Pidulik istung - Ingrid Betancourt
President
Daamid ja härrad, nõukogu eesistuja, volinik, tunnen suurt rahulolu ja imetlust, et võin täna Euroopa Parlamendis tervitada Ingrid Betancourti. Tere tulemast, proua Betancourt!
(Aplaus)
Tõsiasi, et viibite täna meie keskel, annab tunnistust sellest, et vaprad inimesed ei jäta iialgi lootust oma võitluses vabaduse ja inimväärikuse eest. Pärast teie vabastamist 2. juunil 2008. aastal on mul olnud au teile Euroopa Parlamendi nimel kirjutada ja tervitada teie tagasipöördumist vabadusse. Nüüd on käes hetk, mil te külalisena meie hulgas viibite.
Teid hoiti vangistuses kuus aastat neli kuud ja üheksa päeva. Ainult teie ise teate, mida pidite nende 2321 päeva jooksul läbi elama, ent te olete muutunud terves maailmas vabaduse sümboliks ning pealesunnitud piinade ja põhiliste inimõiguste äravõtmise inimliku vastupanu sümboliks, samuti väärikuse ja vapruse eeskujuks meile kõigile. Kogu selle aja olid teiega teie lapsed. Ma ei unusta iialgi, kuidas teie kaks last, tütar ja poeg, otsisid mu mõned aastad tagasi, siis kui olin hoopis teises rollis, üles ning kuidas nad oma ema eest kostsid. See oli laste armastus oma ema vastu. Võite oma laste üle uhke olla.
(Aplaus)
Selline terrorism, mida praktiseerivad teie röövijad, on otsene kallaletung meie väärtustele, vabadusele, inimväärikusele ja demokraatiale.
Proua Betancourt, teie näitel võime taas väga selgelt näha, et demokraatia ei tohi terrorismi ees iialgi taganeda. Meie poliitiline ja moraalne kohus on tagada, et õigusriiki alati toetataks.
Teie vangistuse ajal töötasid paljud Euroopa Parlamendi liikmed väsimatult selle nimel, et teid vabastataks ning ma tean, et täna viibib siin palju mitmesuguste Ingrid Betancourti komisjonide esindajaid - teie aktiivseid eestvõitlejaid, kes töötavad kõigi Colombia pantvangide vabaduse nimel. Tahaksin soojalt tervitada kõiki neid, kes on Ingrid Betancourti eest välja astunud ja täna siin Euroopa Parlamendis viibivad.
(Aplaus)
Daamid ja härrad, me peame väsimatult jätkama oma jõupingutusi, et tagada kõigi nende päästmine, kellelt on ikka veel ära võetud nende vabadus. See on teine põhjus, miks te meid täna külastate. Te ise olete öelnud: "Terrorismiohvrite jaoks on kõige suurem oht olla unustatud. Minul oli džunglis viibimise ajal nägu ja nimi. Ma palun nüüd, et teeksime sedasama nende jaoks, kes sinna maha jäid.” Need olid teie sõnad ja need kehtivad praegugi. Euroopa Parlamendi nimel kutsume täna üles seda teoks tegema.
Tähistame tänavu inimõiguste ülddeklaratsiooni 60. aastapäeva, mille ÜRO Peaassamblee võttis vastu 10. detsembril 1948. aastal. See deklaratsioon esindas esimest ülemaailmset ametlikku kohustust kaitsta iga üksikisiku väärikust ning kõigi inimeste võrdsust, vaatamata nahavärvile, usutunnistusele või päritolule. Deklaratsiooni artiklis 3 on öeldud: "Igal inimesel on õigus elule, vabadusele ja isikupuutumatusele.”
Väga, väga paljud inimesed on oma vabadusest ilma jäetud, sest nad on kaitsnud inimõigusi. Inimõiguste kaitsjate konverentsil, mis on organiseeritud käesoleval nädalal siin Euroopa Parlamendis, oleme kuulnud arvukaid tunnistusi inimestelt, keda nende võitluse tõttu põhiõiguste ja -vabaduste eest on rõhutud, meelevaldselt arreteeritud või eksiili minema sunnitud. Meil on olnud võimalus ka üksikasjalikult arutada, kuidas saaksime paremini neid inimesi kaitsta ja nende tööd toetada.
Proua Betancourt, meil on see au ja heameel paluda teil nüüd Euroopa Parlamendi poole pöörduda.
