Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Puerta
Fru ordförande! Jag deltog inte i omröstningarna i går men i sammanträdesprotokollet står det att jag har röstat i vissa frågor på ett mycket speciellt sätt och alltid mot min grupp. Det var inte min mening. Därför bör det strykas att jag har röstat, och i synnerhet på det sättet. Det var det enda jag ville säga er. Det står bara: Puerta i GUE-gruppen, röstade i alla frågor mot den egna gruppens åsikter.

Ordföranden
Tack, herr Puerta. Vi skall naturligtvis rätta till det enligt era önskemål.
Finns det några andra synpunkter? Så är inte fallet.
Protokollet justerades.

Meddelande om ansvarsfrihet för 1996
Theato
Fru ordförande! Enligt bilaga V artikel 6 i parlamentets arbetsordning skall budgetkontrollutskottet efter omröstningen om ansvarsfrihet den 17 december rapportera till parlamentet vid det därpå följande sammanträdet. Vi sammanträdde i går och diskuterade den fortsatta utvecklingen. Vi röstade enhälligt för följande text, som jag har fått i uppdrag av utskottet att föredra för er. Jag kommer att göra det på engelska, eftersom vi har enats om att använda det språket för att undvika missförstånd och översättningsfel. Texten lyder som följer:
Budgetkontrollutskottet tar hänsyn till parlamentets omröstning av den 17 december 1998 genom vilken dess förslag om att bevilja ansvarsfrihet för 1996 inte godkändes. För det andra uppmärksammar utskottet att enligt bilaga V i dess regler, är förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet ännu inte avslutat. För det tredje behandlar utskottet frågan om att avsluta de ekonomiska räkenskaperna för 1996. För det fjärde kommer utskottet att presentera en rapport inför parlamentet senast den 31 mars 1999.

Ordföranden
Tack fru Theato för denna information.

Agenda 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam diskussion om följande betänkanden:
(A4-0444/98) av Mulder för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken (KOM(98)0158 - C4-0298/98-98/0112(CNS)), -(A4-0494/98) av Garot för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött (KOM(98)0158 - C4-0294/98-980109/CNS)), -(A4-0446/98 av Goepel för utskottet för jordbruk och landsbygdens utvecklingI.om förslaget till rådets förordning (EG) om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (KOM(98)0158 - C4-0295/98-98/110 (CNS))II. om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 3950/92 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (KOM(98)0158 - C4-0296/98-98/111(CNS))-(A4-0496/98) av Fantuzzi för utskottet för jordbruk och landsbygdens utvecklingI.om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) 1766/92 om den gemensamma marknaden för spannmål och om upphävande av förordning (EEG) nr 2731/75 om fastställande av standardkvaliteter för vanligt vete, råg, korn, majs och durumvete (KOM(98)0158 - C4-0292/98-98/0107(CNS))II. om förslaget till rådets förordning om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor (KOM(98)0158 - C4-0293/98-98/0108(CNS))-(A4-0480/98) av Graefe zu Baringdorf om förslaget till rådets förordning om upprättande av gemensamma bestämmelser för system för direkt stöd inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken (KOM(98)0158 - C4-0299/98-98/0113(CNS)).
Mulder
Fru ordförande! Jag skulle vilja börja med att hälsa herr Funke välkommen. Jag tycker att det är en bra tradition att ministerrådets ordförande gör sig besväret att vara närvarande vid viktiga jordbruksdebatter.
När det gäller finansieringen av jordbruksdelen av Agenda 2000 tycker jag det är bra att de senaste årens tendens fortsätter. Om jordbrukspolitiken förändras så måste också finansieringen anpassas. Jordbruksutskottet är i allmänhet positivt inställt till kommissionens förslag. Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) måste även i fortsättningen vara den främsta finansieringskällan för den europeiska jordbrukspolitiken. Precis som fallet var vid MacSharry-reformen för ett antal år sedan så tror vi att det är bra att innehållet anpassas därefter. Vid MacSharry-reformen var det första gången som en anslagspost tillkom som inte hade mycket att göra med marknads- och prispolitiken som sådan, och även den här gången tillkommer det diverse nya kapitel.
I första hand är det ett kapitel om landsbygdutveckling och det tycker jordbruksutskottet är logiskt. Jordbrukspolitiken är inte längre endast en pris- och marknadspolitik utan en allomfattande politik som även inbegriper landsbygdspolitiken. För det andra föreslår kommissionen att även veterinära åtgärder och åtgärder på området för växtskydd skall infogas. Det tycker vi verkar logiskt. För det tredje: informationspolitik. Kommissionen föreslår att även det området skall infogas. Även det tycker jordbruksutskottet är bra. Vi tycker att jordbrukspolitiken i allmänhet har ett för negativt rykte i Europa. Det är nödvändigt att föra fram de positiva sidorna - för de finns där - på ett tydligare sätt.
Det som inte har tagits med, och jordbruksutskottet tillfogar det till Europeiska kommissionens förslag, är en kvalitetspolitik för jordbruksprodukter. Om det är något som behövs i Europa efter BSE-krisen, efter allt tumult kring kvaliteten på livsmedel, så är det att Europa tar fram en kvalitetspolitik för jordbruksprodukter. Det måste vara en oupplöslig del av den europeiska jordbrukspolitiken.
Vidare anser jordbruksutskottet att lantbrukarna även i framtiden skall kunna få ut så höga priser som möjligt på marknaden. Man är inte så ivrig att fylla i en massa blanketter. Man vill helst få ut ett bättre pris. Det kan uppnås genom kvalitetspoltiken och det kan även uppnås genom att utveckla andra marknader. Det är marknaden för användning av jordbruksprodukter för andra ändamål än livsmedel. Med avseende på miljön är det mycket bra om vi utfärdar föreskrifter för vissa jordbruksprodukter för vissa områden. Detta innebär att nya marknader utvecklas, och därigenom kan priset bli attraktivare.
Slutligen, i samband med utvidgningen av Europa har vi inga invändningar mot att även föranslutningsstöd upp till en viss höjd tas med i förordningen. Med avseende på parlamentets befogenhet: all marknads- och prispolitik skall, det accepterar vi, fortsätta att omfatta obligatoriska utgifter. Alla andra utgifter måste, med tanke på att parlamentet har något att säga till om där, vara icke-obligatoriska utgifter eftersom parlamentet har fullständig medbestämmanderätt i frågan.
Vad skall, enligt jordbruksutskottet, inte tas med i garantifonderna? Alla strukturåtgärder som omfattas av mål 1 och gemenskapsinitiativen. Förvaltning av fonderna: det fortsätter naturligtvis att vara kommissionens ansvarsområde. I den utsträckning medlemsstaternas utgifter sker via utbetalningsställen så måste de även kontrolleras av medlemsstaterna. Den kontrollen vill vi, och det är med tanke på veckans händelser inte så överraskande, göra mycket starkare. Det måste till en stark kontroll. Hur föreställer vi oss den kontrollen? Enligt kommissionens förslag redovisas räkenskaperna tre månader efter årsbokslutet och två år efter bokslutet i en rapport för att undersöka om politiken har varit bra. På den punkten har jordbruksutskottet lagt fram ett antal ändringsförslag för förbättring. Vi vill bli informerade omedelbart, alltså inte efter två år, om något har vägrats eller godkänts. Vi vill omedelbart kunna kontrollera och följa utvecklingen på det området. Vi förväntar oss av kommissionen att vi får en rapport om det här var tredje månad. Det behöver inte vara någon tjock bok. Vi får tillräckligt med papper som det är, men det måste ske så snabbt som möjligt.
Till sist en kommentar angående en omtvistad del i vårt förslag som handlar om delfinansiering av vissa jordbruksutgifter. Det har tagits med ett stycke i ingressen där jordbruksutskottet med försiktighet uttalar sig för delfinansiering, men rösterna räckte inte till för en artikel om den punkten. Arton ledamöter i jordbruksutskottet var för delfinansiering av vissa utgifter, arton ledamöter emot och en ledamot avstod från att rösta. Det är alltså en punkt som plenarsammanträdet i all sin vishet måste besluta om.

Garot
Fru ordförande, kära kolleger! Betänkandet om nötkött som jag ansvarat för är utarbetat i en strävan efter att beakta tre grundläggande beståndsdelar: för det första konsumenternas nya förväntningar efter historien med galna kosjukan, vilket gäller produkternas sanitära och smakmässiga kvalitet, vidare behovet av att korrigera marknadens strukturella obalans där produktionen ökar med 2 procent per år medan konsumtionen minskar med 1 procent, och slutligen det välgrundade i Cunhas betänkande, som har röstats igenom i parlamentet, och i vilket förespråkas att jordbruksverksamhetens ekonomiska dimension skall förenas med dess uppgift på det sociala och miljömässiga området samt i markhänseende.
Kära kolleger! Alla har kunnat konstatera att kommissionen i sina förslag snarare förespråkat en reform där dessa tre beståndsdelar inte är centrala. Kommissionen vill till att börja med öka Europeiska unionens andel av världsmarknaderna och se till att våra priser närmar sig dem i länderna i Central- och Östeuropa. I motsats till tidigare reformer leder dess logik framför allt i riktning mot att reglera marknaden med hjälp av priset, och det är anledningen till sänkningen på 30 procent och förslaget att snarast avskaffa offentliga interventioner. Därför ansåg jag för min del att det är realistiskt att anta att framtiden för vår produktion av nötkött framför allt är knuten till den europeiska marknaden, och att avsättningen utanför gemenskapen snarare får ses som tillfälliga marknader.
Detta är desto mer berättigat som krisen i Asien och Ryssland visar på kommissionens överdrivna förtroende för de internationella marknaderna. Kommissionens handelsstrategi är därför inte obestridligt relevant inom nötköttssektorn, där Argentina producerar till 50 procent och Nya Zeeland till en tredjedel av våra produktionskostnader. Under sådana förhållanden skulle det kunna vara direkt skadligt för en stor del av våra uppfödare om vi alltför snabbt närmar oss världsmarknadspriserna och det skulle naturligtvis inte vara godtagbart.
Det är anledningen till att de förslag jag lämnat för diskussion kombinerar en rimlig sänkning av priserna, en frivillig förvaltning av volymerna, ett nödvändigt främjande av en livsmedelspolitik samt behovet av att bibehålla en anständig inkomstpolitik för producenterna. När det gäller sänkningen av priserna föreslår jag en sänkning med 15 procent för att uppnå en stimulans av konsumtionen och upprätthålla ett korrekt konkurrensförhållande med vitt kött, som kommer att kunna dra nytta av prissänkningen på spannmål. När det gäller att kontrollera produktionen föreslår jag att de åtgärder som kommissionen förespråkar kompletteras med en förstärkning av stödet till extensifieringen, införande av stöd till slaktkalvar, främjande av minskad slaktvikt och inrättande av individuella kvoter för handjur av nötkreatur.
När det gäller livsmedelspolitik, utöver innovation i fråga om förpackning och presentation av köttprodukter, måste man naturligtvis sträva efter att återupprätta konsumenternas förtroende. Det är i det sammanhanget självklart att det är genom att sätta kraven på den sanitära och smakmässiga kvaliteten i centrum för denna gemensamma organisation som vi kan bereda plats för produkten hos konsumenten. När det gäller uppfödarnas inkomst slutligen kommer sänkningen på 15 procent och den nödvändiga minskningen av produktionen att ytterligare förvärra situationen. Det är därför frågan om kompensation uppkommer. Jag har föreslagit att den skall behandlas inom de budgetgränser som tilldelats den gemensamma organisationen av marknaden för kött i Agenda 2000.
Detta betänkande, som gick till omröstning i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling i december, antogs inte, sannolikt av anledningar som går längre än själva dess innehåll. Ett antal punkter erhöll ändå majoritet: prissänkningen på 15 procent, bibehållandet av offentliga interventioner, uppvärderingen av stödet till am- och dikor och extensifiering, behovet av stimulansåtgärder för slaktkalvar och bibehållandet av stimulansen för årstidsutjämning.
Jag tog därför med dessa punkter för att föreslå dem tillsammans med min politiska grupp, PSE, till debatt i kammaren. Nya ändringsförslag har givit svar på de frågor som ställts av Italien, Tyskland och Nederländerna om den reserverade behandlingen av ungtjurar. Den viktigaste åtgärden som föreslogs i det hänseendet består i att reservera ett belopp på 1 800 miljoner ecu för extra tilldelning av ett slaktbidrag för nötkreatur av hankön, am- och dikor, kvigor och slaktkalvar. Beviljandet av detta bidrag skulle naturligtvis vila på gemenskapskriterier med ett tak för slakt per land grundat på historiska fakta och ett tak för bidrag per djur för varje kategori som avses, för att undvika att konkurrensen mellan medlemsstaterna snedvrids.
Denna kompromissåtgärd borde leda till att jämvikten återställs, vilket förväntas av de länder som producerar nötkreatur av hankön, utan att för den skull ompröva det grundläggande i åtgärden för att det skall leda till nödvändiga anpassningar av den gemensamma organisationen för nötkött. Fru ordförande! Jag tror därför att villkoren nu är uppfyllda för att betänkandet snart skall kunna antas av parlamentet.

Goepel
Fru ordförande, herr rådsordförande! Kommissionens förslag till organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter omfattar i huvudsak tre områden, nämligen prisstödet, inkomstutjämningen för mjölkproducenterna och systemet med garantikvantiteter. Kommissionen räknar i sitt prisstöd med en sänkning av mjölkpriset med 17 procent, en sänkning av interventionspriset för smör med 15 procent och med 15 procent också för skummjölkspulvret. Dessa åtgärder motiveras med att konsumtionen av mjölk och mjölkprodukter i gemenskapen skall främjas och konkurrenskraften för dessa produkter på världsmarknaden skall förbättras.
Med tanke på den föreslagna kompensationens storlek bör dock den totala prissänkningen bli betydligt lägre än de siffror som kommissionen strävar efter. Med en mindre prissänkning och med bibehållen storlek på kompensationen är det lättare att uppnå en fullständig utjämning för dessa intäkter. Vi föreslår därför att man sänker riktpriset för mjölk med 12 procent i stället för 17 procent, och interventionspriset för smör och skummjölkspulver med 10 procent i stället för 15 procent.
Vad gäller inkomstutjämningen föreslår kommissionen fyra komponenter, ett mjölkkobidrag (artikel 15), ett extra kompensationsbidrag (artikel 16), ett tilläggsbelopp till mjölkkobidrag (artikel 12) och ett tilläggsbelopp inom ramen för de totala beloppen (artikel 13). Dessa förslag är ytterst komplicerade och leder till graverande problem när de skall genomföras och granskas. I princip förespråkar jag, väl att märka, mjölkkobidraget inklusive ett tilläggsbelopp inom ramen för förordningen om nötkött, men inte på grundval av en tänkt ko med europeisk prägel som levererar 5 800 kg mjölk per år, utan grunden för detta mjölkkobidrag måste vara en ekonomisk utjämning räknad på kvotens storlek, och där måste nationell respektive regional avkastning från djuret garantera full kompensation. Likaså vore det tänkbart med ett allmänt slaktbidrag för mjölkkor inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött, för att kompensera prissänkningen. På så vis skulle vi i praktiken ha två former för bidragsbetalning för att åstadkomma en kompensation.
Beträffande systemet med garantikvantiteter: Vi stöder kommissionens förslag att förlänga kvoten fram till år 2006, och med tungt hjärta stöder vi även den föreslagna höjningen av kvoten med 2 procent. Vad gäller tilldelningen av 1 procent för unga jordbrukare och 1 procent för bergstrakter bör man dock i det sistnämnda fallet kunna ta hänsyn till de eftersatta områdena i bergstrakterna, dock endast inom ramen för de tilldelade kvantiteterna.
När vi talar om en reform av organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter kan vi inte bortse från problemet med överavgiften. Jag föreslår att den sänks ytterligare utöver den minskning för mjölken som ändå har gjorts genom att man sänkt riktpriset, och utformas flexibelt, så att säga som en beståndsdel av konjunkturen, så att den aktive mjölkproducenten skulle ha möjlighet att anpassa sin gårdskvot till konjunkturerna, antingen med hjälp av leasing eller överlåtelse. Detta skulle med säkerhet påverka marknadspriset för kvotleasing till nackdel för de så kallade " månskensbönderna" , och de europeiska mjölkproducenterna respektive mjölkförädlingsarbetarna skulle trots kvotbestämmelserna ha möjlighet att avsätta mer mejeriprodukter på världsmarknaden, utan exportbidrag.
I fråga om att knyta referenskvantitet till mark vill jag bara säga följande: En anledning till den tilltagande andelen främmande kvoter ligger i att både EG-rätt och nationell lagstiftning tillåter icke-producenter att inneha en kvot. Det beror också på principen att knyta referenskvantitet till mark. Jag anser att frågan huruvida man skall ta bort eller bibehålla principen att knyta referenskvantitet till mark, dvs. överföra mjölkkvoten enbart om en proportionellt sett lika stor del av marken överlåts, bör bestämmas av de enskilda medlemsstaterna, att det alltså skulle finnas frivilliga bestämmelser. I artikel 7.2 borde det frivilliga upphävandet av knytningen av referenskvantitet till mark formuleras så att medlemsstaterna får fullmakt att införa regionala gränser för överlåtelse av referenskvantiteterna utan koppling till mark.
I tysk press sades det för två dagar sedan att rådets ordförandeskap och kommissionen gemensamt var av den åsikten att alla medlemsstater måste visa sin kompromissvilja. Nationella intressen skall företrädas obesvärat och tydligt. Det är just det som jag som föredragande ville göra här - obesvärat, men tydligt. Principiellt är jag ense med kommissionen om att det europeiska jordbrukets konkurrenskraft på världsmarknaden måste stärkas. Men, kommissionär Fischler och rådsordförande Funke, jag kan inte å ena sidan helt klokt dra i gång konkurrensen, och å andra sidan samtidigt utesluta hela regioner i Östtyskland från denna konkurrens genom att slå dem i huvudet med avtrappningen. Arbetstillfällen inom jordbruket finner man i synnerhet i jordbruksföretag med blandad drift, som producerar nötkött, svinkött och framför allt mjölk. Ge dessa familjer samma chans som alla andra i Europeiska unionen.
Avslutningsvis vill jag tacka för att jag nästan tio år efter det tyska enandet fick vara med och prägla en så viktig organisation för marknaden i min egenskap av ledamot i denna kammare. Jag tackar också framför allt mina medarbetare som har stött mig i detta komplicerade, men intressanta arbete.

Fantuzzi
Fru ordförande! I jordbruksutskottet har en del ändringar av mitt betänkande som jag inte är helt nöjd med gått igenom, såsom till exempel den att inte sänka interventionspriset för spannmål men ändå höja stöden. Jag tycker inte att det är så vettigt att höja det interna stödet, vilket medför ökade kostnader med några hundra miljoner euro, för ett område som, trots att det motsvarar 11 procent av bruttovärdet av den säljbara jordbruksproduktionen i gemenskapen, ensamt slukar 40 procent av budgeten för den gemensamma jordbruksmarknaden (GJP), eller 17 miljarder euro av 40. Jag hoppas att juluppehållet har gett alla möjlighet att fundera och att omröstningen den 28 januari i Bryssel leder till att dessa ändringar omvärderas.
Jag är tvärtom övertygad om att en sänkning av interventionspriset med 20 procent - jag föreslår 15 - inte är ett irrationellt uttryck för pessimism hos tjänstemännen på GD VI. I dag är glappet mellan interventionspriset och världsmarknadspriset större, och alltså borde den minskning som föreslås i " Agenda 2000" strängt taget vara ännu större, såsom ordföranden i revisionsrätten påminde oss om här för några veckor sedan. Faktiskt träder överskottsfantomen, som vi verkade ha blivit av med efter 1992, tillbaka in på gemenskapens scen. Det räckte med 2 procent högre skörd och en set aside -takt på 5 procent för att vi nu redan skall stå med spannmålsöverskott i storleksordningen 20 miljoner ton. Jag är rädd för att vi, om vi fortsätter på den här vägen, tyvärr blir tvingade att revidera budgeten för år 2006 uppåt.
Alltså är det bråttom att skapa en seriös och djupgående reform, om vi vill vara seriösa och ansvarstagande. Det tjänar ingenting till att inte låtsas se - med de låtsasreformer ni pratade om herr kommissionär Fischler, de som inte gör någon missnöjd, tror jag att vi kommer att finna oss översvämmade, ännu en gång, av produktionsöverskott. Jag anser därför att det inte är någon mening med att skjuta upp problemet, eftersom det skulle innebära att vi måste konfrontera det igen inom kort, i form av en nödsituation under mycket mer fientliga förhållanden än för närvarande. Vad spannmålet beträffar kan vi undvika denna fara om vi tar itu med den sektorn i den marschriktning kommissionen vill. Detta är åtminstone min åsikt, visserligen med några ändringar, åtminstone tre: den första består i att utesluta oljeväxtfrön från enhetsbidraget. Vi har ett proteinunderskott i gemenskapen som efter BSE-krisen har blivit ännu mer akut. Det är absurt att åkalla gränserna från Blair House för att säga att vi, med denna sänkning av grundbidraget, inte behöver stå ut med dem längre. Det är litet som att jubla när vi gör oss själva illa, för att då känner vi inte längre smärtan av att andra gör oss illa. Låt oss ta tjuren vid hornen herr kommissionär, utan illusoriska, farliga genvägar, det vill säga låt oss omförhandla Blair House !
Den andra ändringen är en set aside -takt på 10 procent. Förslaget att komma ned till en takt på noll år 2000 håller inte, det är inte realistiskt. Redan i dag skulle vi behöva en positiv set aside -takt, helt klart på grund av de marknadsproblem som redan har tagits upp och för att se till att själva set aside -systemet kan fungera i verkligheten.
Den tredje ändringen består i en anda av sammanhållning, av litet mer varaktig solidaritet i den gemensamma organisationen av marknaden för utsäde än vi har i dag. Om kommissionen själv erkänner i sin inledning att GJP-reformen från 1992 inte har verkat till fördel för de regioner och producenter som är mest ogynnsamt lottade när det gäller utsäde, som utgör den mest betydande utgiftsposten och till vilken den största delen av inkomststödet går, kan man inte strikt klamra sig fast vid resonemanget från 1992. Just för att ge en signal om återfunnen balans föreslår jag att referensramen blir avkastning som ett vägt medelvärde på en respektive två tredjedelar av medelavkastningen inom gemenskapen och den historiska avkastningen i regionen i fråga.
Jag hoppas att dessa ändringar bifalles. De skulle göra stöden mer försvarbara ur social synpunkt, om vi bryr oss om deras framtid. Jag tror dock att dessa aspekter måste återfinnas i andra betänkanden om " Agenda 2000" , till exempel i det om likvärdiga regler. Jag anser att det rör sig om ett viktigt tillfälle att återförena GJP med konsumenten och medborgaren. Ekologins villkor, taket och moduleringen är inget annat än intellektualistiska nycker, men nödvändiga steg på vägen för att garantera åtminstone någon framtid för all gemenskapspolitiks moder. I motsatt fall kommer den inte längre att kunna försvaras. Med 40 miljarder euro anslagna till 7, 5 miljoner mottagare, när vi har mer än dubbelt så många arbetslösa, håller det inte längre att bara försvara sig med ekonomiska skäl, om detta inte åtföljs av de resonemang i termer av miljö, socialpolitik, regionalpolitik som samhället enträget ber oss om.
Jag är orolig för utgången av denna debatt i detta forum. Jag är rädd att vi med vår kapplöpning för att försvara producenterna slutar med att kraftigt vattna ur de redan blygsamma nyheter kommissionen föreslår, att vi till slut raderar ut all förnyelse. Man kan inte hävda att den ryska krisen eller den ostasiatiska skall förmå oss att avslå eller revidera sänkningen av priserna på spannmål, mjölk och kött. Jag har aldrig trott på " fästning Europa" . Det har alltid varit ett misstag av européerna att stänga in sig hemma: det är just i tider av kris som Europa skall utnyttja sin tyngd på världsscenen och våga litet mer. Det är inte okritisk tilltro till världsmarknaderna, det är självtillit, annars tjänar det ingenting till att sjösätta euron för att tala till världen och räknas mer. Denna förskansning innebär bland annat att ge ett mycket dåligt budskap till länderna i Central- och Östeuropa, till det andra Europa.
Det är verkligen paradoxalt att " Agenda 2000" , som sjösatts för att närma de två Europa till varandra, i dag slutar med att fjärma dem. Tyvärr har inte det råd (jordbruk) som vi har haft de senaste månaderna gett oss några strålande exempel på framsynthet, herr minister Funke. Rådet (jordbruk) skulle förtjäna ett misstroendevotum i dag. Det har gått på tomgång i veckor om reformen av GJP, och hela tiden diskuterat samma ämnen: jordbruksmodellen, de två pelarna. Det har inte varit mycket att ha och det har givit enormt mycket utrymme åt Ekofinrådet, som med sina antaganden om medfinansiering och frysning av utgifterna först komplicerade och sedan allvarligt intecknade reformens framtid. Låt oss undvika demagogiska slag även här: att säga " nej" till medfinansieringen i gemenskapssolidaritetens namn är detsamma som att så ett tvistefrö. Att diskutera den seriöst är en annan sak, det innebär att värdera allt den innebär. Med resonemanget om nettobetalningar, om känslan av obehag hos den som anser sig skriva ut checken för de fattiga länderna i syd, kommer Europa inte långt enligt mig, men även att bygga ett monument över den heliga principen om solidaritet med GJP, så som den är, är en skymf mot det sunda förnuftet. Man kan säga mycket, men verkligen inte att GJP är det bästa exemplet på gemenskapssolidaritet. Det räcker att göra en jämförelse med det överenskomna stödet till produktionen i Medelhavsområdet för att inse det.
Avslutningsvis väntar vi oss av er, herr minister, en förklaring till denna nya entusiasm för en reform med kostnad " noll" . Om vi vill hålla igen på utgifterna, attackera de strukturella knutarna i ett överdrivet, obalanserat stöd med snedvridande effekter, finns det ett sätt enligt mig, och det är att göra mer radikala reformer, inte att stoppa allt. Det vore bittert att konstatera, efter mars, att bakom slagordet om en reform med kostnad " noll" döljer sig det femtioelfte uppskjutandet av alla reformer. Jordbrukarna har behov av allt annat än att skjutas upp till oktober.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Till att börja med vill jag formellt klargöra en sak: Jag talar här som föredragande för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, liksom alla andra föregående talare. Jag företräder alltså inte min egen uppfattning, och inte heller min grupps åsikt, utan utskottets åsikt. Vi har i jordbruksutskottet den speciella situationen att det på många områden inte alls fattats några beslut, att det alltså över huvud taget inte funnits någon ståndpunkt, på sin höjd den att kommissionens ståndpunkt avslogs. Där hade jag nu tur som föredragande, ty, herr Fischler, här kan jag gratulera er. Utskottet har fullständigt accepterat kommissionens förslag vad beträffar direktbidragen och moduleringen av dessa direktbidrag. Jag befinner mig alltså nu i den situationen att jag här skall referera och motivera ert förslag. Jag vill ändå försöka att göra det bättre än ni gjorde i era utläggningar.
Förutsättningen för detta förslag är ju de bidragsbetalningar, som infördes 1992 i den s.k. MacSharry-reformen - hittills har man ju knappast hört något om Fischler-reformen, den måste vi införa - när priserna sänktes och man sade att det finns priskompensation i form av bidrag. Dessa priskompensationsbidrag var kvalitativt sett inte bundna, vilket var logiskt riktigt, eftersom de ju skulle vara så höga att de kunde jämna ut prissänkningarna. Att det inte stämde helt, och att man totalt tog ifrån jordbruket något, diskuterade vi då.
Effekten av denna utveckling blev naturligtvis dramatisk. Jag citerar Europeiska revisionsrätten: " Det har hänt" , skrev revisionsrätten i sina efterforskningar " att 40 procent av dessa bidragsmedel gick till 4 procent av jordbruksföretagen." Och det gick ända dithän att 80 procent av bidragen gick till 20 procent av jordbruksföretagen, och att - enligt revisionsrätten - till exempel ett toppföretag fick 6, 61 miljoner DM om året i bidrag från Bryssel. Det betydde att några jordbruksföretag kunde betala sitt arrende och sitt arbete med hjälp av bidrag, och ändå ha pengar kvar. Det var naturligtvis för de jordbruksföretag, som gynnades mindre, en utomordentligt svår situation. Ty de förra kunde givetvis klara av prissänkningar på ett helt annat sätt än de senare. Följaktligen sade kommissionen - och det anser vi i utskottet är riktigt - att det här måste man sätta stopp för.
Vi måste i högre utsträckning ta hänsyn till arbete och miljö som kriterier för bidragsbetalningar. Det är utskottet införstått med. Nu har ni alltså uttalat er för en avtrappning - det är helt riktigt, och det har utskottet också gjort, i motsats till revisionsrätten, som ju har sagt att man vid 100 000 ecu skulle göra fullständigt halt, alltså sätta en övre gräns för bidragen. Mellan 100 000 ecu och 200 000 ecu skall 20 procent dras av, och över 200 000 skall 25 procent dras av. Det vore Bryssels nivå. Sedan säger ni att nu är det fritt fram för medlemsstaterna att dra bort ytterligare upp till 20 procent för jordbruksföretag som har färre anställda än genomsnittet, eller, jag översätter det nu, har en mycket högre rationaliseringsnivå än andra jordbruksföretag. Det skulle alltså ge ett avdrag om upp till 45 procent.
Detta förslag är till sin idé förnuftigt, eftersom det inkluderar arbetet i beräkningen av bidragen, visserligen inte i form av ersättning för den faktiska arbetsprestationen, utan i standardiserad form. Men detta skulle ändå leda till att jordbruksföretag med hög rationaliseringsnivå skulle få stå tillbaka i fråga om bidragen, och jordbruksföretag som sysselsätter många lantarbetare, skulle få ett högre belopp. Problemet med hela denna historia är bara att de jordbruksföretag som berörs av det endast utgör knappt en procent och att den stora massan av jordbruksföretagen inte får någonting med av denna avtrappning, eftersom givetvis det avdrag som görs i toppen inte nödvändigtvis kommer till nytta för dem som befinner sig i botten.
Herr kommissionär, tillåt mig rapportera om det förslag som vi i jordbruksutskottet har lämnat in, men som det inte har röstats om, och som ni i kommissionen åtminstone inofficiellt sade var ett bättre förslag än ert eget. Jag får inte föredra det, eftersom jordbruksutskottet ju har beslutat annorlunda. Men jag skulle trots detta vilja antyda det. Man skulle nämligen kunna säga att det är nödvändigt med en mycket omfattande administration för att bevisa för jordbruksföretagen att de arbetar för litet. Det skulle kunna vara så att det uppstår juridiska tvister, att det leder till svårigheter. Därför har vi föreslagit att man skulle inrymma en möjlighet för jordbruksföretagen genom att genast dra av 45 procent, och att sedan jordbruksföretagen med många anställda frivilligt kan ta hänsyn till arbetskostnaderna, och därav används 50 procent. Beräkningar har gett vid handen att, i enlighet med våra tankegångar, 97 procent av jordbruksföretagen inte alls skulle beröras. Vi skapar alltså bestämmelser för de jordbruksföretag som har många anställda och dem som arbetar ekologiskt. Det hänger för det mesta ihop. Sådana jordbruksföretag skall vi ger mer än de jordbruksföretag som har genomfört en rationalisering. Det verkar mycket förnuftigt för mig. De andra jordbruksföretagen är ju hur som helst konkurrenskraftiga, eftersom de har en så hög grad av rationalisering. Tack så mycket, fru ordförande! Resten skall jag säga när jag talar för min grupp och för mig.

Goepel
Fru ordförande! Vi måste vara rättvisa. Det ber jag er om! Jag skulle väldigt gärna också ha talat i två minuter om mjölkmarknadspolitiken. Jag ber er att påpeka att den planerade tiden måste iakttas.
Applåder

Ordföranden
Herr Goepel! Det är mycket svårt att avbryta en kollega, särskilt en som är föredragande, och om ni hade överskridit er tid vet ni mycket väl att jag inte skulle ha avbrutit er heller.
Föredragandena gör ett mycket viktigt arbete. I min egenskap av ordförande för sammanträdet kan jag inte plötsligt avbryta en föredragande.
Ni vet mycket väl att jag inte gör det. Det är kanske fel, men jag gör det inte!

Matikainen-Kallström
Fru ordförande! Spannmålsreformen i Agenda 2000 innehåller ett omfattande upphörande av obligatoriskt markuttag. Samtidigt tar man ändå inte i tillräcklig utsträckning hänsyn till andra sätt att utnyttja odlingsarealen. Som en alternativ markanvändning skulle det vara vettigt att satsa på ökad odling av energigrödor.
På landsbygden finns det naturligt, även ur nationalekonomisk synvinkel viktigt arbete i form av bioenergiproduktion. Bioenergins fördelar är att den är förnybar, ren, lokal och att den skapar sysselsättning. Än så länge har incitamenten snarare varit indirekta regionala, national- och miljöekonomiska än direkta företagsekonomiska vinster. Införande av avancerad teknik har medfört nya möjligheter att utnyttja bioenergi, och det skapar i fortsättningen möjligheter att höja självförsörjningsgraden inom den europeiska energiproduktionen. En ökad satsning på produktutvecklingen inom bioenergin kommer också att medföra nödvändiga ekonomiska fördelar gentemot andra energikällor.
Som en del av genomförandet av klimatavtalet i Kyoto har kommissionen uttalat som sin målsättning att fram till år 2010 fördubbla användningen av förnybara energikällor inom unionen. Att ta hänsyn till non food -produktionen även inom ramen för Agenda 2000 skulle bevisa att kommissionen menar allvar. Om bioenergiproduktionen skall uppnå den avsedda ställningen inom den europeiska energipolitiken behöver den stöd jämte andra framtida alternativ för att den kunna utvecklas till en fördelaktig energikälla. Till slut tackar jag föredraganden för ett tungt och tidsödande arbete.

Garriga Polledo
Fru ordförande! I kommissionens meddelande " Agenda 2000" innefattas förslag som förbättrar och konsoliderar den ekonomiska och sociala sammanhållningen genom reformen av struktur-, jordbruks- och landsbygdsutvecklingspolitiken.
Bland förslagen till jordbruksreform ges absolut prioritet till unionens förpliktelse att upprätthålla en levande landsbygd och att skydda det europeiska kulturarvet på landsbygden. Av den anledningen måste vi ha en mycket stark och globalt konkurrenskraftig jordbrukssektor, inom ramen för en hållbar utveckling.
I detta sammanhang framlägger kommissionen sina förslag angående ordningarna för direkt stöd inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken, som hänför sig till alla gemensamma organisationer av marknaden som beviljar direkta utbetalningar.
Budgetkontrollutskottet begär av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att det införlivar tre ändringsförslag i förhandenvarande förslag till förordning, som alla har samma syfte: att informera parlamentet bättre.
Kommissionens förslag grundas egentligen på subsidiaritetsprincipen. Utan att vilja ifrågasätta den utgångspunkten är det nödvändigt att de åtgärder som vidtas för att garantera att betalningar till förmånstagande jordbrukare åtföljs av en viss grad av samordning på gemenskapsnivå.
De sanktionsbestämmelser som tillämpas på jordbrukarna vid överträdelser av arbets- eller miljörättsliga regler bör tillämpas av samma anledningar i alla medlemsstaterna, och de bör vara liknande över hela gemenskapens territorium.
Slutligen vill jag fästa uppmärksamheten på att kommissionen vill ge uppgiften att tillämpa förslaget till förordning till förvaltningskommittéer, i vilka rådet och kommissionen deltar men där parlamentet är utestängt. När det gäller det vill jag påminna om att parlamentet antog en resolution i september förra året i vilken vi bad att parlamentet skulle få en reell kontroll över genomförandeåtgärderna. Därför insisterar budgetkontrollutskottet på att parlamentet skall hållas informerat av kommissionen om de åtgärder medlemsstaterna antar för att tillämpa denna förordning, och att Europaparlamentet skall ha rätt att ingripa under en bestämd tid när det gäller kommissionens förslag till genomförandeåtgärder innan slutligt beslut tas.

Funke
Fru ordförande, mina damer och herrar! Först vill jag tacka så hjärtligt för det vänliga välkomnandet och för att jag så att säga under min första officiella period som ordförande i rådet (jordbruk) och rådet (fiske) får vara närvarande och tala här i Europaparlamentet. Jag vill förklara för er det tyska ordförandeskapets prioriteringar i fråga om jordbruk och fiske, och jag hoppas att parlamentet medverkar positivt till vårt arbete, och även aktivt stöder våra synnerligen stora projekt. Ni vet att vi befinner oss under tidspress, även därför att vi ju har ett val till denna kammare framför oss. Jag hoppas mycket av detta samarbete, mina damer och herrar!
I dag kommer ni att debattera jordbruksdelen i Agenda 2000. Jag har uppmärksamt följt hittillsvarande samråd i utskottet och Europaparlamentet - och jag är i så måtto också tacksam för att jag i dag fick höra föredragningen - och det är säkert inte överraskande för er att jag kommer fram till den slutsatsen att det ännu finns stora åsiktsskillnader i kärnfrågorna. Därför gör jag den bedömningen att det tyska ordförandeskapet kommer att få arbeta ganska hårt för att uppnå en lämplig kompromiss.
Säkerligen är Agenda 2000 inklusive frågan om finansieringen faktiskt den centrala politiska frågan för det tyska ordförandeskapet. Förbundsregeringen har satt som mål att godkänna Agenda 2000 i sin helhet redan denna vår. Det är sannerligen en ambitiös uppgift, och det kommer bara att lyckas om parlamentet, kommissionen och ordförandeskapet samarbetar konstruktivt och förtroendefullt och verkligen vill uppnå en politisk framgång.
Kommissionens förslag för jordbruket och landsbygdsutvecklingen är en del av ett paket, och jag hälsar med tillfredsställelse att även Europaparlamentet ser det på det viset. Jag ber er därför vänligen att avsluta parlamentets samråd i tid, så att vi även i det hänseendet kan hålla tidsplanen. Jag tror att det ligger i vårt gemensamma intresse att se till att agendan blir framgångsrik och att göra det klart för Europas medborgare att de europeiska institutionerna inte bara är i stånd att agera, utan kan agera med framgång och dessutom arbeta med inriktning på framtiden.
Tyskland tog den 1 januari över ordförandeskapet för 11: e gången sedan Europeiska ekonomiska gemenskapen grundades. Den tyska regeringen är mycket medveten om det stora ansvar som är förknippat med det, eftersom det ju trots allt handlar om så historiskt betydelsefulla projekt, exempelvis att jämna vägen för utvidgningen åt öster och förbereda de WTO-förhandlingar som börjar i slutet av året. Därför har avslutandet av förhandlingarna om Agenda 2000 också högsta prioritet för oss. Vi kan - och det är jag tacksam för - bygga vidare på det goda förarbete som de österrikiska, brittiska och luxemburgska ordförandeskapen gjort. Men jag vill tillfoga att det behövs ett mycket koncentrerat arbete för att övervinna de fortfarande delvis graverande åsiktsskillnaderna och komma fram till en bärkraftig kompromiss.
Trots ovissheten om finansieringen - men det kommer vi ju att diskutera intensivt - kommer jag som ordförande i rådet (jordbruk) att leda förhandlingarna om jordbruksdelen i agendan på grundval av kommissionens förslag. Så var det också planerat från början. Nu har vi inrättat en så kallad high level group som har påbörjat samråden denna vecka, närmast om nötkött och mjölkprodukter. Denna grupp skall förbereda förhandlingarna i rådet (jordbruk) och visa på möjliga kompromisser, alltså i vittgående utsträckning förbereda beslutsunderlaget.
Vid mötet i måndags i Bonn mellan förbundsregeringen och kommissionen kom jag överens med kommissionär Fischler om att kommissionen när den presenterar övertygande alternativ är beredd att granska sina förslag, och eventuellt också lägga fram nya. Jag gläder mig åt det, och är utomordentligt tacksam mot kommissionären och hans medarbetare. På nuvarande stadium av förhandlingarna är det ju helt säkert fortfarande för tidigt att spekulera om kompromisser. Jag anser inte att det är meningsfullt. Men man måste påpeka - jag ansluter mig uttryckligen till det som föredragande Goepel har sagt - att vi alla trots respektive nationella intressen också måste vara beredda att göra kompromisser, för annars kommer vi i slutändan inte att uppnå några resultat.
Jag vill ändå klargöra att jag anser att det är ofrånkomligt att vi måste ta till vara det europeiska jordbrukets intressen, fylla den europeiska jordbruksmodellen med konkret innehåll och i motsvarande utsträckning stärka landsbygdens hållbara utveckling. Framtidens europeiska jordbruk måste vara konkurrenskraftigt, för att också kunna hävda sig i den internationella konkurrensen.
Därför bör de europeiska organisationerna av marknaderna i högre grad anpassas efter marknadens krav. Men, vill jag tillfoga, det är och förblir därvid vår uppgift att också upprätthålla och fortsätta att förbättra de höga normerna för miljö- och konsumentskyddet och även säkerställa dessa normer i internationella handelsöverenskommelser med tanke på en sund konkurrens.
Som ordförande i rådet (jordbruk) vill jag gemensamt med kommissionen verka för att miljöskyddet får en ännu större betydelse i jordbrukspolitiken, att medlemsstaterna och regionerna får ett starkare inflytande på utformningen av politiken för jordbruket och för landsbygden, och att djurskydd och förebyggande konsumentskydd blir till väsentliga delar även av den gemensamma jordbrukspolitiken. Här finns det, och det är jag synnerligen tacksam för, viktiga impulser från Europaparlamentet, som jag gläder mig över, och jag förespråkar uttryckligen ett ökat deltagande från parlamentet även inom jordbruksområdet.
Jag vill än en gång betona den nödvändiga treklangen, om jag får säga så, som utgörs av ministerrådet, kommissionen och parlamentet i den europeiska politiken, och jag kunde också kunna nämna denna treklang i annan ordningsföljd: ministerråd, kommission och parlament; parlament, ministerråd och kommission, hur ni vill, utan inbördes rangordning.
Visserligen kommer Agenda 2000 att utgöra den viktigaste prioriteringen för det tyska ordförandeskapet, men vid sidan om den finns det inom jordbruks- och fiskeriområdet andra viktiga projekt, som man om möjligt också borde fullfölja. Som alltid är det under första halvåret dags för förhandlingarna om jordbrukspriserna, vars betydelse - det vet vi alla - dock har avtagit. Jag skulle vara tacksam om parlamentet kunde färdigbehandla kommissionens utestående förslag under denna mandattid.
För att motsvara konsumenternas förväntningar bör gemenskapsrätten utvecklas på grundval av kommissionens grönbok. Hela produktionskedjan för livsmedel måste regleras på ett effektivt och sammanhållet sätt. Vi vill också uppnå förbättringar i fråga om ekologisk odling, både vad gäller produktion och saluförande. Vi tillmäter även djurskyddet och bekämpningen av djursjukdomar stor betydelse. Låt mig nämna de viktigaste frågorna på djurskyddsområdet. Det är besluten om den artanpassade behandlingen av burhöns, preciseringen av kraven på djurtransportfartyg, fastställandet av minimikrav vid slakt och genomförandet av rådets rekommendation beträffande jordbrukets boskapsskötsel i gemenskapens lagstiftning.
Bekämpningen av djursjukdomar får med tanke på den tilltagande handeln med levande djur och de ekonomiska skador som uppstår på grund av epidemier en allt större betydelse. Med hänsyn till detta eftersträvas ändringar av svinpestdirektivet, mul-och klövsjukedirektivet och zoonosedirektivet. Så långt jordbruksområdet.
Jag vill också helt snabbt gå in på fiskeriområdet, ty också där väntar oss ett digert arbetsprogram. Förhandlingarna om Agenda 2000 har nämligen även effekter på fiskerisektorn. Till exempel måste kärnfrågan med den framtida finansieringen av fiskeristödet lösas. Parallellt med detta måste vi förhandla om förordningen om fiskeristrukturpolitiken, för att säkerställa ett godkännande av detta förslag senast i juni 1999. Det är mitt mål att redan i mars i rådet (fiske) komma fram till ett beslut om de politiska kärnfrågorna i detta förslag.
Dessutom skall den gemensamma fiskeripolitiken vidareutvecklas med målet att uppnå en hållbar välavvägd ransonering av fiskebestånden. Ytterligare en prioritering utgör samråden om fortsättningen på eller förnyandet av fiskeriavtalet med tredje land och den av rådet inledda granskningen av dessa avtal. Vidare kommer rådet (fiske) att ägna sig åt att göra en ny utformning av den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeriprodukter.
Så långt en knapphändig framställning av de jordbruks- och fiskeripolitiska åtgärderna och prioriteringarna under det tyska ordförandeskapet. Jag har naturligtvis bara kunnat antyda vissa saker under de tio minuter som stod till förfogande. Men även om jag har överskridit min talartid något, så hoppas jag att man förlåter mig det vid mitt första tal och min första framställning här i kammaren. Jag kan försäkra er att jag som ordförande i rådet (jordbruk och fiske) även i fortsättningen kommer att söka ett intimt åsiktsutbyte med Europaparlamentet inom ramen för det så kallade informella trepartssamtalet. Jag anser att det är nödvändigt, det är min fasta övertygelse.
Applåder

Ordföranden
Det var faktiskt ert första inlägg i vår kammare och jag vill å kammarens vägnar hälsa er mycket varmt välkommen.

Fischler
Fru ordförande, mina damer och herrar ledamöter, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag kan redan förutskicka att jag kommer att ta något mer än 10 minuter i anspråk för att kunna gå in på alla de betänkanden som föreligger här i dag. Men om möjligt skall jag försöka spara in den tiden i slutet av debatten.
Först vill jag hjärtligt tacka alla föredragande för det arbete som de har lagt ned inför dagens debatt. De enskilda organisationerna av marknaden behandlades i Fantuzzis, Garots och Goepels betänkanden, den övergripande förordningen av Graefe zu Baringdorf och EUGFJ-förordningen av Mulder.
Betänkandet om reformen av den gemensamma marknaden för vin står på föredragningslistan i februari, och betänkandena om landsbygdens utveckling och om föranslutningsstödet behandlades redan i november. Jag behöver därför i dag inte gå in på dessa betänkanden, men jag vill uttryckligen innefatta föredragandena, Goerlach och Sonneveld, i mitt tack.
Alla ni, ärade föredragande, har bidragit till att vi hittills har kunnat hålla tidsplanen för behandlingen av Agenda 2000-förslagen. I mellantiden har vi i rådet gått in i beslutsfasen av förhandlingarna. De tekniska frågorna är uppklarade och den nyinrättade högnivågruppen har denna vecka påbörjat sitt arbete. Så snart man uppnått politisk enighet kommer kommissionen i varje fall att skapa alla förutsättningar för att texten till rättsakterna skall kunna godkännas redan före nyvalen till Europaparlamentet.
Att en reform om den gemensamma jordbrukspolitiken är oundviklig, står nu klart även för de flesta jordbrukare och deras organisationer. Risken för nya överskott trots ökande efterfrågan på de internationella jordbruksmarknaderna, den förestående WTO-rundan och den växande produktionspotentialen, som också kommer att tillta väsentligt genom utvidgningen åt öster, är utgångspunkter för diskussionen om inriktningen av samhällskraven rörande jordbruket. Dessutom finns det en viktig intern debatt om samhällskraven på jordbruket. Jordbruksproduktionens miljöeffekter är en del av denna debatt, liksom önskemål om sociala kriterier för jordbrukspolitiken, önskemål om ökad livskvalitet, vare sig den uppnås genom högre säkerhets- och kvalitetsstandarder för våra livsmedel, eller genom en hållbar utveckling av landsbygden och dess funktioner för vårt samhälle.
Vi har, som ni vet, sammanfattat denna ansats under begreppet " europeisk jordbruksmodell" . Men för att denna modell inte skall bli en utgående modell, behöver vi en starkare inriktning på konsumenterna och marknaderna, men också ett stärkande av landsbygdspolitiken. Jag vänder mig därför mot försök att godkänna enbart en så kallad " light" -reform, eller undanta viktiga områden från reformen. Jag ogillar tanken på att spoliera framtidschanserna för jordbrukarna och förädlingssektorn med halva och därigenom verkningslösa åtgärder och att riskera att vi i en snar framtid kommer att konfronteras med en ny reformdebatt. Nu är frågan hur reformerna slutgiltigt bör se ut för att vi skall kunna göra det europeiska jordbruket redo för de kommande utmaningarna. Europaparlamentet har aktivt tagit del i arbetet att finna ett svar på denna fråga, och har förberett en rad ändringsförslag.
Jag vill därför i det följande gå in på de mest väsentliga ändringsförslagen och förklara min ståndpunkt beträffande dem. Låt mig börja med finansieringen. Övergången från prisstöd till direkta inkomstbidrag leder inte till omedelbara besparingar i jordbruksbudgeten. Utgifterna för jordbrukspolitiken kommer till att börja med rent av att stiga något. Men det som är avgörande är de positiva samhällsekonomiska effekter som uppnås genom reformen. Oberoende vetenskapliga institut uppskattar de ökade kostnaderna i budgeten till 3-4 miljarder euro, men uppskattar konsumenternas besparingar till 10-17 miljarder euro. Det betyder att konsumentprisindex sjunker med 0, 3-0, 45 procent, vilket är ett viktigt bidrag till stabiliteten i Europa.
Det viktigaste målet med vårt förslag till den nya EUGFJ-förordningen är att man i framtiden från EUGFJ: s garantisektion finansierar åtgärderna för att utveckla landsbygden utanför mål 1-områdena. Härigenom vill vi ta hänsyn till mångsidigheten, och därmed kan också den gemensamma jordbrukspolitiken försvaras bättre internationellt sett. Från EUGFJ: s garantisektion skall dessutom en rad kompletterande strukturåtgärder i fiskerisektorn finansieras, i synnerhet veterinär- och växtskyddsåtgärder samt information om den gemensamma jordbrukspolitiken, och totalt sett skall existerande rättsliga föreskrifter konsolideras och förenklas. Det gläder mig att ni, herr Mulder, i ert betänkande stöder den föreslagna utvidgningen av finansieringen med hjälp av EUGFJ-garantin.
Låt mig nu gå in på de enskilda ändringsförslagen. Den rättsliga grunden för förordningen är artikel 43 i fördraget. En rad ändringsförslag syftar till att stödja detta krav även på artikel 209. Fru ordförande, detta förslag gäller enbart de specifika finansiella EUGFJ-föreskrifterna; det är alltså onödigt att stödja denna förordning också på artikel 209.
En rad ändringsförslag gäller frågan om samfinansiering av åtgärder, som för närvarande uteslutande finansieras ur gemenskapens budget. Här handlar det om en principiell fråga, som måste regleras utanför jordbruksförordningarna. Samma sak gäller också frågan om jordbruksutgifternas obligatoriska respektive icke-obligatoriska karaktär. Dessa bör diskuteras inom ramen för det interinstitutionella avtalet.
Det ändringsförslag som syftar till att ändra budgetåret skulle i själva verket betyda en avsevärd förenkling även ur vår synvinkel. Men det skulle också ha till följd att det budgetår, när ändringen äger rum, skulle pågå i 12, 5 månader, och förorsaka engångskostnader för budgeten om cirka 800 miljoner euro. Kommissionen kan därför enbart godkänna detta ändringsförslag när det har klargjorts hur de därigenom orsakade utgifterna skall finansieras.
Vad gäller ändringsförslagen beträffande kvaliteten på jordbruksprodukter står det också för mig utom allt tvivel att åtgärder för att främja kvaliteten blir allt viktigare. Dessa kan dock redan nu finansieras av EUGFJ: s garantisektion, vilket också delvis görs.
Samma sak gäller också för stödet till användning av förnybara råvaror. Om vi nu börjar att så att säga särskilt räkna upp varje separat åtgärd som vi anser viktig, då måste vi läsa upp en lång lista, och det skulle det egentligen inte vara någon mening med.
Vad gäller önskemålet att finansieringen genom EUGFJ: s garantisektion inte får störa förvaltningen och genomförandet av de åtgärder som tidigare inte finansierats av EUGFJ: s garantisektion, vill jag hänvisa till att de kompletterande åtgärderna ur reformen 1992 utan särskilda problem finansieras av EUGFJ: s garantisektion. De finansiella föreskrifterna för EUGFJ: s garantisektion med utbetalningsställen och granskning och godkännande av räkenskaperna är visserligen beskaffade på annat sätt, men jag vill påstå att allt detta är fördelaktigt och mycket väl kan kombineras med strukturfinansieringen. Dessutom skall det inrättas särskilda förskottsbestämmelser för programmen för utveckling av landsbygden.
Ett annat ändringsförslag syftar till att de medel som vid årsslutet icke använts från EUGFJ: s garantisektion skall flyta in i en särskild reserv för de kommande åren. Det är en intressant tanke, men reglerna för gemenskapens budgetförordning tillåter det inte. Det skulle strida mot principen att budgeten skall gälla för ett år.
I fråga om Mulders betänkande vill jag avslutningsvis klargöra att jag tar hänsyn till kravet på regelbunden information om beslut gällande granskning och godkännande av räkenskaperna. Likaså kommer jag att i finansieringen att ta med utvärderingsåtgärder som har bestämts av EUGFJ: s garantisektion.
Därmed kommer jag fram till Garots betänkande om nötköttssektorn. Jag är tacksam för att ni här i kammaren har enats om att det är nödvändigt med en reform av denna organisation av marknaden. Det är allmänt känt att utan prisjämkningar skulle nötköttet ohjälpligt förlora på den inre marknaden. Det är också allmänt känt att gemenskapens bidragsberättigade nötköttsexport från halvårsskiftet år 2000 kommer att begränsas till enbart 820 000 ton om året på grund av WTO-bestämmelserna. Om det skall bli möjligt för den europeiska nötköttsnäringen att i någon mån behålla dagens produktionsnivå, är enligt våra analyser en 30-procentig interventionsprissänkning absolut nödvändig. Jag har ingående undersökt ett alternativt förslag som går ut på att återställa jämvikten på marknaden uteslutande med hjälp av produktionsminskningar. Jag kan inte ansluta mig till detta förslag, eftersom det inte kan garantera framtiden för den europeiska nötköttsnäringen. Följaktligen kan jag inte heller godkänna några ändringsförslag som i motsats till kommissionens förslag syftar till mindre prissänkningar. Vi måste hålla möjligheten öppen att utnyttja en eventuell positiv utveckling på marknaden. Om vi inte gör det, kommer våra konkurrenter med säkerhet att göra det. Med hänsyn till nivån på de direkta utbetalningarna bör man förutom bidraget för nötboskap ta hänsyn även till övriga förutsedda ändringar i gemenskapens planerade jordbrukspolitik, och inte minst till de marknadseffekter som kan förväntas. Därför kan jag inte heller godkänna ändringsförslagen om höjning av nötboskapsbidrag.
En annan fråga är hur vi skall finna en rättvis lösning på frågan om formen för direktbidragen. Vi har ju i EU två olika grundtyper av boskapsuppfödning. En grundtyp, som i huvudsak är baserad på spannmål, respektive majsensilage, och en annan typ, som i huvudsak är baserad på betesuppfödning. Jag ser inte någon möjlighet till en lösning, om vi inte på adekvat sätt tar hänsyn till båda typer. Härtill kommer att rådet (jordbruk) redan i november 1996 åtog sig att granska lämpliga lösningar för det speciella läget i de regioner som är beroende av intensiv boskapsuppfödning. För det andra vidgår jag att gemenskapens jordbrukspolitik måste få en mer miljövänlig inriktning. Miljövänlighet är ett av nyckelelementen i den europeiska jordbruksmodellens framtida framgång. Med tanke på dessa grundregler och mångfalden och komplexiteten i den europeiska nötköttsnäringens produktionssystem finns det enligt kommissionens uppfattning en lösning som innebär att man inrymmer subsidiariteten i the national envelopes . Det tycks dock som om detta förslag här i parlamentet, men inte bara här, stöter på starkt motstånd, och jag kommer därför att fortsätta att granska hur man skall kunna ta hänsyn till detta. Trots att jag i dag av ovannämnda orsaker inte kan anta ändringsförslagen, vill jag försäkra er att kommissionen kommer att visa sig öppen för eventuella de framsteg som görs vid debatterna när det gäller formen för kompensationen, i synnerhet om man därigenom också åstadkommer en förenkling.
Flera andra ändringsförslag syftar till att ytterligare skärpa kriterierna för beviljandet av bidrag för extensifiering. Jag kan visserligen på detta stadium av diskussionen inte formellt godkänna ifrågavarande förslag, men jag vill också här påpeka att man måste fortsätta att granska denna fråga, och jag är positiv till förbättringar.
Jag kommer nu till reformen av mjölksektorn. Jag vet att det här kommer att vara särskilt svårt att uppnå konsensus, eftersom åsikterna som alltid går vitt isär. Låt mig börja med förordningen om mjölkkvoterna.
Det gläder mig att parlamentet stöder den föreslagna förlängningen av bestämmelserna med ytterligare sex år. Vad gäller situationen efter år 2006 är jag införstådd med att man att redan i förväg måste ägna sig åt den. Ändringsförslag 45 verkar för mig i detta sammanhang helt antagbart. Ni föreslår dock delvis även fortsatt utökning av kvoterna. En sak måste ni ha klart för er: Varje procents utökning av kvoterna innebär att det krävs 8 procents prisreduktion och ca 1 miljard euro i tilläggsbudget. Å andra sidan kan jag inte se någon fortsättning på kvotbestämmelserna, om vi inte tar en viss utökning av kvoterna med i beräkningen. Politiskt uttryckt betyder det att den som vill behålla kvotbestämmelserna också måste acceptera en annan reform av marknaden.
Vad gäller tilldelningen av tilläggskvoterna har vi baserat vårt förslag på prioriteringar som vid olika tillfällen har stötts av parlamentet. Jag kan därför inte förespråka de ändringsförslag, som stör den ömtåliga jämvikt som vi vill uppnå med tilläggskvoterna. Förslaget att sätta in sanktioner som ett instrument för marknadsförvaltning i händelse att referenskvantiteterna överskrids, kan visserligen vid första anblicken låta förföriskt, men i praktiken inser jag att vi kommer att stöta på enorma svårigheter.
Problemen som finns framför allt i Tyskland vad gäller de så kallade " månskensbönderna" måste vi komma till rätta med, utan att radikalt avvika från grundprinciperna med kvotbestämmelserna. Vi får inte heller bortse från de eventuella rättsliga följder och skadeanspråk som många ändringsförslag kan föra med sig. Av den anledningen kan jag inte stödja de ändringsförslag som går i den riktningen.
Vad gäller kvotöverföringarna handlar vårt förslag om att utvidga och förbättra de rättsliga möjligheter som står till förfogande för medlemsstaterna, utan att inskränka det spelrum de har på detta område. Ordalydelsen försöker därför å ena sidan bevara jämvikten mellan kravet på subsidiaritet och å andra sidan upprätthålla grundprinciperna med kvotbestämmelserna. Jag anser att de flesta ändringsförslag snarare stör denna jämvikt. Men för närvarande omarbetas ordalydelsen på några punkter, så att målet för ändringsförslag 12 i varje fall kan uppnås.
Låt mig än en gång betona att den aktuella utvecklingen på mjölkmarknaderna och vår kvotpolitik styrker mig i min övertygelse att reformen i denna sektor skall fortsättas. Av diskussionerna i de olika instanserna drar jag den slutsatsen att våra förslag utgör ett balanserat och förnuftigt svar på de utmaningar som mjölksektorn konfronteras med. Jag kan därför inte stödja de ändringsförslag som rekommenderar större eller mindre prissänkningar på mjölk som utgångspunkt för reformen.
Beträffande direktbidragen för att balansera prissänkningarna har diskussionen koncentrerat sig på tre problemområden. För det första nivån på kompensationsbidragen: Även här gäller det att ni inte får betrakta kompensationsbidragen som isolerade företeelser. Agenda-2000-paketet innehåller nämligen flera förslag som kommer att vara till nytta för mjölkproducenterna, antingen för att de kommer att leda till en kostnadssänkning eller till en output -höjning. Dessutom är det inte troligt att sänkningen av de institutionella priserna i mjölksektorn kommer till fullo att slå igenom på producentpriserna. Därför kan jag inte stödja de ändringsförslag som förespråkar en höjning av kompensationsbidragen.
Den andra punkten gäller metoden för kompensationsbidragen. Genom att binda dem till mjölkkvoterna har vi försökt utforma bestämmelserna både enkelt och rättvist. De olika alternativ som diskuteras i betänkandet motsvarar tyvärr inte dessa kriterier. Därför ser jag mig inte i stånd att här gå med på det.
Den tredje punkten gäller systemet med national envelopes . Vårt förslag försöker ge medlemsstaterna ett spelrum för att modulera anslagen, så att de kan ta hänsyn till producenternas olika situationer. Medlemsstaterna är dock här förpliktade att meddela kommissionen innan de nationella föreskrifterna utfärdas. Detta skulle utgöra en garanti mot snedvridning av konkurrensen. Därför delar jag inte heller de befaranden som yttras i den riktningen. Men det kommer säkert att vara nödvändigt att vi - när det blir klart hur produktionsmodellen för nötkött slutgiltigt skall se ut - anpassar kompensationsbidragen för mjölksektorn till denna modell.
Ett sista ord om grundförordningen: Jag tror inte att det är förnuftigt att ta upp bestämmelser i grundförordningen som inte direkt rör den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter. Därför föreslår jag att man skall placera föreskrifterna om djurskydd, de strukturpolitiska aspekterna samt miljö- och kvalitetsaspekterna rörande mjölkproduktionen där de hör hemma.
Därmed vill jag komma fram till åkerkulturerna. Hittillsvarande utveckling har visat att reformen 1992 var ett stort steg i rätt riktning, men den gick inte tillräckligt långt. Dåvarande bestämmelser skulle innebära nya överskott eller markuttag som går långt utöver de 17, 5 procenten. Mot bakgrund av den reform som därför är absolut nödvändig välkomnar jag alla ändringar som förbättrar kommissionens förslag, men inte dem som urvattnar det.
Till att börja med syftar flera förslag till att försvaga de föreslagna prissänkningarna eller till och med ta bort dem. Jag befarar att en prissänkning om mindre än 20 procent inte skulle tjäna våra syften. En begränsad prissänkning kommer att leda till ett ökat utnyttjande av exportbidragen och vår export av spannmål, svinkött och fjäderfä skulle därigenom begränsas till WTO: s maximimängder, under det att världshandeln tilltar i omfång.
Vad gäller markuttagen utesluter jag inte att vissa arealer då och då måste tas ur drift under ett år på grund av ogynnsamma marknadsvillkor. Men detta skulle vara ett undantag, eftersom marknaden i första hand skall avlastas med hjälp av export och inte med hjälp av obligatoriska markuttag. Om man måste gå tillbaka till markuttag kommer kommissionen att föreslå för rådet och parlamentet att man avviker från grundkravet om 0 procent. Samtliga ändringsförslag som rör detta är därför överflödiga.
En ytterligare stötesten är de direktbidrag som är relaterade till arealen. Föreslagna ändringar skulle enbart innebära en fortsättning på den överkompensation som revisionsrätten särskilt har kritiserat skarpt. Vi bör inte glömma bort att marknadspriserna i framtiden visserligen kommer att svänga mer, men genomsnittligt kommer de att ligga över det garanterade priset. Några ändringsförslag förutser ytterligare bidrag inom ramen för det frivilliga uttaget, för att främja de förnybara råvarorna.
Strävanden efter att skapa nya avsättningsmarknader för jordbruksprodukterna inom det industriella området kan jag absolut stödja. Jag betvivlar emellertid att differentierade bidrag för markuttag är det rätta svaret på detta problem. Jag måste också påpeka att varje subventionering av nya kulturer faller utanför den så kallade fredsklausulen och lätt kan bestridas av de andra WTO-medlemmarna. Ändringar av detta slag bör vi därför inte godta.
Annorlunda ligger det till med de många ändringsförslag som syftar till att bibehålla nuvarande bestämmelser om oljeväxter eller majs. De innebär inte att man främjar nya kulturer, utan att man fortsätter eller vidareutvecklar gällande bestämmelser. När det gäller majs vill jag dock understryka två saker. Till att börja med bör det bevisas att en särbehandling för majs även i fortsättningen är ekonomiskt rättfärdigad, när kommissionen ändå föreslår att man inte skall skilja mellan konstbevattnade och icke-konstbevattnade kulturer. Dessutom betyder en särbehandling för majs en enorm komplicering av anslagssystemen och en ännu längre gående privilegiering av silomajsen.
För oljeväxterna gäller att man genom att bibehålla ett särskilt bidrag låter Blair House-inskränkningarna fortsätta att gälla, vilka dock i flera fall redan i dag pressar upp de faktiskt utbetalda bidragen över den nivå som eftersträvas för framtiden, på grund av de massiva sanktionerna. Av alla dessa anledningar kan jag inte godkänna ändringar som påverkar förslagets grundläggande struktur.
Jag kan här bara gå in på de huvudsakliga aspekterna i ändringarna. Men jag måste ändå säga er att kommissionen inte kan godkänna ändringar som syftar till att radikalt omfördela anslagen eller anpassa gemenskapens instrument, exempelvis beräkningen av beloppen för interventionssystemet enligt vissa medlemsstaters specifikationer, till nackdel för andra medlemsstater.
Ytterligare några ord om spannmålskvaliteten. Vår produktion måste anpassa sig till marknadens behov och i synnerhet till importländernas krav, dvs. vi måste producera högvärdig spannmål. Denna aspekt berörs delvis i ändringsförslag 4. Jag kan visserligen inte godkänna den valda formuleringen, men jag delar ändå parlamentets oro i detta sammanhang. Kommissionen kommer därför att överväga vilka medel och metoder som skall användas för uppnå en kvalitetsförbättring inom ramen för genomförandet av Agenda 2000.
Då är jag framme vid det sista betänkandet, det som handlar om övergripande bestämmelser för direktbidragen. Reformen av organisationen av marknaden gör att den största delen av jordbruksutgifterna i framtiden kommer att betalas ut i form av direktbidrag. Det ligger därför nära till hands att anpassa dessa direktbidrag till de allmänna målen med den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta gäller både för de sociala kriterierna och för miljökonsekvenserna. Den föreslagna gränsen för nedskärningarna av direktbidragen skall tjäna till att åstadkomma social balans. Om medlemsländerna önskar gå längre, kan de införa en modulering som är bunden till arbetsinsatsen. En obligatorisk tillämpning av denna regel över hela gemenskapen skulle emellertid stöta på graverande problem, i synnerhet med hänsyn till kontrollen och den från medlemsstat till medlemsstat varierande definitionen av arbetsenheterna.
Jag avvisar en utvidgning av gränsen för nedskärningarna eller moduleringen utöver marknadsorganisationens direktbidrag, eftersom man genom betalningar inom ramen för exempelvis landsbygdsutvecklingen eftersträvar konkreta mål, vilka exempelvis skall betraktas som kompensation för miljöprestationer och inte enbart som ett säkrande av inkomsten. Att gemenskapen skulle besluta om miljövillkor som skall knytas till direktbidragen är med tanke på mångfalden ekologiska och jordbruksstrukturella realiteter i gemenskapen realistiskt sett knappast möjligt. Men medlemsländerna skall kunna göra uppfyllandet av miljövillkoren till en förutsättning för direktbidragen.
Vad gäller de insparade medlen från nedskärningarna har det föreslagits att pengarna skall överlåtas på medlemsstaterna. Detta skulle naturligtvis få motsvarande budgetkonsekvenser. Det borde övervägas om det inte, förutom jordbrukets miljöåtgärder, finns ytterligare möjligheter till en konkurrensneutral användning av de medel som sparats in vid modulering och cross compliance . Man skulle exempelvis kunna överväga att använda medlen för andra stödåtgärder, kompensationsbidrag eller skogsbruksåtgärder. Användning till rena direktbidrag eller rena strukturåtgärder bör avslås.
Låt mig som sammanfattning än en gång understryka att det för kommissionen inte handlar om att trumfa igenom agendan så att säga för dess egen skull. Kärnan i diskussionen mellan Europaparlamentet, kommissionen och rådet ligger snarare i att jordbruksdelen av agendan för kommissionen skall utgöra utgångspunkten för de WTO-förhandlingar som skall återupptas i slutet av året, och ha en ytterligare liberalisering av jordbruksmarknaderna till följd. Eftersom alla är ense om det, anser kommissionen inte att det är försvarbart att så snart igen tvinga på jordbrukarna nya reformer. Detta skulle visserligen kunna vara bekvämare och i många församlingar kanske också inhösta fler applåder, men det europeiska jordbruket behöver - liksom andra näringslivssektorer - stabila ramvillkor. Agendan ger sådana, och låter dessutom det europeiska jordbruket få del av tillväxten på jordbruksmarknaden. En light-reform skulle varken medge det ena eller det andra. Redan av den anledningen är den meningslös.
Till detta hör - det medger jag - att vi i synnerhet av demografiska skäl - hälften av de europeiska jordbrukarna är ju äldre än 55 år - inte söker förhindra den oundvikliga strukturomvandlingen, utan accepterar den och utformar den på ett förnuftigt sätt. Jag är därför utomordentligt tacksam för det breda stöd som våra förslag om landsbygdsutvecklingen har fått i kammaren. Jag kan försäkra er att jag är öppen för alla konkreta alternativ med samma målsättning, som jag redan har antytt när det gäller nötköttssektorn och avtrappningen.
Applåder

Mulder
Fru ordförande! Jag skulle vilja fråga kommissionären om kommissionen skulle kunna ge parlamentet en lista där den talar om vad den tycker om alla de ändringsförslag som har lagts fram för förslagen angående Agenda 2000? Vi kommer ju ändå att rösta om det här först den 28 januari.

