Återupptagande av sessionen
Talmannen
 Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet fredagen den 18 februari 2000.

Meddelande från talmannen
Talmannen
 Kära kolleger! Som ni vet slog ETA på nytt brutalt till den 22 februari i Spanien, med mordet på Fernando Buesa Blanco, generalsekreterare i socialistpartiet i Biscaya och talesman för det socialistiska partiet i det baskiska parlamentet, och Jorge Díez Elorza, hans livvakt. Samma dag uttryckte jag personligen och för Europaparlamentets räkning vår djupa sympati och vårt uppriktiga beklagande till offrens familjer.
Dessa män betalade sin trofasthet mot demokratin med sina liv. Jag ville mycket bestämt fördöma denna barbariska handling som är ovärdig varje civiliserat samhälle. Rättsstaten och respekten för de grundläggande fri- och rättigheterna är de principer som Europeiska unionen bygger på. Terrorism är oacceptabelt, oavsett form. Jag hoppas att dessa män är ETA:s sista offer och jag uppmanar denna organisation att definitivt sätta stopp för våldet och utnyttja de demokratiska möjligheter som finns i Spanien.
Kära kolleger! Jag ber er hålla en tyst minut till minne av Fernando Buesa Blanco och Jorge Díez Elorza.
(Kammaren höll stående en tyst minut.)

Barón Crespo
Fru ordförande! Jag vill som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp börja med att tacka för ert uttalande förra tisdagen och det ni just har sagt till minne av Fernando Buesa Blanco, ledamot i en självstyrande region och den socialistiska gruppens talesman i det baskiska parlamentet. Han var vicelehendakari, vice regionalpresident i den baskiska regeringen.
Låt mig få säga, fru talman, att det bästa sätt vår grupp och vi som parlament kan hylla Fernando Buesa är att ta till oss det han, som europé, sade om sin vision för Baskien, för Spanien och för Europa. Han sade följande i sin självbiografi: "Vi lever i Europa. Alla som är lika gamla som jag -54 år- kan tänka tillbaka på en tid som våra farföräldrar fick uppleva, våra föräldrars tid och på vår tid och kan även förutspå den tid våra barn kommer att få uppleva. På mina farföräldrars tid tog det flera dagar att ta sig från Vitoria till Sevilla. I dag tar det 2 eller 3 timmar att ta sig från Vitoria till Köpenhamn med flyg. I dag, i slutet av 1900-talet, finns det en gemensam marknad i Europa, snart även med en enda valuta. Och det är betydligt enklare för oss än det var för våra farföräldrar att ta oss fram inom Spanien och även inom Baskien.
Vi skall bilda ett stort europeiskt område, som först skall utformas på det ekonomiska planet och sedan måste utformas på det politiska planet. Den processen kommer att ta kortare eller längre tid, men den är unik och dessutom önskvärd. Den uppfattas fortfarande av våra medborgare som avlägsen, men den är högst verklig och bör få oss att ifrågasätta vissa saker i vår egen verklighet.
I en debatt inom socialistpartiet om den irländska processen, var det någon som sade följande: 'Den slutliga lösningen på Irland blev att samtliga parter ställde sig följande fråga: Har det egentligen någon betydelse om man är irländsk eller engelsk? Var och en får vara vad den vill, för om både Irland och England är med i Europeiska unionen så är det ingen idé att döda varandra för att man är irländsk eller engelsk. Vad spelar det för roll när de nationella planerna inte längre håller!'
Här skulle vi kunna ställa samma fråga: Spelar det egentligen någon roll om man är bask, spanjor eller europé? Vi talar mycket om vad det innebär att vara bask, men dagens bask är klädd som en dansk och läser det samma som en engelsman. Om vi skall leva i ett mycket mer globalt område - som redan håller på att växa fram - och våra barn kommer att leva i detta Europa, varför skulle vi då döda för en sådan sak?"
Och han sade - förmodligen har alla på Irland anammat den tanken: "Vi dödar varandra utan orsak - och där dödade de varandra för att alla parter hade paramilitära grupper -, även i Baskien borde vi ställa den frågan högt: vad spelar det för roll om man är bask, om det ändå gör det samma? Ni får vara vad ni vill. Om vi inom en snar framtid skall fungera i ett europeiskt område på ekonomisk och politisk nivå, och om de beslut som är viktiga för varje land skall fungera, är det inte värt att döda för en sådan sak. Varken att döda eller att dö för en sådan sak."
Må han vila i frid.
(Livliga applåder)

Galeote Quecedo
Fru ordförande! Jag vill som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater framföra vårt djupa deltagande till de anhöriga till Fernando Buesa, företrädare för det baskiska folket, och Jorge Díez, medlem av den baskiska poliskåren, ett deltagande som vi givetvis även riktar till Baskiens socialistparti.
Fru talman, tyvärr har vi på senare tid här i parlamentet fått tala om extremistiska rörelser i Europa. Oavsett förtecken är de alla i slutänden olika uttryck för samma sak. Med tanke på alla dessa kan vi demokrater inte resignera inför det faktum att de döda vilar i frid; tvärtom bör vi stärkas av vetskapen att den enda klyfta som finns i samhället är den avgrund som skiljer de som dödar, de som stöder dessa personer, de som visar förståelse för dem, från den överväldigande majoriteten av det baskiska folket som endast eftersträvar ett liv i fred och i frihet.
(Livliga applåder)

Gasòliba i Böhm
Fru talman, mina damer och herrar! Som företrädare för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp vill jag uttala ett tydligt och kraftfullt fördömande av terroristattentatet den 22 februari i Vitoria som dödade Fernando Buesa, socialistisk parlamentsledamot och talesman i det baskiska parlamentet, liksom hans livvakt Jorge Díez.
Vi upprepar att det i en rättsstat, som är medlem i Europeiska unionen, är möjligt att försvara alla idéer och alla alternativ, så länge de kommer till uttryck under demokratiska former och värnar om respekten för den enskildes rättigheter och de principer och värderingar om rättvisa, frihet och social och ekonomisk framgång som unionen grundar sig på, där det saknas utrymme för överträdelser av dessa principer så som tydligt framgår av fördragen.
Det finns inget i vårt samhälle som rättfärdigar terroristaktioner som den som har berövat den socialistiske talesmannen i det baskiska parlamentet livet och även hans livvakt. Det handlar till råga på allt om en person som valts av folket i det baskiska samhället.
Låt oss hoppas att dessa offer blir de sista i en process - präglad av grymhet som ni har sagt - och att man finner ett sätt att garantera det baskiska folkets fredliga samlevnad.
(Applåder)

Puerta
Fru talman! Jag vill som företrädare för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster ansluta mig till kollegernas uttalande av sorgen över det så ondskefulla och grymma attentat som har ägt rum i Baskien och det beklagande som framförs till de anhöriga samt det tydliga fördömandet av sådana ageranden som har en lång historia och som det måste bli ett slut på.
En dag dödade terroristorganisationen ETA några poliser; sedan dödade de några militärer; därefter placerade de en bomb i en livsmedelsaffär som tog livet av män, kvinnor och barn; en dag dödade de på en gata i Madrid överbefälhavare Quintana Lacaci som hade försvarat demokratin den 23 februari; en annan dag mördade de Gregorio Ordóñez, folkpartiets talesman i kommunfullmäktige i San Sebastián; vid ett annat tillfälle sökte man upp Francisco Tomás y Valiente, universitetslektor i statsrätt och mördade honom kallsinnigt och för bara några dagar sedan, efter mordet på överstelöjtnant Blanco, dödade man den socialistiske ledamoten Fernando Buesa som var partiets talesman i parlamentet i Vitoria och hans livvakt Jorge Díez, från den baskiska regionalpolisen.
Jag måste säga att man absolut bör fördöma de som dödar, terroristorganisationen ETA, men man måste även fördöma de som stöder och visar förståelse för sådana attentat. Det är inte lönt att uppmana dessa personer och organisationer att slå in på vägen mot demokrati från den ena dagen till den andra. Vi måste vädja till samhället i sin helhet, i synnerhet till de demokratiska partierna, oavsett om de har en nationell eller nationalistisk profil, och om de förespråkar Europa i större eller mindre utsträckning - det är inte det viktiga. Men vi måste också beklaga att det finns organisationer som tiger still, personer som tiger och andra som endast beklagar dödsfallen som om de vore resultatet av en trafikolycka.
Allt detta måste sägas här, med kraftig stämma, så att alla europeiska demokrater med en enad stämma i Baskien kan säga att nu är det dags, inte att ge sig av, inte att splittra, inte att döda. Det är i stället dags att gemensamt dela; dela Baskien, dela Spanien, dela Europa. Det är den enda vägen, fru talman. På den punkten har ni vårt fulla stöd.
(Applåder)

Muscardini
Fru talman! Som företrädare för Gruppen Unionen för nationernas Europa vill jag uttrycka min medkänsla med offren och min avsky för terrorismen och för dem som skyddar terrorister. Här står vi inför en mänsklig tragedi om man ser till släktingar och vänner; en politisk tragedi om man tänker på den politiska familj offret tillhörde, men också en kulturell tragedi, för det verkar som om dödens och våldets kultur växer sig allt starkare gentemot den kultur som innebär respekt för andra, för demokratin och för det demokratiska livet. Fru talman! Kanske är det dags att börja fundera på någon form av åtgärder, om vår smärta och vår avsky skall få ett konkret uttryck. Varför kan inte Europaparlamentet samlas i alla unionens medlemsstater för att demonstrera mot terrorismen? Låt oss göra våra röster hörda! Vi är inte hänvisade till att bara träffas i Bryssel eller Strasbourg. Låt oss alla återvända till våra respektive länder för att med hög röst ropa ut att vår tro på demokratin och vårt förakt är inte bara ord, utan också en konkret politisk vilja!

Ortuondo Larrea
Fru talman! Jag vill i min dubbla funktion som medlem av Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och europeisk ledamot från det baskiska nationalistpartiet för det första uttala vårt kraftfulla fördömande av det fega attentat som berövade två personer livet: Jorge Díez, medlem av den baskiska poliskåren och den baskiske ledamoten och tidigare vice regionalpresident Fernando Buesa.
För det andra: Vi vill framföra våra kondoleanser och ge uttryck för vår solidaritet och kondoleanser till deras anhöriga, deras socialistiska partikamrater, det baskiska parlamentet och den baskiska regionala poliskåren.
För det tredje: Vi kritiserar det allvarliga i ett attentat där man inte bara bortser från respekten för individens egenvärde och de mänskliga rättigheterna utan även nedvärderar folkets vilja genom att rikta attentatet mot en folkvald företrädare.
För det fjärde: Vi fördömer detta dubbelmord, eftersom syftet är att direkt störa processen med ett normaliserande av politiken för att uppnå fred i Baskien.
För det femte: vi framför vår vädjan och ber på nytt de styrande och ansvariga spanska och franska politikerna att ställa in siktet på samma nivå som i Storbritannien och på Irland, så att den pågående politiska baskiska konflikten kan lösas med annat än polisiära åtgärder, vilka inte är tillräckliga för att uppnå den fred vi alla eftersträvar.
Och slutligen för det sjätte: vi hävdar att terrorismen och våldet från ETA:s sida måste upphöra och att ETA måste sluta beröva det baskiska folket deras vilja, ett folk som under fria former och utan tvångsåtgärder måste få besluta om sin framtid.
(Applåder)

Gorostiaga Atxalandabaso
För bara tre månader sedan talade jag i denna kammare för att gratulera det irländska och brittiska folket för att de hade lyckats nå uppgörelsen om Nordirland, liksom många andra kollegor gjorde. Under de senaste trettio åren i Nordirland har alltför många människor dödats och skadats och alltför många familjer har splittrats. Olyckligtvis har hittills precis raka motsatsen hänt i Spanien och Frankrike i fråga om den pågående konflikten i Baskien. Vi, Euskal Herritarrok, är övertygade om att en definitiv lösning på den nuvarande konflikten endast kan uppnås genom en öppen dialog och förhandling med obegränsad dagordning.
Före den 20 januari i år och under nitton månader har vi bara bevittnat ett mord i kungariket Spanien och det var mordet på José Luis Geresta, medlem av ETA, i mars 1999. Trots det och arresteringar av den spanska och franska polisen, innefattande arresteringar av ETA-förhandlare med den spanska regeringens bifall, infriade ETA sitt löfte om ensidig vapenvila. Sedan i november innan vapenvilan var slut förklarade den spanska regeringens talesman, Piqué, att hans regering hade gjort och skulle göra allt framdeles för att förhindra nuvarande ansatser för en politisk lösning i Baskien. Vi, Euskal Herritarrok, har många gånger beklagat förlusten av människoliv. Vi delar tillsammans med alla baskiska medborgare vårt folks lidande. Vi har förbundit oss att föra en dialog och är redo att arbeta tillsammans med alla dem som är angelägna om att hitta en demokratisk lösning för Baskien.
Tjugo år har gått sedan frågan om Nordirland första gången togs upp i detta parlament. Får jag fråga: Quousque tandem - Noiz arte? (Hur länge skall detta pågå?)

Dührkop Dührkop
Fru talman! Tack för att ni har låtit mig få ordet. Jag kan lova att det är svårt för mig att tala nu, efter det inlägg som jag just har hört. När kollegan Alonso Puerta tog upp några av ETA:s offer nämnde han inte - och det tror jag var av hänsyn mot mig - en person som ETA dödade för 16 år sedan. En socialistisk senator, även han en baskisk parlamentsledamot, som hette Enrique Casas.
(Livliga applåder)
Fru talman, senator Enrique Casas var min make. Jag blev änka med fyra barn när den minste bara var åtta månader. Enda felet med min make - som var född i Andalusien, baskisk senator, skickad av den baskiska regeringen att försvara Baskien i Madrid- var att han var socialist, men i synnerhet demokrat, inget annat än demokrat.
Själv har jag aldrig, fru talman, talat om detta i parlamentet. Endast den dag ETA ingick vapenvila välkomnade jag detta som ett hopp för hela det baskiska folket, för hela Spanien och för Europa. Det är hittills den enda gången jag har talat om det. Men i dag måste jag göra det och jag gör det gärna.
Jag föddes i Tyskland, fru talman, fick min utbildning i Sverige och gifte mig med en spanjor. Jag vet vad demokrati vill säga, för jag hade förmånen att få växa upp i ett land som Sverige med en lång demokratisk tradition. Jag kom till Baskien med en stark önskan om integrering, och trots det som har drabbat mig är jag fortfarande övertygad om att det i Baskien en dag kommer att råda den fred som man längtar efter, för till dem som tror att det råder en konflikt i Baskien kan jag säga att den enda konflikten i Baskien kallas ETA och måste upphöra. Resten kan vi tala om sedan.
(Livliga och ihållande applåder)
Resten kommer vi demokrater att lösa genom att lägga fram olika idéer, för det råder yttrandefrihet i Baskien, det råder frihet att rösta, det råder frihet. Det enda som inskränker den friheten är ETA. Måtte ETA försvinna och demokraterna få komma till tals. (Kraftiga applåder)

Talmannen
Tack, fru Dührkop Dührkop. Jag betygar er min vänskap och respekt.

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från det föregående mötet har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Davies
Vi skall snart diskutera frågan om reform av kommissionen och ni kan erinra er, fru talman, att i början av den senaste sessionen tog jag med er upp frågan om man för ökad öppenhet och insyn kunde göra förteckningen över ledamöternas ekonomiska intressen mer tillgängliga för allmänheten genom att offentliggöra dem på Internet. Ni lovade parlamentet att ni skulle ta upp denna fråga med kvestorerna redan den kvällen.
Jag undrar om ni nu har möjlighet att bekräfta till parlamentet att kvestorerna i princip har gått med på att förteckningen borde offentliggöras på Internet och i så fall om ni personligen kommer att ge dem en tidsfrist - kanske den 1 april - för att genomföra detta.

Talmannen
Kära kollega! Jag kan säga att presidiet beslutade om principen att offentliggöra förteckningen över ledamöternas ekonomiska intressen på Internet och det är kvestorerna som mycket noggrant studerar de problem och frågor av juridisk art som detta kan leda till. Men det kommer mycket snart ett beslut.
(Protokollet justerades.)

Omorganisation av kommissionen
Talmannen
 Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om omorganisationen av Europeiska kommissionen. Jag ger genast ordet till ordförande Prodi.

Prodi
. (IT) Fru talman, mina damer och herrar! I juli förra året, inför er alla, lovade jag högtidligt att reformera kommissionen.
Låt mig ett ögonblick återvända till det som hände i juli förra året: krisen i den tidigare kommissionen var ett faktum, jag hade precis blivit tillsatt och ni hade gett ert första godkännande till min utnämning. Episoden kulminerade i det löfte jag gav att reformera kommissionen: en omfattande reform, som skulle leda till en verklig revolution i kommissionens sätt att arbeta. I dag kan jag visa att jag i alla avseenden har hållit det löftet: reformen ligger framför er i den övergripande vitbok som kommissionen precis har antagit. Låt mig understryka att även i det här fallet var kommissionen enhällig och talade med en enda stämma.
Vilka är då, helt kort, reformens viktigaste punkter? För det första: en definition av de politiska prioriteringarna och av hur de skall omsättas i konkreta handlingar genom en riktad användning av resurserna. Detta är själva kärnpunkten i systemet, och det är detta, dvs. prioriteringarna och den riktade användningen av resurserna, som gör det möjligt för politiken att hävda sin dominerande ställning och fullt ut ta sitt ansvar. Därför har vi skapat en mekanism som är fullständigt ny när det gäller politiska program: ett system som gör det möjligt för kommissionskollegiet att årligen bestämma de politiska riktlinjerna, att koppla dessa uppgifter till budgetprocessen och att ge generaldirektoraten klara mål att arbeta efter. Dessutom ger ett sådant system en möjlighet att styra relationerna mellan tillgängliga resurser och fördelade uppgifter, en fråga som är av avgörande betydelse. I det sammanhanget är activity based management det viktigaste instrumentet för att kunna garantera sambandet mellan mål, åtgärder och resurser.
Den andra punkten gäller de mänskliga resurserna. Detta är det bärande elementet i våra åtgärder: personalen är vår enda verkliga tillgång, det är kommissionens största rikedom. Vi har en mycket högt kvalificerad personal med en kompetens som det är svårt - kanske omöjligt - att hitta i de enskilda ländernas byråkratier, just på grund av hur personalen rekryteras och de urvalskriterier som tillämpas. Detta var det intryck jag fick när jag tillträdde som ordförande och som jag har fått bekräftat i mitt dagliga arbete. Men samtidigt fann jag att personalens motivation var mycket låg: tidigare fanns det en stolthet, en glädje över att vara en del av en institution som var beundrad av alla; i dag är personalen ofta demoraliserad, en känsla som skapats av månader av kritik. Allt detta måste ändras, och detta är ett av de grundläggande motiven bakom vår reform. Rekrytering, karriärvägar, rörlighet, disciplinära regler, allt styrs av helt nya kriterier: mer utrymme för individuella meriter, trovärdiga och, framför allt, verifierbara system för utvärdering, kontinuerlig fortbildning och större ansvar för cheferna. Detta är de områden som vi kommer att utveckla.
För det tredje, och även detta är en punkt som är känslig och som var av avgörande betydelse för kommissionens kris: de ekonomiska rutinerna. Detta är själva grundbulten om vi skall kunna garantera effektivitet och säkerhet. Vi kommer att skapa ett system för hantering och kontroll i vart och ett av generaldirektoraten. I dag har vi ett fullständigt centraliserat kontrollsystem; i och med reformen övergår vi till ett kontrollsystem som kombinerar decentralisering av verksamhetsövervakningen med ett effektivt system för central revidering: detta innebär att vi kommer att ha en central ekonomisk administration som ger vägledning och support i frågor som gäller hur ekonomin hanteras och en decentralisering till samtliga generaldirektorat av hela kedjan, dvs. program, åtaganden, avtal, utgifter och därmed sammanhängande kontrollsystem med retroaktiv verkan, samt en extern revision som kommer att kontrollera alla dessa operationer. Detta är en fullständig revolution när det gäller hur kommissionen arbetar, det är en helt ny organisation, som också kommer att kräva en helt ny kultur.
Vi är alla medvetna om de problem som är knutna till denna övergångsfas och det är själva övergången som har skapat den största oron bland vår personal: vi kommer därför att vidta de säkerhets- och skyddsåtgärder som krävs. I och med denna reform vill kommissionen i själva verket framstå som en administration som kan utgöra ett föredöme för hela Europa och hela världen. Vi vill också bli ett föredöme när det gäller en avancerad användning av informationsteknik. Vi vill bli en modell för hur en administration som helt bygger på IT-teknik kan vara uppbyggd. Kommissionen har anklagats för att vara begravd i pappershögar och vi kommer därför nu att bli en papperslös kommission, dvs. en kommission som inte använder pappersmediet. Detta för att vi skall bli effektivare i vårt inre arbete och för att den externa användningen av ny teknik skall utökas. Detta är en revolution som inte bara är av teknisk art, utan en fullständig organisatorisk revolution.
Jag överlåter nu åt Neil Kinnock att beskriva detaljerna i denna reform för er, men inte utan att först ha tackat honom för den intelligens, den entusiasm och den energi med vilken han har lett reformarbetet. Tillsammans med honom vill jag tacka alla dem som har samarbetat kring projektet och all personal som arbetar inom kommissionen och som har deltagit i den mest omfattande debatt som någonsin har ägt rum vad gäller kommissionen. Låt mig understryka att det sätt på vilket debatten har förts har varit fullständigt nytt och enligt min mening har det även tvingat fram en radikal förnyelse av vårt sätt att tänka. Den vitbok som vi har framför oss är också ett resultat av deras bidrag: de har förstått att endast en i grunden reformerad kommission på nytt kan bli den internationellt beundrade institution som utgjorde en bas för EU:s moderna historia.
I och med att vitboken antas så avslutas ett kapitel i vår historia - som jag hoppas och tror - för gott. Nu blickar vi framåt, mot de utmaningar som unionen står inför och som vi här, inför er, redan pekat på under de senaste veckorna, mot programmet för perioden 2000-2005. Reformen har sitt politiska existensberättigande i de mål som anges i femårsplanen.
Vi behöver - hela unionen behöver - en stark kommission, en kommission som återtar förmågan att handla som politiskt subjekt och som erkänns som sådant i alla sina handlingar. Därför håller vi på med att omdefiniera alla de prioriterade områden vi skall arbeta med. Därför - och detta är ett annat viktigt kapitel - håller vi på att befria oss från verksamheter som det inte längre är lämpligt att kommissionen har hand om, vilket ligger i linje med decentraliserings- och subsidiaritetsprinciperna. Därför reformerar vi den administrativa apparaten, så att vi skapar förutsättningar för att effektivt kunna utföra våra åligganden. Vi kommer att utnyttja våra resurser på bästa sätt, resurser som redan är mycket knappa och som vi utnyttjar till det yttersta. Men om det skulle visa sig nödvändigt, så utesluter jag inte att jag kan återkomma hit, inför er alla, för att begära ytterligare resurser för de nya uppgifter som vi har fått och kommer att få.
I september gav vi ett löfte att genomföra reformer och att lägga fram en vitbok, och i dag visar vi att vi respekterar det löftet, enligt de villkor som vi nu har accepterat inför er. Kommissionen vill bli bedömd utifrån fakta, enbart utifrån fakta, på grundval av det vi åstadkommer.
Jag vill påminna om - detta är mitt sista påpekande - att kommissionen emellertid inte är den enda institutionen inom gemenskapen. Parlamentet och rådet uppmanas också att till fullo anta den utmaning som reformerna innebär. Kommissionen har handfast visat vägen: jag hoppas bara att samtliga institutioner kommer att följa den fullt ut, i de europeiska medborgarnas tjänst, för att skapa ett Europa som hela tiden blir starkare och öppnare.
(Applåder)

