.
Jarosław Kalinowski
(PL) Aderarea Uniunii Europene la Convenţia pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale este, fără nicio îndoială, un pas în direcţia asigurării unor privilegii egale şi juste pentru cetăţenii noştri. Trebuie să ne asigurăm că principiile sale sunt susţinute în toate statele membre. Aceasta va îmbunătăţi coeziunea legislativă între Uniune şi statele membre ale Consiliului Europei şi va creşte numărul de instituţii la care vor putea apela cetăţenii dacă le-au fost încălcate drepturile. Totodată, va accentua semnificaţia şi credibilitatea numeroaselor iniţiative ale Parlamentului European în domeniul protecţiei libertăţilor fundamentale, care reprezintă un drept al fiecărei persoane. Totuşi, să nu uităm că Uniunea trebuie să aibă mai întâi grijă ca aceste drepturi să nu fie încălcate în statele sale membre, înainte de a susţine drepturile persoanelor din ţările terţe.
Alexander Mirsky  
Există un stat în Uniunea Europeană unde drepturile omului şi libertăţile fundamentale ale aproape 20 % din populaţie sunt încălcate de aproape 20 de ani. În ciuda acestui fapt, Letonia a aderat la Uniunea Europeană în 2004. Atunci când se desfăşurau negocierile privind aderarea Letoniei, guvernul leton i-a promis comisarului responsabil cu extinderea de pe atunci, Günther Verheugen, că va rezolva problema non-cetăţenilor, însă situaţia nu a fost soluţionată până în prezent, în ciuda promisiunilor. Prin urmare, pe teritoriul UE locuiesc aproximativ 340 000 de non-cetăţeni. În Letonia, aceştia sunt persoane de categoria a doua, care nu au voie să lucreze în sectorul public sau să deţină funcţii oficiale nici măcar în districtele în care peste 60 % din populaţie este reprezentată de non-cetăţeni. În Letonia există un oraş, Daugavpils, în care peste 90 % din populaţie este rusofonă. În pofida acestui fapt, este interzisă utilizarea limbii ruse ca limbă oficială în oraş, iar 30 % din populaţie nu are drept de vot la alegerile locale. Consilierii locali, aleşi într-un oraş rusofon, nu au voie să-şi folosească limba maternă în cadrul întrunirilor. Poate părea amuzant, însă Comisia Europeană nu a găsit nici argumentele, nici timpul necesar pentru a determina guvernul leton să pună capăt discriminării din raţiuni lingvistice. Trebuie înfiinţat un grup de lucru care să investigheze fără întârziere situaţia din Letonia. Altfel, nu văd niciun sens în aderarea UE la Convenţia europeană pentru drepturile omului şi libertăţile fundamentale. Trebuie să arătăm în mod clar, fără ambiguităţi, că în Uniunea Europeană există o ţară unde drepturile a peste 25 % din populaţie sunt încălcate cu cinism, de mulţi ani de zile.
Rafał Trzaskowski  
Atunci când vorbim despre aderarea Uniunii Europene la Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului, vorbim despre lucrările ce se desfăşoară deja de 10 ani şi despre numeroase temeri care se referă, printre altele, la concurenţa între Curtea de Justiţie şi Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Acest lucru va conduce cu siguranţă la probleme în domeniul jurisdicţiei şi autonomiei Curţii de Justiţie. Cred, însă, că ceea ce am realizat după aceşti 10 ani poate reprezenta o complementaritate a celor două sisteme, aşa că poate ar trebui să renunţăm la astfel de concepţii ierarhice. Curtea de Justiţie urmăreşte de multă vreme activitatea Curţii Drepturilor Omului de la Strasbourg şi invers. Ambele sisteme coexistă şi nu există concurenţă între ele, aşa că probabil aceste temeri sunt nejustificate. Avem nevoie de aderarea la convenţie din raţiuni simbolice, însă, în primul rând, avem nevoie de convenţie deoarece ea va completa sistemul de apărare a drepturilor omului în Uniunea Europeană şi îi va oferi o credibilitate sporită în ochii cetăţenilor săi, deoarece aceştia vor beneficia de apărare şi împotriva Uniunii Europene şi a instituţiilor sale, nu numai împotriva statelor membre, aşa cum s-a întâmplat până acum. Prin urmare, trebuie să ne bucurăm că sistemul va fi consolidat. Totuşi, avem nevoie de o anumită loialitate, ca să nu subminăm credibilitatea sistemului. Acesta este motivul pentru care propunem ca statele membre să nu se urmărească reciproc pe probleme de legislaţie UE, folosindu-se de posibilităţile acordate de convenţie.