Fischler
Fru ordförande! Jag tror att det är bra om vi förfogar över en sådan lista. Vi kommer att tillhandahålla en sådan lista åt er till omröstningen den 28.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! En fråga till kommissionär Fischler. Vi har ju nu behandlat ändringsförslag som vi ännu inte har röstat om. Ni har föregripit något. Situationen är något besvärlig, det har ni ju förklarat. Men det kan leda till att vi efter omröstningen än en gång måste fråga er om ni antar ändringsförslagen. Om ni inte antar dem finns det en möjlighet att vi återförvisar dem till utskottet, vilket vi ju även gjorde när det gällde strukturåtgärderna inom den andra pelaren. Kommer ni då att vara närvarande för att eventuellt informera oss, så att vi kan besluta om vi skall inleda detta förfarande?

Fischler
Ja, herr ledamot, om Gud så vill, kommer jag att vara närvarande!
Skratt

Rehder
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! I anslutning till det som kommissionären har sagt önskar jag er också ett långt politiskt liv, oberoende av de diskussioner som i morgon förhoppningsvis än en gång kommer att nå en höjdpunkt!
Kära kolleger! Vi är - jag vill börja med det positiva - ense på en punkt i detta parlamentariska trepartssamtal: Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) är oåterkallelig och nödvändig, och den har inte tagits upp till diskussion enbart på grund av den förestående utvidgningen åt öster. Det är ett argument som i olika medlemsstater, också i mitt hemland, alltid leder vilse.
Problemen med överproduktion och bristande ekologisk inriktning i den hittillsvarande jordbrukspolitiken - herr kommissionär, det erkänner vi socialdemokrater uttryckligen - har man i det förflutna faktiskt ofta framgångsrikt tagit itu med, och det har här också gett synbara resultat. Trots detta, och det är ju vår gemensamma åsikt, är det vår främsta medborgerliga plikt att reformera nuvarande jordbrukspolitik med tanke på dess många - och det anser vi också - fleråriga och varaktiga graverande brister. Den gemensamma jordbrukspolitiken fungerar visserligen, men framför allt har dess sociala slagsida förstärkts på senare tid, så att det finns risk för att den europeiska allmänheten och de europeiska skattebetalarna i allt mindre utsträckning vill godta en gemensam jordbrukspolitik och de därmed förknippade kostnaderna.
Allmänhetens tilltagande bristande accepterande kan dock inte avskrivas som en akademisk diskussion, dvs. en diskussion utan följder. Vid denna snedvridning äventyras allt fler arbetstillfällen på landsbygden, om man inte äntligen gör en osminkad och - om nödvändigt - även skoningslös analys av bristerna, i berörda parters intresse. Här har vi ju tillsammans kommit ett bra stycke på väg.
Herr kommissionär! Vissa av era förslag går åt rätt håll, men är enligt vår åsikt i dessa delar inte tillräckligt konsekventa och förblir i grund och botten symboliska. Här fattas det en aning mod att gå framåt och att också en gång visa tänderna, för att just de svaga i Europa skall få det bättre. Många detaljer anser vi - och det påtalar ju även föredraganden från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp - vara i behov av förbättringar, och ni har kommit med förslag, exempelvis vad gäller mjölkprodukter, som framför allt ytterligare försvagar de små och svaga inom de eftersatta områdena och - det måste jag också säga - gör att det uppstår nya byråkratiska utväxter.
Straffet med fyrdelning var på medeltiden ett av de hårdaste straff som fanns. Återinför inte en fyrdelning i fråga om mjölkkobidraget. Vi har egentligen kommit mycket längre, och i förbigående sagt: Gå ut på gatan och försök att förklara det för en helt vanlig europé - ingen människa begriper det, för att nu inte formulera det ännu hårdare!
Här i kammaren får dock inte kritik av detaljer leda till en totalvägran beträffande en reform, som blev nödvändig först i och med utvidgningen österut. Det är detta vi inte godtar. Vi socialdemokrater vädjar med allt eftertryck också till alla medlemmar i detta parlament att aktivt hjälpa till med denna analys och att arbeta för de social- och miljöpolitiskt ansvarsfulla alternativen och inte bli beroende av pressure groups , som förvägrar varje reform. Där har vi tyvärr gjort dåliga erfarenheter i de olika länderna. Det vill jag här också säga helt klart: Den som agerar och argumenterar på detta vis, även med mediernas hjälp, tar ifrån just de svagaste människorna förhoppningen om en bättre framtid, och ofta nog är det de som är förlorarna i denna jordbrukspolitik.
För oss socialdemokrater är det inte uthärdligt att enbart en tredjedel av de årliga budgetmedlen för jordbrukspolitiken hamnar hos de aktiva jordbruksföretagen. Denna omständighet blir närmast grotesk om 80 procent av stödet delas ut till enbart 20 procent av jordbrukarna, och bland dem återigen till de mest välbärgade. Detta har med rätta ordföranden i Europeiska revisionsrätten för kort tid sedan än en gång - i grund och botten på ett diplomatiskt sätt - kallat för en skandal.
Socialdemokraterna vägrar dessutom att i framtiden stödja en politik som även i fortsättningen medger att en inkomstmiljonär på landsbygden, som med hjälp av massiv rationalisering nästan har gjort sitt jordbruksföretag till ett enmansföretag och som genom utmärkt tillgång till världsmarknaden också erhåller den bästa avkastningen, skall erhålla samma stöd som en jordbrukare i ett eftersatt område, som ofta bara kan hävda sig med hjälp av rovdrift på sig själv. För att uttrycka sig helt klart: Vi är inte avundsjuka på den ekonomiska framgång som dessa jordbruksindustriella global players upplever. Men i en politik som måste ha en social inriktning är vi noga med att klarlägga att den lille, den svagare, på många av Europas områden över huvud taget inte kan ta på sig denna global player -funktion.
Europeisk stödpolitik, herr rådsordförande - och det anser jag vara en av de viktigaste rubrikerna i den hittillsvarande diskussionen, även under det nya ordförandeskapets tid - europeisk stödpolitik på landsbygden måste äntligen i sina avgörande delar bli till socialpolitik. Det måste vi också säga helt tydligt till intressegrupperna. Här måste vi naturligtvis även komma fram till en integrerad politik för hela Europa och dess landsbygd. Vi skall inte bara säkra befintliga arbetsplatser, utan även skapa nya arbetstillfällen på landsbygden och med hjälp av en bättre infrastruktur se till - allt detta hör ihop - att en arbetsplats på denna landsbygd, utanför jordbruket, också kan nås dagligen, så att landsbygden förblir livskraftig. Om vi omvandlar denna bättre ansats till aktiv politik, vilket också kan skönjas i kommissionens förslag till Agenda 2000, då hyser jag inte längre någon oro för allmänhetens accepterande.
En av de europeiska socialdemokraternas hjärtefrågor är att vi skall göra omfattningen av de stödpengar, som fördelas på jordbruksområdet, beroende av hur många socialförsäkringspliktiga varaktiga arbetstillfällen som bevaras och skapas på detta område, och naturligtvis hör medarbetarna och familjemedlemmarna också hit.
Minskningen av arbetslösheten är en av de stora frågorna för rådets ordförandeskap, som naturligtvis även gäller landsbygden och jordbruket, och denna svåra kris på arbetslivets område vill vi gemensamt arbeta emot.
Socialdemokraterna i Europaparlamentet kallar denna politik för landsbygdspolitik. Detta är en integrerad politik. Vi har också fört en omfattande diskussion i vår grupp. Vi har måst göra kompromisser, och det gläder oss att vi har kunnat komma fram till sådana kompromisser även i direkta förhandlingar med rådet och kommissionen. Men jag kan förråda en hemlighet för er, som inte är någon hemlighet, hemligheten bland demokratiska medlemmar i detta parlament: Vi vill att dessa förhandlingar i framtiden inte bara skall leda till medverkan, utan vi vill som valda företrädare för det europeiska folket också ha medbeslutande i denna sista del av den europeiska budgeten, ty det är detta vi har valts till, och där ber vi också om ert stöd!

Gillis
Fru ordförande! Jag vill inleda med att tacka herr Garot för hans betänkande om nötkött. Såsom föredragande strävade han efter att mjuka upp strängheten i förslagen gällande sektorn för nötkött.
Ordningen för nötkött är den mest komplicerade av alla ordningar, i huvudsak därför att den har den längsta övergångsperioden. Nötköttsproducenter lider fortfarande av sviterna efter BSE-krisen i Förenade kungariket, som har kastat hela nötköttsindustrin in i en fritt fallade spiral, där konsumtionen har skadats allvarligt. Till exempel är konsumtionen av fläsk och fjäderfäkött på 23 miljoner ton nu tre gånger så hög som konsumtionen av nötkött på 7, 1 miljoner ton per år. Detta beror endast delvis på priset. När importen av nötkött till EU läggs till den inhemska produktionen, är den totala mängden nästan en miljon ton högre än avsättningen inom den inre marknaden. En betydande svårighet uppstår på grund av restriktionerna i det Blairstyrda parlamentet om exportvolymer och nivån på de exportbidrag som utbetalas, tillsammans med kollapsen för den ryska ekonomin och det strategiska pristrycket nedåt som tillämpas av andra marknader i tredje land, då de drar nytta av det ryska problemet. Å ena sidan finns ett ytterligare tryck från väst, i huvudsak från Förenta staterna och Cairnsgruppen, när vi förbereder oss för förhandlingarna i nästa WTO-runda och, å andra sidan, förekommer ett tryck från öst för att minska kostnaderna för utvidgningen.
Det är absolut nödvändigt att maximal hänsyn tas till producenterna av nötkött. 10 månaders- och 22 månadersbidragen för stutar och säsongsutjämningsbidragen måste behållas. Det föreslagna slaktbidraget är, eftersom att det är en omstridd fråga, inte ett lämpligt ersättningssystem. Trots att det vore mycket lätt att driva, är det inte direkt kopplat till landarealer och lämpar sig inte för kommissionens mycket önskvärda mål om att främja miljövänliga gräsbaserade produktionssystem - som kommissionen just har nämnt.
Det är också mycket viktigt att marknaden stabiliseras med bibehållen möjlighet till ingripanden, när helst detta är nödvändigt och ända tills balansen är återuppnådd på marknaden, och importen och produktionen har minskat.
Slutligen vill jag säga till kommissionen att jag förstår vad den försöker åstadkomma men, ända tills nötköttsmarknaden har fått tillfälle att återhämta sig från krisen nyligen, är det absolut nödvändigt att lätta på de mycket stränga förslagen, så att producenterna kan fortsätta sin verksamhet. Kommissionen har ett ansvar för att utröna varför livsmedelspriserna för konsumenterna stiger stadigt medan jordbrukarnas produktpriser fortsätter att falla brant. Någon i mellanledet gör profit. Vi måste sätta stopp för detta så att konsumenterna kan komma i åtnjutande av prisminskningarna för jordbrukarna. Jag vet att kommissionen är medveten om detta.

Mulder
Fru ordförande! I första hand skulle jag vilja påpeka att trots alla intressanta bidrag till den här debatten så är hela diskussionen om Agenda 2000 litet orealistisk. Kommissionär Fischler sade nämligen alldeles nyss att ändringarna i politiken innebär att den blir dyrare. Det hör jag från alla håll, det finns mindre pengar att tillgå. Är det någon mening med att diskutera förändringar i jordbrukspolitiken utan att vi exakt vet hur de ekonomiska framtidsutsikterna ser ut? Det är hög tid att parlamentet blir informerat. Vilka ekonomiska medel finns tillgängliga för jordbruket? Jag skulle gärna vilja veta hur kommissionär Fischler kommer att reagera på det i sina förslag.
Den liberala gruppens allmänna ståndpunkt är att det behövs en förändring i politiken i samband med de östeuropeiska ländernas anslutning. Vi stöder en prissänkning för de viktigaste produkterna. Särskilt eftersom det internationella läget förändrats avsevärt jämfört med för två år sedan, så är den allmänna linjen en mindre prissänkning än vad kommissionen räknat med men även en fullständig kompensation för den prissänkningen.
Vi är för en jämbördig behandling av de viktigaste produkterna och det innebär alltså konkret en likadan behandling av priset på spannmålsstärkelse och på potatisstärkelse. Vi tycker att kvoteringsinstrumentet måste finnas kvar, mjölkkvoten skall alltså finnas kvar men också en variabel trädeläggning.
Slutligen något om delfinansieringen. Det säger jag framför allt till den tyska ministern som är närvarande. Den liberala gruppen är för delfinansiering av inkomstbidrag, inte för att endast förbättra vissa länders nettobetalningsposition utan främst eftersom det är oundvikligt i samband med de östeuropeiska ländernas anslutning. Om vi skulle behöva betala inkomstbidrag där också så går jordbrukspolitiken i konkurs och det vill vi inte. Delfinansiering okay, under förutsättning att den kan variera mellan regionerna, att medlemsstaternas utbetalning är obligatorisk och om medlemsstaterna inte gör det så åläggs de böter från Bryssel. Bryssel måste dock fortsätta att bestämma politiken, lika konkurrensvillkor överallt i Europeiska unionen, ingen störning av politiken genom nationella åtgärder. Det är, fru ordförande, den liberala gruppens allmänna ståndpunkt och efter mig kommer det fler talare från den gruppen.

Rosado Fernandes
Herr kommissionär! Efter att ha hört de minskningar ni föreslår tvivlar jag på att den så berömda europeiska jordbruksmodellen kommer att kunna bevaras. För det finns inte en enda jordbruksmodell, det finns två modeller: den gröna och den fattiga modellen i det europeiska jordbruket.
Den berömda multifunktionella figuren, som man talar så mycket om, kommer också att bli verklighet. Många jordbrukare kommer att tvingas arbeta inom andra sektorer för att tjäna sitt levebröd. Det är intressant att se att de fem betänkandena har framställts av ledamöter som kommer från de rika områdena i Europa och som naturligtvis har visat en märkbar opartiskhet; jag vill gratulera alla till det.
Jag kommer från ett fattigt område och talar från den utgångspunkten. Jag skulle också vilja gratulera kollegan Reader till att nu i denna kammare ha hållit ett vänstertal, något som jag faktiskt inte längre är van att höra från socialdemokraterna, då man i kommissionen i allmänhet bara talar om marknaden och håller mycket kapitalistiska tal. Alltså har vi här någon typ av förändring, jag hoppas den går i rätt riktning.
Vad gäller medfinansieringen vill jag säga att för de fattiga länderna är naturligtvis en medfinansiering besvärlig. De fattiga länderna har svårt att behålla sammanhållningen, att fortsätta att tillhöra sammanhållningen, om de obligatoriska utgifterna inte betalas helt av den europeiska budgeten.
Vad gäller mjölken är det uppenbart att en mer likvärdig tilldelning av kvoter, att en uppmärksamhet på de minst gynnade områdena, på de unga jordbrukarna, allt detta är för oss av största vikt; det hör till den europeiska jordbruksmodellen. Vad gäller spannmålen är det uppenbart att vi är överens; vi är bara inte överens om den summa spannmålspriserna har sjunkit med. Men vi är till exempel överens om att man bör uppmuntra sådan produktion som inte är livsmedel, för att vi skall kunna fortsätta vara jordbrukare. Vi är överens om att man skall bibehålla den obligatoriska trädan och här följer jag Mulders åsikt om att den skall ligga på mellan 0 och 17 procent. Vad gäller nötkött är Garot specialist på den frågan. Vi är praktiskt taget överens om det som föreslås, och naturligtvis anser vi att en förändring är viktig. En förändring som jag också anser är viktig att noggrant observera i Graefe zu Baringsdorfs betänkande. Det är en enda sak som är viktig: vem skall avgöra förändringen, vem skall avgöra frågan om arbetsenheterna för varje anläggning?

Jové Peres
Fru ordförande, kommissionär! Jag skall begränsa mig till några allmänna anmärkningar om Agenda 2000. Jag vill ge ett erkännande till det arbete som Europaparlamentets olika föredraganden har lagt ned, och ni vet att min grupp alltid är redo att samarbeta, ända in i sista sekunden. Dessutom har vissa av dessa betänkanden blivit mycket uppskattade av min politiska grupp.
Herr kommissionär, i denna debatt är det nödvändigt att tänka på två grundfrågor. För det första, resultatet vid omröstningarna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och för det andra, debatten om Cunhas betänkande.
Även om det är sant att jordbruksutskottet inte har lyckats skriva några tydliga betänkanden om reformerna av de gemensamma organisationerna för marknaderna så måste man tänka på att kommissionens förslag har förkastats av en bred majoritet. Anledningarna till det avspeglas tydligt i Cunhas betänkande och i att detta parlament har så få befogenheter när det gäller jordbruket. Om denna kammare hade mer omfattande befogenheter - vilket vore önskvärt - när det gäller jordbruket tror jag inte att kommissionen skulle ha kunnat lägga fram förhandenvarande förslag, efter det att Cunhas betänkande har antagits.
Kommissionens förslag är inte annat än en fördjupning av 1992 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Och i dag, herr kommissionär, känner vi tyvärr till betydande effekter av nämnda reform. Ett mycket högt antal nedlagda jordbruksverksamheter, arbetsplatser som försvunnit inom jordbruket och en breddning av befintliga obalanser i det stöd jordbruken fått i förhållande till dessas storlek, samt obalanser mellan den kontinentala produktionen och medelhavsproduktionen . Konsekvensen av dessa förslag skulle bli att problemen i den sociala strukturen skulle förvärras på landsbygden. Kommissionens förslag till begränsning och förändring av de direkta stöden, som är en grundläggande fråga, är försiktiga och otillräckliga. Eftersom de inte rättar till obalanserna mellan jordbrukarna kommer de inte att kunna bromsa trenden med nedläggningar av jordbruksverksamhet.
Herr kommissionär! Man kan inte säga att ert förslag till förändring säkrar den sociala balansen.
Det är nödvändigt att erkänna att kommissionen bör vara medveten om svårigheterna med att lägga fram förslagen till Agenda 2000 när den formulerade ett förslagspaket till landsbygdsutveckling, i vilket man försöker överföra idén att detta skulle kompensera de negativa effekterna av reformerna av de gemensamma organisationerna för marknaden. Verkligheten är att förslagen till landsbygdsutveckling - som parlamentet har sagt er, herr kommissionär - är otillräckliga. Ibland förstör de mer än de bygger, och hela den grundläggande och nya aspekten, som min grupp stöder, om jordbruksmiljöstöden är delvis avnaturaliserat av system och förslag till finansiering som på något sätt döljer en viss åternationalisering av gemenskapspolitiken.
Efter innehållen vill jag kortfattat beröra de omständigheter som har gett upphov till Agenda 2000. Även om det visar sig att det handlade om att förbereda utvidgningen av den Europeiska unionen till länderna i Öst- och Centraleuropa kan detta bara identifieras i en kraftig minskning av mekanismerna för marknadsregleringar. Det finns dock inga signaler om hur den gemensamma jordbrukspolitiken skall tillämpas på de nya länderna och inte heller hur den skall finansieras efter år 2006. Herr kommissionär, man bör fråga sig vad som händer efter år 2006. Skall mekanismerna för rasering av marknadsregleringarna fördjupas? Skall vi definitivt åternationalisera den gemensamma jordbrukspolitiken? Det är bara frågetecken.
I realiteten har förslagen i Agenda 2000 mindre att göra med utvidgningen av den Europeiska unionen, enligt vår grupp, än med utvecklingen av förhandlingarna i Världshandelsorganisationen.
Och i det fallet skulle vi vilja att man inte ignorerar den senaste lagstiftningsutvecklingen i Förenta staterna när det gäller jordbruket, och att man inte försöker nå så mycket längre i de mekanismer som föreslås för att ge mindre skydd till gemenskapens jordbruk.
Slutligen en kort återblick på de ekonomiska aspekterna på Agenda 2000. I förslaget presenterades inledningsvis bristfälliga aspekter, härledda från kommissionens lek med löpande euro och fasta euro. Dessutom har krisens effekter inte analyserats särskilt väl och säkerligen kommer den nödvändiga marginalen i jordbruksbudgeten för att finansiera landsbygdsutvecklingen att sänkas. I detta sammanhang har kommissionens bristande politiska vision åstadkommit ett förslag till medfinansiering av de direkta stöden inom ramen för betänkandet om egna medel. Detta är en extra begränsning av kommissionens befogenheter, en överträdelse av artikel 2 i fördraget och av principen om den solidariska finansieringen och kan ge upphov till en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Ni har själv erkänt att debatten om medfinansiering inte borde ha hållits inom ramen för jordbruksförordningarna, utan i andra fora. Men det har i betydande omfattning stört den debatt som vi har fört i jordbruksutskottet. Jag tror att kommissionen har gett tydliga signaler i sina budskap.
Slutligen vill jag ännu en gång ge ett erkännande till det svåra arbete föredragandena haft. Vissa av dessa arbeten har å andra sidan uppskattats mycket av min politiska grupp.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande, herr kommissionär! Vår grupp anser att reformansatsen är ett steg i rätt riktning. Men vi anser att man på flera områden har gått alltför halvhjärtat fram. Det gäller att avskaffa den statliga interventionen och inte bara reformera den. Det är fel att sänka priserna i interventionsbestämmelserna. Vi måste ange en tidsfrist inom vilken denna intervention skall ha avlägsnats. Vidare är det fel att hålla fast vid instrumentet för exportstöd. Vi måste i stället ange när vi skall gå ifrån det.
Jag anser att prissänkningspolitiken och även politiken i framför allt nötköttssektorn är ett steg mot att upphöra med interventionen. År 2006, om vi då fortfarande har att göra med varandra, kommer vi att diskutera det, men det borde anges en tidsfrist. Samma sak gäller för frågor som rör mjölksektorn. Det måste anges vad som skall ske år 2006. Skall man då räkna med ett fastställande av kvoten? Jordbruksföretagen måste ställa in sig på det. Även frågan om kvothandeln, kvotens värde, har att göra med det. Detta gäller framför allt Tyskland. Här måste man skapa klarhet. Det är naturligtvis också, herr Funke, ett krav till ordförandeskapet. Jordbruksföretagen måste känna säkerhet.
Ytterligare en punkt som vi kritiserar, herr Fischler, är inte ny för er. Vi vill inte ha en inriktning på världsmarknaden med den gamla logiken. Vi vill inte ha någon closed shop . Vi vill ha handel och förändringar, men vi vill också ha kvalitetskonkurrens, tack. Den som vill producera för världsmarknaden skall göra det, och han måste då se till att han stämmer av sin handel med de andra handelspartnerna. Här måste staten hålla sig undan. Det får inte stödjas med hjälp av statliga pengar.
Den ytterligare kritiken gäller att ni koncentrerar er alltför litet på den inre marknaden. Efter utvidgningen åt öster med de central- och östeuropeiska staterna är vi den största inre marknaden i världen, efter Kina. Här borde också målet för produktionen ligga, och likaså konkurrensen med hjälp av kvalitet. Vi vill ha denna marknad, och vi vill skapa möjligheter så att producenterna, jordbrukarna, kan rätta sig efter marknaden.
Här måste jag nu berömma er - det stöder vår grupp ihärdigt - för att det byggs upp en egen strukturlinje och att man till detta omfördelar pengar från EUGFJ: s garantisektion, även om det sker något för försiktigt. Här måste det hända mer! Men motståndet mot denna kvalitativa nya inriktning är enorm. Kanske har ni förlorat modet. Men vi kan ju alltid vädja till ert mod igen. Vid nästa reform år 2006 kommer de kvarvarande åtgärderna förhoppningsvis att ha hamnat i centrum av jordbrukspolitiken.
Låt mig göra ännu ett påpekande om agerandet här i parlamentet. Fram till dess att valen ägde rum i Tyskland hade ni att göra med en blockad från den tyska regeringens sida. Nu har vi att göra med en blockad från PPE-gruppen. Vi hade här enhälligt kommit överens med alla samordnare i alla grupper i fråga om jordbruket. Vi ville finna en kompromiss. Vi ville finna en linje, och vi ville denna gång delta i samtalet genom att skjuta upp omröstningen med hjälp av detta förfarande, vi ville utöva inflytande, och vi ville också på många områden ge er råg i ryggen gentemot rådet. Detta har bara lett till kaos. Jag hoppas att vi i omröstningen i plenum kommer fram till en linje bland de förnuftiga krafterna, så att vi får majoritet och kan utöva detta inflytande.
Till er, herr Funke, som ordförande i rådet och som jordbruksminister i Tyskland, vill jag säga: Om Borchert hade hållit fast vid det, skulle PPE-gruppen ha medverkat, för att det skulle ha funnits stöd och krav från Bryssel, för att Borchert skulle ha kunnat påstå att Bryssel har ställt krav. Nu slår man in på motsatt väg, för att man skall kunna säga att den nye jordbruksministern säljer jordbruket och sänker priserna. Det måste ni också betänka. Här är oppositionen med i spelet, och den nuvarande oppositionen måste lära sig att komma fram till en konstruktiv inriktning.
Jag hoppas att man i rådets förhandlingar kan finna en linje där arbete och miljö hamnar i centrum för jordbrukspolitiken, och att vi förhoppningsvis år 2006 slutgiltigt kan ställa denna jordbrukspolitik till rätta.

Barthet-Mayer
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Förra året godkände parlamentet Cunhas betänkande om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000. I sin strävan efter en federal och solidarisk europeisk union bidrog ARE-gruppen till stor del till betänkandet och stödde helt det politiska innehållet i den föreslagna europeiska jordbruksmodellen.
Inom ramen för dagens debatt måste vi tänka oss in i Cunhas betänkande och de åtgärder som parlamentet har godkänt, bl.a. när det gäller den framtida finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Kostnaderna för utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa innebär att det krävs en mer ambitiös reform och en rättvis budgetrevidering. För andra året i rad har den genomsnittliga jordbruksinkomsten per anläggning sjunkit i unionen. Sedan mer än ett år väntar Europaparlamentet på kommissionens svar på Europaparlamentets politiska krav.
Jag vill erinra om att även om reformen från 1992 har bidragit till en tillfällig förbättring av marknaderna, har inte de grundläggande bristerna rättats till i den gemensamma jordbrukspolitiken. Den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras djupgående för att erbjuda Europeiska unionen ett bärkraftigt system för de kommande tio åren, med tanke på utvidgningen och återupptagandet av förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. Denna utveckling bör beslutas om gemensamt och kontrolleras av parlamentet. Att föreslå en unilateral sänkning av interventionspriserna för jordbruksprodukter utgör inte någon politik i sig. Att föreslå jordbrukarna direkt nationellt stöd, för att delvis kompensera den planerade prissänkningen, som snabbt kan omprövas, är detsamma som att försvaga jordbruket, sysselsättningen och miljön samt ytterligare öka det offentliga stödet.
Om det föreligger något samförstånd, kära kolleger, är det om den nödvändiga reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Och i det hänseendet kan man att ifrågasätta kommissionens motivation att verkligen bedriva den. Ändra, ja, men med vilken målsättning? Samtidigt som kommissionen förklarar att den bibehåller den gemensamma jordbrukspolitikens principer styr den sina reformer mot att överge gemenskapspreferensen, genom att gynna en anpassning i förväg till en ny öppning för import från tredje land, på bekostnad av en fördjupad reform för gemenskapsanvändning, vilket bl.a. medför att antalet jordbruk minskar.
Vilken ny ståndpunkt kan vi i detta sammanhang inta om dessa fem betänkanden, där inget av dem har antagits i sin helhet i jordbruksutskottet på grund av nationella tillbakagångar, och detta trots ansträngningarna från mina kolleger föredragandena, som vi måste lyckönska till deras arbete och uthållighet? Jag anser att Mulders betänkande förbättrar kommissionens text, framför allt när det gäller miljöåtgärderna inom jordbruket och de tekniska åtgärderna vid förvaltning. Men problemet med samfinansiering återstår fortfarande.
Då kommissionens förslag har antagits utan ändringar föreslår jag för betänkandet från Graefe zu Baringdorf att man i enlighet med föredraganden behåller de ändringsförslag som gör det möjligt att förbättra bestämmelserna om ett tak för stödet, bl.a. på grundval av åtgärder för sysselsättningen och miljön.
När det gäller Garots betänkande, som jag stöder helt, borde den kompromiss som är under utarbetande och som föreslår ett slaktbidrag med ett tak per kategori djur få majoritet i utskottet, och jag kommer att instämma med föredraganden som vill återställa jämvikten mellan den låga ersättningen för uppfödarna av slaktkalvar och andra kategorier jordbrukare som får mycket högre stöd.
När det gäller mjölken, den enda gemensamma organisationen som inte reformerades under 1992, har en skör balans inrättats i och med kvoterna. Den måste bibehållas genom att man står emot de inflationistiska och produktivistiska tendenserna. Precis som föredraganden är jag positiv till en balanserad utveckling i alla regioner, med lika inkomster. De extra kvoter som inte destabiliserar marknaden bör i första hand ges till unga jordbrukare och de minst gynnade områdena, såsom bergstrakter, genom att förbättra stödet för omställning till kvalitetsprodukter av mjölk.
Slutligen måste Fantuzzis ståndpunkt stödjas om ett mer selektivt ingripande på kvalitetsnivå och när det gäller tillämpningen av miniminormer för import. Vi kan inte stödja en gemensam förordning för spannmål och oljeväxter när Europeiska unionen fortfarande har ett starkt underskott av protein för djurfoder. Europeiska kommissionens vägran att föreslå en särskild förordning för oljeväxter bådar verkligen inte gott för de kommande förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. När det gäller arealuttag bör basandelen vara fortsatt låg och även fortsättningsvis göra det möjligt att ha kontroll över produktionen. I samma anda bör frivilligt arealuttag av miljöskäl eller för annan produktion än livsmedel ses över.
Å ARE-gruppens vägnar ber jag kommissionen sammanfattningsvis ännu en gång att genomföra denna nödvändiga och brådskande reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, genom att styra om stödet till att bestämt gynna landsbygdsekonomin, miljön och produktkvaliteten, till gagn för de europeiska jordbrukarna, konsumenterna och skattebetalarna. Av en rad anledningar som ni alla känner till är den gemensamma jordbrukspolitiken i sin nuvarande form vare sig hållbar eller outsinlig. Kommissionen måste inrikta reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken på gemenskapspreferensen och grunda sina bilaterala avtal på rättvisa handelsregler som gynnar bibehållandet av sysselsättning inom jordbruket och ett antal anläggningar, i harmoni med marken och i riktning mot den landsbygdsutveckling som antagits av parlamentet. Genom att frångå den traditionella politiken med prisstöd går inte den gemensamma jordbrukspolitiken mot ett hållbart och humanistiskt jordbruk. Den framtida gemensamma jordbrukspolitiken måste respektera européernas rätt att kontrollera sitt jordbruk och sina livsmedel. Det är också så man kommer att betrakta Europeiska unionen i spelet om internationaliseringen. Avslutningsvis vill jag ännu en gång säga: inte mera stöd, inte mindre stöd men bättre stöd!

Nicholson
Fru ordförande! Jag vill först av allt tacka de föredragande för deras hårda arbete och flit i utarbetandet av dessa betänkanden. Tyvärr belönade utskottet dem inte efter förtjänst när de lade fram sitt betänkande inför utskottet. Vi inleder nu ännu en reform för den gemensamma jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000. Det råder inget tvivel om att när vi har slutfört detta kommer den att kosta mera och att bli svårare att försvara. Vi måste sträva efter att finna en balans mellan producenten å ena sidan och konsumenten å den andra, eftersom skattebetalaren är på väg att bli mindre benägen att stöda landsbygdssamhället.
Hela jordbruket över hela Europeiska unionen står inför en ekonomiskt sett mycket svår tid. Jordbrukarnas vinster minskar år från år trots att ett mycket omfattande stöd går till industrin. Vi är eniga om behovet av detta stöd. Vi måste garantera industrins överlevnad, eftersom familjejordbruket är Europeiska unionens ryggrad. Vi måste garantera att unga jordbrukare börjar inom industrin, att deras status inom denna industri är hög och att det blir en industri som de vill vara en del i.
Mjölk är en viktig del av industrin. Många jordbrukare över hela Europa är beroende av den och vi måste garantera att vi får en politik som är balanserad och korrekt. Mjölkkvoter bör i princip finnas kvar men måste förändras i linje med kvoterna för am- och dikor samt får. I mitt område kan jordbrukare som inte vill stiga upp ur sina sängar på morgnarna för att mjölka kor, hyra ut sina kvoter och göra en större vinst än den jordbrukare som vill och som måste betala pengar för att hyra kvoten via en annan jordbrukare. Någonting måste vara fel med ett system där en sådan situation kan uppstå. Det bör reformeras och göras likvärdigt med andra kvotsystem.
Vad gäller nötkött, har industrin i mitt område förintats totalt och någonting måste göras för att återuppbygga den. Jag tror inte att privat lagring är tillräckligt, och vi måste överväga att behålla hela sortimentet av interventionsåtgärder. Jag är emot att betala bidrag för kvigor och tjurar och detta är någonting som kommissionen borde titta på. Jag anser inte att det kommer att hjälpa eftersom inga extra pengar är tillgängliga.
Jag kan inte instämma med kommissionären när han talar om de nationella ramarna. Detta kommer att grundligt förändra jordbrukspolitiken. Det nationella ramarna kommer att betyda ojämlikhet mellan staterna. Det betyder att jordbrukare i ett område kommer att få fördelar gentemot jordbrukare i ett annat område. Vi bör inte välja den vägen. Jag vill be kommissionären att införa ytterligare en punkt. Om vi skall binda producenternas händer gällande hur de producerar livsmedel, bör vi inte importera livsmedel från icke EU-länder som inte produceras enligt samma höga normer. Bakbind inte jordbrukarna ännu mer. Ge dem en sund och jämbördig konkurrens med resten av världen. Se till så att importen till unionen uppvisar samma höga standard som de livsmedel vi producerar.

Martinez
Fru ordförande, herr kommissionär! Uppenbarligen har vi med diskussionen om denna Agenda 2000 för jordbruket och dess 8 förordningar en vacker lagstiftningskonstruktion, med en rad förförande nyheter. Man talar hemlighetsfullt om nationellt totalanslag, subsidiaritet, hög kvalitet och utmaningar att anta. I verkligheten kan allt sammanfattas med ett enda ord: kontinuitet.
Det handlar om en ny reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, en nyutgåva av reformen från 1992. Ingenting har ändrats: prissänkningen - 15, 20, 30 procent - malthusianismen med arealuttag, ransonering och svångremspolitik. Det är t.o.m. värre än 1992 eftersom kompensationerna inte ens är fullständiga.
Det stämmer att ni åtminstone lyckats med en taktisk nyhet: ni lyckades splittra jordbruksutskottet eftersom samtliga fem betänkanden har förkastats. Nordeuropéerna, britterna, tyskarna, det ultraliberala Europa och bokhållarnas Europa har utövat påtryckningar, vilket lett till underkastelse som i sin tur medfört plundring och slutligen illusion. Påtryckningar, underkastelse, plundring och illusion: det är den tragiska kvadrat i vilken man stänger in de europeiska jordbrukarna.
Påtryckningarna till att börja med. De kommer från tre håll: budgetmässigt på grund av Tyskland som vill minska sitt bidrag - jag förstår dem, fransmännen skulle också kunna vara inne på den linjen -, från sammanhållningsländerna, Spanien, Portugal och Irland som vill behålla sina strukturfonder, från öppningen mot öst, vilket skulle kräva ytterligare strukturfonder. Påtryckningar just när det gäller öppningen mot öst, som dikterar en sänkning av jordbrukspriserna på ett sådant sätt att när väl de tio östländerna gått med kommer EUGFJ-utgifterna och garantipriserna inte att öka. Press slutligen när det gäller förhandlingarna inför år 2000 inom Världshandelsorganisationen, eftersom Agenda 2000 är ett utomäktenskapligt barn till WTO 2000. Det handlar om minskat stöd för mark, minskat exportstöd, vilket ännu en gång leder till underkastelse under Förenta staterna.
T.o.m. en dubbel underkastelse: till att börja med under Tyskland. Det är efter påtryckningar från Tyskland som man vill ha medfinansiering för att minska de europeiska jordbruksanslagen och självfallet öka strukturfonderna för öststaterna som är av strategiskt intresse för Tyskland.
Underkastelse under Förenta staterna, på samma sätt som 1992, det är nästan genetiskt betingat när det gäller Europeiska kommissionen. Innan förhandlingarna ens har inletts börjar kommissionen anpassa sig och kräver inte av Förenta staterna en rättvis handel som tar hänsyn till djurens välbefinnande, miljöskydd, socialt skydd för jordbrukarna eller livsmedelskvalitet. Nej, kommissionen anpassar sig! Den anpassar sig särskilt som Förenta staterna inte tvekar att undantagsvis frigöra 6 miljarder dollar i stöd till jordbrukarna samtidigt som man föreslår oss att förbjuda stödet.
Detta gör att i stället för att vara offensiv underkastar man sig. Ett utmärkt exempel är det mystiska ärendet med bananerna. Sektion 301 tillämpas eller man hotar med att tillämpa den på oss, och man undviker för övrigt att skaffa sig samma lagstiftningsarsenal. Om uttrycket tillåts: man kapitulerar villkorslöst, om jag så får säga!
Detta leder till plundring av jordbrukarna - det är den tredje punkten. Ett exempel: budgetposterna för EUGFJ: s garantisektion, man pumpar in, förskingrar 500 miljoner ecu för att finansiera fonden för föranslutning, vilket innebär att jordbrukarna i väst offras för att finansiera tillträdet för jordbrukarna i öst. Den som kommer sist blir finansierad först. Det är mycket barmhärtigt: den som kommer sist till kvarnen får först mala.
Anslagen i EUGFJ-garantin används för övrigt till att finansiera omstruktureringen, fiskeflottan, som hittills har finansierats genom strukturfonderna, det finansiella instrumentet för fiskets utveckling ( FIUF), vilket innebär att för att kunna hjälpa fiskeripolitikens offer förvärrar man situationen för jordbrukspolitikens offer. Och det är den tragiska illusionen av reformen.
Herr kommissionär! Man säger oss att målsättningen med reformen är den europeiska jordbruksmodellen som Cunha här har utvecklat. Vi är alla överens om familjejordbruket, livsmedelssäkerheten, miljöskyddet och den hållbara utvecklingen.
Men i verkligheten uppnår ni exakt motsatsen: sänkningen av jordbrukspriserna kompenseras inte fullständigt, och det resulterar alltså i en minskning av jordbruksinkomsterna, inför vilken jordbrukaren som strävar efter att återupprätta balansen vill ha annan kompensation, och var skall han finna den? I jakten på hyperproduktiviteten.
Detta innebär konkret att han kommer att utvidga sin verksamhet på bekostnad av ungdomarna, familjejordbruken, säsongsdjuranskaffning och den europeiska modellens överlevnad. Han kommer att sänka sina kostnader genom att utnyttja tillväxthormon, billiga produktionselement, rötslam t.ex. och genom att använda antibiotika, vilket leder till en försämring av kvaliteten, säkerheten och miljöskyddet. Och slutligen får ni större avfolkning, ökad utbredning av ödemark, större osäkerhet, sämre kvalitet och större livsmedelsberoende.
Jag medger att ni kommer att ha lyckats med kraftansträngningen att återgå till 60-talet då vi inte belastade världsmarknaden. Inom denna ram, ett jordbrukets Euro-Disney spelar ni inte Musse Piggs roll, den är förbehållen Kantor. Ni spelar inte heller farbror Joakims roll, det gör Tyskland. Ni är inte regissör, Walt Disney är amerikan. Det som återstår för er är Plutos roll, de amerikanska intressenas vakthund. Men jag medger att Pluto är en figur som är minst lika sympatisk som kejsarinnan Sissi, vilket gör att Österrike drar sig ur spelet. Det är ändå synd att ni glömmer och överger de stora jordbruksoperorna för små operetter.

Colino Salamanca
Fru ordförande! I dag diskuterar vi förslagen till reformer av olika jordbrukssektorer utan att känna till de möjliga ekonomiska konsekvenserna av desamma, och i synnerhet om de kommer att passa in i de framtida budgetarna. Det hindrar oss att med verklighetsanknytning ta oss an den grundläggande frågan om hur vi skall finansiera nämnda förslag.
Det är sant att kommissionen har rört sig med optimistiska hypoteser enligt vilka inga problem kommer att uppstå. Men som revisionsrätten fastställt kan det vara så att verkligheten tar en annan väg och att den fråga som särskilt uppmärksammas är om vi kan att förvalta en jordbrukspolitik enligt vilken de nya stater som tillträder från år 2003 inte får direkta stöd. Kan man för framtiden och utan spänningar upprätthålla denna inriktning?
Det andra allmänna övervägandet är att även om kommissionen önskar främja konkurrensen i det europeiska jordbruket gör den det i huvudsak genom prisinstrumentet, genom en minskning av prisgarantierna. Men den inriktningen saknar ett nödvändigt komplement, eftersom kommissionen inte fastställer program för främjande av en europeisk produktion som garanterar en hög kvalitet.
Med de premisserna fastställda skulle jag vilja säga att den inriktning kommissionen följer verkar riktig - med tanke på de internationella tillväxtberäkningarna, en bättre konkurrenskraft för det europeiska jordbruket, öppnandet för de nytillträdande och de framtida förhandlingarna i Världshandelsorganisationen. Men detta borde vara tillfället för kommissionen att med sina förslag rätta till vissa missförhållanden som vi för med oss från tidigare. Till exempel verkar det inom spannmålssektorn vara alltför optimistiskt att fastställa att noll procent mark obligatoriskt skall läggas i träda. Det finns beräkningar att vi kanske fortfarande kommer att behöva exportbidrag, och säkerligen kommer vi att behöva återinföra det obligatoriska kravet. Det borde också finnas möjlighet att för vissa medlemsstater ändra referensperioderna avseende regionaliseringsplaner och även tillämpning av olika avkastningar för majs i förhållande till andra spannmål. Likaledes verkar det inte vara nödvändigt att göra arealbidraget för oljeväxter lika som för övriga spannmål.
När det gäller mjölkprodukter är de förutsedda stöden enligt den s.k. " virtuella kossan" inte rättfärdigade, även om man accepterar prisinriktningen. Priserna sänks lika för alla boskapsuppfödare och det finns ingen anledning till att bestämningen av stöden gynnar just de mest konkurrenskraftiga och straffar dem som arbetar för att få sin verksamhet konkurrenskraftig.
I köttsektorn är situationen liknande. Reformen kan inte innebära att man befäster att de medlemsstater som har färre stödenheter straffas, vare sig det gäller mjölkkor eller handjur av nötkreatur, och dessutom de åldersbegränsningar som fastställts för att få fårstödet.
Formeln att medlemsstaterna skall ha hand om att dela ut en del av stöden enligt nationella normer tycks oss dessutom ge upphov till fler problem än lösningar, och som revisionsrätten visat är nödvändigheten att respektera en minsta gemenskapsram i förslagen fortfarande en otydlig åtgärd. Den föreslagna decentraliseringen skulle kunna skapa svårigheter när det gäller att med exakthet fastställa de kostnader som kan subventioneras med gemenskapsmedel.
Slutligen och i enlighet med den horisontella förordningen måste jag dock beklaga risken att den blir verkningslös, även om jag applåderar avsikten att lösa vissa problem i den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är nödvändigt att i gemenskapens myndigheters makt bevara fastställandet av miljömässiga förpliktelser med obligatorisk efterlevnad, samt att fastställa totala begränsningar för att erhålla stöd, i vilka man kan och bör betänka den verkliga sysselsättningsgraden.
Vi stöder kommissionen, trots förslagets försiktighet. Inte så mycket på grund av de besparingar detta förslag kan ge utan därför att vi inte anser det vara berättigat att utan urskiljning bevilja subventioner, och som kommissionens egna uppgifter visar måste vi komma ihåg att bland förmånstagarna av stöd över 100 000 ecu bara återfinns 0, 2 procent av jordbrukarna. Vi anser att denna lilla ansträngning som kommissionens förslag innebär inte borde samla så mycket kritik från högern.

Funk
Fru ordförande, herr rådsordförande Funke! Vi är ju nästan namne med varandra! Fantuzzis betänkande, som jag skulle vilja säga ett par ord om, har ju uppmärksammats i hög grad - i varje fall har 93 ändringsförslag lämnats in från grupperna, och alla är naturligtvis mer eller mindre berättigade. Kollegan Fantuzzi har gjort ett bra arbete, det måste jag bekräfta - han har också alltid parlamentets vackraste slipsar, eftersom de framställs i Italien. Men han har uttalat sig för en 20-procentig prissänkning. Jag är emot detta, av följande skäl: 20 procent är alltför mycket för att jordbrukarna skall kunna orka med det. 10 procents prissänkning, det kan vi med uppbjudande av våra sista krafter klara av, framför allt eftersom det bara lämnas 50 procents kompensation.
I min region Baden-Württemberg finns det inga sådana jordbruksföretag som Rehder alltid påstår skulle erhålla miljoner. Dem måste han någon gång visa mig på. De finns i varje fall inte i min region, tvärtom, där har jordbrukarna det svårt, och det skulle rent av vara en förolämpning om man alltid förebrådde dem och sade att de hör till de rika lantbrukarna.
Om vi vill vara konkurrenskraftiga på världsmarknaden, kollega Funke, då måste vi också veta om jordbrukarna klarar av det. Men jag frågar mig hur denna konkurrenskraft skall skapas. I konkurrens med länder, där lönen ligger på enbart 10 procent av vår lönenivå? Där miljön skadas? Sådana konkurrensvillkor avvisar jag. Därför måste vi också avvisa 20-procentiga prissänkningar.
Prissänkningen i sig är inte något lämpligt medel för att hjälpa jordbruket på lång sikt, utan vi behöver intelligentare lösningar, om vi vill behålla jordbrukarna. Vi behöver alltså i praktiken även ett stöd till olje- och proteingrödor, det är jag helt ense med Fantuzzi om, vi behöver ett stöd till energi- och industrigrödor. Vi har här underskott på marknaderna, och vi behöver ett bättre stöd så att industrin och förädlingsföretagen, som vi nu har grundat, också får lovande produkter. Dessa växter berikar den ekologiska mångfalden, om vi stöder dem; det skulle samtidigt ha den fördelen att vi inte enbart odlar spannmål, spannmål som vi hur som helst inte kan finna avnämare av.
Jordbruksproduktionen får inte genom ständiga prissänkningar göras till en lågprisbutik - det gör jordbrukarna deprimerade. Det finns för 1, 5 pfennig vete i en småfranska, och småfranskan kostar 70 pfennig. Antagligen kommer det efter reformen att kosta 80 pfennig, fastän kommissionären sänker vetepriset med 20 procent. Det kan jag inte förklara för någon, herr Fischler. Kan ni? Var snäll och ge mig receptet, så skall jag gå ut till folk och säga att det stämmer.
Två tredjedelar av EU: s regeringar består av socialdemokrater, och de är inte i stånd att godta Rehders förslag. Varför, herr Funke, säger inte dessa två tredjedelar att Rehder har rätt, låt oss genomföra denna jordbrukspolitik? Jag skulle dra nytta av hans påstående om att 20 procent av jordbrukarna får 80 procent av anslagen, men jag vet inte om han riktigt förstår vad han talar om. I framtiden vill jag ha det litet bättre specificerat, ty det är ett talesätt som sprider sig, som skadar jordbruket...
Tillrop
...kanske även i många andra regioner. Även i Andalusien, kollega Colino, har jag sett sådana jordbruksföretag. Vi blir inte upprörda om det framställs konkret, men det borde framläggas konkret och inte som slagord, annars måste man även undersöka i Niedersachsen om allt är väl där - helt säkert.
Slagord, herr Funke, avvisar vi - det håller jag med er om - och vi borde hellre kalla sakerna vid deras rätta namn. Hjälp oss att komma ut ur misären, så kommer jag sedan att än en gång skaka hand med er, för om någon heter Funke, är det väl ändå inte så illa, eller hur?

Ordföranden
Herr Rehder vill bemöta det. Jag hoppas att ni bara vill ställa en fråga, ty vi diskuterar ju inte nu internt.

Rehder
Fru ordförande! Jag vill bara påpeka att det inte är någon uppfinning av den kanske underskattade Rehder. Gå bara till ordföranden i Europeiska revisionsrätten så kan han lägga fram siffrorna för er. Det handlar om att man inte helt enkelt kan förtränga de saker som inte passar en. Det är en medicin som även i fortsättningen skadar småjordbrukaren. Friedmann kommer att i godan ro förklara det för er, även om ni nu inte tror på den underskattade Rehder.

Anttila
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Vid toppmötet i Luxemburg bokfördes ett krav att man måste kunna fortsätta med jordbruksproduktionen överallt inom unionen, även där det finns särskilda problem. Ansvaret för att genomföra denna politiska viljeyttring ligger hos Europeiska unionens råd som parlamentet ger sitt yttrande. Inom unionen råder det mycket olika förutsättningar för att bedriva jordbruksproduktion. I söder finns det för mycket värme och för litet fuktighet medan förhållandena i norr är diametralt motsatta: för litet värme, vilket direkt minskar växtodlingens skördenivå och ökar såväl byggnads- som uppvärmningskostnader. De permanenta naturbundna nackdelar som både unionens sydliga och nordliga regioner har måste absolut beaktas vid beslutsfattandet.
Majs växer inte i alla medlemsländer. Därför skall man betala bidrag som motsvarar det för majsensilage även för gräsensilage till mjölk- och nötköttsproducenter i de länder där man på grund av naturförhållanden inte kan odla majs. I annat fall snedvrider majsbidraget konkurrensen på den gemensamma marknaden. I betänkandet av kollegan Cunha har parlamentet redan en gång godkänt bidraget för gräsensilage. Även växtodlingen inom nordliga regioner behöver höjda bidrag på grund av ogynnsamma förhållanden. Även spannmål måste torkas.
De europeiska folken har lärt sig av hårda krigserfarenheter hur livsviktigt det är med egen matproduktion. I Finland, unionens nordligaste medlemsland, är det tack vare Golfströmmen möjligt att producera livsmedel. Sänkningar av producentpriserna enligt Agenda 2000 är för stora för producenterna inom EU: s svåraste områden, ty marknadspriserna skulle inte ens räcka till att täcka produktionskostnaderna. Detta skulle leda till ett fiktivt jordbruk.
Globala kriser såväl i Asien, i Ryssland som i Sydamerika har dragit ned världsmarknadspriserna för livsmedel. Även USA tvingades bevilja sina producenter ett bidrag på åtta miljarder US-dollar för att jordbrukarna inte skulle försättas i konkurs. Därför måste de i Agenda 2000 föreslagna producentprissänkningarna halveras och jordbrukarna måste få full ersättning för prissänkningarna för att de europeiska producenterna inte skall råka i ett alltför svårt trångmål. Man måste se allvarligt på förändringarna i den globala ekonomin och vi får inte med våra egna åtgärder försvåra för jordbrukarna att klara de stora utmaningarna. En fråga till rådets ordförande: På vilket sätt tänker ni se till att de stora producentprissänkningarna i Agenda 2000 inte kommer att leda till en konkursvåg i Europa?
Till slut skulle jag vilja påminna om att livsmedel är mycket annat än bara en prisprodukt. Det är europeisk kultur som bäst och den höga livsmedelskvaliteten har alltid sitt pris.

Hyland
Fru ordförande! Den gemensamma jordbrukspolitiken skulle förbli central för planeringen av det europeiska jordbruket på medellång och lång sikt. Trots sina begränsningar har den klarat prövningarna. Med detta sagt måste vi emellertid utrusta oss för det oförutsägbara.
De nuvarande svårigheter som upplevs av jordbrukare är allvarliga. De är inte ett resultat av 1992 års reform utan beror på oförutsägbara omständigheter som innefattar BSE, den ryska ekonomins kollaps och, i vissa fall, åternationaliseringen av livsmedelsmarknaderna. Enligt min mening reagerar vi inte på dessa kortsiktiga svårigheter. Många jordbrukare överlever kanske inte för att kunna gynnas av de långsiktiga åtgärderna i den föreslagna reform som är föremålet för Agenda 2000 och för denna debatt.
Jag uppmanar kommissionen att se allvarligt och brådskande på dessa mera omedelbara problem. Vad priset än blir, ligger det inte i Europeiska unionens intressen att familjejordbruken som är centrala för den europeiska jordbruksmodellen snabbt blir marginaliserade. Det är vår plikt att reagera på deras utsatta belägenhet. Enligt min mening slår de inte larm i onödan. Kanske deras svårigheter tjänar den dolda dagordningen hos vissa som inte har modet att säga öppet att familjejordbruk inte har en framtid i det nya årtusendets Europa.
Jag föreslår i dag att vissa finansiella resurser avsätts inom jordbruksbudgeten för att åtgärda sådana eventuella nödsituationer då de uppstår. Med förbättrade arbetstillfällen utanför jordbruket är jag oroad över kontinuiteten inom familjejordbruket. Jag misstänker att unga människor inte väljer jordbruk som yrke. Om vi bortser från detta faktum stoppar vi våra huvuden i sanden. Längre fram kommer detta parlament att få att ta itu med de allvarliga problemen med de mänskliga resurserna inom jordbruket, nödvändiga för jordbrukssektorns kontinuitet.

Querbes
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Alla kan notera de exceptionella villkor som i dag tycks stänga in vår debatt i en återvändsgränd.
Även om vårt jordbruksutskott klart har förkastat kommissionens förslag, har den inte kunnat utarbeta alternativa enhetliga förslag trots kvaliteten i de framlagda betänkandena. Det finns åtminstone tre anledningar till detta.
Den första är kommissionens vaghet och skörhet när det gäller prognoser. Det visar sig tydligt i dag att kommissionens prognoser har kullkastats av finanskrisens konsekvenser, undervärderingen av reformens verkliga kostnad, accepterandet i förväg av de amerikanska kraven när det gäller omförhandling av WTO-avtalen. Den andra anledningen till denna återvändsgränd är det ekonomiska ok som stabilitetspakten tvingat på oss vid eurons införande. Den tredje anledningen, och den mest grundläggande, är valet att bygga upp denna reform utifrån behov av lönsamhet för kapitalet, vilket innebär sänkning av jordbrukspriserna, och inte utifrån producenternas, konsumenternas eller samhällets behov.
Det man kan förebrå kommissionen är till att börja med att man fastnat i den enhetliga tredelade logiken med sänkta priser, rasering av verktygen för förvaltning av marknaden och minskat ekonomiskt ingripande för Europa. Det man också kan förebrå kommissionen är dess strävan efter att påtvinga alla sina idéer trots att de är impopulära. Efter toppmötet i Wien kallade ordförande Santer stats- och regeringschefernas ståndpunkter för " rent taktiska" och bekräftade, jag citerar: " att det är kring kommissionens förslag som det slutliga avtalet kommer att utarbetas" . Att tänka så är att vägra att se den grop som grävs mellan jordbrukarnas och unionsmedborgarnas strävan efter mer sysselsättning, ersättning, livskvalitet och kommissionens ultraliberala uppfattningar.
Om de folk som drabbas av förlusten av den aktiva jordbruksbefolkningen, den ökande obalansen mellan producenter, produktion, mark och ovissheten kring livsmedelssäkerhet, hade möjlighet - såsom vi har i morgon - att rikta ett misstroendevotum mot denna politik skulle den göra det.
Under dessa förhållanden återstår det för parlamentet och rådet att utarbeta en alternativ politik. Vi har medlen för det. Till att börja med har vi i parlamentet uttalat oss vid två tillfällen för en annan utformning av den gemensamma jordbrukspolitiken, grundad på sysselsättning, balanserad lokaliseringspolitik och gemenskapspreferens utan samfinansiering.
Jag tror också att genom omröstningarna i jordbruksutskottet om ändringsförslagen till de olika betänkandena har en majoritet visat att den vägrar att rätta sig efter världspriset, och i stället vill försvara jordbruksinkomsterna och ge ersättning till alla sociala funktioner inom jordbruket när det gäller sysselsättning, lokaliseringspolitik och miljö samt sätta ett tak och ändra det offentliga stödet genom att göra det mer rättvist och genom förbättring upprätthålla producentorganisationerna och verktygen för förvaltning av marknaden.
Denna konstruktiva, alternativa vilja kan uttryckas på nytt genom förberedelserna för omröstningen i parlamentet den 28 januari eller genom att återförvisa betänkandena till utskottet, vilket skulle vara en stark signal för att kräva andra förslag från kommissionen.
När det gäller rådet bekräftade dess ordförandeskap på nytt i går och även i dag sina goda avsikter. Utveckla ett mer konkurrenskraftigt och ekologiskt jordbruk, försvara jordbrukarnas intressen och se till att en mer effektiv sysselsättningspolitik utvecklas. Men kan rådet då verkligen ta sig ur de nuvarande motsägelserna i den europeiska integrationen genom att placera alla dessa förslag i oket med budgetåtstramning och minskade jordbruksutgifter? Riskerar man inte att förvärra den ekonomiska och sociala tillbakagång som hotar folken, när lösningen uppenbarligen är att öka unionens ekonomiska medel genom nya resurser som tas från vinster i den ekonomiska verksamheten? Detta är desto mer viktigt då jordbruks- och livsmedelsproduktionen ställs inför människans och världens utmaningar under nästa årtusende.
Parlamentet hade i centrum av sitt betänkande placerat behovet av att möta utmaningarna från mänskligheten när det gäller livsmedel, energi, miljö, vattentillförsel och hållbar utveckling. De beslut som kammaren fattar den 28 januari måste motsvara denna ambition.

Hudghton
Fru ordförande! Reformpaketet inom Agenda 2000 ställer Europas beslutsfattare inför en mycket stor utmaning och jag underskattar inte detta på något sätt. Behovet av att uppnå ett tidigt avtal om paketet måste balanseras mot vikten av att garantera att en rättvis och rimlig samling förslag godkänns.
Den gemensamma jordbrukspolitiken måste helt klart undersökas och anpassas i ett försök att uppnå balans mellan å ena sidan tillhandahållandet av ett rimligt stöd till vår livsmedelsproducerande industri, och å andra sidan att garantera en god valuta för pengarna vad gäller utgifterna av offentliga medel. Ändamålsenliga och genomblickbara system måste givetvis vara på plats för att garantera att ekonomistyrningen motsvarar de höga krav som vi har rätt att förvänta oss.
De varierande omständigheterna runt om i Europeiska unionen inom jordbrukssektorerna kräver helt klart vederbörliga överväganden i den nya gemensamma jordbrukspolitiken, som måste utformas för att på ett riktigt sätt uppfylla sitt syfte. Min hemtrakt i Europa - nordöstra Skottland - kallas ibland Skottlands skafferi, eftersom där finns några av de bästa exemplen på högkvalitativ jordbruks-, och i hög grad fiskeriproduktion i Europa. Nötkött av Aberdeen Angus, spannmål, oljeväxter, får, fjäderfä, bär och potatis, för att bara nämna något, produceras allt i en industri som är ekonomiskt central för Skottland, med en produktion på 2 miljarder, och en av tio av samtliga skotska arbetstillfällen är beroende av den, direkt eller indirekt.
Våra jordbrukare är samtliga medvetna om och accepterar att den gemensamma jordbrukspolitikens reformer är nödvändiga, men utformningen av förslagen i slutrapporten bör återspegla industrins behov i Skottland, till exempel vad gäller definitionen av storleken hos jordbruksenheter. Skottland är, politiskt sett, i en ogynnsam position för ögonblicket, eftersom våra nationella intressen företräds från London. Jag hoppas att Förenade kungarikets regering när reformpaketet har slutbehandlats denna gång på ett riktigt sätt kommer att föra fram frågan om Skottlands jordbruksindustri och att kommissionären på ett riktigt sätt kommer att uppmärksamma alla direkta påpekanden från Skottland.
Våra jordbrukare, liksom våra konsumenter och våra skattebetalare, har rätt att förvänta sig att reformer skall innebära verkliga förbättringar i varje form av nytt paket och att specifika förändringar, då man väl enats om dem, försiktigt kan integreras, så att våra jordbrukare kan anpassa sig till fortsatta förändringar på ett ordnat sätt. De jordbrukare som jag känner är hårt arbetande människor, många av dem i små familjeföretag, som är medvetna om, och fullt ut tar på sig sina skyldigheter gentemot konsumenten, gentemot miljön och gentemot landsbygdens ekonomi.
Fru ordförande, herr kommissionär! Låt oss sträva mot en gemensam jordbrukspolitik som innebär att deras ansträngningar för att överleva uppmuntras, inte motverkas.

des Places
Fru ordförande, herr kommissionär! När jag i september 1997 skrev yttrandena från jordbruksutskottet om meddelandet om Agenda 2000 och samtidigt det om reformen av strukturfonderna, särskilt i mål 2, pekade jag på den gemensamma jordbrukspolitikens ekonomiska problem samt de dramatiska konsekvenserna av kommissionens första förslag om det europeiska jordbrukets inkomster. Under mer än ett år doldes dessa problem mer eller mindre av såväl kommissionen som ett stort antal jordbruksorganisationer, som vid den tidpunkten inte förstod situationens allvar.
I dag hopar sig svårigheterna, alltifrån att den gröna ecun delvis försvinner till sänkningen av jordbrukarnas inkomst och det minskade antalet jordbrukare - vilket för övrigt strider mot målsättningarna med lokaliseringspolitiken - etc. För att lösa denna ekonomiska ekvation talar man därför nu bara om sänkning av priserna på jordbruksprodukter, med löfte om fullständig eller delvis kompensation genom stöd som oundvikligen kommer att ifrågasättas inom ramen för de kommande förhandlingarna med WTO. Eftersom det inte är nog för budgetbalansen, för behoven inför utvidgningen och en rad andra problem, förespråkar vissa samfinansiering med den gemensamma jordbrukspolitiken, dvs. en artificiell ökning av budgeten som fullständigt strider mot kompromissen från Edinburgh och bestämmelserna i fördraget.
Såsom vår kollega Fantuzzi nyss sade skulle allt detta förtjäna ett misstroendevotum, även om vi med en bra finansieringsplan, som är tydlig och exakt, och i vilken hänsyn tas till utvecklingen av utgifterna i gällande valuta och konstant valuta, skulle ha förtydligat vår debatt och undvikit att alla förslag från föredragandena tyvärr blir tillintetgjorda. Den gemensamma jordbrukspolitiken, det vill jag understryka, är den enda gemensamma politiken, och det är med viss förvåning jag i dag konstaterar att försvararna av det federala Europa är beredda att offra den till förmån för andra intressen.
Ingen tvivlar på att den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken behöver reformeras, herr kommissionär, vilket för övrigt är ett tecken på att den första versionen inte var bra, eller åtminstone var illa anpassad till jordbrukets utveckling och samhällets behov. Vi har tvingats hantera problemet med BSE, vi kommer snart att ställas inför problemet med genetiskt modifierade organismer, vilket för konsumenten leder till en förståelig strävan efter livsmedelssäkerhet.
Om det är någon reform som behövs är det naturligtvis i den riktningen, men kommissionens förslag med prissänkningar - era förslag, herr kommissionär - tvingar jordbrukarna att kompensera denna regelbundna sänkning av inkomsten med att sträva efter en allt större produktivitet som både går via utvidgning av anläggningarna, strävan efter sänkta kostnader för produktionselementen och intensifiering av produktionen på bekostnad av miljöaspekter. För vissa resulterar det därför i strävan efter jordförbättring genom att använda avloppsslam med alla de risker det medför. För andra resulterar det i användning av tillväxthormoner och en strävan efter det minst kostsamma djurfodret.
Avslutningsvis, fru ordförande, när man knyter samman dessa reformförslag för den gemensamma jordbrukspolitiken med andra förslag om djurens välbefinnande och ansvaret för jordbrukets livsmedelsproducenter, kan vi konstatera att de europeiska jordbrukarna har fastnat i en situation som bara kan öka utbredningen av ödemark på vår landsbygd. Är det verkligen er målsättning? Är det verkligen vår målsättning? Jag tror inte det. Tyvärr gör vi allt för att det skall bli så.

Moretti
Ordförande! Som bekant grundar sig GJP på tre principer: den gemensamma marknaden, gemenskapspreferensen och den solidariska finansieringen. I dag ifrågasätts tyvärr dessa principer allt mer. Speciellt principen om finansiell preferens utstår attacker från de stora multinationella livsmedelsföretagen, som ser den som ett hinder för deras agerande, vilket huvudsakligen syftar till att förgöra de små och medelstora jordbruksföretagen i Europa.
Vad den solidariska finansieringen beträffar verkar medlemsstaterna föredra att se till hur gynnsamt förhållandet mellan kostnader och intäkter blir för var och en av dem när GJP förverkligas. Vi är medvetna om att gemenskapens budget behöver resurser för att finansiera sysselsättningsåtgärder och infrastruktur, men vi anser att dessa åtgärder, om jordbruket offras, innebär ett steg tillbaka för Europa inom ett område som är strategiskt för den globala konkurrensen.
Jag ber därför att få veta vilka garantier för framtiden Po-dalens och Europas jordbrukare har, för att deras inkomster och deras tekniska och mänskliga resurser värnas.