Ingrid Betancourt
(FR) Härra president, daamid ja härrad, minu jaoks on väga tundeline hetk täna siin teie juures olla, selsamal päeval, mil ÜRO ja Euroopa Liit üheskoos inimõiguste ülddeklaratsiooni 60. aastapäeva tähistavad.
Muidugi, kõik, mida mina teha saan, on mõelda, milline erakordne kokkusattumus see on. Kõigest kolm kuud tagasi jälgisin teie tööd Amazonase vihmametsade sügavaimast põhjast ning mu suurim igatsus oli tulla siia ja kõneleda meie kõigi eest, kes me ühtede inimeste hulluse ja teiste hoolimatuse tõttu jätkuvalt vangistuses viibisime.
Ma usun tõesti, et see on ime, et saan neid hetki teiega jagada. Tulin siia, olles tulvil imetlust parlamendi vastu, keda ma pidevalt kadestan. Nagu kõik ladina-ameeriklased usun minagi, et teie eeskuju võib olla nakkav ja meie rahvad ühinevad, nii et me ühel päeval võime kohtuda Ladina-Ameerika parlamendis, mis sarnaneb teie omale, ning leida dialoogi ja vastastikuse austuse kaudu meie kontinendile suurepärase ja viljaka ühise saatuse ühinemisvõimalus.
Ma tean liigagi hästi, kui palju te nende raskete aastate jooksul minu peale mõtlesite. Mäletan väga hästi meie perede kõrval ka teie pühendumust ajal, mil maailm oli Colombia pantvangide saatuse suhtes huvi kaotanud, ning et kui meid jututeemaks võeti, siis kortsutati kulmu.
Džunglis oli mul kombeks kuulata raadiot, mis edastas parajasti siin käimasolevat istungjärku. Pilti ma küll ei näinud, ent kuulsin istungjärku kirjeldavate ajakirjanike hääli. Siit, sellest istungisaalist, teie kaudu, teie keeldumise kaudu alla anda ja teie vaikiva hukkamõistu kaudu tuli mu esmane abi. Tänu teile mõistsin ma rohkem kui viis aastat tagasi, et me ei ole enam üksi.
Kui suutsin kõigi nende aastate jooksul alal hoida lootuse, kui suutsin klammerduda elu külge, kui suutsin päev päeva järel kanda oma risti, siis sellepärast, et teadsin end elavat teie südametes. Ma ütlesin endale, et mind saab küll sundida füüsiliselt kaduma, kuid mu nimi ja nägu elavad alati edasi teie mõtetes.
Sellepärast tahtsingi sellest hetkest peale, kui olin esimest korda astunud tagasi vabasse maailma, tulla siia, sellesse kohta, mida tundsin samuti oma koduna. Pidin teile ütlema, et miski, mida te ütlesite või tegite, polnud asjata. Selle, et olen elus, et olen taas avastanud elamise rõõmu, võlgnen ma teile. Peate mõistma, et teie sõnad tegid mulle palju head, enne kui füüsiline abi tegelikult minuni jõudis.
Tänan teid!
(Aplaus)
Suur tänu teile kõigile! Suur tänu, et avasite oma südame sellele tragöödiale juba nii kaua aega tagasi! Kui mõtlen terrorismiohvrite staatuse loomisest - ja ma rääkisin ÜROle vajadusest jätta ruumi, et ohvrite perekonnad saaksid oma arvamust väljendada - siis mõtlen eeskuju peale, mille teie meile andsite. Ma tean, et võtsite vastu mu perekonna, mu ema, mu lapsed, et kuulasite nad ära. Džunglis oli see teadmine minu jaoks väga oluline. Teie suuremeelsuse kaudu muutus Euroopa Parlament tribüüniks, millelt kõneleda maailmale barbaarsuse suurusest, mida kogesime ja mida üle 3000 mu kaasvõitleja ikka veel kogevad.
Siin kõneldud sõnad, mis võimaldasid minul ja mu kaaslastel vabaks saada, tekitasid vajaduse tegutseda, austades samal ajal kõigi pantvangide elu, aga ka kõigi sisside elu, kes olid meie röövijad. Asjaolu, et ei kasutatud mingit vägivalda, oli teie ranguse ja pühendumuse tulemus. See on teie tegevuse eriline selge ja konkreetne tulemus.