Kinnock
. (EN) Jag är glad att vara här tillsammans med ordförande Prodi och min kollega, Michele Schreyer, för att presentera den vitbok som antogs av kommissionen i morse "Reform av kommissionen".
Som de ärade ledamöterna ser i dokumentet, som skall finnas hos dem i dag, har de nya samråden med kommissionens personal, med detta parlament och med rådet, som har hållits sedan samrådsdokumentet antogs i januari varit mycket produktiva och resulterat i nyttiga förbättringar. Tillsammans med Romano Prodi framför jag min tacksamhet till denna kammare och till det mycket stora antal människor som har lagt ned tid och kraft för att kunna lämna oss sina konstruktiva svar.
Vitboken placerar reformen i dess riktiga politiska sammanhang. I kommissionen har system och strukturer byggts upp under fyrtio år under vilka en successiv utvidgning har skett. Fördragen har reviderats, nya förvaltningsuppgifter har fördelats av detta parlament och av rådet till kommissionen och många andra förändringar av stor betydelse har skett i vår union, på vår kontinent och i världen. Denna verklighet tillsammans med kommande ytterligare utvidgningar manar starkt till en förnyelse av kommissionen så att denna viktiga institution kan fullgöra sina viktigaste uppgifter för politiska idéer och utveckling, tillämpning av fördrag och förvaltning av allmänna resurser och göra det med största möjliga effektivitet, största möjliga ansvar och största möjliga pålitlighet.
Att kommissionens oberoende ställning och styrkeposition upprätthålls är naturligtvis grundförutsättningen för det uppdraget vilket denna kammare upprepade gånger medgett. Reform och förnyelse är avgörande också för det syftet. Kommissionen är inte och skall inte vara ett sekretariat av något slag och det inser alla institutionerna - det förstår man bra överallt. Men kommissionen finns till för att tjäna unionen och dess folk genom en hög standard på sin verksamhet. Det är vad allmänheten har rätt att förvänta sig och det är vad människorna som arbetar för kommissionen vill och skall tillhandahålla.
Kammaren måste naturligtvis vara medveten om att kommissionen inte kan uppnå dessa mål ensam. Alla institutioner i Europeiska unionen måste ta ställning till de frågor som uppstår genom reformen på ett ärligt och ansvarsfullt sätt. Jag vet att mina kollegor och jag själv kan räkna med stöd från många ledamöter i denna kammare från alla sidor.
En av de största utmaningar som denna kammare skall möta kan vara de nödvändiga insatserna att få kommissionens verksamhet att överensstämma med de resurser som är tillgängliga för kommissionen. Förra månaden, som Romano Prodi just nämnde, inledde vi en grundlig bedömning av aktiviteter och resurser i hela kommissionen och vi skall ge en fullständig rapport om detta i september. Vår målsättning är att inrikta kommissionens verksamhet på viktiga politiska prioriterade frågor och på kärnverksamheten i linje med våra strategiska politiska mål för de kommande fem åren. Oundvikligen kommer detta att innebära en identifiering av aktiviteter som kan och bör minskas eller avslutas. Det innebär att man mycket noga granskar hur interna och externa resurser kan balanseras mest effektivt till unionens bästa. Det innebär att fördela personal till områden av hög politisk betydelse inom avdelningar och i hela kommissionen. Sedan när den bedömningen är klar kommer vi att vara i stånd att fastställa om de resurser som vi har till vårt förfogande motsvarar de uppgifter som vi har tilldelats. Om de visar sig inte vara tillräckliga skall vi lägga fram en framställan till budgetmyndigheten om mer resurser. Om det inte möts med ett positivt svar måste man ta itu med den svåra frågan om vilken av våra lägre prioriterade aktiviteter som bör avslutas. Och det skall göras inte bara av kommissionen utan av detta parlament och även av rådet.
Jag tar inte upp denna fråga på grund av någon önskan hos Prodis kommission att dra sig ur någon verksamhet eller ansvarsområde. Tvärtom, som många i denna kammare inser, tar jag upp dessa överväganden därför att vi vill uppfylla våra förpliktelser och uppfylla dem med full effektivitet och fullt ansvar. Det innebär att ta bort varje större klyfta mellan skyldigheter och operativa medel antingen genom att minska antalet aktiviteter eller genom ökade medel eller genom en kombination av båda.
I var och en av de tre pelarna för reform kommer ett aktivt stöd och samarbete från denna kammare att vara absolut avgörande. Det nya aktivitetsbaserade förvaltningssystemet, som ordföranden just nämnde, skall binda samman politiska prioriterade aktiviteter med tillgänglighet av resurser och följaktligen till budgeten för första gången. Budgetmyndighetens roll i hanteringen av ABM kommer därför att vara mycket viktig. Försök att sköta kommissionens verksamhet på mikronivå är uppenbarligen inte i någons intresse. Ett flexibelt och praktiskt interinstitutionellt avtal kommer därför att vara en nödvändig förutsättning för att den aktivitetsbaserade förvaltningen skall fungera effektivt.
Inom planeringen av mänskliga resurser måste parlamentets roll oundvikligen vara som en arbetsgivare för tjänstemän inom förvaltningen liksom en demokratisk institution inför vilken kommissionen är ansvarig. Det kommer att bli en mycket krävande utmaning.
Slutligen på det mycket svåra området ekonomisk förvaltning där revisionsrätten, den oberoende expertkommittén och andra externa och interna analyser kraftfullt har förordat radikala förändringar kommer stödet i denna kammare för att genomföra rekommendationerna för full penninggaranti och värde för pengarna att vara av mycket stor vikt.
Med den begränsade tiden för denna redogörelse är det självklart omöjligt att gå närmare in på detaljerna i våra förslag. Jag betvivlar inte att vi kommer att göra det vid flera tillfällen under de kommande månaderna och åren och jag ser verkligen fram emot de ärade ledamöternas frågor i eftermiddag. Det är naturligtvis uppenbart att det verkligt svåra arbetet börjar nu med att genomföra våra förslag.
Jag ser fram emot att arbeta tillsammans med detta parlament, med rådet och institutionernas personal för att se till att reformstrategin genomförs fullständigt till fördel för unionen och alla dess människor.
(Applåder)

Talmannen
Tack, kommissionär Kinnock.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden.

Medina Ortega
Fru talman! Bland kommissionens förslag finns upphävandet av tjänstemännens immunitet. Alldeles nyligen upphävdes immuniteten för en tidigare ledamot av kommissionen, och nu väntar han på rättegång inför en domare i Bryssel, eftersom Bryssel är gemenskapsinstitutionernas säte. Men gemenskapsinstitutionerna har även andra säten och dessutom omfattar gemenskapens agerande hela gemenskapens område, och därmed finns det tusentals domkretsar där man har jurisdiktion för att döma tjänstemän, kommissionärer, osv.
Är kommissionen medveten om att man för att upphäva immuniteten skulle bli tvungen att anta ett nytt juridiskt instrument som reglerar förfarandet för utkrävandet av ansvar av kommissionens tjänstemän, och då även tidigare kommissionärer eller tjänstgörande kommissionärer?

Kinnock
Det finns en effektiv rättslig försiktighetsåtgärd. I det speciella fall som den ärade ledamoten avser fattade inte bara kommissionen lätt och snabbt ett beslut att bortse från immuniteten för en tidigare kommissionär utan den tidigare kommissionären själv meddelade kommissionen sin önskan om att immuniteten skulle hävas.
Jag kan förstå de komplikationer som oroar den ärade ledamoten men jag vill säga till honom att under de senaste fem åren har det varit tio fall där nationella rättsliga myndigheter har begärt hävning att immuniteten för 26 tjänstemän och varenda en av dessa önskemål har uppfyllts och uppfyllts beredvilligt.
Jag anser att kammaren därför kan vara säker på att inte bara civila rättigheter för enskilda personer som kan anklagas eller avkrävas att lägga fram bevis är garanterade, utan så är även varje medlemsstats formellt upprättade rättsliga organs rätt att få information eller rätt att höra eller undersöka vem som helst som har anknytning till kommissionen.

Harbour
Som parlamentets föredragande av personaldelen i ert betänkande, herr Kinnock, välkomnar jag verkligen det faktum att vi nu inleder processen och jag vill säga till alla mina kollegor här att vi har en mycket viktig uppgift framför oss som kommer att vara helt avgörande för kommissionens framtid och effektivitet. Vidare vill jag innan jag går vidare till mina frågor påpeka att det som sker med tjänsteföreskrifterna för kommissionen har en avgörande betydelse för vårt ansvar också som arbetsgivare, eftersom naturligtvis Europaparlamentets personal arbetar under samma villkor. Det kommer att bli en del av det arbete som vi måste utföra och jag är säker på att ni alla i dag kommer att vilja engagera er i den processen.
Det var två frågor som jag ville ta upp med herr Kinnock, om jag får. Den första gäller tidsplanen för dessa viktiga reformer. Prodi sade i sitt mycket viktiga inledningsanförande att han hade identifierat allvarliga problem i kommissionen rörande låg moral och låg motivation och helt klart är det en viktig angelägenhet. Stora förväntningar har skapats om dessa reformer både inom och utanför kommissionen. Om vi skall kunna gå vidare föreslår jag er att reformerna på personalsidan, tidiga tecken på ändrad arbetskultur, personalens befogenheter och motivation måste ske snarare tidigare än senare. Och om vi tittar på de ursprungliga förslagen - och jag misstänker att vi kommer att se samma sak i de nya - var det inte förrän år 2002 som vi skulle ha slutfört hela revideringen av tjänsteföreskrifterna. Det var i själva verket inte förrän år 2001 som vissa av de viktigaste delarna för utvärderingen skulle införas. Jag påstår att det är alltför sent och att vi verkligen måste komma framåt mycket snabbare än så.
Den andra frågan som jag vill ta upp gäller informationsteknik. Har ni verkligen tagit hänsyn till de förändringar i personalstrukturen som den nya informationstekniken för med sig, därför att de kommer att vara avgörande för den nya inriktningen för dessa reformer.

Kinnock
. (EN) Angående den andra delen av Harbours fråga kommer han under detta år att se hur vi med större noggrannhet skall kunna visa hur man med en mer omfattande användning av informationsteknik skall underlätta förändringsarbetet, inte bara i fråga om arbetsmetoder och arbetsvillkor för personalen utan även i kommissionens verksamhet, som ordföranden kort beskrev i sin redogörelse.
Jag vill gärna tacka Harbour för det kraftfulla engagemang han visat för den fråga för vilken han är föredragande och svara honom genom att säga att vi tror fullt och fast på att moralen, motivationen och det yrkesmässiga engagemanget hos kommissionens tjänstemän, som redan är mycket stark, kommer att öka genom införandet av omfattande utbildning, tilldelning av ansvarsområden, ökad kvalitet på förvaltning samt många andra förändringar som vi kommer att genomföra.
Arbetskultur är en produkt av strukturer och system och strukturerna och systemen har blivit föråldrade. Genom att förnya dessa strukturer och system, i vissa fall mycket radikalt, kommer vi att hjälpa människorna i kommissionen som är starkt engagerade för det europeiska idealet och har en högkvalitativ förmåga att släppa fram sin talang och göra sig själva gällande som aldrig förr.
Jag skulle vilja ta upp en sista punkt som svar till Harbour. Jag delar hans otålighet vad gäller att garantera ett fullständigt införande av mekanismerna för reform och för förändrade arbetsmetoder. Jag önskar att jag ärligt kunde säga till honom att vi kommer att utarbeta och tillhandahålla förslag till meddelanden senast år 2001 och helt säkert få dem att träda i kraft senast år 2002, men han skall vara medveten om att det finns rättsliga krav på samrådsförfaranden och perioder som vi måste beakta.
Jag använder inte dem som en ursäkt. Vi uppmuntras verkligen enormt av de mycket positiva och konstruktiva gensvar som vi fått under samrådet under den senaste månaden, och jag tror därför att även om det kan bli någon försening med att sammanställa och tillämpa reformerna kommer dessa reformer likväl att förstärkas av den förståelse och det engagemang som samrådet kommer att skapa och som vi skall sätta igång med oförtrutet. Jag skulle vilja att allt skedde mycket snabbare. Det är bättre att göra det absolut rätt.

Maes
Fru talman! Vi beundrar Kinnocks visioner och hans realism. Medan han förespeglar oss visioner av en bra fungerande och effektiv förvaltning påpekar han samtidigt de svårigheter som detta kommer att medföra och som redan kan förutses.
Prodi påpekade att han vill avskaffa ett antal arbetsuppgifter. De politiska prioriteterna måste alltså ställas upp först. Jag tror att det är viktigare att först sätta upp vad man vill göra innan man börjar avskaffa, annars kan jag tänka mig att man får en hel del personer emot sig.
I det sammanhanget är utvidgningen en av de stora utmaningarna, jag menar då unionens utvidgning. Jag skulle också vilja påpeka att upprätthållandet av fred kommer att kräva en mycket större insats för att sysselsätta fler personer ute på fältet på det området. Det ganska byråkratiska handlingssätt som vi i dag har i hela vårt utvecklingssamarbete måste absolut förvandlas till ett fredssamarbete. Kan Kinnock tala om vad han förväntar sig av rådet, vad han förväntar sig av parlamentet när det gäller timing av sådana prioriteter?

Kinnock
. (EN) Jag är tacksam mot fru Maes inte bara för de synpunkter som hon lämnade nu, utan också för det oavbrutna engagemang som hon har visat för förändring ända sedan hon kom till denna kammare. Jaga kan försäkra henne om att vår inställning inte styrs av något motiv för att använda underleverantörer. Vi koncentrerar oss på huvuduppgifter och vi koncentrerar oss på prioriterade frågor, inte för att dra oss undan några skyldigheter utan för att absolut kunna säkerställa att vi helt uppfyller de centrala skyldigheter som vi har.
En av dessa skyldigheter är helt klart - och jag håller med Maes om detta - förberedelser för att få en effektiv, jämn och lugn utvidgning som skall vara till ömsesidig fördel både för människorna i de anslutningsländerna och medborgarna i den nuvarande unionen. Ett av skälen till att vi måste se till att vi inriktar oss mycket kraftfullt och tydligt på våra prioriterade frågor är för att kunna garantera att vi kan genomföra den helt avgörande rollen som förvaltare av utvidgningen med maximalt resultat.
Jag vill gärna säga henne att de mekanismer som vi ämnar införa för strategisk planering och planläggning med hjälp av aktivitetsbaserad förvaltning kan låta väldigt tråkigt och helt utan någon idealism. Eftersom jag uppfostrades att tro att för att idealen skall segra krävs organisation kan jag kanske vädja till henne att förstå och stödja vår mekanistiska syn på detta, därför att det görs för unionens stora och centrala syften och dess utvidgning.
Jag hoppas att den grad av samarbete och partnerskap med rådet och parlamentet som vi kan åtnjuta för denna politiks samtliga aspekter skall innebära att vi får inte bara ett snabbt införande av policyutveckling på det mest effektiva sättet, utan också att vi skall kunna göra det genom samordning vid rätt tidpunkt, vilket kommer att vara mest fördelaktigt för unionen. Jag tror verkligen att reform med allt det innebär, däribland de nya mekanismerna, skall underlätta mycket förändringar av det slaget.

Cox
Jag vill ta tillfället i akt och först gratulera kommissionen för att den enhälligt och i rätt tid kunnat lägga fram denna betydelsefulla vitbok med åtföljande handlingsplan och jag tror att när kommissionens ordförande beskrev sin vice ordförande som han uppträder med intelligens, entusiasm och handlingskraft är det i själva verket en rimlig och giltig beskrivning av detta förfarande.
Jag vill ställa två frågor. Vi förväntar oss om jag har förstått rätt ett betänkande i september om huvudaktiviteter. Skall det redan börja ge effekt möjligen i någon form av ändringsförslag till den budgetberäkning som parlamentet måste ha färdigt under sista kvartalet detta år för budgeten för år 2001 och kan ni redan nu säga om kommissionen räknar med ett sådant förfarande?
Den andra gäller frågan om förhands- och efterhandsgranskning och förfaranden och har jag förstått rätt - jag har inte haft möjlighet att titta närmare på dokumentet - att kommissionens enhälliga beslut verkligen avser att göra det möjligt för generaldirektoraten att slippa granskningssystemet i förväg, men att i dess ställe skall det införas ett kraftfullt fristående och centraliserat revisionssystem i efterhand? Om det är fallet, kan jag åtminstone säga att efter långa och ibland intressanta diskussioner på varje håll i min grupp, anser jag att om man som vi gjort i denna kammare har begärt att man skall ha ansvar på varje nivå i kommissionen är den nödvändiga motsvarande åtgärden att vi ger människor tid att vara chefer. Låt cheferna vara chefer.

Kinnock
. (EN) Jag vill tacka herr Cox och faktiskt hans grupp för det sätt som flera ledamöter starkt har engagerat sig i och intresserat sig för reformens detaljer vilket ibland kan vara ganska besvärligt men, som han nämnde, alltid värt besväret.
Med hänsyn till meddelandet i september är det utan motstycke. Det kommer inte bara att vara en av de fundersökningar som kommissionen regelbundet har gjort utan en mycket noggrann och genomträngande översyn inom generaldirektoraten och i hela kommissionen för vilken vi har infört en mekanism för att granska kraven på oss och de resurser vi har för att uppfylla dessa krav. Det är därför möjligt - jag kan inte säga med absolut säkerhet i detta skede - att vid den fasen i budgetförfarandet och i det arbete som parlamentet håller på med måste vi kanske - jag understryker mycket starkt att det gäller under vissa villkor - måste vi kanske lägga fram några slutsatser inför parlamentet och diskutera möjligheten till revidering. Det är en vettig prognos, det är inte en ambition vi har men det är en möjlighet som vi kanske måste överväga. Får jag tacka Cox för att han underströk fördelen med att helt och fullt följa rekommendationen från den oberoende expertkommittén och att införa ett system som skall avslutas definitivt i och med revideringen av budgetförordningen och upphörandet av en central förhandskontroll. Jag vill också understryka att avsikten inte bara är att frigöra kommissionens personal - det är förvisso en målsättning - utan den är samtidigt att "responsibilise" (göras ansvariga) - det är ett förfärligt ord men vi vet alla vad det betyder. Genom att sätta igång med en sådan utveckling i vår organisation är jag säker på att vi kan matcha eller till och med lyckas bättre med den framgång och ökade arbetsmotivation som har blivit följden av liknande utvecklingsarbete inom flera förvaltningar både i den offentliga sektorn och i den privata sektorn under det senaste decenniet. Jag tror inte att man genom att sluta använda ett centraliserat system verkligen kommer att få en sänkt nivå på ekonomistyrningen utan man stärker systemets effektivitet och samband med den operativa verksamheten. Ekonomistyrningen kommer att vara absolut säkrad både på det sätt som vi kommer att införa förändringarna och på grund av att vi skall införa en helt professionell, fristående intern revisionstjänst.
Som jag nämnde tidigare är vår ambition total säkerhet för pengar och valuta för pengarna. Vi är också angelägna om att de människor som arbetar för oss värderas. Förändringarna inom budgetförvaltning och ekonomistyrning skall i hög grad öka möjligheten att göra allt detta.

Theato
Fru talman! Jag tackar ordförande Prodi för hans klara framställning av målen med reformen. I de diskussioner som vi under de gångna veckorna har fört med i synnerhet kommissionär Kinnock har vi mycket tydligt klarlagt - här ansluter jag till det som Cox har sagt - att vi inte kan rekommendera att man helt och hållet avstår från en oberoende ekonomistyrning. Ja till decentralisering, men vi behöver ändå en oberoende ekonomistyrning, dvs. en cell i de enskilda generaldirektoraten, som är direkt underställd styrekonomen. Vi får inte lägga utanordning och kontroll i samma händer på det här viset.
Vi har klarlagt det upprepade gånger och gjort det mycket tydligt också i van Hultens betänkande av den 19 januari, nämligen i punkt 10 och 11. Nu har jag ännu inte fått vitboken, och jag frågar er, herr Kinnock: Kommer vi att återfinna vår ståndpunkt där? Jag har en fråga beträffande ex ante-kontroll, som ändå bör genomföras där så erfordras, och detta på ett oberoende vis. Av Prodis ord har jag förstått, eller jag tror att jag har förstått, att denna ex ante-kontroll inte finns överallt, men att den inte heller kommer att avskaffas helt, och att ekonomistyrningens oberoende kommer att bibehållas. Kommer detta att återfinnas i vitboken? Jag kommer att läsa den med mycket stort intresse och stor uppmärksamhet, men ni kanske redan nu kan säga mig hur sakerna har formulerats där.
Frågan om övergångsfrister oroar oss. Man har vid något tillfälle yttrat något om soft law - men något sådant existerar inte. Det finns inte någon mjuk eller hård lag. Det finns en lag, och det får inte finnas någon övergångsperiod i denna reform, där det kan uppstå någon rättsosäkerhet.