Happart
Fru ordförande! Jag välkomnar våra föredragandes arbete. Nu återstår att se vad ni gör av det, herr kommissionär, vid ett tillfälle när kommissionen är särskilt illa tilltygad. Jag tror att det bästa beviset för vår vilja, vår förmåga att fungera i en strävan efter större välbefinnande för det mänskliga samhället, i Europa och i världen, skulle bestå i att politiskt besluta om vår framtid, att göra våra val för samhället. Men vi måste ha medel att göra det. I stället för att stänga in sig i budgetlådor inom vilka man bedriver politik på ett naturligtvis otillfredsställande sätt, måste man ha nödvändiga ekonomiska resurser.
Från begynnelsen har den gemensamma jordbrukspolitiken varit den drivande kraften först i uppbyggnaden av den gemensamma marknaden, sedan av den Europeiska gemenskapen, och nu av Europeiska unionen, i avvaktan på den europeiska staten. Vi befinner oss i ett politiskt bristtillstånd. De europeiska beslutsfattarna är alltför ofta i Förenta staternas tjänst. Förenta staterna har tvingat på oss sina uppfattningar, sitt sätt att fungera, sina produktionsmetoder, på bekostnad av bl.a. våra jordbrukare - 40 miljoner arbetstillfällen har försvunnit inom jordbruket sedan 1960 - och den kulturella dimensionen av vår europeiska jordbrukskultur.
Efter att ha tvingat på oss sina asociala regler via GATT vill Förenta staterna nu tvinga på oss sina hormoner, i avvaktan på att tvinga på oss sina ohämmade genetiska manipulationer. Dessa tillämpningar, som motsvarar några dollar extra för producenterna av genetisk ingenjörskonst, men sällan mer för jordbrukarnas inkomster, undergräver konsumenternas förtroende för de livsmedelsprodukter vi tillhandahåller. Det är långt mellan talet om kvalitet och åtgärderna för att genomföra denna kvalitet.
Budgetfobin har, utöver den dåliga hanteringen av det som kallats galna kokrisen, mycket allvarligt skadat mitt förtroende för kommissionen, dess förmåga att politiskt förutse framtiden - inte bara för de europeiska jordbrukarna - och dess totala syn på det som allmänt kallas landsbygden, dess roll och framtid, utan att glömma gemenskapspreferensen i Romfördraget.
Herr kommissionär! Man ber er, och oss, att via Agenda 2000 omorganisera det europeiska jordbruket, med jordbrukare där 60 procent är över 50 år och med vilka vi skall göra, ni sade det nyss, vad vi kan, utan att det finns någon vilja att göra yrket som jordbrukare, förvaltare av landsbygden och miljön attraktivt i ungdomarnas ögon. Det finns alltså inget exakt, inte ens ett trovärdigt utkast för de kommande 20 åren över vad man skall göra för de jordbrukare som går mot slutet av sitt yrkesverksamma liv eller för de ungdomar som skulle kunna börja.
Herr kommissionär! Jag föreslår er, om man ger er tid till det, att göra ett test i er administration: ta reda på vad som skulle krävas för att tjänstemännen skulle välja att lämna administrationen och överta eller bygga upp ett jordbruk någonstans i Europa, i söder eller norr. Jag är övertygad om att genom att erbjuda villkor grundade på de erhållna svaren, skulle man få se intresserade ungdomar strömma till jordbruket.
Genom Agenda 2000 ber man oss också planera för utvidgningen mot öst. Jag vill redan från början säga att jag är positiv till utvidgningen mot öst. Men när man förklarar att det inte kommer att bli någon höjning av budgeten, att man behåller samma totalanslag för jordbruket och strukturfonderna, innebär det att det är södra Europa som betalar utvidgningen mot öst. Det betyder att det är de fattiga i södra Europa som kommer att betala för de fattiga i öst. Det är oacceptabelt, herr kommissionär.
Jag skulle vilja avsluta med att påminna om att vår gemensamma motståndare, politiskt naturligtvis, är rådet. Det måste ni via er ställning och i förhållande till de resolutioner som röstats igenom i parlamentet komma ihåg, herr kommissionär.

Böge
Fru ordförande, herr kommissionär, herr rådsordförande! För oss är agendan ett paket. Jag säger helt avsiktligt här i början att i slutändan kommer man att räkna vilka resultat som har nåtts, och inte enbart om tidsplanen har iakttagits. För mig är kommissionens förslag beträffande jordbruksområdet alltför långtgående. Jag tror att omröstningarna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har klargjort att kommissionens förslag, som de nu ser ut, inte kommer att få någon majoritet i kammaren.
Om vi tittar på Amerika kan vi konstatera att the farm bill två år efter ikraftträdandet redan till vissa delar diskuteras på nytt. Låt oss inte göra det strategiska felet att redan i dag så att säga förhandla bort delar av det förhandlingsunderlag som vi behöver för den kommande WTO-rundan. Jag vill säga helt tydligt, kommissionär Fischler, att den som handlar på det viset, har aldrig ägnat sig åt kreaturshandel.
Herr rådsordförande! Låt oss kanske gemensamt säga till den tyska och europeiska allmänheten: Vi har över huvud taget inga problem - förutsatt att de nödvändiga anpassningarna görs på båda sidor - med att fullständigt integrera kandidatländernas jordbruksekonomi fram till år 2004, om man samtidigt även förverkligar friheterna på den inre marknaden - fri rörlighet för människor, kapital, tjänster och varor - så att man också i denna kammare äntligen kan föra en rättvisande debatt om andra svårigheter och hinder, i förhållande till jordbrukspolitiken.
Beträffande finansieringen vill jag säga att inom ramen för agendan skall frågan om avgiftsrättvisa och en balanserad budget på intäkts- och utgiftssidan naturligtvis diskuteras. Även frågan om samfinansiering hör till detta förhandlingspaket. Parlamentet kommer ju nu att i februari yttra sig slutgiltigt om detta. Jag måste naturligtvis också erkänna, herr rådsordförande, att frågan om samfinansieringen nu är så omstridd och kontroversiell för de tyska jordbrukarna därför att man med tanke på genomförandet av de kompletterande åtgärderna och somliga förbundsstaters tveksamma samfinansiering kan se att det dyker upp avsevärda problem, om man skulle följa denna ansats. Ni vet att inte heller Niedersachsen direkt har stått på hitlistan för genomförandet av de kompletterande åtgärderna i Tyskland.
Nu har ju alla sina experter. Kommissionär Fischler, jag vill helt tydligt säga att de nyligen av kommissionen anlitade experterna, som ni ju uttryckligen har kallat som vittnen till kommissionens förslag, har framställt utlåtanden som modellteoretiskt är baserade på mycket våghalsiga grundvalar. När man säger att konsumenterna profiterar på prissänkningen och att arbetsmarknadens parter kommer att ta hänsyn till denna prissänkning, och att det då kommer att få en motsvarande effekt på priserna, då borde ju priserna på svinkött ha varit betydligt lägre under de senaste månaderna.
Om vi i detta ordförandeskap diskuterar och tvistar om sysselsättningspolitik, bör vi inte heller glömma bort att dessa utlåtanden utgår från en avsevärd minskning av antalet personer som är sysselsatta inom jordbruket, om dessa förslag går igenom. Även av detta skäl bör de ändras väsentligt.

Kofoed
Fru ordförande! Det finns ju en stor enighet i parlamentet om att vi skall ha en jordbruksreform. Frågan är om vi kan komma överens om en reform som har den riktiga balansen, så att det inte blir jordbrukssektorn som kommer att bära den största bördan, utan att bördan i samband med den reform som skall ske med hänsyn till utvidgningen, och med hänsyn till WTO-förhandlingarna, blir jämnt fördelad.
Jag har ett par anmärkningar. För det första har jag en anmärkning rörande Fantuzzis betänkande om spannmål. Jag tycker att den nedsättning av spannmålspriserna som kommissionen föreslår är kraftig, eftersom det inte ges tillräckligt stor kompensation. Jag vill gärna göra både rådets ordförande och kommissionären uppmärksamma på att spannmålen är det viktigaste elementet i styrningen av jordbruksproduktionen. Om vi har ett för lågt spannmålspris, så resulterar detta i en för stor produktion av animaliska produkter i form av nötkött, griskött, ägg och fjäderfä, därför jordbrukarna skall ha kompensation, och alla vill utnyttja det låga spannmålspriset. Jag menar alltså att spannmålspriset har satts för lågt, och att kommissionen inte är tillräckligt intresserad av att använda set aside . Set aside -systemet är det bästa instrumentet för att reglera spannmålsproduktionen. Detta har Förenta staterna visat under många år. Om spannmålsproduktionen är för hög, så lägger man jord i träda. Det är billigare än att lägga upp spannmålslager.
Herr kommissionär! En slutlig anmärkning om den beräkning som visar att man sparar 3-4 miljarder euro i budgeten, och att konsumenterna sparar 10-15 miljarder. Det vill säga att jordbruket kommer att överföra 15 miljarder euro till konsumenterna, och att jordbruket förlorar på reformen, eftersom man inte kan få kompensation via marknaden, och det är ju inte heller någon lösning att förse marknaden med gröna produkter. Jag tycker att det är mycket som saknas innan vi kan komma överens om en jordbruksreform, men jag hoppas vi kan lyckas. Jag håller med om att skall ske före mars månad. Vi kommer att göra vårt bästa.

Poisson
Fru ordförande, herr kommissionär, herr minister! 1999 blir ett avgörande år för det europeiska jordbrukets framtid. Vid Europeiska rådet i Wien i december förra året kvarstod en rad skillnader, vissa stater önskar minska sitt bidrag till unionens budget, vilket allvarligt skulle skada den ekonomiska solidariteten mellan staterna och Europas enighet.
Jag vill erinra om och betona det faktum att jordbruket är den enda sektor som har en gemensam politik på vilken den europeiska integrationen vilat de senaste fyra decennierna. I Agenda 2000 föreslog oss kommissionen en sänkning av stödpriserna, en ökning av det direkta stödet till producenterna, samfinansiering av medlemsstaterna, etc., men den är fortfarande helt stum om uppvärderingen av jordbruksprodukter som inte är livsmedel, och det beklagar jag djupt.
Jag är fortsatt fullständigt övertygad om att Europeiska unionen bör bedriva en strategi för utveckling av jordbruksprodukter som inte är livsmedel och att kommissionen bör införa ett särskilt avsnitt om denna produktion i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Jordbruksprodukter som inte är livsmedel kan motsvara ett stort antal behov inom jordbruket och landsbygdsutvecklingen: kontroll över livsmedelsproduktionen, diversifiering, sysselsättning, bibehållande av landsbygdsaspekten på industriområdet, med produktion av förnybara råvaror, eller i det allmänna intresset för att skydda biosfären.
Det är anledningen till att jag å UPE-gruppens vägnar lämnat in tre ändringsförslag i den riktningen avseende Graefe zu Baringdorfs betänkande.

Novo
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Förslagen till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som kommissionen lägger fram är inte mer än ett försök att följa upp reformen från 1992, vars diskriminerande effekter mellan jordbrukare, regioner och produktion är välkända och vars konsekvenser, framför allt i mitt land (i minskning av jordbruksanläggningar och sysselsättning, i övergivande och utbredningen av ödemark på landsbygden samt utarmningen av familjejordbruken) har blivit tydliga de senaste åren.
Därför måste förslagen ändras genom att ändra deras inriktning radikalt. Stöden till de stora jordbrukarna och jordbruksanläggningarna måste begränsas drastiskt, stöden till familjejordbruken och de små och medelstora jordbruksanläggningarna måste ökas genom en verklig och reell förändring. Tillräckliga medel måste också ges för att finansiera en gemensam politik för att integrera nya länder och bekämpa prissänkningarna och de amerikanska kraven inom den kommande förhandlingsrundan i WTO. Slutligen måste vi här i dag åter påpeka att det färska förslaget om medfinansiering, det vill säga, det färska förslaget om åternationalisering av kostnaderna, bara kostnaderna för den gemensamma jordbrukspolitiken, inte är acceptabelt varken ur en solidariskt synvinkel eller utifrån fördragen. Förkastandet av förslagen till förordning i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling var en signal och måste respekteras helt och hållet av kommissionen och framför allt, skulle jag vilja säga, av rådet.

Raschhofer
Fru ordförande! En avsikt med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken är att minska stödpriserna och åstadkomma en utjämning upp till världsmarknadsnivån, för att göra rättvisa åt de internationella överenskommelserna. Kompensationsbidragen till jordbrukarna täcker dock inte de inkomstförluster som uppstår, och äventyrar därigenom läget för jordbrukarna. Kommissionens förslag är inriktade på världsmarknaden. Men den europeiska jordbruksstrukturen är mångfaldig och mer småskaligt strukturerad än den är till exempel i USA. En direkt jämförelse är knappast möjlig.
Även USA: s experter har varnat för att jordbruksmarknaderna runtom i världen i händelse av en fullständig liberalisering hotas av samma öde som USA: s jordbrukare, nämligen en inkomstförlust om 16 procent, och de uttalade sig för marknadsstabiliserande åtgärder. Möjlighet till mängdstyrning måste även i fortsättningen utgöra en beståndsdel av marknadsorganisationerna. Vi behöver jordbrukare som upprätthåller den ekologiska jämvikten och vårdar landskapet.
De kompensationsbidrag som är kopplade till miljövillkor är bra och viktiga, men för att bli rättvisa måste de ges på basis av enhetliga europeiska miljönormer. Föreliggande reformpaket skulle medföra en fortsatt minskning av antalet jordbrukare. Det kan inte antas i sin nuvarande form.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Raschhofer!
Jag förklarar debatten avbruten. Den kommer att återupptas i eftermiddag klockan 15.00.

Omröstning
Monfils
Herr ordförande! Fördragets text är tydlig. Vi har visat på vår avsikt att avvisa rådets gemensamma ståndpunkt. Rådet måste nu sammankalla förlikningskommittén för att se i vilken utsträckning det är möjligt att komma överens om ändringarna. Om det inte är fallet, om rådet vägrar, är det troligt att kulturutskottet efter diskussionerna kommer att lägga fram ett förslag om att avvisa den gemensamma ståndpunkten. Men vi hoppas fortfarande att äntligen kunna upprätta kontakten med rådet, så att vi tillsammans kan utarbeta ändringsförslag som gör det möjligt för rådet och parlamentet att komma överens om en lösning som dels respekterar parlamentets företrädesrätter, dels garanterar den kulturella kvaliteten hos de städer som väljs år 2005 och senare.

Ordföranden
Jag tackar föredraganden Monfils för hans förtydliganden. Vi skall invänta rådets reaktion och sedan taga ställning utifrån den.

Ullmann
Herr ordförande! Jag hälsar med tillfredsställelse att ni har låtit omröstningen ske med en hastighet som får en att tappa andan. Men jag fick inte tillfälle att begära ordet. Jag skulle vilja göra kammaren uppmärksam på att det i ändringsförslag 18 till artikel 5 i den tyska översättningen finns en oförenlighet, som måste ändras redaktionellt. I ena delen sägs det " medlemsstaterna ser till" , och i andra delen heter det " säkerställer" . Men det är juridiskt sett en stor skillnad. Det som menas är " säkerställer" .

Ordföranden
Herr Ullman! Vi skall genast undersöka saken. Språkligt sett har vi möjlighet att rätta till det. Hur som helst, kollegerna godkände ert betänkande med stor majoritet, vilket jag gratulerar er till.

Sainjon
Herr ordförande! Jag skulle vilja lämna två klargöranden när det gäller betänkandet. För det första handlar det om att i punkt 2 i resolutionen beakta det faktum att Portugal - och jag gläds åt det - ratificerat ILO: s konvention 138. Vi måste alltså avskaffa hänvisningen till Portugal i punkt 2. För det andra instämmer jag i ändringsförslag 9 från Kittelmann som ersättning för punkt 19.

Ordföranden
Herr Sainjon! Jag tackar er för era förtydliganden. Den första punkten är ingenting att diskutera om; det är en teknisk rättelse av fakta. Jag behöver följaktligen inte be om parlamentets godkännande. Vad gäller den andra punkten, har jag gjort noteringar.

Barros Moura
Herr ordförande! Jag noterar med stor glädje det uttalande som Sainjon gjorde angående behovet att ta bort omnämnandet av Portugal - vilket är felaktigt - i punkt 2 i denna resolution. Men vilken är - det är den fråga jag ställer till presidiet - den tekniska form som vi skall använda för att ta bort detta omnämnande? Gör föredraganden denna rättelse eller skall vi genomföra en separat omröstning för att ta bort dessa två första meningarna i punkt 2?

Ordföranden
Herr Barros Moura! Jag sade ordagrant att vi inte behöver rösta om detta, då det rör sig om en teknisk rättelse av fakta, och referensen till Portugal tages alltså bort efter föredragandens anmärkning - utan ytterligare förfarande.
Om ändringsförslag 9

Mann, Erika
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja höra från herr Sainjon hur han avser att göra med punkt 21, om han stöder ändringsförslag 9 från PPE.

Sainjon
Såsom jag sagt, kära fru Mann, godtar jag ändringsförslag 9 från Kittelmann, som ersättning för punkt 19, under förutsättning att återstoden av resolutionen, punkt 20, 21 och 22, inte ändras.

Schwaiger
Herr ordförande! Jag kan bekräfta att godkännandet av Kittelmanns förslag för oss betyder att man röstar för 20, 21 och 22. Jag vill tillfoga att frivilligheten i samband med code de conduite är en avgörande punkt för oss. Det måste man också ha med i vår text; först då kan vi godkänna den fullständigt.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Vid punkt 19 vill jag gärna dra tillbaka den liberala gruppens ändringsförslag till förmån för ändringsförslag 9 från PPE eftersom två ord kommer att läggas till, nämligen " för pojkar och flickor" efter yrkesmöjligheter. Det har jag förhandlat fram med PPE-gruppen. Jag ber alltså om er tillåtelse. Vi drar tillbaka ändringsförslag 4 till förmån för ändringsförslag 9 med tillägget " för pojkar och flickor" .
Parlamentet godkände resolutionsförslaget.

Andersson, Hulthén och Sandberg-Fries
Vi anser att det har funnits tydliga skäl att noga överväga ställningstagandet till utskottets förslag att avvisa rådets gemensamma ståndpunkt. Vi anser att kulturhuvudstadsprojektet är ett viktigt projekt inom gemenskapen. För kulturhuvudstadsprojektets framtid är det väsentligt att det råder fungerande och rättvisa former för hur städerna utses och hur fördelningen över åren sker.
Vi menar att det kompromissförslag om automatiskt rotationssystem med ett försvagat juryförfarande som föreligger från rådet har avgörande brister. Dels innebär förslaget att betoningen riktas på nationer och inte på vad projektet handlar om, nämligen städer, dels är rådets förfaringssätt gentemot Europaparlamentets otillfredsställande. I detta avseende är utskottets kritik i linje med tidigare fattade beslut korrekt. Vi vill dock å andra sidan framhålla behovet av att det sker en lösning mellan medlemsländerna som kan uppfattas som acceptabel för alla medlemsländer. På så sätt undviks kommande konflikter om hur städerna skall utses och hur fördelningen kommer att bli.
Vidare har rådets förslag den fördelen att det innebär förutsägbarhet som kan medverka till att underlätta planering och uppföljning för de utvalda städerna. Vårt ställningstagande i denna fråga vägleds av att vår bedömning om hur en eventuellt kommande förlikning på området kan medverka till dels en bättre hantering av kandidaturer till kulturhuvudstadsprojekt, dels om det med en förlikning är möjligt att skapa en acceptabel lösning på frågan som förhindrar kommande konflikter.

Palm, Theorin och Wibe
Vi har valt att inte ställa oss bakom detta betänkande. Kulturhuvudstadsprojektet är ett av de mest framgångsrika av gemenskapens projekt. Om projektet även i framtiden skall fortsätta att tillmätas samma vikt av medlemsstaterna, är det viktigt att man eliminerar alla frön till osämja i samband med val av städerna. Det är viktigt att fördelningen sker rättvist.
Rådets kompromissförslag, ett automatiskt rotationssystem där turordningen följer samma ordning som ordförandeskapet och där ytterligare en stad per år utses i tredje land, kanske inte är den bästa lösningen, men det är ett förslag som samtliga medlemsländer efter många om och men har ställt sig bakom.
Den negativa kritik som har framkommit mot kulturhuvudstadsprojektet har huvudsakligen gällt behovet av långsiktighet i planeringen samt bristen på långvariga resultat. Genom att tillämpa ett automatiskt rotationssystem ger man länderna och städerna goda möjligheter att förbereda projektet i sig samt fortsatta projekt som det kan mynna ut i.
Rekommendation (A4-0483/98) av Pollack

Hautala
Herr ordförande! Jag vill betona betydelsen av Pollacks betänkande. Det ingår i strävandet att förbättra luftens kvalitet överallt inom Europeiska unionen. Jag anser det mycket viktigt att parlamentet fortsätter att kräva bindande gränsvärden till exempel för partikelutsläpp. Frågan är allvarlig och rör allas hälsa i det avseendet att de nyaste forskningsrönen visar hur pass farliga partikelutsläppen är. Jag hoppas att rådet också tar parlamentets ståndpunkt på allvar.
Betänkande (A4-0507/98) av Ullman

Rovsing
Betydelsen av en gemenskapslagstiftning på detta område betonades av parlamentet den 17 juni 1998 i en resolution, i vilken man gjorde gällande att det är nödvändigt att skapa en rättslig ram på det europeiska planet för att säkerställa ett ömsesidigt förtroende för digitala signaturer, och för att främja utvecklingen av en rad certifieringssystem som kan användas på olika områden, särskilt inom elektronisk handel och elektronisk kommunikation mellan offentliga organ och medborgarna. Kommissionens förslag till direktiv om en gemensam ram för elektroniska signaturer är en positiv åtgärd, och ett stort steg i rätt riktning. Jag hoppas emellertid att de många relevanta ändringsförslagen från utskottet, som syftar till att precisera direktivets innehåll, kommer att godkännas under den kommande behandlingen.
Betänkande (A4-0437/98) av Elchlepp

Lindholm
Det är glädjande att förhandlingarna med kandidatländerna fortskrider och att avtal sluts på det ena området efter det andra. Vad gäller frågan om konkurrenspolitiken ställer det stora, men förhoppningsvis inte alltför stora, krav på länderna.
Kandidatländerna förutsätts att på ca 10 år klara av processen att gå från diktatur och sovjetisk planekonomi till demokrati och marknadsekonomi. Därtill kommer anpassningen till EU och EG: s regelverk. Trots den till synes nästan omöjliga uppgiften har flertalet stater, inte minst de baltiska staterna, på kort tid lyckats över förväntan.
Den politiska och ekonomiska pressen på länderna är emellertid enorm. För att lyckas krävs därför stor flexibilitet och anpassningsförmåga från unionens sida, i kombination med avsevärt ekonomiskt stöd.
Vad gäller de baltiska staterna har vi, De gröna, från början krävt att anslutningsförhandlingarna skulle ske samtidigt med alla tre länderna. Detta för att inte en harmonisk politisk och ekonomisk utveckling i området skulle riskera att äventyras. Vi beklagar djupt att kommissionen valt en annan strategi, som försvårar att nå målsättningen.
Betänkande (A4-0443/98) av Seppänen

Posselt
Herr ordförande! Jag är naturligtvis för överenskommelsen med Lettland, för dess snarast möjliga integrering och Lettlands inträde i Europeiska unionen. Men jag måste säga att jag trots godkännandet av Seppänens betänkande har stora problem med hans motivering, ty den återger i original det som ryska nationalister företräder i denna fråga. Han betecknar ett medlemskap i Nato för Lettlands del som en risk och hänvisar till den ryska minoritetsproblematiken. Men han nämner inte att denna minoritetsproblematik är följden av en i årtionden pågående ockupation av Lettland, som stred mot folkrätten, med en systematisk bosättningspolitik, att det alltså här så att säga under ockupationen har ägt rum en bosättning i landet som strider mot folkrätten. Nu försöker man att instrumentalisera detta problem, som man naturligtvis måste lösa med fingertoppskänsla - det betvivlar vi ju inte - för att eventuellt ifrågasätta Lettlands självständighet.
Därför tror jag att Lettlands medlemskap i Nato inte skulle skärpa, utan minska detta problem. Ty om Lettland vet att dess frihet och oberoende inte längre äventyras, kommer det också att kunna hantera minoritetsproblemen på ett mindre ansträngt sätt.
Betänkande (A4-0445/98) av Porto

Kreissl-Dörfler
Föreliggande avtal har legat på våra bord mer än två år. Ty på goda grunder beslöt utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor i april 1997 att inte ge sitt godkännande.
Korea har visserligen varit medlem i OECD sedan 1996, men hade inte uppfyllt motsvarande villkor med hänsyn till sin arbetslagstiftning. De huvudsakliga fackföreningarna är fortfarande inte tillåtna, " hire and fire" är ett vanligt förfarande, situationen på arbetsplatserna är oacceptabel.
Otrevliga överdrifter från diktatoriska regimers sida, exempelvis " National Security Law" och i dess spår en härskara politiska fångar, står i motsatsställning till vår uppfattning om en rättsstat. Demokratiska grundläggande rättigheter trampas fortfarande ner. Eftersom artikel 1 i avtalet består av en klausul om demokrati och mänskliga rättigheter, skulle man vara tvungen att avbryta avtalet igen, så snart som det trätt i kraft.
Dödsstraffet finns fortfarande kvar, osv.
Man hade hoppats mycket av regeringsbytet. Även finanskrisen i Asien har ändrat panoramat. Ingenting, eller nästan ingenting har dock gjorts för dem som tidigare pungslagits. Ändå vill industrin, affärsmännen och vissa krafter i kommissionen nu ge signal till fri fart för den bilaterala handeln. De hänvisar till den uppskjutna handelsbalansen, till stora marknadsmöjligheter, liberaliseringar och hela åtgärdspaketet som Internationella valutafonden satte som villkor för sin finansiella hjälp. De mänskliga rättigheterna och rätten till arbete har däremot fallit bort i behandlingen.
Alla erfarenheter visar att man inte enbart kan satsa på en enkel droppeffekt när det handlar om mänskliga rättigheter. Det har redan funnits alltför många diktaturer med strålande ekonomiska vittnesbörd, medan samtidigt människor led nöd och försvann.
Vi skulle i parlamentet göra oss av med ett viktigt påtryckningsmedel om vi nu gav vårt godkännande. Sedan har vi inte längre några möjligheter att ingripa. När det gäller klausulen om demokratiska och mänskliga rättigheter får parlamentet inte delta i samtalet.
Debatten i går kväll stärkte oss gröna i vår uppfattning att vi skall vägra godkänna avtalet. Sir Leon Brittan har försäkrat oss att han kommer att göra allt som står i hans diplomatiska förmåga för att arbeta för en förbättring av förhållandena i Korea. Tyvärr vet vi att euron är mycket viktigare för honom än människornas sociala välfärd. Och hans vägran att nu lägga fram en årlig rapport om läget i Korea för Europaparlamentet, betyder helt enkelt att vi aldrig kommer att få något yttrande från kommissionen. Hans erbjudande att ge parlamentet muntlig information låter visserligen lovande, men han undandrar sig därmed varje seriös möjlighet för oss att se till att han gör det.
Ett bra förhållande till Korea och välbefinnandet för dess invånare ligger oss mycket varmt om hjärtat. Just av den anledningen är tiden ännu inte mogen för föreliggande avtal.
Betänkande (A4-0488/98) av Brok

Posselt
Herr ordförande! Jag har uppehållit mig vid Broks betänkande, inte därför att jag inte instämmer i de flesta av hans förslag, det gör jag naturligtvis! Just denna vecka förespråkar jag mer intensivt än någonsin en parlamentarisering av vår kommission. Vi måste se till att parlamentet inte längre befinner sig i babylonsk fångenskap hos kommissionen, utan att tvärtom ett starkt parlament kontrollerar kommissionen - som naturligtvis också måste vara stark, men ha stöd från parlamentet. Vi ser ju sammanbrottet denna vecka, som kommer sig av att det hittills inte varit så. Jag förespråkar att man vidtar de skarpaste åtgärder i nuvarande kris, och eventuellt går så långt som till ett misstroendevotum. Men jag vill ändå säga att det finns något som jag inte håller med om. Det är förslaget att gå till val med en kandidat till kommissionsordförande. Jag skulle kanske ha godtagit detta i socialdemokraternas försvagade formulering, men inte i den formulering som nu antogs, eftersom jag anser att en dylik valkampanj inte stämmer med en sådan skapelse som EU som inkluderar många folk. Där är det lätt hänt att sådana problem även orsakar nationella eller nationalitetsproblem. Jag anser att kommissionen måste uppkomma ur parlamentet, liksom även kommissionens ordförande, men jag tror inte på en sådan ordförandeskapsvalkamp över hela EU.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Betänkandet är i stort relevant för ändringarna i Amsterdamfördraget beträffande tillsättning av kommissionens ordförande. Vi kan dock inte helt instämma i skrivningarna i punkterna I.2, I.3 och I.4, då vi anser att kraven i dessa punkter är för långtgående och snävt preciserade.
Vi stöder i stället PSE-gruppens ändringsförslag på de nämnda punkterna, vilka vi anser ger medlemsstaternas regeringar ett nödvändigt större spelrum för egna politiska avväganden, eftersom de begränsar sig till att säga att det i framtiden vore ett intressant steg om de politiska rörelserna nominerar personer till ordförandeposten i kommissionen.
Ändringsförslag 2 gör likaledes begränsningen att påstå att det vore klokt om medlemsstaternas regeringar tog hänsyn till resultatet av valet till Europaparlamentet när de nominerar kandidaten som kommissionens ordförande. Vidare sägs i ändringsförslagen att man i Europaparlamentet så snart som möjligt skall rösta om medlemsstaternas kandidat.
Vi kan inte heller instämma i innehållet i punkt II.1, då vi ser detta som en alltför långtgående precisering vad gäller antalet kommissionsledamöter som skall väljas bland befintliga parlamentsledamöter. Vi stöder i stället PSE-gruppens ändringsförslag på denna punkt som säger att man bör fortsätta med att vidareutveckla det hittills lyckade bruket med att välja några av kommissionens ledamöter från Europaparlamentet.Vidare kan vi inte helt instämma i ordalydelsen i punkt IV.3, då vi anser att tidpunkten för den nominerade kandidatens avsiktsförklaring är alltför precist formulerad. Vi stöder i stället PSE-gruppens ändringsförslag på denna punkt, vilket säger att den nominerade kandidaten till ordförandeposten i kommissionen i största möjliga utsträckning gör en avsiktsförklaring, följd av diskussion under sammanträdesperioden i juli 1999.

Barros Moura
Detta är en viktig debatt eftersom Amsterdamfördraget förstärkte Europaparlamentets makt vid tillsättandet av ordföranden (rösten kom att bli bindande) och förstärkte också den utsedda ordförandens makt i urvalet av kommissionärer (genom överenskommelse mellan denna och de nationella regeringarna), i fastställandet av kommissionens program och när den väl är tillsatt, i den politiska samordningen och ledningen av kommissionärskollegiet. Det är därför nödvändigt att stärka kommissionens och givetvis dess ordförandes, demokratiska legitimitet och politiska ansvar. Detta är det viktigaste föresatsen i den idé som Jacques Delors lagt fram och som har undertecknats av bland annat Mário Soares och Felipe González, om att organisera kampanjen inför valen till Europaparlamentet inte enbart om ett politiskt program, utan också om valet till kommissionens ordförande, och överlåta på de politiska partierna att offentligt presentera sin kandidat till posten inför väljarna.
Den första önskvärda konsekvensen skulle vara en personkampanj i valet och därmed en större synlighet för institutionerna, rationell förståelse och känslomässig identifikation från medborgarnas sida med Europeiska unionen och dess mål och politik. Europeiska unionen skulle säkerligen vinna i prestige och demokratiskt ansvar samt närma sig medborgarna.
Brokbetänkandet går åt rätt håll, det går i riktning mot dessa mål, även om kravet på Realpolitik - som vill behålla stats- och regeringschefernas makt att förhandla och välja ut en person att föreslå Europaparlamentet - har gjort betänkandets förslag otydligare till förmån för formuleringar i parlamentets kompromiss vilka alltid kan betyda allt och även sin motsats...
Tanken i förslaget om att Europeiska rådet väljer den person som skall utnämnas till kommissionens ordförande med utifrån valresultaten är i varje fall kvar, och jag är glad över att det är genom ett ändringsförslag som jag har lagt fram. Det är därför inte godtagbart att den tyska regeringen har för avsikt att inleda en valprocedur för att utse ordföranden för kommissionen under Europeiska rådet i Köln den 3 juni 1999, innan valen till Europaparlamentet!
Den metod som därigenom har föreslagits hindrar inte det oumbärliga införandet av andra betydande och pro-europeiska politiska krafter i kommissionen, genom kommissionärer på viktiga poster. Framför allt står den inte i motsättning till den mellanstatliga karaktär som EU och dess institutioner i en ursprunglig syntes med den överstatliga karaktären fortsätter att ha. Men den metoden är det enda sätt som gör att utnämningen och den framtida tillsättningen av kommissionen motsvarar ett verkligt avtal (fastställt i Amsterdamfördraget) mellan rådet och parlamentet som valts direkt av medborgarna. Parlamentet skulle säkert själv vinna i legitimitet (eftersom valdeltagandet skulle öka) och i ansvar.
Kommissionens ordförande skulle vinna i auktoritet inför kommissionärerna och regeringarna. Detta är oumbärligt för att garantera att kommissionen är ett oberoende organ med en funktion som politisk motor i Europeiska unionen och för att gemenskapens intressen genom fördragen skall fastställas av kommissionen, och inte av ett administrativt kansli i ett råd, som lättare domineras av de stora medlemsstaterna. Det är uppenbart att systemet innebär en önskvärd förstärkning av det politiska ansvaret hos kommissionen och dess medlemmar, individuellt beaktade inför parlamentet.
Erfarenheten av utnämningen av Santerkommissionen och dess arbete och de omständigheter som framkallade det aktuella förslaget om misstroendevotum visar att realpolitiken, i detta fallet inte leder till tillfredsställande lösningar, varken för EU och dess prestige eller för medlemsstaterna och dess medborgare och inte heller för Europaparlamentet och dess oersättliga roll för att konstruera ett demokratiskt Europa!

Bébéar
Under mitt mandat som europaparlamentariker har jag träffat många europeiska medborgare som beklagar avsaknaden av demokratisk dialog inom gemenskapens institutioner och särskilt inom Europeiska kommissionen. Det man oftast förebrår oss är bristen på en direkt demokratisk bas i Europeiska kommissionen, vilket på sätt och vis kommer av de mer eller mindre hemliga förhandlingarna där var och en får sitt och som undgår majoriteten av våra väljare.
När nu processen med den gemensamma valutan är på väg att visa att den fungerar, utvidgningen pågår enligt de egna kraven och Europaparlamentet om sex månader skall bytas ut, skulle det vara hälsosamt för den europeiska demokratin att verkligen inleda en mer omfattande process med att reformera kommissionen. För att tillfredsställa de ca 370 miljoner européerna är det dags att på allvar föreslå kandidater till ordförandeskapet för Europeiska kommissionen redan vid valet i juni, att göra det möjligt för dem att lägga fram ett verkligt politiskt program och omge den valda personen med kommissionärer som väljs ut bland de folkvalda i Europaparlamentet.
Artikel 214 i Amsterdamfördraget ger nya företrädesrätter till Europaparlamentet och genom den anpassas kommissionens mandatperiod till Europaparlamentets. Det är därför enkelt i dag att förena denna möjlighet med tidsfristen i juni 1999. Det skulle ge två fördelar: göra valkampanjen mer dynamisk genom att erbjuda en ny utmaning - den europeiska politiken under de kommande fem åren - och inrätta en kommission som är mer oberoende och som bättre tillämpar gemenskapsrätten, med respekt för den politiska balansen.
Ett Europa som är mer påtagligt och står närmare medborgarna har aldrig varit så realistiskt och genomförbart, tack vare Broks betänkande. Jag godkänner därför bestämmelserna i det och formulerar en önskan så här på det nya året att de flesta av oss skall slå in på denna väg som en majoritet av européerna så starkt önskar.

Berthu
De stora federalistiska manövrarna för att definitivt omvandla Europeiska kommissionen till Europas regering når på nytt sin höjdpunkt.
Redan i oktober förra året välkomnade ordföranden i Europaparlamentet här i kammaren " den nya roll som tilldelats kommissionen genom Maastricht- och Amsterdamfördraget " som enligt honom påkallade att " kommissionen utövade en politisk, lagstiftande och budgetmässig ledning " . I dag tar kammarens utskott för institutionella frågor över, via Broks betänkande, genom att försöka göra de nya bestämmelserna i Amsterdamfördraget till " katalysatorer för genomgripande förändringar inom förhållandet mellan gemenskapens institutioner " .
Dessa nya bestämmelser i Amsterdamfördraget är medvetet ganska dunkla, enligt den gamla goda federalistiska metoden. I vilket fall som helst har de aldrig tydligt förklarats för medborgarna - vilket den nuvarande debatten i Frankrike bevisar. Utskottet för institutionella frågor stöder sig bl.a. på ändringarna av artikel 158.2 (utnämning av ordförande och ledamöter i kommissionen) och 163 (kommissionens interna organisation) för att driva tolkningen av fördraget till sin spets i riktning mot federalismen: den successiva omvandlingen av kommissionen till ett slags regering, tillsatt av Europaparlamentet på basis av ett program för " politiska riktlinjer" , som skulle motsvara resultaten av de senaste valen till Europaparlamentet.
Man fifflar med den rättsliga grunden för sakens behov. Särskilt de " politiska riktlinjerna " som tas upp i artikel 163 i fördraget har, i anslutning till denna artikel, som mål att utgöra ett internt disciplininstrument för kommissionen, och inte ett " program för nominering" . Det är för övrigt absolut inte fråga om ett sådant program i artikel 158, som behandlar utnämning av kommissionen.
I vidare bemärkelse förefaller oss det faktum att kommissionens ställning nu snarast har regeringsstatus, vilket förespråkas i Broks betänkande, underskatta unionens beskaffenhet, och sätta sig över bestämmelserna i Amsterdamfördraget. Fördraget bibehåller trots sin tvetydighet rådets roll som drivande kraft för initiativ i valet av kandidater till kommissionärsposterna och befogenheten att definitivt utse det nya kollegiet (artikel 158). Dessa stadganden bör för övrigt inom ramen för vad som överlag stadgas i fördraget som förbehåller den huvudsakliga rollen för medlemsstaterna, bytas ut antingen mot artikel D, där Europeiska rådet ges i uppdrag att ge unionen de impulser som behövs för dess utveckling och fastställa allmänna politiska riktlinjer för denna utveckling, eller av artikel 145, som ger rådet befogenhet att fatta beslut, samordna den ekonomiska politiken och ge kommissionen befogenheter att genomföra de bestämmelser som rådet beslutar.
Trots de påtryckningar som har bedrivits av federalisterna - något som inte var oväntat - i syfte att enligt sin tolkning vilja utnyttja de nya bestämmelserna i Amsterdamfördraget, framstår det som klart för oss att rådet enligt fördragets övergripande karaktär och enligt den karaktär av statssammanslutning som unionen har, bör bevara sin nyckelroll. Vi skulle fastmer vilja stärka denna roll, bl.a. genom att göra kommissionen i lika måtto ansvarig inför rådet.
Tanken på att " kommissionen skulle vara oberoende " , en tanke vid vilken betänkandet håller fast, förefaller oss slutligen tvivelaktig. Visserligen bör detta oberoende stärkas mot olika påtryckningsgrupper (vi har bland annat lämnat in ändringsförslag om detta), men vi tycker inte att ett oberoende för kommissionen gentemot de demokratiskt valda regeringar som samlas inom rådet på minsta sätt skulle vara till någon nytta.
Såsom jag betonade i går under den allmänna debatten, har teorin om kommissionens oberoende medfört en överlägsenhetskänsla som till stor del är ansvarig för det överdrivet liberala beteende vi i dag ser. Bedrägerier är därför det naturliga resultatet av en dålig europeisk institutionell inrättning. Vi bör inte öka kommissionens oberoende utan minska det, och bl.a. minska de orimliga privilegier som denna organisation förfogar över: initiativmonopol, egenkontroll, oinskränkt makt, osv.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
Vi har avstått från att rösta för betänkandet av Brok, i vilket han betonar Europaparlamentets inflytande och ansvar i samband med godkännande av kommissionen. Vi är anhängare av denna form av kontroll av kommissionsledamöterna vid deras tillsättning, men vi tycker inte att man bara skall kunna kandidera till en tjänst i kommissionen om man är nuvarande eller tidigare ledamot av Europaparlamentet. Det finns många andra sätt att få parlamentarisk erfarenhet i syfte att kunna sköta ett sådant arbete. På liknande sätt är vi inte glödande anhängare av att varje grupp i Europaparlamentet skall ha sin egen kandidat till tjänsten som ordförande för kommissionen som en del av valkampen. Kommissionen skall ha kvar sin självständighet. Parlamentet skall ha kvar sin oberoende ställning som kontrollorgan.

Blokland
Fastän Brokbetänkandet ursprungligen skulle ha behandlats vid ett annat plenarsammanträde så har det nu, på grund av d'Andreas frånvaro, placerats på en mycket aktuell tidpunkt på föredragningslistan. Den här veckan kännetecknas ju av Europeiska kommissionens ansvar gentemot parlamentet.
Jag har röstat emot betänkandet eftersom föredragandens förslag är alldeles för långtgående. Det är bland annat inte bra om valet av Europeiska kommissionens ordförande under det europeiska valet leder till en sorts " minister Europa" . Europeiska kommissionen är ju en verkställande myndighet och har därmed i princip inget politiskt ansvar.
Amsterdamfördraget ger Europaparlamentet mer befogenheter vid utnämnandet av ordförande för Europeiska kommissionen. En logisk följd av det är att det även måste leda till mer inflytande om Europeiska kommissionen inte fungerar som den skall. Jag tror dock att Europaparlamentet kan visa sin makt genom sina befogenheter i budgetpolitiken. Det lämnar rådets uppgift obehindrad, rådet som ju utnämner kommissionens ledamöter och därför har det största ansvaret för att vidta åtgärder. Jag tycker det är märkligt att den här uppgiften som rådet har inte nämns i betänkandet.
Europeiska kommissionens ordförande behöver inte bli vald på grundval av ett politiskt program eftersom kommissionen, som sagt, är rådets och parlamentets verkställande organ.

Delcroix
Om omröstningen om ansvarsfrihet för 1996 års budget tillhör det förflutna, om omröstningen om misstroendevotum mot kommissionen äger rum nu under vår sammanträdesperiod, tillhör definitivt det förslag till resolution vi för närvarande granskar framtiden. Det visar på dess betydelse, eftersom de berör inte bara framtiden för förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen, utan också framtiden för demokratiseringen av våra institutioner. Denna förklaring är förvisso avsedd för samtliga europeiska institutioner, men jag anser att den framförallt är motiverad som internt diskussionsdokument i vårt parlament, eftersom den syftar till att dra upp en så demokratisk kurs som möjligt för vår parlamentariska navigering under 1999.
När den europeiska opinionen fick kännedom om Amsterdamfördraget ansåg den att av regeringskonferensens stora ambitioner blev ingenting. Det stämmer att fördraget är komplext och att de som förväntade sig institutionella framsteg av det som möjliggör en utvidgning utan blockering av den europeiska integrationen blev besvikna. Det tillförde emellertid ett antal nyheter som det åligger oss att dra nytta av för att inte missbruka vårt mandat som folkvalda.
Tre nyheter i Amsterdamfördraget gäller vårt samtalsämne. För det första kommer parlamentet att lämna ett gemensamt yttrande om valet av ordförande för kommissionen som sonderas av regeringarna: ordföranden kommer följaktligen att agera i sin egenskap av utbildare , enligt det uttryck som används bl.a. i Belgien. För det andra kommer ledamöterna i kommissionen och den utsedda ordföranden att solidariskt underställas en omröstning om godkännande av parlamentet. Och för det tredje kommer kommissionen att utföra sin uppgift med respekt för de politiska riktlinjer som fastställts av dess ordförande.
Man anar på så sätt konturerna av en europeisk union där den verkställande makten - kommissionen - tillsätts av två lagstiftande institutioner, där den ena - parlamentet -företräder medborgarna och den andra - rådet - företräder medlemsstaterna. Det handlar om en trepartsstruktur där balansen vid första ögonkastet kan förefalla ömtålig, eller t.o.m. instabil. Det stämmer, men vi vet att demokratin är känslig och att de mest utarbetade konstruktionerna som avser att respektera vars och ens rättigheter och skyldigheter är de mest känsliga. De fungerar ändå, även om de kräver stora ansträngningar när det gäller att lyssna och kompromissa mellan de olika parterna.
Det som i och med Amsterdam framstår tydligt är att vare sig rådet eller parlamentet har befogenhet att inrätta sin verkställande makt utan att beakta den andras ställning. De är i verkligheten skyldiga att komma överens och förhandla om sammansättningen, de politiska inriktningarna och funktionssättet för kommissionen. Parlamentet har därför i dag befogenhet att spela en avsevärt större roll i inrättandet av kollegiet av ledamöter i kommissionen.
En annan diskussion är förbunden med de möjligheter som öppnas genom de beaktanden som jag nyss tog upp i anslutning till valen till Europaparlamentet, och den uppläggning valet kan få inom en process som kan skapa större europeisk integration. Kort sagt, de stora riktlinjerna och motiveringarna i förslaget som har lagts fram av Jacques Delors förefaller mig lämpliga. Det finns en slående kontrast mellan den uppenbara andfåddheten i den europeiska konstruktionen och den allmänna opinionens oro när den ser att konsekvenserna av den europeiska politiken tränger in i dess dagliga liv, och den ändå inte i detta Europa känner igen de demokratiska vanor den är van vid i de olika medlemsstaterna. Att på nytt göra den europeiska debatten dynamisk är detsamma som att göra valet av nästa ordförande till kommissionen till en av utmaningarna för den kommande valkampanjen, det är detsamma som att undvika att den koncentreras till enbart nationella problem, och det är slutligen detsamma som att äntligen inrätta ett verkligt europeiskt politiskt liv, som samtidigt är i högsta grad personligt präglat.
En tredje diskussion skall sträva efter en bättre politisk koppling mellan parlamentet och kommissionen och i samband med detta minska unionens demokratiska underskott. Det är en källa till förvåning för den allmänna opinionen att kunna konstatera att Europaparlamentet som utgör en källa som staterna öser ur när de inrättar sina regeringar, efterfrågas så litet när det gäller att välja kommissionärer och bland dem kommissionens ordförande. Det strider mot våra respektive länders demokratiska vanor, och parlamentets trovärdighet kommer att öka den dag när, såsom vår förklaring kräver, ett " stort antal ledamöter i kommissionen borde väljas bland ledamöterna i Europaparlamentet..." . I mina ögon innebär det också att jämställdheten mellan kvinnor och män, här liksom annorstädes, bör respekteras.

Deprez
Å ena sidan är många av oss sedan länge absolut övertygade om att trots de framsteg som har gjorts med reformer av fördragen, kommer vår kammare att verkligen vara ett fullständigt parlament först när den bl.a. kan ställa Europeiska kommissionen till svars.
Å andra sidan är det absolut nödvändigt att de europeiska institutionerna reformeras inför den kommande utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa.
I detta framtida utvidgade Europa med tjugo eller tjugofem medlemsländer skulle en kommission med minst en kommissionär från varje medlemsstat vara fullständigt ineffektiv. Den oundvikliga reformen av kommissionens struktur och sammansättning bör alltså ge den ett annat berättigande än den får i dag med en nationell utnämning av ledamöterna.
I varje demokratisk stat är regeringen resultatet av styrkeförhållandet mellan de representativa partierna, som mer eller mindre troget återger de klyftor som går genom de samhällen som valt dem.
I en allt närmare Europeisk union kommer den verkliga demokratiska legitimiteten uppenbarligen att bestå i vår kammare som har valts genom allmänna direkta val. Det är därför från Europaparlamentet som Europeiska kommissionen skall få sitt nya berättigande.
Ur detta perspektiv kommer genomförandet av förslagen i betänkandet att bli ett nytt framsteg på vägen mot parlamentets frigörelse och ett demokratiskt enande av den europeiska kontinenten.
Jag vill särskilt ännu en gång säga att det är nödvändigt med kommissionens oberoende gentemot medlemsstaterna och den logiska konsekvensen av detta: en ökad parlamentarisk kontroll över denna institution som både skall fortsätta att vara säte för gemenskapsintresset och fördragens väktare.

Fayot
Avsikten med detta betänkande var bl.a. att stödja förslaget till " Vårt Europa" , Jacques Delors stiftelse, som består i att göra den framtida ordföranden för kommissionen till den stora frågan i valet till Europaparlamentet.
Jag stöder detta förslag och har därför undertecknat det.
Vårt förslag att göra valet till Europaparlamentet till ett personval, och göra det mer politiskt genom att väljarna får delta och utse kommissionens kommande ordförande, har spätts ut så till den grad i Broks betänkande att det förefaller löjligt. Det beror på kompromisserna mellan grupperna.
Varför är det så?
För att stats- och regeringscheferna helt enkelt inte vill ha det. Vare sig de är socialister eller konservativa vill de fortsätta sitt mygel utan demokratisk debatt, de föredrar den spådomsartade konklaven framför den demokratiska debatten. Kort sagt: de vill behålla kontrollen över utnämningen av kommissionens ordförande, utan ingripande utifrån, vare sig från väljarna eller de politiska partierna.
På så sätt riskerar vi att få följande tidsplan när det gäller den kommande ordföranden för kommissionen:
den 3 och 4 juni 1999 vid toppmötet i Köln avser det tyska ordförandeskapet att inleda processen med att förnya kommissionen genom att utse en ordförande för kommissionen, -den 13 juni 1999 kommer valet till Europaparlamentet att äga rum.Väljarna kommer bara att behöva notera resultatet av de hemliga förhandlingarna " in camera" mellan stats- och regeringscheferna.
Världen är upp och ned, det måste ni hålla med om.

Lindholm
Genom att tolka vissa artiklar i det ännu inte ratificerade Amsterdamfördraget och driva dessa så långt som möjligt, vill föredraganden och parlamentet uppnå att kommissionen omvandlas till ett slags regering. Detta bekräftas också i motiveringsdelen.
Jag anser att detta helt strider mot de artiklar i fördragen som säger att EU skall vara ett mellanstatligt samarbete mellan självständiga nationer. Detta är ett försök att utan debatt och beslut i medlemsländerna omvandla EU i federal riktning, vilket jag inte kan acceptera.

Lindqvist (ELDR), Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Schörling (V), Lis Jensen (I-EDN)
Brokbetänkandet om godkännande av kommissionsordförande samt kommissionens " oavhängighet" speglar på ett tydligt sätt den förhärskande ideologin inom utskottet för institutionella frågor och dess tro på att skapa en federal statsbildning. Vi vill påpeka att kommissionen aldrig får betraktas som oberoende utan arbetar tillsammans med parlamentet och framför allt rådet.
I motiveringsdelens slutsatser talas det om att övergå från " den mellanstatliga metoden till den överstatliga" , och man vill stärka integrationsprocessen i " riktning mot det på federal grund förenade Europa" . Syftet är att försöka bereda väg för att kommissionen skall bli något av en regering som utses direkt av Europaparlamentet och inte av medlemsstaterna.
Betänkandet gör enligt vår mening övertolkningar av vad som faktiskt står i Amsterdamfördraget. Utskottet har också tagit alltför djupt intryck av förre kommissionsordföranden Jacques Delors utspel om att EU-valen borde handla om kommissionens framtida ordförande och inte om Europaparlamentets sammansättning.
Betänkandet är också motsägelsefullt. Å ena sidan vill det slå vakt om kommissionens oberoende, å andra sidan vill det att parlamentet skall kunna förhandla om vilka som skall ingå i kommissionen, varvid " ett stort antal skall väljas bland befintliga parlamentsledamöter" . Eftersom vi är motståndare till att EU utvecklas till en federal stormakt och i stället förordar mellanstatlighet som grundlinje, så har vi valt att rösta nej.

Palm
Betänkandet tar itu med flera av de institutionella problem som finns i unionen, främst ur ett demokratiskt perspektiv.
Parlamentet får i betänkandet möjlighet att kunna ställa till svars och avsätta enskilda kommissionärer, ett verktyg som vi, inte minst den senaste veckan, har sett vikten av att ha i parlamentets hand. Denna möjlighet skrivs in i punkt 3.1 i betänkandet. Sorgligt nog skrivs det i samma punkt att det är viktigt att slå vakt om kommissionen som " ensam innehavare av initiativrätten" , något jag starkt motsätter mig. Detta är en stor demokratisk brist i samarbetet som det ser ut i dag. Jag anser inte att initiativrätten endast bör vara förbehållen kommissionen.
För mig är verktyget att avsätta enskilda kommissionärer så viktigt att jag kommer att rösta för punkt 3.1, men jag vill härmed förklara att jag inte ställer mig bakom att kommissionen är den enda som har initiativrätt.
Det finns, trots goda ansatser, en del svagheter i betänkandet. Flera av dessa förbättras genom ändringsförslag från PSE-gruppen, vilka jag röstar för.

Theorin och Wibe
Betänkandet följer i stort ändringarna i Amsterdamfördraget beträffande tillsättning av kommissionens ordförande. Vi kan dock inte helt instämma i alla delar. Medlemsstaternas regeringar bör ges ett nödvändigt större spelrum för egna politiska avväganden, vilket framhålls i PSE-gruppens ändringsförslag. Vidare menar vi att betänkandet går alltför långt i kravet på att ett stort antal av kommissionens ledamöter bör väljas bland befintliga parlamentsledamöter.
Vi delar inte uppfattningen att kommissionen ensam skall ha initiativrätt. Detta ger i realiteten den verkliga makten till kommissionen, som inte kan ställas till ansvar, eftersom den inte är vald av folket. Vi ser det t.ex. som betydelsefullt i det mellanstatliga samarbetet att de nationella parlamenten har ett större inflytande än i dag.

Valverde López
Broks betänkande ligger i linje med förslagen på denaturalisering av EU-institutionernas originella uppbyggnad, som under de senaste åren börjar vinna stöd. Trots det måste man med kraft klaga på dessa försvagningar som kommer att leda till det institutionella systemets förfall, som är revolutionerande i konstitutionalismens historia.
EU-institutionernas fulländning och framåtskridande kommer att uppnås genom en fördjupning av originaliteten i den modell som föreslås i grundfördragen. Varje tendens att utveckla unionens institutioner så att de skall likna tidigare konstitutionella system för nationalstater kommer att vara ett misslyckande. Gemenskapssystemet är ett överträffande av nationalstaten, eftersom det reglerar andra förbindelser och verkligheter. Kommission, parlament och råd är institutioner som endast kan förstås i sina interinstitutionella funktioner och i den interna balansen. Där regeringarna i medlemsstaterna utser ordförande och ledamöter i kommissionen ger fördragen klokt nog parlamentet makten att begära misstroendevotum. Om parlamentet och de politiska grupperna föreslog kommissionärerna och dessas ordförande skulle denna grundläggande balans brytas och kommissionärskollegiet skulle politiseras. De skall enligt fördragen vara oberoende, inte bara av regeringarna utan också av de politiska partierna. Å andra sidan om varje politisk grupp föreslog en kandidat till ordförande för kommissionen skulle det de facto skapas ett politiskt beroende för denna kandidat till en viss politisk tendens, och därför skulle kommissionären förlora sitt nödvändiga oberoende. Dessutom skulle det avspegla sig i parlamentet där det skulle uppstå vissa stödgrupper eller grupper i opposition, vilket skulle innebära att det fria politiska spelet i parlamentet skulle avnaturaliseras, där alla ledamöter i utgångsläget är i opposition och inte har någon anledning att stöda någon ordförande eller kommissionär. Det skapas vid alla tidpunkter majoriteter beroende på debattens ämne och det är mycket friare och mer demokratiskt.
Broks betänkande uppvisar stora motsägelser. Det påstås försvara kommissionens kollegiala ansvar, och samtidigt möjligheten att begära kommissionsledamöternas avgång från sina ämbeten. Det är också motsägelsefullt att ge ordföranden större ledningsbefogenheter när man har ett verkligt kollegialt ansvar. Det glöms bort att grunden för gemenskapens institutioner ligger i principen att ge all makt till institutionerna och inte till någon av ordföranden i dessa. Det är institutionella och inte personliga ansvar. Därför roterar ordförandeskapet i rådet, med en begränsning på sex månader och endast med en rent samordnande funktion. Parlamentets ordförande har inte heller någon betydande makt och det skulle inte vara bra att dess ordförande skulle ha mer makt än övriga om man vill upprätthålla kommissionärskollegiets enhet i mångfalden . Institutionernas ordföranden har för sin person all auctoritas men inte potestas . Detta är bra.
Kommissionens oberoende uppnås genom att ordentligt stärka och kräva principen för politiskt oberoende och att undvika regeringarnas påtryckningar för en ökande politisering av tjänstemännen, att införa nationella kvoter och grupper. Parlamentet bör också vara medvetet om att om det har befogenhet att kontrollera kommissionen bör det anpassa personalstruktur och arbetsmetoder i enlighet med denna funktion, i stället för att splittra sig i en mångfald kommentarer till nyheter i tidningarna en månad efter det att händelsen utspelat sig.
Betänkande (A4-0423/98) av Sainjon

Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin och Wibe
Globaliseringen innebär både nya möjligheter och nya hot. För att garantera multinationella företags upprätthållande av mänskliga rättigheter spelar uppförandekoder en väsentlig roll. Med utgångspunkt i ILO-deklarationen om de grundläggande principerna och andra internationella miniminormer bör minimiuppförandekoder utarbetas som de europeiska multinationella företagen frivilligt bör ratificera. Det är väsentligt att kommissionen i utarbetandet och genomförandet av dessa förslag nära samarbetar med företrädare för företag, fackföreningar och icke-statliga organisationer.
Vi vill särskilt understryka vikten av att kommissionen och EU: s medlemsstater inom WTO: s beslutande kommittéer verkar för att det vid bedömningen av medlemskapsansökningar ställs som krav för WTO-medlemskap att kandidatländerna uppfyller de sociala minimireglerna. För att det multilaterala handelssystemets utveckling skall bli positivt och för reformer inom den globala handeln måste ansvarstagande, rättvisa och solidaritet bli ledstjärnor i arbetet. Vinsterna från världshandeln måste utnyttjas till att skapa välstånd i alla delar av världen och en rättvis fördelning med målet att eliminera de ökade klyftorna mellan rika och fattiga.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har röstat för ett betänkande som behandlar bevarandet av de mänskliga rättigheterna i den internationella handeln. EU skall ha som utgångspunkt att se till att ratificera och följa ILO-konventionerna i medlemsstaterna. EU skall dessutom se till att det i avtalen med tredje land infogas en social klausul som bygger på ILO: s principer. Vi har röstat för att en uppförandekod för multinationella europeiska företag, med utgångspunkt från ILO-konventionerna, skall vara så bindande som möjligt. Erfarenheterna har visat att en frivillig uppförandekod inte följs. Det är effektivare att anta europeiska ramvillkor, som kan åtföljas av eventuella sanktioner.

Deprez
Kravet på att beakta den sociala dimensionen vid avregleringen av den internationella handeln har ibland tidigare anförts av dem som i verkligheten skulle vilja förstärka den industrialiserade världens protektionism mot utvecklingsländerna.
Man måste desto mer betrakta det krav som i högsta grad befogat som gäller allmän respekt för några enkla principer och regler i ILO: s internationella konventioner om restriktioner för barnarbete, förbud mot tvångsarbete, föreningsfrihet och rätt till kollektivförhandlingar.
Vid flera tillfällen har Europaparlamentet uttalat sig i den riktningen och önskat att dessa lägsta godtagbara normer skulle skrivas in i en social klausul i handelns unilaterala och multilaterala system. Parlamentet har också sagt sig vara berett att inom WTO: s multilaterala ram stödja principen om en fördjupad diskussion i frågan.
Men man måste också vara trovärdig bland våra partner i det stora antalet diskussions- och förhandlingsforum som Europeiska unionen och medlemsstaterna deltar i! Hur kan vi vara det så länge vissa av medlemsstaterna inte ratificerat samtliga ILO: s konventioner om just dessa grundläggande rättigheter?
Jag instämmer i stor utsträckning i vår föredragandes oro och önskemål, men jag vill särskilt betona det faktum att vi först måste sopa rent framför egen dörr. Det är anledningen till att jag särskilt insisterar på behovet för de medlemsstater som ännu inte har gjort det att snarast ratificera nämnda konventioner. Jag uppmanar därför kollegerna från dessa länder att använda all sin makt för att övertala sina regeringsmyndigheter.

Lindholm
I resolutionen och kommissionstexten förespråkas att en social klausul vad gäller internationell handel bör införas samt att ILO-deklarationen om grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet bör stödjas mer kraftfullt, inte minst för att komma till rätta med t.ex. barnarbete, såväl inom unionen som utanför. Därför stöder jag betänkandet, även om jag har några frågetecken vad avser t.ex. finansiering.

Palm
I år inleds barnens år. FN: s barnkonvention, ratificerad av alla EU-staters regeringar, fyller i år 10 år. Det är pinsamt att se de brister som finns inom unionen vad gäller att uppfylla de mest elementära paragraferna i konventionen. En av dem som jag anser vara en sådan är paragrafen om barns rätt till en barndom, att leka och lära - och inte arbeta.
Betänkandet har som ambition att medlemsstaterna kommer till rätta med de stora bristerna vad det gäller skyddet av barn i samhället och i relation till arbetsmarknaden. Det finns dock en del ändringsförslag som kraftigt försvagar betänkandets ambitioner. Ändringsförslag 10 är det enda jag anser för betänkandet framåt, och som jag röstar för.

Souchet
Även om Sainjons betänkande innehåller några överdrivna jämförelser, bl.a. när det gäller barnarbete i Förenade kungariket, som vilar på information som inte kontrollerats tillräckligt (man kan naturligtvis inte likställa skolbarn eller studenter som delar ut morgontidningen med barn som arbetar med mattillverkning 12 timmar om dagen), röstade ändå Gruppen Nationernas Europa för Sainjons betänkande, med tanke på att det i dag är uppenbart för alla att vi måste sätta stopp för den sociala dumpning som fördärvar handelssystemet i världen, såsom det fungerar i dag inom ramen för Marrakechavtalet.
Vi var emellertid inte så många 1994 som sade att Uruguayrundans förhandlingar tillhörde 60-talets värld där handeln huvudsakligen ägde rum mellan ett litet antal homogena eller jämförbara länder, medan slutet på det kalla kriget och internationaliseringen av transporter och kommunikation satte länder, som var belägna på socialt fullständigt olika planeter, i direkt konkurrens mot varandra. Regler som är förmånliga inom en viss ram kan visa sig fördärvliga i ett annat sammanhang. Det var vad vi tvingades konstatera bara några år efter det att Marrakechavtalet hade trätt i kraft.
Sainjons betänkande innehåller en förteckning över de medel som Europeiska unionen fortfarande förfogar över för att bekämpa social dumpning, men det konstateras också att de är få och föredraganden kan inte föreslå några frivilliga och stimulerande bestämmelser. Man kan inte annat än instämma i föredragandens rekommendationer som berör de mycket strikta begränsningarna av försäljning av produkter som tillverkats av fångar. Man kan inte annat än instämma i viljan att bekämpa tvångsarbete för barn. Förslaget till kommissionen att ingripa inom WTO: s beslutande instanser för att respekten för lägsta godtagbara sociala normer skall upprätthållas som kriterium för tillträde är också positivt. Vi måste kräva av kommissionen att den hävdar denna begäran med beslutsamhet. Det är tydligt att beslutsnivån inte heller på detta område är Europa utan världen. Europeiska unilaterala bestämmelser skulle t.o.m. riskera att vända emot våra egna företag, om konkurrerande företag från andra länder inte också underställdes dem.
Det är alltså på världsnivå som Europeiska unionen och medlemsstaterna måste hävda obligatoriska bestämmelser som gör det möjligt att sätta stopp för oacceptabla arbetsvillkor, och få ett slut på snedvriden konkurrens som beror på social dumpning och som direkt påverkar våra företag och sysselsättningen.

Van Dam
Den tilltagande liberaliseringen av världshandeln har visat att inte heller det här området av mänsklig verksamhet är utan värden. Det är nödvändigt att vi tar upp normer i handelsverksamheten. Om vi inte gör det så finns det risk för att vissa grupper av människor kommer att sugas ut. Ett internationellt erkännande av arbetsnormer är ett nyttigt instrument för att förhindra sådan utsugning.
Därför är vi glada över att kommissionen säger att sambandet mellan liberaliseringen av världshandeln och erkännandet av arbetsnormer inte utan vidare kan kallas positivt. Vi måste i egenskap av Europeiska unionen i så hög grad som möjligt ansluta oss till internationella initiativ på det här området. För att kunna göra det på ett trovärdigt sätt, så måste unionens medlemsstater allra först rannsaka sitt eget samvete. Vi stöder föredraganden i hans uppmaning till diverse medlemsstater i Europeiska unionen att erkänna och respektera arbetsnormerna.
Skapandet av diverse självständiga europeiska initiativ är för vår grupp att gå litet för långt, till exempel när det gäller att främja undervisningsmöjligheterna för ungdomar i andra länder. Vi tycker att det vore bättre om vi integrerade arbetsnormerna i andra politikområden i stället, till exempel i utvecklingssamarbetet. Punkt 19, såsom föredraganden formulerade den har vi inte givit vårt stöd. Vi kunde dock stödja ändringsförslag 4.
Vi är förespråkare för en frivillig europeisk uppförandekod. Vår syn på det tycker jag har lagts fram bäst i ändringsförslag 10 av Howitt. Senare den här veckan skall vi behandla det litet mer ingående. Ett antal andra ändringsförslag tycker vi är ganska meningslösa, och därför har vi inte röstat för dem.
Vår grupp delar föredragandens åsikt att de senaste fyra årens resultat är magra med avseende på erkännandet av internationella normer. Ett antagande av den här resolutionen är ett bra steg mot en etiskt försvarbar handel. Därför har vi instämt med föredragandens förslag, eftersom det särskilt syftar till att stödja alla befintliga internationella initiativ.
Betänkande (A4-0372/98) av Danesin

Bernardini och Darras
Redan 1996 när parlamentet uttalade sig om åtgärdsprogrammet för perioden 1995-2000 inom sektorn för gemensam transportpolitik, ifrågasatte man möjligheten att utnyttja privat kapital för att finansiera de transeuropeiska näten.
När nu finansieringen försenas är det en total satsning på sysselsättningen som misslyckas inom Europeiska unionen. Vi vet alla att en av anledningarna till denna försening är tillbakagången i investeringarna i infrastruktur i de medlemsstater som strävar efter att minska det offentliga underskottet.
Den offentliga sektorn kan inte ensam klara av denna finansiering och vänder sig därför till den privata sektorn. Kommissionens meddelande som är föremål för vår kollegas betänkande öppnar vägen till detta samarbete, genom att inrätta partnerskap mellan organisationer inom den offentliga sektorn och investerare/företag inom den privata sektorn.
Men som i allt bra samarbete måste man naturligtvis dra upp konturerna. Ett partnerskap mellan offentlig och privat sektor bör innehålla utformning, planering, finansiering och uppbyggnad av ett projekt som beslutats av de offentliga myndigheterna. För att genomföra detta bör riskerna bedömas i förhållande till vars och ens förmåga att klara av dem. En garanti måste vara effektiv även om en av parterna brister.
För att offentliga-privata partnerskap skall lyckas krävs slutligen, vilket föredraganden också föreslår, en ändring av direktiven för " offentlig upphandling" , men dessa får inte behandlas förmånligt av liberalismen, och för att motverka denna hypotetiska risk skulle det vara önskvärt att beakta begreppet med tjänster av offentlig nytta.
Även om begreppet med offentliga-privata partnerskap stöds av de stora prioriterade projekten betvivlar vi inte att det finns ett stort intresse för infrastrukturprojekt av mindre omfattning " som kan väcka ett enormt intresse på lokal eller regional nivå" (punkt 17 i resolutionen).