(Aplaus)
Tahaksin siinkohal avaldada lugupidamist ka tuhandetele inimõiguste aktivistidele, tuhandetele vabadusvõitlejatele, kes töötasid kõikjal kogu maailmas, et kindlustada meie ja paljude teiste inimeste tagasitulek kogu maailmas. Ma näen siin FICIBi kollaseid T-särke.
(Aplaus)
(ES) Tahaksin tänada FICIBit, et ta võitles kõigi Colombia pantvangide eest. Teie olite esimesed, kes selle ukse avasid. Tänu teile saime mina ja viisteist mu kaaslast tagasi vabaduse. Peame võitlust jätkama ja vabastama ka ülejäänud ning ma tean, et saan selles loota teie peale.
(Aplaus)
(FR) Vabadusvõitlejaid oli palju. Muidugi FICIB ning siis veel palju komiteesid kogu maailmas: Pariisis, Itaalias, Madalmaades ning paljud Kreekas, Saksamaal, Iirimaal, Taanis, Rootsis, igal pool. Meil oli sõpru igal pool: Kanadas, Ühendriikides, kõikjal Ladina-Ameerikas, ent see kõik sai alguse siit. Tänan teid!
(Aplaus)
Iga päev rohkem kui kuue aasta jooksul korraldasid need vabadusvõitlejad aktsioone, et olla kindlad: meie tragöödia ei upu ükskõiksuse sohu. Me oleme vabad, mõned meist, kuid mitte kõik. Nende võitlus kestab edasi.
Rohkem kui kunagi varem on meil tarvis neile teie toetust, teie avatud uksi, teie head tahet ja aega. Rohkem kui kunagi varem vajame siiski teie sõna. Ainus relv, kas teate, millesse peaksime uskuma, on sõna jõud.
(ES) Tahaksin rääkida sellest erakordsest relvast, milleks on sõnad, ka sellepärast, et täna mõtlen ma suure kurbusega naisest, kes kasutas sõnu oma relvana, aga kelle vastu võideldi vägivalla ja tulirelvadega.
Colombia naine Olga Marina Vergara suri 22. septembril, mõrvatuna koos oma pojapoja, poja ja teiste perekonnaliikmetega. Ta oli inimõiguste aktivist. Ta oli naine, kes ütles välja, mida mõtles ja kes kasutas oma sõnu teiste kaitseks.
Mõtlen täna tema peale ning palun siin, selles pühas paigas oma riigi Colombia ametivõime teha kõik vajaliku selleks, et otsida üles selle eest vastutavad isikud, nii et saaks neid ausaks kohtumõistmiseks kohtu ette tuua ning nende häbiväärsete tegude eest karistada.
(Aplaus)
(FR) Sõnad on äärmiselt olulised, kas teate. Sõnade abil saame kõige tõhusamalt võidelda vihkamise ja vägivalla vastu. Olen kindel, et paljudel juhtudel olete ennast masendatuna tundnud, sest ei suuda midagi teha, samas kui rääkimine tundub lihtsalt vastutuult sülitamisena. Arvan, et olete ehk midagi selletaolist kogenud - minuga juhtus küll nii, ajal kui olin Colombia parlamendiliige - et te näiteks kahetsete, et ei kuulu valitsusse, täidesaatvatesse organitesse, kus langetatakse otsuseid, allkirjastatakse tšekke ja tehakse tegusid. Materiaalses maailmas, kus pole olemas seda, mida meie silm näha ei suuda, on see pettumus, mille tekkimise suhtes me kõik valvsad peame olema.
Parlament on siiski pühapaik sõnadele, sellistele sõnadele, mis teevad vabaks. See on koht, kus saavad alguse ühiskonna kõik suured ärkamisprotsessid. Just siin algatatakse ja öeldakse välja kõik need asjad, mis meie inimestele tõepoolest korda lähevad. Kui täidesaatev võim viimaks tegutsema asub, siis juhtub see sellepärast, et tükk aega enne seda on siin keegi, üks teie hulgast, püsti tõusnud ja rääkinud. Te teate sama hästi kui minagi, et millal iganes keegi teist siin parlamendis kõneleb, peab kurjus jälle ühe sammu taganema.