Kinnock
. (EN) Jag är också tacksam, med risk för att vara tjatig, mot Theato för det konsekventa engagemang hon har visat för dessa frågor och för det sätt som hon, om hon tillåter mig säga så, agerade barnmorska i fråga om många av de förändringar som vi nu överväger. Jag hoppas att hon skall känna stolthet över det barn som hon är åtminstone delvis förälder till.
För det första är jag inte säker på om jag förstod tolkningen rätt, men jag tror inte det skulle vara möjligt för någon så sakkunnig som Theato att tala om att avskaffa oberoende ekonomistyrning. Det finns en grad av oberoende uppenbarligen som tilldelats den nuvarande budgetchefen genom budgetförordningen. På grund av blandningen av roller för både budgetförvaltning och ekonomistyrning och revision enligt nuvarande bestämmelser är det emellertid svårt att anse detta som en kompromisslös roll, oavsett hur stor integritet den person som faktiskt innehar posten har. Så de förändringar som vi strävar efter att genomföra - som jag säger överensstämmer med de mycket starka och klara rekommendationerna från den oberoende expertkommittén - är inte negativa på något sätt alls.
Samband, konsekvens och allmängiltigt bra normer i ett decentraliserat system för ekonomistyrning är säkerställt genom en rad åtgärder. En sådan är att garantera utbildning av hög kvalitet, en annan är att se till att inget generaldirektorat kan ta över ansvaret för ekonomistyrning om inte och till dess att revisionstjänsten är absolut säker på att systemet är helt tillförlitligt, en annan är inrättandet av en central budgetenhet, som de ärade ledamöterna kommer att se i vitboken som skall se till att dessa normer fastställs och övervakas och sedan tillkommer också den goda strategin med bälte, hängslen och overall när man skall ha en effektiv och oberoende intern revisionstjänst.
Jag skall inte gå närmare in på detaljer när jag ger ett parlamentariskt svar av detta slag, men jag är säker på att när Theato undersöker saken kommer hon att se att i vitbokens detaljbestämmelser ges mycket starka garantier. Där kommer även att finnas belägg för det faktum att vi har tagit hänsyn till de påpekanden som gjorts i denna kammare, i synnerhet i budgetkontrollutskottet, och det är signifikant med hänsyn till användning av ex ante visas i generaldirektorat. Om man i ett generaldirektorat anser att det är ett relevant och effektivt sätt att stärka ekonomistyrningen kan ex ante-systemet användas.
Naturligtvis finns det olika krav inom hela kommissionen beroende på antal och vilket slag av ekonomiska transaktioner som särskilda generaldirektorat måste handha. Hänsyn till det tas även i vitboken, men där det finns ett önskemål om och ett påvisat behov för att använda ett sådant system, kan det naturligtvis användas.
Slutligen rörande övergångsbestämmelser delar jag Theatos reservationer för så kallad "mjuk lagstiftning". Vi har haft denna diskussion tidigare och hon vet att jag skiljer mellan olika former av lagar som kan ge en mycket positiv effekt och till sist eventuellt omvandlas till vad jag antar vi kan kalla "hård lagstiftning". Men i denna fråga ser jag ingen möjlighet för "mjuk lagstiftning" vilket är orsaken till att man under övergångsperioden kommer att helt följa den gällande budgetförordningen till dess att den lagen är ändrad genom en vederbörlig demokratisk process i denna kammare och i rådet. Det finns en absolut försäkran om det och åtgärder för det i vitboken.
Dessutom, och det är mycket viktigt, eftersom det gäller en övergångsperiod kommer det att finnas utbildning, rådgivning, hjälpfunktion, garantier, den nya chefen för revisionsenheten skall vara tillsatt senast den 1 maj och med det och en rad av andra garantier anser jag att vi kan vara så säkra som människor kan vara på att det kommer att finnas ett helt säkert system även under övergångsperioden.
Det är två andra punkter som jag måste ta upp därför att detta är en viktig fråga som är väsentlig för reformen. Den första är att folk känner - av skäl som jag väl förstår - att under den övergångsperioden finns en fara för antingen oansvarighet eller slapphet.
Oansvarighet för att känslan finns på vissa håll att det inte kommer att finnas tillräcklig kontroll eller disciplin. Det förkastar jag helt på grund av den höga nivån på kommissionens tjänstemän, ansvaret hos cheferna för generaldirektoraten och de garantier som vi har byggt in i systemet. Slapphet skulle bara uppstå om man har problem, men vi gör allt vi kan i fråga om stöd och utbildning för att minska möjligheten för detta.
Till sist, det system vi för närvarande har - som den oberoende expertkommittén hävdade mycket starkt - är nu ohållbart. Revisionsrätten har faktiskt kallat det en ren konstruktion. Förändring måste komma i alla fall, förändring skulle innebära en övergångsperiod eftersom det inte finns någon möjlighet att ett system kan utvecklas som skulle göra det möjligt för oss att gå från en fredag till nästa måndag från ett system till ett annat. I den mån som det alls är möjligt med all den rådgivning och all den kompetens för systemutveckling som vi har tillgång till är jag säker på att vi har installerat, eller att vi kommer att installera på grundval av våra förslag ett system som skall tillhandahålla unionen, dess skattebetalare och denna kammare ett fullständigt säkert system.

Modrow
Fru talman! Reformprocessen fick helt visst, kanske också en aning i förväg, en mycket bra bedömning, vilket också skall erkännas. Min fråga lyder: Reformen blir nödvändig inte minst på grund av anslutningen av nya länder och den utvidgning av unionen som då sker. Hur skall vi - kommissionen, parlamentet och de nationella parlamenten i kandidatländerna - kunna möta denna utmaning och på ett ännu effektivare sätt ta hänsyn till idéer och tankegångar i kandidatländerna? Delegationerna utför ett aktivt arbete - jag gör det i min delegation för Tjeckien - men det kan konstateras att vi ofta har en mycket skolläraraktig attityd gentemot varandra. Hur kan reformen bidra till en effektivare utformning av förbindelserna och samarbetet, de gemensamma ansträngningarna från Europaparlamentets, de nationella parlamentens och kommissionens sida?

Kinnock
. (EN) Jag är tacksam till den ärade ledamoten för att han underströk det faktum att frånsett reformens eget inneboende värde skulle en reform bli nödvändig till följd av anslutning, utvidgning och i synnerhet det slag av utvidgning som vår union snart kommer att engageras i. Det är viktigt att vi får den reformen både för den nuvarande unionens del och naturligtvis för att underlätta anslutningar.
Under de kommande åren skall jag fortsätta den praxis jag redan startat, tillsammans med flera av mina kollegor i kommissionen självklart, med ingående diskussioner med förvaltningarna i de anslutande nya medlemsstaterna. Vi gör det för att försöka förklara så utförligt som möjligt det system som de skall ansluta sig till. Jag skulle också vilja se en utveckling av utbildningsinsatser från både nuvarande medlemsstater och unionen i allmänhet. Dessa skall möjliggöra att allteftersom nya tjänstemän börjar arbeta i kommissionen och tjänstemän och administratörer i medlemsstaterna måste ta itu med verkligheten, de komplexa frågorna om verkligt medlemskap i unionen och den gemensamma marknaden, kommer det att bli svårt att upptäcka några anpassningsproblem.
Det är den typ av finesser och åtgärder jag skulle vilja se. Allt jag kan göra nu är att lova att sträva efter det.

Morgan
Kan jag inleda med att önska kommissionären en mycket glad St Davids dag.
Tack för presentationen. Det är viktigt att kommissionen inte glömmer bort att reformprocessen kommer att bli helt bortkastad tid om den inte anknyts till den europeiska allmänheten. Det måste faktiskt vara den starka inriktningen hela tiden. Den måste betjäna dem och jag är helt övertygad om att rekommendationerna om att förkorta förseningarna med betalningar kommer att bli mycket uppskattat, men det andra stora klagomålet vi får från de människor vi företräder är pappersarbetet. För mycket pappersarbete. Finns det någon hänvisning till minskat pappersarbete och minskad byråkrati för dem som ansöker om europeiska bidrag medan man samtidigt säkerställer ekonomistyrning? Det är ett klart klagomål som vi får. Den frågan måste man titta på.
Den andra frågan jag skulle vilja ställa gäller revisionsarbetskommittén. Det är naturligtvis välkommet men det är viktigt att det innefattar en hänvisning till den kontroll av rekommendationer som kommer från Europaparlamentet inom vårt förfarande för ansvarsfrihet. Kommer ni att lägga till det i vår revisionsarbetskommittés arbetsuppgifter? Slutligen, socialistgruppen samtycker till den aktivitetsbaserade budgetberäkningen och med ansvarstilldelning och ni kommer, som Prodi säger, att bedömas efter era insatser, inte era ord.

Kinnock
. (EN) Uppgiften att återknyta kontakten med den europeiska allmänheten är viktig som Morgan säger och det kan endast ske genom åtgärder inte genom ord. Jag säger det med viss aktning för Europaparlamentet där det finns så många experter på ord, men vi skall försöka leda med gott exempel.
Vad gäller för mycket pappersarbete redogjorde Morgan noggrant för problemet. Vi avskyr alltför mycket pappersarbete, men med hänsyn till de krav vi har att kontrollera och på nytt kontrollera och dubbelkontrollera för att försäkra oss om en effektiv ekonomistyrning är ibland de administrativa kraven, som somliga kallar byråkrati, oundvikliga.
Men för att minska dessa skyldigheter till minsta möjliga talar vi inte bara om det. Vi skall inom en mycket snar framtid tillsätta en vice generalsekreterare, en tillförordnad vice generalsekreterare med speciellt mandat och speciell uppgift att ta fram bästa arbetsmetoder och sprida dem i hela kommissionen och att se till att det sker en radikal minskning i de förfaranden som genererar så mycket papper, så mycket byråkrati och jag måste säga så mycket frustrering, inte bara för medborgarna och företagen i unionen utan också för de människor som arbetar för kommissionen. Vi skall verkligen sträva efter att uppnå detta, och jag tror att effekten under de närmaste åren kommer att börja bli uppenbar.
Ett av våra problem kommer självklart alltid att vara att ju bättre reformarbete vi gör ju mindre kommer någon att känna till den, så vi skall förlita oss på att våra vänner och partner i Europaparlamentet med sin vanliga generositet förklarar alla ansträngningar som görs av kommissionen tjänar Europas folk på ett bra sätt. Jag vet att jag kan förlita mig på alla här.

Talmannen
Jag förklarar frågestunden avslutad. Jag tackar ordförande Prodi och kommissionär Kinnock.

Uttalande av den höge representanten för utrikespolitik och gemensam säkerhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av den höge representanten för utrikespolitik och gemensam säkerhet. Jag hälsar Javier Solana mycket varmt välkommen och ger honom genast ordet.

Solana
 - (ES) Fru talman! Som ni säkert förstår är det en stor glädje för mig att åter få vara bland er, mina damer och herrar, här i Europaparlamentet.
Mycket har hänt sedan jag sist stod inför er för att tala om frågor med anknytning till utrikes- och säkerhetspolitiken på vår kontinent. Ibland kan man tycka att det är för mycket som har hänt. I dag vill jag dela vissa tankar med er, i synnerhet kring den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det har, som jag sade, skett stora förändringar i världen de senaste månaderna och många händelser har ägt rum, men jag väntar till frågestunden, om mina damer och herrar inte misstycker, med att konkretisera vissa av de frågor som ni vill ställa.
Under de månader som gått sedan jag sist stod framför er, mina damer och herrar, har viktiga händelser ägt rum även inom Europeiska unionen. Låt mig få lyfta fram två av dessa. Den ena är betydelsefull för er som parlamentsledamöter, och i synnerhet för ordförandeskapet: invigningen av regeringskonferensen och inledandet av förhandlingarna med de framtida medlemmarna i Europeiska unionen. Säkert har händelserna i Kosovo och i Balkanländerna rent generellt fångat vår uppmärksamhet och väckt vårt engagemang; viktiga frågor i Mellanöstern, där parlamentets talman fick en avgörande roll i samband med sin senaste resa; några viktiga händelser för att återuppta toppmötet mellan Europa och Afrika, där jag hade nöjet att få delta tillsammans med det portugisiska ordförandeskapet; det viktiga möte som har ägt rum i Portugal, i Vilamoura, med Latinamerikas arton länder i syfte att upprätta starkare förbindelser mellan Europeiska unionen och länderna i Latinamerika. Säkerligen har även Tjetjenien väckt vårt engagemang och jag har tillfälle att säga ett par ord om det i slutet av mitt anförande, efter det viktiga samtal jag hade i dag på förmiddagen med Europarådets ombud, Álvaro Gil-Robles, om det besök han nyligen gjorde i området. Men jag vet att ni ledamöter har bett mig komma för att tala direkt till er om utrikespolitiken och i synnerhet om säkerhetspolitiken i Europa efter Helsingfors. Det kommer jag kort att gå in på; om ni vill vara så vänliga att ställa frågorna i samband med frågestunden så skall jag gärna besvara dem.
Låt mig få påpeka att toppmötet i Helsingfors under det finländska ordförandeskapet inte ägde rum för hundra år sedan utan för knappt två månader sedan. I Helsingfors fattades beslut som är avgörande för utrikes- och säkerhetspolitiken på vår kontinent. Det rörde sig huvudsakligen om tre typer av beslut, och det är dessa jag nu skall gå in på. Det första var beslutet att inom Europeiska unionen tillsätta tre typer av kommittéer för beslutsfattande på området krishantering: den första är kommittén för politik och säkerhet; den andra en militär kommitté som företräder stabscheferna i unionens femton medlemsländer; och den tredje beslutar om de förbindelser som Europeiska unionen bör upprätthålla med tredje land och andra organisationer. Jag syftar då i första hand på förbindelserna mellan Europeiska unionen och Atlantpakten och förbindelserna mellan Europeiska unionen och de länder som, geografiskt sett, är europeiska men inte tillhör Europeiska unionen, åtminstone inte för ögonblicket.
Jag kommer att hålla mig till dessa tre punkter när jag informerar er om den senaste händelseutvecklingen.
För det första, vad de beslutsfattande organen beträffar, höll kommittén för politik och säkerhet som bildades på det senaste rådsmötet (allmänna frågor), sitt första sammanträde på förmiddagen i dag den 1 mars 2000. Det innebär att kommittén för politik och säkerhet för första gången har sammanträtt inom Europeiska unionen, två månader efter förklaringen och beslutet som fattades i Helsingfors. Jag hade tillfälle att vara med där i förmiddags och sedan äta lunch med företrädarna. Jag kan tala om för er, mina damer och herrar, att ni har all anledning att vara nöjda och tillfreds. De femton länderna har utsett diplomatiska experter på ambassadörsnivå till att åta sig ansvaret för en av de viktigaste frågor som vi kommer att ta oss an de närmaste månaderna.
För det andra kommer den militära kommittén, som företräder de femton ländernas stabschefer, att hålla sitt första sammanträde den 7 mars, det vill säga två månader och några dagar efter förklaringarna i Helsingfors. Denna militära kommitté kommer, som ni säkert kan föreställa er, att ha flera olika åligganden. I ett övergångsskede kommer deras främsta åliggande att vara att vägleda rådet och även mig samt att fatta de första besluten om hur de slutliga organen skall inrättas, vilka vi absolut måste försöka få i gång i slutet av år 2000 eller i början av nästa år.
För det tredje skall den militära staben företräda högt uppsatta militärer från de femton länderna som tillsammans med mig kommer att bilda det civila och militära sekretariatet, vars uppgift skall vara att med hjälp av militärkommittén förbereda alla åtgärder, som när tiden väl är inne, skall sättas in som krishantering i inom Europeiska unionene. Dessa krishanteringsåtgärder kommer inte att vara strikt militära åtgärder, utan militärerna, den militära kommittén, kommer också att ha en rådgivande funktion angående logistiken för tänkbara åtgärder av humanitärt slag, där det kan bli nödvändigt att sätta in militära styrkor. I dagsläget är Moçambique utan tvivel ett utmärkt exempel på att man kanske bör ingripa med utgångspunkt i den militära logistiken inte i militärt utan i rent humanitärt syfte. Vi arbetar nu intensivt och jag tvivlar inte, mina damer och herrar, fru talman, på att om jag för några månader sedan, då jag hade nöjet att stå här framför er för första gången, hade sagt att jag den 1 mars 2000 skulle meddela att den politiska kommittén hade samlats för första gången, att den militära kommittén skulle vara i gång en vecka senare och att de första enheterna från den militära staben skulle anlända dagen därpå till den byggnad vi har i Europeiska unionen, då skulle säkert många av er ha tänkt att den höge representanten höll på att bli galen. Vi var inte galna, utan det vi har gjort är att arbeta hårt, intensivt och beslutsamt med stöd och uppbackning inte enbart från er utan även från stats- och regeringscheferna från de länder ni företräder. Det är få initiativ inom Europeiska unionen som har drivits med så stor beslutsamhet, kraft och energi som krishanteringen sedan Helsingfors och fram tills i dag. Vi har på mindre än två månader fått i gång en samarbetsmekanism med kommissionen. Jag vill tacka kommissionär Patten, som vi har hos oss här i dag, för hans stöd och den enorma energi som även han har lagt ned på att se till att alla dessa frågor skall kunna lösas inom en relativt kort tid.
Mina damer och herrar, låt mig få gå in på en annan fråga som jag vill titta närmare på tillsammans med er. Vi har nu sett vilka de organ är som vi har satt i gång, men vi har också en viktig skyldighet för vår trovärdighets skull: att Europa har en förmåga att få fram militära resurser som gör det möjligt att agera när det är dags för krisåtgärder. Jag upprepar att Europeiska unionen i och med sådana militära resurser inte har för avsikt att inleda ett krig utan att skapa fred, medverka till krisåtgärder för att gripa in där krig eller konfliktsituationer råder, för att skapa lugn, minska spänningarna och undvika sådana situationer, enligt den linje man enades om i Helsingfors där man, som ni minns, fattade det förnuftiga beslutet att alla europeiska stater tillsammans skall upprätta en styrka på 60 000 soldater som inom 60 dagar -två månader- kan rycka ut för att undvika en kris och har möjlighet att under ett års tid fortsätta operationen för att undvika en konflikt. Det är en operation av stor betydelse, en viktig målsättning som vi ställer upp, men jag kan tala om för er att vi befinner oss i ett läge där vi kan agera inför den utmaning som stats- och regeringscheferna började fundera på i Helsingfors. Försvarsministrarna i de femton länder som företräds här samlades i måndags, för bara två dagar sedan, i Sintra, en vacker stad inte långt från Lissabon, och fattade viktiga beslut i syfte att tillämpa det Headline Goal som man definierade i Helsingfors. Det kalendarium de har bestämt sig för är ett strikt och viktigt kalendarium som kommer att kräva stor beslutsamhet av alla - även av parlamentet. Jag skall beskriva det med hjälp av fem punkter. Punkt ett: innan nästa rådsmöte (allmänna frågor) äger rum nu i mars, kan vi - genom att utgå från det perspektiv som de militära planläggarna finner lämpligt - ange en exakt definition av den innersta och specifika betydelsen av Headline Goal. Det är inte det samma att säga att vi skall placera ut 60000 soldater i en fredsbevarande operation som i en fredsskapande operation, och därför måste vi ha funderat igenom alla tänkbara situationer, så att vi har förmågan att göra det och att göra det bra. Före den 24:e kommer vi därför att ha fastställt kalendariet så att rådet (allmänna frågor) kan göra det, och göra det bra.
För det andra: vi måste se vilka resurser respektive land har, så att den globala styrkan på 60 000 soldater på ett organiserat och effektivt sätt kan fördelas mellan de femton länderna.
För det tredje: vi måste se vilka skillnaderna är mellan Headline Goal och det varje land kan bidra med. Det är möjligt, ärade ledamöter, att de femton länderna tillsammans inte har så att det räcker och att länderna därför måste göra ytterligare ansträngningar för att uppfylla de behov vi har ställt upp. Hur skall vi åstadkomma detta? Vi vill göra det genom att sammankalla de femton medlemsländerna till en konferens för att ta reda på hur stort avståndet är mellan det vi vill uppnå och det vi redan har, och se hur det som saknas skall fördelas mellan de femton länder som bildar Europeiska unionen.
Vi vill planera kalendariet på ett sådant sätt, mina damer och herrar och fru talman, att vi under det franska ordförandeskapet i december 2000 kan avsluta förfarandet med en stor konferens där vi enar ländernas respektive styrkor, så att behoven och resurserna motsvarar varandra. Då skall vi uppriktigt kunna säga att vi redan har klart för oss vad vi måste göra från och med slutet av år 2000 och fram till år 2003, då vi har bestämt att resurserna skall vara färdiga att tas i bruk. Det är vad vi gör, det är vad vi håller på med. Jag anser att vi har gjort ett bra arbete de här månaderna, de här veckorna och jag anser att vi under år 2000 kan arbeta under den återstående tiden av det portugisiska ordförandeskapet - som verkligen gör ett utomordentligt och fantastiskt arbete - och fortsätta under det franska ordförandeskapet som garanterat kommer att fortsätta arbeta med samma snabbhet och förmåga som man har visat i andra sammanhang.
Jag kan tala om för er att minst fyra europeiska rådsmöten kommer att äga rum under tiden; i Lissabon, i Feria och två europeiska rådsmöten under det franska ordförandeskapet. Vid dessa fyra tillfällen kommer även regeringscheferna vara villiga att fortsätta analysera dessa frågor, så att vi inte missar tåget och så att vi år 2003 är färdiga att sätta in de resurser vi kommit överens om, om det skulle behövas. Därför, mina damer och herrar och fru talman, anser jag att vi tar oss an den här frågan med beslutsamhet, med energi och med ett starkt stöd från alla regeringar och regeringschefer.
Mina damer och herrar, det finns två saker jag i det här sammanhanget vill ta upp. Europeiska unionen är skyldig att genomföra hela operationen i förbindelse med de tredje länder som jag har nämnt, länder som även om de geografiskt sett tillhör Europa ännu inte tillhör Europeiska unionen. Det är länder vi måste samarbeta med, som vi även måste införliva, för om det skulle bli så, och måtte det inte bli så, att en kris uppstod, då skulle alla krafter och alla länder vara mer än välkomna. Det andra är att vi måste etablera en fungerande och genomblickbar förbindelse med Atlantpakten. De operationer vi i framtiden kommer att genomföra är av tre olika slag. Den första typen är en operation där de europeiska styrkorna involveras inom ramen för Atlantpakten. Den andra en operation där de europeiska styrkorna sätts in och som leds av dessa, men med hjälp av Atlantpaktens resurser och infrastruktur. Den tredje är en operation där vi européer agerar på egen hand. I operationer av den första och den andra typen kommer vi att behöva ett samarbete med Atlantpakten och vi bör därför upprätta ramar för en genomblickbar och positiv förbindelse som präglas av förtroende mellan oss och Atlantpakten, så som sig bör, något som kommer att vara bra både för Atlantpakten och för oss.
Fru talman, mina damer och herrar! Jag har nu talat om de resurser vi är beredda att sätta in, om kalendariet som vi vill tillämpa och om det som har åstadkommits de senaste månaderna. Jag vill dessutom påpeka att vi inte bör glömma att vi även på det civila området måste hantera krisåtgärder. Humanitära kriser, polisiära kriser som olyckligt nog pågår för närvarande i Kosovo, i Balkanländerna: allt detta håller vi på, eller försöker att lösa i den mån vi har resurser till det. Vi strävar mot detta tillsammans med kommissionen, med kommissionär Patten. På lördag förmiddag kommer jag att träffa inrikesministrarna från de femton medlemsländerna i Europeiska unionen och försöka övertyga dem om det behov vi alla har att mobilisera även polisen, för det kan komma till en punkt då det uppstår en kris som från början innebär ett militärt behov, men utvecklas på ett sådant sätt att det efter bara några månader förutom militärer, även krävs poliser och förutom poliser i krisens slutskede kanske även domare eller instanser för att skapa de demokratiska instanser som landet behöver. Vi strävar även i den riktningen med en äkta och positiv förbindelse med kommissionen.
Mycket mer har jag inte att tillägga i dessa frågor. Mycket annat har hänt de här veckorna som jag skulle vilja ta upp: Kosovo, Mellanöstern, Tjetjenien; det finns mycket jag skulle vilja ta upp med er ledamöter. Jag föredrar ändå, fru talman - om ni tillåter - att sätta punkt här och lämna utrymme för frågor, så att vi även har tid att besvara dessa.
Men innan jag sätter punkt, vill jag berätta för er om ett telefonsamtal som jag hade för bara några timmar sedan med ombudet för Europarådet angående Tjetjenien. Gil-Robles återvände i dag från Tjetjenien, han har besökt Grozny och hade möjlighet att tala med mig på telefon och förmedla sina första intryck, som inte är positiva, som ni säkert kan föreställa er. Situationen i flyktinglägren i Ingusjien är förfärlig, och den försämras; i de flesta fall serveras inte längre någon varm mat på hela dagen: de ryska myndigheterna tillhandahåller inte längre någon sådan, och därför har de icke-statliga organisationerna fått ta vid. I Grozny finns det för närvarande cirka 20 000 personer som befinner sig i ett desperat läge, som måste gå flera kilometer för att komma till en plats där de kan få något att äta. Samtidigt pågår något som kan beskrivas som en rörelse av positiv karaktär och som jag också skulle vilja dela med er. Ombudet för Europarådet berättar att de ryska myndigheterna i går i ett samtal med presidenten och utrikesministern accepterade att personer från Europarådet ansluter sig till den humanitära delegation som i dag finns i Grozny under ledning av de ryska myndigheterna, och att har förhandlat med det tjänstgörande ordförandeskapet för organisationen för säkerhet och samarbete för att, om det skulle visa sig vara genomförbart, även personer från den organisationen skall kunna ansluta sig. Det är väl det enda positiva jag kan förmedla för närvarande; jag hoppas att vi de närmaste timmarna kommer att få ytterligare information från ombudet Gil-Robles och i synnerhet bättre nyheter vad gäller myndigheterna i ryska federationen.
Fru talman, ärade ledamöter, jag slutar här. Jag vill bara upprepa det jag sade till er i början. Det är en stor glädje för mig att få delta i parlamentets arbete, och dela det arbete med er som utförs gemensamt av alla länder tillsammans med kommissionen, med en tydlig målsättning; målsättningen att vår europeiska union skall kunna delta i de fredsbevarande operationerna med så stort inflytande som möjligt på internationell nivå. Europa har inte för avsikt att kriga någonstans, utan snarare att bidra till fred och stabilitet i hela världen.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar herr Solana så mycket och ger ordet till Poettering, för gruppen Europeiska folkpartiets grupp och Europademokraterna.