Palm, Theorin och Wibe
Föredraganden menar att mobilisering av privat kapital är en förutsättning för att man skall kunna genomföra gemenskapens transportpolitik och då särskilt de transeuropeiska näten (TEN).
Vi vill med denna röstförklaring poängtera att vi anser det vara av yttersta vikt att, vid skapande av offentlig-privata partnerskap i samband med infrastruktursprojekt grundinfrastrukturen förblir i allmän ägo. Så länge det offentlig-privata partnerskapet har karaktären av tillfälligt projektföretag inom ramen för offentlig upphandling, är tillförseln av privat kapital enbart av godo, men samarbetet får på inga villkor leda till ett delat ägande.
Betänkande (A4-0375/98) av Jarzembowski

Bernardini
Hamnsektorn hanterar mer än 90 procent av unionens handel med tredje land och ungefär 30 procent av handeln inom EU samt transporterar mer än 200 miljoner passagerare varje år. Det är därför absolut nödvändigt att EU har en effektiv hamn- och sjötransportinfrastruktur, för att säkerställa de viktiga tjänster som sektorn erbjuder. Men vi får heller inte glömma att hamnarna är en nyckelfaktor för den regionala ekonomin, särskilt i unionens mest avlägset belägna sjöregioner.
Kommissionens grönbok har förtjänsten att inleda en bred debatt med samtliga berörda parter (hamnmyndigheter, sjötransportföretag, expeditörer, medlemsstater...) om möjligheterna att förbättra infrastrukturerna och den ekonomiska effektiviteten i Europas hamnar. Jag gläds åt att kammaren kan delta i diskussionen, och då jag kommer från en stor hamnstad i södra Frankrike skulle jag vilja göra två kommentarer.
I kommissionens dokument tas inte hänsyn till erkännandet av begreppet med tjänster av allmänt intresse i den mening som avses i artikel 90.2 i fördraget. Men ett stort antal anläggningar, tillhandahållande av tjänster och verksamhet i kusthamnarna faller under detta begrepp. Detta förbiseende måste därför åtgärdas.
Huvudmålsättningen med grönboken är slutligen att ompröva gällande förordningar i de olika medlemsstaterna så att de europeiska hamnarna bättre kan anpassas till internationella krav. Det handlar huvudsakligen om ekonomiska och konkurrensmässiga villkor. Vi instämmer i den åtgärd som förespråkas av kommissionen, nämligen att upprätta en förteckning över finansieringen i de stora europeiska hamnarna innan ett förslag till direktiv formuleras. Man får inte utgå från enbart påståendet om förbud mot statligt stöd till denna sektor, utan sträva efter att rätta till skillnaderna i utveckling mellan hamnarna i södra och norra Europa. Vi får inte krossa den viktiga roll som hamnarna har för sysselsättningen på lokal nivå.

Girão Pereira
Sedan länge har behovet funnits av att definiera och införa en europeisk politik inom området hamnar och sjötransportens infrastruktur.
Som vi ser det utgör hamnarna en grundläggande del av det europeiska och transeuropeiska transportnätet, inte bara ur ett europeiskt konkurrensperspektiv i världsekonomin, utan också för den inre gemenskapens trafik och för en integrerad utveckling på hela det europeiska området. Särskilt i ett utvidgat Europa är sjövägen för korta avstånd alternativet till den vägtrafik som skapar växande trafikstockningar på de europeiska vägarna.
De franska lastbilschaufförernas strejk till exempel, som förlamade en stor del av ekonomin i vissa regioner, och rekommendationen om att Europa behöver transportalternativ som i huvudsak baseras på sjövägen och järnvägen. Dessutom erbjuder sjövägen onekligen fördelar ur miljöperspektiv.
Dessutom kan ett effektivt hamnsystem utgöra en lokal och regional utvecklingsfaktor, speciellt i de perifera områdena och på öarna, vilket skulle göra det, förutom att närma periferin till centrum, till en avgörande faktor i den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Vi gratulerar därför till kommissionens initiativ, i övertygelsen om att andra steg i riktning mot att anta en definitiv hamnpolitik kommer att följa.

Kestelijn-Sierens
Betänkandet av Jarzembowski är ett balanserat betänkande. Om jag jämför det med situationen i de flamländska hamnarna och de prioriteter som mitt parti ställer i frågan, så kan jag med glädje konstatera att föredraganden lägger tyngdpunkten på de rätta ställena.
Det här är våra intressepunkter med avseende på en politik för hamnar och sjötransportstruktur.
En öppen tillgänglighet till hamnarna och en förbättring av förbindelserna med inlandet. En bättre tillgänglighet till hamnarna, bland annat genom bättre järnvägsförbindelser med inlandet, är bra för avlastningen av vägnätet och leder till hållbar rörlighet. I det sammanhanget hänvisar jag till hur viktig den befintliga Eiserner Rhein-järnvägen som binder samman Antwerpen med Ruhrområdet är. Hamnen i Zeebrugge måste också få bättre förbindelser med inlandet.-Mer klarhet i finansieringen av infrastrukturen, varvid det tydligt måste framgå att hamnarnas suprastruktur inte behöver finansieras av myndigheterna.-Lika funktionsvillkor för alla hamnar är mycket viktigt. Alla konkurrenssnedvridande strukturer måste försvinna. Det går inte längre att acceptera att landsdelen Flandern som delägare i hamnen i Zeebrugge agerar både som domare och part i målet på samma gång.-Vi vill också betona vikten av en lokal förankring för alla hamnar. Varje hamn måste behålla sin autonomi.-Slutligen beror en hamns framgångar delvis på den ekonomiska politik och den skattepolitik som förs i landet. Vi måste se till att ekonomiska åtgärder och främst skatteåtgärder inte får en bromsande verkan och hindra att höga lönekostnader och skatter försvårar konkurrensen med andra hamnar.Jag stöder Jarzembowskis betänkande och hoppas att vi även i Flandern följer det här exemplet och snabbt godkänner hamnförordningen.

Lindholm
Sjöfarten och därmed hamnarnas betydelse är av stor vikt både vad gäller personer och godsbefordran. Vattenvägarnas betydelse som transportleder måste öka för att man skall uppnå målet " en hållbar transportpolitik" . Det är vi nog alla överens om.
Samtidigt är förutsättningarna vad gäller t.ex. kuststräcka, klimat, befolkningstäthet, fisketraditioner etc. mycket olika i medlemsländerna.
Att hamnarna skulle ligga inom EU: s behörighetsområde är väl inte alldeles omstritt. Ej heller att de skall anses vara en del av TEN.
Ett stort antal anläggningar, tjänster och verksamheter i hamnarna är emellertid tjänster av allmänt intresse och kan därför inte jämföras med andra. Detta gäller inte minst med tanke på konkurrensfrågan och offentlig finansiering.
Överhuvudtaget gäller att denna fråga måste diskuteras mycket mer, inte minst i medlemsländerna och med berörda aktörer.

Souchet
Den ekonomiska betydelsen av hamnarna i Europeiska unionen beror på att över 90 procent av medlemsländernas handel med tredje land och nära 30 procent av handeln inom gemenskapen sker den vägen.
Hamnarna i Europeiska unionens medlemsstater, och särskilt de stora hamnarna, betraktas traditionellt av regeringarna som tillväxtområden, centrum för nationell och regional utveckling och instrument för regional planering, och har i dag blivit knutpunkter mellan transocean sjötransport, sjötransport för korta distanser (kustfart) och marktransport, men även centrum för omlastning och tjänster, avsättning och logistik.
Med tanke på denna utveckling är det prioriterade problemet finansieringen och fastställandet av avgifter för hamn- och sjötransportens infrastruktur. Men det måste betonas att hamnarna i de olika medlemsstaterna skiljer sig från varandra genom ägandeförhållanden och organisatorisk och administrativ struktur. Denna strukturella komplexitet ger upphov till stora svårigheter när man vill analysera skillnaderna i stöd för att visa hur sund konkurrensen är.
Vår grupp stöder samtliga punkter i resolutionen från transportutskottet. Vi vill ändå erinra om att det också finns en annan kategori hamnar. Vissa hamnar eller anläggningar, hamntjänster och hamnverksamhet är av naturen av allmänt intresse och bör därför, i motsats till föredragandens förslag, ha möjlighet att erhålla särskilt utnyttjandestöd. Som ett exempel finns ett antal medelstora eller blygsamma hamnar som gör det möjligt att förbinda kontinenten med ett antal mer eller mindre avlägsna öar. Dessa hamnar har obestridligen en uppgift av allmänt intresse, eftersom de gör det möjligt för öborna att få försörjning.
Om man röstade för förslaget till resolution i dess nuvarande form, skulle denna kategori hamnar bli fullständigt bortglömd, vilket skulle få allvarliga ekonomiska och sociala konsekvenser. Det är anledningen till att vår grupp under omröstningen har stött ändringsförslag 1 och 3 som gör det möjligt för denna kategori hamnar att ta emot stöd från territoriella och nationella myndigheter. Vi får inte i den sunda konkurrensens namn fördöma den roll som vissa hamnar eller hamninfrastrukturer spelar i sin egenskap av offentlig tjänst.

Theonas
Vi förkastar varje försök att ingripa i hamnarnas ägandeförhållanden. Målet för en sådan politik är att minska den roll som hamnarna och sjötransportens infrastruktur spelar i samhället och att öppna upp dessa för privat exploatering, för att på så sätt skapa nya vinster för de monopolistiska företagen inom gemenskapen. I syfte att underlätta en direkt eller indirekt privatisering av alla eller vissa hamnanläggningar och en avreglering av marknaden för hamntjänster, behandlar kommissionen hamnarna huvudsakligen som kommersiella företag, eller " kommersiella enheter" , som den karakteristiskt benämner dem, och driver på för en restriktiv tillämpning av begreppet " offentlig nytta" , för att kringgå hamnarnas oförytterliga och ej kommersiella karaktär.
Med denna grönbok presenteras konkreta lagstiftningsförslag, som förslag till direktiv om hamnavgifter, förslag om en normativ ram för avreglering av marknaden för hamntjänster, förslag om att underlätta privat deltagande i hamnverksamheterna, förslag om att tillämpa enhetliga prissättningsprinciper m.m., med den föregivna målsättningen att öka hamnarnas " konkurrenskraft" och under förevändningen att det finns utsikter för att ytterligare utveckla den internationella handeln, öka den europeiska exporten och förbättra konkurrenskraften gentemot andra stora icke-europeiska hamnar; den verkliga målsättningen är emellertid att minska kostnaderna och öka lönsamheten för det privata kapitalet, vilket skulle få allvarliga samhälleliga konsekvenser.
Inom ramarna för de berömda offentliga-privata partnerskapen försöker kommissionen - även inom denna sektor - att till redarna föra över de bästa bitarna av de lönsamma verksamheterna. Kommissionen lägger över bördan för finansieringen av infrastrukturprojekten på det offentliga och framtvingar det privata kapitalets deltagande till och med i planeringen och utarbetandet av investeringsprojekten, och den lämnar därigenom bort exploateringsrätten för många år framåt i tiden. Kommissionens signaler angående finansieringssättet för hamnarna syftar till att underminera de offentliga och offentligrättsliga företagen, och de förebådar en systematisk och strikt tillämpning av gemenskapsramen för statligt stöd.
Kommissionen ignorerar att hamnarna och hamnmyndigheterna - bortom sin rent kommersiella verksamhet - även utför andra mycket viktiga uppgifter, som att kontrollera att säkerhetsföreskrifter efterlevs, att genomföra undersökningar och inspektioner, att utöva en administrativ övervakningsverksamhet - som till exempel inom ramen för principen om statlig hamnkontroll - samt att tillhandahålla samhälleliga tjänster till kust- och öregionerna.
Åtgärder presenteras för prissättningssystemet, vilka kommer att leda till en stadig ökning av priserna, allt enligt principen " konsumenten betalar" . Kostnaden kommer naturligtvis inte att bäras av rederierna, som driver på i denna riktning, utan den kommer att läggas på utpriset, det vill säga på det pris passagerarna och varukonsumenterna betalar. Det faktum att sjötransporterna för länder som Grekland, med en vidsträckt övärld, utgör det främsta instrumentet för lokal utveckling, kommunikation och turistexploatering tystas ned helt och hållet, och varje ökning av transportkostnaderna skulle följaktligen medföra negativa följder för dessa regioners utvecklingsmöjligheter. Kommissionens förslag om hamnavgifter skulle leda till en kraftig minskning av inkomsterna för de små hamnarna som har liten omsättning, med följd att deras livskraft och funktionsduglighet skulle riskeras.
Även arbetstagarnas rättigheter hamnar i farozonen, eftersom omfattande nedskärningar av arbetstillfällen står på dagordningen. Kommissionen kräver ökad flexibilitet inom hamnsektorn. Den uttrycker reservationer rörande legitimiteten för arbetstagarregister och jämnar vägen för företag som eftersträvar att inträda på marknaden att använda annan personal än den som finns med i dessa register, vilket skulle öppna upp för svartarbete och utnyttjande av lågavlönad hamnarbetskraft, och det skulle rasera åratals erövringar för arbetstagarna inom grenen.
Slutligen, angående integreringen av hamnarna i de transeuropeiska transportnäten, vill vi betona att integreringen inte syftar till att tillhandahålla gemenskapsmedel till hamnarnas utveckling, utan den syftar till att blanda in storkapitalet även på detta område. Vi anser att vid eventuellt gemenskapsstöd bör hänsyn tas till de speciella utvecklingsbehoven för varje region, och inte fastställas efter det multinationella storkapitalets önskemål.
Arbetstagarna i mitt land och i andra länder är upprörda över dessa förslag, som somliga regeringar redan försöker genomföra genom att ändra i den nationella lagstiftningsramen. Inför Greklands anslutning till euron skall - bland många andra - hamnmyndigheterna i Pireus och Thessaloniki privatiseras, detta trots att de är lönsamma organisationer, och de är på väg att omvandlas till anonyma företag. Vi kommer under alla omständigheter att stödja arbetstagarna i deras kamp för att hindra att dessa förslag, som inte förebådar någonting gott för dem, går igenom.
Betänkande (A4-0413/98) av Langenhagen

Rovsing
Kommissionens förslag till en EU-strategi för globala satellitbaserade navigationssystem (GNSS), förtjänar parlamentets fulla stöd. Det är ett mycket viktigt område, inom vilket Europeiska unionen redan i dag har betydande strategiska, politiska, ekonomiska, industriella, sysselsättningsmässiga, säkerhetsmässiga och försvarsmässiga intressen. Med en världsmarknad för GNSS som uppskattas till ett värde av 50 miljarder euro år 2005, är det givet att en europeisk strategi måste prioriteras högt.
Den handlingsplan som kommissionen föreslår, utgör ett konkret steg i riktning mot en utveckling av ett civilt multimodalt system som är helt integrerat i de transeuropeiska transport- och telekommunikationsnäten. Jag antar att ESA (European Space Agency) kommer att fungera som EU: s tekniska arm på detta område. Jag har med tillfredsställelse läst de rekommendationer och förslag som utskottet har lagt fram i sitt betänkande, och jag stöder dem i det stora hela.

Souchet
Satellitområdet har de senaste trettio åren genomgått en verklig revolution. Telefonnät och TV-kanaler är de största utnyttjarna av denna rymdteknik, men ett stort antal tjänster grundade på satellitsystem har också utvecklats inom olika verksamhetsområden såsom transport, jordbruk, fiske, skydd av naturresurser, osv...
När det t.ex. gäller transporter kommer satellitnavigering att kunna bidra till ett mer effektivt genomförande av befintlig transportinfrastruktur, ökad säkerhet och minskad miljöförstöring.
Inom fiskeområdet kommer systemen för satellitnavigering att göra det möjligt att allmänt och obestridligt tillämpa kontroller inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, men framför allt att förbättra säkerheten för fartygens besättning.
Inom jordbruket kan satellitsystemen göra det möjligt att kontrollera plantering av perenna växter (fruktodling, vinodling), analysera vatten- och jordresurser och kontrollera konstbevattning...
Under de kommande åren kommer nya tillämpningar att utvecklas: världsomspännande nätverk för satellitkommunikation kommer att installeras och plattformar för ny rymdforskning planeras. Allt måste alltså göras för att de europeiska staterna skall kunna inta en ledande plats på den mycket konkurrensutsatta satellitmarknaden, en marknad som för närvarande domineras av Förenta staterna.
Efter att ha utvecklat en flyg- och rymdverksamhet som grundas på samarbete mellan europeiska företag inom dessa sektorer, utifrån kompetens och genom att verkligen gå utanför gränserna för gemenskapens Europa, är det i dag nödvändigt att de europeiska länderna tillämpar samma metod inom satellitsektorn. Framgångar som Ariane och Airbus, som uppstått utanför de europeiska institutionernas direkta åtgärdsområde, visar att för att bygga upp ett högteknikeuropa kan man mycket väl avstå från att utnyttja en tung administrativ teknostruktur. Exemplet med Ariane och Airbus, som utnyttjat mycket litet gemenskapsmedel och för vilka kommissionen endast spelat en anekdotisk roll, bör fungera som förebild för att utveckla den europeiska satellitindustrin under de kommande åren.
Sammanträdet avbröts kl. 13.10 och återupptogs kl. 15.00.

Agenda 2000 (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt debatt om de fem betänkandena från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om Agenda 2000.

Maes
Herr ordförande! Jag vill genom en ordningsfråga komma med en begäran. Vi är alla ivrigt sysselsatta med förberedelserna för viktiga omröstningar. I kommissionen utlovades att vi skulle få ta del av listan över de 157 UCLAF-utredningarna. Av dessa gäller 27 kommissionens eget arbete. Jag tror att det för oss är av största vikt att ha tillgång till den listan, så att vi kan få en god uppfattning om kommissionens arbete och det sätt på vilket den agerar i ekonomiska ärenden. Kan jag be er som parlamentets ordförande att vidta nödvändiga åtgärder för att skaffa oss de här handlingarna innan de viktiga omröstningarna i samband med kommissionen äger rum?

Ordföranden
Fru Maes! Vi har ingen lista här och nu, men er begäran skall vidarebefordras, och om det finns någon sådan, kommer ni omedelbart att informeras.

Hardstaff
Herr ordförande! När jag talade om betänkandet från Görlach om landsbygdens utveckling i slutet av förra året, sade jag att detta parlament bör vara ärligt om huruvida det menar allvar med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Ett stort antal ändringsförslag som har framlagts gällande de betänkanden som vi diskuterar idag visar på ett sorgligt sätt att vissa politiska grupper i detta parlament är mera intresserade av kortsiktiga politiska fördelar på slutsträckan fram till det europeiska valet, än av att uppnå realistiska reformer för att skapa en jordbrukspolitik som är lämplig för ett Europa bestående av 20 till 25 länder i det tjugoförsta århundradet, som verkar i en global ekonomi och omfattas av Världshandelsorganisationens regler.
Det är orealistiskt för vissa politiska grupper att lägga fram stora mängder ändringsförslag i fråga om alla betänkanden, där man efterlyser ökade subventioner år efter år, medan kommissionen föreslår successiva minskningar för att minska kostnaderna för jordbruket och möjliggöra utvidgningen av EU. Händelser under denna vecka och förra månaden kan sannerligen få ansökarländerna att undra vad det är för slags organisation som de har ansökt om att ansluta sig till. Antingen menar vi allvar med att bygga upp ett verkligt Europa, som omfattar alla de länder som skars av från Västeuropa för 40 år sedan på grund av ett historiskt misstag, som vi måste garantera aldrig mera sker, och vidta steg som vi vet är nödvändiga för att göra detta möjligt, eller så röstar en majoritet av detta parlament för ändringsförslag som kräver subventioner som vi vet är ohållbara och förråder detta historiska ögonblick av förändring.
Ja, vi måste skydda våra jordbrukare på kort sikt mot en alltför snabb förändring, så att de kan klara av denna övergångsperiod. Ja, vi bör uppmuntra utvecklingen av förnybara grödor som inte är avsedda för livsmedel eller djurfoder, med undantag för tobak, i synnerhet på frivilligt uttagen mark. Ja, vi bör uppmuntra mera omfattande djuruppfödning genom att justera det sätt på vilket bidragen betalas ut. Ja, det bör finnas ekonomiskt stöd för dem som odlar på mycket svår terräng och för att hjälpa äldre jordbrukare att pensionera sig. Subventionerna bör inriktas på de områden där de är bäst behövda och en övre gräns bör anges för storleken på de enskilda utbetalningarna, om det inte kan visas att större utbetalningar gynnar landsbygdens ekonomi i stort eller miljön.
Dessa reformer är nödvändiga oavsett det vidare sammanhanget för Agenda 2000. Europa behöver ett konkurrenskraftigt, men också hållbart och miljövänligt jordbruk för att producera de livsmedel av hög kvalitet som våra medborgare behöver för en hälsosam diet, utan kraftiga överskott, utan att smutsa ner vår landsbygd, och utan att orsaka onödigt lidande för våra djur. Vi måste stödja dem som å våra vägnar bevarar vår landsbygdsmiljö och vår vackra landsbygd, genom speciella miljöbidrag. Nya arbetstillfällen, inte direkt kopplade till jordbruk, behöver skapas inom landsbygdsområdena om de inte skall drabbas av arbetslöshet, avfolkning och byar som reduceras till sovstäder, med alla de transport- och miljöproblem som blir följden.
Jag uppmanar grupperna att, när de gör upp sina omröstningslistor, blicka bortom kortsiktiga röstmässiga vinster och att rösta på ett sätt som stöder och förbättrar genomförandet av kommissionens reformförslag snarare än undergräver dem.

Olsson
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! När man talar om jordbrukspolitiken, kan man naturligtvis göra det på olika sätt; man kan göra det principiellt och långsiktigt, och man kan fundera över vad vi kan åstadkomma i dag.
I princip skulle jag önska en mycket mer långtgående reform av GJP än den som kommissionen har föreslagit. Vi har ärvt jordbrukspolitiken från 50-talet. Den är egentligen inte anpassad till det som vi skulle önska, en bättre fungerande världsmarknad, som ju också WTO-samtalen kommer att sträva efter, en världsmarknad som har en större efterfrågan samt en marknad både hemma och borta där kvalitet och miljövänlighet värderas högre.
Det har emellertid hänt en del saker sedan Agenda 2000 författades av kommissionen. Det ena är att vi har drabbats av en kris i ekonomin, framför allt Sydostasien och Ryssland, och luften har gått ur exportmarknaderna. Det andra som är intressant att notera är att USA har återinfört betydande stöd till sitt jordbruk.
Då är frågan hur vi skall agera i dagsläget. Erfarenheten från åren 1996-1997 var ju att marknaden lyfte prisnivån. I dag har vi ett läge där marknaden sänker prisnivån. Jag tror att det i det läget är orimligt att sänka priserna mer än man kan kompensera med direktbetalning.
När det gäller frågan om åternationalisering skulle jag vilja ställa en fråga till kommissionären. Kan kommissionären lova att man kan organisera nationella delbetalningar och nationella kuvert på ett sådant sätt att bönder i länder som har jordbruksnegativa regeringar inte drabbas av en snedvriden konkurrens?

Ephremidis
Herr ordförande! Kommissionens nya förslag består i sin helhet av band och bojor, av åtgärder som gör den prokrustesbädd på vilken jordbrukarnas inkomst den senaste tiden har skurits i bitar än mer plågsam. Det sker genom sänkta priser, minskade eller till och med slopade bidrag samt avskaffade interventioner. På så sätt sparas medel och anslag, som i stället kan användas till att finansiera det monopolistiska kapitalets imperialistiska utsugningsexpedition i de centraleuropeiska länderna. Åtgärderna siktar samtidigt på att undanrycka jordbrukarens och dennes barns obestridliga rätt att odla sin jord och utveckla sin produktion. Detta genom oacceptabla, godtyckliga kvoter och höga, vanvettiga böter på avkastning. Följden blir att det monopolistiska kapitalet kan breda ut sig och styra även över jordbruket, och det kan välja mellan att antingen göra jordbrukaren arbetslös, eller låta honom vara kvar och fortsätta arbeta, men då som en ny slags torpare. Slutligen, herr ordförande, siktar dessa åtgärder på att säkerställa vissa ekonomiska och kommersiella förutsättningar, så att det monopolistiska kapitalet vid avtalsförhandlingarna med Världshandelsorganisationen skall kunna göra eftergifter och få kompensation av det amerikanska kapitalet, till sin fördel men jordbrukarnas nackdel.
Allt detta, herr ordförande, försökte den ansvarige kommissionären under sitt mer än halvtimmeslånga anförande släta över, men det kommer att omkullkastas av jordbrukarnas vrede och mobilisering. Och tro inte att något sådant inte kommer att ske, att vi inte återigen kommer att få ett " bondeuppror" . Vi kommer att få se en förödande jordbrukarrörelse, som tillsammans med arbetarrörelsen kommer att omkullvälta denna oacceptabla politik.
Talaren avbryts av ordföranden.

Guinebertière
Herr ordförande! Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken är utan tvekan ett grundläggande steg för gemenskapen eftersom den skall öppna dörrarna till nästa jordbruksårtusende. Det gäller såväl Europas ekonomi som dess sammanhållning och våra landsbygders överlevnad. Den gemensamma jordbrukspolitiken måste naturligtvis utvecklas men vi måste erkänna dess förmåga. Den har gjort det möjligt att utveckla det moderna jordbruket, jordbruksexporten och försörja våra marknader med säkra produkter av god kvalitet. Den har säkerställt jordbrukarnas inkomst och varit den enda fullständigt integrerade politiken på europeisk nivå.
Vad föreslår oss då kommissionen för denna reform? En allmän sänkning av priserna, anpassade till världsmarknaden, kompensation genom direkt stöd, men utformat efter kriterier, medlemsstaternas deltagande i fördelningen av totalanslagen för flexibilitet. Samtidigt skall vi vara apostlar för djurens välbefinnande, fortfarande på en internationell marknad.
Inget av detta är godtagbart i befintligt skick. Som bevis på detta har vi de hårda förhandlingarna såväl inom rådet som parlamentet. Jag oroas särskilt över den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött och över alla system för extensiv produktion i allmänhet. Deras roll är viktig för utnyttjande av mark och miljöskydd och skall inte förringas, men det är framför allt jordbrukarnas och konsumenternas intresse som jag vill försvara genom denna reform.
I det hänseendet kommer vi att stödja föredragande Garots ståndpunkt, när han kräver en begränsad sänkning av priserna, tillsammans med en förstärkning av produktionskontrollen, en strävan efter smak- och hälsokvalitet och kravet på ett bibehållet offentligt ingripande. Svårigheten att förvalta denna reform kompliceras för övrigt av reformen av mjölkmarknaden och allmänna åtgärder. På det hela taget bör reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken leda till att förbereda det europeiska jordbruket för tillnärmningen till länderna i Central- och Östeuropa och deras jordbruksproduktion, och även förbereda oss för de kommande förhandlingarna i WTO, inte genom att redan nu fastställa våra priser och anpassa dem till världspriserna utan genom att bekräfta vår europeiska modell, som respekterar människans och markens liv.

Lambraki
Herr ordförande! Vi står i begrepp att godkänna den del av Agenda 2000 som rör den gemensamma jordbrukspolitiken och som - i min mening - är den viktigaste delen, med tanke på jordbrukssektorns stora betydelse och mångsidiga karaktär, men även med tanke på storleken av dess andel av gemenskapsbudgeten.
Förslagen till förordningar om finansiering av marknaderna för nötkött, spannmål och mjölkprodukter samt om systemen för direkt stöd är betydelsefulla, och de berör den gemensamma jordbrukspolitikens regler och finansieringsförfaranden, parallellt med att de behandlar tre gemensamma marknadsorganisationer som suger upp den största delen av jordbruksbudgeten. Det faktum att de tre gemensamma marknadsorganisationerna gäller för huvudmarknaderna för de nordliga ländernas jordbruksprodukter visar deras priviligierade ställning jämfört med marknaderna för produkterna från de sydliga länderna, liksom det visar de obalanser som finns, obalanser som dagens reform - liksom de tidigare - har kunnat eller försökt minska. Vad gäller förordningarna om finansiering, lämnar kommissionens förslag, utan att avlägsna sig mycket från den nuvarande ramen, en viktig lucka.
Införandet av nya åtgärder inom interventionsområdet för garantisektionen i Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket, särskilt åtgärderna för att utveckla landsbygden och föranslutningsstödet till ansökarländerna, skapar stora frågetecken vad gäller möjligheterna att i framtiden, parallellt med de gemensamma marknadsorganisationerna och inom uppställda ramar, kunna finansiera dessa områden.
Ett annat, mycket viktigt problem kommer att skapas i och med förslaget om att införa ett system för medfinansiering av det direkta inkomststödet av medlemsstaterna. Om förslaget antas, herr ordförande, under påtryckningar från medlemsstater som anser sig vara nettobetalare till gemenskapsbudgeten, är det uppenbart att det kommer att utgöra ett första steg mot en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken, och det kommer att bli en utlösande faktor för ökade obalanser och ett avbrott i arbetet mot ekonomisk och social sammanhållning inom unionen.
Försöket att åternationalisera den gemensamma jordbrukspolitiken är på samma gång ett försök att ifrågasätta den grundläggande principen om finansiell solidaritet, på vilken Europeiska unionens fram till i dag enda gemensamma politik har stött sig.
Vad gäller de gemensamma organisationerna av marknaderna för nötkött, spannmål och mjölkprodukter, och med tanke på de svårigheter som finns då det gäller att utforma en politik som skall förena och tillfredsställa så många och så olika intressen, utgör kommissionens förslag en bra bas, och de strävar i rätt riktning. Det är första gången jag säger någonting liknande till kommissionen. Jag tror emellertid att det finns betydande utrymme för förbättringar, och jag vill göra två anmärkningar: en generell och en speciell.
Den generella anmärkningen gäller behovet av att utvidga stödet till de små producenterna, liksom till producenterna i bergsområden och eftersatta regioner. Den speciella anmärkningen gäller förhållandena för mjölkmarknaden i Grekland, med dess stora avstånd till övriga marknader och dess vidsträckta övärld. Dessa förhållanden, tillsammans med de verkliga behoven av färsk mjölk, har skapat en stor avvikelse jämfört med den nuvarande referenskvantiteten.
Jag anser att kommissionen åter och med ett realistiskt synsätt måste behandla Greklands krav om att öka referenskvantiteten med 150 000 ton. Detta är inget nytt problem, det är ett resultat av uppdelningen 1992, och trots att kommissionen hävdar att den anstränger sig för att få bort eller minska obalanserna mellan länders och regioners produkter, så består tyvärr Greklands mycket otillfredsställande situation i mjölkfrågan.

Cunha
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Trots föredragandenas ansträngningar var det inte möjligt att hitta en kompromiss om reformen inom området för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vilket är mycket beklagligt och inte ger något gott anseende åt parlamentets funktion och bild.
Jag vill betona fyra prioriteringar vad gäller reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket för övrigt ligger i linje med det betänkande som antogs i juni.
Den första prioriteringen: det är väsentligt att det råder en försiktighet i prissänkningarna. Förslagen om 15 procent för nötkött och tio procent för mjölkprodukter, som parlamentet har lagt fram, förefaller oss mer godtagbara än de 30 procent respektive 15 procent som kommissionen har lagt fram. Den minskning på noll procent som parlamentet har godkänt för spannmål tycks oss orealistisk.
Den andra prioriteringen: det är väsentligt att göra en kraftansträngning för att återfå en inre balans i den gemensamma jordbrukspolitiken och stärka dess andra pelare, främst genom stärkt strukturpolitik, åtgärder inom jordbruks- och miljövården och jordbruks- och skogsvården, specialstöd till de minst gynnade områdena, stöd till kvalitetsprodukter och i allmänhet till den ekonomiska mångfalden och landsbygdens utveckling. Utan detta finns det ingen europeisk jordbruksmodell, eller likställda svar på den gemensamma jordbrukspolitiken för de olika europeiska jordbruken, vilka som alla vet är mycket heterogena.
Den tredje prioriteringen: det är nödvändigt att avlägsna ett blint beslut vad gäller kriterier för fastställande av olika typer av kvoter, rättigheter till bidrag eller referensytor. Mycket speciella fall som vad gäller länder som mitt eget, Portugal, med en stor strukturell eftersläpning och ett enormt livsmedelsberoende från utlandet, måste behandlas på ett selektivt sätt.
Den fjärde prioriteringen: det är viktigt att svara på det enorma europeiska underskottet på oljeväxter och vegetabiliska proteiner och behålla en ordentlig yta för majs.
Till sist skulle jag vilja nämna att alternativet att åternationalisera 25 procent av den gemensamma jordbrukspolitikens finansiering är en diskussion som inte bör föras i detta reformsammanhang. Inte för att det i sig är ett förbjudet ämne eller tabubelagt, vilket det inte är, utan för att detta måste ske på en annan nivå, det vill säga, när det gäller finansieringen och egna medel.
Jag vill avslutningsvis säga ett ord till rådets ordförande. Jag vill påminna rådets ordförande, som jag hälsar särskilt, om att er utrikesministerkollega i går sade här att ett av de viktigaste skälen att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken var att minska Europeiska unionens utgifter. De tyska ordförandeskapen har dock alltid försvarat jordbruket. Det ser nu ut som om den nya tyska regeringen har bytt strategi. Vi skulle väldigt gärna vilja att ni klargjorde denna fråga.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, herr kommissionär! Parlamentet har inte gjort sig förtjänt av något skönhetspris eftersom man inte kunnat komma fram till några kompromisser i ett antal frågor. Personligen tycker jag att vi måste vara realistiska. Jordbrukspolitiken får inte lägga beslag på en större del av de europeiska medlen än vad den gör nu. Därför tyckte jag det var mycket intressant att kommissionär Santer i sitt första anförande i morse sade att han tyckte att det var synd att parlamentet inte välkomnade en delvis åternationalisering av inkomststödet eller nationella budgetar. Det är ett intressant alternativ. Det skulle kunna vara ett hjälpmedel i bekämpandet av bedrägerier och det är också med hjälp av det här systemet lättare att införa miljökrav per medlemsstat.
Jag anser därför också att den här delen av debatten faktiskt måste föras över ett bredare område, eftersom jag har intrycket att det finns en majoritet för det i parlamentets ekonomiska utskott.
Vidare, herr ordförande, så håller jag med Olsson om att vi egentligen borde gå längre med förnyelse och innovation i jordbrukspolitiken. Åttio procent av befolkningen bor i städer. Jag bor inte i en stad, jag bor på landsbygden, men jag är ändå mycket medveten om att det är så. Där efterfrågas krav för djurens vällevnad, miljökrav och kvalitetspolitik. Därför är det väldigt viktigt att dessa faktorer kommer med.
Vidare anser jag att vi i de fall vi ger incentives så skall det ske med inriktning på landsbygdspolitik, på användningen av non-food produkter som råvaror för byggnads- och energisektorn.
Slutligen vill jag också peka på de stora möjligheter som informationstekniken ger för nya impulser med avseende på jordbrukssektorn. Vi har i allt för hög grad sett jordbruket som produktion av livsmedel på det sätt som vi under årens lopp har vant oss vid. Just nu är innovation det allra viktigaste som vi kan införa.

Daskalaki
Herr ordförande! När vi talar om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000 måste vi komma ihåg att rådsmötet i Wien var ett de uppskjutna beslutens möte. Det fattades inget beslut om de egna medlen, och inte heller om hur kostnaderna för utvidgningen skall fördelas. De viktiga besluten sköts upp till mötet i Bryssel i mars, och rådet har inte tagit ställning till hur stor del av kostnaderna för utvidgningen de europeiska medborgarna skall stå för.
Det första det tyska ordförandeskapet gjorde var att informera oss om att det vill minska sitt bidrag till gemenskapsbudgeten betydligt. Vi bör på denna punkt komma ihåg att gemenskapsbudgetens egna medel i Edinburgh fastställdes till 1, 27 procent av BNP, med utsikter för en ökning under perioden 2002-2006 med 2, 5 procent vid en genomsnittlig inflation inom gemenskapen på 2, 2 procent. Detta betyder helt enkelt en stadig minskning av jordbruksutgifterna, om någon av de ovanstående betingelserna inte hålls eller om - vilket berörs i Agenda 2000 - jordbruksutgifterna blir icke-obligatoriska. Vi bör även komma ihåg att de egna medlen i de två senaste gemenskapsbudgetarna inte har överskridit 1, 15 procent, samtidigt som en gräns på 0, 4 procent av BNP har införts för strukturfonderna.
Medfinansiering av jordbruket innebär i realiteten en partiell åternationalisering, i storleksordningen 24-25 procent enligt kommissionens rapport. Vi har redan godtagit vissa " smygingrepp" i denna riktning, som i fallet med revideringen av den gemensamma organisationen av marknaden för frukt och grönsaker 1996, de nyligen slopade interventionerna för olja samt möjligheten att köpa ut outnyttjade personliga kvoter för tobak. Andelen av medfinansieringen måste stå i förhållande till medlemsstatens ekonomiska tillstånd, och särskild omsorg måste tagas till de produkter inom Europeiska unionen som uppvisar underskott.
Vi stöder de " rättvisa förutsättningar" som föredraganden vill fastlägga i händelse av medfinansiering, men i fråga om förfarande för beslutsfattande stöder vi inte valet av fördragets artikel 43. Vi föredrar artikel 209, eftersom det rör sig om en ändring av finansiell karaktär som kräver enhällighet i rådet och eftersom vi är emot partiell åternationalisering och införande av en generaliserad strukturmekanism.
Vad gäller reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, kräver vi en jämlik behandling av produkterna från Medelhavsområdet och full kompensation av inkomstförluster för jordbrukarna genom direkt stöd, särskilt till småproducenter och producenter i eftersatta områden.
För att avsluta, herr ordförande, skulle jag angående de ökade allmänna obalanserna mellan nord och syd, vilka inte går att dölja och som redan har tagits upp, vilja erinra om att Sammanhållningsfonden inte var emot en utjämning av politiken för den gemensamma marknaden, som huvudsakligen de industrialiserade länderna i norr drar nytta av.

Alavanos
Herr ordförande! Enligt min åsikt utgår reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken till stora delar inte ifrån dennas egen inneboende förmåga att utvecklas och bemöta nya utmaningar, utan ifrån vissa mäktiga medlemsstaters påtryckningar för att minska Europeiska unionens budget, och då särskilt de egna nationella bidragen till denna. Jag tror att vi i och med detta i en rasande takt håller på att inskränka verksamhetsområdet för jordbrukspolitiken, som inte kan lämna jordbruksproduktionen och landsbygden i händerna på den fria marknadens lagar, utan som måste ta hänsyn till demografiska aspekter och miljöaspekter samt risken att stora jordbruksarealer ödeläggs. Jag vill uttala mitt totala motstånd mot varje försök att, via finansieringen, genomföra en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken, eftersom det skulle bli särskilt svårt att bära för länder med svag nationell budget och svaga finansiella verktyg, och jag vill även uttala mitt motstånd mot två stora obalanser: för det första obalansen mellan produkterna från nord respektive syd, för det andra obalansen mellan stora och små producenter.

Campos
Herr ordförande! Jag lyssnar alltid med stort nöje på kommissionär Fischler eftersom jag redan flera gånger har sett detta parlamentet djupt oroat av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilken man säger skall bli en framtidsreform. Jag kan inte förstå hur det är möjligt att kommissionen hävdar att man skall genomföra en framtidsreform i vilken man betalar ut hälften av gemenskapens budget till en sektor där en procent av de rikaste i Europa får 40 procent av gemenskapens budget...
Det är ett missbruk, herr kommissionär Fischler! Det är ett missbruk att vissa ledamöter och kommissionen gör anspråk på att tala för jordbrukarnas räkning. Herrarna talar här om en privilegierad minoritet som, tack vare ett system med gemensam jordbrukspolitik, söker offentliga fonder som vi borde förvalta med största omsorg, vilket vi inte gör, för vi ger dem till människor som inte behöver dem. I dag är det omöjligt att förena ert försvar för miljön, sysselsättningen, säkerheten och kvaliteten med produktionsbidragen. Det finns inga produktionsproblem i dag, herr kommissionär Fischler. Den tekniska utvecklingen och biotekniken garanterar att produktionen hela tiden ökar. Vi har däremot problem med människor. Denna politik har redan minskat antalet människor inom jordbruket med 700 procent från 1950 fram till nu. Med den politiken kommer 2, 5 procent att höra till jordbruket. Det kommissionären måste göra är att föresätta sig att få bort alla produktionsbidrag. Dessa bidrag skall riktas till brukandet, de skall gå till småbrukarna, till familjeföretagen, till sysselsättningen, till kvaliteten. Dessa bidrag skall vara utbetalningar till de som bäst behöver, och inte detta fantastiska slöseri med hälften av gemenskapens budget, att fördelas bland dem som inte behöver. Jag vill göra er rättvisa, herr kommissionär Fischler: ni är mindre lobbyist än ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, för de tre dossierer som presenterats av det utskottet är värre än förslaget från själva kommissionen, då de går ännu längre, inte mot en förändring, inte för att upprätta ett rättvist tak, inte för att försäkra jordbrukarna, utan för att producera mer överskott, för att vi sedan skall betala för lagring, betala för att inte producera, och på nytt för att producera, betala för att lagra och betala för att exportera! Det är inte möjligt, herr kommissionär Fischler! Upphör med denna politik!

Redondo Jiménez
Herr ordförande, kommissionär, ledamöter! Vi har nu i debatten redan noggrant gått igenom vart och ett av de lagstiftningsförslag som finns i Agenda 2000. Därför kommer jag bara att i korthet tala om frågor som inte har behandlats av mina kamrater, även om jag skulle kunna instämma i mycket som har sagts här, såväl av Goepel som Funk, Cunha och Colino.
Tre större frågor och tre mindre, bara i korthet. När det gäller de större skulle jag vilja tala om den nyhet er Agenda 2000 erbjuder för landsbygdsutvecklingen. Även om det inte är ett tema vi diskuterar i dag har ni sagt att mer än 50 procent av befolkningen är över 55 år. Därför måste kommissionärens huvudsakliga mål när det gäller jordbrukspolitiken vara att behålla befolkningen på landsbygden. Och där har ni två stora problem: problemet med ungdomarna och problemet att behålla kvinnorna på landsbygden. Oavsett vad vi tycker om den saken och om vi konstaterar fakta ser vi att utan kvinnor finns ingen lösning på det problemet. Männen följer kvinnorna och landsbygden avfolkas, och då är all jordbrukspolitik överflödig.
En annan större fråga är medfinansieringen. Bryt inte principen om den solidariska finansieringen. Jag anser att med medfinansiering i de direkta stöden - stöd som är obligatoriska att uppfylla för medlemsstaterna - kan vi hamna i en allvarlig diskriminering.
Och jag skulle också vilja säga att vi bör upprätthålla kraven och kontrollen av kraven när det gäller produkter som kommer från tredje land. Dessa produkter måste uppfylla samma krav som vi ställer på våra egna.
När det gäller de mindre frågorna kan jag inte glömma några historiska problem. Jag skulle vilja påminna er om de historiska produktionerna, ökningen av kvoter på oxkött, nu redan mer än 70 000 och som bör tillämpas ännu en gång. Vi är också tacksamma för ökningen av mjölkkvoten, även om vi fortsätter att påstå att den inte är tillräcklig.
Herr kommissionär! Vi har definierat en modell för det europeiska jordbruket. Anamma den, kämpa för den, och kämpa tillsammans med alla europeiska institutioner för dessa jordbrukare som ni försvarar så.

Iversen
Herr ordförande! Den gemensamma jordbrukspolitiken som inrättades under 1950-talet, när det bara var sex medlemsstater, står nu inför en reform. Alla - så gott som alla - erkänner att denna politik inte är utformad för en utvidgning som betyder att unionen kommer att bestå av fler än tjugo länder. Vi måste alltså göra vissa förändringar, vare sig vi vill eller inte. Vi ställer upp på reformerna. Vi tycker faktiskt att Agenda 2000-förslaget från kommissionen är ett bra och modigt initiativ. Vi känner till huvudidéerna: de allmänna stödsystemen avskaffas, och de europeiska jordbrukarna måste konkurrera på världsmarknaden. Det är något vi måste acceptera som en följd av WTO-förhandlingarna, och jag tror faktiskt att det är bra för jordbruket att vi får denna liberalisering i framtiden, och därmed också kommer att tillnärma priserna till dem som råder på världsmarknaden. Jag tror också att det på litet längre sikt kommer att innebära att vi avskaffar hela mjölkkvotsystemet. Detta kommer några att beklaga. Jag gör det inte. Jag tycker att det skulle vara en god idé att göra det på längre sikt. Jag tror på det hela taget, att man skall vara uppmärksam på att den process som har satts igång i och med Agenda 2000 kommer att betyda en allt större liberalisering inom jordbruksområdet. Vi danska socialdemokrater är mycket nöjda med kommissionens förslag, och vi menar att det är en nödvändig förändring både med hänsyn till WTO-avtalen, men också på grund av utvidgningsprojektet och hela den finansieringssituation vi befinner oss i.
Vi har lagt fram ändringsförslag till en rad av de förslag som lagts fram i parlamentet. Vi har också andra ändringsförslag. Vi tycker att kommissionens förslag i många stycken är mer realistiskt än det parlamentet har kommit överens om, och jag hoppas att parlamentet kommer att förstå att det faktiskt är nödvändigt att följa den linje som kommissionen har stakat ut. Det är ju så att en rad av de ändringsförslag som parlamentet har lagt fram, och som vi alltså röstat emot, men som tyvärr fortfarande finns på bordet, innebär en ökning av budgeten i stället för en minskning, som blir fallet genom kommissionens förslag. Vi är alltså tvingade att hitta en lösning som är genomförbar, och vi måste också beakta tidsfaktorn. Det är därför helt avgörande att vi fastställer vår ståndpunkt när vi nu röstar om detta senare i januari i Bryssel, och det är helt avgörande att det blir klart i tid, och jag önskar därför både rådets ordförande och kommissionens jordbruksansvarige lycka till, och hoppas att saken är ordnad i mars.

Filippi
Herr ordförande! Jag är överens med de kollegor som är oroliga för att den mycket innehållsrika debatt som utvecklats om " Agenda 2000" leder till en lågprofillösning vad beträffar reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi har sett svårigheterna, de har kommit fram i den debatt som har förevarit i jordbruksutskottet, där vi inte har kunnat hitta en gemensam ståndpunkt om reformen av de stora områdena, och de kom tillbaka i förmiddags i inlägget från ordföranden i rådet (jordbruk) när det sades att vi måste söka en kompromiss inom ministerrådet, och alla vet vi hur många hinder det hittills funnits för att hitta denna kompromiss.
Vi skulle dock göra fel om vi gjorde den tolkning som delvis har brett ut sig under debattens gång, en tolkning enligt vilken vi å ena sidan har kommissionen, innovatör och reformator, och å den andra ett parlament som inte klarar av att följa den rutt kommissionen pekar ut. Sanningen är tyvärr en annan och det har vi sagt hela tiden: kommissionen har lagt intressanta och viktiga förslag, men resurstilldelningen är inte tillräcklig, ur kvantitets- och kvalitetssynpunkt, för att stödja detta förslag. Å ena sidan finner vi Ekofinrådet - i går morse upprepade den tyske utrikesministern det den engelske utrikesministern sade när hans halvår inleddes, det vill säga att vi måste göra ingrepp i jordbruket för att minska utgifterna - och å den andra har vi jordbrukarna som är oroliga att en prissänkning inverkar på deras resultat.
Vi måste komma ur denna situation och kasta oss framåt. Den vädjan jag då kommer med som avslutning på detta inlägg är att den arbetsgrupp på hög nivå som vi fick kännedom om i förmiddags av kommissionären, och som påbörjar sitt arbete i dagarna, försöker att verkligen anstränga sig att besluta i jordbruksproducenternas intresse, genom att försöka hitta en enighet som på något sätt är i linje med reformens uttalade mål, vilka var mycket ambitiösa.

Wilson
Herr ordförande! Jag skall tala generellt, och inte om något specifikt betänkande. Vilken politik vi än enas om för den europeiska jordbrukspolitiken från år 2000, måste den vara lätt att förstå, lätt att administrera och lätt att inspektera. Våra reformer måste fortsätta att använda den gemensamma politiken som ett socialt verktyg. Under GATT-samtalen hävdade vi att vår politik hjälpte ekonomierna i fattigare landbygdsområden, inte stödde produktionen. Om vi hävdade detta tidigare, kan vi inte nu hävda att det är fel att straffbelägga effektivitet.
Vi måste sätta ett tak för biståndet till större spannmålsjordbruk. Vi måste använda oss av modulering, men vi måste använda det på ett rättvist och känsligt sätt. Vi måste garantera att lokala ekonomier inte blir orättvist lidande. Vi måste utveckla en effektiv kompletterande politik på nationell nivå, men vi måste garantera att denna politik förblir gemensam för oss alla och vi måste bibehålla en gemensam finansiering. Vi måste avstå från att gå mot en åternationaliserad finansiering och utformning av politiken.
Om vi godkänner en delvis nationell finansiering måste de utgifter som krävs vara obligatoriska. Det finns i förslaget betalningar i förhållande till areal. Detta är en del av vårt sociala ansvar, men vi måste bibehålla förmånerna för jordbrukare som odlar på sluttningar och annan svår terräng, och vi måste garantera att förmånerna hamnar där de behövs - inte hos de stora, de rika eller mäktiga. Omfördelning måste garantera rättvisa. Medan vi alla skulle välkomna förslag för att öka de extensiva driftssystemen, måste vi garantera att vi kan övervaka systemet enkelt och effektivt. Vi får inte bygga upp en stor byråkrati som livnär sig på de små jordbrukarna. Vi måste också garantera att kostnaderna för hälsa och säkerhet, kostnaderna för konsumentskydd och slakterikontrollavgifter inte stegras till en punkt där vi inte har råd med dem. För närvarande tycks det i min hemregion Wales finnas fler inspektörer än får.
Vi måste också garantera att där regionala politiska mål gäller, måste dessa och jordbrukspolitiken samverka snarare än konkurrera. Över hela Europa ser vi landsbygdsområden som blir fattigare och tätortsområden som blir rikare. Landsbygdsområden behöver ekonomiskt bistånd såväl som hus för semesterfirare och relativt rika pensionerade personer. Agenda 2000 måste genom GJP bli en integrerad del av stödet för landsbygdsekonomier.

Schierhuber
Herr ordförande, herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Vidareutvecklingen av gemenskapens jordbrukspolitik är allas vår angelägenhet. Trots detta vill jag mycket klart säga att sänkningen av interventionspriserna enligt kommissionens förslag inte är acceptabel för mig personligen. Låt mig ta ställning till två punkter i betänkandet av Graefe zu Baringdorf.
Jag vill börja med begreppet god facklig praxis, vilket betyder att jordbruksföretag som sköts enligt principen om god facklig praxis i framtiden skall erhålla fullt ekonomiskt stöd. Detta gäller naturligtvis bara om de uppfyller övriga fastställda villkor i denna förordning. Varje tjänst som jordbrukarna gör inom ramen för miljöskyddsåtgärderna, och som går utöver god facklig praxis, skall kompenseras för sig, exempelvis inom ramen för förordning 20/78.
Medlemsstaterna skall kunna tillgripa sanktioner på grundval av objektiva kriterier, om miljövillkoren inte uppfylls, och dessa kriterier måste återigen vara inriktade på principen med god facklig praxis. Denna hantering måste erkännas över hela Europa och accepteras som grundval. Jag tror att medlemsstaterna borde utveckla koder som de sedan också kan stödja på lämpligt sätt.
Den andra punkten som jag vill beröra gäller sysselsättningssituationen på landsbygden. Vi vet alla att vi måste ge våra jordbrukarfamiljer större chanser att säkra sina inkomster i framtiden. Politiken skall skapa ramvillkoren för att våra välutbildade, innovativa jordbrukarföretagare, det är så jag ser framtidens jordbrukare, skall kunna fortsätta att göra landsbygden attraktiv. Den ekosociala jordbrukspolitiken måste vara avstämd mot landsbygden och mot jordbrukets mångsidiga värld. Vid rådet i Luxemburg beslutades om modellen för det europeiska jordbruket. Detta måste vara det väsentliga kriteriet för kommande WTO-förhandlingar, ty det europeiska jordbruket skiljer sig naturligtvis väsentligt från det som våra andra partner i WTO har.

Myller
Herr ordförande, bästa ledamöter av rådet och kommissionen! Bland de mest centrala elementen i den kommande gemensamma jordbrukspolitiken måste vara att sträva efter en aktiv landsbygdspolitik och att klargöra arbetsfördelningen mellan jordbruks- och landsbygdspolitiken. Landsbygden måste ses som en helhet. Yrkesspektret på landsbygden måste vara mångfasetterat, och landsbygden måste utvecklas också med respekt för naturvärden och rekreationsvärden. Tillträde till rekreationsområden måste tryggas. Man måste ha tillträde till skogar och ängar, till havs- och sjöstränder. Rätten att vistas i naturen får absolut inte vara bunden till äganderätten, allemansrätten måste tryggas.
Jordbrukspolitiken kräver reformer. Ett mera ekologiskt jordbruk måste vara en norm, inte ett undantag. Man måste konstatera att synpunkterna av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd ligger rimligt nära varandra i den här frågan.
Utbetalning av direkta bidrag till jordbruket måste bindas till efterlevnaden av miljönormerna. De beslut som har tagits både inom ramen för Amsterdamfördraget och sedermera vid toppmötet i Cardiff för att miljön skall enligt integrationsprincipen inkluderas i all EU-politik, måste även inom jordbrukspolitiken tas på allvar. Det är inte förenligt med den här principen att låta medlemsstaterna avgöra om utbetalning av bidragen skall bindas till miljönormerna. På det sättet uppnår man inte målet för en från miljösynpunkt mera hållbar jordbrukspolitik och för ett jordbruk vars produkter från hälso- och säkerhetssynpunkt är pålitliga.
Om miljöaspekterna kan beaktas fullt ut måste medlemsstaterna tillsammans med kommissionen ta fram en uppförandekod för ett miljömässigt hållbart jordbruk. Bidrag skall betalas endast till de jordbrukare som följer de överenskomna reglerna. Ett speciellt miljöstöd till jordbruket skall endast betalas för projekt som antingen skyddar den naturliga miljön eller förbättrar den nuvarande miljösituationen inom jordbruket. Speciellt måste man fästa uppmärksamhet på vattenskyddet. Iakttagande av god jordbrukssed måste effektiviseras genom möjligheten att kräva återbetalning av medel.
Det är verkligen viktigt att ta hänsyn till Europeiska unionens mångfald, jordbruk måste idkas från söder till norr. Till exempel i Finland är det inte möjligt att bedriva ekologisk köttproduktion genom att hålla djuren utomhus året runt. Där kan ju finnas en meter snö och 30 graders köld.

Sturdy
Herr ordförande! Jag vill också välkomna rådets ordförande. Jag vill inte upprepa vad som redan har sagts i dag, men jag vill nämna för rådets ordförande en av de punkter som han nämnde: WTO. Jag har länge hävdat inom utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att det är viktigt att Agenda 2000 och WTO samordnas. Amerikanerna är inga änglar vad gäller WTO-förhandlingar, och vi måste vara mycket noga med att inte förlora i dessa förhandlingar. Jag är ganska säker på att han är mycket medveten om denna situation och kommer att se till att vi är i en stark position inför dessa WTO-förhandlingar.
Jag var förtjust över att höra kommissionären säga att 50 procent av jordbrukarna är över 55 år. Jag kvalificerar mig nätt och jämt såsom tillhörande gruppen under 55 - jag är inte säker på om detta också gäller för jordbruksutskottet. Detta är ett mycket bittert faktum: vi måste göra förberedelser för den yngre generationen, eftersom om vi tillåter dessa unga människor att förtvina, så dör plantan och med den hela industrin.
Jag vill ta upp en eller två saker som redan har nämnts. Jag instämmer med Wilson om att vi måste få klara beslut, en samstämmig politik och kontinuitet, eftersom jordbruket behöver kontinuitet. Det finns tre huvudfrågor inom brittiskt jordbruk som oroar oss. Vi har sett en 40-procentig minskning det senaste året i våra inkomster, och ändå talar vi om saker som nationella ramar och en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket skapar rädsla i människors hjärtan i Förenade kungariket, eftersom det tillåter regeringar att kontrollera jordbrukets utgifter.
En av mina kolleger nämnde modulering. Ett av problemen med modulering är att det finns en genuin oro för att en sådan inte blir rättvist i alla avseenden. Modulering är bra så länge som den är större än den specifika jordbruksenheten. Vi är helt emot detta.
Slutligen, än en gång, låt inte medfinansiering bli en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken.

Haug
Herr ordförande! Mina damer och herrar, kära kolleger! Vi känner alla till att framgången för förhandlingarna om Agenda 2000 hänger nära samman med framgången för alla agendans delar, dvs. med en kompromiss som skall bäras av alla. Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken är en central pelare i helheten, som dock endast tillsammans med de andra reformpelarna kan bära upp byggnaden med agendan. Det betyder att riktlinjerna för en framgångsrik finansiell reform måste dras upp redan i samband med överenskommelserna om den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det är dock uppenbart att kloka finansiella bestämmelser inte kan uppnås utan motsvarande förändringar inom jordbruksområdet, det område som tar närmare 50 procent i anspråk av den europeiska budgeten, och ni får tillåta mig att jag som husmor naturligtvis särskilt slås av det.
Ordförande Santer har med all rätt hänvisat till att den framtida finansieringen av budgeten är ett av nyckelelementen i förhandlingarna om Agenda 2000. Samtidigt med den finansiella reformen måste dock även de nödvändiga jordbrukspolitiska reformerna stödjas. Jag håller inte med om den bedömning som kommissionär Fischler gjorde i morse. Den i vissa ändringsförslag önskade samfinansieringen av de jordbrukspolitiska åtgärderna skall inte regleras inom jordbruksreformen. Den är ur vår synpunkt snarare en del av framgången i den reform som föreslagits för jordbrukssektorn. Och den har direkt samband med den av kommissionen föreslagna omorienteringen, bort från prisgarantierna, i riktning mot direktbidrag. Om det är riktigt att vi med denna omorientering kan stödja landsbygden på ett mer effektivt sätt, då skulle kommissionen inte ha behövt bromsa mitt i språnget utan borde konsekvent ha tänkt till slut, och fastslagit reformen. Hit hör då också att vi även när det gäller jordbrukspolitiken förlitar oss på den välprövade ordningen med det gemensamma ansvaret från unionens och medlemsstaternas sida i fråga om strukturpolitiska åtgärder.
För övrigt, kommissionär Fischler, skulle jag i ert ställe inte låtit tillfället med den dynamiserande effekt som utgår från samfinansieringen gå mig ur händerna. Den höjer utan tvekan beredvilligheten till en sakligt motiverad intensiv diskussion om den gemensamma jordbrukspolitikens omfattning och struktur. Medvetandet om nödvändigheten av de reformer, som kommissionen har föreslagit, kommer att växa språngartat i medlemsstaterna, om jordbruksministrarna i framtiden måste kämpa sig till en del av finansieringen hos sina finansministrar. Den föreslagna samfinansieringen är i själva verket inte någon åtgärd för att undanröja problematiken med nettobetalare, utan den är ett centralt bidrag för att återställa jämvikten mellan marknads- och inkomstpolitik å ena sidan, och strukturpolitik på landsbygden å andra sidan. Den är inte någon form av åternationalisering som det har befarats här. Jag hoppas med Boogerd-Quaak att budgetutskottet får majoritet för samfinansieringen. Ty nästan 50 procent av budgeten måste satsas effektivt och med positiva resultat för att över huvud taget göra hanteringen av skattepengarna plausibel för medborgarna.

Otila
Herr ordförande! Med hjälp av den gemensamma jordbrukspolitiken förvaltas och styrs jordbruket från Sicilien till Utsjoki i länder med sinsemellan helt olika naturförhållanden. Uppgiften är verkligen svår, och det är också synnerligen skäligt att befara att ytterområdenas specifika förhållanden kommer att lämnas utan avseende i de slutgiltiga besluten.
Ett av flera problem i samband med jordbruksreformen i Agenda 2000 är planerna på att vända spannmålspolitiken upp och ned. Den sänkning av spannmålets administrativa interventionspris som kommissionen föreslår är problematisk. Samtidigt föreslår kommissionen att bara hälften av sänkningen av de administrativa priserna skulle ersättas. Spannmålsproduktionen i Finland som tillhör EU: s ytterområden har redan i dag dålig lönsamhet och således skulle prissänkningen ytterligare försämra produktionsförutsättningar. Regionala specialförhållanden, relativt låg skördenivå och hög kostnadsnivå måste beaktas i reformen.
Den europeiska landsbygden behöver även i framtiden ett fungerande jordbruk för att bibehålla sin livskraft och mångfald. Jordbrukets utveckling påverkar fortfarande hela kontinentens välfärd. Förtvining av jordbruket skulle samtidigt leda till att livsmedelsindustrin, jordbruksmaterielindustrin och med dessa förknippad handel skulle tyna bort samt att konsumenternas valmöjligheter skulle minska.
Jordbruket måste ändras i takt med att världshandeln blir friare, men vi måste kunna påverka ändringens riktning och hastighet. Riktningen får inte peka mot nedrustning av jordbruket. Bevarandet av modellen med familjejordbruk är avhängigt av Europeiska unionens politiska vilja. Om vi orkar tro på den europeiska jordbruksproduktionens framtid och fattar de nödvändiga besluten tillräckligt enhälligt kommer det även under nästa årtusende att finnas en levande, mångfasetterad jordbruksproduktion och livsmedelsförsörjning i Europa.

Baldarelli
Herr ordförande, herr kommissionär, herr rådsordförande! Förslaget till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som ligger i paketet " Agenda 2000" , vilket skall förverkligas genom att man tar bort strukturfonderna och de förslag till förordningar vi i dag diskuterar är ett försök, om än blygsamt, som skall uppmuntras. Faktum är dock att politiken för nationell balans, bristen på ett riktigt tecken på förnyelse, påverkar även detta blygsamma försök. Enigheten eller kompromissen, som den sittande ordföranden Funke avsiktligt och upprepade gånger påminde oss om i förmiddags, måste ändå göra upp räkningen med en gammal kultur, som står långt ifrån konsumenternas och producenternas reella intressen.
Grupperna på hög nivå, den diplomatiska medlingen, de informella kontakterna, anspråket att budgeten inte får röras å ena sidan och viljan till åternationalisering å den andra gör avståndet mellan ekonomi och politik tydligt och möjligt. Jordbruksarbetarnas inkomster har krympt. Prissänkningen har drivit den europeiska produktionen in i en konkurrens som ofta gått ut över kvaliteten och även över de sociala åtagandena, förutom att den inneburit en tillbakagång även vad beträffar de hygieniska-hälsovårdsmässiga barriärerna.
Vi kan aldrig glömma BSE och vad denna har lett till för förtroendet från medborgarna. Men det som är än mer abnormt är att den sorts produktionskultur som var grunden till BSE inte har besegrats. Producerandet för produktionens skull, för att tjäna pengar på bidrag, användningen av vetenskaplig forskning på ett snedvridet sätt, normer vars efterlevnad är svår att kontrollera och om certifiering av användningen av genmodifierade produkter på konsumentnivå, användningen av antibiotika och tillväxtökande tekniker på växter och djur fortsätter. Nivåer av specialisering och förfalskning som är svåra att påvisa har uppnåtts och fenomenet har fortsatt att breda ut sig även efter BSE-krisen. Vilken slags svar ger vi på dessa frågor, på dessa externa kostnader?

Fraga Estévez
Herr ordförande! Som spansk ledamot måste jag uttrycka min besvikelse över kommissionens förslag om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk eftersom man, vad jag förstår, förlorat en stor möjlighet att lägga fram en verklig reform som skulle återbalansera nämnda sektor i Europeiska unionen.
Herr kommissionär, ni vet mycket väl att ett land som mitt begär en ökning av kvoter på en miljon ton, medan ni i ert förslag ger oss en kvantitet på omkring 220 000. Mycket lägre än vårt behov. Det är uppenbart att det inte finns en förklaring till att en stat som Spanien, med 12 procent av mjölkanläggningarna, 11 procent av befolkningen och 6 procent av konsumtionen endast får 4, 67 procent av den totala gemensamma mjölkkvoten. Å andra sidan får andra medlemsstater betydande ökningar av kvoten som de varken behöver eller någonsin begärt.
Det är inte heller godtagbart att man i den nya tilldelningen av kvoter har glömt de missgynnade områdena, som borde innefattas tillsammans med bergsområdena. Jag tycker inte heller att det är godtagbart att beräkningsmetoden för stöden med hjälp av det " virtuella ko" -systemet återigen tydligt straffar de länder som har en otillräcklig kvot och vars avkastning är lägre än genomsnittet i gemenskapen.
Slutligen, herr kommissionär, tycker jag att det är oacceptabelt att upprätthålla den orättvisa och otillräckliga hänvisningen till fetthalt som många mjölkproducenter har. Det finns ingen förklaring till att en spansk boskapsuppfödare bara har möjlighet att få producera mjölk med en fetthalt på 3, 63 procent i medeltal medan däremot en dansk uppfödare har tillåtelse att producera mjölk med en fetthalt på 4, 31 procent.
Allt detta medför, som ni vet, allvarliga konsekvenser, inte bara för avkastningen, utan för anläggningarnas kvalitet och livsduglighet. Kanske skulle en mellanväg vara att inrätta en avgiftsfrihet, utan extra pålagor, för hela mjölkproduktionen med ett referensmedeltal på fetthalt som ligger under 4 procent.