Sõnadel on reaalsele maailmale tõeline mõju. Sartre tajus seda lapsest saadik. Françoise Dolto väljendas seda väga ilusasti, kui ütles, et inimesed on sõnade olendid ning need võivad hoolitseda, tervendada ja sünnitada, aga ka haigeks teha ja tappa. Sõnad, mida me ütleme, mõjutavad emotsioone meie sees.
Olin jahmunud, kui avastasin - ja see on midagi üpris isiklikku, lasen teil nüüd vilksamisi oma eraellu vaadata - et mu tütar suutis mu äraolekul vastu pidada nende sõnade varal, mida olin sügavamalt järele mõtlemata talle meie kooselu ajal öelnud. Sel ajal ei osanud ma ettegi kujutada, kui suurt lootust ja jõudu võivad need sõnad talle anda ajal, mil olen temast kaugel, vangistuses. Eriti hästi oli tal meeles kiri, mille kirjutamise ma ise olin unustanud ja mille olin saatnud talle viieteistkümnendaks sünnipäevaks. Ta ütles mulle, et luges seda kirja igal sünnipäeval...
(Aplaus)
... ning et igal aastal, kuna ta oli jälle natuke muutunud, leidis ta alati sellest midagi uut, mis kõnetas isikut, kelleks ta oli saanud...
(Aplaus)
Arstidel on selle jaoks oma nimetus: see on traumajärgse stressi sündroom. Sellega tuleb tegelda. See ongi kõik. Mul on kahju.
Niisiis ütlesin ma, et iga kord leidis ta neis kirjades midagi uut, mis ütles isikule, kelleks ta oli saanud, mida ta läbi teeb. Jumal hoidku, kui oleksin teadnud! Oleksin siis veel suurema armastuse ja turvatundega väga hoolikalt ta teed tasandanud.
Mõtlen täna meist: teist ja minust. Kui suudaksime tõepoolest mõista oma sõnade mõju tegelikku ulatust, siis oleksime ehk hoolivamad, vapramad, nõudlikumad oma aruteludes, kuidas leevendada nende inimeste kannatusi, kes vajavad meid nende eest võitlema. Despootlike režiimide ohvrid teavad, et täna siin räägitu väljendab nende kannatuste kaalu ja annab nende võitlusele mõtte. Te olete alati meeles pidanud nende nimesid ja olukorda. Te olete takistanud nende rõhujate pääsemist selle tõttu, et nende kuriteod unustatakse. Te pole lasknud neil varjuda doktriini, ideoloogia või religiooni taha, mille õudustele nad oma ohvrid allutasid.
Vangis olles kuulsin mitu korda, kuidas FARCi eestkõneleja Raúl Reyes minust rääkis. Ma kuulsin teda raadios rääkimas: "Ingrid ütleb nii” või "Ingrid ütleb naa”. Olin maruvihane, leides, et mu röövimisega pole sissid minult riisunud mitte ainult mu saatuse, vaid nad võtavad ära ka mu hääle.
Teadlikuna sellest, et olen oma hääle tagasi saanud, räägin ma teiega, et öelda, kui väga maailm Euroopa kõnelemist vajab. Maailmas, kus murelikkus muutub aina rõhuvamaks, kus meie hirm homse ees tähendab ohtu täielikult endasse tõmbuda, on meil tarvis ennast avada, sirutada käed suuremeelselt välja ja hakata maailma muutma.
Tarbijaühiskond, milles me elame, ei tee meid õnnelikuks. Enesetappude arv, uimastite kasutamise tase ja vägivald ühiskonnas on kõigest mõned sümptomid ülemaailmsest haigusseisundist, mis aina kasvab. Globaalne soojenemine ja selle põhjustatud loodusõnnetused on vahend, meenutamaks meile, et Maa on meie vastutustundetusest ja isekusest haige.
(Aplaus)
Kuidas on see seotud kogu maailmas brutaalsuse all kannatavate ohvritega? Ma arvan, et seosed on väga sügavad. Kui ma ise vangistuses viibisin, sain võimaluse uurida oma röövijate sotsiaalset tagapõhja, kuid nähtavasti ainult teatava piirini. Mind valvanud sissid polnud vanemad kui mu enda lapsed. Noorimad olid 11, 12, 13, vanimad 20 või kõige rohkem 25. Enamik neist, ma ütleksin 95%, olid enne FARCi värbamist töötanud kokalehtede korjajaina. Neid tuntakse nime all raspachines. Nad veedavad kogu oma aja, päikesetõusust loojakuni, muutes kokalehti kokapastaks, mida lõpuks kasutatakse kokaiini alusena.