Poettering
Fru talman, kolleger! Det här är andra gången som vi diskuterar med den höge representanten Javier Solana, och jag vill redan nu rikta ett ord till kommissionens företrädare Chris Patten. När vi första gången diskuterade med den höge representanten för GUSP genomdrev vi på uppdrag av vår grupp, även på mitt personliga förslag och med stöd från alla gruppordförandena, att kommissionen skulle yttra sig, företrädd av Patten. Jag medger gärna att vi inte tänkte på det när vi fastslog dagens föredragningslista.
Fru talman, jag ber er och gruppordförandena att vi för all framtid skall se till att vi alltid också helt formellt ger kommissionen ordet när vi diskuterar med den höge representanten, eftersom kommissionen måste vara en del av utvecklingen av den europeiska politiken...
(Applåder)
... och att vi gemensamt har det i åtanke. Jag säger helt självkritiskt att vi inte tänkte på det. Jag hoppas, kommissionär Patten, att ni har tillfälle att också göra en bedömning av vår diskussion.
Herr Solana, ni talade om Sintra. Det innebär ett stort framsteg att de 15 försvarsministrarna har träffats. Det talas om militär, trupper och soldater. Allt detta är riktigt. Det rör sig åt rätt håll. Men jag vill med stort eftertryck säga att militär, trupper och soldater inte är något självändamål, utan att grundvalen för allt vi gör är människornas värdighet, demokratin, rättsstaten, freden, fredliga lösningar på konflikterna. Jag skulle ha önskat att de 15 staterna i Europeiska unionen hade gjort sin röst hörd på ett mycket tydligare sätt än som var fallet under de senaste veckorna när rysk regering och rysk militär begick mord och förbrytelser i Tjetjenien.
(Applåder)
Jag får många gånger det intrycket att vi utövar kritik gentemot små länder, ibland på ett måttlöst sätt, men att vi ger efter när det handlar om stora länder. Men måttstocken måste vara att vi bemöter förbrytelser, var de än begås, med ord och om möjligt också med passande handling.
(Applåder)
Vi har under de senaste åren gjort stora framsteg med hjälp av Maastrichtfördraget och därefter med hjälp av Amsterdamfördraget, genom resultaten från Saint Malo, från Köln och nu från Sintra. Vi är naturligtvis positiva till, herr Solana, om det nu byggs upp trupper med dessa 60 000 soldater. De skall kunna sättas in inom 60 dagar. Men retoriken från våra regeringar i Europeiska unionens länder måste också följas av handling. Det finns flera regeringar som minskar sina budgetar och sina försvarsmedel. Detta motsäger all retorik som vi möter i dessa dagar. Uppmuntra regeringarna i Europeiska unionens länder till att låta orden också följas av handling, så att vi inte till slut bara har retorik och sämre säkerhet, utan så att vi slutligen också har större säkerhet i Europa.
(Applåder) Det finns nu en viss oro bland våra amerikanska vänner, och jag säger eftertryckligen våra amerikanska vänner, ty vi vill ju ha en nordatlantisk allians mellan USA och Europa, som agerar vänskapligt och på lika villkor. Det finns alltså en oro, och man talar om de så kallade tre D:na decoupling, alltså oron för att Europa skulle kunna frigöra sig från Amerika, sedan oron för duplication, alltså en fördubbling av militära instrument såväl som av ansvarsområden och kommandostrukturer, och slutligen discrimination, alltså oron för en diskriminering av de Nato-medlemmar som inte är medlemmar i EU. Jag ber er - ni har ju erfarenhet som tidigare generalsekreterare i Nato, och jag är övertygad om att ni också delar mina åsikter här - att motverka dessa farhågor genom praktiskt agerande och se till - med den omskrivning som görs av Natos generalsekreterare - att vi förverkligar de tre I:na, alltså indivisibility, den transatlantiska säkerhetens odelbarhet, improvement, förbättringen av den europeiska kapaciteten, och slutligen inclusion, alltså inkluderandet av de europeiska Nato-partner, som inte är medlemmar i Europeiska unionen, i processen.
Militär får alltid bara utgöra ultima ratio. Det har ni ju lyckligtvis sagt. Den bästa säkerhetspolitik som vi kan bedriva, i en icke-militär anda, är dels utvidgningen av Europeiska unionen österut för att uppnå mer stabilitet där, och dels dialogen med de arabiska och islamiska staterna, för att också leva i fred inom Medelhavsområdet.
Avslutningsvis ett påpekande: Jag noterade med förvåning att den belgiske försvarsministern Flahaut i Sintra förklarade att Belgien ville avbryta sina militärpolitiska förbindelser med Österrike. Nu vet jag inte vilka militärpolitiska förbindelser man har, men jag måste säga att det bakom sådana överväganden finns en outhärdlig, moralisk förmätenhet, som är ovärdig regeringen i det land, i vars huvudstad de europeiska institutionerna befinner sig. Jag ber om att man upphör med denna isolering och att man upphör att söndra länder och folk, och att vi i stället övervinner denna isolering och att vi knyter samman länderna. Ty bara om vi inom Europeiska unionen knyter samman länderna och har förmåga att hålla fred, är vi också ett exempel på fred och fredliga konfliktlösningar utanför Europeiska unionen. Detta uppmanar jag de 14 staterna till, som beter sig på ett visst sätt, som jag eftertryckligen kritiserar i fråga om den belgiska regeringen. Låt oss själva vara fridsamma och kunna hålla fred! Därför måste vi förena och inte isolera länderna inom Europeiska unionen!
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Poettering.
Herr Poettering! Det säger sig självt att kommissionär Pattens inlägg i denna debatt är fullständigt relevant. Och vi kom överens om att jag skulle ge honom ordet när han bad om det. Önskar ni tala nu eller litet senare, herr kommissionär?
(Kommissionären visade att han ville ha ordet senare.) Då så, tack.

Schori
Fru talman, kommissionär Patten och herr Javier Solana! Usted no es una persona loca, todo lo contrario. Vi gläds åt de snabba framsteg som har gjorts efter Helsingforstoppmötet. Vi vet att ni har en viktig roll i detta. Det gläder mig också att ni nämner Moçambique i dag och i detta sammanhang, och att man kan göra en stor humanitär insats med dessa medel.
Vi kan naturligtvis inte tala om utrikespolitik utan att nämna Tjetjenien. Min vän Jacques Poos kommer att tala för vår grupp om detta. Jag vill koncentrera mig på Kosovo. Det är nu fullt tydligt att läget i Kosovo visar att krisen inte kan få en hållbar lösning med militära medel. Kfor-styrkorna har gjort och gör en viktig och ovärderlig insats, men pansarvagnar och skyttevärn kan inte hantera politiska problem och etniska motsättningar i längden. Det har nu gått så långt att Pentagon har förbjudit de amerikanska styrkorna att återvända till norra Mitrovica. De har nu ersatts av robusta danska, finska och svenska trupper.
Det är lätt att förtvivla inför våldet och hatet, men för Kosovos, Balkans och Europas del är det viktigt att vi inte misslyckas. Vi har gjort stora förpliktigande åtgärder genom stabilitetspakten. Detta blir därför ett trovärdighetstest för unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Just nu är bristen på lämplig personal i Kosovo oerhört stor. Redan i höstas hörde vi Bernard Kouchner efterlysa civilpolis. Det gläder mig nu att höra att Javier Solana i helgen skall sammankalla inrikesministrarna för att diskutera polisfrågan. Jag hoppas att denna diskussion i första hand kommer att inriktas på Kosovo, så att man kan råda bot på denna desperata situation. När det gäller Balkan och Kosovo hoppas jag också att rådet kommer att följa parlamentets, och vad jag förstår även kommissionens krav på en flerårig budget för Kosovoinsatser.
Herr Solana! Situationen i Kosovo har lärt oss mycket, t.ex. att vi skaffar oss en militär kapacitet för krishantering, vilket redan har omsatts i praktisk handling. En annan, minst lika viktig erfarenhet är dock att det är bättre att förekomma en kris än att behöva rycka ut i efterhand. Därför måste EU också ha en självständig, trovärdig konfliktförebyggande kapacitet. För kommissionens del har kommissionär Patten tagit flera lovvärda initiativ i denna riktning. Jag tänker på förslaget om att sätta upp en rapid reaction facility och en rapid reaction force för icke militära insatser samt införa headline goals för icke militära insatser och ett Commission crisis centre. Min sista fråga till Javier Solana är: Vilka konkreta förberedelser görs för just konfliktförebyggande? Hur har dessa organiserats i Solanas kansli, och hur samordnas detta med kommissionen?

Haarder
Herr talman, herr Solana! Vi i Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp ger er vårt fulla stöd och förtroende, men vi vill påminna er om det enorma ansvar ni nu axlar. Jag tänker då bland annat på de kommande viktiga humanitära och fredsbevarande och fredsskapande insatserna. Men jag tänker även på det ansvar som ni nu har för att det nya europeiska samarbetet på försvarsområdet inte skall ge upphov till en splittring mellan Nato och EU, mellan USA och Europa. En sådan splittring skulle betraktas som positiv endast av de despoter och slyngelstater som utgör ett hot mot friheten och de mänskliga rättigheterna. Jag förmodar att ni tog del av den oro som några ledamöter från den amerikanska kongressen förra veckan gav uttryck för här i parlamentet. Den oron måste ni undanröja, herr Solana. För som ni själv sade, om vi står enade över Atlanten, då kan vi åstadkomma något. Om vi splittras blir vi svagare, och på det viset förlängs de förtrycktas lidande. Håll därför, käre herr Solana, en så nära kontakt som möjligt med våra amerikanska allierade, och glöm inte Norge, Turkiet och Kanada. Även de bär ett tungt ansvar för att vi inte skall förvandlas till papperstigrar. Vi har, precis som George Robertson många gånger har påpekat, två miljoner soldater, men kunde ändå inte ställa upp med 40 000 i Kosovo. Kanske var det vår svaghet och bristande trovärdighet som gjorde att det blev krig. Diplomatiska påtryckningar lyckas ju bara om de understöds av trovärdiga ekonomiska och militära hot. Allt annat är rena önsketänkandet. Medlemsstaterna måste antingen bevilja mer pengar eller göra en omprioritering till förmån för moderna rörliga enheter, så att våra soldater skyddas med den bästa utrustningen, och därför gläds vi över de beslut som fattades i måndags i Sintra.
Den tredje tunga börda ni axlar är säkrandet av den parlamentariska kontrollen. Detta skall i första hand ske i medlemsstaterna. Inga soldater kan sändas ut utan det nationella parlamentets godkännande. Därför är det felaktigt att tala om en Europatrupp. Det är en styrka som är sammansatt av nationella enheter. Det nya är att den kan agera snabbt och vara väl förberedd under en effektiv gemensam ledning och med modern utrustning. Men naturligtvis finns det också utrymme för en viss parlamentarisk insyn och kontroll här i parlamentet. Vi hoppas få se er ofta som gäst både här i parlamentet och i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik som en som både talar och lyssnar. Slutligen gläds jag med er över den otroliga samstämmighet och den fart med vilken det nya samarbetet inleddes. Vissa av oss fick i går träffa den portugisiska försvarsministern. Han var lika glad och positivt överraskad som ni över att enighet råder på så många punkter. Tänk på att det även förekommer alliansfria länder i diskussionen. Vi delar den glädjen så länge vi inte rusar iväg så snabbt att samarbetet över Atlanten skär sig. Det är något jag vill poängtera än en gång, och slutligen vill jag poängtera att syftet med detta är att vi skall bli så trovärdiga i våra ekonomiska och militära påtryckningar att inga militära resurser behöver sättas in. Det är det som är syftet med det hela, och därför är det också viktigt att ni samarbetar med Patten, för det är de militära, ekonomiska och diplomatiska påtryckningarna som tillsammans skall sätta stopp för övergrepp här i vår närmaste omgivning.

Cohn-Bendit
Herr talman, herr Solana! Vi är alla stora barn. Ni bygger luftslott och i er plan fram till år 2003 finns det 60 000 soldater. Det är fantastiskt det vi i Sintra beslutade att göra år 2004, år 2005 och år 2006. Men vad gör vi år 2000 för Kosovo?
Ni har talat med Gil-Robles, jag har fått ett mejl från en tidigare kollega, Pierre Pradier, som är i Pristina just nu. Han berättar historien om en serbisk läkare som blivit mördad i Pristina. Han skötte romer, albaner och serber vilket är oförlåtligt i Kosovo. Han mördades, han har tre barn. Vi måste ha poliser i dag i Kosovo! Vi måste ha soldater som inte tillämpar en doktrin. Jag är ingen krigsivrare, men om inte soldater stoppar brottslingar i Kosovo, är dessa soldater onödiga. Man riskerar livet i Kosovo, men det är priset för friheten just nu. Om vi låter det som sker i Kosovo i dag passera: provokationer vid gränsen, serbernas provokationer, albanernas provokationer osv., går vi mot krig.
Säg mig vad den civila mobiliseringen består i, herr Patten? Vi behöver en civil interventionsstyrka i Kosovo i dag, för att övervaka vad som händer och säga till militärerna och poliserna vad de måste göra, annars kommer allt det vi gjort i Bosnien och Kosovo att motsägas av verkligheten, i ett land som sjunker allt djupare ned i våldet.
(Avbrott längst till höger från Martinez) Vi har ett allvarligt problem eftersom vi gör fraktsedlar för befolkningar men vi är inte i stånd att agera när det föreligger en enorm humanitär kris som i Tjetjenien. Poettering har rätt - och när han har rätt måste det sägas. Han har inte alltid rätt, men här har han det. Jag är för en hård politik mot Österrike, men vi får då ett ansvar gentemot Ryssland. Jag tycker inte om utrikesministrar som inget säger - de må vara tyska och från mitt parti, franska och från den mångstämmiga vänstern eller italienare från jag vet inte vilket parti! I den nuvarande situationen måste vi säga till Ryssland: "om ni vill ha pengar, om ni vill att vi minskar skulderna, måste ni låta en civil fredskår få komma in i Ryssland". Annars är vi inte beredda att betala deras krig, för genom att minska skulden, genom att ge dem pengar, betalar vi deras soldater som massakrerar. Vi är medskyldiga till massakrerna i Tjetjenien när vi fortsätter att ge pengar till dem som massakrerar.
(Applåder)
Det räcker inte med att bara säga: "Ni herrar som massakrerar, sluta med det!" De vet mycket väl att de inte borde döda. Tror ni att Putin inte vet att det som sker i Tjetjenien inte är särskilt bra? Men det är hans strategi, det är han som framkallat detta krig. Alltsedan början har han velat ha detta krig för att blir president.
Så ser världen ut i dag. Det är därför jag säger till er: min grupp är inte helt överens, men jag instämmer i att vi behöver ett europeiskt försvar. Jag tror att ett europeiskt försvar måste kontrolleras av Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Parlamentet måste först ge klartecken till något, sedan beslutar de nationella parlamenten om de skall sända iväg sina soldater eller ej. Om en civil insatsstyrka samtidigt kan ingripa i förväg, under en konflikt, och vi inte beslutar det, är vi stora barn som tycker om att leka att militärerna går framåt, men inte i stånd att få de civila att avancera. Så länge vi inte har balans mellan det militära och civila blir vi inte trovärdiga.

Wurtz
Herr talman! Det är andra gången vi välkomnar den höge representanten för utrikespolitik och gemensam säkerhet och jag hör till dem som önskar att detta bör ske regelbundet. Det min grupp däremot beklagar, herr höge representant, är att ni tycks vilja utöva ert stora ansvar på ett alltför unilateralt sätt.
Till att börja med behandlar ni enbart säkerhetsinsatserna utifrån en militär synvinkel, och förbigår praktiskt taget det som förefaller oss grundläggande, nämligen en stor förebyggande politik, långt innan riskerna för konflikt uppstår, något som ensamt skulle förtjäna att vara föremål för en gemensam strategi på unionsnivå. I det begrepp ni försvarar, nämligen den självständiga försvarskapaciteten, är den försvarskapacitet ni kräver skall mobiliseras absolut självklar eftersom det är fråga om en fördubbling av investeringsutgifterna på det militära området, men försvarets självständighet är mycket mer problematisk, att döma av Natos, alltså Förenta staternas, grad av inblandning i Europas försvarsbeslut, vilket en del av rådet och, förefaller det, ni själv så hett önskar.
Slutligen hör vi inte mycket om den andra delen av ert uppdrag: unionens utrikespolitik. I våra ögon kan ni inte nöja er med en sorts minimiinsatser på detta område, vilket nyheterna just nu också erinrar oss om.Ta Tjetjenien, exempelvis. Sedan sex månader för de ryska ledarna ett smutsigt krig av kolonialtyp, på grund av simpla maktambitioner, vilket leder till en daglig dos av barbari. Om vi bortser från era allmänna uttalanden, som ni sannolikt kommer att upprepa, vilken är i dag unionens strategi gentemot Ryssland? Ursäkta mig, men i dag urskiljer man bara en tillmötesgående tröghet, medan detta stora land inför våra ögon gräver ned sig i en alltmer okontrollerbar situation som äventyrar hela kontinentens fred och säkerhet.
Mellanöstern: Fredsprocessen kör fast och spänningarna förvärras återigen på ett mycket oroande sätt. Vilka initiativ avser de femton att ta för att undvika att strimman av hopp som tändes vid Netanyahus nederlag inte i sin tur slocknar och lämnar plats för det värsta.
Balkan: ett år efter att Nato började bomba och i ljuset av den så betydelsefulla krisen i Mitrovica, är ni beredda på en kritisk utvärdering av hela strategin i regionen för att dra lämpliga lärdomar av det?
Södern, och bl.a. Afrika: de olidliga bilder som kommer till oss från Moçambique förklaras inte bara av naturkatastrofen utan visar också på de obarmhärtiga konsekvenserna av underutvecklingen. De ifrågasätter våra ambitioner gentemot denna del av världen och följaktligen de förändringar som bör främjas i den nuvarande världsordningen, eller oordningen.
Echelon-nätet, slutligen: kommer ni åtminstone att kräva att denna otroliga affär förs upp på dagordningen för nästa toppmöte mellan Europeiska unionen och Förenta staterna? Min grupp skulle önska att vår dialog, vårt samarbete, och i förekommande fall våra politiska konfrontationer, också till att börja med befinner sig bland sådana insatser. Många människor väntar på oss där, i Europa och i hela världen. Jag tror inte vi får missa dessa möten.