Berger
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag tror att hur våra omröstningar om jordbrukspaketet i Agenda 2000 än kommer att sluta, och vad ministerrådet i slutändan än kommer att besluta, så står det klart att vi kommer att och väl också måste kräva stora omställningar bland de europeiska jordbrukarna. Jag har ändå intrycket att vi både på nationell och europeisk nivå gör alltför litet för att underlätta dessa omställningar för jordbrukarna och stödja dem.
Tyvärr är det ofta också de traditionella jordbrukarorganisationerna som i sitt schablonmässiga avvisande av alla reformer glömmer att i god tid göra sina medlemmar uppmärksamma på de nya chanserna. Dessa nya chanser är trots all stramhet inbegripna i kommissionens jordbruksreformpaket.
För majoriteten av jordbrukarna i Europa - och de är småjordbrukare - går reformpaketet åt rätt håll, även om det ofta sker alltför oenergiskt och inte tillräckligt obligatoriskt med tanke på ekologiska och sociala stödkriterier. Det är för övrigt snarast småjordbrukarna som hittills varit beredda att acceptera omställningar och ta itu med dem aktivt. Men vi lämnar dem ofta i sticket.
Jag vill som jämförelse ta upp de viktiga och riktiga åtgärder som kommissionen och medlemsstaterna har påbörjat för att förbereda jordbruksföretagen och bankerna på euron. Jordbruksföretagen och bankerna är inte direkt några bortkomna organisationer. Trots detta har vi hjälpt dem. Vi ledamöter har av kommissionen nu till och med fått en nyckelring med en euro i present.
Det skulle vara mycket viktigare att starta en kampanj, där vi stöder jordbrukarna inte bara i praktiska frågor som gäller utrustning och omställning, utan också låter dem komma i åtnjutande av någonting liknande moraliskt stöd. Jag kan ofta förstå om jordbrukarna känner sig avgränsade från den europeiska politiken och känner sig som ständiga tiggande outsiders.
Vi måste i ännu högre utsträckning uppvärdera imagen av det som jordbrukarna gör, som inte kan direkt hänföras till produktionen, så att man betraktar det som arbete och tjänster, och göra omställningen från prisstöd till direktstöd mer godtagbar.

Virgin
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Agenda 2000 är ju ett långtgående förslag från kommissionen för att ändra jordbrukspolitiken. Prissänkningar ned mot världsmarknadspriser har föreslagits för mjölk, nötkött och spannmål. Prissänkningen är delvis kompenserad av höjda ersättningar i form av arealbidrag och djurbidrag. Det är enligt min mening viktigt att följa kommissionens princip att göra denna kompensation på ett rättvist sätt i förhållande till produktionen, t.ex. av mjölk. I några fall föreslår parlamentet lägre prissänkningar och därmed också lägre fasta ersättningar. Jag måste säga att jag tycker att kommissionens förslag är bättre och väl genomtänkt och därför värt vårt stöd.
Budgeten kommer visserligen att få en ökad belastning när de fasta ersättningarna höjs, men de europeiska konsumenterna och skattebetalarna blir mer än väl kompenserade genom lägre priser på viktiga livsmedel. Belastningen på budgeten kommer med all sannolikhet att minska med tiden. Enligt de flesta prognoser kommer priserna på världsmarknaden på aktuella produkter att gå upp, och då kan de fasta ersättningarna så småningom fasas ut.
Risken i en del av parlamentets förslag ligger i att man går halvvägs och försvårar för det europeiska jordbruket att operera på världsmarknaden och få den konkurrenskraft som är absolut nödvändig för att vi skall överleva på lång sikt.
Det finns en del skönhetsfläckar även i kommissionens förslag. För de länder som inte kan odla majsensilage borde en rättvis kompensation ha kunnat skapas. I debatten har det nämnts att 20 procent av jordbrukarna får 80 procent av stöden, men de flesta jordbrukare ligger ju faktiskt inom denna 20-procentsgrupp; det är familjejordbrukare som ligger där. Det fåtal som är rika och råkar ha mycket stora arealer är i detta fallet en utomordentligt liten grupp.

Thomas
Herr ordförande! Jag vill inleda med att beklaga att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling inte förmådde uppnå en ståndpunkt om dessa tre betänkanden. Jag anser det vara en sorglig förlust att ingen har nämnt detta hittills. Visionen för många av mina kolleger i jordbruksutskottet tycks emellertid vara de nationella intressena och inte den totalsyn som har uttryckts av kommissionen. Totalsynen måste råda om framsteg skall uppnås inom denna viktiga sektor.
De minskningar av prisstöd som kommissionen föreställer sig är inte endast önskvärda utan nödvändiga mot bakgrund av utvidgningen av våra förpliktelser inom WTO, för att inte nämna den berättigade oron från dem som har framfört kritik om de stödnivåer som denna sektor åtnjuter. Jag hyser emellertid tvivel om huruvida förslagen kommer att åstadkomma målet, att sänka kostnaderna för jordbruksprodukter för konsumenter, men jag hoppas innerligt att kommissionens prognoser är riktiga.
Införandet av åtgärder utformade för att skydda vår landsbygdsmiljö och uppmuntra mera extensiva jordbruksmetoder är välkommet, men jag vill peka på den föreslagna graden av flexibilitet för medlemsstaterna, att fatta beslut om sina egna prioriteringar, nämligen de nationella ramarna för nötkötts- och mjölksektorn, införandet av krav på betingat stöd och arbetskraftskriteriet. Även om idén om flexibilitet är lovvärd, måste vi akta oss för att skapa en icke konkurrensmässig situation som delar upp Europas jordbrukare.
Sammanfattningsvis, vi behöver reformer. De flesta människorna i detta parlament godtar detta. Jag hoppas att mina kolleger kan vara realistiska i sitt röstningsmönster den 28 januari och garantera att, allra minst, kommissionens förslag kommer att godkännas.

Trakatellis
Herr ordförande! Kommissionen har klokt nog föreslagit att Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket skall få en utvidgad roll, och den kommer härefter att åta sig även andra verksamheter med målsättningen att utveckla landsbygden. Dessutom måste en förbättring av jordbruksprodukternas kvalitet ingå i omformningen av finansieringssystemet. Det ger fördelar för producenten i den internationella konkurrensen, men även för konsumenten av produkterna. Jag anser även att orienteringssektionen måste finansiera alla sorters åtgärder för utveckling av landsbygden, inbegripet strukturåtgärder, miljöåtgärder inom jordbruket och skogsåtgärder, liksom ersättning till eftersatta regioner.
Den gemensamma jordbrukspolitiken utgör grunden för unionens integration, och den stimulerar utvecklingen inom jordbrukssektorn. Den eventuella medfinansieringen leder i själva verket till en åternationalisering - låt vara bara av en del - av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket huvudsakligen kommer att drabba de länder som ligger under gemenskapens ekonomiska genomsnitt, som Grekland och andra länder i söder, och den kommer samtidigt att få negativa konsekvenser för utvecklingen av jordbruket inom gemenskapen. Jag är av den anledningen kategoriskt emot förslag, lagar och ändringar som angriper den gemensamma jordbrukspolitikens grundläggande karaktär och principerna för ekonomisk och social sammanhållning och solidaritet. Unionen kan inte placera stödet till det europeiska jordbruket på en prokrustesbädd, bara för att tillfredsställa kraven från vissa länder om att minska sina bidrag till budgeten. Och på tal om det, herr ordförande, borde undersökas inte bara dessa staters bidrag till budgeten utan också deras utbyte av den gemensamma marknaden och Europeiska unionens miljontals konsumenter. Jag anser alltså att principerna för sammanhållning och solidaritet kräver att jordbrukspolitiken förblir helt och hållet gemensam, och det måste förstås att åternationaliseringsförsöken leder in på en gradvis och riskabel nedmontering av denna politik, med en underminering av den Europeiska unionens sociala sammanhållning som följd.
Slutligen, jag håller inte med om förslaget om att ge föranslutningsstöd till åtgärder inom jordbruket i ansökarländerna från garantisektionen utan jag stöder tanken att föranslutningsstödet skall hållas separat, och ej blandas med jordbruksstödet.

Santini
Herr ordförande, herr kommissionär! Vi har väntat på denna reform av reformen i sju år. Nu när den har kommit kan vi verkligen inte säga att den är värd en applåd för hur den ser ut.
Låt oss än en gång säga att kommissionens förslag kraftigt marginaliserar länderna söder om Alperna, låt oss rent av säga Europas södra periferi. Det finns i grund och botten ingen kapacitet att fördjupa sig i den verkliga problematiken när förslagen för framtiden framförs.
Ett annat skäl att inte vara helt nöjd stammar just ur det arbete vi parlamentariker har utfört, eller inte har utfört, borde man hellre säga, eftersom av de fem betänkanden som diskuteras bara ett har fått bifall av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag vågar inte tänka på vad som kommer att hända nästa vecka när vi börjar prata om reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för vin.
Vi måste säga att när allt kommer omkring medför denna räcka förslag en stor lättnad, både territoriell och framför allt temporär. Det talas om ett framtida mål förknippat med år 2006, men troligen når effekten av detta försök till reform ännu längre. Det talas om en öppning mot öster i Europa, det talas framför allt om stor uppmärksamhet på vad som händer i väst, alltså på villkorandet från WTO. Det kanske saknas litet mer omsorg om människan, herr kommissionär, om jordbrukaren som inför alla dessa händelser kanske fortfarande är litet oförberedd. Det finns en utmaning som kallas globalisering som angår honom direkt men kanske räknar man inte tillräckligt med den låga konkurrensnivå den europeiske jordbrukaren fortfarande lider av. Övergången är brysk och för en gångs skull skulle vi kunna säga att byråkratin till och med har förekommit den europeiske medborgarens tillväxtrytm och anpassningsrytm.
Jag vill än en gång uttrycka en sorts tillfredsställelse med den speciella uppmärksamhet som i denna reform ägnas åt perifera områden, bergsområdena till exempel, med tillerkännandet av 1 procent högre mjölkkvoter, och den uppmärksamhet som framför allt ägnas unga företagare. Det finns faktiskt även ett problem med en utdöende ras, herr kommissionär, eftersom vi varje år förlorar 3 procent av jordbruksföretagarna.

Mayer
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! I skuggan av stora händelser har mycket redan sagts om jordbruksområdet, även om inte många har yttrat sig, vill jag tillfoga. Därför vill jag bara helt kort göra ett påpekande om Graefe zu Baringdorfs betänkande, beträffande direktbidrag och avtrappning. Jag anser att det är riktigt att det europeiska jordbruket långsiktigt sett behöver stabila ramvillkor, men även en ökning av konkurrenskraften, för att i enlighet med den europeiska jordbruksmodellen utöver livsmedelsproduktionen även kunna bemästra de omfattande extra uppgifterna för hela samhället, t.ex. upprätthållandet av kulturlandskapet eller, totalt sett, vården av miljön.
Kommissionens förslag är konsekventa. Om man ruckar på ena änden, så vacklar också den andra. Men de är ändå mycket krassa. Jag anser att situationen för de enskilda jordbruksföretagen har beaktats för litet. Kompensationsbidragen, som infördes efter reformen 1992, är egentligen nästan alltid en delkompensation för förluster, som på grund av prissänkningarna uppstått tidigare för jordbrukarna, och som även kommer att uppstå. De är nödvändiga för att över huvud taget kunna upprätthålla ett heltäckande jordbruk. En god facklig praxis borde förutsättas. För jordbruksföretag med stora arealer och stora djurbesättningar utbetalas dock höga belopp, och dessa ger också ofta anledning till kritik.
Jag anser att det därför är nödvändigt med en avtrappning. I mycket stora jordbruksföretag är det lättare att minska kostnaderna än i små familjeföretag. För att man här i någon mån skall kunna se mer rättvist på situationen för familjeföretagen är det nödvändigt med en minskning. Det handlar om " hur" i samband med minskningen.

Lulling
Herr ordförande, herr kommissionär, herr minister! Under de två minuter som står till förfogande för mig i denna viktiga debatt måste jag med tanke på den existentiella betydelsen av föreliggande reformförslag för det europeiska jordbruket inskränka mig till att klart och tydligt säga att dessa förslag skulle kunna ha orimliga effekter på jordbruket och på den europeiska ekonomin och samhället i sin helhet. De kan därför inte antas utan ändringar i den riktning som min grupp förespråkat. De är för övrigt också oförenliga med besluten från toppmötet i Luxemburg 1997.
Jag vill påminna om att rådet (jordbruk) inom EU den 19 november 1997 i Luxemburg, efter principdebatt mellan jordbruksministrarna om den europeiska jordbruksmodellen, enhälligt begärde att genomförandet av jordbruksreformen skulle utformas så att det kunde garanteras att den europeiska jordbruksmodellen skulle kunna bibehållas. På toppmötet i Luxemburg i december 1997 togs detta krav upp. Stats- och regeringscheferna har därmed uttalat sig inte bara mot den ensidiga nedskärningen av det europeiska jordbruket, utan också för en vidareutveckling av den befintliga europeiska jordbruksmodellen med sin mångsidiga roll i alla regioner, vilket förutsätter att detaljerna i denna reform, som vi diskuterar i dag, bör utformas så att man uppnår ekonomiskt förnuftiga och socialt försvarbara lösningar och därigenom kan åstadkomma en adekvat inkomst för jordbrukarna.
Varför har kommissionen, när den lagt sina förslag, brytt sig så lite om dessa optioner som träffats på högsta politiska nivå? Det är egentligen otroligt! I mitt lilla land skulle föreliggande förslag innebära drastiska inkomstförluster om 650 miljoner francs och naturligtvis innebära att jordbruket fortsätter att vara orimligt beroende av de allmänna finanserna. Det är omöjligt!
Ännu ett ord om den för det luxemburgska jordbruket så viktiga mjölkproduktionen. Mjölkkvoterna måste bibehållas, det är vi åtminstone ense om. Våra förslag, som här har lagts fram av föredraganden Goepel, utgör emellertid smärtgränsen, om vi vill förhindra att mjölkproduktionen försvinner i många europeiska regioner. Jag befarar, kommissionär Fischler, att det är en beräkning i det blå, när ni vill få oss att tro att de av er föreslagna drastiska prissänkningarna till jordbrukarnas nackdel skulle göra att konsumenterna kommer i åtnjutande av prissänkningar om 10-17 miljarder euro. Prisraset i nötkötts- och grisköttssektorn har dock visat oss att det inte är fallet, och ni har ju inte heller monopol på politisk vishet. Lyssna litet grand på oss och även på jordbrukarna, så kommer vi säkert att komma fram till väl avvägda bestämmelser!

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, kommissionär, ledamöter! Ett historiskt misstag begränsar jordbruks- och boskapsverksamhetens utveckling i de spanska regionerna med ekonomisk eftersläpning, som t.ex. i Galicien som är klassat som mål 1-område i den europeiska regionalpolitiken, och som har en tydlig och historisk boskapsuppfödningsprofil. Vi tänker på den otillräckliga mjölkkvot som tilldelades vid anslutningen till dåvarande EEG. Spanien - och i synnerhet Galicien - fortsätter därför att insistera på en större mjölkkvot.
Vi begär i våra ändringsförslag att ett speciellt övervägande görs avseende en extra tilldelning av kvoter till vissa regioner som lider av denna orättvisa nackdel. På detta sätt kan vi rätta till denna allvarliga brist i den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europa när det gäller vissa missgynnade regioner, som därför är i behov av ett speciellt omstruktureringsprogram - medfinansierat av Europeiska unionen - så att de kan klara sig i framtiden och vara konkurrenskraftiga.
Sektorns strukturella brist i dessa regioner gör att vi begär tilldelning av stöd, inte vad gäller den genomsnittliga produktionen i gemenskapen, som kommissionen begär, utan i förhållande till det nationella eller regionala verkliga genomsnittet, som skiljer sig mycket från det virtuella genomsnittet i gemenskapen. Och dessutom utesluts nötköttet, som till viss del skulle kunnat begränsa problemet, från europeiska stöd, enligt vilket kalvköttet inte beaktas. Vi begär att detta regleras och inkluderas genom att sänka maximiåldern till åtta månader för att erhålla slaktstödet och på så sätt mildra denna allvarliga och orättvisa situation som den galiciska boskapsuppfödningssektorn lider av, en sektor som skulle kunna vara framgångsrik. Vi hoppas på förståelse från våra europeiska kolleger så att de stöder våra ändringsförslag, av solidaritet och rättvisa.

Klaß
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Enligt mottot " droppen urholkar stenen" hoppas vi att diskussionen i dag ger effekt. Jordbrukarfamiljerna i Europa behöver en tillförlitlig politisk ram. Med reformen 1992 infördes direktbidrag till jordbrukarna på grund av en prissänkning. Dessa kriterier för direktbidrag påvisas nu bara helt vagt av kommissionen, herr kommissionär, och de överlåts till och med till de enskilda medlemsstaternas beslut.
Men vi behöver just här också samma behandling för alla jordbruksföretag i Europa. Det får inte avgöras på nationell nivå hur höga direktbidragen till jordbrukarna skall vara, och vilka ytterligare villkor som här skall ställas. Endast på så sätt kan man i slutändan undvika snedvridningar av marknaden och konkurrensen. Det måste finnas en tillförlitlig storhet som jordbrukarna kan kalkylera med, och sedan måste de också ha möjlighet att kunna planera ekonomiskt och framgångsrikt.
Kommissionen ser nödvändigheten av att anpassa sig till världsmarknaden. Därigenom skulle det europeiska jordbruket utsättas för konkurrens från hela världen, men samtidigt belastas med ytterligare kostnader på grund av höga europeiska miljö-och socialnormer. Men hur skall man kunna vara konkurrenskraftig när villkoren runtom i världen är så olika? Jag anser att direktbidragen till jordbruket också måste betraktas med utgångspunkt från de komplicerade naturliga produktionsvillkoren. Låt oss inte glömma att jordbrukarfamiljer vårdar och underhåller kulturlandskapet.
Jag uppmanar kommissionen att fatta beslut på grundval av nämnda kriterier vid alla ytterligare överläggningar och villkor som läggs på jordbrukproduktionen. Man måste i fortsättningen utgå från principen med god facklig praxis - kollegerna Schierhuber och Mayer berörde den. Vi måste finna en ram för det europeiska jordbruket där Europas jordbrukare i framtiden kan existera även på världsmarknaden.

Keppelhoff-Wiechert
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det finns ett tyskt talesätt som lyder: Allting har redan sagts i dag, men det är inte många som har sagt det. Sällan har så höga förväntningar ställts på ett ordförandeskap i EU som på det tyska ordförandeskapet under det första halvåret 1999. Att avsluta Agenda 2000 på ett framgångsrikt sätt, är nästan en omöjlighet.
Den avvisande hållningen till förslagen kan ni, minister Funke, eventuellt ännu hinna ta med till rådets möte. Innehållet i den nya jordbrukspolitiken måste slås fast snabbt, alltså till slutet av februari, och min fråga lyder: Är det över huvud taget jordbruksministrarna som utformar politiken, eller är det stats- och regeringscheferna som i mars vid toppmötet lägger fram den finansiella ramen? Frågornas tid är redan förbi. Man kräver konkreta möjligheter, och våra jordbrukare vill äntligen veta vart resan går.
Den tyske utrikesministern Fischler krävde här i går i plenum en minskning av jordbruksutgifterna. Men samtidigt har han sagt ja till stöd åt de europeiska jordbrukarna. Minister Funke, ni kan säkert förklara denna omöjliga ekvation för våra jordbrukare. Ni talar ett mycket enkelt språk, som jag verkligen uppskattar; ni har inte lagt er till med denna teknokrattyska och jag hoppas ni fortsätter på så vis. Men att med allt mindre pengar uppnå samma sak, det anser jag ändå vara mycket svårt.
Det finansiella spelrummet blir mycket litet när man söker efter möjliga lösningar, manöverutrymmet är inte särskilt stort. Kanske är denna reform också den sista droppen i flaskan. Efter utvidgningen åt öster visar tecknen i ännu högre utsträckning på en liberalisering, det vet våra jordbrukare, men de lösningar som det nu skall förhandlas om i agendan kommer enligt min åsikt bara att utgöra en mellanetapp. Jordbrukspolitiken kommer år 2005, alltså efter anslutningen av de första central- och östeuropeiska kandidaterna, än en gång att tas upp till diskussion.
Diskussionen om prissänkningen kan jag som jordbrukare verkligen över huvud taget inte ansluta mig till. Jag har inte heller under tjugo års arbete i yrkeskåren inom jordbrukspolitiken upplevt att konsumentpriserna skulle minska när jordbrukspriserna sjunker. I morse berörde Funk det redan. Det finns ett tyskt ordstäv som lyder: Fastän säden blir billigare, blir brödet dyrare. Jag skulle godtyckligt kunna travestera det: Trots att mjölken blir billigare, så blir yoghurten dyrare; det kan ni vara ganska säkra på.
Vad gäller fastläggandet av gemenskapens regler för direktbidrag - det var min uppgift som medföredragande - skulle jag gärna också vilja ställa följande fråga: Vilka betalningsförpliktelser, herr kommissionär, måste dessa regioner med bindande verkan acceptera, om de med ert inflytande, så som det nu är tänkt, kan komma med strängare miljövillkor? Jag vet vad jag talar om, jag kommer från delstaten Nordrhein-Westfalen. Strängare miljövillkor kan jordbrukarna hos oss kanske handskas med, men frågan återstår: Vem skall betala det?
Den andra och sista frågan gäller graderingen av direktbidragen till företagarna i enlighet med antalet arbetande, som Graefe zu Baringdorf alltid föreslår. Säg mig bara: Antar ni ändringsförslag 27 eller inte? Då kan vi nog enas.

McCartin
Herr ordförande! När Andreiessen blev kommissionär, vilket var för många år sedan, var jag redan ledamot av parlamentet. Jag sade till honom att den stora utmaning som låg framför honom var göra det europeiska jordbruket konkurrenskraftigt. Sedan den dagen har det inte förekommit några samtal om att göra Europas jordbruk konkurrenskraftigt, men jag vill tacka Fischler för att han fortsätter på detta tema och för att åtminstone framföra en önskan om att det europeiska jordbruket kan inta sin plats i världen och ta sin del av världsmarknaden.
Med en befolkningsökning i världen på 80 miljoner per år, borde det inte se helt nattsvart ut. Vi borde planera och lägga upp någon form av strategi genom vilken vi kan spela en roll för att leverera till denna marknad. Det var anmärkningsvärt att i morse kunna läsa att Argentina just nu importerar nötkött. Detta är ett område i världen som vi trodde var en stor konkurrent och ett hot. På grund av klimatförhållandena kan Australien förse dem med nötkött. Detta ger oss anledning att tro att saker och ting inte alltid förblir som de har varit. När MacSharry-reformen kom föreslog vi en minskning av produktionen och en ökad import av livsmedel. Idag föreslår vi att vi skall ta en större andel av världsmarknaden. Jag välkomnar detta.
Jag var en smula besviken över att rådets ordförande talade mer om djurs välbefinnande, miljömässiga överväganden och konsumentskydd än om jordbrukares uppehälle. Trots att jag godtar det han sade i dessa frågor, kan vi inte se på dessa frågor isolerade från behovet av att förse jordbrukare med en rimlig inkomst. Jordbrukare må klaga på den gemensamma jordbrukspolitiken, men utan den skulle vi han en värre situation i Europa. Därför skulle jag vara allvarligt oroad över några försök till att föra tillbaka kostnaderna eller utformningen av politiken till medlemsstaterna. Under inga omständigheter kan vi tillåta att detta sker. Det finns så många olika länder och klimattyper i EU, och den gemensamma jordbrukspolitiken har besparat oss från de spänningar som skulle ha uppstått under de senaste åren med den stora minskningen av människor sysselsatta inom jordbruket. Vi har en fungerande politik. Jordbrukare lider av det för ögonblicket, men vårt största hopp är att genomföra de nödvändiga justeringarna och behålla det som en gemensam jordbrukspolitik för alla européer som innehåller samtliga tre element - den ekonomiska soliditeten i synnerhet.

Ebner
Herr ordförande, företrädare för kommissionen och rådet, kära kolleger! Jag vill huvudsakligen tala om två frågor, nämligen om mjölk och om nötkött. Vad beträffar mjölken och kollegan Goepels betänkande, som jag i och för sig helt stöder, beklagar jag att vissa ändringsförslag inte antogs i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Framför allt kan här nämnas de viktiga alternativa förslagen rörande prisstöd och inkomstutjämning för mjölkproducenten, framför allt i de mindre gynnade bergstrakterna. Detta måste man ta mer hänsyn till, och man måste undvika respektive jämna ut snedvridningen av konkurrensen.
Det måste också absolut vidtas åtgärder för att propagera för konsumtion av mjölk- och mjölkprodukter, och det måste avsättas motsvarande medel för marknadsföring. Jag förespråkar att man delar varje jordbruksföretags referenskvantitet för mjölk med den siffra som motsvarar regionens genomsnittliga mjölkproduktion. Det skulle vara ett mer rättvist förfarande för bergstrakterna.
Slutligen anser jag att medlemsstaternas betalning borde ske enligt objektiva kriterier, med särskild hänsyn tagen till respektive produktionsstruktur, framför allt i bergstrakterna, så att de inte påverkas så starkt av konjunktursvängningar. För det fjärde anser jag att kravet på offentligt finansierat transportstöd är absolut nödvändigt och ovillkorligt även i fortsättningen. Vad gäller situationen för nötkött bör man även här ta större hänsyn till de eftersatta områdena, exempelvis i fråga om bidragsanspråk.
Unga jordbrukare borde i enlighet med detta erhålla ytterligare finansiellt stöd. Jag tror att det finns ett handlingsbehov här, som kommissionär Fischler i dag redan sagt i sina utläggningar. Det vore önskvärt att kommissionen, framför allt den kompetente och förtjänstfulle kommissionär Fischler, som ju kommer från en bergstrakt och känner väl till situationen, och även rådet tar hänsyn till mina invändningar på lämpligt sätt.

Funke
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Ni kan föreställa er hur intressant det var för mig i dag att närvara vid denna diskussion, ta del av och smälta de olika inläggen så gott det gick under förmiddagen och eftermiddagen, och säkerligen kommer jag också att ta med dem till den diskussion som vi kommer att ha i rådet (jordbruk). I mitt inledande tal under förmiddagen påpekade jag redan att jag fäster stor vikt vid att få höra era åsikter och diskutera med er. Vidare anser jag att man vid diskussionerna i rådet måste lägga vikt vid det som ni säger och tänker. Hjärtligt tack alltså!
Jag vill gärna gå in på några punkter, utan att dra ut på det alltför länge, i synnerhet som man också vände sig direkt till mig med den ena eller andra punkten. Kanske får jag börja med följande påpekande: När jag jämför de olika inläggen med varandra, då - för att citera Keppelhoff-Wiechert - tycks det när jag utvärderar alltsammans också handla om en tulipanaros, som så ofta när man ute i landet - eller var det än sker - diskuterar jordbruket. Jordbrukarna skall, det kräver man, ta fram kvalitativt högvärdiga livsmedel, deras produktion skall vara miljövänlig; förutom att producera skall de underhålla kulturlandskapet, praktiskt taget vid sidan om, och de skall göra allt detta också till låga priser, helst till så kallade världsmarknadspriser.
Det är redan i sig en tulipanaros, när man diskuterar på så vis. Likväl måste man antagligen diskutera på det viset, det går inte att göra på annat sätt i pluralistiska samhällen. Om det då handlar om att fundera över kompensationsbidragen, och det tyckte jag man gjorde under dagen, då säger man å ena sidan att de skall vara så rättvisa som möjligt och ta hänsyn till respektive strukturer. Allt detta förstår och accepterar jag också. Samtidigt kräver man dock - ibland i ett och samma talarinlägg, men senast åtminstone i det andra eller tredje inlägget efteråt - att det också skall genomföras på ett så enkelt och obyråkratiskt sätt som möjligt. Även här har man en tulipanaros, om jag förstår det rätt.
För att helt praktiskt börja med ett inlägg, vill jag påpeka en sak i slutet av debatten. Jag tror att det var McCartin som sade till mig att jag egentligen hade yttrat mig utförligt i fråga om djurskydd och miljöfrågor, men inte om jordbrukets konkurrensförmåga. Herr ledamot, jag befinner mig nu i en förträfflig situation, eftersom man i förmiddags bad mig att inte tala fritt, därför att tolkarna hade fått min text, och jag höll mig därför till konceptet. Det brukar jag inte alltid göra, det medger jag gärna! Därför vill jag i all vänlighet och anspråkslöshet påpeka att jag har krävt just det som jag faktiskt sade. Jag citerar: Framtidens europeiska jordbruk måste vara konkurrenskraftigt för att också kunna hävda sig i den internationella konkurrensen.
Nu medger jag att man också kan missa en sådan mening. Men eftersom det ju är en central fråga, vill jag här citera den, för att säga att det inte var så att jag helt och hållet har glömt denna fråga när det gäller jordbruket. Det skulle ha varit illa, om det varit fallet.
Låt mig tillfoga följande. I mina ögon - och det har ofta krävts att man skall säga jordbrukarna där ute sanningen - måste vi alltid klargöra en sak: Ett europeiskt jordbruk, hur vi än definierar det, som vi reducerar till att uteslutande bli råmaterialleverantör till den europeiska marknaden, kommer att misslyckas. Vi har en köpkraftig inre marknad, 80 miljoner invånare enbart i Tyskland. Totalt sett, om vi också tar med kandidatländerna, kommer vi att i Europa ha ett stort antal konsumenter, som kan mobilisera en enorm köpkraft.
Om man hänvisar till denna köpkraft på den europeiska inre marknaden, framför allt om det tillkommer ytterligare länder, måste jag å andra sidan också alltid påpeka att vi har en viss mättnadsgrad i Europa, och åtminstone för delar av jordbruksproduktionen också har överskott. Hur skall vi åter kunna utveckla en framtidsbild av det europeiska jordbruket, om vi inte hänvisar till att vi också måste erövra utomeuropeiska marknader? Jag vill nu inte fördjupa mig i det, men för mig hör det absolut till perspektivet för ett europeiskt jordbruk! Det går över huvud taget inte på annat sätt, det vill jag därför mycket tydligt påpeka.
Om det europeiska jordbruket å andra sidan producerar enligt mycket bestämda villkor - det är likgiltigt om det gäller åkerbruk eller boskapsskötsel - eftersom samhället vill och kräver det, medan andra jordbruk som konkurrerar med oss runtom i världen inte gör det, därför att samhället där reagerar helt annorlunda på mycket speciella produktionsförhållanden, då måste man också å ena sidan kunna garantera kompensationsbidragen och å andra sidan ett minimiskydd utåt. Det är då, om man så vill, de rättvisa handelsvillkoren, som det handlar om. Det är den avgörande punkten. Det gäller även frågan om WTO, och det nämnde ni, herr Sturdy. Det måste man naturligtvis gå in på även i de debatter som man för. Jag instämmer i alla fall i era ord, herr Sturdy.
Man hänvisade till, respektive man frågade mig direkt, det var Anttila tror jag, hur jag då med tanke på kommissionens förslag i min egenskap av ordförande i rådet ville förhindra att det inträffar konkurser på grund av prissänkningarna. Här måste jag säga något om politikens identitetsuppfattning över huvud taget. Att tro och anse att man med hjälp av politik - vilka instrument eller handlingssätt det än gäller - skulle kunna undvika konkurser, det är en identitetsuppfattning som jag vill varna för!
Det kommer politiken aldrig att kunna, oavsett vilka villkoren är. Vi kan ändå fråga huruvida ramvillkoren i konkurrensen, med tanke på sådana föreslagna lösningar, fortfarande är rättvisa eller inte, man måste diskutera om det är meningsfullt för det framtida jordbruket. Det befriar dock inte någon jordbrukare från det företagsekonomiska beslutet, det befriar mig som företagsledare till att börja med inte från ansvaret för de beslut som skall fattas i mitt företag, för att med tanke på gällande ramvillkor långsiktigt säkra företagets långsiktiga överlevnad.
Vi skall här inte heller ställa för stora krav på politiken. Jag anser rent av att vi i det förflutna kanske alltför ofta har väckt intrycket att politiken skulle kunna klara av det. I framtiden bör vi kanske undvika att väcka detta intryck. Jag delar alltså uttryckligen den uppfattningen att man behöver tillförlitliga ramvillkor, och att vi behöver konkurrenskraft. Jag delar också uppfattningen att vi måste vara sparsamma med pengarna.
Till tulipanarosen hör säkert också att vi å ena sidan med all rätt kräver att man skall säkra existensen för så många jordbruk som möjligt, men å andra sidan måste förklara för den befolkning som inte bor på landsbygden, och även för jordbrukarna själva, att det totalt sett inte är fråga om något litet belopp - om vi räknar ihop den europeiska budgeten, de nationella budgetarna och delvis delstaternas budgetar i de federativt organiserade nationalstaterna - som ges ut på jordbruket. Ändå har vi alltid motsvarande nedläggningar i jordbruksföretagen, och vi har heller inte tillfredsställt landsbygdens befolkning.
Det är en diskussion som man kanske då och då borde fördjupa. Jag anser nämligen att det är synnerligen viktigt. Kanske är det också så att vi visserligen ger ut mycket pengar, men inte alltid så att det verkligen kommer dem till godo som arbetar på gårdarna. Jag vill säga det med mycket enkla ord. Det lönar sig alltid att tänka över det. Några inlägg syftade till det. Jag vill med hänsyn till tiden inte gå in på det nu. Men det är anmärkningsvärt. Kravet betyder förvisso - även detta krav ställdes ibland, även om det bara skedde indirekt, såvida jag inte missförstod det - på mer extensifiering, mer miljöskydd, alltså snarare bort från ett rent ekonomiskt betraktelsesätt, och detta i kombination med lägre utgifter - återigen denna tulipanaros. Det går inte heller, man måste förstå att det är så. Man kan alltså mycket väl diskutera om man skall bedriva mer extensifiering, mer miljöskydd. Men man måste förstå att det kostar pengar, om det nu beror på att man lokalt på grund av lokala villkor måste lämna kompensationsbidrag eller om det sker inom ramen för det fördragsenliga skyddet; det må vara osagt. Den ene förespråkar det ena, och den andre förespråkar det andra, men i varje fall kostar det sedan statliga pengar. Även detta sammanhang måste man vara medveten om.
Jag tror att jag i allt väsentligt har tagit upp de stickord som var riktade till mig. Kanske gick jag in onödigt mycket i detalj på den ena eller andra punkten, men det bör också bidra till, eftersom jag ju är ny i denna krets, att ni kanske lär er något om min identitetsuppfattning.
Beträffande åsikten att man kanske verkligen borde nationalisera finansieringen av jordbrukspolitiken, dvs. det skulle bara lämnas ut pengar från Europa om man redan tidigare hade organiserat nationella medel eller vore förpliktad att organisera dessa medel, är jag med förlov sagt av den uppfattningen att det skulle innebära slutet på gemenskapens jordbrukspolitik. Därför hyser jag stora tvivel på att man kan gå en sådan väg.
Applåder

Cunha
Herr ordförande! Jag skulle vilja be er, herr rådsordförande, om ett klargörande angående ett påstående från er kollega, utrikesministern, som han i går kom med här, om att vi borde reformera den gemensamma jordbrukspolitiken för att minska Europeiska unionens utgifter. Ministern gav mig ingen information om denna fråga och svarade mig inte, men jag frågade honom just om det tyska ordförandeskapet hade ändrat inriktning i förhållande till dess traditionella ståndpunkt. Det är en mycket betydelsefull fråga och därför ber jag er och insisterar på att ni skall svara mig.

Funke
Herr ordförande, mina damer och herrar, ledamot Cunha! Det är inte bara den tyska sidan som hittills har ägnat sig åt de finansiella frågorna, i synnerhet jordbrukspolitiken, utan vi kan med tanke på rådets (jordbruk) förhandlingar, som jag hittills varit med om, och även de följande diskussionerna tillsammans med kollegerna från respektive medlemsstater, hänvisa till att man genomgående talar om detta. Jag har just uttryckligen i mitt genmäle sagt att jag naturligtvis anser att man måste fråga sig - det är för mig också just en del av nödvändigheten med jordbruksreformen - huruvida de pengar som vi totalt ger ut på jordbruket - jag har berört både den europeiska budgetrubriken och medlemsstaternas, respektive i federativt organiserade nationalstater även delstaternas, budgetar - huruvida med tanke på systemets uppläggning dessa pengar alltid ges ut så att de verkligen kommer dem till godo, som arbetar på gårdarna.
Det är i mina ögon inte så mycket en fråga om storleken på de anslag, som har ställs till förfogande, utan en fråga om fördelningen. Jag vill uttryckligen betona det. Att i längden förklara att visserligen en andel om 45 procent, många säger 50 procent - jag vill inte tvista om det - av den europeiska budgeten ställs till förfogande för jordbruket, men att vi samtidigt upplever att jordbrukens inkomster, åtminstone för delar av jordbruksproduktionen, inte ökar utan minskar, tvingar oss närmast att fråga oss vad vi egentligen sysslar med här! Vi kan helt enkelt inte acceptera detta och mena att ju mer pengar vi har, desto större blir lycksaligheten.
Jag tror att vi alla gör klokt i - i varje fall jordbrukarna - att ställa oss denna fråga. Om utrikesministern - jag vet inte vad han har sagt om det - menar att det rent allmänt, om jag har förstått er rätt, handlar om att sänka utgifterna utan att säga hur och i vilket sammanhang det skall göras, då skulle jag gärna vilja säga, att på samma sätt som jag först vill komma överens med utrikesministern innan jag yttrar mig i utrikespolitiska frågor, borde man som utrikesminister först komma överens med jordbruksministern innan man yttrar sig i jordbrukspolitiska frågor. Men jag vet inte vad han har sagt. Därför kan jag inte heller kommentera det. Jag vill gärna prata med honom om det.
Avslutningsvis en sak som kanske också kan stämma till eftertanke. Jag kan inte uttala mig för de andra medlemsländerna i Europeiska unionen - den erfarenheten har jag inte. Men för Tyskland och för alla våra delstater kan jag säga: Nästan oavsett - jag säger helt medvetet nästan oavsett - med vilka instrument och prioriteringar vi har bedrivit jordbrukspolitik - så har vi 3 procents nedläggningar i genomsnitt inom jordbruket efter krigsslutet, alltså under de senaste 50 åren. Det är anmärkningsvärt, de senaste 50 åren! Det är ett procentuellt antal nedläggningar som exakt överensstämmer med produktivitetsutvecklingen i jordbruket. Vetenskapen har redan undersökt det och ger relativt entydiga svar på det. Jag vill inte alls göra det så entydigt, men för mig inställer sig frågan om vi inte måste notera att vi med hänsyn till produktivitetsnivån även med nödvändighet kommer att få en strukturomvandling med nedläggningar av gårdar i jordbruket så länge som ekonomin är grundvalen för jordbrukspolitiken, det vill jag tillfoga. För mig vore det otänkbart att ekonomin inte längre skulle vara grundvalen för jordbrukspolitiken. Det skulle innebära ett stort resursslöseri, om vi inte hade den som grundval. Även det bör vi kanske diskutera mer offentligt, än vi gjort i det förflutna.

Fischler
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Först vill jag hjärtligt tacka alla som har gjort ett inlägg i denna debatt. Jag anser att vi har fört en mycket konstruktiv, ja till och med förebildlig debatt, och jag hoppas att även allmänheten kommer att tycka det.
Beträffande de många frågor som rör särskilda ändringsförslag vill jag erinra om vad jag redan sade under förmiddagen, nämligen att jag är beredd att lämna ut en lista där man kan se vilka förslag som kommissionen anser vara godtagbara. Dessutom vet jag att jag har lovat att fatta mig kort i min slutreplik, och jag vill hålla det löftet.
Föregående talare har än en gång klargjort vad som gäller när vi talar om det europeiska jordbrukets konkurrenskraft. Det europeiska jordbruket måste vara konkurrenskraftigt i dubbel bemärkelse. För det första måste våra produkter vara konkurrenskraftiga, och det kan de bara vara om vi ägnar kvaliteten större uppmärksamhet än hittills, om vi även inser och genomför den nya kvalitetsförståelse som våra konsumenter har, och om vi framför allt tar hänsyn till det europeiska jordbrukets styrka, som ju som bekant ligger i att förädla jordbrukets råvaror till högkvalitativa slutprodukter.
Konkurrenskraft för det europeiska jordbruket betyder emellertid också att de prestationer, som går utöver produktionen av jordbruksprodukter, måste värderas ekonomiskt och integreras i vårt marknadsekonomiska system.
Man har talat mycket om i vilken utsträckning jordbrukspolitik skall vara socialpolitik. Vi bör vara realistiska här. Jordbrukspolitiken skall ha en social dimension, men skall inte vara ren socialpolitik. Det vore verkligen bakvänt. Här handlar det säkert om frågan hur vi i framtiden skall åstadkomma en förnuftig fördelning, så att det inte även i fortsättningen blir en snedfördelning liknande den nu beryktade 80: 20-fördelningen.
Vad gäller miljöpolitiken vill jag än en gång påminna om vilken princip vi från kommissionens sida har byggt upp våra överväganden på. Det handlar inte om miljöns betydelse inom den gemensamma jordbrukspolitiken, utan det handlar om att vi i framtiden måste fästa vikt vid att även ianspråktagandet av de så kallade kompensationsbidragen - som de hittills har kallats - måste ha att göra med miljön. Vi lägger vikt vid att varje jordbrukare, som vill ta offentliga medel i anspråk ur gemenskapens budget, åtminstone iakttar god jordbrukspraxis. De definitioner som hänger ihop med produktionssystem, klimatzoner etc. måste vi säkert diskutera vidare.
Men vi lägger också vikt vid att tjänster som går utöver detta skall kompenseras separat, men samtidigt måste vara frivilliga. Vi vill inte återigen införa en kommandoekonomi i Europa på bakvägar.
Därmed kommer jag fram till finansieringsfrågan. Kommissionen har inte, som det ofta har påståtts, gjort ett förslag med hänsyn till samfinansieringen, utan den har uteslutande inom ramen för sin rapport om egna medel visat på sådana möjligheter som skulle kunna innebära att man uppnår en bättre balans mellan avgifterna från de enskilda medlemsstaterna. Ur vår synpunkt ligger det nu primärt på medlemsstaterna själva att säga vilken av dessa finansieringsmodeller som de vill prioritera, och därför tror jag att det här närmast krävs en principiell förklaring innan detta politiska enande kan komma till uttryck i respektive rättstext.
Men det finns dessutom, som ni vet, nu också andra överväganden, exempelvis så kallade stabiliseringsmodeller, som absolut är värda att pröva. Vi är beredda att genomföra lämpliga granskningar. Men en sak måste stå klart: Vilken modell vi än tillämpar kommer vi utan motsvarande bidrag för att kompensera för förändringarna i prispolitiken inte att vara i stånd att åstadkomma en överenskommelse mellan medlemsstaterna, eller som man sade i Wien: " Utan pengar ingen musik" . Här handlar det verkligen om att man ställer de erkänt nödvändiga medlen till förfogande, ty bara på så vis kan man komma fram till en förnuftig reform.
Avslutningsvis vill jag påminna om en sak: Glöm inte bort att överallt där det handlar om kompensation för de tjänster som i framtiden kommer att ligga inom ramen för landsbygdsutvecklingen, finns det ju redan en samfinansiering, och den planeras fortsätta! Det betyder att ju mer landsbygdsutveckling vi forcerar fram, ju mer vi går i den riktningen att kompensationen av miljötjänster och liknande tillmäts sin betydelse, desto mer samfinansiering krävs automatiskt, men i en form där sammanhållningen inte blir överkörd.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Fischler.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum den 28 januari kl.09.00.

Ekologisk produktion
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är diskussionen om följande muntliga frågor:
B4-0719/98 av Barthet-Mayer för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till rådet om system för ekologisk produktion (animalieproduktion); -B4-0720/98 av Barthet-Mayer för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till kommissionen om förordning om ekologisk produktion (animalieproduktion).
Barthet-Mayer
Herr kommissionär, herr ordförande! I min egenskap av föredragande för jordbruksutskottet om utvidgningen av förordning 2092/91 till att omfatta ekologisk animalieproduktion, vill jag erinra om att vi uppnått en mycket bred konsensus i parlamentet om denna text. Till ledamöternas stora tillfredsställelse godtog sedan kommissionen ett stort antal ändringsförslag och förde in dem i det ändrade förslaget.
De på varandra följande versionerna av den text som 1998 diskuterades i rådet slutade tyvärr med att leda till ett stort avsteg. Det är anledningen till att jag har två muntliga frågor i dag för att varna kommissionen och rådet å jordbruksutskottets vägnar, och jag tackar mina kolleger i jordbruksutskottet för deras förtroende och stöd i en åtgärd som är förenlig med deras oro.
Detta avsteg gäller tre punkter. För det första omfattande förlängningar av övergångsperioderna för omräkning. Det krävs inte 15 år för att minska antalet fjäderfä i en byggnad. Vidare inflation i undantagsbestämmelserna, vilket skulle kunna leda till att förslaget förvanskas. Det gäller t.ex. den känsliga punkten om foder, som i princip skall vara fullständigt ekologiskt i denna typ av produktion och för vilken kommissionens förslag redan i sig utgör ett tillräckligt undantag, eftersom det förespråkar ekologiskt foder till 90 procent. Slutligen kan man konstatera ett successivt införande av normer och tröskelvärden som går mycket längre än kommissionens förslag. Förordningen riskerar också att bli ett slags skräpgömmeförordning som tillåter intensifiering av ekologiskt jordbruk, en verklig meningslöshet på området.
Med tanke på de ekonomiska utmaningarna i anslutning till konsumenternas intresse för denna produktionssektor på senare tid inom Europeiska unionen, och även i anslutning till den framtida exportpotentialen, måste jag reagera och varna lagstiftarna för den interna risk som skulle uppstå med en föga solid förordning, som inte är enhetlig och som uppvisar risker med snedvridning av konkurrensen utifrån nationella eller regionala tolkningar och kontrollmetoder, som är olika och inte alls harmoniserade.
Jag vill också varna för att ytterligare försena tillämpningen av en fullständig förordning, med risk att få uppleva att Europeiska unionen, som är pionjär på området, påtvingas den enda allmänna standarden i codex alimentarus , vars text för närvarande diskuteras, med allt vad det innebär också när det gäller själva karaktären på import från tredje land.
Liksom inom andra jordbrukssektorer skulle Europeiska unionen, i brist på ett starkt gemensamt förslag, riskera att senare försvagas inom WTO, med tanke på att debatten fortsätter i Förenta staterna för att försöka påtvinga det ekologiska jordbruket genetiskt modifierade organismer, utnyttjandet av rötslam, bestrålning av livsmedel samt naturliga hormoner. Allt detta ligger långt ifrån vår europeiska uppfattning. Det ekologiska jordbruket måste absolut fortsätta att vara ett tecken på den mest krävande kvaliteten, den mest strikta och mest kontrollerade, till förmån för de producenter och konsumenter som så önskar. Det är en frivillig åtgärd och var och en är fri att ansluta sig eller vända sig till en annan typ av kvalitetsproduktion.
Jag ber därför rådet att stå fast vid sitt förslag, eller t.o.m. dra tillbaka det om det visar sig alltför förvanskat av rådet. Men jag vågar hoppas att det inte blir nödvändigt att gå så långt. Och jag ber också, med stora förhoppningar, rådet att på djupet se över detta förslag, med vetskap om att vi naturligtvis instämmer i förslaget från december i vilket fastställs principer för ekologisk uppfödning. Men vi kommer att mycket bestämt upprepa vår begäran om översyn av rådets text och vi hoppas, såsom Funke lät förstå i förmiddags, att ordförandeskapet kommer att lyssna till parlamentets och kommissionens gemensamma röst.
Jag ber er, herr kommissionär och herr ordförande, att inte inrätta ett ekologiskt lågprisjordbruk.

Funke
Herr ordförande, mina damer och herrar, fru parlamentsledamot! Vi ägnade oss åt denna fråga i rådet (jordbruk) vid sammanträdet den 14-15 december, som ni vet, och enades om riktlinjer, men har även helt i enlighet med era idéer insisterat på att man under denna vår så snabbt som möjligt skall komma fram till ett godkännande, ty rådet är mycket väl medvetet om nödvändigheten av ett snabbt godkännande.
Vi kan säkerligen för närvarande inte förutspå vilken lagtext, vilken förordningstext som till slut kommer att läggas fram. Det återstår att se, men det var rådets mening att vi å ena sidan behöver den av er påbjudna klara avgränsningen av vad som är ekologiskt, och vad som är konventionellt. Där delar jag helt er uppfattning. Å andra sidan måste vi dock agera med nödvändig flexibilitet, och här helt enkelt göra avvägningar när vi skapar bestämmelserna. Flexibilitet också i den bemärkelsen att vi skall möjliggöra omställningen för dem som vill ägna sig åt ekologisk boskapsskötsel. Därför har vi bland annat diskuterat lämpliga anpassningsfrister. Ena sidan har krävt femton år. Vi enades, om jag minns rätt, om tolv år. Jag vet att det förekom en utdragen, intensiv diskussion och att man - ni skakar betänksamt på huvudet - naturligtvis även kan försvara kortare frister. Å andra sidan vet vi också att önskemålet att man skulle arbeta för längre övergångsfrister var baserat på verkliga erfarenheter. Jag lovar er att vi i enlighet med er önskan skall komma fram till ett snabbt genomförande och än en gång så noggrant som möjligt granska stringensen i avgränsningen.

Fischler
Herr ordförande! Mina damer och herrar! Som Funke redan har antytt, uppstod det vissa problem vid diskussionerna i rådet i fråga om det förslag som kommissionen efter behandlingen här i parlament har lagt fram. Vilket är egentligen det huvudsakliga problemet? Huvudproblemet vid diskussionen om förslaget består framför allt i att några av beståndsdelarna i vårt förslag inte utan vidare kan genomföras på alla medlemsstaters territorier. Därför uppstod en diskussion om tidsbegränsade undantag, för att på lämpligt vis närma de nu i de flesta medlemsstater gällande nationella föreskrifterna till den framtida gemenskapsrätten.
Några av ändringarna gäller framför allt djurens härkomst, eftersom djur och även foder kan härstamma från konventionella besättningar och förråd. Vi får inte glömma att det finns en hel rad medlemsstater där det hittills praktiskt taget inte bedrivits något som helst ekologiskt jordbruk. Vi måste också ge dessa stater en chans att börja med ekologiskt jordbruk, om de så önskar. Det är egentligen orsaken till att man vill ha en sådan övergångsbestämmelse här.
Vidare vill jag understryka att harmoniseringen bara kan ske stegvis, framför allt om ifrågavarande kreatursdrift hittills i största utsträckning bedrivits enligt nationella eller regionala bestämmelser. För att lösa detta problem har också bestämda ändringar föreslagits. De gäller framför allt uppbindningen av djuren och kraven på liggytor respektive inhägnader, som bör stå till varje djurs förfogande.
Glöm inte bort, att det under århundranden varit normalt att hålla djuren uppbundna just inom de små jordbruksföretagen. Om en jordbrukare har sitt lilla jordbruksföretag mitt i en by, är det inte alltid så lätt att ställa lämpliga inhägnader utomhus till förfogande. Ni får inte heller glömma att just de mindre jordbruksföretagen, som i dag redan har erkänts som biologiska odlare, måste frånkännas det biologiska hanteringssättet om de inte har någon inhägnad. Här måste vi alltså vara beredda att göra en kompromiss.
Avslutningsvis vill jag hänvisa till att undantagsbestämmelser alltid är avsedda för en övergångsperiod och att detta absolut inte utgör någon nyhet. Sådana bestämmelser finns också till exempel för utsäde eller för konventionella tillsatser i organiska livsmedel. Med tanke på det fortsatta agerandet vill jag bara klargöra att kommissionen naturligtvis är beredd att försvara sitt förslag, och om nödvändigt även motivera varför det temporärt är nödvändigt med vissa undantag.

Rehder
Herr ordförande, herr kommissionär, herr rådsordförande! I all korthet vill jag nämna att socialdemokraterna i Europaparlamentet är mycket glada över att ni nu har gjort dessa klargöranden. Vi är mycket glada över att det rena människoförnuftet nu har hävdat sig här. Naturligtvis faller det i det vackra Tyrolen, i det nästan lika vackra Allgäu och även i det vackra Niedersachsen också snö, och då måste man ju ta in korna i ladugården.
Allt detta - ni vet att jag i de viktiga frågorna försvarar kommissionen och även rådet - har i min hembygd fallit offer för de propagandistiska rövarna i valkampen. Det talades om att kreatursbindslena skall förvisas ur ladugården. Allt detta har lett till att man åter har skällt på de ondsinta eurokraterna. Jag är glad över att det nu är klart, och att det normala sunda människoförnuftet har tillkämpat sig en seger i Europa. Hjärtligt tack, nu kan vi äntligen fortsätta att stödja en förnuftig produktion.

Ebner
Herr ordförande, herr kommissionär, herr rådsordförande! De biologiska odlarna har ofta framställts som outsiders, och jag tror att om det fortsätter på det här viset så kommer de att förbli det. Men det bör skapas ramvillkor för att de inte skall vara några outsiders, bortsett från ideologerna. Herr minister! Som ni har nämnt är flexibilitet riktig, nödvändig och förnuftig, men flexibiliteten skall gå åt rätt håll och inte vara någon skyddsåtgärd för industriella storföretag, som även i fortsättningen vill upprätthålla en produktion som visserligen ekonomiskt sett leder till relativt låga styckpriser, men i slutändan skadar folkhälsan. Jag tror att det är det som ni menade med flexibilitet. Jag ser det i alla fall på det viset.
Omställningsperioderna är enligt min åsikt alltför långa. Meningslösa villkor, som i många avseenden försvårar den biologiska odlingen, bör avskaffas respektive inte införas. Men jag tror att det är synnerligen viktigt och nödvändigt med marknadsförings- och saluföringsåtgärder. Marknadsföring för att förändra konsumentvanorna, och saluföringsinitiativ för att skapa avsättningsmöjligheter för de små jordbruksföretagen - det är ju till stor del småskaliga jordbruksföretag.
För fyra veckor sedan fick vi hos oss i Sydtyrolen en undersökning framlagd av handelskammaren i Bozen, en jämförande undersökning gjord bland 1 500 kooperativ i alpområdet, från Frankrike till Slovenien, och vi kunde konstatera att inkomstsäkringen låg mycket bättre till för de jordbruksföretag som var organiserade i dessa kooperativ än för de andra företagen. Eftersom det huvudsakligen gällde små jordbruksföretag, behövs det att man i detta betänkande även förbereder ett starkare stöd till kooperativen. Om ni ännu inte har erhållit undersökningen, skall jag gärna ställa den till ert förfogande.
I Österrike har vi fastslagit att nästan 20 procent av nuvarande produktion kommer från ekologiska produktionsområden. Det är, tror jag, den riktiga vägen. En fördel för våra konsumenter, för hälsan, en bättre extensifiering av arealerna, och, tror jag, ett förnuftigt framtidsperspektiv även för unga jordbrukare, i synnerhet som genomsnittsåldern för hälften av dem som ägnar sig åt jordbruk ligger över 55 år.

Mulder
Herr ordförande! När det gäller eftermiddagens ämne så är vi alla överens om att efterfrågan på organiska produkter ökar allt mer bland konsumenterna. När det gäller vegetabiliska produkter så finns det redan regler för det i Europa och det finns en definition som i stort sett alla vet vad den innebär. När det gäller den animaliska produktionen så har vi inte på långt när kommit så långt. Jag tror att det är mycket viktigt att vi gör så få undantag från bestämmelsen som möjligt. Om det skulle finnas sådana undantag så tror jag att konsumenterna skulle kunna förlora allt förtroende, och det ger heller inte något rättvist konkurrensförhållande. Jag tror att Funkes erbjudande, det som han nyss sade om att en del saker måste undersökas på nytt under våren, är mycket välkommet.
Det kommer antagligen att bli så att alla länder inte kan börja samtidigt. Det är inte heller det saken gäller. Det gäller endast om vi kan sälja något till kunderna som motsvarar förväntningarna och att det måste uppfylla vissa normer för organisk produktion. Då kan de övriga länderna ansluta senare. Det är dock viktigt att konsumenterna är säkra på att det finns en viss definition som motsvarar förväntningarna och att producenterna vet vad de kan producera för. Det är egentligen det som det handlar om. Den som inte kan motsvara det här den köper inte de produkterna och den framställer inte heller de produkterna. Vi ser alltså med intresse fram emot våren.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! Historien med förordningen om biologisk odling börjar 1992. De första samråden utmynnade i förordningen om växtområdet, sedan följde parlamentets fastläggande och även kommissionens åtagande att det ett år senare skulle följa en förordning för djurområdet. Nu är vi framme vid år 1999, och det är riktigt det som rådets ordförande tidigare har sagt, nämligen att det nu gäller att även godkänna den. Men, herr Funke, snabbhet får inte gå före kvalitet, när vi nu ändå har arbetat så länge med den!
Hur ser situationen nu ut? Lagstiftningsförfarandet har kommit så långt att parlamentet har yttrat sig om det. Kommissionen har införlivat några av parlamentets ändringsförslag. Detta förslag med parlamentets ändrade förslag till rådet kan rådet bara enhälligt tillbakavisa, om kommissionen bibehåller sitt förslag.
Jag vill gå in på två punkter, uppbindningen av djuren och gentekniken. Uppbindningen av djuren har över huvud taget inte nämnts i kommissionens förslag. Det betyder att denna aspekt nu måste infogas efteråt, och kommissionen måste visa kompromissvillighet och ta hänsyn till denna problematik, eftersom den helt saknas åtminstone i fråga om nötboskap. Jag föreslår att man här inte pockar på ett överdrivet djurskydd, som till väsentlig del inte har något att göra med en artanpassad skötsel. Det är också möjligt med en artanpassad uppbindning, men här borde man då göra noggranna undersökningar, och man bör inte kasta ut barnet med badvattnet.
Vad gäller användningen av genetiskt modifierade organismer är grundvalen annorlunda. Här hade nämligen kommissionen införlivat förslaget att vi i denna förordning, alltså beträffande biologisk odling, inte vill ha någon användning av genetiskt modifierade organismer. Alltså ett förbud! Det finns ett förbud mot användande av genetiskt modifierade organismer, och så skall det förbli!
Men nu kommer problemet: Vad händer då med eventuellt kontaminerade organismer? Här börjar nu en uppmjukning. När det gäller uppbindningen är jag snarast för en måttfull inställning, men här är jag för en strikt inställning, ty om vi tillåter kontaminering och sedan i novel food -förordningen, som den refererar till, medger att en viss procentsats inte behöver tas med i märkningen, då blir användningen av genetiskt modifierade organismer tillåten bakvägen, och om man sedan vid en undersökning fastställer att sådana organismer ändå finns med, då blir vi av med våra marknader. Här ber jag er att agera mycket försiktigt. Dessutom är ju frågan om kontaminering också beroende av hur man vid odlingsförsök ser till att andra arealer inte kontamineras. Jag ber er här att verkligen ådagalägga en strikt hållning, herr kommissionär! Ni har det i er hand. Om ni här inte söker en kompromiss med rådet, så kan rådet inte göra någonting. Möjligen skjuter vi då upp ärendet än en gång, men man får då inte fatta ett beslut bara för att det skall gå snabbt, utan kvaliteten måste stå i förgrunden.

Souchet
Herr ordförande! Gruppen De oberoende för Nationernas Europa har också undertecknat den gemensamma resolutionen om ekologisk animalieproduktion eftersom kommissionens förslag är alltför tolerant. Det innebär alltför många undantag och står i motsats till de strama nationella kravspecifikationer som upprättats av ett antal medlemsstater, däribland Frankrike. Även om medlemsstaterna enligt den slutliga reviderade versionen kan behålla strängare nationella bestämmelser än de på europeisk nivå, kan vi bara frukta en utjämning nedåt.
Vi är i vår grupp övertygade om de möjligheter som den ekologiska animalieproduktionen kan tillföra medlemsstaternas jordbruk. Till följd av medvetenheten om BSE och genetiskt modifierade organismer önskar konsumenterna en nivå på livsmedelssäkerheten som kan säkerställas genom den ekologiska produktionen.
Innan vi undertecknade den gemensamma resolutionen har vi i Gruppen Nationernas Europa krävt att ett antal punkter vi anser grundläggande skulle införlivas. Undantagen skall vara strikt begränsade till enbart den produktion som omfattas av extrema och exceptionella klimatvillkor. Övergångsbestämmelserna bör begränsas i tiden för att göra det möjligt för producenterna att anpassa sitt produktionssystem till strängare normer än dem som finns i kravspecifikationen.
Då det i " Codex alimentarius" i slutet av juni 1999 skall fastställas regler för produktion, märkning och införande av ekologiska produkter på marknaden måste en tydlig ståndpunkt från unionen med strikta normer antas. När det gäller märkning slutligen har vår grupp motsatt sig införandet av en gemensam europeisk logotyp för ekologiska produkter, vilket vissa vill ha. Då nivån på de nationella kravspecifikationerna är olika skulle den gemensamma europeiska logotypen för konsumenten vara en källa till sammanblandning och medföra en utjämning nedåt av den sanitära kvaliteten på de ekologiska produkterna från djur.
Förenta staterna har i sin nationella lagstiftning försökt tillåta införlivande av genetiskt modifierade organismer i foder för djur avsedda för ekologisk produktion. De amerikanska konsumenterna har lyckats få detta förslag tillbakadraget och vår grupp gläds åt det. Tack vare de krav som det ekologiska jordbruket ställer när det gäller kravspecifikationer och spårbarhet för produkterna utgör det ekologiska jordbruket en intressant möjlighet för vissa producenter. Denna form av jordbruk utgör ett av medlen för att på ett nära sätt förena jordbruket med territoriet och möjliggöra en differentiering av jordbrukspriserna på en nivå som ligger högre än världsprisernas standard. Herr ordförande! Denna dubbla möjlighet får inte överges till förmån för det rent merkantilistiska synsätt som vissa medlemsstater förespråkar när det gäller den ekologiska produktionen.

Pinel
Herr ordförande! Två slags jordbruk finns i dag parallellt: det som motsvarar de multinationella företagens krav med amerikansk dominans som sprider gift i marken och livsmedlen, det jordbruk där man för första gången i historien avser att ta patent på livet och ändra det genetiska arvet, det där man avser att marknadsföra icke reproduktiv säd, det som sedan 50 år medför att cancerfallen ökar och som genom pesticider, herbicider och fungicider har medfört att den mänskliga spermaproduktionen har minskat med hälften, och sedan finns det andra jordbruket, lantligt, traditionellt, där man respekterar sysselsättningen, miljön och människors hälsa, men som systematiskt marginaliserats av lobbyisterna ända till dess namn, ekologiskt, en tvetydig och dunkel term för den stora allmänheten.
Nationella fronten föredrar för sin del att tala om traditionellt och naturligt jordbruk och väljer detta jordbruk som format vår civilisation i tusentals år. Jordbrukarna är de första offren för kemiska metoder. Socialisterna är de första medbrottslingarna i detta system, de som i Frankrike t.ex. bara beviljar 100 francs per anläggning och år för omställning till ekologiskt jordbruk. Konsumenterna vill ha något annat än galna kor, hormoner och genetiskt modifierade organismer, vilka alla är substanser som vi bör förbjuda. Med tanke på miljöförstöringen, trängseln i storstäderna och förstörelsen av landsbygden framstår det ekologiska jordbruket bara som en prickad linje i Agenda 2000, och det är oacceptabelt.
Vad kan vi då göra? För det första måste vi öka medlen till omställning.
För det andra protestera mot all utjämning nedåt, protestera mot alla undantag som kan äventyra kvalitet och trovärdighet på de biodynamiska områdena, vilka de än är. De franska normerna på området är utmärkta, låt oss inte ifrågasätta dem. Inget ekologiskt jordbruk till lågpris!
För det tredje är det skandalöst att produkter som innebär att man säkerställer sysselsättning, bevarande av miljön och folkhälsa beskattas på samma sätt som produkter som det fifflas med, som utsätts för hormoner, härrör ur kemiska metoder, genmanipuleras och är dramatiskt destruktiva för konsumenterna och den naturliga miljön. Det krävs alltså en skattemiljö och en moms på 0 procent till förmån för det ekologiska jordbruket.

Hardstaff
Herr ordförande! Förenade kungariket släpar för närvarande efter de flesta EU-länderna i sin produktion av biodynamiska livsmedel. För närvarande klassas endast en procent av vår jordbruksproduktion såsom varande biodynamisk. Behovet av sådana produkter har emellertid stigit enormt under de senaste åren, och inte bara på grund av BSE-krisen: våra livsmedelsbutiker kan helt enkelt inte få tag på tillräckligt med organiska produkter för att hålla jämna steg med den ökande efterfrågan från deras kunder, ens när de vänder sig till andra medlemsstater för att täcka underskottet.
Efterfrågan finns där och konsumenterna är beredda att betala höga priser för vad de anser vara en hälsosammare och högklassigare produkt. Övergångsperioden för jordbrukare som övergår till biodynamisk produktion är emellertid ofta mycket svår, eftersom de ådrar sig extra kostnader under några år innan de kan uppnå ett erkännande som en helt biodynamisk producent och som sådana kunna tillvinna sig de högre priserna. Å andra sidan behöver konsumenter få veta att de betalar mer för en genuin biodynamisk produkt.
Här vill jag instämma med mina kolleger i uppmaningen till både kommissionen och rådet att vidta snabba åtgärder för att genomföra de åtgärder för fortsatt sparsamhet, såsom har rekommenderats av jordbruksutskottet, för vilket Barthet-Mayer har varit en så vältalig taleskvinna i denna fråga.

Keppelhoff-Wiechert
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skall alltså hjälpa till att spara in litet tid här. Jag tror att vi kan konstatera att rådet (jordbruk) inom EU på väsentliga punkter har lyckats iaktta EU: s nya ekoförordning. Vi anser att förbundsregeringen har kommit fram till försvarbara kompromisser, särskilt ur nationell synvinkel, för att uppnå centrala mål, exempelvis boskapsskötsel, fodermedel och veterinärmedicin. Jag betraktar detta mellanled som en första reaktion. Man har funnit en godtagbar grundval för hållbara ramvillkor i den animala ekologiska förädlingsproduktionen. Flera talare ansåg ju att detta skulle ha gjorts för länge sedan. Nu är det möjligt att avsluta kompletteringen av EU: s ekoförordning under det tyska ordförandeskapet redan det första halvåret 1999.
Jag har en fråga till om kontrollmärken. Men kanske är jag inte tillräckligt välinformerad. Måste vi nu återigen nationellt ha alla olika kontrollmärken och dessutom ett som kan läsas över hela EU, vilket Mulder redan en gång har krävt i sitt betänkande? Jag tror att det vore till hjälp om vi här än en gång kunde få ett svar från er. Men kanske står det redan i texten. Kommer det alltså att finnas ett nationellt kontrollmärken eller ett som är gemensamt för hela EU?

Fischler
Herr ordförande! Helt kort bara beträffande två frågor. Svaret på Keppelhoff-Wiecherts fråga: Kommissionen arbetar på att utveckla en logotyp för hela Europa, så som det krävs i resolutionen.
För det andra beträffande genetiskt modifierade organismer: Det är över huvud taget inte något problem för oss, och vi håller fast vid att vi inte skall tillåta användning av genetiskt modifierade organismer. Men som Graefe zu Baringdorf helt riktigt har påpekat finns det ett problem med kontaminering. Vi vill emellertid också här vara så restriktiva som möjligt och talar därför inte helt enkelt om kontaminering, utan om oundviklig kontaminering. Men det måste först utarbetas, så att det här inte kan förekomma några undanflykter.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Fischler.
Jag meddelar härmed att jag har tagit emot åtta resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B4-0004/98).
Ledamöter, jag hälsar herr Verheugen välkommen, som vi önskar bästa samarbete med under dessa dagar vi har honom här hos oss.

Ordföranden
Eftersom det handlar om liknande frågor skall frågorna nr 1 och 2 besvaras gemensamt.