Need on noored talupojad, kes enamasti elavad väga kõrvalistes paikades, kuid on satelliittelevisiooni kaudu maailmas toimuvaga väga hästi kursis. Nagu meie lapsigi, pommitatakse neid informatsiooniga ja nagu meie lapsedki, unistavad nad iPodidest, Playstationidest, DVDdest. Kuid nende haardeulatusest on tarbijalik maailm, mida nad ihaldavad, siiski täielikult väljas. Peale selle katab nende töö uimastitööstuses, kuigi see on paremini tasustatud kui Colombia traditsioonilises põllumajanduses, suure vaevaga nende põhivajadused.
Nad leiavad end pettunuina ja võimetuina andma oma osa, et täita perekonna vajadusi, jälitatuina õiguskorra organite poolt (loomulikult, sest nad on kaasatud seadusevastasesse tegevusse), tihtipeale korruptsiooni ja jõhkra ohvitseri juhusliku vägivalla ohvritena, ning peavad taluma piirkonda valitsevate kurjategijate kõiki mõnitusi, pettusi ja räpaseid tehinguid. See on kurjategijate, uimastikaubanduse, maffia impeerium. Nad lõpetavad, uputades viletsates baarides, kus nad leiavad pelgupaiga, oma muresid ja kolme teenitud peesot alkoholisse.
Kui sissid neid värbavad, siis tunnevad need noored inimesed, nagu oleksid leidnud oma hädadele lahenduse: neile antakse süüa, riided selga ja koht, kus elada. Neil on tunne, nagu nad teeksid karjääri, sest võivad sisside militaarses organisatsioonis kõrgematele astmetele tõusta. Samuti on neil püss õlal, mis annab neile selles piirkonnas auväärse staatuse, see tähendab nende perekonna ja sõprade silmis. Sellepärast ongi sissiks olemine vaestes piirkondades ühiskondliku edu vorm.
Siiski on nad kaotanud kõik. Nad on kaotanud oma vabaduse. Nad ei saa iialgi FARCist lahkuda ega taas oma peret näha. Neist on saanud, ilma et nad ise seda mõistaksid (kuid mina nägin seda), orjad organisatsioonis, mis ei lase neid iialgi vabaks. Nad on kahuriliha ühes mõttetus sõjas.
See umbes 15 000 noorest inimesest koosnev kogum, mis moodustab FARCi vägede põhimassi, poleks iialgi selles olukorras, kus nad on, kui meie ühiskond oleks pakkunud neile tõelisi eduväljavaateid. Nad poleks iialgi selles olukorras, kui meie ühiskonna väärtused poleks muutunud äraspidisteks ja vajadus asju omada poleks saanud nii tähtsaks osaks elust.
(Aplaus)
Meie ühiskond on teel sinnapoole, et toota massiliselt partisane Colombias, fanaatikuid Iraagis, terroriste Afganistanis ja ekstremiste Iraanis. Meie ühiskond purustab inimeste hinged ja viskab nad välja kui oleksid nad süsteemi jäätmed: immigrandid, keda me ei soovi, töötud, kes on meile nii suureks häbiks, uimastisõltlased, muulad, lapssõdurid, vaesed, haiged ja igaühe, kellel pole kohta meie maailmas.
Me peame esitama endale küsimusi. Kas meil on õigust jätkata ühiskonna ehitamist, millest enamik inimesi on välja jäetud? Kas võime endale lubada muretseda üksnes iseenda õnne pärast, kui see põhjustab nii paljudele teistele õnnetust? Mis saaks siis, kui jagada toit, mida me tonnide kaupa minema viskame, teistes maades neile, kes on näljased? Kuidas oleks siis, kui otsiksime mõistlikumaid tarbimisviise, et anda ka teistele võimalus kaasaja hüvedele ligi pääseda? Kas suudame kujutleda tulevikus teistsugust tsivilisatsiooni, milles suhtlemine teeb lõpu konfliktidele, relvakonfliktidele, milles tehnoloogia areng võimaldab meil oma aega ja ruumi teistmoodi korraldada, nii et igaühe jaoks siin planeedil leidub õiglane koht ainult selle lihtsa fakti tõttu, et ta on maailma kodanik.