Coûteaux
Herr talman, mina damer och herrar, herr Solana! Vi är ordentligt generade när vi skall svara er, för ni är ansvarig för ett ärende som i våra ögon inte finns.
Vi anser att detta fattiga Europa bara kan tala med en röst för att inget säga eller, och det är kanske det allvarligaste, att Europa bara kan lösa sina diplomatiska motsättningar genom att okritiskt efterlikna den amerikanska politiken. Enligt principen om lyrisk illusion och den flykt framåt som förespråkas av de femton medlemsländerna beslutade de i Sintra att förse sig med en s k "pompöst" självständig handlingskraft. Och unionen kan förvisso kalla det "handlingskraft", det som för närvarande inte är något annat än en mobilisering av litet medel och samling på papperet, av människor, vapen och logistik. Men att tro att denna gröt kan vara självständig är definitivt något annat. Vilka intressen skall denna förmenta kraft försvara, med tanke på att Europas nationer inte har samma intressen?
Låt oss tänka efter i tre sekunder. Vilken är grunden till en väpnad aktion? Det är att försvara ett territorium, bevara ett fosterland och rent allmänt intressen som anses som grundläggande. Vad kan en armé göra i brist på fosterland eller territorium - eftersom Europa inte tydligt kan fastställa sina gränser - och i brist på grundläggande intressen som tydligt identifierats och som de femton medlemsländerna, av förklarliga skäl, aldrig vågat diskutera. Kort sagt: vad kan en väpnad armé tjäna till om det inte finns någon form av politik?
Man nöjer sig med ett slags surrogat gjort på mänskliga rättigheter, en sorts armé till tjänst för vaga idéer, ett ideal vars historia så många gånger visat på farligheterna. En utrikespolitik förutsätter att man har en tydlig definition av sig själv och sina intressen. Men GUSP kommer aldrig att bli något annat än en lösnäsa för de nationella intressen som redan lyckas dominera systemet. Vem ser inte att det i detta fall handlar om det par som utgörs av London och Berlin som eskorteras av deras respektive hantlangare, som på intet sätt uppfattar att deras diplomati skiljer sig från Washington och som i bästa fall ser sig som statister.
När det gäller denna så att säga strukturella maskopi är ni för övrigt själv, herr Solana, personligen en perfekt illustration, när ni utan avbrott går från Nato till GUSP som om det var samma sak, och i verkligheten är det samma sak. Det är fortfarande kejsardömets tjänst. Och det är inte utan nöje som man i den futtiga tävling som ställer er emot kommissionär Patten, sett er använda detta uppriktigt sagt ljuvliga och t o m älskvärda argument. I vilket fall som helst har ni till en tysk tidning sagt: "det är till mig amerikanarna ringer". Herr Solana! Ni skulle ha kunnat lägga till "det är till mig de lämnar meddelanden", för det är just det vi ser. På Balkan liksom annorstädes, en dag ber oss Förenta staterna att förstöra Balkan, en annan dag ber de oss att bygga upp det igen. Ja, Jean-Claude Martinez gjorde helt rätt i att avbryta er, Daniel Cohn-Bendit, i samtliga fall handlar det om att okritiskt följa en förebild.
Ni tycker att jag överdriver! Varje dag kommer nyheterna med ytterligare bevis på vår underkastelse. Echelon är ett exempel bland flera, som för övrigt ger en bild av Europa som ligger långt ifrån den som man tycker om att betrakta här. Experterna talar om ett kulturellt problem, jag tycker att de är mycket älskvärda.

Gollnisch
För den europeiska högerns räkning måste jag säga er, höge representant för utrikespolitik och gemensam säkerhet, att ni inte har vårt förtroende. Ni är emot kriget, säger ni, men i er egenskap av generalsekreterare för Nato har ni startat ett. Ett angreppskrig, som inställsamt verkställer den amerikanska militärpolitiken inom ett område som inte tillhörde Nordostatlantpakten, gentemot en stat som aldrig varit medlem, som inte hotade någon internationell gräns, och det var ett brott mot reglerna för internationell rätt och principen om icke inblandning likaväl som reglerna för krigsförklaring.
I dag bedömer till och med Cohn-Bendit - bara det! - resultaten av den förfärliga politiken som han så hett önskade. Vi har därför några frågor till er, som avslöjar vår oro, det är det minsta man kan säga.
För det första: har enligt er den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som mål att skydda säkerheten för unionens medlemsstater, vilket man skulle kunna tro, eller anser ni att den har rätt att ingripa överallt i världen?
För det andra, i detta andra fall, på vilka normer inom internationell rätt och politisk moral stödjer ni er? Jag hör er redan svara: de humanitära. I Kosovo förstör man i det humanitäras namn metodiskt Serbiens civila infrastruktur. När USA dödar 2000 personer i Panama är det inte för att införa sin politik, utan för att bekämpa narkotikahandeln. När de landstiger i Somalia, varifrån de tvingades att ynkligt dra sig tillbaka, är det inte för att garantera sin dominans på oljevägen utan för att inge hopp. "Restore hope" minns ni? En gång för alla, ser ni inte att det är i det humanitäras namn som alla tarvligheter i dag begås?
Ni talade slutligen om att utnyttja de stora möjligheterna till krishantering. Inte för att kriga, naturligtvis, utan för att skydda freden. Men det här är hela tiden den motivering som kommer från alla dem som startar förebyggande krig. Kan ni garantera oss att det inte blir något förebyggande krig mot någon som helst stat, och framför allt inte mot dem som i sina val inte ratificerar den politik som bestämts av andra stater i unionen?
Dessa frågor, herr höge representant, är ett uttryck för vår oro. Ni är emot krig, säger ni, men ni är inte den första krigsivrare som säger det. Måtte Gud bespara oss de skadliga konsekvenserna av de högtravande principer som ni ställde upp för oss nyss.

Belder
Herr talman! Utvecklandet av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet lämnar naturligtvis inte de tre nykomlingarna i Nato från förra året, nämligen Polen, Tjeckien och Ungern, särskilt oberörda. Som kandidatländer till Europeiska unionen vill de redan från början, det vill säga redan nu, vara fullständigt engagerade i detta viktiga initiativ. Denna önskan infriades dock inte av Europeiska rådet vid toppmötet i Helsingfors i slutet av förra året. I den finska huvudstaden hördes endast vaga löften om samråd och samarbete.
Därför frågar jag den höge representanten, Solana, i vilken utsträckning Prag, Warszawa och Budapest hittills varit engagerade i de europeiska militära krishanteringsplanerna eller kommer att bli det.
Den här frågan är desto mer brådskande med tanke på den ganska kritiska hållning man intar i det polska lägret. Mycket drastiskt uttryckt lyder den polska invändningen: undvik amerikansk isolationism och europeisk separatism. Logiskt nog uttrycker den polske utrikesministern, Bronislav Geremek, den här oron på ett mer diplomatiskt sätt: "Uppbyggnaden av en europeisk försvarsidentitet får inte ske på bekostnad av enigheten inom Nato. Den europeiska försvarsidentiteten är just till för att förstärka Nato." Den ståndpunkten delar vi helt och hållet!
Minister Geremek är inte den enda makthavare i de nya Nato-länderna i Central- och Östeuropa som i dag i den här mycket viktiga processen ställer sig utanför. Han får till exempel bifall från den tjeckiske försvarsministern. I höstas förra året sade denne: "Europas säkerhet går inte att dela upp. Den kan inte begränsas till ett litet antal länder så att de övriga länderna endast får titta på eller verkställa beslut."
Dessa ställningstaganden understryker min fråga till Solana. Polen behöver bara fem ord för det: inget om oss utan oss! Vad gör de nuvarande EU-medlemsstaterna med denna rimliga begäran från kandidatländer?

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Även jag vill välkomna den höge representantens närvaro och hans villighet att besvara ledamöternas frågor nu vid sitt andra framträdande, för vid hans framträdande i november var det inte möjligt - och det kan inte Solana lastas för - och det bör i rättvisans namn erkännas att han skrev ned de frågor ledamöterna ställde och lovade att besvara dem så fort som möjligt.
Det är även rättvist att ge ett erkännande åt de insatser Solana nämner i syfte att ge Europeiska unionen en effektivare, synligare och mer samstämmig utrikespolitik och gemensam säkerhet. Och därför håller jag med om det som vissa kolleger har förekommit mig med att säga i sina anföranden, nämligen behovet av en global politik som förutom militära faktorer även kombinerar civila, diplomatiska, humanitära och polisiära faktorer, precis som Solana har påvisat.
Det portugisiska ordförandeskapet har gjort rejäla framsteg genom införandet av en rad olika organ av provisorisk eller tillfällig natur. På rekordsnabb tid har man arrangerat det informella rådsmötet för försvarsministrarna och satt flera milstolpar utmed den långa vägen mot denna utrikespolitik och gemensamma säkerhet. En sådan milstolpe var rådsmötet i Sintra, och om det skulle jag vilja ställa ett par frågor till Solana.
Rådsmötet använde två dokument som utgångspunkt. Ett brittiskt dokument om headline goals, om de prioriterade målsättningarna, och ett annat dokument om de ständiga militära organen inom Europeiska unionen. Herr Solana, jag undrar om ni är beredd att vid ert nästa framträdande i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik ge en lång och ingående förklaring till utskottets ledamöter - tillsammans med Patten som jag ställer samma fråga till, och med rådets tjänstgörande ordförande som jag ber att ni, herr Solana, överlämnar denna begäran till - en förklaring om innehållet i de dokument som behandlades på toppmötet.
Den andra frågan, herr höge representant, gäller i vilken utsträckning ni stöder de påpekanden och yttranden som den franske försvarsministern har gjort om att medlemsstaterna måste avsätta 0,7 procent av bruttonationalinkomsten till försvarskostnader. Jag skulle vilja veta vad ni anser om det, om ni håller med om det, om ni verkligen anser att det krävs ett större bidrag från medlemsstaterna på det här området.
För det tredje, vad anser ni om övningarna "Crisex 2000", som nyligen har antagits och där Europeiska unionen för första gången har delat en rad initiativ med Organisationen för fiskeriet i Nordatlanten.
Och slutligen för det fjärde, herr Solana, vill jag veta om ni, om medlemsstaterna bad er om det, skulle vara beredd att leda kommittén för politik och försvar, som ett ytterligare komplement till all er erfarenhet som generalsekreterare i ministerrådet, som hög representant för utrikespolitiken och den gemensamma säkerheten, som generalsekreterare för Västeuropeiska unionen och som tidigare generalsekreterare för Nato.

Lalumière
Herr höge representant! I min egenskap av föredragande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik skall jag begränsa mitt inlägg till dessa frågor.
Herr höge representant! Ni hörde den omfattande kritiken från parlamentsledamöterna som inte accepterar de fruktansvärda situationerna i Kosovo, Tjetjenien eller annorstädes. Jag vill för min del att vi inte skall tappa modet och i dag, när det gäller er, erkänner jag era ansträngningar för att bygga en europeisk säkerhets- och försvarspolitik som är värdig namnet och som inte fanns tidigare. Vi är förvisso fortfarande långt ifrån att ha uppnått det önskvärda målet, åtminstone det mål jag önskar. Men till ert pluskonto för jag ert intensiva arbete, sammanträdestakten, era ansträngningar för att skapa en snabb insatsstyrka, era konkreta ansträngningar för att förebygga och hantera kriser eller få dem att upphöra med civila medel och, om nödvändigt, militära medel.
Jag skulle vilja utnyttja er närvaro här för att ställa två frågor när det gäller "vad skall vi göra". Den första gäller det kommande Europeiska rådet i juni och december, utöver det extra rådet i Lissabon. Vilka är de viktigaste framstegen, de prioriterade, som ni hoppas genomföra under de kommande toppmötena? Slutligen, vad mer behöver ni vid dessa toppmöten?
Min andra fråga är annorlunda, även om den också har koppling till den föregående. Den gäller nästkommande regeringskonferens. Anser ni inte att regeringskonferensens dagordning borde innehålla frågan om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken för att komplettera fördragen, om det visar sig att dessa, i texternas nuvarande utformning, inte gör det möjligt att införa en verklig försvarspolitik? Jag tror att ordföranden i italienska rådet tog upp denna fråga vid ert möte den 24 februari. Kan ni säga oss vilken er ståndpunkt är i denna fråga?

Van den Bos
Herr talman! Bosnien och Kosovo har skakat liv i Europa. Äntligen inser Europeiska unionen att den inte kan unna sig att alltid överlåta det politiska och militära initiativet på amerikanerna. Beslutet om en egen fredsstyrka är utmärkt. Om Europa dock vill kunna agera militärt i avgörande ögonblick så måste det tas upp en flexibilitetsklausul i fördraget.
Solana kan spela en viktig roll. Han är inte dum. Absolut inte! Han är en skicklig och kompetent man. Frågan är bara om den här sammanhopningen av uppgifter inte övergår till och med hans kompetens. Solana är förutom generalsekreterare för rådet även generalsekreterare för VEU och dessutom hög representant för utrikespolitiken. Dessutom är han chef för den enhetspolitiska planeringen och tidiga varningar. Hinner han överhuvudtaget sova, herr talman?
Ur demokratisk synvinkel tycker jag att den här sammanhopningen av funktioner egentligen är oacceptabel. Desto mer eftersom Solana naturligtvis inte är en demokratiskt politiskt vald politiker utan en hög tjänsteman som inte behöver försvara sig inför något parlament alls. Hans ställning hotar att överskugga kommissionär Pattens ställning, vilket illustreras igen i dag. Det verkar som om att kommissionen och parlamentet hamnar mer och mer utanför spelet ju mer den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken börjar ta form. Det tycker jag också är oacceptabelt.
Naturligtvis måste allt göras för att göra den europeiska politiken effektivare men det får inte leda till oönskade maktkoncentrationer. Solana måste hålla Europa vaket utan att han själv faller omkull av trötthet.

Maes
Herr talman! Europeiska unionen bildades i första hand för fredens skull. Jag är glad att kommissionär Patten och herr Solana också betonat det vid flera tillfällen. Vi har valt en gemensam utveckling i enlighet med demokrati, kulturell mångfald och tolerans. Nu står vi dock här, maktlöst tittande på eländet i Tjetjenien och likgiltiga inför krigen i Afrika, i så många länder som vi ju ändå har band med eftersom det är före detta kolonier. Det handlar delvis om våra AVS-partner. Kriget är fortsättningen på en urartad underutveckling.
I Kosovo har vi ingripit med militära medel efter att vi inte lyckades förhindra kriget i f.d. Jugoslavien. Nu kan vi inte ledsaga freden. Därför är Europa inte trovärdigt som union. Jag tror inte, herr Solana, att vi kan återupprätta den trovärdigheten med militära medel.
Som företrädare för Europeiska fria alliansen kommer vi alla från nationer, regioner, som aldrig varit i krig med utlandet men som alltid varit tvungna att försvara sig mot sina förtryckare. Vi är mycket skeptiska till era planer angående ett snabbt bildande av en militär kapacitet. Det är inte för att vi skulle vara emot ett europeiskt försvar men ett europeiskt försvar får endast vara ett resultat av en bra och demokratisk utrikespolitisk beslutsprocess.
Europa har just nu ingen nämnvärd utrikespolitik. Jag tror knappast att vi någonsin kommer att lyckas på ett mellanstatligt sätt. Jag tror att det är alltför lätt att sätta sig ned med militärerna och den militära utrustningen, åh, det är ju egentligen så fina leksaker, och få ihop alltsammans. Jag är mycket skeptisk mot det här om inte kommissionär Patten på ett lika trovärdigt sätt kan visa oss att han är färdig med en plan för förebyggande, förebyggande av ytterligare urartande, underutveckling och förebyggande av konflikter i Europa och utanför Europa. Våra gränser upphör nämligen inte vid Medelhavets gränser.

Korakas
Herr talman! Jag skall börja med erövringen av Kosovo. Åtta månader efter att Natos bombningar upphörde, är det uppenbart att dessa inte genomfördes för att få slut på någon etnisk rensning eller för att skapa fred och ordning, utan för att ytterligare sönderdela Jugoslavien, ändra gränserna och främja den nya ordningen.
I dag pågår, med de ockuperande Nato-styrkornas goda minne - med deras hjälp, skulle jag vilja säga - en grym etnisk rensning riktad mot serber och andra icke-albaner. Allt pekar på att vi går mot en andra serie attacker mot Jugoslavien, något som bekräftas av UCK:s attacker mot serberna i Mitrovica, försöken att införliva tre städer i södra Serbien med Kosovo, pådrivandet av Kosovos självständighetsprocess, transporten genom Grekland - trots det grekiska folkets protester - av tvåtusen man till Kosovo liksom, på samma gång, intensifieringen av Natos och Europeiska unionens ansträngningar att störta Jugoslaviens legitima regering.
Å andra sidan, trots Solanas uttalanden om medmänsklighet och fred, blir det att döma av vad han har sagt oss i dag tydligt att vi i enlighet med besluten från Helsingfors går mot att bygga upp en terrorstyrka på för närvarande på 60 000 man, som skall slå till mot vem som än sätter sig upp. Med Solanas tal bekräftas vår åsikt att det även i den militariserade Europeiska unionen kommer att vara Nato som bestämmer. Där har ni för övrigt anledningen till att Solana utnämndes till denna post, Natos generalsekreterare, skyldig även till det brott som har begåtts mot Jugoslavien, rätt man på rätt plats, en man som har en anklagelse hängande över sig som kan leda till att han döms som krigsförbrytare.

Dupuis
Herr kommissionär, herr höge representant! Det är otvivelaktigt att ni agerar snabbt och kraftfullt och att ärendena har gjort enorma framsteg.
Jag ställer mig frågande och är inte helt överens med de positiva tolkningarna från ett antal pressorgan och kolleger om den riktning vi går i. Jag tror att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, i motsats till den stora processen inom den ekonomiska och monetära unionen som var integrerad i gemenskapsstrukturerna, i dag tyvärr är helt och hållet ett regeringsförfarande.
Min första fråga, herr höge representant, herr kommissionär, är att få veta om ni tillsammans utarbetat strategier för att åtminstone så sakta nå fram till att skapa en process som återinför den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i gemenskapsprocessen. Det tog femton år för den ekonomiska och monetära unionen. Det kan ta femton år för försvars- och säkerhetspolitiken och utrikespolitiken, men processen måste vara tydlig.
Jag tror också att man inte får underskatta dominansen och kraften hos utrikesministeriernas lobbyverksamhet, och det är en fråga jag ställer till er. Vi känner till vilken kraft de förvärvat under dessa fyrtio år vi byggt upp unionen. I dag har de inget att vinna på att utrikespolitiken överförs till gemenskapsnivå och jag tror att de arbetar i den riktningen.
När det gäller frågan om Kosovo slutligen - Cohn-Bendit gjorde rätt i att betona den punkten - tror jag att Europeiska unionen snarast måste ta upp frågan om detta områdes slutliga ställning. Utan denna ställning kommer det bara att finnas instabilitet, mord och provokationer från Belgrad, och Europeiska unionen måste därför snarast uttala sig om detta.
Avslutningsvis tackar jag Poettering eftersom jag tror att vi börjar få nog av Belgiens initiativ, uppriktigt sagt. Jag tror att många medlemsstater, bland de fjorton övriga, skulle ha många skäl till att inte samarbeta vid Europeiska unionens möten när det gäller rättvisa exempelvis. Fyra år efter att Dutroux och hans gemål arresterades har vi fortfarande ingen process och vi vet fortfarande inte vad som händer.
Bland dessa fjorton medlemsstater skulle det också finnas många som när det gäller turism ifrågasätter det lämpliga i att avråda föräldrar från att semestra med små barn i Belgien, exempelvis. Det skulle därför vara på tiden, och jag uppmanar Solana och Patten att meddela kollegan Michel, att det börjar bli lite mycket nu och att det slutligen riskerar, vilket jag hoppas, att vändas mot honom.

Oostlander
Herr talman! Jag skulle i första hand vilja gratulera Solana så hjärtligt till detta datum, den första mars, då ett antal strukturer som har att göra med den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken träder i kraft. Jag undrar dock hur han själv ser på det hela.
I handlingarna talas det om ett gott samarbete med den höge representanten. Ni sade själv alldeles nyss att ni talat med dem under lunchen. Ja, det skulle bara fattas att ni inte talade med dem och att det inte var fråga om något gott samarbete mellan er och de nya strukturerna. Lider ni dock inte av att inte själv leda dem och själv egentligen vara kärnan i dem? Jag skulle vilja, och jag tror flera med mig här i parlamentet, att ni skulle vara motorn i det här och inte riskera att skjutas åt sidan på något sätt.
Höge representanten Solana och kommissionär Patten har de senaste månaderna, bland annat i diskussioner med Nato-församlingens ledamöter, försökt komma fram till en gränsdragning mellan EU:s och Natos försvarspolitik. Man får egentligen intrycket av att de båda tycker att Petersberguppgifterna lämpar sig för att på sikt ingå i EU:s försvarspolitik. Även fördragen pekar i den riktningen men i fördragen lämnas dock mer utrymme. Där lämnas en större öppning för en mer allmän försvarspolitik som mer ansluter till det gamla talet om integreringen av vår politik i en europeisk pelare. Via den europeiska pelaren i Nato skulle vi då yttra oss. Det här jag egentligen allt mindre talas om.
Jag har intrycket att Europeiska unionen minskat sina ambitioner i fråga om Petersberguppgifterna, varvid Patten då tar de civila uppgifterna för sin räkning, inbegripet alla snabbt mobiliserade polis- och tjänstemannakårer som han talat med så stor entusiasm om, med rätta, och Solana då tar hand om de militära medlen och de militära insatserna, naturligtvis tillsammans i ett utmärkt samarbete. Det tycker jag verkar självklart.
Finns det dock ingenting mer egentligen? Finns det egentligen ingenting på gång om vilket man kan säga: i försvarspolitiken understryks egentligen Natos roll mycket kraftigt när det gäller det kollektiva försvaret? Den europeiska pelaren, ja den fungerar egentligen inte längre som sådan, Europa begränsar sig till Petersberguppgifterna. Är det egentligen det vi vill, att göra det på ett sådant sätt?
Dessutom talas det om integrering av Västeuropeiska unionen i Europeiska unionen, men det talas inte längre om artikel 5 som man naturligtvis är omedelbart inblandad i. Då handlar det om de större försvarsuppgifterna och inte bara om Petersberg. Tas det bort?
Det talas också samtidigt i allmänna ordalag om en höjning av försvarsbudgeten. Det tror jag är bra, men i det yrkandet görs dock ingen skarp åtskillnad mellan Petersberguppgifter och större kollektiva försvarsuppgifter. Jag undrar hur det hela kommer att utveckla sig. Jag skulle egentligen vilja fråga de båda herrarna hur de ser på det hela till slut. Behöver det uppmärksammas extra vid regeringskonferensen eller kan det komma av sig självt utifrån fördragen?
Jag är glad att det här kommit en öppning för försvarspolitiken. Jag undrar dock: om Turkiet erbjuder en brigad, måste vi då även ge Turkiet rätt att vara med och besluta om den politiken? I Turkiet sitter strukturella Haiders i regeringen. Det tycker jag verkar vara konstigt. För det andra erbjuder sig även de baltiska staterna. Skall de också delta i vår försvarspolitik? Det är minst sagt en mycket intressant ståndpunkt.