Fråga nr 1 från Patricia McKenna (H-1172/98): Angående: Konvention om inbördes rättshjälp och laglig avlyssning av telekommunikationer
Kommer rådet att rapportera om resultaten från rådets (rättsliga och inrikes frågor) möte den 3-4 december 1998, särskilt vad gäller diskussioner om förslaget till konvention om inbördes rättshjälp och protokollet till denna, debatter eller slutsatser gällande laglig avlyssning av telekommunikationer (Enfopol 98, 10951/98 och 10951/1/98 Rev 1 om ändring av rådets resolution av den 17 januari 1995 - Enfopol 87) samt pågående diskussioner inom K4-kommittén och dess arbetsgrupper? Hur kan rådet rättfärdiga sekretessen och avsaknaden av samråd vad gäller dessa initiativ, när dokumenten ändå blir offentliga och det enda man uppnår är brist på demokratisk debatt, såväl i Europaparlamentet som i de nationella parlamenten? Varför tar inte medlemsstaterna upp frågan i en öppen debatt innan man når en överenskommelse mellan " grupp-20-länderna" , då dessa åtgärder ju är så centrala och långtgående och kan påverka den privata sfären oerhört? Exakt vilka rättsliga medel står medborgarna till buds om de skulle utmana antingen dessa bestämmelser såsom varande oförenliga med de rättigheter som är förankrade i fördragen eller de beslut som fattas med dessa bestämmelser som grund?

Fråga nr 2 från Inger Schörling (H-1236/98): Angående: Echelon
Under en debatt i Europaparlamentet den 14 september diskuterades bland annat övervakningssystemet Echelon. Kommissionen sade sig då sakna kännedom om Echelon: s existens. Med anledning av detta skulle det vara värdefullt att få en redogörelse för vad som framkom under rådets möte för rättsliga och inrikesfrågor den 3-4 december 1998, särskilt vad gäller avlyssning och övervakning av telekommunikationer och hur detta förhåller sig till Enfopol 98, 10951/98 och 10951/1/98 Rev 1 ändrad 1 som ändrar rådets resolution från den 17 januari 1995 .
Varför finner rådet inte det lämpligt att öppet diskutera dessa frågor med Europaparlamentet, särskilt med tanke på att de rör människors rätt till privatliv och att de överenskommelser som nås kan stå i direkt konflikt med medlemsstaternas nationella lagstiftning?
Herr Verheugen, jag föreslår att ni besvarar McKennas och Schörlings frågor gemensamt. Ni har ordet och återigen välkommen.

Verheugen
Herr ordförande! Jag vill besvara frågan på följande vis: Rådet har i sitt svar på dessa frågor redan flera gånger betonat - och jag kan bara upprepa det - att rådet inte vid någon tidpunkt fått något sådant ärende i uppdrag som ledamoten refererar till i denna nya fråga. Jag ber därför ledamoten om förståelse för att rådet inte är i stånd att ge ett svar på det.
För övrigt hänvisar jag till att man i fråga om den avlyssning av telekommunikationerna som det handlar om, inom ramen för förslaget till en överenskommelse om rättshjälp vad gäller brott, eftersträvar att främja det internationella samarbetet och därigenom kontrollera den internationella brottsligheten. Med detta slags övervakning eftersträvar man inga andra mål än att bekämpa den organiserade brottsligheten.
Sedan vill jag också tillfoga att ledamotens frågor har samband med avlyssningen av telekommunikationerna i syfte att klara upp brott. De ansvariga rådsenheterna ägnar sig nu åt ett förslag till en resolution från rådet om nya tekniker, som å ena sidan skall ses tillsammans med rådets resolution av den 17 januari 1995 om lagenlig avlyssning av telekommunikationerna, och å andra sidan med diskussionerna om avlyssning av telekommunikationerna inom ramen för förslaget till en överenskommelse om rättshjälp vad gäller brott mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen.
I resolutionen av år 1995 framställs i en sammanfattning de ansvariga myndigheternas behov med hänsyn till det tekniska genomförandet av den rättsenliga avlyssningen av moderna telekommunikationssystem. Det bör påpekas att denna resolution inte tar upp frågan med den rättsliga grunden för godkännandet av avlyssningen, utan uteslutande de tekniska kraven för avlyssningsmyndigheterna, med hänsyn till avlyssning av telekommunikationerna på grundval av ett giltigt godkännande.
Resolutionen av år 1995 tillämpas principiellt på befintliga och framtida telekommunikationssystem. Med tanke på de ständiga framstegen inom telekommunikationstekniken övervägs det emellertid om resolutionen inte skall klarläggas på en rad punkter, i synnerhet beträffande satellit- och Internet-telekommunikation. Med detta förslag till resolution eftersträvas just målet att företa de nödvändiga klarläggandena.
Vad gäller förslaget till en överenskommelse om rättshjälp i fråga om brott har det eventuella upprättandet av föreskrifter om avlyssning av telekommunikationerna med syfte att klara upp brott granskats noggrant både av experter och av rådet självt. Traditionella telekommunikationssystem fungerar inom en enda stat, varvid man utgår från att avlyssningen av telekommunikationerna för en misstänkt i en stat bara kan ske just i denna stat. För de nya satellitstödda systemen gäller dock inte dessa tekniska begränsningar. Därför är det nödvändigt med nya former för samarbete.
Vid de pågående diskussionerna handlar det om en rad politiskt mycket känsliga frågor. Dessa diskussioner gäller dessutom sammanhang som är mycket komplicerade tekniskt sett.
Naturligtvis måste man inom denna ram ägna vederbörlig uppmärksamhet åt aspekten med de mänskliga rättigheterna, särskilt också de hithörande bestämmelserna i Europeiska konventionen om skydd av de mänskliga fri- och rättigheterna.
Rådet granskade vid sitt sammanträde den 3 och 4 december 1998 de svåraste politiska frågorna. Dessa frågor gällde fall av avlyssning i syfte att klara upp brott, där en stat skulle kunna få möjligheter att avlyssna en misstänkt i en annan stat, utan att denna stat ger tekniskt stöd.
En bred majoritet av medlemsstaterna har hävdat uppfattningen att den stat, där den misstänkte befinner sig, i dessa fall skall underrättas och borde ha rätt att begära att avlyssning inte skall ske eller skall avbrytas. En medlemsstat har med hänvisning till den nationella säkerheten uttalat sig för att få införa undantag.
Några andra frågor, t.ex. frågan om i vilken omfattning den medlemsstat, där den misstänkte befinner sig, skulle ha rätt att begära att redan registrerat material skall förstöras, har också diskuterats. Här är det dock mycket viktigt att klara upp frågan om det räcker att enbart underrätta den stat, där den misstänkte uppehåller sig, eller om denna stat borde anordna avlyssningen inom ramen för rättshjälpen enligt sin rättsliga situation.
Denna fråga är av betydelse särskilt därför att om man enbart har en underrättelseplikt leder detta till att tekniken skulle kunna utformas så att personer inom den egna statens område skulle kunna avlyssnas av andra stater.

McKenna
Vad vi talar om här är att Internet skulle tvingas tillhandahålla möjligheter för polisen att komma in bakvägen. Om dessa planer genomfördes skulle Enfopol kunna övervaka nästan varje kommunikationsform. Detta skulle vara ett allvarligt brott mot människors rätt till privatliv och mot grundläggande medborgerliga friheter.
Det finns ett internt dokument från rådet som skulle diskuteras. Det har lagts ut på Internet i Tyskland. I öppenhetens intressen, bör detta dokument vara tillgängligt på alla språk så att människor kan se vad som pågår vid dessa K4-möten. Trots att ni talar om det berättigade i detta, nämner ni inte vilka konsekvenserna blir eller effekten på kostnaderna för Internetleverantörerna, för att de tillhandahåller en sådan möjlighet. De ombeds att betala för detta så att polisen, utan tillstånd och utan giltiga skäl, med stöd av ert milda uttalande, kan hävda att detta görs för att bekämpa brottslighet. Vi behöver öppenhet och att få veta vad som pågår. Parlamentet bör informeras, medlemsstaterna bör inleda denna diskussion så att människor i medlemsstaterna känner till vad som pågår innan det är för sent.

Verheugen
Kära kollega, jag hänvisar än en gång till att vi med avlyssning av telekommunikationerna, som det handlar om inom ramen för förslaget till en överenskommelse om rättshjälp vad gäller brott, eftersträvar att främja det internationella samarbetet och därigenom kontrollera den internationella brottsligheten.
Detta slags övervakning har inget annat syfte än att bekämpa den organiserade brottsligheten.

Schörling
Jag skulle vilja fråga om rådets företrädare har någon kommentar till att det har kommit ut anteckningar eller protokoll från K4-kommittén som säger att arbetet med den övergripande strukturen för ett globalt avlyssningssystem enligt överenskommelse med planen mellan EU och FBI skall ske utanför den tredje pelaren. Detta är ju en ganska intressant information. Det kan ju hända att diskussionerna inte sker i själva rådet, utan utanför rådet, t.ex. i K4-kommittén, i andra kommittér eller arbetsgrupper.
Frågan kvarstår dock: Varför finner inte rådet det lämpligt att öppet diskutera dessa frågor med Europaparlamentet, särskilt med tanke på att det rör människors rätt till privatliv, och att de överenskommelser som kan nås kan stå i direkt konflikt med medlemsländernas nationella lagstiftning? Den frågan vill vi har svar på.

Verheugen
Jag har full förståelse för ledamotens oro och kan här säga att rådet tar denna oro på allvar. Men de diskussioner som ni har nämnt har inte avslutats. Därför finns inte heller de resultat som ni har antytt.
Om rådet skulle komma fram till några resultat kommer naturligtvis allt att göras som krävs för att tillvarata parlamentets rättigheter, men givetvis också för att ge medlemsstaterna möjligheten - och det kommer de ju tidigare också att ha i samrådsförfarandet - att klargöra sin juridiska uppfattning och se till att grundläggande frågor inom den rättsliga kulturen i Europeiska unionen inte påverkas negativt.

Sjöstedt
Jag har två kompletterande frågor. Den första utgår från resolutionen från 1995 om laglig avlyssning av telekommunikationer. Min fråga gäller: Vilket samarbete med USA och andra icke EU-länder har förekommit på detta område? Motsvarande lagstiftning till denna finns ju redan i USA.
Min andra fråga gäller olaglig telefonavlyssning, närmare bestämt Echelon-systemet som är ett globalt militärt avlyssningssystem utan laglig grund. Har Echelon-systemet någonsin diskuterats i ministerrådet, och finns det någon koppling mellan Echelon och det lagliga avlyssningssystem som finns inom EU: s ram?

Verheugen
Jag skulle mycket gärna besvara herr kollegans fråga, men jag kan inte göra det eftersom det ligger så långt från den ursprungliga frågan att jag inte har kunnat förbereda mig för det. Jag ber därför om förståelse för att jag kommer att besvara dessa båda frågor skriftligt.

Ordföranden

Fråga nr 3 från Alexandros Alavanos (H-1174/98): Angående: Förändringar i systemet för EU: s egna medel
I kommissionens rapport om hur systemet för EU: s egna medel skall fungera ingår ett förslag enligt vilket medlemsstaterna på samma sätt som i dag skall fortsätta att betala det direkta stödet inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken på grundval av gemenskapslagstiftningen, men i stället för att få en återbäring om 100 procent från EU: s budget skall de endast få återbäring till viss del (75 procent). Kan rådet - mot bakgrund av att en sådan förändring av systemet för egna medel inte bara skulle skada sammanhållningsfondens mottagarländer, utan även leda till en total omkastning av de grundläggande principerna och bestämmelserna för den gemensamma jordbrukspolitiken - försäkra att man inte kommer att anta några förslag som berövar Sammanhållningsfondens mottagarländer anslag om runt 1, 2 miljarder ecu om året, samtidigt som man behåller det oacceptabla system för återbäring till Storbritannien som gällt sedan 1984 och som gör att landet mottar cirka 1, 3 miljarder ecu om året?
Herr Verheugen, jag ber er svara på Alavanos fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Jag vill besvara frågan på följande vis: Förhandlingarna om Agenda 2000 har kommit in i slutfasen och skall, enligt det åtagande som gjordes vid Europeiska rådets möte i Wien, avslutas vid Europeiska rådets möte den 24-25 mars 1999. Ledamoten förstår säkert att rådet inte kan yttra sig om enskilda aspekter som kommer fram under diskussionen, så länge som förhandlingarna pågår och det inte har uppnåtts någon omfattande enighet. Rådet kan ändå redan nu påpeka att man vid Europeiska rådets möte i Wien uttryckligen uppmanades till noggrann granskning av alla de fakta och ståndpunkter som kommit fram under samråden, så att det kan uppnås en omfattande enighet.
Europeiska rådet har för övrigt uppmanat alla medlemsstater att i full utsträckning bidra till att det uppnås ett rättvist, balanserat och för alla godtagbart resultat på grundval av solidaritet och sparsam hushållning.

Alavanos
Herr ordförande! Jag tackar rådsordföranden för hans svar, som ju inte måste vara kategoriskt, eftersom förhandlingarna fortsätter.
Jag skulle särskilt vilja fråga om förslaget om åternationalisering av en del av stödet till den gemensamma jordbrukspolitiken fortfarande ligger på förhandlingsbordet. För vid vissa förhandlingar kan det hända att en del ursprungliga förslag försvinner samtidigt som en del nya tillkommer. Ligger förslaget om en partiell åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken fortfarande på förhandlingsbordet eller ej?

Verheugen
Herr ordförande, herr ledamot! Situationen är sådan att alla förslag som hittills gjorts under loppet av förfarandet, både från kommissionens och från medlemsstaternas sida, fortfarande finns med. Det var viktigt för det tyska ordförandeskapet att klargöra att nu i slutfasen av behandlingen till att börja med alla förslag finns med. Det betyder inte att det i det paket, som i slutändan kommer att godkännas som en kompromiss, kommer att återfinnas allt som för ögonblicket ligger på bordet, men alla förslag som kommissionen har lagt fram, och som under mellantiden kommit från medlemsstaterna, utgör en beståndsdel av de förhandlingar som ordförandeskapet för närvarande för.
För övrigt kan jag försäkra er att just för det tyska ordförandeskapet intar tanken på solidaritet en central plats inom Europeiska unionens finansiering och för besluten om Europeiska unionens budget.

Ordföranden

Fråga nr 4 från Eva Kjer Hansen (H-1176/98), som ersätts av Spaak: Angående: Institutionella problem i samband med utvidgningen
Kan rådet redogöra för om de olösta institutionella problemen i EU i praktiken innebär att en utvidgning av EU inte kan komma i fråga före år 2005, eftersom det ännu inte finns någon plan för hur utvidgningen skall genomföras, med hänsyn dels till att protokollet om institutionerna inför en utvidgning av Europeiska unionen minskar antalet kommissionsledamöter till en enda från vardera medlemsstat, förutsatt att vägningen av rösterna i rådet samtidigt ändras, samtidigt som tjugo nya kommissionsledamöter skall utses i januari år 2000 för en mandatperiod om fem år, dels till att i artikel 137 i Amsterdamfördraget fastslås att antalet platser i Europaparlamentet inte får överstiga 700, samtidigt som 626 ledamöter i kommande val skall väljas in i Europaparlamentet för en mandatperiod av fem år?
Herr Verheugen, jag ber er svara på den fråga som nu Spaak ansvarar för.

Verheugen
Herr ordförande! Rådet vill påpeka för ledamoten att protokollet om institutionerna, med tanke på utvidgningen av Europeiska unionen som skulle utgöra grundvalen för en plan till anpassning av institutionerna, ännu inte har trätt i kraft, eftersom Amsterdamfördraget, där detta protokoll utgör en bilaga, ännu inte ratificerats av alla medlemsstater. Så snart samtliga ratifikationsinstrument har deponerats i Rom, träder fördraget och protokollen i bilagan till fördraget, vilka utgör en fast beståndsdel av fördraget, i kraft den första dagen i den andra månaden efter den månad då det sista ratifikationsinstrumentet har deponerats.
Fru ledamot! Denna mening var till och med på tyska så obegriplig, att jag hellre vill översätta den. Det betyder alltså, att om alla har ratificerat det till slutet av mars, så träder fördraget i kraft den 1 maj, och om alla har ratificerat det till slutet av april, så träder det i kraft den 1 juni. Jag hade själv svårigheter att förstå denna mening.
Europeiska rådet var vid mötet den 11 och 12 december i Wien ense om att ratificeringen av Amsterdamfördraget fortfarande har högsta prioritet. Rådet kommer vid sitt möte i Köln att besluta om hur och när man skall angripa de institutionella frågor som inte har reglerats i detta fördrag, men måste regleras före utvidgningen. Den av er, fru ledamot, framkastade viktiga frågan måste betraktas i detta sammanhang.
Rådet vill för övrigt erinra om att hittills ingen tidsfrist formellt har antagits för avslutandet av de pågående anslutningsförhandlingarna med kandidatländerna. Det fall som ledamoten tar upp står alltså inte på föredragningslistan.
Vad gäller frågan om artikel 189, tidigare artikel 137 i de konsoliderade fördragen, kan jag hänvisa till att från och med ikraftträdandet av Amsterdamfördraget gäller antalet 700 ledamöter för de stater som vid denna tidpunkt tillhör unionen. Uppdelningen på de enskilda medlemsstaterna efter utvidgningen kommer att förhandlas om i sinom tid.

Spaak
Herr företrädare för rådet! Jag skulle bara vilja påpeka för er att Amsterdamfördraget inte löser något av de institutionella problem som erinras om i Kjer Hansens fråga. Att invänta ratificeringen av Amsterdamfördraget förefaller mig utgöra en lång tidsfrist, särskilt för kandidatländerna.
Jag har följande kompletterande fråga: Har rådet redan inlett diskussioner om de olika förslagen, de olika problem som Kjer Hansen erinrar om i sin fråga?

Verheugen
Herr ordförande! Jag anser att frågan är helt berättigad och delar också den oro som ligger till grund för den. Rådet har konkret ännu inte befattat sig med de förslag som ni har påmint om, utan det har uteslutande diskuterat frågan hur lösningen på de öppna institutionella frågorna skall angripas. Det tyska ordförandeskapet har som ni vet fått detta i uppdrag först för några veckor sedan. Uppdraget innebär att man skall göra ett förslag till förfarande för toppmötet i Köln. Vi håller nu på och genomför de samråd som är nödvändiga för detta, och jag har just i en annan instans i parlamentet redan samtyckt till att i synnerhet parlamentets debatt och åsiktsbildning skall beaktas där, eftersom parlamentet skall spela en särskilt viktig roll just när det gäller utvecklingen av unionens institutionella karaktär.
Vi kommer alltså att under det tyska ordförandeskapet inte kunna eller vilja få till stånd något beslut om väsentliga frågor beträffande de institutionella reformerna, eftersom vi till att börja med enbart har i uppdrag att lägga fram ett förslag till förfarande. Jag vill göra er uppmärksamma på, och det vet ni naturligtvis, att enhällighet om ett visst förfarande ofta redan utgör hälften av den totala enhälligheten inom vår union.
I samband med utvidgningen vill jag gärna säga er att det enligt ordförandeskapets uppfattning råder full enighet om att de institutionella frågorna måste vara lösta senast när de första anslutningarna sker. Att skynda på och besluta om de institutionella frågorna, vilket även ordförandeskapet önskar, är en positiv signal till kandidatländerna, och jag tror att det ligger i vårt gemensamma intresse att vi också faktiskt kan ge denna positiva signal.

Elliott
Jag fann svaret från rådets ordförande mycket nyttigt och uppmuntrande så långt det sträckte sig, men det behandlar inte till fullo vissa av de punkter som tas upp i denna fråga. Jag är medlem i det blandade parlamentariska utskottet för Polen. Den polska regeringen har antytt att den anser att den kommer att vara redo för anslutning i januari 2003. De kanske inte kan uppnå detta. Men stänger vi i själva verket dörren för all utvidgning inom de närmaste fem åren? Det tycks mig som att om kommissionärer skall utnämnas vid slutet av detta år på samma grunder som för närvarande, skulle detta orsaka allvarliga problem. Det samma gäller, i viss mån, parlamentet. Jag undrar om några tankar ägnas åt dessa frågor. Om vi skall vänta tills nästa år innan vi börjar tänka på dessa faktorer, kan ni se de svårigheter som kommer att uppstå.

Verheugen
Herr ordförande! Herr kollega Elliott! Jag är mycket tacksam mot er för denna fråga, eftersom den ger mig möjlighet att komma med ett klarläggande. Vad gäller tidpunkt för anslutningarna finns det inte någonting bestämt, vare sig som skulle syfta på en senare tidpunkt, eller någonting som skulle syfta på en tidig tidpunkt, utan tidsfristen beror enbart på hur förhandlingarna om de totalt, som ni vet, 31 förhandlingspaketen går. Ni känner till hur det förhåller sig. Av de 31 förhandlingspaketen är tre preliminärt färdigförhandlade, och ytterligare fyra skall snart avslutas. Under det tyska ordförandeskapet vill vi ta upp ytterligare 6-8 paket till förhandling, så att vid halvårsskiftet 1999 ungefär hälften av alla förhandlingspaket befinner sig i processen.
Då kommer vi kanske att vara ganska nära den punkt då man kan se hur lång tid man fortfarande behöver, och det skall då avgöras om man skall fastställa en tidsperiod för anslutningen eller inte. Jag ser inte den risk, som ni uppenbarligen ser, med att en försening av den institutionella reformen skulle kunna ha effekter på anslutningen. Enligt den konsensus som vi har fastställt inom medlemsstaterna, bör de institutionella frågorna vara lösta år 2001 - det betraktar jag som den senaste tidpunkten. Det är högst osannolikt att anta att man redan år 2001 skall kunna räkna med att fördragsenligt överenskomma om att avsluta inträdesförfarandet med något som helst kandidatland.
För att ge ett precist svar tror jag inte att vi kommer att hamna i den situationen att inträdesförhandlingarna är avslutade, men att Europeiska unionen inte klarar av en utvidgning därför att den inte har löst de institutionella frågorna.
För det tyska ordförandeskapet är det en fråga av allra största betydelse, och det gläder mig att höra att detta också för parlamentet är en fråga av största betydelse. Trovärdigheten i hela utvidgningsprocessen hänger enligt min fasta övertygelse också på hur allvarligt vi arbetar för att komma fram till en slutlig behandling av de institutionella reformerna.

Ordföranden

Fråga nr 5 från Paul Rübig (H-1183/98): Angående: Säkerhet i städerna
Under parlamentets sammanträdesperiod i Strasbourg i maj gav Douglas Henderson i egenskap av företrädare för det brittiska ordförandeskapet sitt medgivande till att en expertgrupp ofördröjligen skulle bildas med uppgift att ta itu med frågan om den tilltagande brottsligheten i de europeiska städerna.
Kan rådet tillhandahålla uppgifter angående denna rådsgrupps sammansättning och den verksamhet som hittills bedrivits samt ange utsikterna för det tyska ordförandeskapets prioriteringar på detta område?
Herr Verheugen, jag ber er svara på Rübigs fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Jag vill besvara frågan på följande vis: Säkerheten i städerna är helt visst ett av de områden där bara ett myndighetsövergripande och fackövergripande, samordnat koncept kan leda till framgång. Inom rådsgruppen " Polisiärt samarbete" ägnar sig experter åt brottsligheten i de europeiska städerna. Tidigare har arbetet koncentrerats på våldet i städerna, polisens samarbete och brutala stadsligor.
För att få till stånd ett bättre informationsutbyte om lyckade metoder och ett fördjupat erfarenhetsutbyte, liksom utbyggnad av det praktiska samarbetet, har gruppen enats om ett utbytesprogram för tjänstemän som hänför sig till våldet i städerna. En första utbytesåtgärd för polistjänstemän, som aktivt medverkar i bekämpningen av våldet i städerna, ägde rum i oktober 1998 i Frankrike. Sådana utbytesåtgärder kommer att genomföras även i framtiden.

Rübig
Herr ordförande! För några dagar sedan överfölls von Wogaus presstalesman på Schumanplatsen klockan 19.00. Han fördes till sjukhus med ett ytligt sår. Men det är ju inte något enstaka fall. Det sista året har ledamöterna Voggenhuber, McCarthy, Schiedermeier, Doris Pack och många andra överfallits i Bryssel. Mitt kontor har genomfört en enkät i Europaparlamentet och därvid frågat ut mer än 300 kontor; på över en tredjedel av kontoren rapporterades det att det under det senaste året hade skett ett kriminellt övergrepp i Bryssel.
Jag tror att det är nödvändigt med större säkerhet för de europeiska institutionerna. Det belgiska parlamentet bevakas av militär och gendarmeri. Såvitt jag vet bevakas de europeiska institutionerna över huvud taget inte. Enbart i Europaparlamentet har vi genomsnittligt per månad fler än tio anmälda stölder. Vad gör rådets ordförandeskap här för att förbättra denna situation?

Verheugen
Herr ledamot, ni förstår säkert att jag till att börja med måste hänvisa till att upprätthållandet av den allmänna ordningen och säkerheten på medlemsstaternas territorium i första hand är en sak för de nationella polisstyrkorna. Om man förutskickar det vill jag säga att de fakta som ni har framställt bör tas på allvar, och att jag kommer att ta det som anledning att ta upp frågan med lämplig myndighet.

Ordföranden

Fråga nr 6 från José Salafranca Sánchez-Neyra (H-1185/98): Angående: Europaparlamentets deltagande i toppmötet EU-Latinamerika och Västindien
Det första toppmötet mellan EU: s, Latinamerikas och Västindiens stats- och regeringschefer, som skall hållas i juni nästa år i Brasilien, är oerhört viktigt. Hittills har Europaparlamentet deltagit i ministerkonferenserna i San José och Riogruppen, både vid de högtidliga öppnandena och under de olika arbetsperioderna. På vilket sätt tänker rådet mot bakgrund av detta låta Europaparlamentet delta i toppmötet?
Herr Verheugen, jag ber er svara på Salafrancas fråga.

Verheugen
Herr kollega! Jag måste genast i förväg säga att ni kommer att bli besviken på mitt svar, men jag måste också be om förståelse. Under det tyska ordförandeskapet har hittills inte något rådsmöte ägt rum. Vi har ju bara innehaft detta ämbete i 12 dagar, och därför kunde frågan om Europaparlamentets eventuella deltagande vid mötet, som ni har berört, över huvud taget ännu inte granskas av rådet. Det har inte heller gjorts.

Salafranca Sánchez-Neyra
Jag skulle vilja säga till rådets företrädare att besvikelsen i svaret inte innebär att det kan bli en besvikelse över rådets agerande.
Jag skulle vilja säga att under den senaste ministerkonferensen i San José under det brittiska ordförandeskapet, i februari förra året, var det mottagande Europaparlamentet fick notoriskt felaktigt, till och med sämre än det mottagande delegationer från tredje land får.
Jag skulle vilja be det nuvarande ordförandeskapet om att Europaparlamentets delegation under detta viktiga toppmöte behandlas i enlighet med den institutionella roll det har rätt till och i enlighet med de meriter de skaffat sig i utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Latinamerika.
Herr ordförande, den gången vid toppmötets inledning uppstod en allvarlig incident och jag skulle vara tacksam om det tyska ordförandeskapet ger alla garantier för att Europaparlamentet, som jag begärt, får spela den institutionella roll det har rätt till.

Verheugen
Jag är tacksam mot ledamoten för att han framfört dessa farhågor. Det ger oss anledning att anstränga oss för att se till att klagomål av detta slag inte mer kommer att behöva göras under vårt ordförandeskap.

Ordföranden
Eftersom det handlar om liknande frågor skall frågorna nr 7 och 8 besvaras gemensamt.

Fråga nr 7 från Freddy Blak (H-1192/98): Angående: Avveckling av taxfree-försäljningen inom EU
Som vice ordförande i Europaparlamentets budgetkontrollutskott var det med stor förvåning jag mottog och läste rådets svar på min fråga av den 1 oktober om avvecklingen av taxfree-försäljningen. Jag är direkt folkvald och mina väljare - och jag med dem - förutsätter att de frågor som ställs behandlas seriöst. Det svar jag fick den 19 november 1998 var inte seriöst. Därför måste jag åter lägga fram min ursprungliga fråga, och denna gång förväntar jag mig att jag får svar på det jag frågar om.
Den 30 juni 1999 avvecklas taxfree-försäljningen inom EU. I 23: e stycket i ingressen i rådets direktiv 92/12/EEG fastställs det att " en viss tid kommer att krävas för att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att mildra både de sociala återverkningarna på områdena i fråga och de regionala svårigheterna, särskilt i gränsregioner, som skulle kunna uppstå" .
I sitt svar till ombudsmannen säger kommissionen att den inte har ålagts att göra någon konsekvensbedömning för att utreda dessa problem.
Kommissionen skriver att det aldrig var rådets avsikt att ålägga kommissionen någon sådan förpliktelse, och att detta bekräftades när Ekofinrådet diskuterade frågan i november 1996. Eftersom det var informella diskussioner återfinns slutsatserna inte i det officiella mötesprotokollet, men frågan diskuterades igen i Ekofinrådet den 19 maj 1998 med samma resultat. (Kommissionens kommentarer om en begäran från Europeiska ombudsmannen om kompletterande information. Klagomål inlämnat av Freddy Blak, ref. 0879/97.)
Kan rådet bekräfta kommissionens tolkning av rådets slutsatser och därefter förklara hur denna ståndpunkt kan vara förenlig med ovannämnda direktiv?

Fråga nr 8 från Gisèle Moreau (H-1227/98): Angående: Frågan om senareläggning av ikraftträdandet av beslutet att avskaffa taxfreeförsäljningen inom gemenskapen
Rådet bekräftade den 19 maj 1998 att det beslut man fattade 1991 om att avskaffa taxfreeförsäljningen inom gemenskapen skall börja tillämpas från och med den 1 juli 1999.
Alla undersökningar som genomförts visar att ett stort antal arbetstillfällen kommer att gå förlorade om man avskaffar taxfreeförsäljningen på flygplatserna och i färjorna. I Frankrike till exempel skulle mer än 12 000 arbetstillfällen försvinna i regioner som redan idag är hårt drabbade av arbetslöshet.
Har inte rådet för avsikt att dra lärdom av dessa undersökningar och skjuta upp tillämpningsdatum för avskaffandet av taxfreeförsäljningen inom gemenskapen?
Herr Verheugen, ni får ordet för att besvara dessa två frågor gemensamt.

Verheugen
Herr ordförande, det gemensamma svaret på dessa båda frågor lyder som följer: Som min föregångare gjorde redan under frågestunden i december förra året i ett skriftligt svar på frågorna från Cushnahan, Watts och Wibe, vill jag hänvisa till Europeiska rådets slutsatser beträffande denna punkt, som lyder som följer: Vad gäller beslutet av år 1991 om skattefri försäljning för resande inom gemenskapen, uppmanar Europeiska rådet kommissionen och Ekofinrådet att till år 1999 granska vilka problem som skulle kunna uppträda i fråga om sysselsättningen och hur dessa problem på grundval av kommissionens förslag skulle kunna undanröjas, inklusive en ungefärlig begränsad uttänjning av övergångsbestämmelsen. För närvarande finns det ur rådets synvinkel inget mer att säga i denna fråga.

Blak
Jag vill gärna hälsa rådets nya ordförande välkommen och säga att jag blev oerhört glad för hans svar, i vilket han sade att det var förnuftigt om vi såg till att skjuta upp frågan. Det gläder mig särskilt att ni säger att rådet har uppmanat kommissionen att utföra denna undersökning och komma med ett svar före mars 1999. Jag är oerhört glad för ert svar, som var det vi gärna vill ha fått av det österrikiska ordförandeskapet, som lämnade ett otillfredsställande svar förra månaden. Jag tycker verkligen att detta är en bra start. Det skall ni verkligen ha tack för.

Verheugen
Herr ordförande! Jag är tacksam mot ledamoten för hans vänliga uppskattning. Jag måste dock tillfoga att jag inte gjort mig förtjänt av den. Berömmet måste gå till det österrikiska ordförandeskapet, ty beslutet som jag citerade härstammar från le Communiqué från toppmötet i Wien. Det beslutades på det viset i Wien. Europeiska rådet har anmodat kommissionen att lägga fram en motsvarande rapport till mars 1999. Det är alltså mycket snart, och det kommer naturligtvis att bli ordförandeskapets sak att se till att den tidsfrist som beslutats av rådet kommer att hållas. Jag kan lova er att vi inte kommer att vänta till slutet av året innan vi hör oss för om huruvida rapporten kommer och när den kommer.

Moreau
Herr ordförande! Jag skulle först av allt vilja betona att kommissionens undersökning bör genomföras under objektiva villkor med tanke på de allvarliga konsekvenser för sysselsättningen som avskaffandet av duty free kan resultera i, och jag har här en artikel, en intervju med rådets ordförande Schröder, som understryker dessa allvarliga konsekvenser för sysselsättningen när rådet just betonar dessa sysselsättningsfrågor.
Jag har därför följande fråga: borde inte rådet stödja sig på det prejudikat som förlängningen av undantaget från tullavgifter utgjort för de nordiska länderna och som motiverats av ekonomiska skäl, vilka accepterades av Monti 1996 samt på det yttrande som i september förra året lämnades av Ekofinrådet till förmån för en förlängning av detta system?

Verheugen
Herr ordförande! Den uppfattning som rådets ordförande, förbundskansler Schröder har, känner jag väl till, som ni kan föreställa er, fru ledamot. Det är också korrekt citerat, det som ni här har återgett. Men jag kan ännu inte lägga fram några slutsatser för er, utan dem kan rådet naturligtvis dra först när de rapporter man har fått i uppdrag att ta fram faktiskt föreligger. Jag ber er därför om förståelse, men hänvisar än en gång uttryckligen till den sista halva meningen i det av mig citerade beslutet från rådet, där man talar om att även en begränsad uttänjning av övergångsbestämmelserna skall bli föremål för granskning.

Maes
Herr ordförande! I början av eftermiddagen bad jag om en lista över de 27 fall som hade lämnats in till UCLAF så att parlamentet skulle kunna uttala sig med insikt i vad det egentligen rör sig om. Jag fick ett skriftligt svar i en skrivelse på tyska som var förklarad av någon som talade franska - det var alltså en mycket europeisk konversation - och man försäkrade mig om att den här listan sänts till budgetkontrollutskottet. Hela tiden som vi sammanträtt här så har mina medarbetare försökt hitta den här listan som man säger skulle ha sänts hit. De har inte lyckats hitta den. Theato, som jag hyser stor respekt för, hänvisar till budgetkontrollutskottets sekretariat. Vi har dock hela eftermiddagen pratat med det här utskottet och med Darras, chefen för den avdelningen. Listan går inte att hitta. Jag skulle vilja be er att ni i egenskap av ordförande vidtar nödvändiga åtgärder för att skaffa parlamentet den här informationen innan vi inleder omröstningen.

Ordföranden
Tack så mycket fru Maez. Ordförandeskapets sekretariat skall omedelbart påbörja detta eftersom ni har alldeles rätt och vi måste ta reda på var listan är så att ni kan få den. Jag tar er oro till mig. Ordförandeskapets sekretariat skall leta reda på listan så att ni har den innan omröstningen.

Corbett
Jag vill understryka orden från rådets ordförande då han betonar att det under Europeiska rådet i Wien endast talades om en möjlig förlängning av ordningen för skattefri försäljning och sade att detta skulle gälla en begränsad tidsperiod. Jag önskar att rådet tar hänsyn till dessa två villkor.
Jag vill fråga rådets ordförande om han är medveten om att många ledamöter i detta parlament inte delar hans uppfattning om att en förlängning av den skattefria försäljningen är en god idé? Ordningen för skattefriförsäljning är en skatteminskning som huvudsakligen gynnar alkohol- och tobaksindustrierna. Om medlemsstaternas finansministrar har pengar att undvara, vill jag påstå att det finns bättre sätt att spendera dessa pengar än att låta en skattebefrielse fortsätta till förmån för alkohol-och tobaksindustrierna - tillgänglig, för övrigt, endast för internationella resenärer.

Verheugen
Herr ordförande! Jag kan besvara denna fråga med " ja" . Rådet känner till att det i denna fråga råder mycket olika uppfattningar i medlemsstaterna och även i parlamentet. Rådet är också medvetet om det faktum att det beslut, som antogs i Wien, innehåller ett granskningsuppdrag, och för ögonblicket ingenting mer.

Watts
Delar rådet uppfattningen hos min egen premiärminister, Tony Blair, om att förlusten av den skattefria försäljningen kan leda till förlusten av arbete för tusentals vanliga människor över hela Europeiska unionen? Anser han det vara till hjälp att i denna granskning samråda med industrin, fackföreningarna och regionerna för att se till att de frågor som berör lokalbefolkningarna tas upp?
Delar han min uppfattning om att fem eller sex år vore en lämplig begränsad förlängning? Detta var den siffra som Blair och Schröder begrundade under toppmötet i Wien.

McIntosh
Beklagligt nog förekom ingen översättning under hela Watts inlägg eftersom hans mikrofon inte var påslagen.

Ordföranden
Jo det fanns tolkning. Ni kanske inte hörde den, men det tolkades. Vi i ordförandeskapet, och jag tror också Verheugen, kunde höra Watts.
Herr Verheugen, jag ber er svara på Watts fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Jag förstått frågan på båda språken, herr kollega. Jag utgår från att kommissionen och Ekofinrådet när de utför sitt uppdrag naturligtvis kommer att stödja sig på alla relevanta källor. De källor som ni har nämnt är i mina ögon relevanta källor, och bör alltså tas hänsyn till när man samlar in data och bedömningar, som ju här är viktiga. Ni förstår säkert att jag i min egenskap här inte kan eller får kommentera den politiska uppfattningen som en regeringschef i ett medlemsland har, men naturligtvis kan jag säga er att man kan dra slutsatser av de rapporter som vi nu har fått i uppdrag att ta fram, först när rapporterna föreligger, och att för ögonblicket ingen slutsats är utesluten, alltså inte heller den som ni citerade.

Ordföranden

Fråga nr 9 från Anne McIntosh (H-1193/98): Angående: Hygienkontroller av fjäderfä från tredje land
Vilka kontrollåtgärder avser ordföranden vidta för att säkerställa att EU: s hygiennormer respekteras vid import av fjäderfä från tredje land?
Herr Verheugen, jag ber er svara på McIntosh fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Jag vill besvara frågan på följande vis: Rådet antog den 15 oktober 1990 direktivet 90/539 (EEG) om djurhälsovillkor för handel inom gemenskapen med och för import från tredje land av fjäderfä och kläckningsägg. Detta direktiv har varit i kraft sedan den 1 maj 1992 och innehåller i kapitel 3, artikel 20-28, föreskrifter om import från tredje land. Som ni vet, fru ledamot, är det kommissionens uppgift att se till att de normer som fastställts där kommer att iakttas. Om det från er sida föreligger anmärkningar skulle ordförandeskapet vara tacksamt för information i frågan. För övrigt tror jag dock att er fråga bör ställas till kommissionen.

McIntosh
Jag har ställt denna fråga till kommissionen vid ett flertal tillfällen. Senast var igår. Är det verkligen ministerrådets och kommissionens avsikt att göra våra fjäderfäuppfödare utan arbete till förmån för import från tredje land?
Min fråga berör i synnerhet genomförandet av direktivet om färskt kött, som daterar sig till 1960-talet, som anger att kontroller av fjäderfä endast kan göras på produktionsbasis, vilket skulle underlätta för producenterna. I själva verket måste detta göras vid en entimmes inspektion. Den ökade kostnaden, endast för Förenade kungariket, kommer att uppgå till 40-50 inspektioner av varje fabrik. Jag kan inte tro att ministerrådet och kommissionen avser att göra detta. Det finns också ett direktiv om kött från fjäderfä som försämrar konkurrenskraften hos uppfödare i EU och Förenade kungariket lika mycket. Jag vill bara ha en försäkring från ministerrådet i kväll om att det inte är dess avsikt att göra våra fjäderfäuppfödare arbetslösa.

Verheugen
Jag förstår ledamotens oro helt och fullt och jag tror att det kommer att krävas att kommissionen lägger fram ett förslag till hur problemet, som ni med all rätt har lagt fram, skall kunna lösas.

Ordföranden

Fråga nr 10 från David Martin (H-1195/98): Angående: Demokrati och mänskliga rättigheter i Myanmar
Kommer rådet, mot bakgrund av de ständigt återkommande rapporterna om brott mot mänskliga rättigheter och arrestering av demokratiskt valda parlamentsledamöter i Myanmar, att med Myanmars regering ta upp frågan om de 182 valda parlamentsledamöterna och de 701 ledamöterna av " National League for Democracy" (NLD) som fortfarande sitter fängslade i Myanmar?
Herr Verheugen, jag ber er svara på Martins fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Svaret lyder som följer: Rådets ståndpunkt i denna fråga är entydig. Rådet har upprepade gånger krävt ett ofördröjligt frisläppande av alla politiska fångar i Myanmar. Just därför att regeringen i Myanmar inte har följt denna uppmaning och uppropet från unionen till SPDC att främja demokrati och nationell försoning, har rådet den 26 december 1998 utvidgat sin gemensamma ståndpunkt om Myanmar och gett den en skarpare utformning.
Rådet har för övrigt försökt diskutera dessa frågor med rådet för fred och utveckling. Ordförandeskapet föreslog Myanmar i samband med mötet med FN: s generalförsamling i september 1998 ett besök av trojkan på ministernivå, ett förslag som dock avvisades av Myanmars utrikesminister.

Martin, David
Jag tackar rådets ordförande för hans svar. Han har helt rätt då han säger att rådet har varit konsekvent i sin hållning till regimen i Burma. Jag vill be honom att överväga, under det tyska ordförandeskapet, att lägga fram detta antingen vid det informella utrikesministermötet eller i föredragningslistan för statsöverhuvudena, så att vi kan se över ytterligare åtgärder för att ta itu med denna regim. Jag instämmer i att detta är mycket svårt. Vi uppnår inget samarbete från SLORC-regimen i Burma, men Europeiska unionen måste fortsätta att utöva påtryckningar på denna regim och rådet bör fortsätta undersöka och se på nya vägar för att utöva påtryckningar.

Verheugen
Initiativet i ledamotens fråga överensstämmer helt och fullt med ordförandeskapets avsikter. Vi anser att det är en mycket väsentlig fråga. Oron över de ihållande kränkningarna mot mänskliga rättigheter i Myanmar är så stor att jag kan tillfoga att kretsen med utrikesministrar återigen kommer att samråda om situationen. Vi kommer också att få andra tillfällen att diskutera denna fråga under vårt ordförandeskap, även med staterna i regionen.
Det är ett absolut prioriterat mål för vårt ordförandeskap att när det gäller de internationella förbindelserna företräda en klar och entydig hållning från Europeiska unionens sida utåt i fråga om mänskliga rättigheter och därmed sammanhängande frågor, där det är möjligt inte enbart uttala vår oro när det gäller frågor om de mänskliga rättigheterna, utan också sörja för att de avhjälps.

Ordföranden

Fråga nr 11 från Gerard Collins (H-1199/98): Angående: Utökning av frivilliga omvårdnadsprogram för barn med funktionshinder på EU-nivå
I den mellersta delen av västra Irland har det sedan 1987 funnits ett frivilligt " ta en paus" -program (" Have a Break" ) som gör det möjligt för barn med funktionshinder att tillbringa semester i andra familjers hem, medan deras egna familjer kan ta en paus från den ständiga omvårdnaden.
Anser rådets ordförande att program av detta slag bör utvidgas till att omfatta andra EU-länder? Om så är fallet, på vilket sätt anser rådet att sådana program skulle kunna främjas och utvecklas på EU-nivå?
Herr Verheugen, jag ber er svara på Collins fråga.

Verheugen
Herr ledamot! Jag beklagar att jag måste säga er att rådet inte har fått något förslag från kommissionen om stöd till ett program, inom vars ram barn med funktionshinder skulle tillbringa tid hos andra familjer, och som skulle vara jämförbart med det program som ni, herr ledamot, har beskrivit. Jag kan därför bara säga att ni möjligen kan få den önskade informationen av kommissionen.

Collins, Gerard
Med anledning av svaret från rådets ordförande, kan han tänka sig att be om ett förslag från kommissionen i denna viktiga fråga?

Verheugen
Herr ledamot! Jag anser att det är ett uppslag som är värt att tänka över, men ni vet hur förfarandena är. Det måste diskuteras i rådet, och först därefter kan ett sådant beslut fattas.

Ordföranden

Fråga nr 13 från Liam Hyland (H-1207/98): Angående: Motverka flykten från landsbygden
Anser rådets sittande ordförande att flykten från landsbygden ger anledning till allvarliga farhågor på unionsnivå? Bör man överväga en bred politisk strategi för att värna om den gemensamma jordbrukspolitiken och främja nya politiska strategier för landsbygdens utveckling såsom ett viktigt sätt att motverka avfolkningen?
Herr Verheugen, jag ber er svara på Hylands fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Svaret lyder som följer: Rådet har alltid haft ett särskilt intresse för frågorna i samband med upprätthållandet av en livskraftig befolkningsstruktur på landsbygden. Här vill jag i synnerhet påpeka för ledamoten att sysselsättningsproblematiken på landsbygden inom Europeiska unionen är föremål för en skrivelse som ordförandet i rådet (landsbygd) i november skickade till ordföranden i Europeiska rådet inom ramen för toppmötet om sysselsättning.
I denna skrivelse hade tonvikten lagts i synnerhet på de möjligheter som kan utnyttjas i avsikt att upprätthålla en levande struktur för hela EU: s landsbygd. Inom ramen för rådets hittillsvarande arbete beträffande förslagen i Agenda 2000 kunde man ta fram en europeisk landsbygdsmodell, som skall vidareutvecklas i framtiden, nämligen modellen för en mångsidig, på längre sikt bärkraftig, konkurrenskraftig landsbygd över hela gemenskapen, och även i regionerna med särskilda problem. Ett program som särskilt skulle vara i stånd att väsentligt bidra till landsbygdens livsduglighet.

Hyland
Jag vill fråga rådets ordförande om han ser på familjejordbruken som ryggraden i landsbygdens ekonomi. Instämmer han i att jordbrukarnas bidrag till ett samhälle inte alltid kan värderas utifrån rent ekonomiska termer och i att deras roll som förvaltare av miljön och garanter för livsmedelsförsörjningen och kvalitén ställer dem utanför andra yrkens ekonomiska verklighet?
Slutligen, instämmer han i att politiken för landsbygdens utveckling inte uppnår sin fulla potential genom en integrerad regionalpolitik? Är det avsikten att göra det obligatoriskt för nationella regeringar att genomföra en sådan regionalpolitik, och på så sätt tillhandahålla regionerna arbeten för att bibehålla landsbygdssamhällena och tillhandahålla arbete vid sidan om jordbruket för jordbrukare som inte har livskraftiga jordbruk, och andra bosatta på landsbygden?

Verheugen
Jag vill säga ledamoten att jag helt och fullt förstår hans fråga, eftersom jag som parlamentsledamot själv kommer från ett sådant område och varje dag ser problemen. Jag kan därför principiellt säga att det är en uppgift med hög prioritet för rådet att upprätthålla en livsduglig landsbygd. Vi måste verkligen se till att människorna på landsbygden har en chans i framtiden. Denna chans till en framtid behöver inte nödvändigtvis stå att finna i de traditionella jordbruksstrukturerna. Man kan här, som ni mycket väl vet, naturligtvis även skapa chanser för framtiden genom att förändra strukturen.
Jag är fast övertygad om att vi kommer att lyckas, inte minst inom ramen för de reformer som företas genom Agenda 2000, att satsa Europeiska unionens medel för regionalpolitik och strukturpolitik ännu mer effektivt på detta mål. Det är ett mycket väsentligt mål för unionens regionala politik och strukturpolitik, åtminstone enligt ordförandeskapets uppfattning. Det handlar inte bara om en tillnärmning av livsförhållandena, utan det handlar också om att betydande europeiska kulturlandskap, som finns på landsbygden, även i framtiden skall kunna erbjuda människorna möjligheter till liv och arbete.

Martin, David
Jag välkomnar Hylands fråga och rådets svar om landsbygdens utveckling. Skulle rådet godta att jordbrukspolitiken endast är en metod för att bistå landsbygdsområden? I synnerhet, om man ser på reformer av strukturfonderna - kommer han att ha i åtanke att vi inte bara skall se till inkomster per capita eller arbetslöshet utan också till befolkningstäthet och avfolkning vid beslut om vilka områden som kvalificerar sig för mål 1? Jag tänker här på - för att vara trångsynt - i synnerhet på högländerna och öarna i mitt eget land. Gällande inkomst per capita skulle det inte kvalificera sig men - med tanke på dess övriga problem, i synnerhet avfolkningen - borde det enligt min mening förbli kvar i området för mål 1.

Verheugen
Jag håller fullständigt med ledamoten. Det problem som vi just har diskuterat kan naturligtvis uppträda inom alla unionens stödområden, med undantag naturligtvis för städernas tätbebyggelse. Det kan uppträda i mål 1-områden, mål 2-områden och i tidigare mål 5b-områden, och vi behöver nu en sammanhållen politik enligt vilken man samordnar och satsar alla våra medel på ett sådant sätt att det diskuterade fenomenet kan avgränsas.
Det är min fasta övertygelse att de reformförslag som diskuteras inom ramen för Agenda 2000 för övrigt även tydligt kommer att förbättra levnadsmöjligheterna för människorna på landsbygden. Därför har också godkännandet av Agenda 2000 hög prioritet för det tyska ordförandeskapet.
Även i samband med den eftersträvade europeiska sysselsättningspakten kommer det att hänga på att man inte bara tar hänsyn till de klassiska industriella jordbruksföretagen eller utvecklingen av nya tekniker, utan att man även inom denna ram beaktar landsbygdens specifika problem. Jag kan tillfoga att det tyska ordförandeskapet kommer att ägna stor uppmärksamhet åt det.

Crowley
För att fortsätta på de två svaren från rådets ordförande till mina kolleger, Hyland och David Martin, vill jag fråga om ni har några förslag avseende en mera fokuserad samordning mellan de regionala fonderna och fonderna för landsbygdens utveckling som ett sätt att garantera att människorna i landsbygdsområden som lider på grund av att inkomstbortfall, kan få en inkomst utanför jordbruket genom skapandet av arbetstillfällen och så vidare.
Vore det möjligt att under loppet av ordförandeskapet undersöka om denna typ av samordning kommer att äga rum och skulle det vara möjligt för rådets ordförande att komma tillbaka till parlamentet och presentera ett förslag till modell för den typ av integrering som skulle äga rum, samtidigt med en garanti för att det inte blir fråga om minskningar av åtagandena för landsbygdens utveckling, men också en garanti för att allt stöd till skapande av sysselsättning - som är så viktigt för oss alla här i Europa - inte endast inriktas på tätortsområden.

Verheugen
Jag håller med er, herr ledamot, om att denna fråga är mycket viktig, och jag kan därför säga er att ordförandeskapet är övertygat om att på grundval av den förestående reformen av jordbrukspolitiken, och tack vare de nya impulser som politiken om landsbygdsutveckling får, kommer det att vara möjligt att utveckla en andra pelare för den gemensamma jordbrukspolitiken, och denna andra pelare kommer sedan att utgöra grunden för en omfattande och sammanhållen politik till nytta för befolkningen på Europeiska unionens landsbygd. För att uppnå detta kommer det i själva verket att krävas att man uppnår större samordning och klarare prioriteringar mellan de olika politiska områdena. Men jag måste be om förståelse för att man inte kan säga något mer exakt om det förrän Agenda 2000 har avslutats, och man börjar genomföra målen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande faller fråga nr 14.

Ordföranden

Fråga nr 15 från Pat Gallagher (H-1211/98): Angående: Fiske
Kommer rådet under det tyska ordförandeskapet att meddela vilken vikt det fäster vid att utveckla fiskepotentialen i de mindre gynnade regionerna som exempelvis Irland, vilka måste möta konkurrensen inte bara inom EU utan även från länder utanför EU? På vilket sätt avser rådet att föra framtida förhandlingar med kandidatländerna med avseende på fiskeripolitiken?
Herr Verheugen, jag ber er svara på Gallaghers fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Jag besvarar frågan på följande vis: Först till aspekten om gemenskapens strukturpolitik. Rådet vill erinra om att dess samråd om kommissionens förslag beträffande strukturfondsreformen inklusive framtiden för strukturpolitiken inom fiskerisektorn ännu inte är avslutade. Ledamoten är säkert medveten om att med tanke på hela sammanhanget med dessa samråd, alltså Agenda 2000, kommer besluten i dessa frågor att fattas utifrån ett omfattande underlag. Dessa beslut kommer att omfatta den framtida statusen för regionerna inom gemenskapen med tanke på deras indelning i olika mål och på det motsvarande finansiella stödet från gemenskapens strukturåtgärder.
Samtidigt påpekar rådet att Irland, oberoende av resultaten av dessa beslut, fortsätter att komma i åtnjutande av nuvarande gemenskapsstöd fram till slutet av nästa programplaneringsperiod inom ramen för övergångsbestämmelserna.
Vad beträffar aspekten med den kommande utvidgningen vill jag i fråga om anslutningsförhandlingarna rörande fiskeriet erinra om Europeiska unionens allmänna hållning vid öppnandet av anslutningskonferensen den 31 mars 1998. Därefter kommer det för kandidatländerna inte att göras några som helst undantag vid antagande och genomförande av gemenskapens regelverk.
Om man kommer överens om övergångsbestämmelser måste dessa utgöra ett undantag, och vara begränsade i tid och giltighet. De måste vara försedda med en plan där de enskilda etapperna med tanke på tillämpningen av regelverket är entydigt fastställda. Därför kan man inte bortse från att det vid dessa anslutningsförhandlingar inte handlar om uppgörelser om ömsesidiga eftergifter, utan snarare om att säkerställa att kandidatländerna godkänner hela gemenskapens regelverk och även är i stånd att tillämpa det effektivt.
För att kandidatländerna helt och fullt skall vara på det klara med de plikter som ett medlemskap i unionen för med sig, föregås anslutningsförhandlingarna av en analytisk granskning av gemenskapens regelverk, som vi kallar för screening , och som genomförs av kommissionen. Kandidatländerna lägger då fram sina förhandlingsståndpunkter beträffande fiskeriet. Det planeras att unionen skall analysera dessa ståndpunkter och förbereda sin reaktion under det första halvåret 1999. Som vanligt kommer kommissionen att förelägga rådet ett förslag till en gemensam ståndpunkt, och rådet kommer att lägga fast unionens gemensamma ståndpunkt för förhandlingarna. Innehållet i denna gemensamma ståndpunkt kan naturligt inte föregripas nu.

Gallagher
Först av allt vill jag tacka rådets ordförande för hans svar. Kort sagt förmodar jag att det kan sägas att i förhandlingarna måste varje ansökarland rätta sig efter gällande kriterier, och att varje övergångsarrangemang måste vara tidsbegränsat. Tyvärr ser situationen ut så. Men kan säga detta till rådets ordförande? Jag är säker på att han vet att i den region som jag företräder - västra och nordvästra Irland - och för övrigt längs med hela Irlands kust, hade vi en gång rika fiskevatten, tills de plundrades, inte av irländska fiskare utan faktiskt av våra partner i Europa. Vi har lärt oss en sorglig läxa av detta, och jag önskar att det inte sker för något annat land som i framtiden ansluter sig till unionen.
I regionerna och i kustområdena i vårt land, en önation, har vi inga alternativa sysselsättningsmöjligheter. Prioritet bör ges åt detta i varje framtida förhandling. Vi kommer att behandla det irländska fallet i översynen av den gemensamma fiskeripolitiken, men andra små nationer bör dra lärdom av den allvarliga situationen i Irland, som ett resultat av att fiskeriet inte behandlas på samma nivå som jordbruket, eller nidustrin. Låt oss dra lärdom av det förflutna och låta andra mindre stater gynnas av våra sorgliga erfarenheter.
Det hänvisades till strukturfonderna, och jag vill fråga rådets ordförande om han tror att Irland kommer att kvalificera sig för övergångsarrangemangen. Han bör vara medveten om att vi har ansökt om mål 1-status för Irlands västkust, som i mycket hög grad är en del i den region som jag hänvisade till, men vill han också låta mig ta del av hans syn på att ha ett mål 5 eller 6 eller ett särskilt mål för regioner med en hög grad av beroende av fisket, vare sig landet har mål 1-status eller inte?

Verheugen
Herr ledamot! Jag är mycket tacksam för era upplysningar och påpekanden, som vi naturligtvis kommer att beakta under de pågående anslutningsförhandlingarna. För övrigt är det ju så att ert land, Irland, är medlem av anslutningskonferensen och har alla möjligheter att ta upp de av er framlagda nationella eller överstatliga synpunkterna i förhandlingsprocessen. Jag är också fast övertygad om att det kommer att ske. Nu kan jag emellertid inte säga er något om genomförandet av den nya avgränsningen av stödområdena eller om de kriterier som rör stödområdena, så länge som det inte har fattats något principbeslut. Det finns naturligtvis ståndpunkter från de enskilda medlemsstaternas sida. Men, som ni ju vet, finns det vad gäller Agenda 2000 ännu inte någon gemensam ståndpunkt från rådet. Jag skulle alltså nu vara hänvisad till att göra antaganden, och antaganden gör i det här sammanhanget tyvärr inte någon nytta. Vi måste ha litet tålamod tills vi kan avsluta denna agenda. Men för er kan det kanske vara viktigt att få höra att ordförandeskapet under den nu pågående beslutsprocessen har kommit överens med parlamentet om synnerligen frekventa, regelbundna och omfattande kontakter vad gäller information och samarbete.

Killilea
Jag vill tacka Gallagher för frågan och rådets ordförande för hennes mycket positiva svar. Eftersom ni är en ny och färsk man på denna speciella post, vill jag också påminna er om att när det gäller frågan om bevarande att det någonstans i ett skåp hos rådet eller kommissionen finns en mycket viktig vetenskaplig rapport om sälar och de levande resurserna i Nordsjön.
Jag ber er, rådets ordförande, att ni under ert sex månader långa ordförandeskap tar fram denna rapport, låter granska den, låter genomföra dess slutsatser, och håller en mycket uppfriskande och öppen debatt om denna ytterst viktiga fråga. Det är ett oomstritt faktum att sälarna i Nordsjön äter mera fisk än den högsta tillåtna totalfångsten av Europeiska gemenskapen. Detta är en mycket allvarlig fråga. Det är en fråga som påkallar omedelbara överväganden och en öppen och rättfram debatt, innan hela beståndet tas av sälarna.

Verheugen
Herr ledamot! Jag förstår er fråga som ett försök att hjälpa ordförandeskapet att utföra sin uppgift. Jag är tacksam mot er för det, och jag kan försäkra er att vi i den pågående förhandlingsprocessen kommer att ta hänsyn till den information som ni just har gett mig, och den politiska problematik som ni har hänvisat till.

Ordföranden
Tack så mycket herr Verheugen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande faller fråga nr 16.

Ordföranden

Fråga nr 17 från Brian Crowley (H-1215/98): Angående: Kampen mot organiserad brottslighet
Kan rådets tjänstgörande ordförande ange vilken politik rådet avser att föra vad beträffar kampen mot organiserad brottslighet, vilken hållning rådet intar när det gäller användning av narkotika samt hur rådet skulle vilja se att Europols roll utvecklas?
Herr Verheugen, ni har ordet för att svara på Crowleys fråga.

Verheugen
Herr ordförande, svaret lyder som följer: Vad gäller den organiserade brottsligheten har ordförandeskapet för avsikt att aktivt driva igenom genomförandet av den åtgärdsplan som Europeiska rådet godkände vid sitt möte i juni i Amsterdam, och börja med diskussioner om förstärkta åtgärder för att bekämpa den organiserade brottsligheten i enlighet med en anhållan från Europeiska rådet i Wien, och samtidigt garantera ett oinskränkt skydd för de medborgerliga rättigheterna.
I detta sammanhang kommer rådet att granska åtgärder för att förstärka kampen mot bedrägerier och förfalskningar. På grundval av kommissionens meddelande om rambestämmelser för bekämpning av bedrägerier och förfalskningar i samband med elektroniska betalningsmedel har samråd redan påbörjats om ett rättsligt instrument på detta område. De arbeten om det straffrättsliga skyddet av euron som påbörjats under det österrikiska ordförandeskapet kommer att fortsätta och intensifieras. Dessutom kommer det tyska ordförandeskapet att inrätta ett straffrättsligt initiativ mot bedrägliga manipulationer vid upphandling på den inre marknaden.
I enlighet med Amsterdamfördraget ägnas särskild uppmärksamhet åt skapandet av ett europeiskt rättsområde. Detta europeiska rättsområde skall utrustas med de instrument som är nödvändiga för ett effektivt rättsligt och polisiärt samarbete. Ordförandeskapet kommer att förbereda initiativ, som skall göra det möjligt för rådet att exakt granska i vilken mån och på vilka prioriterade områden en eventuell tillnärmning eller harmonisering av de rättsliga föreskrifterna i medlemsstaterna skulle kunna bidra till bekämpningen av den organiserade brottsligheten.
Dessutom kommer ordförandeskapet att aktivt fortsätta med samråden beträffande avtalet om rättshjälp, som för de tjänstemän, som arbetar med det i praktiken, kommer att vara ett viktigt instrument för bekämpningen av organiserade brott. Likaså kommer den effektiva hanteringen av de europeiska rättsliga nätverken och den av rådet inrättade ordningen för den ömsesidiga utvärderingen att prioriteras av ordförandeskapet. Att Europol skall inleda sina aktiviteter är ett mycket viktigt ärende för det tyska ordförandeskapet. Eftersom överenskommelsen trädde i kraft den 1 oktober 1998 kommer alla ansträngningar att göras för att undanröja de sista rättsliga hindren, så att Europol kan påbörja sin verksamhet.
I detta sammanhang kommer uppklarandet av de sista oavgjorda frågorna beträffande antagandet av bestämmelser för det gemensamma kontrollorganet för dataskydd att få en mycket stor betydelse. Europol kommer att börja sitt arbete på grundval av ett mandat, som nu sist utvidgades med frågor om terrorism samt vissa aspekter av människohandel. Mandatet skall inom kort utvidgas med områden rörande förfalskning av pengar och betalningsmedel. Dessutom har det tyska ordförandeskapet för avsikt att inleda diskussioner om vidareutveckling av Europol i enlighet med Amsterdamfördraget. I detta sammanhang skall det granskas vilken ställning och vilka uppgifter de rättsliga myndigheterna skall ha i sina förbindelser med Europol med tanke på utvidgningen av Europols befogenheter.
Vad gäller narkotikaproblematiken kommer det tyska ordförandeskapet att aktivt fortsätta med de pågående initiativen, i synnerhet i samband med Latinamerika och Mellanöstern. Vidare tillmäts vidareutvecklingen av en strategi för tiden efter 1999 stor betydelse, inom vars ram åtgärder för att minska efterfrågan kommer att spela en stor roll. Denna roll bekräftades vid FN: s generalförsamlings möte nyligen, liksom vid den följande konferensen i Wien i december 1998. En mycket betydelsefull aktör i kampen mot en minskning av efterfrågan är det Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk.

Crowley
Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar. Jag är verkligen förtjust över att höra att han ser på Europas roll som central för utvecklingen av kampen mot organiserad brottslighet på en nivå som omfattar hela Europa. Jag hoppas att ordförandeskapet kommer att få tillfälle att avlägsna de återstående svårigheterna, genom att fullt ut ta i bruk de möjligheter som tillhandahålls genom de operativa resurserna.
Jag blev emellertid något besviken över er brist på svar gällande frågan om narkotikamissbruket. Det ökade missbruket är ett område där det finns en allmän oro bland alla medlemsstater. Ljumma uttalanden såsom " att minska efterfrågan är en viktig aspekt" är inte bra nog. Vad vi vill höra från rådets ordförande i dag är specifika åtgärder för en gemensam europeisk strategi för att rädda den kommande generationen från att dö av effekterna av narkotikamissbruk.

Verheugen
Det är en mycket svår fråga. Ledamoten känner naturligtvis till att det för andra hälften av 1999 planeras ett toppmöte om den organiserade brottsligheten med stats- och regeringscheferna, under finskt ordförandeskap, och att även de av er berörda frågorna om narkotikabekämpning kommer att spela en central roll i förberedelserna inför detta toppmöte. I samarbete med det finska ordförandeskapet kommer vi att göra vårt bästa för att förarbetena för detta skall komma i gång, och för att sedan också de beslut skall fattas vid nämnda toppmöte, som är möjliga att fatta i dag. Den uttryckliga begränsning som jag ser ligger i att vi naturligtvis endast kan fatta beslut som är anpassade efter de möjligheter, medel, instrument och institutioner som vi har.
Den politiska utvärdering, som låg till grund för er fråga, delas helt och fullt av ordförandeskapet. Vi anser att bekämpningen av narkotikamissbruket är en verkligt central uppgift för inrikespolitiken i de västliga staterna, och i alla stater. Det är naturligtvis också en gemensam uppgift, som vi - så gott det går - skall ta itu med inom ramen för unionen.

Ordföranden

Fråga nr 18 från María Izquierdo Rojo (H-1217/98): Angående: Innehållet i det kommande Europa-Medelhavsmötet i Stuttgart
Vilka åtgärder eller förslag förbereds för att ge ett innehåll åt de " nya impulserna" för Europa-Medelhavspartnerskapet i enlighet med punkt 116 i slutsatserna från Europeiska rådet i Wien? Vilka nya punkter planeras för det tredje Europa-Medelhavsmötet på ministernivå som skall hållas i Stuttgart i april 1999?
Herr Verheugen, jag ber er svara på Izquierdos fråga.