Ma usun tõesti, et inimõiguste kaitse nõuab meie tavade ja harjumuste muutumist. Me peame teadlikuks saama survest, mille meie eluviis paneb peale neile, kes sellest osa ei saa. Me ei saa jätta ülekohtu kraani voolama ja loota, et karikas iialgi täis ei saa.
(Aplaus)
Me kõik oleme inimolendid, ühesuguste vajaduste ja ihadega. Peaksime hakkama tunnistama ka teiste õigusi - isikute õigusi, keda näeme silla all, kelle peale me ei taha õieti vaadatagi, sest nad rikuvad meie keskkonda - et tahta, mida tahame.
(Aplaus)
Ja siis on veel meie südamed. Me kõik oleme võimelised kõige paremaks, kuid rühma surve all oleme võimelised ka kõige halvemaks. Ma pole kindel, et võime tunda end kaitstuna omaenda suutlikkuse eest julmuseks. Oma vangistajaid vaadeldes juurdlesin alati, kas suudaksin käituda nagu nemad. Oli selge, et enamik neist viibisid suure surve all, sellise surve all, mille panid neile peale rühma nõudmised.
Mis saab meid selle eest kaitsta? Mis saab tagada, et me ei riku inimõigusi, esiteks iseenda sees - kui me seda rikkumist sallime, silmad kinni pigistame või vabandusi otsime - ja teiseks maailmas? Kuidas saame ennast selle eest kaitsta? Parima kilbi leiame alati oma vaimsusest ja põhimõtetest. Siiski on need meie sõnad, mille abil peame võitlema. Sõnadest saab kõige erakordsema mõõga.
Sellepärast ma aina kordangi, et esmatähtis on dialoog, siis kui tahame sõda maailmas lõpetada. Olgu see sõda minu kodumaal, Colombia sõda, või juhtub see Darfuris, Zimbabwes, Kongo Demokraatlikus Vabariigis või Somaalias, lahendus on alati üks ja sama. Meil on tarvis rääkida. Esmatähtis on, et tunnistaksime teiste õigust saada ära kuulatud, mitte sellepärast, et neil on õigus või ei ole, mitte sellepärast, et nad on head või pahad, vaid sellepärast, et rääkimisega säästame me inimelusid.
(Aplaus)
Tahan teieni tuua kindluse, mis mind täidab. Pole midagi võimsamat kui sõnad. Peame maailma sõnadega üle kallama, et puudutada südameid ja muuta käitumist. Just nimelt oma hinge väärtuste kaudu saame kellegi teise eest kosta. Just nimelt oma olemuse sügavusest allikana purskuvate sõnade kaudu saame üles ehitada rahu. Just nimelt sõnade abil saame kaitsta igaühe vabadust. Sõnade abil hakkame ehitama uut tsivilisatsiooni, armastuse tsivilisatsiooni.
(Aplaus)
Lubage mul rääkida teile armastusest. Te teate, et olen tagasipöördumisest saadik pidevalt mõelnud oma õnnetute vendade saatusest, nende saatusest, kes täna on loomadena puude külge aheldatud, kes jäid džunglisse maha, siis kui ma lahkusin. Tulge koos minuga sinna, kus on nemad.
(Aplaus)
Andke andeks, mul on nii piinlik.
(Aplaus)
Järgnege mulle sinna, kus on nemad, tohutute puude varju alla, mis peidavad sinise taeva...
(Aplaus)
...lämmatatud taimestikust, mis pitsitavate kruustangidena nende ümber sulgub, uppunud nimetute putukate katkematusse suminasse, kes ei jäta neile isegi õigust vaikuses puhata, ümberpiiratuna kõikvõimalikest koletistest, kes neid jälitavad...
Andke andeks, ma ei suuda seda. Mul on tõesti kahju.
(Aplaus)
... ümberpiiratuna kõikvõimalikest koletistest, kes neid järelejätmatult jälitavad, nii et nende kehad piinlevad valus.
Võimalik, et just praegu kuulavad nad meid ja ootavad, kõrv vastu raadiot, neid sõnu, meie sõnu, mis meenutaksid neile, et nad on ikka veel elus. Sest oma vangistajate jaoks on nad kõigest esemed, kaubad, isegi vähem kui kariloomad. Igapäevaelus on nad nende, oma vangistajate, sisside jaoks tüütu kohustus, mis ei anna viivitamatut kasu, ning kerge märklaud, mille peale oma ärritust välja valada.