Napoletano
Herr Javier Solana! Ni har påmint oss om de framsteg vi har gjort inom detta område mellan Amsterdam och Helsingfors, samt om vissa beslut som redan fattats efter Helsingfors, till exempel inrättandet av de tre kommittéerna och beslutet att skicka en styrka på 50 - 60 000 man, beslut som nyligen fattats vid det informella mötet i Sintra.
Denna acceleration gör emellertid det avstånd som finns mellan dessa beslut och den pågående regeringskonferensen ännu tydligare. Jag tror att vi måste komma fram till en vettig kompromiss på det här området, mellan dem som med all rätt strävar efter att öka takten när det gäller att skapa en gemensam politik och dem som anser att framstegen skall ske inom ramen för regeringskonferensen. Låt mig säga till de senare: se upp, för den här politiken måste förankras demokratiskt! Vi vet hur viktig den allmänna opinionen är när man kommer in på området utrikes- och säkerhetspolitik. Därför vill jag fråga er om ni tror att någon av följande frågor, naturligtvis bara i formellt hänseende, kommer att beröras av reformen: dubbleringen mellan kommissionen och den höge representanten när det gäller att skapa en ny form; en tydlig, och inte bara formell, distinktion mellan civil och militär krishantering. Detta skulle till exempel kunna leda till att kommissionen ansluter sig till den politiska kommittén, en konsolidering av gemenskapens befogenhet när det gäller civil krishantering, skapandet av ett ministerråd för försvarsministrarna, en samordning mellan Fördraget om Europeiska unionen, FN:s konvention och VEU; dessutom Europeiska unionens juridiska status, det förstärkta samarbetet inom detta område, den parlamentariska kontrollen; slutligen: finansieringen.
Tror ni att någon av dessa frågor åtminstone skulle kunna bli upptagen på dagordningen till den regeringskonferens som pågår?

Schroedter
Herr talman, herr Solana, kommissionär Patten, kära kolleger! De senaste steg som tagits av rådet i fråga om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken innebär enligt min åsikt en klar kränkning av principen om demokratisk kontroll i samband med militära insatser. Medan de tre nya kommittéerna existerar från och med i dag, är den parlamentariska kontrollen däremot fortfarande fullständigt oklar och oavgjord. Det medgavs redan av det portugisiska ordförandeskapet. Ni däremot, herr Solana, har inte nämnt detta med ett enda ord. I samband med utökningen av föredragningslistan för regeringskonferensen kräver vi därför ett omfattande deltagande av Europaparlamentet i säkerhetsfrågor.
Den andra bristen vid mötet i Sintra var det faktum att det nu visserligen finns effektiva militära beslutsstrukturer, medan däremot konceptet för den icke-militära krishanteringen fortfarande är fullkomligt diffust. Men för oss har Europeiska unionens förmåga till icke-militär krishantering prioritet, dvs: Den har prioritet när det gäller ordningsföljd, den har prioritet när det gäller europeisk intervention, men också när det gäller tilldelning av resurser. Därför måste man här koncentrera sig på att höja anslagen för den icke-militära kapaciteten. Återigen har detta överhuvud taget inte nämnts av er i dag, herr Solana. Om ni räknar med 0,7 procent av de nationella budgetarna för militär upprustning, frågar jag mig om det inte är betydligt förnuftigare att satsa 10 procent av EU:s budget på att förhindra konflikter. Då skulle vi nämligen kunna spara in de 0,7 procenten av de nationella budgetarna för militära insatser, vilket ju är väldigt mycket mer.

Alavanos
Herr Solana! Vi är nära varandra, och jag ser ert ansikte. Jag tycker att ni har åldrats, ert ansikte är fullt av rynkor. Jag blir ledsen när jag ser er och tappar hoppet när jag hör er, på grund av det som ni säger om de militära lekarna, som Maes nämnde, och på grund av det som ni inte säger. Ni har talat här, och samtidigt som blod spills i Kosovo, säger ni inte ett ord om det. Ni, som har ett enormt ansvar, för med en etnisk rensning som förevändning, spills nu blod i en annan etnisk rensning i Kosovo.
Ni är spanjor, och ni kommer från ett stort land, herr Solana. Spanien var inte Franco. Spanien behöll sin enhet och Baskien, liksom det behöll Andalusien och Katalonien, och det gjorde landet rätt i. För ingen identifierade Spanien med Franco, och ingen satte Spaniens enhet på spel i en fascistdiktators namn. I dag identifierar ni Jugoslavien med Milosevic, och ni sätter Vojvodina, Montenegro och södra Serbien på spel, och ni skapar hela denna situation.
Av den anledningen kommer alla era pappersplaner att leda till ny och omfattande blodspillan på Balkan, om de inte åtföljs av tydliga politiska lösningar, i vilka gränserna, autonomin och alla de demokratiska värdena respekteras.

Morillon
Herr höge representant! Kriget i Kosovo, den kris som pågår där, har fungerat som väckarklocka för en europeisk allmän opinion som vet att försvaret i världen av de grundläggande värderingar, som givit upphov till Europeiska unionen, inte längre enbart skall vila på axlarna hos Förenta staternas president och att det är dags att dela bördan, burden sharing, vilket våra amerikanska vänner krävt sedan Europa blev en ekonomisk makt i världen.
Under det gångna året har medlemsstaterna på detta sätt helt naturligt beslutat att genomföra konkreta åtgärder avsedda att öka kapaciteten för deras väpnade styrkor, och det informella toppmötet i Sintra som hölls i förrgår i er närvaro har bekräftat dessa huvudsakliga riktlinjer.
Jag har i detta ärende två frågor där er kännedom om ärendena och aktörerna bör göra det möjligt att komma med förtydligande svar för att fortsätta våra debatter och vårt arbete.
Den första frågan gäller bildandet av denna snabbinsatsstyrka om sextio tusen man som, det sade ni, kan genomföras för att verkställa uppdrag med att bibehålla och förstärka freden och kan upprätthålla dem hållbart om det behövs. För mina kollegers förståelse måste jag säga att motsvarande kvot då måste delas i tre: en tredjedel för att förbereda uppdraget, en tredjedel för att verkställa det och en tredjedel för att återställa personal och utrustning i gott skick, efter de ofta svåra prövningarna. Detta förklarar varför de första siffrorna i pressen, ca 200 000 man för de styrkor som skall bildas, alltså låg nära verkligheten, vilket förvånade de icke initierade.
Herr höge representant! Min första fråga blir enkel och kanske mer direkt än den från kollegerna före mig. Ni känner till det franska ordspråket "Pas d'argent, pas de Suisse ("den som inte anstränger sig får inget"). Tror ni verkligen att unionens regeringar är beredda att betala det motsvarande priset när många av dem, åtminstone verkar det så, fortfarande är beslutna att fortsätta att ta hand om det som man för tio år sedan kallade "fredens utdelning".
Min andra fråga blir mer teknisk, men den är viktig för att överföringen av ansvaret inom Atlantalliansen och Västeuropeiska unionen till Europeiska unionen skall bli så harmonisk som möjligt. Ni har på detta område sagt att tre kommittéer skall inrättas, en kommitté för säkerhet och politik som inletts i dag, den militära kommittén. Vidare tog ni upp förbindelserna med tredje land som är medlemmar av atlantalliansen eller associerade medlemmar i västeuropeiska alliansen, men som inte är medlemmar i Europeiska unionen. Kan ni, herr höge representant, i funktionen av de mellanliggande institutionerna vars inrättande på detta sätt nyligen beslutats, säga oss vilken status ni räknar med att ge medlemmarna i alliansen och i de associerade länderna till VEU som, jag upprepar det, ännu inte är medlemmar i Europeiska unionen? Skulle de exempelvis kunna ha en plats, åtminstone som observatörer, inom de olika kommittéerna för politik och säkerhet eller den militära kommittén? Som ni vet oroar de sig för risken att isoleras och jag förstår deras vilja att tillsammans med er bidra till att fullborda denna uppbyggnad.

Sakellariou
Herr talman, herr höge representant för GUSP, kommissionär Patten! Jag skall på uppdrag av min grupp beröra ett enda område, som ligger inom både den höge representantens och inom kommissionärens ansvarsområde. Det är Turkiets kandidatur för anslutning till Europeiska unionen.
Min grupp välkomnade enhälligt beslutet från Helsingfors att medge en anslutningsoption för Turkiet, under förutsättning att detta land, på samma sätt som alla andra kandidatländer, uppfyller Köpenhamnskriterierna. Min grupp fäster stor vikt vid att man vägleder Turkiet till att uppfylla dessa kriterier. På senare tid har vi oroats av den politiska utvecklingen i Turkiet, exempelvis häktningen av de tre kommunstyrelseordförandena. Detta går inte i riktning mot att uppfylla kriterierna, utan tvärtom mot att inte uppfylla kriterierna.
Det är därför jag frågar, herr Solana, och jag riktar mig också till kommissionär Patten: I vilken form och enligt vilken plan vägleds Turkiet in i EU i enlighet med beslutet från Helsingfors? Finns det en uppgiftslista och en konkret tidtabell, enligt vilken Turkiet så småningom skall uppfylla Köpenhamnskriterierna, i synnerhet de politiska kriterierna? Och vilka kontroll- och övervakningsinstrument har inrättats av rådet och framför allt av kommissionen, för att observera denna process för att uppfylla kriterierna?

Galeote Quecedo
Herr talman, herr generalsekreterare i rådet! Som ni förstår har vi här i parlamentet med stort intresse tagit del av den information ni har gett oss angående resultaten av försvarsministrarnas informella möte i Sintra och dess betydelse för den europeiska integrationsprocessen på området säkerhet och försvar. Det är också lovvärt att ni berättade om ert telefonsamtal med Álvaro Gil-Robles.
Ändå ifrågasätter jag om vi på det utrikespolitiska området håller den takt som behoven kräver - som några av mina kolleger redan har påtalat under eftermiddagen - samtidigt som jag naturligtvis känner till de svårigheter ni möter. Jag skall ge er ett exempel: Under den rundresa som Europaparlamentets talman nyligen gjorde i Mellanöstern, och som ni nämnde, bad samtliga parter i konflikten om en mer aktiv medverkan från Europeiska unionens sida i den fredsprocess som pågår i området. Anser ni, herr generalsekreterare, att företrädarna för gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaternas regeringar agerar under sådana samordnade och balanserade former som krävs av dem som, i likhet med oss, försöker medla mellan två parter i konflikt? Jag tror att parlamentet har sina tvivel på den punkten; jag vet inte om ni delar dessa. I det avseendet håller parlamentet, som ni säkert vet, på att arbeta med initiativet att utforma gemenskapens gemensamma diplomatkår, utan några som helst intentioner om att ersätta medlemsstaternas diplomatbeskickningar, utan som ett komplement för att i slutändan bidra till en bättre samordning av dessa. Får jag lov, herr höge representant, att be er om en första reaktion på det initiativet, utan att det inverkar negativt på er mer detaljerade framställning till oss i utskottet för utrikesfrågor.

Wiersma
Herr talman! Jag skulle gärna vilja göra några anmärkningar och ställa några frågor angående Balkan inom ramen för uppgiftsfördelningen i vår partigrupp. Jag inser att vi belastar den höge representanten med oerhört många frågor inom oerhört många olika ämnen. Det visar hur jättelikt det problem är som Solana har att göra med och även kommer att få att göra med.
Vi har ingående diskuterat den framtida säkerhetsstrukturen i Europeiska unionen. Vi har ingående diskuterat nödvändigheten att organisera en styrka på 60 000 man. Det är litet pinsamt att diskutera det när vi inte verkar kunna få tag i tillräckligt många poliser för att göra något åt situationen i Kosovo. Därför ville jag också göra några anmärkningar, inte om morgondagens säkerhetsstruktur utan om dagens säkerhet i Balkanområdet.
Samordnare Hombach och kommissionär Patten drar hårt i solidaritetspakten. Förra veckan meddelade Hombach här i parlamentet att det nu finns planer och projekt som ligger och väntar på stabilitetspakten, Donaukonferensen som kommer att hållas den här månaden. Med kommissionär Patten talade vi också för två veckor sedan i Strasbourg ingående om förbindelserna med Makedonien. Det är alltihop positiva utvecklingar för Balkan.
Vilken konkret roll ser den höge representanten för sig själv? Vilket är hans bidrag till solidaritetspaktens smidiga övergång till Donaukonferensen, det måste det nu nämligen verkligen läggas ner en del arbete på?
Vi väntar på Europeiska unionens Balkanstrategi, kalla det för stabilitetspaktens politiska förpackning. Vilka ytterligare politiska initiativ tänker sig den höge representanten för EU:s del? Även mer praktiskt: hur tänker han sig kunna utnyttja den nya politiska situationen i Kroatien för politiska framsteg i det området? Jag tänker då främst på en vidare stabilisering i Bosnien. Vi måste ju en gång kunna dra oss tillbaka därifrån också. I utbyte mot det har Kroatien, tycker jag, rätt att veta vad som kommer att ske med EU. Jag anser att den nya regeringen där även kan hjälpa till med politiken med avseende på Belgrad.
Avslutningsvis en anmärkning angående de länder som befinner sig mer i marginalen av vår politik, Ukraina, Moldavien och Vitryssland. Vad kan EU göra för att motverka de negativa tendenserna i de länderna? Vi vet alla att vi på lång sikt inte tryggt kan dra oss tillbaka innanför gränserna till en mer utvidgad europeisk union.

Buttiglione
Herr Javier Solana! Det har sagts flera gånger i denna kammare att det är bättre att föregripa än att ingripa. Naturligtvis är det bättre, men det är svårt att förstå varför inte Europa skulle förse sig med de verktyg som krävs för att ingripa när de föregripande åtgärderna inte har varit framgångsrika.
Men det är just om föregripande åtgärder jag vill tala i dag. Gulfområdet är på väg mot ett nytt krigsutbrott. Den irakiska regeringen har, som ni väl vet, vägrat uppfylla kraven i FN:s resolution nr 1284, och denna vägran kommer med all sannolikhet att inom de närmaste sex- sju månaderna leda till en vägran att släppa in den kommission som skall övervaka att kärnvapen samt biologiska och kemiska vapen förstörs. I så fall har regeringen i USA och den brittiska drottningens regering redan gjort klart att de är beslutna att ta till militära medel. Ett besök i Irak, och möten med viktiga personer i den irakiska politiska ledningen, framför allt Tarek Aziz, har övertygat mig om att det i realiteten inte finns några möjligheter att övertyga den irakiska regeringen om att den måste samarbeta när det gäller tillämpningen av resolution 1284. Det krävs emellertid att respektive myndigheter i västländerna tydligt säger ifrån att när FN:s kommission framgångsrikt har fullföljt sitt uppdrag, så kommer embargot att hävas och vi kan återuppta de normala handelsförbindelserna.
Jag skulle vilja veta vad Europa, och ni själv, herr Solana, gör, eller vad ni har för avsikt att göra inom den närmaste framtiden, för att avvärja detta hot om ett krig som i dag skulle kunna förhindras: i morgon kan det vara för sent. Jag skulle också vilja veta om det i det här sammanhanget inte skulle vara möjligt att göra något för att förmå den irakiska regeringen att ta ett steg i humanitär riktning, dvs. informera om de 615 personer som saknas i Kuwait, eller släppa dem fria om de skulle befinna sig under irakisk kontroll.

Swoboda
Herr talman, herr höge representant! I Frankrike finns det nu en intressant diskussion om vilka yttranden premiärministern fällde under sitt besök i Israel. Diskussionen är intressant, eftersom det handlar om vem som är terrorist. Diskussionen är också intressant därför att det handlar om förhållandet mellan premiärministern och presidenten. Jag kommer säkert inte att blanda mig i den diskussionen. Jag undrar bara, herr Solana, varför man egentligen inte frågar vilken den europeiska ståndpunkten är? Varför kommer egentligen inte någon på idén att fråga vad Europa anser i denna fråga, ty det borde ändå vara den avgörande frågan!
En tvistefråga mellan en premiärminister och en president i en så viktig fråga, när det gäller en krishärd som ligger så nära Europa, borde ändå vara irrelevant med hänsyn till att Europa som helhet bör ha en ståndpunkt. Därför vill jag också i detta sammanhang fråga vad ni kommer att göra för att exempelvis när det gäller Mellanöstern - tyvärr kommer det inte att bli fred så snabbt som vi önskar, framför allt inte någon varaktig fred - förklara och genomdriva en europeisk ståndpunkt för att den europeiska ståndpunkten också skall synliggöras på detta viktiga område. Det är delvis en uppgift för kommissionen, men också en uppgift som ni säkerligen måste ägna er åt. Detta gäller i synnerhet den mycket viktiga dialogen med arabvärlden och med islam samt de olika konflikthärdar som finns. Läget i Västsahara är exempelvis inte heller oviktigt.
Därför anser jag att Europeiska unionen - förutom de militära komponenterna som jag till fullo vill understryka, i synnerhet vad gäller freden i detta så närbelägna område - bör ha en klar och entydig ståndpunkt. Jag hoppas att ni, när de andra viktiga frågorna har klarats av, också kommer att hinna se till att vi får en gemensam europeisk ståndpunkt.

Van Orden
Medan vi sitter här befinner sig hundratusentals människor i oerhörd fara till följd av översvämningarna i Moçambique. Detta har inte just hänt. Översvämningarna har pågått under veckor och ändå verkar det först nu göras en bedömning av hjälpbehov. Nivån på praktiska hjälpinsatser från gemenskapen och från medlemsstaterna har varit beklämmande.
Under lång tid har många av oss varnat för att Europeiska unionen använde alltför mycket tid på sina eventuellt skadliga och huvudsakligen politiska projekt för att upprätta militära beslutsstrukturer, då den i stället skulle ha koncentrerat sina insatser på att förbättra sina instrument för civila ändamål, i synnerhet för humanitära insatser.
Jag bekräftar Pattens ansträngningar åt detta håll men vad synd att regeringarna i medlemsstaterna inte hade ägnat så mycket tid till att ta reda på sin kapacitet för katastrofhjälp och humanitär hjälp som de har i det farliga företaget att skapa militära strukturer som till slut kommer att dubblera och undergräva dem hos Nato.
Det finns naturligtvis en koppling mellan militära resurser och humanitär hjälp och det finns allvarliga militära brister hos de väpnade styrkorna i många europeiska länder. Dessa är av gammalt datum men man håller redan på att ta itu med dem inom Nato.
Jag har ännu inte hört en övertygande säkerhetspolitisk förklaring på varför Europeiska unionen behöver upprätta autonoma beslutsfattande organ för användning av militära styrkor utanför Natos strukturer såvida det inte är för att skapa organ som skall konkurrera med Nato. Trots allt är EU:s medlemsstater antingen fullvärdiga medlemmar av Nato eller medlemmar i Euro-Atlantiska partnerskapsrådet. Nato är i hög grad europeisk.
Slutligen, herr Solana, vill jag bara fråga er vad det är för mening med att ha den högt tillkännagivna enheten för politisk planering och tidig varning i rådets sekretariat om vi fortfarande tas på sängen med ännu en humanitär katastrof.

Poos
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär! När det gäller kriget i Tjetjenien har vi alla noterat den särskilt återhållsamma och nästan undfallande inställningen från det internationella samfundet i allmänhet, och från Europeiska unionen i synnerhet. Men det som hänt och fortfarande händer i Tjetjenien liknar folkmord.
Vad skall man annars kalla en fullständig utplåning av en regional huvudstad om 400 000 invånare, en oupphörlig och orimlig bombning av platser, samhällen, kvarter där hela den civila befolkningen befann sig, eventuellt uppblandad med några tjetjenska stridande?
Vad skall man kalla de ondskefulla kontrolläger, som liknar koncentrationslägren där befolkningen utstår de värsta förödmjukelser och varifrån friska män mellan 15 och 65 år sällan kommer ut levande?
Vad skall vi kalla våldtäkterna, plundringarna, de anlagda bränderna, deporteringarna, som kallas städning, som påminner om de värsta perioderna under medeltiden i Europa? Och vad skall vi säga om blyregnet över ryska och internationella journalister, och om landsförvisning av humanitära organisationer liksom varje internationell undersökningskommission på massakerplatserna? Om detta är "Real Politik", om vi verkligen inte har några medel då, herr höge representant för GUSP, herr kommissionär, ställer jag er båda till svars. Låt oss åtminstone utnyttja de medel vi har, nämligen programmen för hjälp till Ryssland.
Kriget i Tjetjenien visar, om det nu behövdes, att skyldigheten eller rättigheten till inblandning slutar vid gränsen till de stora länderna. Låt oss därför se till att varje euro som i framtiden används i Ryska federationen utnyttjas för att minska lidandet för de befolkningar som är offer för kriget, och inte till något annat.