Verheugen
Herr ordförande, jag ber om förståelse för att det återigen blir ett ganska långt svar, eftersom frågan är mycket komplex. Fru kollega, de möten med utrikesministrarna som äger rum med regelbundna intervaller tjänar allmänt till att granska tillämpningen av Europa-Medelhavsförklaringen i Barcelona (Barcelona-förklaringen) och definiera åtgärder som gör det möjligt att förverkliga de mål med partnerskapet, som fastlagts i själva Barcelonaförklaringen.
Arbetena vid konferensen i Stuttgart kommer därför att täcka alla tre kapitlen i partnerskapet. Liksom vid de tidigare Europa-Medelhavsmötena på ministernivå bör deltagarna bekräfta att de oinskränkt håller fast vid partnerskapet, granska de redan uppnådda resultaten och ge nya impulser genom att lägga fast nya riktlinjer. Vidare bör det hänvisas till betydelsen av en balanserad vidareutveckling av partnerskapet i alla tre kapitlen av Barcelonaförklaringen och dess arbetsprogram.
Liksom fallet var vid det andra ministermötet förväntar sig rådet också denna gång ett meddelande från kommissionen, som bör föreligga i början av mars och tjäna som grundval för fastläggandet av EU: s ståndpunkt för konferensen i Stuttgart. Vidare kommer det att krävas ett nära samarbete med våra partner i Medelhavsområdet för att man skall kunna garantera att konferensen får ett framgångsrikt förlopp. Inom ramen för partnerskapet för näringsliv och ekonomi bör särskild vikt läggas vid regeringsexperternas arbete beträffande den ekonomiska övergången och vid den översikt som kartlägger frågorna om frihandel och effekterna av den ekonomiska övergången i regionen, i enlighet med slutsatserna från La Valetta. Detta kommer att tjäna som grundval för diskussionerna om den framtida strategin.
I detta sammanhang hoppas rådet vidare att förhandlingarna om ett associeringsavtal med Egypten och Libanon kan avslutas före ministermötet i Stuttgart och att man snabbt kan göra framsteg vid förhandlingen om avtal med Algeriet och Syrien, för att uppnå målet med att skapa en zon med delat välstånd. Dessutom kommer Europa-Medelhavskonferensen om regionalt samarbete, som äger rum den 28-29 januari i Valencia, att tjäna som förberedelse för ministermötet i Stuttgart inom ramen för diskussionen av olika aspekter i det regionala samarbetet.
EU: s koncept för dessa diskussioner kommer huvudsakligen att stödjas på rådets slutsatser om kommissionens meddelande beträffande Europa-Medelhavspartnerskapet och den inre marknaden. Rådet förväntar sig vidare förslag om förnyande av Meda-förordningen, Meda 2 för år 2000-2004, inklusive förslag till förenkling av Meda-förfarandet, vilka kommissionen skulle lägga fram före konferensen i Stuttgart. Rådet ägnar särskild uppmärksamhet åt det politiska målet att skapa ett område med fred och stabilitet i Europa-Medelhavsområdet. Vid ad hoc-ministermötet den 3-4 juni 1998 i Palermo godkände man en integrerad ansats för den regionala stabiliteten, och tydliggjorde att en gemensam ståndpunkt måste utvecklas om de faktorer man måste iaktta och där man allmänt är ense om att de bidrar till ett sådant koncept för regional stabilitet.
Dessa faktorer omfattar följande: Terrorism, organiserade förbrytelser, spridning av vapen, insmuggling av illegala invandrare, socioekonomiska utmaningar, fördomar, främlingsfientlighet och rasism. Dessutom kommer Europa-Medelhavspartnerna att i sina ansträngningar koncentrera sig på att utarbeta en stadga, som innehåller de ovannämnda aspekterna och kommer att bidra till att skapa en stabil politisk och institutionell ram för hela regionen.
Skapandet av en zon med delat välstånd kommer att göra det möjligt för rådet att eftertryckligen företräda gemensamma värden, som skulle erkännas och tillämpas av alla medelhavspartner. I enlighet med detta kommer rådet att arbeta för att de mänskliga rättigheterna och friheterna i ökad utsträckning skall beaktas som avgörande faktorer för säkerheten i regionen. Utan en politisk ram kommer framstegen på det ekonomiska, sociala och kulturella området i Europa-Medelhavsregionen inte att bli självbärande. Rådet kommer med eftertryck att arbeta för att ovannämnda stadga skall antas.
Konferensen i Stuttgart skulle kunna ge en hållbar impuls till att man skall komma närmare detta mål.

Izquierdo Rojo
Det verkade som om rådets ordförande talade och sa något, men utan att säga någonting alls. Inget mer än tomma allmänna fraser som vi redan känner till.
Det är verkligen en besvikelse, herr rådsordförande, att lyssna på ett parlamentariskt svar på detta byråkratiska sätt som inte säger någonting. Skulle ni, som på över fyra minuter inte sade någonting, vilja vara vänlig att ge mig ett konkret svar, till mig som bara har en minut för att ställa en fråga till er, ge mig nu ett konkret svar på något som är mycket viktigt i Medelhavet.
Säg mig vad det tyska ordförandeskapet tänker göra när det gäller ett land som Algeriet för att bekämpa bedrägerier, korruption, maktmissbruk och framförallt - en mycket viktig fråga - hur skall ni försvara de mänskliga rättigheterna för de algeriska invånarna. Hur skall ni skydda rätten till liv för landsbygdsbefolkningen i Algeriet, som dör - tjugo i dag, tjugo i går, fyrtio i förrgår - utan att Europeiska unionens råd låtsats om att det händer, inte ens för att säga att man tänker göra något.

Verheugen
Jag beklagar att ledamoten är så missnöjd med svaret. Men jag ber ledamoten förstå att jag här måste framföra ståndpunkter som stöds gemensamt av 15 länder. Ni är säkert liksom jag medveten om att ett av problemen med denna union är att vi inte har en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i dess snävare bemärkelse. Resultatet av detta förhållande är sådana svar, som ni just har fått av mig.
Ett sådant svar återger inte ordförandeskapets kapacitet eller intentioner, utan det återger tillståndet i Europeiska unionen i fråga om utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag antar att ni förstår det på samma sätt som jag.
Ordförandeskapet kan naturligtvis inte förändra de inre förhållandena i Algeriet. Det kan bara, genom att fortsätta med den redan påbörjade och intensiva politiska dialogen med Algeriet, utöva påverkan så att förhållandena i fråga om demokrati, mänskliga rättigheter, rättsprinciper och en rättvis social utveckling förbättras. Jag kan försäkra er att det tyska ordförandeskapet kommer att föra dialogen i den andan.

Ordföranden
Tack så mycket herr Verheugen.
Rådsordförande, ledamöter. Vi har tagit slut på, och dessutom överskridit, den tid vi har till förfogande för frågor till rådet. Därför avslutar jag frågestunden till rådet med att tacka herr Verheugen för hans deltagande och politiska samarbete och önska honom allt gott för det nya året - speciellt det halvår som vi skall dela med varandra.
Frågorna nr 12 och 19 till 29 besvaras skriftligen.
Sammanträdet avslutades kl. 19.10 och återupptogs kl. 21.00.

Tillämpning av artikel 93 i EG-fördraget
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0418/98) från Areitio Toledo för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets förordning om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (KOM(98)0073 - C4-0160/98-98/0060(CNS)).

Areitio Toledo
föredragande. (ES) Herr ordförande! I natt skall vi tillsammans med kommissionären debattera en fråga som, trots att så få är närvarande, är mycket viktig. Ämnet är statliga stöd och behovet att kontrollera de statliga stöden är en ständig fråga för kommissionen och hela Europeiska unionen. Dessa stöd snedvrider konkurrensen och den fria handeln, de försenar den industriella omstruktureringen och försvårar stabilitetspaktens framgångar.
Den totala volymen av stöd som staterna ger är inte liten, och det bör vi komma ihåg. Vi talar om cirkasiffror på 1, 5 procent av gemenskapens BNP. Vi talar om siffror på 2, 6 procent av de statliga utgifterna i de nationella budgetarna som är högre, om man jämför med gemenskapens egen budget. Det anser jag är oacceptabelt inom ramen för en monetär union.
Kommissionen har tyvärr enligt fördraget bara den nödvändiga makten att kontrollera nämnda stöd av individuell karaktär, och fall för fall analysera dessas överensstämmelse med fördraget. Det är uppenbart att de medel kommissionen har för att genomföra denna kontroll av vart och ett av stöden och stödordningarna är otillräckliga. Såsom jag tidigare haft möjlighet att varna för, och som detta parlament antagit i flera resolutioner, tror jag att det i längden blir nödvändigt att fastställa en begränsning av övergripande karaktär för den totala volymen på det stöd som varje medlemsstat beviljar. Annars kommer det att uppstå spänningar inom den monetära unionen. Det är sant att om det växer ogräs i en trädgård kan man dra upp dem ett och ett, men om det finns för många bör man använda bekämpningsmedel.
Hur det nu är så lanserade kommissionen, som är medveten om problemet, i slutet av 1996 en ny inriktning av kontrollsystemet för de statliga stöden, vars syfte är att minska antalet fall att kontrollera och att förbättra effektivitet, öppenhet och sammanhang i kontrollsystemet. I detta syfte antog rådet i november 1997 en befogenhetsförordning som kommer göra det möjligt för kommissionen att befria staterna från att notifiera vissa kategorier av stöd till små och medelstora företag, för forskning och utveckling, av regional karaktär, sysselsättning, utbildning, etc.
Den förordning vi i dag diskuterar - på förslag från kommissionen - består av ett andra ben till denna nya inriktning, på vilken kommissionens nya inriktning stöder sig. Syftet med denna förordning är att upprätta ett tydligt förfarande, som fram till nu inte finns, som kan tillämpas på kommissionens kontrollförfarande för de statliga stöden. Det handlar i slutändan om att öka öppenheten i förfarandet och rättssäkerheten för dem som deltar i detta.
Jag vill säga att man måste lyckönska kommissionen till detta initiativ, som utan tvekan kommer att underlätta kontrollmekanismen både för den som genomför den och den som utsätts för den. I samma syfte har föredraganden föreslagit tretton ändringsförslag till texten, som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har tagit till sig. Genom dessa försöker man bara stärka garantierna för öppenhet och rättssäkerhet, genom att ta bort vissa enligt vår mening oreglerade aspekter som förslaget innehöll.
Det tidigare notifieringstvånget och principen om uppskov, enligt artikel 93.3, fortsätter att vara navet i kontrollsystemet.
Jag skall inte gå in på detaljer i ändringsförslagen. Jag tror att de är kända av kommissionen och dessutom har diskuterats i rådet.
Herr ordförande, kommissionär! Jag utgår från att det tillskott som vi har lämnat till detta betänkande skall vara till hjälp i syftet att förbättra kontrollsystemet av de statliga stöden och att underställa dessa en strängare hantering. Men jag kan inte låta bli att påpeka att, som jag tidigare sade, när ogräset växer för mycket i en trädgård är det inte effektivt att dra upp det ett och ett och att förr eller senare måste man också hantera stöden i ett makroekonomiskt perspektiv inom stabilitetspakten.

Ordföranden
Tack så mycket. Det är ett bra exempel från kolleger. Kanske kommer vi inte att hålla på till efter midnatt.

Rapkay
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle faktiskt också kunna hälsa på var och en av er, och då skulle bara en bråkdel av mina komfortabla tre minuter gå åt. Jag kan också lova er att jag av mina bekväma tre minuter vid denna exklusiva tidpunkt inte skall använda så mycket för frågeställningar beträffande innehållet. Jag vill klargöra varför i två punkter.
För det första: Det finns ju inga djupgående åsiktsskillnader mellan de stora grupperna i denna kammare i fråga om konkurrenspolitiken. Det har vi redan fastställt när det gäller andra frågeställningar: Det råder enhällighet, enighet. Samma sak gäller också på en konkret punkt, där vi så när som på ett par detaljer egentligen inte har haft några stora diskussioner i utskottet, och där vi även har kommit fram till ett endräktigt, enhälligt utlåtande. Våra gemensamma önskemål är exempelvis en precisering av förloppet för förfarandena, öppenhet i beslutsförförandena, eller stärkande av kommissionen som myndighet för konkurrens respektive som en instans för att kontrollera anslagen. Allt detta är punkter där jag kan hålla med föredraganden.
Men jag har ytterligare en fråga. Jag ser inte någon från rådet här, vilket vid denna tid på dygnet inte heller är så konstigt. Men den av mig synnerligen uppskattade kommissionären med ansvar för konkurrensen är här och kan kanske hjälpa mig en bit på väg. Jag frågar mig vad vi i dag egentligen diskuterar? Och mindre i fråga om innehållet, utan snarare vad gäller texten. Ty vi diskuterar i dag en text och beslutar i morgon om ändringsförslag rörande denna text, som enligt min åsikt egentligen är passé för länge sedan, efter det att det ansvariga rådet redan för två månader sedan fattade sitt beslut. Då frågar jag mig naturligtvis hur de uppfattningar som vi har som Europaparlament, skall finna tillämpning. Det är naturligtvis inte heller någon fråga. Man skulle ju kunna säga att det har ju rådet redan föregripit. Men där saknas uttryckligen den ena eller andra punkten.
I artikel 14, i rådets formulering, finns det en punkt som har något att göra med att avbryta återkravet. Den avvisades nu entydigt i utskottet. Jag vet det så exakt därför att det var ett av mina ändringsförslag, och jag fick i utskottet egentligen igenom alla punkter som jag som medföredragande lade fram för min grupp. Enbart denna punkt röstade utskottet uttryckligen emot. Men punkten finns nu med i rådets beslut. Alltså är min fråga, herr kommissionär, hur skall vi förstå detta? Är inte egentligen allt som vi gör här en rent teoretisk tankeövning? Det är det stora problemet för mig. Detta borde egentligen leda till att vi tänker över våra egna förfaranden litet grand, ty vad är det för mening med att vi här i denna exklusiva grupp fortsätter att diskutera det, när tåget har gått för länge sen?

Metten
Herr ordförande! Den tid då statligt stöd var något heligt för min grupp är sedan länge förbi. Vi stöder kommissionens nuvarande uppfattning att statligt stöd endast är tillåtet i särskilda fall, till exempel som regionalt stöd eller för forskning. Även i dessa fall är det dock viktigt att vara vaksam. Regionalt stöd får nämligen inte leda till att arbetstillfällen lockas från en del av unionen till en annan del. Forskningsbidrag får inte heller urarta till en annan klädnad för statligt stöd till företag.
Vi kan dock konstatera att det fortfarande ges statligt stöd i stor omfattning, även till företag som inte representerar något allmänt intresse. Till en del handlar det om traditionellt stöd som kommissionen hittills har tolererat eller till och med godkänt, och till en annan del handlar det om orättmätigt tilldelat stöd. Jag måste konstatera att det är den nödvändiga skenheligheten i medlemsstaterna som skriver under på den allmänna restriktiva politiken med avseende på statligt stöd, och som sedan krånglar alldeles väldigt när det gäller att återkräva det orättmätigt tilldelade stödet. Jag tycker det är en fråga om trovärdighet och effektivitet om missbruk bestraffas. Enligt min åsikt gäller det förresten också för statligt stöd i form av skatteeftergifter. Återkrav innebär naturligtvis i det här fallet att staten får tillbaka pengar från enskilda företag. Att regeringarna är bekymrade över den saken är väl inte helt utan ironi.
Med avseende på det skattestöd som kommissionen hittills har tolererat så vill jag kraftigt kritisera kommissionens beslut, offentliggjort i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 18 december i fjol, om att Irlands extremt låga corporation tax endast för utländska företag, å ena sidan anges som exploateringsstöd och snedvridning av konkurrensen och, å den andra förlängs till år 2003 eller till och med till år 2010. I det fallet har kommissionen helt klart varit för foglig och inkonsekvent. Enligt mig är inte sista ordet sagt i den saken.

Sindal
Herr ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! Jag skall fatta mig kort. Som tidigare har nämnts, så har saken diskuterats i rådet. Men jag vill gärna nämna - som också min kollega Metten varit inne på - att det kan finnas förmildrande omständigheter i samband med statsstöd, och då avser jag sysselsättningen. Jag vill understryka att stödet skall ges under omställningsperioder, och det skall alltid vara tillfälligt. Jag vill också understryka att det har visat sig att när man väljer att ta bort stödet och i stället utveckla företag, så skapas det faktiskt arbetstillfällen. Så en del av våra konkurrenspengar kan mycket väl användas till utveckling i stället för stöd. Jag hoppas att kommissionen, i samband med den förenkling av förvaltningen av artikel 93 som den håller på att genomföra, inte försummar problemen. Jag har förstått att van Miert inte har så många personer till sitt förfogande, men jag hoppas att det blir en bra och effektiv förenkling. Jag är särskilt glad för det som föreslås om kontroll på platsen. Jag tror det är ett bra inslag, som kan göra det mer effektivt och öppet och förbättra rättssäkerheten, och jag tror också att det är ett bra inslag för att bemöta nationell byråkrati och dåligt samvete.
Det är mycket svårt för ett land att erkänna att man har gjort fel. Jag känner till det från Danmark och Tyskland. Vi har haft många affärer inom varvsområdet, men som politiker måste vi alla se till att gå framåt. Jag tror att det som ligger på bordet, även om det är behandlat i rådet, leder ett gott stycke på väg. Jag tror också att man från år till år skall undersöka hur det kan göras bättre. Det som rådet nått fram till denna gång, kanske kan göras bättre redan nästa år, därför vi blir ständigt bättre eller duktigare på att förvalta dessa bestämmelser. Så jag vill önska kommissionären och kommissionen lycka till i framtiden, och påminna om att parlamentet stöder kommissionen på detta område.

Van Miert
Herr ordförande! Såsom föredraganden nyss sade är det praktiskt taget i den inre kretsen vi diskuterar detta viktiga ärende.
För det första vill jag mycket uppriktigt tacka vår föredragande Areitio Toledo och deltagarna. I verkligheten diskuterar vi detta ärende oss emellan, mellan människor som känner till det och som försöker förbättra saker och ting, vilket inte är något nytt. Sedan flera år försöker vi arbeta tillsammans för att stärka disciplinen när det gäller kontroll av statligt stöd, förbättra förfarandena och vara mer öppna och rättvisa. Det händer förvisso - på den ena eller andra punkten - och jag skall strax svara Metten - att vi har olika åsikter. Men jag tror mig kunna säga att rent allmänt föreligger det, trots de känsliga ärendena om statligt stöd, om inte konsensus så i alla fall känslan av att saker och ting i stort sett utvecklas åt rätt håll.
Det handlar här om vårt andra initiativ på grundval av artikel 94, och ni kommer ihåg att vi redan tidigare har gjort ett försök utan att lyckas. Denna gång lyckades vi ro iland två förslag och, oss emellan, eftersom vi befinner oss i den inre kretsen som föredraganden sade, mycket snabbare än jag trodde. Och, herr Rapkay, det förklarar delvis vårt problem. Ett förslag som lämnades för flera månader sedan kunde slutligen lyckas mycket snabbt i ministerrådet. Jag blev mycket förvånad därför att från början förelåg olika åsikter. Jag deltog själv i rådets sammanträde när man första gången diskuterade ärendet, och jag hotade att dra tillbaka vårt förslag eftersom det fick så litet stöd. Och nu, några månader senare, antog ministerrådet till min stora förvåning vårt förslag på fem minuter. Det kan vi ta lärdom av, parlamentet till att börja med, för att det i liknande fall kanske skall kunna arbeta litet snabbare, och ministerrådet sedan, som man ibland kan uppmuntra att arbeta snabbare.
I sakfrågan tror jag att det som i princip godkändes av rådet till ganska stor del - och jag betonar det, herr Rapkay, till ganska stor del - motsvarar det som parlamentet alltid har sagt. För första gången kommer vi att ha ett verkligt öppet förfarande. Det är därför en slags instiftande handling, en handling som vi behövde. Den kommer att göra det möjligt för oss att arbeta i en tydligare och öppnare miljö, och också göra det möjligt för andra att bättre känna till förfarandena, och det tror jag ligger i allas intresse.
Jag skulle nu vilja besvara några särskilda kommentarer. Det föreligger ett specifikt problem, herr Rapkay, som oroar oss mycket. När kommissionen väl har fattat ett negativt beslut, vilket händer allt oftare som ni vet, är staten eller myndigheten som har lämnat det statliga stödet skyldig att återkräva detta stöd. I de flesta medlemsstater gör man vad man måste göra, men i vissa stater är det mycket komplicerat. I Tyskland kan ärendet t.ex. dras inför nationell domstol och dra ut på tiden i flera år. Det föreligger därför ett slags diskriminering mellan medlemsstaterna. Vi har försökt att rätta till det hela eftersom det är en fråga om enhetlighet i verkställandet av kommissionens beslut inom Europeiska unionens hela territorium. Det är anledningen till att vi har kämpat för denna punkt.
En annan punkt gäller kontroll på plats av respekten för de villkor som ibland åtföljer ett beslut om statligt stöd. Det gör man t.ex. när det gäller varven. Men man måste också inom andra sektorer ibland kunna kontrollera om man verkligen följer åtagandena. Det är några exempel som visar att det har skett förbättringar.
Jag vet att i bl.a. Tyskland uppstod frågan om kommissionen kan göra något som inte är förenligt med nationell rätt. Det förtjänar ändå att diskuteras, därför att om man i de flesta medlemsstater har verkställt kommissionens beslut, medan man i vissa andra inte gör det, föreligger det ett problem. De som verkställer besluten kommer att säga: " Ja, men titta vad som händer hos de andra, de felaktigt utbetalda beloppen återkrävs inte" . Jag träffar allt oftare på detta problem. Jag måste säga er det, helt uppriktigt. Man säger allt oftare till mig: " Om det inte går till på det sättet hos grannen, varför gör det då det hos oss?" . Jag vill gärna göra er uppmärksamma på problemet.
Eftersom min tid är begränsad, herr ordförande, måste jag avsluta och jag vänder mig därför särskilt till herr Rapkay. Jag tror att flertalet ändringsförslag slutligen har godtagits och att vi kan vara nöjda, även om det är litet i efterhand. På en eller två punkter har jag inte möjlighet att bemöta er oro, eftersom vi inte är överens, vilket ibland händer. Men i stort sett tror jag att jag kan säga att denna förordning motsvarar Europaparlamentets oro.
För att besvara den sista frågan från vår vän Metten stämmer det att vi befann oss i en speciell situation, eftersom kommissionen tidigare, med rätta eller ej, hade godtagit detta system. Det går tillbaka till när Irland blev medlem. Det handlade alltså om en situation, jag upprepar det, som kommissionen vid ett visst tillfälle hade godtagit. Det gick inte att bortse från det. Det föreligger alltså förvärvade rättigheter. Det vi försökte göra var att få ett slut på detta system genom en övergångsperiod. Och det var också vad som beslutades.
En annan sak är vilken andel som skall gälla för företagen. Det är en mer allmän debatt som ligger inom ramen för skatteharmoniseringen, eftersom vi när det gäller en allmän åtgärd inte längre kan anse att vi befinner oss inom området för statligt stöd. Vi har därför sagt till de irländska myndigheterna att systemet så som det tidigare tillämpats inte längre var godtagbart. Vi kommer också att ge oss på en rad andra ärenden med skattestöd där också vissa tidigare har godtagits. Vi måste alltså också här finna lösningar för andra ärenden som aldrig har anmälts, som aldrig godkänts av kommissionen. Vi måste vara hårdare, striktare, det är tydligt. Men jag är säker på att vi får ytterligare tillfällen att diskutera det.
En sista sak, och föredraganden nämnde det, ni ser den trevliga dam som sitter vid min sida, hon ingår i den grupp tjänstemän som tar hand om ärenden av det här slaget. Men som ni vet är det en allvarlig brist på anställda för att utföra allt arbete. Det finns ett trettiotal ärenden om " skattestöd" som väntar och jag har inte den personal som krävs. Vi måste hitta specialister inom skatteområdet för att sköta dessa ärenden. Jag tillåter mig därför att ännu en gång vädja, men jag vet att ni delar min oro i det hänseendet: när ni har ett nytt fält att arbeta på, men ni inte har medel att göra det, kan ni inte åstadkomma några mirakel. Vi har framför oss en enorm hög av ärenden, men alldeles för litet personal. Jag måste säga er det: bli inte arga på mig om vi inte kan hantera alla dessa ärenden på några månader. Men jag vet att jag här predikar för de redan frälsta. Jag kan bara erinra om problemet och hoppas att ni i en annan församling kan hjälpa oss på traven så att vi får åtminstone den personal vi behöver för att kunna sköta våra åligganden.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Regler om avdragsrätt för mervärdesskatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0490/98) av Garosci för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik
I.om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG vad gäller reglerna om avdragsrätt för mervärdesskatt (KOM(98)0377 - C4-0474/98-98/0209(CNS)II. om förslaget till rådets förordning (EG) om kontrollåtgärder, åtgärder rörande restitutionssystemet och åtgärder rörande administrativt samarbete som är nödvändiga för tillämpningen av direktiv 98/xxx/EG (KOM(98)0377 - C4-0475/98-98/0210(CNS))
Garosci
Herr ordförande! Jag är glad att kommissionär Van Miert bad om en mänsklig och social tolkning även av skatte- och ekonomiproblemen. Den hjälp han ber oss om skall sannerligen inte utebli från denna institutions sida. Bortsett från detta är det ämne vi diskuterar i kväll, gällande skatt på mervärde, inte mindre viktigt för den harmonisering som vi har föresatt oss vid denna speciella tidpunkt när den gemensamma valutan införs.
Kommissionens dokument gäller faktiskt två förslag som är intimt förknippade med varandra, och har som mål att förbättra det gemensamma mervärdesskattesystemet. Den nuvarande bristen på enhetlighet i detta system har som direkt konsekvens en effektiv segmentering av det som borde vara den gemensamma marknaden, eller snarare den inre marknaden, som vi hellre vill kalla den.
Eftersom det är omöjligt att känna till alla de bestämmelser på mervärdesskatteområdet som gäller i de enskilda staterna finner sig de skattskyldiga ofta i en situation där de är osäkra om sina rättigheter, där möjlighet finns för dem som vet att dra fördel av detta att skaffa sig en konkurrensfördel, en fördel som sedan medför en faktisk snedvridning av konkurrensen.
Det är viktigt att betona att dessa förslag har en tillfällig karaktär, i väntan på att de slutgiltiga bestämmelserna för det gemensamma mervärdesskattesystemet skall träda i kraft, ett system som vi väl vet grundar sig på principen om samma ort för beskattning och avdragsrätt.
Kommissionens uppfattning är att det för närvarande bästa sättet att förenkla det gemensamma mervärdesskattesystemet är att tillåta passiva skattesubjekt att dra av mervärdesskatt som betalats i en medlemsstat i den periodiska mervärdesskattedeklaration som han lämnar i det land där han är skriven. Detta förslag kräver en ändring i artikel 17 i sjätte mervärdesskattedirektivet, för att införa en bestämmelse som styr relationerna mellan medlemsstaterna vad beträffar kompensationen och återbetalningen av mervärdesskatt och upphäva det speciella förfarandet för återbetalning av mervärdesskatt som beskrivs i det åttonde mervärdesskattedirektivet.
I detta fall medför förslagets effekter, för de passiva skattesubjekt som är skrivna i gemenskapen, att mervärdesskatten när det passiva subjektet är mervärdesskatteregistrerat i ett enda medlemsland skall dras av där, oberoende av det medlemsland där de inköp som belastas med mervärdesskatt har gjorts. I det fall subjektet är mervärdesskatteregistrerat i fler medlemsstater skall mervärdesskatten dras av i det land där det mervärdesskattebelagda inköpet gjordes om det passiva subjektet är registrerat där. Om det passiva subjektet inte är registrerat i det medlemsland där han gjorde det mervärdeskattebelagda inköpet skall mervärdesskatten dras av i det medlemsland där han överlåter de varor eller tjänster för vilka inköpet användes. Därför avgörs det avdragsgilla mervärdesskattebeloppets storlek av reglerna i det medlemsland han är skriven i, i stället för i det medlemsland som har inkasserat skatten.
Föreliggande förslag inför ett undantag till det åttonde mervärdesskattedirektivet genom att fastställa att det medlemsland där inköpet görs blir ansvarigt för kontroll av mervärdesskattebetalningen, medan det medlemsland där avdraget görs blir ansvarigt för kontroll av mervärdesskatteavdraget.
Andra delen av kommissionens förslag gäller inköp som inte ger rätt till fullt avdrag för mervärdesskatt. Det är inköp som, fastän de görs inom ramen för normal drift av ett företag eller en verksamhet, är avsedda att även tillfredsställa privata behov, eftersom de har karaktär av slutkonsumtion. För närvarande utesluter eller begränsar de flesta medlemsstaterna rätten till avdrag och förenklar därmed de administrativa rutinerna, och begränsar på så sätt möjligheterna till skattebedrägeri. Bara tre medlemsstater - Tyskland, Luxemburg och Nederländerna - ger rätt till fullt avdrag, med det enda uppenbara undantaget av inköp som inte har yrkesmässig prägel.
Kommissionen vill fortsätta mot en harmonisering av de olika nationella reglerna, men lämnar dock en viss marginal för eget omdöme åt de enskilda medlemsstaterna. Vad beträffar till exempel utgifter för turistfordon tillämpas generellt de normala avdragsreglerna. Det enda undantaget är när det blir svårt att kontrollera att fordonet verkligen inte används yrkesmässigt. Då har medlemsstaterna fått möjlighet att begränsa avdragen till maximalt 50 procent av det totala mervärdesskattepålägget och kontrollera den verkliga yrkesmässiga användningen. Om den procentuella yrkesmässiga användningen är mindre än den maximala procenten för mervärdesskatteavdrag görs avdraget enligt de vanliga reglerna.
Slutligen avsnittet om utgifter för den så kallade affärsturismen - kongresser, möten, affärsresor osv. som i dag utgör över 20 procent av den totala gemenskapsturismen och alltså ikläder sig en allt mer ansenlig roll i det totala sammanhanget. Affärsturismen har samtidigt en ekonomisk och en social betydelse, genom att den till exempel innebär att säsongsprägeln hos turistverksamhet och resmål, som havet, bergen osv. kan försvinna. Med andra ord innebär valet att förlägga en kongress till en av dessa orter, under icke-säsong, att denna ort kan leva upp även i perioder av död- eller lågsäsong under året.
I endast åtta länder av femton tillåter den nationella lagstiftningen utnyttjandet av det alternativ det sjätte direktivet 388 från 1997 innehåller. Logiken föreskriver alltså en homogenisering av avdragen för mervärdesskatt mellan alla medlemsstater vad beträffar hotell- och restaurangutgifter. Slutligen anser kommissionen det lämpligt att utgifter för lyx, nöjen och representation helt undantas från rätten till avdrag.
Jag tror att det är detta resonemang som skall leda oss i våra beslut, inbegripet besluten i kommissionen, vid den tidpunkt då en enda valuta skall fungera tillsammans med ett enda skatte-, uppbörds- eller banksystem. Detta är den verkliga harmoniseringen.

Randzio-Plath
Herr ordförande, kära kolleger! Det kan hälsas med utomordentlig tillfredsställelse att Europeiska kommissionen med förslaget till direktiv starkt förenklar avdragsrätten för mervärdesskatt och därigenom bidrar till att mervärdesskattesystemet i gemenskapen blir ännu mer enhetligt. I framtiden skall det vara tillåtet för de skattepliktiga, som bara är registrerade i en medlemsstat på grund av mervärdesskatten, att direkt koppla ihop avdraget för mervärdesskatt med sin personliga och periodiska deklaration i den stat där han bor.
Det är inte avgörande var tjänsterna har skett och var man haft utgifterna. Avdragsrätten för mervärdesskatten rättar sig logiskt nog efter föreskrifterna i den stat där man bor. Om å andra sidan ett företag drivs i flera medlemsstater i mervärdesskattesyfte och har utgifter i en av dessa medlemsstater, garanteras avdragsrätt för mervärdesskatt även i den medlemsstat där intäkten förvärvats. Om företaget har dessa utgifter i en medlemsstat där företaget inte är registrerat för mervärdesskatt beror det på var tjänsten har gjorts, som kostnaderna och mervärdesskatteavdraget hänger samman med.
Därigenom kan mervärdesskatteavdraget inte längre göras enbart i den medlemsstat där även omsättningen beskattats. Detta är i själva verket en ändring som både företagen och skatteförvaltningarna i samma utsträckning kan dra nytta av. Ty det nuvarande ersättningsförfarandet med hjälp av vilket det åttonde mervärdesskattedirektivet genomförts, är alltför komplicerat och formalistiskt. Det har lett till att företag i regel är anvisade till lokal skatterådgivning och måste vänta länge på ersättning. Skatteförvaltningarna måste nämligen behandla varje ersättningsbidrag separat vid sidan om den periodiska deklarationen, vilket är förbundet med extra administrativa kostnader och tidsåtgång.
Därför är det planerade ersättnings- och kompensationsförfarandet på bilateral nivå mer effektivt. En medlemsstat meddelar respektive annan medlemsstat vilken omfattning de faktiskt företagna mervärdesskatteavdragen under de senaste sex månaderna har, som rör den staten. Därigenom överlåts även i fortsättningen ersättningen för respektive skuldbelopp på medlemsstaterna, och det krävs inget kostsamt och tidsödande clearing -förfarande. Kontrollen, som ju för övrigt skall ske på flera nivåer, har den fördelen att förvaltningen inte direkt fattar ett slutgiltigt beslut om mervärdesskatteavdragets giltighet. Den första kontrollen skall alltså äga rum inom ramen för taxeringen i den medlemsstat, som gör mervärdesskatteavdraget.
Avsikten är att denna stat på elektronisk väg skall informera den medlemsstat, där utgifterna har erlagts, om den omsättning för vilken mervärdesskatteavdraget har gjorts enligt artikel 17.3a. Såvida medlemsstaten - och det är också rätt tänkt - konstaterar oriktigheter, skall den meddela den andra medlemsstaten inom tre månader efter det att den har erhållit informationen. Det åligger då den medlemsstat där mervärdesskatteavdraget har gjorts att granska avdragets giltighet.
Det är glädjande att avdragsrätten för mervärdesskatt blivit enhetlig för utgifter, vilka visserligen faller inom ramen för företagets verksamhet, men samtidigt ofta tjänar privata syften, exempelvis utgifter för personbilar och affärsresor. Här finns det många gränsfall bland definitionerna. Detta känner vi också igen från den nationella skatterätten och skatteförvaltningen. Variationer finns det ingen plats för på den inre marknaden. De leder alltför ofta också till skattebortfall. För utgifter i samband med personbilar skall i framtiden de allmänna föreskrifterna gälla. Detta är i sin ordning. Men jag anser att det också är riktigt att medlemsstaterna för mervärdesskatteavdraget kan fastställa en högsta procentsats om 50 procent av den betalda mervärdesskatten, i enlighet med nivån på den maximala uppskattade yrkesmässiga användningen, om det är förbundet med svårigheter att fastställa användningen för privat bruk.
Även de andra bestämmelserna är tillfredsställande. Just när det gäller utgifter i samband med affärsresor är det riktigt att det finns ett behov att göra något åt schablonavdraget om 50 procent på de kostnader som gäller logi.
Avslutningsvis vill jag bara understryka att förslaget till direktiv undanröjer brister i övergångsbestämmelserna. Det är positivt. Men det får inte leda till att de slutgiltiga bestämmelserna faller i glömska. Vi behöver faktiskt enhetliga strukturer, definitioner, förfaranden och kontroller. Vi måste obetingat göra ursprungslandsprincipen till grund för beskattningen av all omsättning och införa ett clearing -förfarande. Det är viktigt med tanke på de olika intresseområdena i EU: s medlemsstater. I EMU: s tidsålder måste vi visserligen inte harmonisera alla skatter, men när det gäller mervärdesskatten måste vi nog genomföra det. Redan i dag går avsevärda summor förlorade för Europeiska unionen på grund av handelsutbyte med icke beskattade varor, till ett värde av mer än 700 miljarder euro. Det gör att vi får höga skattebortfall.

Secchi
Herr ordförande! Jag vill först uttrycka mitt stöd för det föreliggande förslaget och gratulera föredraganden, vars resonemang jag helt delar.
Jag skulle kort vilja utveckla tre punkter. För det första tror jag att det föreliggande förslaget har den stora förtjänsten - det har redan sagts - att gå i riktning mot en förenkling av mervärdesskattesystemet genom en mekanism som medger avdragsrätt i det land där man är skriven, i de fall som anges, och därmed på sätt och vis förutom de fördelar som redan understrukits även utgör en sorts bro mot ett definitivt system.
För det andra vill jag återuppta föredragandens resonemang angående avdragsrätten och nödvändigheten av att harmonisera, framför allt på vissa områden, de olika regler som gäller i de olika medlemsstaterna. Även jag understryker fallet med affärsturismen som, till exempel, bestraffas i Italien - men inte bara i Italien - från denna synpunkt. Eftersom den bestraffas känner den naturligtvis av en situation som kännetecknas av det faktum att de gällande reglerna, förutom att de inte överensstämmer med finslipningen av ett slutgiltigt i stora stycken harmoniserat europeiskt mervärdesskattesystem, inte heller klarar av att rätta till den stora snedvridning som för närvarande drabbar en sektor som kan ge betydande bidrag till sysselsättningen, vilket skulle gagna lokala ekonomier som bestraffas av faktorer av säsongskaraktär.
Den tredje punkten ansluter till vad jag just sade, det vill säga till nödvändigheten av att fortsätta ansträngningarna att göra mervärdesskattesystemet mer överensstämmande med målen om sysselsättningsökning och ekonomisk utveckling. Jag begränsar mig, av tidsbrist, till att fästa allas uppmärksamhet på det faktum att förslaget att i experimentform införa ett mervärdesskatteavdrag för verksamheter som inte är ekonomiskt betydande, och alltså inte potentiellt snedvridande utan potentiella förebud om sysselsättning ligger nere, och uppriktigt sagt är det allt svårare att förstå bristen på handling på detta område.

Gallagher
Herr ordförande! Till att börja med vill ja tacka herr Garosci för arbetet med och presentationen av sitt betänkande. Vi lever i en inre marknad som fungerar inom unionen, med fri rörlighet för varor, tjänster och kapital över de 15 medlemsstaternas territorier, som omfattar en befolkning på nära 250 miljoner människor. Det finns inget gemensamt mervärdesskattesystem som fungerar inom unionen just nu och denna brist på enhetlighet just nu har lett till en fragmentering av arbetet inom den inre marknaden inom de 15 olika tull- och skatteområdena. Det faktum att det är omöjligt att veta allt om de mervärdesskattebestämmelser som gäller i andra medlemsstater i unionen innebär att skattebetalarna måste befinna i en situation av rättslig osäkerhet och med olika byråkratiska strukturer.
Mervärdesskatten är ett av de områden som behandlas i den andra fasen av (Förenklad lagstiftning på den inre marknaden) SLIM-initiativet, där kommissionen har visat ett betydande intresse. I synnerhet har SLIM identifierat behovet av att inför enklare förfaranden för mervärdesskatteåterbäring, som skulle hjälpa företag runt om i Europa i betalningen av återbäringen för försäljningen av varor och leveransen av tjänster. Detta bör välkomnas. Som en del i det pågående arbetet för att förbättra det gemensamma mervärdesskattesystemet har Europeiska kommissionen lagt fram förslag gällande nivån på avdragen för de kostnader för mervärdesskatt som har uppstått, i ett försök att förändra det nuvarande systemet genom vilket handlare måste gå igenom mycket komplicerade och kostsamma förfaranden för att ansöka om återbäring från skattemyndigheterna i de medlemsstater i vilka kostnaderna för mervärdesskatt har uppkommit. Detta kommer att ersättas av ett enklare system genom vilket företag kan använda sina ordinarie momsåterbäringar för att dra av mervärdesskatt som har uppkommit i en annan medlemsstat.
Jag stöder åtgärder som hjälper företag att blomstra och fungera mera effektivt inom unionens territorier. Europeiska unionen måste införa rättvisa och slutgiltiga regler för förvaltningen av ett gemensamt mervärdesskattesystem baserat på principen om en enda plats för beskattning och avdrag.
Varje förslag för att förenkla beskattningsförfaranden betyder inte nödvändigtvis harmonisering av skatterna. En förenkling av skatteförfarandena bör verkligen välkomnas.

Hautala
Herr ordförande! Även min grupp stöder kommissionens förslag som syftar till att förenkla förfaranden för mervärdesskatt mellan dessa 15 länder. Men vad avdragsrätten för mervärdesskatt beträffar så anser vi att kommissionens förslag i själva verket är vettigare än det som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik lägger fram. Enligt vår mening måste man göra skillnad mellan affärsresor och privata resor och erkänna att resandet ofta har en dubbel karaktär. Således stöder vi kommissionens förslag att begränsa avdragsrätten, till exempel till 50 procent. Hotell- och restaurangbranschen har säkert vänt sig till parlamentsgrupperna och betonat att hotell- och restaurangutgifterna i samband med affärsresor borde kunna dras av i sin helhet, men vi anser att det på grund av denna dubbelkaraktär inte är förnuftigt.
Däremot är hotell- och restaurangbranschen i sig mycket viktig för sysselsättningen, och medlemsländerna skulle nu ha en chans att göra experiment där man genom att sänka mervärdesskattesatser skulle kunna stödja branschens sysselsättningsskapande inverkan. Enligt vår mening borde medlemsländerna absolut greppa tag i dessa möjligheter. Det är helt klart att framtidens arbetstillfällen i mycket stor omfattning kommer att uppstå inom tjänstesektorn och hotell- och restaurangbranschen är just ett viktigt exempel på detta, men det skulle ändå vara fel om kostnaderna i samband med affärsresorna helt skulle befrias från mervärdesskatt.

Metten
Herr ordförande! Min grupp stöder Europeiska kommissionen i det här ärendet och inte föredragandens ändringsförslag. Vi erkänner mervärdesskattesavgiften som ett möjligt instrument för att främja sysselsättningen. Vi är dock inte för en politik som främjar slumpmässigt utvalda sektorer.
Vi är emellertid för objektiva och öppna experiment för att använda instrumentet mervärdesskatt för sysselsättningen. Kommissionären känner redan vart jag vill komma. Efter det att vi som parlament har gjort det otaliga gånger så har nu äntligen Europeiska rådet i Wien bett kommissionen att lägga fram ett förslag om genomförande av ett experiment med sänkt mervärdesskatt på arbetsintensiva tjänster.
Jag frågar kommissionen när parlamentet kan förvänta sig det kommissionsförslaget. Ni vet att parlamentet fäster mycket stor vikt vid den här frågan och jag ber er därför också att ni gör det möjligt för parlamentet att anta ett förslag från kommissionen om ett experiment med sänkt mervärdeskatt på arbetsintensiva tjänster, innan det här parlamentet blir upplöst. Det betyder alltså att ni måste lägga fram ett konkret exempel den här månaden eller nästa månad och det bör inte vara så svårt eftersom vi redan har haft omfattande förhandlingar om det eftersom vi, tror jag, till största delen är överens om att det måste begränsas till ett experiment som endast är inriktat på ett antal arbetsintensiva sektorer. Vi är egentligen redan överens om uppläggningen. Jag tror egentligen också att förslaget redan är färdigt. Jag ber er alltså med stort eftertryck att se till att vi får ta del av det förslaget under de kommande veckorna.

Thyssen
Herr ordförande! I en inre marknad där alla gränser försvunnit och där vi nu redan i tretton dagar har kunnat betala med samma valuta är det inte logiskt att handlare alltid måste vända sig till den enskilda medlemsstat där de gjort sina utgifter för att återkräva mervärdesskatten. Resultatet är för övrigt, och det är ett känt faktum, att många företag slutligen avstår från sin rätt till avdrag på mervärdesskatten på grund av det administrativa krånglet och det kan väl ändå inte vara meningen.
Harmoniseringen av bestämmelserna om avdrag i en annan medlemsstat är en sak som företagen sedan länge väntar på och det är en bra sak. Vi kan alltså i det avseendet instämma i kommissionens förslag. Det är verkligen ett framsteg.
Principen om harmonisering av bestämmelserna om utgifter som inte är fullständigt avdragsgilla är också ett steg i rätt riktning men i det fallet stöder vi det ändringsförslag som har lagts fram av föredraganden, kollega Garosci. Förslaget om att göra mervärdesskatten på logi- och restaurangkostnader fullständigt avdragsgill tillmötesgår inte bara näringslivets önskemål utan även logiska fiskala utgångspunkter. Att ta emot besök av en handelspartner är ofta det enda sättet att göra reklam för produkter och tjänster. Därför är det logiskt att de verkliga kostnaderna för det, även om det är i ett hotell eller en restaurang, kan betraktas som förvärvskostnader och att mervärdesskatten är fullständigt avdragsgill.
Kommissionen får för min del lägga fram fler sådana konkreta förslag, då skulle vi nämligen kunna visa näringslivet att de europeiska institutionerna inte bara är upptagna med de multinationella företagens problem utan även med de små företagens problem och med mycket mer. Därför ansluter jag mig till kollega Mettens fråga: hur ligger det till med möjligheten till experiment med en sänkt avgift för arbetsintensiva tjänster? En gammal fråga men en fråga, herr kommissionär, som vi fortfarande väntar svar på.

Lukas
Herr ordförande! Jag stöder fullständigt Garoscis betänkande. Den olika behandlingen av turistföretagen i de olika staterna när det gäller avdragsrätt för mervärdesskatt leder till allvarlig snedvridning av konkurrensen. Kongress-och konferensturismen och även de individuella affärsresorna drabbas starkt av detta. I denna sektor, vilken, som Garosci nämnde, utgör cirka 20 procent av den totala turistindustrins omsättning, är utgifterna per person för gästerna de absolut högsta, inte minst därför att kongresser som äger rum i Europa lockar många deltagare från andra världsdelar, framför allt från Nordamerika och Japan. Lika hård är konkurrensen bland kongress- och konferensdestinationerna. För att stödja den sysselsättningspolitiskt synnerligen värdefulla affärsturismen anser jag därför att ändringsförslag 7, där man begär fullständig avdragsrätt för mervärdesskatt för logi, mat och dryck och för representationskostnader, är särskilt viktigt.

Torres Marques
Herr ordförande! Det viktigaste syftet med dessa två initiativ som vi diskuterar är att förenkla den komplexa och extremt splittrade process vi har i Europa angående återbetalning av mervärdesskatt som föreskrivs i det åttonde direktivet.
Med tanke på den knappa tid jag har till mitt förfogande skall jag koncentrera mig på de ändringsförslag som har effekter för turistverksamheten och som jag helt och hållet instämmer i. Dessa ändringsförslag säger angående den så kallade " affärsturismen, mässor, kongresser, kundbesök" , att de redan uppgår till 20 procent av den europeiska turismen, och att den har stora utsikter, inte enbart att växa mycket på medellång sikt, utan också att kompensera för ett av de mest komplicerade fenomen som turistverksamheten har att brottas med, det säsongsbetonade. Det är även ett sätt att bidra till att sysselsättningen inom turistsektorn hålls mer stabil under hela året. Faktiskt sker " affärsturismen" framför allt under lågsäsong och bidrar därmed till ett mer balanserat och mer lönsamt användande av turistföretagen över året.
Åtta länder i Europeiska unionen har varit helt medvetna om detta: Belgien, Tyskland, Spanien, Finland, Luxemburg, Nederländerna, Sverige och Storbritannien tillåter redan mervärdeskatteavdrag för utgifter för logi, mat och dryck vid affärsresor. Detta är en verklig uppmuntran som förvaltningarna i dessa länder ger till utvecklingen av " affärsturism" , både för befolkningen i dessa länder och för att locka kongresser till respektive marknad. Man måste uppmärksamma att konkurrensen inom denna sektor är tämligen stor, trots att Europa har exceptionella förutsättningar att erbjuda inom denna sektor.
De sju länder som inte har antagit denna princip, Österrike, Italien, Frankrike, Grekland, Portugal, Irland och Danmark skadas dels av konkurrensen från de andra länderna i Europeiska unionen, som jag redan har nämnt, dels av de allt fler icke-europeiska målen inom turistsektorn där mervärdesskatten inte ens existerar. Därför är jag personligen för förslagen i ändringsförslagen från Garosci, vilken jag gratulerar, då jag anser att de är ett mycket viktigt bidrag till framtiden för den europeiska turistverksamheten.

Peijs
Herr ordförande! Det här förslaget passar inte riktigt in i den här turbulenta veckan. Förslaget står nämligen inte alls i förtroendets tecken, förtroendet mellan länder och mellan institutioner. Medlemsstaternas skattemyndigheter skall behöva samarbeta för att göra det här förslaget till en framgång. Det måste bli en framgång eftersom det nuvarande förfarandet är en återkommande irritationskälla för näringslivet varje dag.
Den lagstiftning som vi yttrar oss om i dag har en stor potential. Det europeiska näringslivet har stora besvär med de administrativa förfaranden som måste gås igenom för att få tillbaka mervärdesskatt som har betalats i utlandet. Om mervärdesskatten betalas tillbaka dröjer det ofta månader eller till och med år innan pengarna hamnar på det aktuella företagets konto. Jag tycker att det är väldigt bra att vi har en italiensk kommissionär och en italiensk föredragande, den längsta tidsperiod som jag har hört talas om, herr kommissionär, var tolv år innan ett mervärdesskattebelopp hade återbetalats från Italien till det företag som hade rätt till det.
Å ena sidan löser förslaget ett antal befintliga problem men den här ändringen av mervärdesskattedirektivet innebär inte att vi har nått ända fram. Slutmålet är ändå fortfarande ett slutgiltigt system för mervärdesbeskattning med ursprungsprincipen som utgångspunkt.
Europeiska kommissionens förslag är visserligen ett viktigt steg på vägen. Det kan öka förtroendet mellan de olika medlemsstaterna och deras administrativa system. Ett förtroende som är nödvändigt för att någonsin nå fram till det slutgiltiga systemet för mervärdesbeskattning och i det systemet finns det ju ett restitutionssystem, ett sorts clearinghouse , som går att jämföra med det restitutionssystem som nu behandlas. I det slutgiltiga systemet för mervärdesbeskattning handlar det om oändligt mycket större belopp än vad som nu är fallet. Den mervärdesskatt som kan återkrävas från utlandet, det är den vi pratar om nu, är ju bara en mycket liten del av det totala mervärdesskattebeloppet i Europa.
Jag stöder verkligen kommissionär Montis förslag. Jag önskar föredraganden lycka till med sitt betänkande. Det första steget kan föra det slutgiltiga systemet för mervärdesbeskattning närmare och det skulle göra en avsevärd administrativ skillnad för icke-exporterande små och medelstora företag.
Jag vill ansluta mig till Metten. Jag tror att vi från och med nu måste avsluta varje betänkande om skatter med att ceterum censeo måste det komma en sänkning av mervärdesbeskattningen av arbetsintensiva tjänster.

Féret
Herr ordförande! Den belgiska nationella fronten, en europeisk och nationell rörelse, har alltid ansett att införandet av en europeisk gemensam valuta som vi önskat inte gick att genomföra utan social och skattemässig harmonisering inom unionen. Rådets förslag som syftar till att förenkla systemet med att dra av mervärdesskatt som man haft i en medlemsstat där den skattskyldige inte bor, ett förslag som avsevärt förbättrats av ändringsförslagen från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i parlamentet, är ett litet, ett mycket litet, steg i rätt riktning, särskilt som denna förenkling kommer att göra livet mer komplicerat för bedragarna.
Det är synd att rådet inte har en identisk magisk formulering som är lika effektiv för att förutse korruption som några europeiska kommissionärer regelbundet gör sig skyldiga till när de ostraffat fuskar, bedrar och myglar. Slut på parentesen, jag slutar här, herr ordförande.

Rübig
Herr kommissionär Bangemann, mina damer och herrar! Principiellt välkomnar jag bortfallet av mervärdesskatterestitutionen. Just detta förfarande är i många medlemsstater mycket kostsamt och har på grund av den utdragna processen och de därmed förbundna kostnaderna alltid en negativ effekt på näringslivet. En avtrappning förespråkas också uttryckligen av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. På vissa punkter går vi ett steg längre. Möjlighet att göra skatteavdrag för kostnader för logi, mat och dryck skall fortsätta att gälla i full utsträckning. Det är svårt att förstå varför övernattningar och affärsmåltider, som tjänar rent affärsmässiga syften, skall behandlas annorlunda än alla andra affärsutgifter.
Affärsmåltider är framför allt för små företag ett viktigt instrument för att presentera produkterna, vårda kontakterna och skapa förtroende hos kunderna. I mitt land har vi tvingats göra den erfarenheten att nedskärningen av skatteavdraget för affärsmåltider har lett till svåra avbräck för de förstklassiga restaurangerna. Hithörande parlamentariska förslag är därför en bra ansats till en riktig lösning.
Ett annat förslag gäller slutligen kostnaden för översättningar. Skattemyndigheterna är berättigade att inhämta en översättning av de uppgifter som anges på räkningen. Vi vet att sådana översättningar i praktiken innebär utmaningar för de små och medelstora företagen, eftersom man där ofta inte förfogar över tillräckliga språkkunskaper. Många länder kräver också kvalificerade översättningar, till exempel av auktoriserade översättare. Det är därför ändamålsenligt att i varje fall kostnaderna för externa översättningar skall bäras av de myndigheter som föreskriver dessa upplysningar. Det gläder mig att kommissionens strävanden efter en snävare lagstiftning på den inre marknaden nu även genomförs i fråga om mervärdesskatten.

Monti
Herr ordförande, ledamöter! Det gläder mig mycket att kunna diskutera ett första lagstiftningsinitiativ om moms som härstammar direkt från SLIM med er, och att kunna göra det på basis av ett så utmärkt betänkande som Garoscis.
Det arbete som har utförts inom ramen för SLIM-gruppen har lett till en rad viktiga rekommendationer, vilkas uppföljning vi anser ha hög prioritet inom kommissionens arbetsprogram för att förbättra mervärdesskattesystemets funktion. Jag tar därför gärna emot de hänvisningar som gjorts i riktningen att, som Secchi säger, detta är en etapp på vägen mot ett slutgiltigt system, det slutgiltiga mervärdesskattesystem som även Randzio-Plath påminde oss om.
Det föreliggande förslaget har två aspekter: den första gäller tillvägagångssättet för återbetalning av mervärdesskatt till skattskyldiga som inte är skrivna i landet, den andra gäller närmande av reglerna för avdrag.
Vad den första aspekten beträffar, tillvägagångssättet för återbetalning av skatten, vilket skall göra att den skattskyldige kan få tillbaka den mervärdesskatt som han har betalat i ett medlemsland där han inte är skriven, har den utpekats som ett ämne där förenkling verkligen är brådskande. Det tillvägagångssätt som finns i det åttonde direktivet har visat sig mycket otillfredsställande i praktiken, både för den nationella administrationen och för aktörerna. De sistnämnda ogillar speciellt tungroddheten i administrationen och återbetalningstiderna.
Kommissionen har kommit till den slutsatsen att den enda förändring som verkligen skulle kunna leda till en förenkling består i att helt ersätta detta återbetalningsförfarande med införandet av en mekanism som låter den skattskyldige i sin periodiska deklaration dra av den skatt som han har betalat i ett medlemsland där han inte är skriven. Detta system kräver inrättandet av ett system för återbetalning och bilateral skuldkompensation mellan medlemsstaterna, bortsett från en klar ansvarsfördelning mellan medlemsstaterna vad kontrollen beträffar, och förutsätter alltså en ömsesidig tillit. Kommissionen konstaterar med tillfredsställelse att Garoscis betänkande stöder kommissionens förslag vad denna första aspekt beträffar.
Den andra aspekten siktar på att förverkliga en tillnärmning av bestämmelserna vad beträffar avdrag av skatten på inköp som samtidigt har yrkesmässig och privat karaktär. Förslaget gäller framför allt avdrag av den skatt som åvilar inköp av turistfordon. Vårt mål är att sätta stopp för det totala undantag från avdragsrätt som en del medlemsstater för närvarande tillämpar.
Å andra sidan föreslår kommissionen ett schablonavdrag på 50 procent av den mervärdesskatt som belastar utgifter för logi, livsmedel och drycker, och ett totalt undantag för utgifter för lyx, nöjen och representation. Jag konstaterar att Garoscis betänkande huvudsakligen följer det angreppssätt kommissionen föreslår. De ändringar som har framlagts gäller främst bestämmelsen om schablonavdraget på 50 procent av utgifterna för logi, livsmedel och drycker. Det rör sig om utgifter som, även när de uppkommer inom ramen för aktörens yrkesmässiga verksamhet, till sin natur är ägnade även åt att tillfredsställa privata behov.
Tillämpningen av de normala reglerna kräver att man klart åtskiljer det privata och det yrkesmässiga elementet i utgiften. Denna värdering ger ofta upphov till svåra diskussioner mellan skatteadministration och aktörer. Kommissionen föreslår därför ett schablonavdrag på 50 procent i syfte att förenkla - detta är nyckelordet - kontrollen, speciellt med tanke på de uppenbara riskerna för missbruk av avdragsrätten. Dessutom gör ett schablonavdrag det lättare för aktörerna att bevisa den yrkesmässiga karaktären hos dessa inköp.
Av dessa skäl kan vi inte godta de föreslagna ändringarna. Trots detta försäkrar jag er att kommissionen kommer att ta hänsyn till era synpunkter vid de framtida förhandlingarna om detta förslag i rådet. Om rådet inte skulle uppnå enhällighet om schablonavdraget, och hävda att de normala reglerna inte skapar oöverkomliga kontrollproblem, skulle kommissionen faktiskt vara beredd att föreslå en praktisk lösning som innebär att ett medlemsland får tillämpa både avdrag enligt de normala reglerna och schablonavdraget med 50 procent.
Förutom att tacka er för ert stöd, som jag betraktar som speciellt viktigt för processen att få förslaget antaget i rådet, skulle jag vilja avsluta mitt inlägg genom att, just i den anda av tillit mellan institutionerna som jag har uppskattat mycket och som Peijs hänvisade till, svara på den fråga som riktades till mig om möjligheten av en sänkt mervärdesskattesats på mycket arbetsintensiva tjänster, ett ämne som berördes även av Secchi, Metten och Thyssen.
Nåväl, såsom det påmindes om presenterade kommissionen ett meddelande till extramötet med Europeiska rådet i Luxemburg i november 1997, i vilket den bad rådet att uttrycka sitt gillande av detta förslag. Som bekant har det sedan förekommit en del diskussioner i Ekofinrådet, vilka inte ledde till enhällighet. Europeiska rådet i Wien uppmanade kommissionen att bemyndiga medlemsstaterna att tillämpa den sänkta satsen på mycket arbetsintensiva tjänster utan gränsöverskridande innehåll. Naturligtvis kan inte kommissionen, med dagens legala system, bemyndiga medlemsstaterna att göra detta - det krävs en ändring i det sjätte mervärdesskattedirektivet.
Det gläder mig att ta detta tillfälle att i parlamentet, med vetskap om hur varmt det ämne jag talar om ligger detta parlament om hjärtat, tillkännage att jag har för avsikt att under februari lägga fram detta förslag till ändring för kommissionen, för att tillåta de medlemsstater som så vill att på försöksbasis tillämpa en sänkt mervärdesskattesats på mycket arbetsintensiva tjänster.
Jag anser att den största insats skatteväsendet kan göra för sysselsättningen är att gå i riktning mot en skatteharmonisering. Det är det stora åliggandet i dessa tider, vilket detta parlament alltid har stött. En specifik insats som det är värt besväret att prova kan vara den vi har pratat om, det vill säga möjligheten av en sänkt mervärdeskattesats på mycket arbetsintensiva tjänster.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Globaliseringen och informationssamhället
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0366/98) för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, om meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om globaliseringen och informationssamhället: Behovet av stärkt internationell samordning (KOM(98)0050 - C4-0153/98).

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär, ledamöter! De två meddelandena från kommissionen mitt betänkande handlar om nödvändigheten av att stärka den internationella samordningen i informationssamhället respektive problemen med en politik för internationell styrning av Internet, vilket hänger samman med denna; i detta meddelande utlinjeras förutom konkreta punkter en metod för att möta de utmaningar, framför allt av legal karaktär, som revolutionen med det öppna nätet Internet har medfört.
Vad finns det för nytt på Internet som inte kan styras med en enkel utvidgning av de bestämmelser som redan gäller för andra kommunikationsmedel? Detta är en fråga vi måste ställa oss. Mitt svar är att Internet verkligen är en ny och revolutionerande teknisk produkt vars tillkomst antyder paralleller med boktryckarkonstens uppkomst. Television, radio och press sänder odifferentierade meddelanden till en publik som inte kan interagera. Internet däremot förändrar det sätt på vilket vi distribuerar information ur två grundläggande aspekter: man kan i hög grad bli delaktig i varje meddelande, och distributionskostnaderna sjunker nästan till noll på världsbasis. Medan de traditionella medlen för informationsspridning vanligen är hårt reglerade kan vem som helst bli utgivare på Internet och föra en dialog med sina kollegor. Det finns inga centrala knutpunkter eller kontrollpunkter, det krävs ingen speciell licens för att bli medlem i Internetvärlden.
Internet är fortfarande i sin barndom, men statistiken visar att delaktigheten i denna värld växer exponentiellt. Om vi för något år sedan förutsåg tre miljoner användare i Europa 1998, upptäckte vi när 1998 kom att de redan var 18 miljoner, och denna tillväxt fortsätter.
Allt eftersom det elektroniska sättet för informationsutbyte sprider sig uppstår även nya modeller för företagsorganisation som förebådar framtidens ekonomis egenskaper. Hierarkierna, koncentrationen av produktionsmedel och fysiska processer försvinner, det typiska för industrisamhället, och ett nytt samhälle uppstår, baserat på kunskapsprodukter, ett mer rörligt samhälle både i geografisk och kulturell mening.
Man skulle kunna framföra hypotesen att extremt komplicerade organisationer, såsom de i informationssamhället, i de interaktiva informationsnäten, inte bör styras från centrum utan från periferin, såsom sker i den biologiska världen. Enkla lagar finns inpräntade i varje cell i organismen utan att det finns en enskild central styrpunkt. Ordningen uppstår genom att ett enormt stort antal individuella enheter interagerar, vilka är sammanbundna av ett finmaskigt nät av anslutningar och tillbakaverkande.
Inför fenomenet Internet verkar alltså ett pragmatiskt och flexibelt angreppssätt vara det rätta. Jag tror att vi måste visa vår erkänsla mot kommissionär Bangemann för den framsynthet och den ihärdighet med vilken han har fortsatt sin politik för liberalisering av telekommunikationstjänsterna i Europa. Tack vare detta står vi nu inte handfallna inför denna nya utmaning. På det amerikanska förslaget från juli 1997 för att lansera den elektroniska handeln på världsnivå, kunde Europa svara i samma ton vid konferensen i Bonn och åter hävda principerna om värnande om användaren, alla medborgares rätt till tillträde, rätten till skydd av personliga uppgifter och till säker kommunikation, att de nya teknikerna för elektronisk handel inte skall diskrimineras skattemässigt jämfört med de traditionella, och rätten till skydd av immateriell äganderätt.
Det finns många bevis på att en internationell samordning behövs, från administrationen av namn på Internet till risken för monopol för Förenta staterna, till domarnas i Tysklands initiativ om providerns verkliga eller förmodade ansvar, för att inte glömma risken för en djungel av sinsemellan olika lagstiftning i de olika länder som allt eftersom får erfarenhet av den elektroniska handeln. Jag understryker att det inte i första hand handlar om att definiera och katalogisera alla de brott Internet gör potentiellt närmare till hands - även om medias uppmärksamhet vilar mer på dessa aspekter än på andra - utan snarare om att utmönstra en vägtrafikkungörelse som gör användningen av det nya verktyget mer säkert och säkerställt.
På dessa grundvalar kan man skapa en dialog på flera nivåer, som involverar branschen och leverantörerna av innehåll, och sikta på multilaterala avtal, inte bara med Förenta staterna utan även med Japan, med Indien och andra länder som ger sig in på elektronisk handel. Denna multilaterala dialog på fler nivåer måste erkänna den kompetens de internationella organisationerna har i de enskilda ämnena och involvera den privata sektorn, branschorganisationerna och användarorganisationerna i skapandet av de nya reglerna.
Vad kan parlamentet göra? Förutom att sätta fart på och stödja kommissionens internationella initiativ tycker jag att parlamentet borde skriva in detta ämne i arbetsordningen för sina interparlamentariska delegationer, framför allt den med Förenta staternas kongress, och fortsätta att arbeta på att medvetandegöra den allmänna opinionen.
Det engagemang kommissionen däremot måste utveckla är att få en ansenlig regelmassa för elektronisk handel att mogna och bli antagen just under 1999, innan mandatperioden tar slut. Vi har följt kommissionärens initiativ med branschen i Bryssel, vid OCSE-konferensen i Ottawa, vid mötet med Aspen-institutet i Lyon. Nu skulle jag vilja höra av honom hur arbetet framskrider.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Utskottet för externa ekonomiska förbindelser välkomnar Europeiska kommissionens förslag om en internationell samordning, det är nämligen i myndigheternas och den privata sektorns intresse. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser har redan i tidigare yttranden sagt att det är myndigheternas uppgift att uppnå enighet kring internationella regler som är öppna, klara, neutrala med avseende på teknik, stimulerande för konkurrensen och inte diskriminerande. Det är i det sammanhanget viktigt att näringslivet deltar, såsom vid rundabordskonferensen i Bryssel den 29 juli i fjol.
Den business stearing committee som kommissionär Bangemann nyligen inrättade erkänner lyckligtvis den principen. Där är företag från hela världen representerade. Det måste nämligen göras en hel del om vi ser till skyddet av immaterialrätten, problemen runt kryptering, dataskydd, ansvar och så vidare. Parlamentet bör dock engageras i utarbetandet av regler, bindande eller inte, framför allt vid de konferenser i det här ämnet som skall anordnas i framtiden. Informationssamhället får jättelika konsekvenser för medborgare och företag med avseende på välmående, sysselsättning och välfärd. Demokratisk kontroll är därför absolut nödvändigt.
Det för mig till min sista punkt. Europeiska kommissionens förslag till ett nytt direktiv som framför allt skall förbättra klimatet för elektronisk handel i Europa kommer inte ett ögonblick för tidigt för Europeiska unionen. Det kanske till och med kommer litet för sent. Den som jämför Europeiska unionens prestationer inom området elektronisk handel med Amerikas måste konstatera att Europeiska unionen redan nu har släpat efter. Bara under december månad ökade den direktanslutna försäljningen på Internet med 230 procent i Förenta staterna. En ökning som många företag i Europa nu bara kan drömma om. Jag tackar Malerba för ett utmärkt betänkande.

Sierra González
Herr ordförande, kommissionär! Ett av de grundproblem som har uppstått när man i handeln tillämpat de nya teknikerna i informationssamhället har varit behovet att fastställa ett tillämpbart system för rättsliga garantier, av allmän karaktär, för överstatliga transaktioner som genomförts via öppna nät.
Internationaliseringen av transaktioner har medfört konflikter avseende rättskipning vid frågor om bestämmelser och villkor som skall gälla vid gränsöverskridande kontrakt, ansvar inför tredje man, arbetsrätt tillämpbar för telearbetare, inklusive i gränsöverskridande mål, upphovsrätt, m.m., m.m. Frågor som alla påverkar transaktionernas pålitlighet.
Utan tvekan är det absolut nödvändigt att uppnå en säker handlingsram för företag och konsumenter för att lösa dessa konflikter. Att uppnå det målet bör vara möjligt om vi å ena sidan bibehåller Internets öppna karaktär och å den andra bibehåller pluralismen och mångfalden på nätet.
Lika farligt som att fastställa kontroller och hinder eller licenser för att komma in på nätet skulle det kunna vara att generalisera rättskipningen till ett enda land som Förenta staterna. Från mitt sätt att se det måste säkerheten vara förenlig med friheten och gränserna måste begränsas till att endast handla om skyddet av offentliga intressen, med allt vad det medför.
Den föreslagna internationella stadgan skulle vara önskvärd, men i diskussionen om densamma borde parlamentet ingå.