Tahaksin teile öelda nende kõigi nimed. Kinkige mulle, palun, mõned minutid lugupidamisavaldusena neile, sest kui nad kuulevad meid nende poole pöördumas, hakkavad nende südamed seal džunglihaua sügavustes vastuseks sellele loendusele pisut kiiremini lööma. Meil võib korda minna neid nende ahelate rängast alandusest mõneks hetkeks vabastada.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Ma mõtlen ka ühele erakordsele naisele nimega AUNG SAN SUU KYI, kes maksab oma rahva õiguse eest vabadusele oma eluga ja on alustanud näljastreiki, et ennast kuuldavaks teha. Ta vajab meie sõnu rohkem kui kunagi varem, et saada tuge.
(Aplaus)
Muidugi kannan ma alati südames ka teise oma kaasmaalase Guilad Shaliti risti, kes võeti pantvangi 2006. aasta juunis. Ta perekond kannatab samamoodi nagu kannatas minu oma, koputades igale uksele, pöördudes igaühe poole taevas ja maa peal, et tema vabastamist saavutada. Tema isiklik saatus on läbi põimunud poliitiliste huvidega, millega tal endal pole midagi pistmist ja mida tema ei suuda juhtida.
GUILAD SHALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO,...
Nende nimed, kõlades siin, nende seinte vahel, kannavad endas kurjuse raskust. Nad peavad teadma, et kuni neid pole vabaks lastud, tunneb igaüks meist ennast vangina.
Ma loodan meeleheitlikult, et aplaus, mis kajab siin parlamendis, kannab üle meid lahutava vahemaa nendeni armastuse, kogu meie jõu ja energia. Et nad võiksid teada, et oleme kõigest hingest pühendunud. Et nad võiksid kindlad olla, et me ei jää kunagi vait ega lõpeta kunagi, mitte kunagi oma tegevust, kuni nad kõik on vabad!
Tänan teid!
(Täiskogu aplodeerib kõnelejale seistes)
President
Ingrid Betancourt, te jagasite oma südame sügavamaid tundeid meiega, Euroopa Parlamendi vabalt valitud liikmetega ning, daamid ja härrad, usun, et võin öelda seda teie kõigi nimel, me pole kunagi varem kogenud siin täiskogus nii liigutavaid hetki, nagu kogesime just praegu.
Proua Betancourt, andsite meile sõnumi solidaarsusest ja väljendasite lootust, et teie kogemused - kannatused, mida pidite taluma, ja vabadus, mille olete nüüd saanud - juhivad ka kõik need, keda terroristid endiselt vangis hoiavad, viimaks samamoodi vabaduse saavutamiseni, nagu teil on praegu. See on suurim solidaarsuse märk, mida saate pakkuda kõigile pantvangidele kogu maailmas, ning selle eest me täname teid kogu südamest.
(Aplaus)
Proua Betancourt, oma rahumeelse võitlusega vabaduse, demokraatia, inimõiguste ja iga üksikisiku väärikuse eest olete julgustanud meid, Euroopa Parlamendi vabalt valitud liikmeid, jätkama võitlust rahulikul teel ja suure pühendumusega. Olete julgustanud meid dialoogi alustama ning olete kirjeldanud sõnu kõige tähtsama asjana siin elus. Sõnad olid olemas inimliku suhtluse alguses. Te julgustate meid seda rada mööda edasi minema.
Proua Betancourt, lubage mul lõpetuseks öelda: meil oli au viibida sellel sügavalt liigutaval istungil koos teiega, kogeda sügavaid inimtundeid, kuid samas ka kirglikku üleskutset tegutsemisele: üleskutset meile, kes me oleme valitud selleks, et midagi ette võtta. Loodame, et nüüd, kus teile on antud tagasi vabadus ja uus elu, leiate te rahu oma sünnimaal Prantsusmaal, mis on Euroopa Liidu tähtis liikmesriik ja eesistujariik sel poolaastal, ning et te leiate õnne, mida ihkate. Kõige rohkem soovime teile seda armastust, millest rääkisite. Merci, Ingrid Betancourt!
(Aplaus)
(Istung algas kell 15.55)