Giannakou-Koutsikou
Herr höge representant! Ni talade om de framsteg som har gjorts fram till i dag beträffande de saker som man beslutade om i Helsingfors. Somliga av oss här är fanatiska anhängare av tanken på att skapa en rent europeisk säkerhetsorganisation till försvar för freden i världen. Naturligtvis erkänner vi säkerhetsrådets roll, såsom den beskrivs i besluten från Helsingfors, när det gäller att bevara fred och säkerhet i världen. Vi betonar dock att ni inte sade någonting om det faktum att säkerhetsrådet och dess roll, såsom den beskrevs i Helsingfors, för inte särskilt länge sedan ifrågasattes.
Frågan är följande: Finns det en politisk vilja att ge denna mekanism, som skall omfatta hela spektrumet av besluten från Petersberg, verklig administrativ autonomi? Vad kommer att ske med infrastrukturerna? Finns det några bestämmelser som möjliggör en sådan administrativ autonomi för hela systemet?
För det andra: Vad kommer att hända med den europeiska försvarsindustrin, som, slutligen, placeras inom ramen för den mer allmänna verksamhet som har samband med systemet? Kommer de nuvarande programmen att fortsätta? Avslutningsvis, om det behövs en ändring av fördraget, hur anser ni, efter den rapport som skall presenteras i Feira, att den skall utformas och placeras i det mer allmänna förfarandet för ändringar av fördragets institutionella ram, och hur anser ni att detta skall förenas med sannolikheten för ett system med kvalificerad majoritet? Finns det liknande tankar? Förekommer det diskussioner? Och i vilken grad har samarbetet mellan er och den behörige kommissionären gett konkreta resultat och skapat någon strategisk ram för hur både ni och kommissionären skulle vilja utforma detta system så att det blir verkligt effektivt?

Titley
Herr talman! Jag tycker mig minnas från mina studier av europeisk historia att Sintrafördraget 1809 var ett kontroversiellt fredsavtal som troligtvis förlängde snarare än förkortade Napoleonkrigen och närapå kostade hertigen av Wellington hans jobb. Jag hoppas att detta inte är ett omen för detta Sintraavtal.
Med detta sagt vill jag gratulera den höge representanten för de framsteg som skett hittills. Men man måste medge att mycket av vad han nämnde gällde utvecklingen rörande institutionella frågor och det verkliga testet av den europeiska försvarsidentiteten skall bli dess förmåga att skapa möjligheter och resurser snarare än utmärkt utformade institutioner.
Och för det är jag inte säker på i vilken utsträckning vi har lyckats få fram kapacitet för att transportera tung last och sätta dessa 60 000 trupper i operativ tjänst, eller hur långt vi har kommit i fråga om kapacitet för egen underrättelsetjänst, i synnerhet mot bakgrund av de amerikanska uttalandena att de inte tillhandahåller underrättelsetjänster till européer förrän de kan garantera säkerhet. Vi har alla hört några av de historier som kommer från ministerrådets byggnad i Bryssel.
I vilken utsträckning skall vi få någon form av konvergens i fråga om försvarsutgifter när vissa medlemsstaters är avsevärt högre än andras. Och vissa medlemsstater är verkligen inte utrustade med rörlig kapacitet. Deras försvarsstyrkor är mycket stationära och olämpliga för denna sorts krigföring.
Kan jag även få vända mig till herr Patten och ställa en fråga om det konfliktförebyggande arbete vi kommer att utföra: I vilken utsträckning kommer det att vara möjligt för oss att granska långsiktiga konfliktorsakande förhållanden som miljöförstöring och vattenbrist och sedan införliva dem i EU:s alla politikområden, framför allt på utvecklingsområdet, eftersom det inte är någon mening med att försöka agera snabbt på något som vi har haft flera år på oss att rätta till.
Slutligen vill jag också instämma i Schroedters synpunkter att vi behöver få en parlamentarisk dimension i detta försvarsutvecklingsarbete. Vi kan inte lämna det uteslutande till regeringar.

Cushnahan
Jag stöder starkt de beslut som fattades i Sintra. De utgör ett betydande steg mot inrättandet av en effektiv europeisk säkerhets- och försvarspolitik.
Skapandet av interimstrukturer och de planer som nu läggs fast för att skapa militär kapacitet för att uppnå EU:s politiska mål är positiva steg i rätt riktning. Beslutet att låta de 60 000 man starka militärstyrkorna användas i både fredsstiftande och fredsbevarande arbete är också riktigt.
All denna utveckling är verkligen välkommen, men jag skulle ta upp en fråga som jag har fört fram i denna kammare vid tidigare tillfällen. Jag är angelägen att få veta hur effektiv EU:s enhet för politisk planering och tidig varning har fungerat. Kommissionär Pattens uttalande senare i kväll om den tragedi som utvecklar sig i Moçambique är lämplig skulle jag vilja veta om enheten för politisk planering och tidig varning tillhandahöll förhandsinformation.
Skulle den höge representanten kunna tala om i vilken utsträckning denna enhet, som kraftfullt har stötts av det utskott där jag och Titley är ledamöter, hjälpte till att tillhandahålla information, analyser och en anvisning om vilka politiska valmöjligheter som fanns öppna för er. Jag vill även stödja Titleys synpunkter om en effektiv roll för parlamentet på hela detta område. Om vi skall uppnå våra ambitioner inom utrikespolitiken är effektiva föregripande åtgärder och förberedelser för alla sorters kriser, särskilt humanitära sådana, nödvändiga förutsättningar.

De Rossa
När Solana senast talade inför detta parlamentet var jag mycket kritisk till det faktum att han knappast alls nämnde ordet konfliktförebyggande; och i dag hör vi honom tala ganska mycket om konfliktförebyggande men inget alls förslag om att seriöst ta itu med det.
Vi hör mycket stolt prat om 60 000 trupper som kan förberedas inom 60 dagar och finnas tillgängliga under ett helt år, men vi har för närvarande kriser i Europa och vid Europas gränser och på andra ställen som denna union misslyckas bedrövligt att hantera. Vad vi behöver är 60 000 civila manliga och kvinnliga poliser för att försöka att lösa dessa situationer.
Vi har inte fått någon information från Solana om vilka maktmedel som skall användas i samband med Ryssland och Tjetjenien. Vi har inte hört någonting från Solana om vilken diplomatisk insats han eller Europeiska unionen tänker göra på fullt allvar - verkliga diplomatiska interventioner - för att stoppa slakten i Tjetjenien. Vi har stora åsiktsskillnader i vad vi argumenterar för principiellt med hänsyn till mänskliga rättigheter. Vi samlade ihop kapacitet för att ingripa i Kosovo, och vi skapar nu ett totalt kaos i Kosovo genom att misslyckas med att få dit tillräckliga resurser och personal och folk för att lösa en situation och uppvisa vår oförmåga att meningsfullt hantera konfliktförebyggande verksamhet.
Så jag vill be Solana förklara för denna kammare Europeiska unionens ståndpunkt i samband med Tjetjenien. Vad skall vi verkligen göra för att få ett slut på den hemska situationen? Vi har maktmedel vi kan använda mot Ryssland, om vi väljer att använda dem, men vi väljer att inte använda dem.

Pack
Herr talman, mina damer och herrar, käre herr Solana! Jag vill inte upprepa allt som redan har sagts här. Jag vill inskränka mig till det ni sade om att vi skall ställa frågor. Jag anser att stabilitetspakten är den bästa idé som vi någonsin haft. Men den måste då verkligen göras så funktionsduglig att den inte bara framkallar frustration. Därför vill jag ställa följande frågor. För det första: I vilken utsträckning utövar ni ett inflytande för att rådets beslut skall bli professionella? Kan ni här äntligen åstadkomma en ändring? Jag vill ge er ett exempel: Det finns ett organ i Thessaloniki, som egentligen ännu inte existerar, men som har inrättats, nämligen en återuppbyggnadsbyrå för vad det nu kan gälla, för hela Balkan.
Vid samma tid grundades stabilitetspakten med en samordnare här i Bryssel. Kan ni säga mig hur mycket synergi som här går förlorad och varför rådet lämnar ifrån sig något sådant? Det är synnerligen oprofessionellt! Kan ni förhindra det i fortsättningen?
För det andra: När ni på lördag talar med inrikesministrarna kan det väl inte bara handla om en virtuell möjlighet att skicka ut poliser. Jag frågar er helt konkret: I Kosovo finns det nu bara knappt en tredjedel av dem som utlovats skulle åka till Kosovo. Kfor skulle kunna få förstärkning i Mitrovica och stationeras i Kosovos krisområden, om dess nuvarande uppgifter kunde skötas av poliser.
För det tredje: Kan ni övertyga rådet om att dess retorik på toppmötena äntligen också måste åtföljas av realitet, nämligen extra anslag? Vi behöver en särskild fond för krisområden, så att vi inte varje gång måste dra av pengar från de anslag som redan ges till nödvändiga uppgifter på annat håll, så att vi alltså inte måste ta pengar därifrån för att utföra uppgifter som rådet plötsligt har kommit på. Vi behöver en krisfond, som vi då kan betala sådana saker ur.
Avslutningsvis om Tjetjenien: När vi nu alla beklagar massgravarna och flyktingarna, så är det visserligen bra, det rör oss i hjärtat, men jag undrar bara: Vad har vi gjort för att förhindra det? Varför skickade vi inte dit en operativ trupp när allting hände?
(Tillrop från Cohn-Bendit) Det kan vi tyvärr inte, käre Daniel. Varför stoppade vi inte pengarna som armén där borta finansieras med? Jag tror att vi borde ha gjort det, och det hade ni kunnat bidra till!

Carlsson
Herr talman, höge representant och herr kommissionär! Jag har två frågor till er, herr Solana: Hur skall ni med trovärdighet kunna fortsätta att fördjupa närmare försvars- och militärsamarbete, om inte medlemsstaterna är beredda att leva upp till gemensamma åtaganden? Möten i all ära, men det är resultatet som räknas. Jag undrar dessutom vad ni har för plan för att förmå regeringarna att se till att sextiotusenmannastyrkan blir verklighet och inte bara siffror på ett papper.
Om vi ser oss omkring är ju verkligheten sådan, att GUSP riskerar att bara bli prat. Ta exempelvis Tysklands försvarsbesparingar - de är inte bara ett bekymmer för försvarsminister Scharping, utan de berör även hela Europa. I mitt eget hemland, Sverige, är målsättningen och det solidariska åtagandet 2 500 man för EU-insatser. Försvarsmakten kan i dagsläget bara leverera uppskattningsvis 1 500 man, beroende på minskade försvarsanslag. Omräknat på alla EU-länder, vilket inte är orimligt om ingen omprövning sker, så har vi inte 60 000 man, utan i bästa fall 35-40 000 år 2003.
Min andra fråga gäller följande: För några veckor sedan blev ni tydligen felciterad i tyskspråkig media, vilket rättades av er presstjänst. Jag vill dock veta bakgrunden till detta, nämligen om ni som hög representant överhuvudtaget har umgåtts med tanken att särbehandla Österrike i ert uppdrag och, om så är fallet, på vems mandat och med vilket utrymme ni då skulle agera.

Solana
. (EN) Det har varit en mycket lång session med frågor. Jag börjar tro att Van der Bos kanske har rätt att jag skulle behöva en ängels kapacitet för att besvara så många frågor under sådan kort tid men jag skall försöka. Jag skall försöka och jag skall besvara alla frågor som har ställts till mig en efter en även om ledamoten som ställde frågan inte längre är kvar eller trött på grund av den långdragna sessionen, eftersom de har viktigare saker att göra än att lyssna. Men låt mig börja med den första.
Till herr Poettering vill jag säga att vi försöker inte dubblera någonting. Den frågan har ställts av många ledamöter i parlamentet. Vi försöker inte dubblera någonting, Vi försöker genomföra så mycket som möjligt så att Europeiska unionen har resurser att agera vid behov och samtidigt garantera den totala säkerheten för Europeiska unionen, för de länder som tillhör vår allians. Vi håller inte på med att skapa en europeisk armé. Om någon svarade det, har han fel. Vi håller inte på med att skapa en europeisk armé. Vi håller på med att skapa resurser som, sammanslaget när behov uppstår, kan göra att man undviker tragedier som dem som vi nyligen har upplevt. Det är mycket viktigt att tala om krisförebyggande. Det är mycket viktigt.
Jag kan tala om och ni vet om att förebyggande möjligheter redan finns i unionen. Vi behöver inte uppfinna dem. De finns redan. Är ECHO inte ett förebyggande organ? Är vår möjlighet att använda diplomati inte en förebyggande möjlighet? Vad vi inte hade alls var möjligheten att agera på den andra ytterligheten av skalan för krishantering.
Europeiska unionen skall när allt kommer omkring vara den viktigaste gruppen av länder som kan ta itu med problem rörande kriser, från humanitära kriser till utplacering av styrkor. I Moçambique om det är nödvändigt, eller i Europas länder om det är nödvändigt.
Om bara några dagar skall europeiska styrkor som byggts upp av europeiska länder att placeras ut i Kosovo inte för att gå omkring utan för att förhindra att människor dödar varandra. Och jag skulle vilja tala om för min vän Cohn-Bendit att precis just nu håller 45 000 soldater från vårt land - inte från något annat land - majoriteten från vårt land - placeras ut i Kosovo - för att göra vad? För att förhindra att människor dödar varandra. Tror ni verkligen att därför att vi placerar ut soldater vi skall förändra mentaliteten hos människor som har lidit under århundraden? Inbillar ni er för ett enda ögonblick att bara för att vi placerar ut soldater skall människors själar och sinnelag förändras?
Hur många århundraden skall det ta för att förändra mentaliteten i de länder som har krigat mot varandra moraliskt, psykiskt även fysiskt under åratal? Tror ni verkligen att genom att placera ut marktrupper kommer människornas mentalitet att förändras?
Soldater kan förhindra att människor dödar varandra men de kan inte garantera att människor skall älska varandra. Det skulle vara fantastiskt men för mig skulle verkligen den viktigaste förmågan vara att kunna placera ut europeiska styrkor för att få människor att älska varandra där de dödade varandra. Tyvärr även med de möjligheter jag har, även med det antal jobb som jag förmodligen har, även med den knappa sömn jag får, är det omöjligt att göra det.
Men låt mig också berätta något för er. Även om vi placerar ut poliser, som ni har begärt, skulle det inte lösa hela problemet. Tror ni ärligt vad gäller Mitrovica att poliser från FN-länder skulle kunna lösa problemet?
Vi behöver i nuläget fortfarande utplacerad militär personal och på andra platser behöver vi sedan naturligtvis poliser. Men har regeringarna resurser att avdela poliser i den grad som krävs. Vi försöker mycket hårt men det är svårt att genomföra detta.
Militär personal i våra länder väntar på en kris. Poliser i våra länder arbetar 24 timmar per dag och för regeringarna är det ibland svårt att hitta en lämplig polisstyrka att avdela. Vi behöver inte obeväpnade poliser eller trafikpoliser. Vi behöver något mycket annorlunda som skall användas som ett gränssnitt mellan militär och polis och det är en mycket komplicerad yrkesprofil som inte finns i många länder. De länder som har denna resurs avdelar den och jag anser att de gör vad de kan.
Som ni vet arbetar Patten och jag mycket, mycket hårt för att avdela eller för att få eller övertyga länder att avdela så många poliser som möjligt.
Vidare frågade Haarder om risken för en spricka mellan Europeiska unionen och Nato. Jag anser inte att det finns någon risk. Jag anser att vi kan göra något som är passande och till fördel för alla. För oss som européer skulle det utgöra en förbindelse. Jag förstår inte varför vi skulle få ett kyligt förhållande eller spräcka eller skada den möjlighet vi har att fortsätta arbeta tillsammans. Men återigen, vi försöker inte skapa en europeisk armé.
Att förklara för er hela utrikespolitiken för Europeiska unionen på de femtio minuter som ni har gett mig skulle var en nästan omöjlig uppgift. I stället ville jag berätta för er om den senaste utvecklingen som jag tror har varit mycket viktig under de senaste tre månaderna och jag anser att jag är skyldig att berätta allt detta för er.
Behöver vi verkligen placera ut en typ av civila kårer? Människorna som är där redan med sina vita uniformer, Europeiska unionens vita uniform har varit utplacerade i Bosnien under många många år och är nu utplacerade i Kosovo. Den person som är chef för FN är europé och en bra man, Bernard Kouchner, som utför mycket arbete. Detta är ett annat sätt på vilket européer har förbundit sig för freden i Kosovo.
Jag har inte talat särskilt om Mellanöstern men ni vet att vi kan tala i timmar om det. Låt mig bara ta upp två saker. Trojkan besökte Mellanöstern i början av året. Den besökte alla länder i regionen och fick en klar bild av vad som pågår där. Tyvärr händer just i denna stund fortfarande inget i fråga om Syrien fastän det finns möjligheter till det inom en snar framtid. Som ni känner till är det problem med den palestinska frågan just nu. Om det sker en öppning kan vissa framsteg ske och i denna stund har jag inga goda nyheter att rapportera till er.
Europeiska unionen, de europeiska länderna gör sitt bästa för att fortsätta samarbetet i fredsprocessen och att erbjuda hjälp till alla parter där så behövs för att genomföra de avtal som kommer att slutas. Den hjälpen kommer att behövas. Vid den tidpunkten behöver vi komma hit och argumentera om hjälp, eftersom vi med den budget som vi har nu i Europeiska unionen inte har tillräckligt med pengar för att lösa de problem som det kan bli nödvändigt att hantera om avtalet som är ett rättvist avtal nås i regionen.
Många frågor har ställts om vad jag tycker om regeringskonferensen (IGC), säkerhet, försvar, m.m. Jag vet inte hur jag skall besvara den frågan. Som ni vet har IGC en struktur med begränsad dagordning. Jag har en känsla av att allteftersom tiden går kommer dagordningen att utökas, men det är förmodligen en känsla jag hade, en känsla som ni troligen delar med mig, men jag har inte möjlighet att bekräfta eller fastslå det. Det är något som vi kommer att se utvecklas allteftersom tiden går.
Låt mig besvara de speciella frågorna om det uttalande som har gjorts av Frankrikes försvarsminister om 0,7. Han nämnde aldrig 0,7 med hänvisning till försvarsutgifter. Han hänvisade, om jag förstod rätt, till forskning inklusive militär forskning. Jag tror att detta är ett mål som länderna måste besluta, oavsett de vill eller ej.
Med hänsyn till dokumenten från Sintra som håller på att slutgiltigt godkännas, dokumentet som den politiska kommittén arbetar med, har jag inte befogenhet att låta er ta del av dem just nu, men utan tvivel kommer ni att få ta del av dem. Jag skall med stort nöja samarbeta om det politiska utskottet när kriser uppstår i framtiden.
Som svar på frågorna om artikel V så har vi två artikel V som ni vet. En artikel V för de länder som tillhör alliansen och den andra artikel V för de länder som tillhör VEU. VEU skall överföra sina tillgångar till Europeiska unionen, eller vissa delar. Det är fortfarande inte klart vad som skall hända med själva artikel V. Som ni vet finns det länder i Europeiska unionen som inte är färdiga och de kommer inte att godkänna ett införlivande av artikel V, Brysselartikeln, i Europeiska unionens ramverk och därför kan vi inte göra det. Om ni vill inkludera försvarsfrågor i IGC skall det förmodligen inte vara möjligt att gå så långt som att inkludera artikel V i Brysselfördraget i IGC.
Hur långt kommer utrikespolitiken att prioriteras i gemenskapens regelverk under de kommande åren? Jag vet inte. Ni ställer frågan till fel person - jag vet inte. Jag har olika tankar om den frågan men det kommer att bli regeringskonferensen och definitionsmässigt länderna, regeringarna som fattar besluten; och därför har jag mina egna åsikter men jag är säker på att det är inte intressant för er att höra mina åsikter. Det är mycket viktigare att se vad landet har gjort.
Jag skulle vilja besvara några frågor från Morillon. Jag vet att han har varit expert på dessa frågor under de många många år som han haft hand om dem. Jag vill säga vad gäller status för de länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen men medlemmar i alliansen och eventuellt kommer att bli medlemmar i Europeiska unionen att vi skulle vilja att de deltog. Att de deltar längre bak i kedjan innan ett beslut fattats om en insats och längre fram i kedjan när ett beslut fattats och om de önskar delta i insatsen för krishantering, då behandlar vi dem som lika partner med samma rättigheter och samma skyldigheter som de övriga länderna har.
Galeote Quecedo frågade om den diplomatiska kåren i Europeiska unionen. Det är något som många människor tänker på. Jag tror inte att det kommer att ske i morgon. Efter det samtal som vi har haft med kommissionen är det en bra tanke att gå vidare i den riktningen, men jag tror att vi har en lång väg kvar till en diplomatisk kår som sådan. Samarbete, att hjälpa till så mycket som möjligt, är möjligt, men att nå ända fram är tyvärr en avlägsen vision just nu.
Det ställdes flera frågor om stabilitetspakten. Stabilitetspakten skall finnas högt på dagordningen i slutet av mars på den första ekonomiska konferensen där projekt kommer att diskuteras. Den fungerar bra och jag hoppas väldigt mycket att den skall ha stor framgång i länderna i regionen och även för Europeiska unionen. Europeiska unionen är inte den enda bidragsgivaren, men utan tvivel är den en betydande sådan.
Jag bekämpade diktatur under många år, jag genomled mycket, jag har suttit i fängelse och jag är mycket stolt att få vara här för att försvara Europeiska unionen, det demokratiska parlamentet och för att tala om för er att vi är beredda att sända ut trupper inte för att föra krig utan för att skapa fred.
Ni vet mycket väl att man i Helsingfors fattade ett mycket viktigt beslut, ett mycket viktigt beslut om Tjetjenien. Premiärministrarna och stats- och regeringscheferna fattade ett mycket viktigt beslut. Vi var den enda grupp av länder som fattade ett sådan beslut. Vi beslutade inte bara med ord utan också med handling och två viktiga beslut fattades om handel och humanitär hjälp. Det hände och fortsätter att ske.
I morgon och i övermorgon skall Chris Patten och jag själv ha ett möte med Ivanov och självklart med ordförandeskapet i Lissabon. Vi skall på nytt ha ett möte med Förenta staterna följande dag och sedan skall vi hålla ett trepartsmöte, Förenta staterna och Europeiska unionen och Ryssland tillsammans där, som ni kan förstå, nummer ett på dagordningen kommer att vara Tjetjenien. Vi gör vad vi kan. Vi har inte slutat att sätta stor press på dem eftersom vi är mycket medvetna om den kris som kommer att bli följden, inte bara för dagen utan för i morgon, om Ryssland till slut viker av i en riktning som inte kommer att vara bra för någon part.
Vi önskar ha en solid bilateral förbindelse med Ryssland. Det är mycket viktigt för Europa, men vi vill ha den med ett Ryssland som förstår att vissa saker inte låter sig göras. Det är vad vi hela tiden sagt och det är vad som har styrt vårt agerande från första början, och jag tror att när ni granskar den ståndpunkt som Patten och jag hållit fast vid från allra första början, kan ni i protokollen se att det som vi säger - det som jag säger i dag är sanningen.
Det finns förmodligen många fler frågor som ställdes. Låt mig avsluta - jag vill inte uppehålla er längre - med att säga att jag är beredd att komma hit så ofta ni vill, men jag skulle föredra om det är möjligt att ha sessioner där vi inriktar oss på några frågor och utvecklar dem fullt ut, eftersom vi har så många sakfrågor är det mycket svårt att verkligen diskutera dem ingående. Jag är beredd att göra det - ni känner mig och jag är verkligen beredd att göra det när det än behövs.
Just nu vill jag berätta en viktig sak för er. Helsingfors var i december och våra premiärministrar och stats- och regeringschefer bad oss göra något mycket viktigt för första gången, nämligen att skaffa fram möjligheter och göra insatser för krishantering även inom det militära. Jag är stolt över att kunna berätta för er att två månader efter det startade vi arbetet och vi går i rätt riktning. Jag tycker att parlamentets ledamöter, som företrädare för våra medborgare bör vara stolta över det.
(Applåder)