Leperre-Verrier
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill till att börja med ursäkta min kollega Winnie Ewing som inte kan vara här i kväll för att lägga fram det yttrande som hon har utarbetat för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media.
Genom att enhälligt anta Ewings yttrande visade sig vårt utskott mindre entusiastiskt än Europeiska kommissionen och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i kammaren, över detta förslag till ett inrätta en Internetstadga. Om vårt utskott instämmer i kommissionens konstaterande om informationsnätens universella karaktär, som överskrider ramen för de regionala, nationella och europeiska gränserna och tillför en lösning på internationell nivå, instämmer den däremot inte i analysen om den rättsliga och tekniska arten av de problem som internationaliseringen av informationssamhället medför. Kulturutskottet anser att det i dag föreligger ett missförstånd om hur utvecklingen av denna nya digitala teknik skall angripas. Vi anser att det nuvarande synsättet, som syftar till att behandla reglerna för elektronisk handel som en prioritet i utvecklingen av informationssamhället leder till att främja en reducerande väg, som enbart är inriktad på konkurrenskraft och som underskattar de sociala och kulturella förändringarnas omfattning.
Hur kan man tro att den nya informationstekniken kommer de flesta tillgodo och möjliggör lika rättigheter, om ni inte beaktar de risker den medför? Jag tänker särskilt på de risker som vi redan har erinrat om här i parlamentet i en rad resolutioner: risk för marginalisering av kulturell och språklig mångfald, risken att olikheter mellan stads- och landsbygdsområden samt regioner i gemenskapens periferi förvärras.
När det gäller förslaget att skapa ett ekonomiskt världsomspännande område, knapphändigt maskerat inom sektorn för elektronisk handel, förefaller det mig som om Europeiska kommissionen och vårt utskott för ekonomi underskattar de tekniska framstegen och Förenta staternas dominerande handelsställning inom informationssektorn och på Internet: över 80 procent av världsmarknaden för datorer, programvaror och behandling av transaktioner med bankkort on line. Att lägga fram detta förslag till avtal som rättsligt icke-tvingande, vare sig det är det eller ej, kommer inte att ändra något i de nuvarande villkoren. Det kommer bara att vara till fördel för de multinationella företagen, Microsoft i dag, Netscape eller Sun Microsystems i morgon.
Sammanfattningsvis anser kulturutskottet - ni kan skaka på huvudet herr Bangemann, men det är vårt utskotts ståndpunkt - att Europeiska unionens prioritet är att ta hand om sin tekniska eftersläpning och inrätta inte ytterligare en protektionistisk politik, som vissa medlemsstater är frestade att göra, utan en samordnad och dynamisk europeisk multimediapolitik genom att stimulera en marknad kring europeiska produkter och tjänster, genom att göra det enklare att sprida dem inom hela unionens territorium, genom att införliva de mest innovativa små och medelstora företagen, kort sagt att på bästa sätt utnyttja de europeiska trumfkorten på området. Efter denna första etapp måste vi också ställa den nya tekniken till medborgarens förfogande och till den kulturella och språkliga mångfaldens förfogande samt förenkla utvecklingen av nät som är av allmänt intresse. Först då kan myten om den europeiska modellen för informationssamhället bli verklighet.
De tolv ändringsförslag som ARE-gruppen har lämnat till Malerbas betänkande tar upp de viktigaste orosmomenten som har uttryckts av kulturutskottet, och syftar mer allmänt till att lämna konkreta förslag för att Europeiska unionen inte skall komma på efterkälken i denna kamp.

Paasilinna
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa kolleger! Vi lever ju inte ännu i ett informationssamhälle, utan än så länge är vi bara på väg dit. Det handlar om information som förädlas till kunskap, den sedan till insikt och till slut bildning, informationen är bara en råvara. Det väsentliga är dock innehållet. Våra problem ligger inte längre i överförings-eller avläsningsutrustningar, maskiner och järn. Mediainnehållet är det område där Europeiska unionen ligger mest efter jämfört med konkurrenterna. Mediainnehållet skapar också i hög grad sysselsättning och är mycket lukrativt. Man skulle kunna säga att förbrukningen av mediainnehåll inte har någon övre gräns som till exempel förbrukningen av mat, såsom korv. Mediainnehåll kan en människa i praktiken konsumera obegränsat.
Jag ställer mig bakom kommissionens initiativ om internationella åtgärder och stadga för Internet och elektronisk handel. Internet kan inte fungera utanför lagar och normer. Ett brott är ett brott även på Internet och det måste vi ju veta. Dessutom ligger det i den elektroniska handelns intresse att handelsplatsen är säker. Reglerna skall dock inte hindra utvecklingen utan de skall styra och förändras, vara flexibla.
Givetvis måste vi ha samarbete. Jag tror att Förenta staterna har ett stort intresse att nå en överenskommelse med oss, eftersom deras intressen därvidlag är både ekonomiska och politiska. Förutom företagens och konsumenternas intressen är det viktigt att alla har möjlighet att komma in i detta system. Det är en medborgerlig rättighet i moderna Europeiska unionen och det skall vi hålla fast vid. Men systemet kan ändå inte stå utanför beskattningen.

Mendes Bota
Herr ordförande! Den nya dataåldern har kommit och är här för att stanna. Myten om ett mänskligt samhälle uppbyggt kring informationen har blivit verklighet. Informationsentropi är här. Vi håller alla på att förändras till registrerade konsumenter av klassificerade varor. Vi fördjupar oss i det virtuella, fascinerade av ett kollektivt frihetsdödande på global nivå. Informationsberoendet och dess förgreningar har fötts. Vi tänker binärt. Jag köper, ja eller nej. Jag säljer, detta eller det där. Jag tycker, vänster eller höger.
Informationsnarkosen har invaderat vår vardag och nu kräver vi till och med informationspoliser. Internetrevolutionen samtidigt som dess extraordinära potentialer, har också förvandlats till en jättemarknad där det inte råder brist på någon form av lurendrejeri, bedrägeri och missbruk. Konsumenterna bedras och den tillämpliga rätten är motsägelsefull, inkonsekvent eller existerar inte. Den centrala frågan i dag för ett informationssamhälle där den elektroniska handeln uppnår en otrolig dimension är den att snabbt placera de viktigaste ekonomiska blocken i världen och deras respektive industrikapital i ett stort globalt konsensus.
Målet är att inrätta en solid sammanhängande rättslig ram som reglerar verksamheten på informationsnäten. Att argumentera med den amerikanska överlägsenheten inom den elektroniska handeln för att utesluta Europa från den första vågen av grundare av detta nya ekonomiska område på global nivå, vilket rekommenderas i yttrandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, är en orealistisk attityd, som att köra ner huvudet i sanden och vara ovetande eller inte begripa de stora förändringarna av vår nuvarande värld.
Riskerna för kulturell, språklig, periferisk eller lantlig marginalisering är verkliga. Men har inte de olika skillnaderna mellan norr och syd växt de senaste decennierna, trots den ekonomiska tillväxten? Inget kan hejda förändringen från en värld med budskap i en riktning till en tvåvägskommunikation på internet, där varje medborgare kan vara utgivare och sändare på samma gång. Att vara ovetande om denna rörelse är som att vilja stoppa en tornado med en signalflagga.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Det är egentligen ett intressant ämne som vi behandlar här i dag. Enligt min åsikt så är kärnan i problemet att vi vill hitta en balans mellan rätten till informationsfrihet och de problem som finns och som hänger samman med rätten till informationsfrihet, rätten till elektronisk handelsfrihet och så vidare. Det finns problem. Det måste vi erkänna. Det finns problem i fråga om beskattning, på ansvar, skydd av information och skadlig eller olaglig information.
Det förslag som har lagts fram handlar om att utarbeta en internationell stadga som inte är bindande. Det faktum att den här stadgan inte är bindande anger egentligen redan vad som är kärnan i problemet. Vi vill reglera ett antal saker, men när det handlar om att söka efter rätten till handelsfrihet, som jag nyss sade, och informationsfrihet så är det mycket svårt att tygla de saker som vi inte vill ha.
Jag tror att vi tillsammans måste välkomna att det här förslaget har lagts fram och tillsammans välkomna att vi kan komma fram till några överenskommelser, men överenskommelser får aldrig definieras så skarpt att den enskilda människans enskilda rättigheter drabbas. Informationssamhället är nämligen enligt min åsikt delvis också ett medel för att åstadkomma ett ansvarsfullt val. Ansvarsfullt val av medborgare och av stater och så vidare. Det som vi dock tillsammans måste erkänna, det är att vissa stater som tidigare var vana vid att reglera saker inom sina egna gränser inte längre skall kunna göra det på grund av Internet.
Jag önskar kommissionären stor framgång med den här stadgan. Det är ett modigt försök men avvägningen mellan vad som är önskvärt och vad vi inte vill ha kommer att bli utomordentligt svår.

Schörling
Herr ordförande! Jag och min grupp är ganska eniga med kommissionen och dess meddelande när kommissionen säger att det inte finns behov av en global reglering eller en ny internationell byrå som skall reglera Internet. Framför allt behöver vi inte någon informationspolis. Nu har vi verkligen chansen att göra något bra av detta, vilket jag tycker att vår föredragande, Malerba, också har gjort i sitt betänkande när han säger att det behövs en samordning. Det är det som behövs, men ingen reglering.
Den överenskommelse som vi nu kan träffa mellan olika länder skall inte vara juridiskt bindande, utan ett slags uppförandekod eller, som föredraganden sade, ett slags trafikregler för Internet. Det tycker jag är väldigt sympatiskt, eftersom vi behöver denna uppförandekod för att trygga privatliv, upphovsrätt och säkerhet. Vi har också lagt fram en del ändringsförslag som tar upp och erkänner behoven av att också söka lösningar, inte bara i internationella organisationer, utan också genom att involvera företag, konsumentföreningar osv. för att ta hänsyn till alla dessa intressen samt för att skydda allmänintresset.
Vidare har ARE-gruppen också lagt fram en del förslag som vi absolut inte kan gå med på, eftersom vi tycker att de är alltför protektionistiska; de har dock även lagt fram ändringsförslag som vi kan stödja, t.ex. om allmänintresset. Men vi skall komma ihåg att detta inte är en fråga bara för Europa eller USA, utan vi måste se till att det verkligen blir en global, demokratisk motorväg som vi alla kan använda oss av.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Betänkandet från vår kollega Malerba, som jag vill lyckönska till hans arbete, gör det möjligt att anta utmaningarna med Internet och informationssamhället. Det gör det alltså möjligt för de folkvalda och för de europeiska medborgarna att delta i en debatt vars konsekvenser för samhället vi vet är avsevärda, och jag vet att kommissionär Bangeman personligen är mycket medveten om det.
Även för mig är den föreslagna texten en första grund till en gemensam diskussion, men alla vet att den inte ensam kan utgöra ett syfte i sig. Idén om en världsstadga är intressant och jag stöder den, även om den inte motsvarar alla utmaningar och frågeställningar i anslutning till utvecklingen av nya kommunikationsverktyg. Det viktigaste för oss alla är att så snabbt som möjligt gå framåt när det gäller europeiskt samarbete, för att lättare kunna diskutera i ett bättre maktförhållande med vår stora partner som är Förenta staterna.
Jag delar för övrigt föredragandens uppfattning när det gäller elektroniska handelstransaktioner och hans strävan efter att skydda konsumenten eller användaren genom säkra betalningssystem och respekten för offentlig frihet. Jag anser samtidigt att vår europeiska diskussion måste gå längre. Den allt snabbare ekonomiska processen och de nya arbetsformerna medför komplexa problem. De ifrågasätter systemen med sociala relationer i Europa. Genom denna informationsrevolution kullkastas sätten för att reglera samhället, samtidigt som kommunikationen och graden av information vänder upp och ned på alla hierarkier, inbegripet inom företaget.
Herr ordförande, herr föredragande, herr kommissionär, kära kolleger! Även om en internationell enighet krävs anser jag att vi måste gå längre när det gäller samförstånd med den sociala och samhälleliga lagstiftningen. Herr ordförande! Vi får aldrig glömma att den nya tekniken och Internet är verktyg. Därefter uppstår alltid frågan vad man skall göra med det och varför.

Rübig
Herr ordförande! Herr kommissionär! Mina damer och herrar! Den inre marknaden står inför sin fullbordan. Euron införde vi för några dagar sedan. Gränser försvinner. Jag tror att det är ett bra tecken. Om man i dag med hjälp av en mobiltelefon som tillverkas i Europa kan telefonera även från Moskva eller Malaysia, och i dag också redan har direkt tillgång till Internet, så märker man att världen egentligen växer samman i snabbare takt än många vill erkänna.
Vi har de mest varierande typer av lagstiftning i världen, och därför är det nödvändigt att man funderar över vilken ansats vi kan välja för att sörja för ordning även på detta område. Det gäller att utveckla spelregler för dessa marknader. Jag tror att utvecklingen av spelreglerna är en prioriterad politisk fråga, men - och detta är det avgörande - man måste också träffa användarna och tillverkarna.
Det är viktigt att man blir förtrogen med den faktiska situationen och utvecklar perspektiv för vart vi vill ta vägen på detta område. Malerba har i sitt betänkande mycket bra klarlagt att det visserligen finns olika möjligheter att utforma det i länderna, men att alla dessa sammanväxande områden utgör nya utmaningar för oss. Därför bör vi också tänka på att inrätta virtuella bibliotek, nämligen liknande dem dit vi i traditionell bemärkelse är vana vid att alla kan gå, att var och en kan koppla in sig på dessa världsomfattande bibliotek, och att detta vetande i biblioteken också står till förfogande. Jag tror att det skulle kunna medföra mycket erfarenhet, stor nytta, och det vore naturligtvis även en enorm drivkraft för näringslivet om man gjorde forcerade ansträngningar på detta område.

Thors
Herr ordförande, herr kommissionär! Under det knappa år som har gått sedan kommissionen lanserade sitt initiativ tycker jag att mycket har gått framåt. Jag tänker bland annat på lösningen kring Internetdomännamnen, som jag tycker att kommissionen har varit med om att främja på ett bra sätt. Jag tycker också att vårt synsätt på hela frågan har förändrats under det knappa år som har gått sedan initiativet kom. Vi talar inte bara om en motorväg. Det finns många delar som behöver regleras, ibland genom lagstiftning, ibland regler och ibland standarder.
I debatten om informationssamhället tycker jag också att vi har kommit framåt. Jag trodde att vi skulle kunna undvika det tal som vi har hört i kväll om att Europa är så mycket efter Amerika. Jag tycker faktiskt att vi också här i Europa har gått framåt.
Två frågor som har lösts och diskuterats på senare tid inger bekymmer. Varför gick Europa med på den så kallade ändringen av Wassenaar-konventionen som försvårar vår export av krypteringsteknik? Vilken var kommissionens andel i detta? Det andra är förstås att UMTS-standarden ännu inte har fått sin lösning. Där behövs det fortsatt bevakning och argumentering. Vi kan inte acceptera påståenden om att vi försöker skydda våra intressen. Vi måste få en lösning som är till global nytta.
Vi har också lärt oss att den transatlantiska dialogen har varit viktig. Det har blivit en viss sorts konvergens. Många ser att en kombination av europeiskt och amerikanskt synsätt är viktigt. Vi ser också att USA inte alltid bara har självreglering, utan det finns också i delstaterna, kanske mer administrativ reglering, som är mer hindrande än vad vi vet.
Slutligen vill jag säga att jag tycker att kommissionär Bangemann har gjort väldigt mycket gott på detta område, just för att främja denna dialog. Jag för min del hör till dem som hoppas att han skall få fortsätta sitt arbete på detta område.

Lukas
Herr ordförande! Skapandet av en Internetstadga är ett bra sätt att hantera detta högaktuella tema som får allt större effekt på alla livets områden. Men det är viktigt att det inte görs intrång på eller förändrar konkurrensrätten. Globaliseringen av informationssamhället rör naturligtvis inte bara ekonomiska och kulturpolitiska aspekter, utan i mycket intensiv utsträckning också aspekter som har med de mänskliga rättigheterna att göra. Jag beklagar därför att bekämpningen av brottsligheten på Internet bara berörs perifert. Missbruket av Internet för barnpornografi, utnyttjande av barn och även handel med barn har blivit till ett megaproblem i vårt samhälle.
Europeiska unionen måste därför också ingående ägna sig åt denna skändliga aspekt med globaliseringen och arbeta för ett bättre internationellt samarbete mellan myndigheterna och för att de nödvändiga finansiella medlen skall ställas till förfogande.

Ordföranden
Tack så mycket herr Lukas.
Det är nu Torres Coutos talartid, men han är inte här. Vi har således använt hela talartiden för kammarens ledamöter och jag ber därför kommissionär Bangemann att ta ordet.

Bangemann
Herr ordförande! Till att börja med vill jag tacka för debatten, som än en gång har visat att det inte finns några grundläggande skillnader mellan parlamentet och kommissionen i denna fråga, tvärtom. I synnerhet vill jag tacka föredraganden för hans stora förståelse för våra önskemål, och hur vi har utformat dem. Betänkandet innehåller en mycket bra analys av det.
Det är kanske nödvändigt att först säga att det som vi behandlar i dag är en del av informationssamhället. Att vi nu ägnar oss åt electronic commerce och Internet som en del av det, betyder naturligtvis inte att andra lika viktiga aspekter skall försummas. Jag beklagar alltid att ledamöter i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media uttalar sina utpräglade kulturpessimistiska fördomar i dessa debatter, och sedan går de sin väg, så att man inte får tillfälle att förklara något för dem.
Öppenhet i debatten är först och främst ett viktigt tecken på kultur. Man talar ju också om debattkultur. I hela denna debatt finner man nu väsentligt mer förståelse i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, och i andra utskott, exempelvis utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi samt utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, än i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media. Kulturutskottet briljerar med sin brist på kultur. Det har över huvud taget inte förstått vad det handlar om. Man upprepar samma fördomar, exempelvis negativ inverkan på minoritetsspråk och små och medelstora företag. Om det någonsin har funnits någon teknisk utveckling med vars hjälp de små - generellt sagt, alltså små språk, men framför allt också små och medelstora företag - för första gången får en verklig chans att visa upp sig och hävda sig över hela världen, eftersom det är möjligt att göra det till en bråkdel av kostnaderna, så är det Internet. Men kulturutskottet begriper inte det! Det kan jag inte förstå! Jag har själv varit där två eller tre gånger. Man stöter mot en mur av oförståelse för detta moderna fenomen, och det är utomordentligt beklagligt.
Samma sak gäller för det påstående som man alltid hör - Thors har med all rätt påpekat att detta påstående är felaktigt - att USA dominerar allting på detta område. Det stämmer inte! På det område som vi behandlar i dag har vi kunnat uppnå den internationella stadgan, en global opinionsbildare. Det som Thors vidare sade stämmer också: När det gäller domain names har vi haft framgång för våra ståndpunkter. Men om vi alltid upprepar att USA: s stora makt tränger upp oss mot väggen, och att vi över huvud taget inte har några möjligheter, då kommer folk naturligtvis också att tro det så småningom. Men det är inte sant, och det skulle till slut hindra våra egna aktiviteter om vi trodde det. Därför är jag tacksam mot er för att ni har klargjort i debatten att vi här har gjort framsteg.
Jag vill gärna ta upp Malerbas fråga om var vi nu står och vad som blir våra närmaste aktiviteter, vilka vi naturligtvis kommer att göra parlamentet delaktigt i. Alla intresserade inbjuds till konferenserna. Malerba och andra parlamentsledamöter har varit på dessa konferenser, och vi sätter naturligtvis stort värde på att detta sker och även kommer att ske i framtiden.
Den svårighet som Bogerd-Quaak än en gång har pekat på består i att vi å ena sidan har en mycket snabb teknisk utveckling och att å andra sidan hela Internetfrågan är av global natur. Snabbheten i den tekniska utvecklingen försvårar all lagstiftning. Det ser vi för övrigt i våra egna bestämmelser, som vi har utfärdat och håller på att granska. Det är oerhört svårt att befinna sig på samma nivå som den tekniska utvecklingen. Därför måste vi införa ett annat slags lagstiftning.
Den andra svårigheten hänger ihop med den första. Den globala karaktären innebär att vi, även om vi har ett europeiskt direktiv, enbart når Europeiska unionen, men inte länderna utanför unionen. Därför behöver vi åtminstone ett politiskt samförstånd om vilka likartade åtgärder vi vidtar i våra respektive rättsområden. Det är idén med den internationella stadgan, som har upprättats. The Global Business dialogue , som vi har bidragit till och som har konstituerats i Bryssel, har nu tillsatt en styrelse som, tror jag, i dag och i morgon sammanträder i New York. I september i år kommer en konferens att äga rum, där en rad viktiga frågor kommer att behandlas på så sätt att deltagarna säger att de själva kan reglera detta, de förpliktar sig att själva reglera dessa problem. Där detta inte är möjligt kommer hållpunkter för en så fackmässig lösning som möjligt att ges. Många av problemen i en lista med ungefär 12-15 problem, som även behandlades i Ottawa vid OECD-mötet, kan i själva verket bara lösas med hjälp av politiska beslut. Beskattning kan man naturligtvis inte överlåta åt deltagarna. Det är ju uppenbart.
Inte heller sådana frågor som encryption kan man överlåta på deltagarna. Jag vill för övrigt säga att vi inte har fattat något som helst rättsligt beslut om vilka encryption -system som är tillåtna eller inte. Det hölls en konferens med inrikes- och justitieministrarna som överlade om det, men det finns inga som helst rättsliga regler. Naturligtvis kan vi bara åstadkomma en rättslig bestämmelse i Europeiska unionen tillsammans med parlamentet och rådet och på förslag av kommissionen, och ett sådant förslag finns det ännu inte.
Sådana problem, inklusive dem som gäller immaterialrätt, måste lösas med hjälp av rättsliga beslut. Men detta skall denna konferens förbereda, och i anslutning till det kommer vi sedan att föreslå dessa beslut. Jag hoppas att vi kommer att lyckas att förutom japanerna, som redan är övertygade om det, också övertyga amerikanerna om att vi parallellt med den process där de berörda privata företagen enas, även måste påbörja en politisk process för att kunna ge svar på de frågor som kommer att uppstå vid konferensen med de privata deltagarna. Det är sakernas nuvarande läge. Vi är egentligen mycket nöjda med sakernas läge. Jag tackar också än en gång för berömmet som kunde utläsas ur diskussionsinläggen. Jag vill särskilt tacka för era lyckönskningar inför det arbete som ni förväntar er av mig under de närmaste månaderna. Av detta kan jag utläsa att det ännu finns anledning till förhoppningar inför morgondagen!
Skratt, applåder

Ordföranden
Tack så mycket herr Bangemann. Vi delar detta hopp.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen skall genomföras i morgon kl. 11.00.

Affärskommunikation på den inre marknaden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0503/98) av Larive för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om uppföljning av grönboken om affärskommunikation på den inre marknaden (KOM(1998)0121 - C4-0252/98).
Jag lämnar ordet till föredraganden Larive.

Larive
Herr ordförande! Även i det här betänkandet om gränsöverskridande affärskommunikation för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik anser vi att kommissionen sviker sin plikt. Som fördragens väktare struntar den ju regelbundet i artikel 169, det så kallade överträdelseförfarandet. Det är ett stort demokratiskt tomrum som inte kan tolereras i en demokratisk rättsstat. Medborgare, företag och organisationer är ofta med rätta rasande. Deras klagomål fördröjs ibland i åratal, som till exempel klagomålen om den franska loi Evin och det grekiska förbudet för leksaksreklam på TV.
Jag är inte heller riktigt glad åt att jag för två minuter sedan fick kommissionär Montis svar på den skrivelse som jag och Cox skickade angående det här förfarandet. Jag har inte hunnit läsa det. Bara den sista meningen där det står: I am nevertheless interested in the suggestion made by mrs. Larive in her draft report on commercial communications and will take them into consideration when they will be adopted by Parliament . Resten av skrivelsen har jag inte hunnit läsa än och jag måste lita på att han håller sitt löfte.
I måndags utlovade ordförande Santer i sin plan med åtta punkter mer öppenhet och information till Europaparlamentet. För att förbli trovärdig eller för att bli trovärdig bör alltså kraven i våra resolutioner hörsammas. Det betyder noggrann och öppen tillämpning av förfarandet i artikel 169 med tidsfrister för beslutsfattande och obligatorisk kontroll av alla oavslutade och nya överträdelseärenden genom en bedömning av proportionaliteten. Den klagande skall också kunna överklaga ett negativt beslut.
Europaparlamentet begär också ett offentligt klagomålsregister på Internet, naturligtvis på villkor att den klagande går med på det, där all relevant information om ärendenas fortskridande eller fördröjning finns med. Europaparlamentet skall mycket regelbundet informeras via till exempel utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och mitt förslag är att det inrättas en arbetsgrupp inom det utskottet som noggrant följer överträdelseförfarandena, och naturligtvis inte bara med avseende på affärskommunikation.
Det kan inte längre vara så att kommissionen utan någon som helst redogörelse och bakom lyckta dörrar kan ge politiska överväganden företräde före juridiska argument.
Affärskommunikation är ett känsligt område. Å ena sidan måste den europeiska fria marknaden kunna utnyttjas till fullo även för affärskommunikation. Det är mycket viktigt i den här sektorn som tack vare den nya tekniken växer mycket snabbt, och som redan nu sysselsätter över en miljon personer. Å andra sidan hyser vi självklart stor respekt för nationella värden och kulturer. Därför, kommissionär Monti, är vi mycket glada åt era förslag om frigörande av den europeiska marknaden, även för affärskommunikation, som först lades fram i grönboken och nu i uppföljningsmeddelandet.
Vi stöder den så kallade bedömningen av proportionaliteten som ni har föreslagit. Via objektiva kriterier kan då varje gång fastställas om en nationell begränsande åtgärd är berättigad med avseende på det allmänna intresset, eller om det eftersträvade målet folkhälsa, konsumentpolitik och så vidare, kan garanteras med mindre långtgående åtgärder.
I motsats till kommissionen vill vi emellertid att proportionaliteten bedöms i alla oavslutade och nya överträdelseärenden med tydliga tidsfrister och inte bara vid behov. Då hamnar vi nämligen återigen i den situation som jag nyss beskrev.
Vi stöder också kommissionens förslag om en central kontaktpunkt, en webbplats och en databank, precis som expertkommittén. Även i den kommittén skall öppenhet och tillgänglighet vara nyckelord, det vill säga öppenhet med avseende på dagordning, protokoll och även minoritetsåsikter.
Vi tycker det är mycket viktigt, och det vet kommissionären, att det förutom nationella tjänstemän tas med andra inblandade i kommittén. Herr kommissionär! Jag vet att ni är modig men övertyga era kolleger och inför för första gången den så kallade " europeiska poldermodellen" . Med det menar jag deltagande på lika villkor, en företrädare per land för tjänstemän, industri och konsumentorganisationer. Tjänstemännens envälde får mycket väl brytas igenom en gång.
Slutligen bör principen om ömsesidigt erkännande och om ursprungsland vara utgångspunkten även när det gäller affärskommunikation. Det är först när det genom den där bedömningen kunnat fastställas att den nationella hindrande åtgärden är berättigad som den principen kan brytas igenom. Industrin bör då få chansen att lösa problemen med självreglering och en europeisk uppförandekod. För min del får de då fortsätta arbeta. Det är först i sista hand som man kan söka sin tillflykt till harmoniseringslagstiftningen för komplettering av det tiotalet direktivet som redan gäller för den här sektorn.

Paasilinna
Herr ordförande, ärade kommissionärer, bästa kolleger! Det är ju så att affärskommunikation håller fortfarande på att utvidgas. Den ger också sysselsättning och har en tuff förändring att kämpa med. Reklamen har utvecklats även innehållsmässigt, men inte nödvändigtvis enbart i en positiv riktning. Affärskommunikation handlar allt oftare om imagereklam. Den är allt oftare manipulerande och tar ställning till värden. Detta är utgångspunkten för förhållningssättet.
Med hjälp av reklamen skapar man i dag social opinion. Konsumenten förmår inte alltid att motstå den, ofta synnerligen orealistiska, världsbild som reklamen skapar. Ett bra exempel är en viss brun växtextraktdryck. Där gör man inte längre, i synnerhet i TV, reklam för själva drycken, utan man förespråkar en livsstil: ungdom, havsstränder, frihet och skönhet. Detta innebär att man har övergått från produktreklam till imagereklam och till synnerligen sociala frågor. Somliga saker anses alltså önskvärda, andra inte.
Problemskapande är reklam som riktas till barn och andra som inte har en skyddad ställning. Vi måste skydda de svaga. Den kraftigt utvidgade sponsringen, till exempel sponsringen i skolorna, är ett bra exempel på vad det handlar om. Likaså idrottssponsringen och därmed förknippade negativa fenomen ända upp till den olympiska rörelsen visar vad som händer när man har böjelser för brottslighet och minimalt med kontroll.
En oklanderlig funktion av den inre marknaden är unionens centrala målsättning. Genom att underlätta för marknadsföringen av varor och tjänster stöder vi våra egna målsättningar och samtidigt tillväxtmöjligheter och förstås sysselsättningen. En bra och flexibel reklam är alltså ett bra mål. Den gränsöverskridande affärskommunikationen måste grundas på ömsesidigt erkännande. Föredraganden föreslår att om detta inte är möjligt måste man lita sig till självregleringen. Enligt min mening är det dock inte tillräckligt.

Mather
Herr ordförande! Jag vill inleda med att tacka Larive för hennes betänkande och välkomna det å Europeiska folkpartiets grupps vägnar. Under en tid har Larive gått i täten för parlamentets uppfattning inom detta område, med liberala ekonomiska principer, och det faktum att det inte finns några ändringsförslag gällande hennes betänkande vittnar om det hårda arbete dom hon har utfört och det stöd som hon har mottagit.
Jag vill betona fyra punkter som har föranletts av hennes betänkande. Den första är betoningen av ömsesidigt erkännande inom detta område. Det andra är det angreppsätt som baseras på självreglering som den första utvägen och, som Larive nämnde, en utökning med ytterligare direktiv som en sista utväg. Den tredje punkt som slår mig är vikten av ett obligatoriskt system för att undersöka proportionaliteten hos ytterligare lagstiftningsinitiativ. Detta är en begränsning för lagstiftarna, men jag anser det vara en lämplig begränsning. Vi måste belägga oss själva med regler. Om jag får ansluta mig till Larives bredare synpunkter, mår gemenskapen bättre ju mer den är en gemenskap bestående av lagar, bestämmelser och förutsägbarhet.
Detta leder till den fjärde punkt som jag vill nämna, som gäller klagomål. Kommissionen har på ett konstruktivt sätt byggt på sin grönbok, men om det finns ett område där det är uppenbart att den på ett nyttigt sätt kunde åstadkomma ytterligare kraftfulla framsteg, är det inom området för behandlingen av klagomål. Stränga tidsgränser skulle helt klart vara av stor nytta här. Idén om ett klagomålsregister tillgängligt på Internet kopplar den förra debatten med denna på ett ganska bra sätt, och ger dem styrka som har svårigheter inom detta område. Det gör gemenskapens system mera tillgängliga för dem. Detta är någonting som jag tror alla kan stödja.
Larive betonar expertgruppens betydelse och behovet av att föra in verkliga experter från utsidan i den på ett tidigt stadium. Vi inom EPP skulle stödja även detta.
Jag avslutar genom att uppmuntra kommissionär Monti till att fortsätta sitt arbete inom detta område. Det är ett ganska rörigt och förvirrat område. Inte alla direktiv som finns för närvarande gynnar de syften som vi tillsammans skulle stödja i detta parlament. Kanske kan Monti användas sin skicklighet för att bringa ordning och sammanhang i en rad frågor på detta område.

Lukas
Herr ordförande! Till den inre marknaden hör också den gränsöverskridande kommersiella kommunikation som, med tanke på de oerhörda belopp som reklamnäringen omsätter, har enorma effekter på människornas uppträdande och deras behov. Eftersom propaganda och marknadsföring i form av sponsring, product placement och " image transfer" sedan länge haft inflytande på kommunikationens och dialogens alla områden, och exempelvis till och med visas i spelfilmer eller i skolor, är det inflytande som de stora och mäktiga har på de små och svaga helt enormt. Detta gäller både stater och företag. Jag tror därför att detta annars mycket bra betänkande något starkare borde ha framhävt nödvändigheten av att i synnerhet skydda de traditioner och seder som är förankrade i det historiska medvetandet och utgör en del av det kulturella arvet.
Även skyddet av människovärdet, som i olika delar av Europa uppfattas på olika sätt, och skyddet av minderåriga borde ha betonats starkare som väsentliga kriterier.

Rübig
Herr ordförande! Kommissionär Monti! Mina damer och herrar! Begreppet affärskommunikation förefaller vid första anblicken kanske vara något abstrakt. Tack vare kommissionens grönböcker och även föredragandens arbete känner vi emellertid till den avsevärda räckvidden för denna definition. När vi betänker att det skall gälla samtliga former för kommunikation som syftar till att främja avsättningen eller en säljares image gentemot förbrukarna, blir omfattningen av denna fråga tydlig.
Affärskommunikation omfattar alltså även reklam, direkt marknadsföring, sponsring, men även säljstöd samt, vilket är synnerligen viktigt, PR. Sektorn erbjuder nu mer än 1 miljon arbetsplatser, och det blir ständigt fler. Som framtidsmarknad kommer den, och detta är särskilt viktigt, också att kunna skapa ytterligare arbetsplatser på andra områden. Därigenom gäller denna fråga i synnerhet den inre marknaden. Vi måste sträva efter att förverkligandet av friheterna för den inre marknaden påskyndas även i denna sektor. Därför finns det för mig också en mycket central punkt i föreliggande betänkande, och den gäller principen om det ömsesidiga erkännandet. Gränsöverskridande kommunikation måste vara möjlig, så snart den tillåts i en medlemsstat. Det är nyckelprincipen för den gemensamma marknaden.
Jag vill erinra om en annan fråga, som här kanske vid första anblicken inte verkar helt sammanhållen, nämligen bussdirektivet, alltså Murphys berömda betänkande. Även där har vi inrymt en prioritet för principen med det ömsesidiga erkännandet som vi hoppas kommissionen och rådet kommer att införliva i de fortsatta lagstiftningsförhandlingarna.

Monti
Herr ordförande, ledamöter! Jag vill först av allt tacka fru Larive för hennes innehållsrika och detaljerade förslag till resolution om kommissionens meddelande och för det intresse som hon har visat för vår politik om affärskommunikation på den inre marknaden. Tack vare ert engagemang, fru Larive, stödde Europaparlamentet de förslag från kommissionen som förekommer i grönboken om affärskommunikation, varigenom kommissionen kan verkställa denna politik genom det meddelande vi diskuterar i kväll.
Det gläder mig att föredraganden förhåller sig positiv till vår politik på detta område och jag tar gärna emot hennes konstruktiva kritik om de ytterligare förbättringar som kan göras. Förutom förslagen vad gäller politiken i fråga formuleras också i Larives betänkande olika råd om möjligheten att generellt förbättra överträdelseförfarandena enligt artikel 169. Med tanke på att båda områdena faller inom mitt ansvarsområde skulle jag vilja ge ett kort inledande svar på de viktigaste råd som lagts fram.
Låt oss börja med vår interna politik vad beträffar affärskommunikation. Förslagen fokuseras på nödvändigheten att stärka metodiken för att utvärdera proportionaliteten, å ena sidan genom att garantera att inget av proportionalitetskriterierna skall tas till intäkt för att bevara protektionistiska hinder och, å andra sidan genom att göra denna metodik för utvärdering av proportionaliteten obligatorisk för alla överträdelseförfaranden på detta område.
Jag måste säga att jag håller med om båda förslagen och skall försöka se till att detta instrument tillämpas på ett effektivt sätt. Vad beträffar råden om en större öppenhet i expertgruppens arbete håller vi redan på att offentliggöra denna grupps yttranden och dagordningarna för sammanträdena. Det gläder mig att kunna informera Larive om att gruppens första yttrande om reglering av rabatterna i medlemsstaterna bör kunna antas och offentliggöras i februari. Dessutom har namnen på de nationella företrädarna offentliggjorts, och vissa medlemsstater har bildat arbetsgrupper med berörda inhemska organisationer för att informera dem om de diskussioner som förs inom gruppen.
Jag hoppas att med tiden alla medlemsstaterna går vidare på detta sätt, så att de berörda organisationerna blir fullt informerade och kan bidra till debatten. Expertgruppens medlemmar anser också att det vore nyttigt för de berörda organisationerna att kunna lägga fram sina synpunkter för gruppen, men att om dessa skulle vara närvarande permanent skulle det kunna vara till skada för de uppriktiga och konstruktiva diskussioner som gör att gruppen själv kan hålla den uppsatta tidsramen på sex månader för att lägga fram sina yttranden.
Eftersom vi, till slut, förväntar oss i genomsnitt två yttranden om året, hoppas vi kunna lägga fram dem för parlamentet ofta, tillsammans med de svar kommissionen föresätter sig att ge på dessa yttranden i form av initiativ. Jag anser alltså, fru Larive, att vi kommer att kunna följa upp större delen av de specifika råd ni uttrycker vad beträffar vår politik för affärskommunikation.
Vad gäller de innovativa förslagen i resolutionen angående överträdelseförfaranden enligt artikel 169 i allmänhet, är jag speciellt tacksam för dessa förslag och dessa bidrag eftersom jag vill understryka den vikt jag fäster vid problemet med överträdelseförfaranden. I grund och botten försökte vi - kanske inte i den utsträckning som Mather hade förväntat sig, att döma av hans hövliga uttalanden - att sammanställa, skapa ordning och ge större snabbhet, för att göra den praxis som följs vad beträffar överträdelseförfaranden ännu mer öppen.
Jag håller med föredraganden om åsikten att denna aspekt är av grundläggande vikt, eftersom anmälningarna om överträdelser gör att vi kan få reda på inom vilka områden problem för den inre marknaden fortfarande finns. Jag medger att det faktum att man känner till komplexiteten och långsamheten hos överträdelseförfarandena, och därmed deras kostnad, ibland kan avhålla de aktiva operatörerna på marknaden från att göra anmälan. Detta leder till att överträdelseförfarandena inte fullt ut fyller sin viktiga funktion att påvisa hinder, och därmed gör det svårare att uppnå vårt och ert mål att den gemensamma marknaden skall fungera utan gnissel.
Mer specifikt vad beträffar beslutens frekvens och tidsramar, har jag gjort vad som står i min makt för att göra bruk av alla möjligheter för att hålla tidsramarna, såsom föredraganden föreslår.
Ändå förtjänar de två förslagen om ett offentligt register över anmälningarna och möjligheten för anmälaren att få tillgång till kommissionens analys innan ett beslut fattas att granskas mer grundligt. Registret skulle kunna bestå av endast de fall i vilka anmälarna hade accepterat att avstå från den sekretess förfarandet förknippas med.
Vad beträffar det andra förslaget, att fråga anmälarna om deras åsikt om vår analys innan kommissionen fattar ett beslut, skulle det oundvikligen leda till ytterligare förseningar. Jag håller ändå med om att det finns positiva aspekter, mycket positiva, på att informera en ansökande om skälen till att, till exempel, hans anmälan arkiverats.
Jag hoppas att detta inlägg åtminstone i någon utsträckning haft en lugnande inverkan vad gäller kommissionens avsikt att tillmäta denna resolution stor vikt, och jag skulle vilja avsluta med en mycket snabb synpunkt på öppenheten. Jag tycker att öppenhet är mycket viktig och vad gäller respekt för gemenskapsrätten på den inre marknaden är, som ni vet, ett viktigt instrument för öppenhet som visar sig nyttigt den så kallade scoreboard , som utövar tryck på medlemsstaterna för att den inre marknadens regler skall uppfyllas mer exakt. Vad beträffar öppenhet speciellt i överträdelseförfarandena, tar jag mig friheten att påminna om att vi 1996 fattade beslutet, vilket vi följer, att systematiskt informera pressen om alla beslut om yttranden med motiveringar eller att hänskjuta ett fall till EG-domstolen.Detta ökar på ett mycket nyttigt sätt måste jag säga trycket från likarna - peer pressure - och förmår medlemsstaterna att i större utsträckning och snabbare eliminera de överträdelser som ligger till grund för procedurerna.

Ordföranden
Tack så mycket herr Monti.
Larive vill i egenskap av föredragande uttala sig. Ni får en minut fru Larive.

Larive
Kommissionär Monti! Tack för ert svar. Ni har mycket riktigt givit lugnande svar på flera punkter. På andra punkter nedslående svar, särskilt med avseende på expertkommitténs sammanställning. Två frågor har ni inte besvarat. Är ni beredd att ge den klagande möjlighet att överklaga om ett negativt utlåtande givits? Är ni beredd att tillämpa de nämnda tidsfristerna med avseende på överträdelseförfarandet?

Monti
Fru Larive, som jag sade generellt och även speciellt med hänvisning till era två senaste överväganden, förbehåller jag mig rätten att senare göra en mer djupgående utvärdering. Vad beträffar den första aspekten, det vill säga den om anmälan, tror jag att en ändring i fördraget skulle krävas för detta. Jag måste påminna om att vi personligen, men också som kommission, vid den regeringskonferens som ledde till Amsterdamfördraget stödde förslaget från något medlemsland att utöka befogenheterna för att kunna rationalisera förfarandet.
Vad beträffar respekten för tidsramarna tror jag att jag redan har sagt att all vår verksamhet syftar till att försöka respektera dessa ramar, något jag åter kan stryka under. I grund och botten har ni säkert noterat att min motvillighet att genast positivt beakta vissa förslag som ni har formulerat i något fall beror just av det faktum att de tycks oss bra i sig, men kan leda till att förfarandet i fråga blir mer långsamt.

Ordföranden
Tack så mycket herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen skall genomföras i morgon kl. 11.00.

Europeiska posttjänster
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande muntliga frågor:
B4-0718/98 av Gruppen Union för Europa, till kommissionen, om postväsendet i Europa, -B4-0006/99 av Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, till kommissionen, om posttjänster, -B4-0007/99 av gruppen Europeiska radikala alliansen, till kommissionen, om liberalisering av de europeiska posttjänsterna.Moreau har ordet i tre minuter.

Moreau
Herr ordförande! Med 1, 5 miljoner anställda och 100 000 postkontor för att uppfylla allmänhetens behov, spelar posttjänsterna en huvudroll för sysselsättningen och den sociala sammanhållningen. Europaparlamentet har efter åtta år av öppet arbete mot arbetsmarknadens parter starkt bidragit till att bromsa den avreglering som Europeiska kommissionen eftersträvat i sina ursprungliga förslag. Hur kan man under sådana förhållanden bli annat än oroad av kommissionens avsikter att intensifiera avregleringen av posttjänsterna, och detta redan innan direktivet 97/67 införlivats i nationell rätt? Utmaningar av en sådan omfattning kräver kontroll över den framtida utveckling man väljer och beaktande av exakt information. Det är anledningen till att vår grupp uppmanar parlamentet att säga nej till varje form av ny avregleringsåtgärd och kräver att all översyn av direktivets ramverk inleds först efter att man granskat alla konsekvenser av dess tillämpning.
Krävs det inte äntligen att kommissionen, inom denna sektor såväl som andra, slutar att slå dövörat till och tillämpar en stram dogmatism som vilar på ett enda antagande: det välgrundade i en överdriven avreglering? Inför sådana dogmer finns det kvinnor och män som önskar ha en kvalitetstjänst, och andra som arbetar med det. Hur kan man undgå att notera att vissa gemensamma tendenser återfinns i redan genomförda avregleringar? Exempelvis inom transportsektorn tusentals försvunna arbetstillfällen och påtryckningar i fråga om personalens löner och status. Alla kommer att inse att det är nödvändigt att ha tillgång till information innan nya beslut kan fattas.
Det är anledningen till att det är bråttom att genomföra seriösa och fördjupade undersökningar om konsekvenserna av avregleringen, bl.a. när det gäller sysselsättning, lokaliseringspolitik, aktörernas ekonomiska och finansiella balans och kvaliteten på tjänsterna. I det sammanhanget är de studier som nyligen har utförts av kommissionen föremål för skarp kritik från den europeiska partssammansatta kommittén om posten. För att möjliggöra nödvändig insyn och göra slutsatserna från dessa studier riktigt trovärdiga måste de genomföras i samarbete med alla aktörer, operatörer, fackföreningar och användarsammanslutningar inom postsektorn i medlemsländerna. När man ser den nuvarande kommersiella och ekonomiska offensiv som bedrivs av de privata multinationella företagen på postmarknaden kan man tro att uppdraget med offentlig service inte är det som intresserar dem mest.
Vi betonar därför behovet av att säkerställa allas rätt till lika tillgång till posttjänsterna, under rättvisa och identiska förhållanden och oavsett plats, och för detta bidra till att utveckla samarbetet och överenskommelsen, och inte kriget mellan nationella och europeiska operatörer. Genom att på nytt bekräfta betydelsen av dessa tjänster vill jag betona det faktum att den tjänst de tillhandahåller för användarna inte kan reduceras till en enkel handelsvara som underställs marknadslagarna, eftersom den ingår i en av människans grundläggande rättigheter, nämligen rätten till kommunikation.

Taubira-Delannon
Herr ordförande! Det som står på spel för posten i Europa kan vi inte bortse från: en omsättning på 360 miljarder franc, en verksamhetsvolym på 108 miljarder försändelser, ett kontaktnät på över 106 000 punkter men framför allt 1 400 000 anställda och över 370 miljoner potentiella användare.
Den centrala frågan är alltså om det finns en enda formel, och en harmonisk sådan, inför en situation med olikheter. En demografisk skillnad, till att börja med, eftersom ytor och täthet inte kan jämföras, och fyra länder har 60 procent av befolkningen. Vidare ekonomiska skillnader med en BNP per capita som varierar från 90 000 francs till över 150 000 francs och med fyra länder som står för 75 procent av omsättningen. Finansiella skillnader med en grundavgift som går från 1, 70 francs till 3, 20 francs och slutligen rättsliga skillnader, med mycket olika geografiska situationer och produkter.
Det handlar med andra ord om att respektera några principer: principen om en rättvis allmän tjänst, principen om ekonomisk effektivitet och principen om sammanhållning och bevarande av offentlig service. Man får med andra ord inte heligförklara konkurrensen under förevändningen att man strävar efter öppenhet, vilket skulle straffa de fattigaste och mest avlägsna användarna. Med andra ord måste vi se till att garantera sysselsättningen och det allmänna intresset.

Bangemann
Herr ordförande! När man lyssnar till dessa båda tal om frågornas berättigande, känner man sig försatt tillbaka i tiden till våra första diskussioner om liberalisering av kommunikationstjänsterna. Då yttrades samma farhågor. De har inte besannats. De samhällstjänster, för vilka vi ju också i fråga om telekommunikationer har beskrivit och tillåtit finansieringsinstrument för medlemsländerna, genomförs i huvudsak utan dessa instrument, alltså utifrån det som nu utgör de ekonomiska lagarna för kommunikationssystemen. Men de är uppenbarligen så främmande för många ledamöter eller politiska strömningar i denna kammare, att de alltid blir rädda för dem.
Jag vill här helt klart säga följande, fru Moreau. Marknaden, när den uppträder i enlighet med de regler som man naturligtvis kan och måste fastlägga politiskt, behöver inte ha några icke-sociala effekter till följd, tvärtom. Jag är själv mycket logisk, och därför har jag ju sagt att om marknaden uppträder i enlighet med dessa regler, som vi själva beslutar om, så måste den inte ha negativa sociala följder, och det bästa exemplet på kommunikationsområdet är ju priserna för telefonering. I dag kan man ju gudskelov säga priser och inte taxa. Vi kommer förmodligen i slutet av detta år tack vare konkurrensen, alltså tack vare marknaden, att ha åstadkommit priser som absolut inte ligger efter USA: s, dvs. möjligheten att kommunicera och även delta i Internet och nya möjligheter, har blivit billig.
Det är den bästa socialpolitiken. I stället för att med ledning av kriterier fastställa vem som har behov, och inrätta en enorm byråkrati som sedan på ett dyrt sätt förvaltar de pengar som man öser över de behövande - och då förekommer det fall av bedrägerier - har vi ett mycket enkelt system. Fru Moreau, det finns i dag till och med möjligheter att telefonera gratis. Ni behöver inte betala någonting alls, ni kan ringa mig när som helst, bara inte på natten.
För övrigt, herr ordförande, är det andra gången som jag är här sent på natten. Jag ber er att notera att jag snart kommer att bilda en fackförening för kommissionärerna. Så här kan det inte fortgå. Vi tvingas under omänskliga arbetsförhållanden leva under nivån för vår mänskliga värdighet, fru Moreau.
Jag kan tyvärr inte besvara frågorna. Jag beklagar det, men jag vill också säga er varför. Jag kan förstå att ni har ställt frågorna, eftersom ni kände att det nu måste sägas någonting, men jag har själv ännu inte fullständigt lagt fast mina egna ståndpunkter. Att undersökningarna inte tilltalar er, fru Moreau, eftersom de inte motsvarar det som ni föreställer er, det kan jag tyvärr inte ändra på. Vi ville för övrigt utarbeta dem på grundval av information från alla postverk i unionen. Tyvärr har vi inte fått den nödvändiga informationen från alla postverk, det vill jag här också säga.
Inpass: Den har inte kommit fram!
Det kan hända. I varje fall har jag själv ännu inte fastställt min egen ståndpunkt, som jag kommer att lägga fram för kommissionen om, tror jag, två veckor.
Diskussionen om två veckor är en vägledande debatt, dvs. där kommer jag att anstränga mig för att fastställa vad kollegerna tänker i de olika frågorna, och först då kan jag åtminstone delvis meddela er vissa fasta punkter. I dag behöver jag inte förklara någon som helst ståndpunkt från kommissionen. Jag kan personligen säga er, att samhällstjänsterna behandlas på samma sätt som telekommunikationerna, dvs. vi kommer så att säga att skapa en sorts uppsamlingsställe, om kollegerna håller med mig, men vi kommer inte att göra det obligatoriskt, utan ställa det till förfogande för de medlemsländer som tror att de behöver det. Jag tror visserligen inte att man behöver det, men nåja. Vi kommer ju också in på ogrundade farhågor, och därför kommer vi förmodligen - i varje fall jag - att föreslå det på det viset. Ni kan alltså sova lugnt. Jag hoppas i varje fall att posten snart vaknar upp.

Simpson
Herr ordförande! Den muntliga frågan om posttjänster och de därav föranledda påföljande motionerna ger detta parlament en möjlighet att åter bekräfta sin ofta uttalade ståndpunkt om framtiden för posttjänsterna inom Europeiska unionen. Det är också ett stort sammanträffande att denna fråga diskuteras på samma föredragningslista där parlamentet överväger motionen om ett misstroendevotum mot kommissionen. En av anledningarna till försämringen av relationerna mellan parlamentet och kommissionen har utan tvekan varit den arroganta attityd som vissa kommissionärer ibland visar prov på.
Vi upplevde själva detta 1997, och jag tror att vi åter får uppleva detta under 1999, då parlamentet med en överväldigande majoritet stödde det betänkande som jag lade fram, men det avslogs vid den tidpunkten av kommissionär Bangemann med orden att han skulle fortsätta att arbeta för sina planer om en omfattande avreglering - planer som har förkastats av parlamentet. Låt mig påminna kommissionär Bangemann om parlamentets ståndpunkt. Kanske kommer han att, i denna nya anda av vördnad och respekt för parlamentet som tycks svepa över kommissionen denna vecka, notera och garantera att parlamentets ståndpunkt till fullo har anammats när han så småningom för oss presenterar - försenat - det nya direktivet för posttjänster som just nu framarbetas.
Vi vill se ett reserverat område, stort nog för att kunna upprätthålla en livskraftig samhällsomfattande posttjänst. Detta innefattar ett behållande av den direkta posten och posten mellan stater inom detta reserverade område. Detta reserverade område ligger inom de nationella postförvaltningarnas ansvarsområde.
Vi vill se ett reserverat område, baserat på en realistisk viktgräns, inte de 20 gram, eller ens de 50 gram som det ryktas om är kommissionens ståndpunkt. Vi vill se en detaljerad definition av vad en samhällsomfattande posttjänst är och vi vill veta vilka de sociala effekterna för sysselsättningen blir av en avreglering och på kvaliteten på en service som ges till människorna inom Europeiska unionen. För att påminna kommissionären om de tusentals arbetstillfällen som berörs och även påminna honom om att parlamentet hyser stora tvivel, som Moreau nämnde, gällande äktheten hos tidigare så kallade studier inom detta och liknande områden. Vi tror ärligt talat att de är fabricerade. Floris, ni får er chans om någon minut, så sluta att gnälla och oja er där bak.
Vi väntar fortfarande på detta förslag från kommissionen, i linje med direktiv 97/67/EG, som innebär att de artiklar som handlar om en liberalisering av det förra direktivet inte längre gäller. När, å när, kommer kommissionen att erkänna att ni inte på ett rättvist sätt kan jämföra telekommunikation och postverksamhet eftersom, vilket vi ofta har sagt, telekommunikation handlar om maskiner, och post handlar om människor. Men vi har fortfarande denna stora svårighet att få in detta mellan öronen på kommissionären.
Parlamentet vet att jag är en resonlig man. Men jag säger i kväll till kommissionären och hela kommissionen, att oavsett om denna kommission har en dag eller ett år kvar i tjänst, om ni kommer till parlamentet med ett postdirektiv som angriper idén om en offentligt ansvarig allmän service av hög kvalitet för alla, om ni kommer till parlamentet och har avfärdat - som ni har gjort i det förgångna - eller ignorerat - som ni också har gjort i det förgångna - parlamentets tidigare uttalade ståndpunkt, en ståndpunkt stödd av rådet, och om ni framhärdar i att genomdriva ett dogmatisk, totalt avreglerande angreppssätt till skada för den posttjänsterna, då kan ni räkna med en monumental strid: en moder och en fader till alla strider. Var varnad, herr kommissionär., parlamentets ståndpunkt har inte ändrats. Parlamentet intar fortfarande samma ståndpunkt med undantag för den galna fraktionen av de holländska liberalerna. Vad ni måste göra är att lyssna till vad parlamentet säger till er, lyssna till vad folket i Europeiska unionen vill ha och stoppa detta dårskap med att avreglera posttjänsterna endast på dogmatiska grunder.

Ordföranden
Tack så mycket herr Simpson.
Jag har fått sju resolutionsförslag enligt artikel 40.5 i arbetsordningen, som avslutning på denna debatt.
Jag lämnar ordet till Ferber, för Europeiska folkpartiets grupp.

Ferber
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger, käre Brian Simpson! Jag vill än en gång påpeka att du talade för den socialdemokratiska gruppen, inte för parlamentet.
Vid denna sena timme måste vi än en gång konstatera att kommissionen väl när det gäller postens tjänster på nytt har problem att lägga fram tidsenliga direktiv. Det är ju inte första gången som vi måste fråga kommissionen hur långt dess arbete har fortskridit. Den hade åtagit sig att till slutet av 1998 lägga fram ett nytt förslag till riktlinje. Denna tidsfrist har de hunnit förbi. Herr kommissionär, jag har här flera gånger påpekat att en friktionsfri lagstiftningsprocess endast kan fungera om ni även iakttar denna tidsfrist. Ni har missat chansen att äntligen lägga fram förslag till posttjänster som tydligt förbättrar kvaliteten i Europa och som tack vare konkurrens kommer fram till kostnadssänkningar och därigenom också kan fortsätta att framgångsrikt existera jämsides med t.ex. e-post- eller faxalternativen.
Om ni inte har gjort det, eftersom ni fruktar för vänstermajoriteten i kammaren, så har jag föga förståelse för det. Om ni inte har gjort det eftersom genomförandet av direktivet i medlemsstaterna lämnar en del övrigt att önska, då uppfyller ni inte er plikt som väktare av fördragen, och i detta sammanhang vill jag bara säga att det faktiskt är mycket intressant att se från vilka länder de tre frågeställarna kommer. Där finns det uppenbarligen särskilda problem med genomförandet av det redan beslutade direktivet.
Jag kan bara uppmana er, herr Bangemann, att så snart som möjligt lägga fram ett engagerat förslag till direktiv för detta parlament, så att vi så snart som möjligt också kan uppnå en förnuftig utveckling av posttjänsterna, som det diskuterats och beslutats i det gamla direktivet.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Som vi redan hört i kvällens debatt så har vi alla vår ståndpunkt. Det kan av somliga kallas en " lunatic fringe" , vi ställer i alla fall upp för konsumenten som ju har rätt till bättre tjänster. Postväsendet får inte vara någon sorts socialvård och får inte användas av staterna för att avlasta sig tjänster som hör hemma på annat håll. Det är helt enkelt att spänna hästen bakom vagnen. Vi vet alla att om man håller fast postväsendet med monopol så ersätts det bara, som mycket riktigt redan sagts, av fax, e-post och andra moderna medel.
Det visar sig förresten även i praktiken, som till exempel i Sverige, som till exempel i Nederländerna - och Sverige är verkligen inte ett litet tätbefolkat land, som Nederländerna, utan ett jättelikt land med stora avstånd - att privatiserade tjänster eller i varje fall tjänster med möjlighet till konkurrens kan vara lika bra som de dåligt fungerande monopol som samtidigt är sociala tjänster. Det innebär att vi uppmanar kommissionen att så snabbt som möjligt lägga fram nya liberaliserande förslag, inte bara genomföra det omoderna och förlegade direktivet. Det har nämligen kommissionen förpliktat sig att göra. Att Reims II inte genomförs, att det med tydlighet inte respekteras, eftersom diverse integrators nu är verksamma, visar helt enkelt att vi måste lägga fram nya moderna tjänsteförslag. Jag hoppas att kommissionen inte kommer att ta tio år på sig igen och att det inte som förra gången är en elefant som föder en mus. Varje jämförelse med här närvarande personer är naturligtvis tagen ur luften.

Schörling
Herr ordförande, herr kommissionär och kolleger! Jag undrar om vi fick en kommentar från kommissionär Bangemann om hans nya arbetsuppgifter, eftersom han sade att man kanske borde starta en fackförening för kommissionärer. Det var intressant att höra.
Jag måste säga att jag är litet förvånad över hur kommissionen agerar här. Jag är inte emot privatiseringar i allmänhet, och det är inte min grupp heller. Men vad finns det för anledning att på detta sätt hasta fram som nu kommissionen vill? Tvärtom har ju parlamentet begärt att kommissionen skall studera de ekonomiska och sociala konsekvenserna samt situationen inom postsektorn, land för land och postväsende för postväsende. Detta har inte skett.
Vi har också sagt att utvärderingarna av liberaliseringen av posttjänster inte bara får baseras på kommissionens genomförandestudier, utan man måste också ta hänsyn till parlamentets samråd, fackliga organisationer inom posten, användargrupper osv. Om man gjorde det, skulle kommissionär Bangemann inte säga att vår oro var ogrundad.
En kollega tog upp att vi i Sverige redan har genomfört en viss liberalisering av postväsendet. I de studier som har gjorts kan vi se att det har blivit försämringar för periferin, att man " plockar russinen ur kakan" samt att servicen har försämrats i de mindre orterna. Man måste nämligen ha en tillräckligt stor sektor för att man skall kunna garantera dessa samhällsomfattande tjänster.
Jag anser att det skulle vara helt olämpligt att lägga fram nya lagstiftningsförslag, så länge de övergripande konsekvenserna inte är kända och det inte har gjorts någon allmän översyn. Hasta därför inte, utan ta det bara lugnt!

Schmidbauer
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det är nu bestämt inte första gången, och Bangemann har ju just sagt det, som vi här i parlamentet sitter tillsammans vid midnatt och debatterar de europeiska posttjänsterna. Det kommer förmodligen inte heller att vara sista gången, men jag hoppas det då blir vid en annan tid på dygnet - ty vi som parlament kan uppenbarligen inte tillräckligt ofta betona vår ståndpunkt vad gäller liberaliseringen av posttjänsterna. Ingen här i parlamentet skulle bestrida att vi behöver en fungerande inre marknad för posttjänsterna, och att vi därför även inom en lämplig tidsrymd måste vidareutveckla bestående direktiv om liberaliseringen av postmarknaderna. Men när det gäller liberaliseringens " när" och " hur mycket" går våra och kommissionens synpunkter liksom tidigare isär, åtminstone visade den gången majoritetsbeslutet om gällande direktiv på det.
Låt oss noggrant än en gång betrakta tidsplanen för den nya utformningen av direktivet. Den godkändes 1997, och skulle vara genomförd i medlemsstaterna till slutet av 1998, men i många fall har det ännu inte skett. Dessutom står det i direktivet att kommissionen vid slutet av 1998 skall lägga fram nya förslag om ytterligare liberalisering. Men hur skall det vara möjligt att revidera direktivet, när man ännu inte kan göra någon utvärdering av vilka effekter befintligt direktiv över huvud taget haft!
Jag vet att parlamentet i slutet av 1997 godkände denna tidsplan, men varför skall man ändra ett direktiv, om det ännu inte har genomförts i alla medlemsstater? Kommissionen borde först lägga fram en rapport, där läget för genomförandet framställs klart och där framför allt åtgärderna för genomförandet i de enskilda medlemsstaterna jämförs med varandra. Då skulle den konstatera att det här delvis finns avsevärda skillnader, och då kan man agera.
Om direktivet sedan ändras, måste två saker garanteras: Nämligen effektiva samhällstjänster med en säkrad finansieringsgrundval och upprätthållande av socialt säkrade arbetstillfällen i postsektorn. Jämförelsen med telekommunikationerna är där helt säkert inte reell, herr Bangemann, ty där sker - Simpson har ju redan sagt det - det mesta med hjälp av teknik, medan det för den gula posten, alltså för posttjänsterna, i mycket högre utsträckning sker med hjälp av personal och människor.
Vi behöver samhällstjänsterna, eftersom endast de kan garantera att verkligen alla europeiska medborgare - även i regionerna i periferin - har tillgång till posttjänsterna. Endast på så vis erbjuds de möjlighet till kommunikation. Det handlar för posttjänsterna inte bara om kommersiella tjänster, utan det handlar om den sociala uppgiften att ge alla europeiska medborgare ett överkomligt och lätthanterligt kommunikationsmedel. Därför räcker det inte att förse de grekiska öarna och de avlägsna byarna i Bayerischer Wald exempelvis med IT-terminaler, nej även dessa regioner behöver brevlådor, som töms varje dag.
Sådana samhällstjänster måste ha en solid finansieringsgrundval. Men den får man inte om man upplöser de undantagna tjänsterna och låter privata företag plocka russinen ur tjänstekakan. Vi behöver tvärtom postföretag som kan erbjuda olika tjänster, även sådana som icke är lönsamma, och som på detta vis kan finansiera samhällstjänsterna och de undantagna tjänsterna. Dessutom måste vi tänka på att runtom i Europa är 1, 5 miljoner människor sysselsatta i postföretag. Även gentemot dessa anställda har vi ett socialt ansvar. Vi vet att den hittillsvarande liberaliseringen varit smärtsam för de anställda inom postföretagen. Den har åtföljts av friställanden och delvis av omvandlingar till socialt otryggade anställningsförhållanden.
Detta parlament - och jag tror att grupperna här är eniga - kommer inte att se på när arbetstillfällen vid postföretagen mer och mer blir till gymnastikskoarbetsplatser. Snabba vinster för säljarna på bekostnad av arbetstagarna och posttjänsternas kvalitet kommer vi inte att acceptera. Vi vill ha en garanti för omfattande och kvalitativt högtstående samhällstjänster från postens sida med tryggade anställningsförhållanden.

Stenmarck
Herr ordförande! Gamla monopol lever inte upp till de krav på en väl fungerande service som vi alla som kunder har rätt att ställa. På område efter område drivs därför kraven på avreglering och på liberalisering. Dessvärre utgör postens verksamhet ett mycket stort undantag.
Det finns ett antal länder inom EU som länge har drivit kravet på fri konkurrens även inom postsektorn. De kan visa på positiva erfarenheter av detta. För Sveriges del är detta en utveckling som steg för steg dessutom har tagits i betydande politisk enighet. Det är viktigt att detta är en utveckling som kan fortsätta och som får den nödvändiga stimulansen.
Låt mig därför med detta som kort bakgrund få ställa en fråga till kommissionär Bangemann, som ju skall avsluta denna debatt: Vilka åtgärder tänker sig kommissionen vidta för att stimulera en vidare utveckling i en liberaliserande riktning när det gäller postens verksamhet?

Ordföranden
Tack så mycket herr Stenmarck.
Ledamöter, med Stenmarcks anförande har vi avslutat ledamöternas talartid i denna kammare.
Bangemann har begärt ordet för ett kort inlägg. Ni har ordet.

Bangemann
Herr ordförande, jag vill bara försöka besvara frågorna. Stenmarcks fråga har ju redan visat vad denna debatt drabbas av. Kommissionen har ännu ingen ståndpunkt. Herr Ferber, det beror inte till exempel på att jag skulle vara rädd för vänstern eller någon annan. Jag är inte ens, som vissa nominerade CSU-medlemmar, rädd för Stoiber. Ty jag behöver ju inte nomineras på CSU: s lista. Därför behöver jag inte heller hålla några brandtal för att bli nominerad. Jag är inte rädd för någon, inte ens för er, herr Ferber.
Simpson har enligt min åsikt en mycket enkel uppfattning om förhållandet mellan parlament, kommission och råd. Om Simpson menar att kommissionen alltid måste föreslå det som parlamentet tänker sig, är det för det första en tidsmässig snedvridning av förloppet. Först lämnar kommissionen ett förslag, sedan avger parlamentet och rådet sina ståndpunkter och kommissionen godtar naturligtvis denna demokratiska omröstning. Men vår egen förslagsrätt, herr Simpson, skulle bli fullständigt urvattnad om jag eller någon av mina kolleger i kommissionen alltid skulle föreslå det som parlamentet föreställer sig, framför allt som ni ju här har hört att parlamentets föreställningar i varje fall nu ännu inte är fastlagda. Hur skulle de kunna vara det? Det finns ju inget förslag från kommissionen. Då får vi vänta på vad parlamentet säger till vårt förslag.
Jag vill klargöra en sak: Min personliga åsikt - mer kan jag här inte ge - är att man skall säkra samhällstjänsterna så att ni inte behöver oroa er, under förutsättning att mina kolleger i kommissionen håller med mig. Men jag kan inte lämna ett förslag som antingen helt utesluter denna liberalisering för posten, eller fördröjer den så att posten i slutändan blir överkörd av annan utveckling. Det har jag ofta sagt i tidigare debatter. Därför är det som jag föreslår inte exempelvis riktat mot de anställda vid posten. Inom de olika postföretagen kommer det nämligen - och det ser man redan i dag - att utveckla sig en konkurrens mellan dem som lever i en liberaliserad nationell miljö, t.ex. det tyska Post-AG, och de andra, som inte gör det. De som befinner sig i den liberaliserade miljön har nu en gång de naturliga fördelarna av sin konkurrenskraft på marknaden. De kommer också att klara sig bättre rent rättsligt. De kan förvärva andra företag, sluta sig samman med andra företag, medan monopolen inte kan göra det. Den som inte förstår det, han gör verkligen vare sig de anställda vid posten eller konsumenterna någon tjänst, vilket ju Wijsenbeek också har hänvisat till.
Därför handlar det här inte om ideologi. OK, jag är liberal. Det har jag varit hela mitt liv. Ibland tvivlar man på om de liberala kollegerna är så förnuftiga som man själv är. I varje fall har jag aldrig gett upp min liberala övertygelse. Inte av ideologiska skäl, ty enligt min åsikt är ideologiska ståndpunkter inte alls liberala, utan därför att jag försöker fylla min uppgift. Om ni, herr Simpson, inte är nöjd med det har ni alla möjligheter att kasta ut mig och mina kolleger. Vi accepterar det ju, det hör till de demokratiska spelreglerna. Ni kan göra det i morgon. Ni har möjlighet att besluta om det. Om ni gör det, blir jag inte förolämpad. Parlamentet har denna uppgift, det är helt normalt. Och om ni inte gör det, eftersom ni tror att kommissionen trots allt ändå har gjort ett riktigt bra arbete, då vill jag tacka för det redan i förväg.

Ordföranden
Tack så mycket herr Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen skall genomföras i morgon kl. 11.00.
Sammanträdet avslutades kl. 23.50.