Patten
. (EN) Jag är tacksam för denna möjlighet att bidra i debatten om den höge representantens uttalande. Jag skall inte uppehålla parlamentet länge, men jag kan kanske få ta upp en eller två punkter och börja, vilket är ganska farligt i vilket parlament som helst, med att rikta uppmärksamheten på förhållandet mellan retorik och verklighet. Pack gjorde det i sitt yttrande och varhelst hon är beredd att märka ut ett spår tycker jag att resten av oss bör vara tillräckligt modiga att följa efter.
Jag vill själv bara säga ett ord eller två om det speciella ämnet. Jag talade i förra veckan vid den ytterst intressanta session som organiserades mellan ledamöter av Natos parlamentariska församling och ledamöter av detta parlament. Många av er var där vid det tillfället, och jag tycker det är riktigt att säga att det var svårt att tränga igenom skepticismen hos många av Natos parlamentariska delegater när vi talade om Europas ambition på området utrikespolitik och gemensam säkerhet. Detta gällde särskilt några av de amerikanska delegaterna som var där men en eller fler av de övriga likaså.
Som jag nämnde i mina kommentarer kände jag när jag talade med vissa av dem att de inte visste om de skulle skratta eller gråta och det är en påminnelse för oss alla om de prov på vår förmåga som vi har satt upp för oss själva och som är absolut nödvändigt att vi klarar under de kommande månaderna och åren och i det sammanhanget var den höge representantens uttalande i dag mycket uppmuntrande.
Vi har kommit synnerligen långt under en förvånansvärt kort tid, men det är fortfarande en mycket lång väg att gå och under de allra närmaste månaderna och åren kommer vi exempelvis att ställas inför svåra resursproblem. Många människor kommer att hävda att naturligtvis är allt som krävs av Europa att vi använder våra nuvarande resurser på bättre sätt men jag misstänker att det kommer att bli en växande debatt i våra egna länder i medlemsstaterna om det verkligen är tillräckligt, om det skall skapa den sorts säkerhetspolitik som vi önskar vara mer ansvariga för i vår egen union.
Jag skulle bara vilja säga ett ord om de icke militära aspekterna av vår säkerhetspolitik, om konfliktförebyggande och krishantering. Med rätta har inriktningen i dag varit på den militära aspekten, men vi har inte glömt den icke militära aspekten heller och Moçambique påminner oss om vikten av att komma ihåg den. Vid rådets möte i Lissabon skall vi lägga fram våra förslag om en snabbinsatsstyrka, så att vi kan tillhandahålla hjälp där den behövs, inte om månader eller år utan inom dagar eller veckor.
Vi håller på att inrätta ett kommissionens kriscenter som den operativa förbindelsen med ledningscentralen inom den höge representantens politiska enhet. Dessutom, och det är för mig det viktigaste området av alla, ett område där vi bryter ny mark, kommer vi efter det att vi har lagt fram våra förslag om en snabbinsatsstyrka att lägga fram förslag om även icke militära huvudmål.
Det är, jag upprepar, att bryta ny mark men det är mycket viktigt att vi gör det av många skäl och polisbevakning i Kosovo, polisbevakning på andra håll är det mest dramatiska och tydliga exemplet. Det är inte bara den sorts övervakning som vi identifierar med lokalpolis i gathörn. Jag växte upp som en ung grabb och hoppades att jag skulle få stanna uppe på lördagskvällar för att se ett TV-program om en polis som hette Dixon från Dock Green. Jag hade just skrivit en rapport innan jag började detta arbete, och en mycket bra rapport, bara för att besvara min ärade vän, om polisbevakning i en del av mitt eget land.
Jag minns att jag talade om närpolissystem med några amerikanska polisexperter där jag frågade "Vad är enligt er åsikt den idealiska närpolisen" och svaret blev "en färgad mormor". Men den sortens inställning är tack och lov inte vad som behövs i Kosovo. Vi har väpnade styrkor, vi har alla haft erfarenhet av att utbilda lokala poliser. Vad som faktiskt behövs under dessa omständigheter är någonting mellan väpnade styrkor och närpoliser. Vi behöver någon som har förmåga att upptäcka brott men som även har en större förmåga att även ta hand om verkligt svåra situationer för att upprätthålla allmän ordning. Det är den typ av frågor som vi måste jobba med i Europeiska unionen och vi måste inse det faktum att det uppstår resursfrågor som en konsekvens av det. Så återigen, retorik och verklighet.
Titley refererade till konflikthantering i en vidare bemärkelse och frågade vilket intellektuellt bidrag vi ämnade tillföra denna debatt. En sak jag skulle råda honom göra är att lyssna på Radio 4 i slutet av mars till den första Reith - föreläsningen där han skall höra kommissionären för yttre förbindelser ge en ytterst bevekande och övertygande föreläsning om hela detta ämne.
Men jag kan kanske få ta upp en eller två saker denna eftermiddag. Jag anser att det finns ett samband mellan att åsidosätta mänskliga rättigheter, mellan att negligera frihetsberövande, mellan att strunta i alla vanliga regler för god förvaltning, mellan tyranni och mellan miljöförstöring. Alla dessa saker hör ihop. Vi talar om hur komplexa våra ekosystem är, men det finns ett ekosystem för värden och politiska institutioner som är lika viktigt, och som är absolut avgörande om vi skall kunna skapa ett bättre liv för människor i länder som Moçambique och göra livet drägligare för människor inte så långt bort på Balkan likaså.
Således kommer vi under de närmaste månaderna att lägga fram meddelanden från kommissionen till exempel som har direkt samband med hela frågan om konfliktförebyggande eller krishantering. Vi kommer inom kort att presentera ett meddelande om en fråga som är en het fråga för detta parlament, den gäller hur vi kan se till att valövervakningen utförs så begripligt och finkänsligt som möjligt utan att skada de institutioners integritet som utför den.
Vi kommer att lägga fram ett meddelande om personlandminor, i själva verket användningen av detektorer. Det arbete som gjorts för att hitta landminor varit mycket framgångsrikt i Moçambique. De har lyckats rensa upp stigar från byarna till vattenkällorna, de har lyckats rensa stigar från byarna till grundskolorna. Vad kan man tänka sig har blivit följden av all denna översvämning under de senaste dagarna och där dessa personlandminor flyttats runt? Vi måste återigen genomföra samma slags insats.
Vad vi måste titta närmare på är det sätt som en fråga som denna har samband med vår politik på andra håll. Vi måste undersöka vad vi gör med lagret av personlandminor i Ukraina, i Moldavien, de ekologiska konsekvenserna av hanteringen av dessa lager, de ekonomiska konsekvenserna av hanteringen av dessa lager och de politiska konsekvenserna av att hantera dessa lager.
Så vad jag vill säga är att alla dessa saker hänger nära ihop. Vi har alla instrument, vi har alla instrument som vi behöver men vi måste sammankoppla dem mer effektivt än vad vi har gjort tidigare och det är den utmanande uppgift som den höge representanten och jag måste arbeta med under de kommande fyra eller fem åren.
Jag hoppas när vi nu står inför dessa utmaningar att vi skall ha stöd i form av tillräckliga resurser liksom spektakulär retorik. Vi känner alla till att det finns flera skäl till att utveckla en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och jag skall nämna tre av dem - Bosnien, Albanien och Kosovo.
Dessa är tre skäl för att ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och vi kommer att sättas på prov för hur framgångsrik gemensam utrikes- och säkerhetspolitik vi bedriver och framför allt hur vi sköter saker och ting på Balkan och inte glömmer det faktum att det finns inte så få av våra kritiker, inte så få amerikanska politiker, inte så få senatorer och kongressmän som säger: "Hur i all världen kan vi på allvar tro att ni kan införa en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik när ni inte ens kan ta hand om problem på er egen bakgård?" Så det stora trovärdighetstestet för oss skall bli på Balkan. Jag hoppas att alla dessa stats- och regeringschefer, alla dessa framstående politiker i våra medlemsstater som lovade guld och gröna skogar på Balkan, som lovade Marshallplaner, och som ger alla andra löften på Balkan skall vara med när budgetmyndigheten beslutar hur mycket vi får spendera på Balkan.
Jag skulle mycket gärna vilja hoppas att vi kan alla bo på en planet som också är befolkad av Europeiska rådet, rådet (allmänna frågor) och Ekofin-rådet. Alla på samma politiska planet tillsammans för att se till att det blir någon balans mellan vad vi lovade världen och vad vi faktiskt kan uträtta.
Under de senaste månaderna i detta jobb har jag hört löften om att vi skall uträtta mer i Latinamerika, jag har hört löften om att blir det en fredsuppgörelse i Mellanöstern så kommer vi att finnas där för att betala den. Jag har hört löften om att vi skall ingå en stabilitetspakt i södra Kaukasus. Jag har hört löften att vi skall garantera demokrati i Indonesien genom att ge mer hjälp till Indonesien.
Var är problemet? (Where is the beef?) Och det är inte ett bidrag till någon nyss inträffad politisk kontrovers. Det är den fråga som vi måste jobba med återigen och återigen under de kommande veckorna och månaderna enligt min åsikt. Ett skäl till att jag är så våldsamt ivrig att genomföra en effektiv reform av våra externa hjälpprogram är att jag inte vill fortsätta att ställas inför en situation där närhelst man ställer en fråga som den om klyftan mitt emellan retorik och verklighet blir svaret: "Men vi vet att ni inte sköter saker och ting effektivt, vi vet att ni inte har genomfört alla era åtaganden, vi vet att det finns en del pengar i er bakficka." Jag vill att vi skall befinna oss i ett sådan läge att vi kan säga:" Det är inte alls så längre. Vi sköter verksamheten så effektivt och kompetent som vi kan." Därför, medlemsstater, anser vi att det är hög tid att det finns en broförbindelse mellan gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och rådets beslut, mellan metervis av kommunikéer och att vi faktiskt kan genomföra vad som skall göras. Jag tror att om vi kan uppfylla det kommer den höge representantens arbete att bli mycket lättare och levnadsvillkoren för en väldigt massa människor bli mycket bättre.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Patten! Tack också för att ni även i denna mycket svåra fråga har gett oss exempel på er brittiska humor. Det gör det också litet mer intressant.

Kvinnor i beslutsprocessen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om kvinnor i beslutsprocessen.

Maria de Belém Roseira
- (PT) Herr talman, mina damer och herrar! Att fira den internationella kvinnodagen är nödvändigt och hör ihop med kvinnors strävan att uppnå den plats som sedan alltid har varit hennes rättmätiga plats. Firandet av denna dag måste förena två grundläggande aspekter: åminnelsen, förmågan att förhålla oss till det förflutna angående denna sak och med alla dem som har deltagit i den, och där vill jag framhålla, vilket är helt motiverat, de icke-statliga organisationerna, och å andra sidan den symboliska aspekten, en kraft som driver på frågan om lika möjligheter mellan kvinnor och män med inriktning på framtiden.
Det är också så att denna högtid, genom att ta fram det som har stått i skuggan, kommer att bidra till att kvinnor och män ser sig som ursprung och mål för själva värdigheten, i en process som inte så mycket handlar om att högtidlighålla tiden, som att rena den från fördomar. Denna typ av firande är meningsfull eftersom vi, om vi frammanar det förflutna, stärker frigörelsen från det stigma som i tusentals år legat över kvinnan när det gäller påtvingad fattigdom, mindre rätt till utbildning, den svagare natur som gjort att hon utsatts för oprovocerat våld, de mycket små möjligheterna att nå makten och beslutsfattande positioner, hälsan som påverkas av moderskapets villkor, eller våldets förutsättningar, och även det sexuella utnyttjandet, den press samhället sätter på henne i familjeansvaret, den svaga ekonomin och sysselsättningen, det omöjliga att få tid till sin egen person och även när det gäller den komplexa bilden som objekt som hon är offer för i massmedia, handeln med kvinnor och sexuellt utnyttjande, helt enkelt i den oändliga lista av kvinnors mänskliga rättigheter som har kränkts.
Det antika Greklands klarsynthet gjorde identifikationen mellan jämlikhet och rättvisa naturlig för oss. Aristoteles är otvetydig när han säger att "det rättvisa är det som följer lagarna och jämlikheten, det rättvisa får oss att följa lagarna och jämlikheten och det orättvisa leder oss in i olaglighet och ojämlikhet." Men mot detta förenklade tänkesätt invänder Voltaire två tusen år senare: "jämlikheten är den mest naturliga sak i världen och samtidigt den mest fantastiska. Liksom människor överdriver allting, vill de överdriva ojämlikheten när de kan". Det moderna samhället och det demokratiska system det är grundat på bygger på tanken om ett samhällskontrakt, en form av organisation som "försvarar och skyddar varje medlem och hennes egendom", som Rousseau sade, "med all gemensam kraft och genom vilken var och en i förbund med alla andra, ändå inte lyder under andra än sig själv och är lika fri som tidigare. Så att om man deltar helt, är villkoren lika för alla. Och är villkoren lika för alla har ingen något intresse av att göra det besvärligare för någon annan". Vi vet trots allt att dessa allmänna jämlikhetsvillkor inte inkluderade kvinnan. I det postmoderna samhället då Rousseaus samhällskontrakt har förklarats vara otillräckligt, måste vi sträva efter en ny kontraktsform, mer komplett och berikande och mer i harmoni med mänskligheten i sin helhet mellan polerna man och kvinna.
Vi måste inleda ett nytt samhällskontrakt med genushänsyn, men detta syfte hör till själva demokratin. Vi lever i en tid då politiken nedvärderats, där demokratin saknar ett politiskt åtagande från medborgarnas sida. Vi måste se på denna sak utifrån binomet medborgare-demokrati, begrepp och realiteter som har ett ömsesidigt samband. Utestängandet av kvinnorna från de medborgerliga rättigheterna är för mig en av de avgörande faktorerna i den demokratiska kris som bara en helhetspolitik för jämlikhet mellan könen kan bidra till att vända på. Denna pekar på jämlikhetsmålet, som bör genomföras för behovet av en gemensam demokrati, ett nytt paradigm ur genomförandet av ett nytt samhällskontrakt med genustänkande, en väg eller genväg till ett samhälle som inkluderar alla. Globaliseringen får flera effekter för demokratin. Den pekar på behovet av en ny etik, eftersom den alldeles otillräckliga personliga och sociala etiken påvisats. Begreppen smidighet, rörlighet och snabbhet utgår definitivt ifrån en aldrig tidigare skådad nivå: den globala. Begrepp och realiteter som transnationalism, regionalism och tribalism har, många gånger på ett drastiskt sätt, rotat sig i vår vardag, med de problem och frågor som hör till dem. Och medan vägen mot det oåterkalleliga införandet av demokrati på global nivå tycks vara utstakad, ser vi samtidigt det utsträckta sociala lidandet som ett resultat av globaliseringens effekter för de svagaste skikten i mänskligheten, och därmed för kvinnorna, för fattigdomen envisas fortfarande med att ha ett feminint namn och ansikte.
I själva verket har ackumuleringen av rikedom och makt lett till ett ökat antal utslagna. De tekniska framstegen har medfört en stor ökning av antalet arbetslösa. Internationaliseringen av ekonomin och de ekonomiska systemen har tagit ifrån staten vissa av de funktioner den tidigare haft, vilka har förts över på en parallellstatsnivå. Samtidigt och därefter får vi den nomadiska realiteten, vilket förvärrar problem med social integrering, en ny situation att lägga till de faktorer jag tidigare har nämnt. Kort sagt är det klart att utslagningen antar en mångsidig och allestädes närvarande form till skam för vårt systems mål, vilket kommer att definieras som en ofullkomlig demokrati, det vill säga med utslagning, utestängning, skuldbeläggning och social diskvalificering utan tidigare skådade exempel i tid eller rum.
Inom ramen för det portugisiska ordförandeskapet, och med hänsyn till flera medlemsstaters ansträngningar och bidrag, kommer det extra toppmötet i Lissabon på temat "sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning för ett Europa med inriktning på innovation och kunskap" vara ett försök att motverka de risker som historien har visat alltid kommer att drabba kvinnor hårdast, främst inom de områden som är direkt relaterade till det specifika tema som kommer att tas upp.
Vi är alltså inriktade på att anta åtgärder som skapar förutsättningar för tillgång till kunskap, livslångt lärande och ett övervinnande av de hinder som skiljer människor från de tekniska framstegen med allt vad dessa innebär. Detta är ett försök att förnya den europeiska sociala modellen, och samtidigt stärka sysselsättningsdimensionen samt den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Vi försöker inta en ståndpunkt som vänder på den traditionella utestängningen av kvinnan på grund av det ansvar som kvinnor av traditionellt har tagit. Detta är bara möjligt med ett nytt samhällskontrakt där förenandet av familje- och yrkeslivet har en strategisk betydelse och där nyckelordet är "fördelning".
Men det är på det politiska området som utestängningen av kvinnor får sitt största uttryck. Därav det förnuftiga i valet av ämne för i dag, ett ämne som är avgörande för framtiden när jämlikheten är införd i juridisk bemärkelse. Införandet av de kvinnliga aspekterna är nödvändigt för att arbeta med det nuvarande komplexa livet. Det är klart att avsaknad av verklig jämlikhet innebär en bristande legitimitet hos de politiska strukturerna, en bristande representativitet. Allt detta är en kritik av det otillräckliga med att bara införa en rättslig jämlikhet som, då detta förutsattes garantera jämlikhet redan från början, inte har gett resultat. Grundarna av den moderna demokratin hade, som jag har sagt, i den föregivna allmängiltigheten de skrev om, inte en tanke på att omfatta kvinnorna som medborgare. Man tänkte inte på kvinnorna som rättssubjekt. Eftersom en sann demokrati förutsätter och innebär ett deltagande på lika villkor för alla medborgare, leder, utifrån denna självklarhet, könsskillnaden till en betydande fördjupning av det demokratiska systemet. Mänskligheten består av två hälfter och kräver ett system där debatter och besluten fattas på ett balanserat sätt mellan kvinnor och män.
Likhet betyder könsbalans i de sociala och politiska strukturernas representativitet. Att vara kvinna utgör ett av två möjligheter att vara människa. Att vara kvinna eller man är två olika delar av mänskligheten som skiljer och förenar och detta skapar därför ett evigt spel mellan polariteter. Begreppet gemensam demokrati drar, om vi utgår från detta konstaterande, nytta av den kreativitet som skapas, och kan använda den för att få mer korrekta, rättvisare beslut, mer anpassade till de problem man vill lösa. Därför tror jag på jämställdhet, en ny form för jämlikhet mellan könen, genom att återinföra det allmängiltiga i verkligheten och i det politiskt organiserade samhället.
Pekingplattformen är ett historiskt landmärke i den långa vandring vi i dag åter drar oss till minnes. Därför får inte utvärderingen, som pågår nu, tjäna som förevändning för någon tillbakagång. Det handlar inte om en ny förklaring utan bara om att utvärdera hur den uppfyllts i de länder som har skrivit under den. Dess principer och värden måste bevaras, liksom de mål som eftersträvas. Den kan fördjupas men aldrig förvanskas. Det är den inställning Europeiska unionen bör ha.
Slutsatserna från den europeiska utvärderingsprocessen i Genève i januari har denna inriktning och de tar återigen upp behovet av ett komplett genomförande av de tolv fastställda områdena. Även processen med att lägga fram det femte gemenskapsprogrammet för jämställdhet mellan könen år 2001-2005 är på gång. Enligt vår kännedom om processen är det klart att fortsättningen liksom förstärkningen av politiken för jämställdhet mellan könen på gemenskapsnivå är nödvändig eftersom vi, trots bevisade framsteg och arbete i frågan, kan se betydande skillnader mellan kvinnor och män på ett ekonomiskt, politiskt, socialt och civilt plan. Portugal gläds, som ordförandeland i unionen, och uttrycker stora förhoppningar om att detta program för att bygga ett Europa med lika möjligheter för alla blir en framgång.
Genom motpolerna mellan kvinnor och män skapas det samhälle vi bor i och dess strukturer. Det handlar om ett nytt sätt att hantera de offentliga och privata sfärerna, om ett förslag till att bekämpa misstron mot politikerna och deras agerande, om ett alternativ för att övervinna misstroendet mot de demokratiska strukturernas funktionssätt och öppenheten i dessa, och om en process för att minimera utestängningen av vissa delar av befolkningen från de traditionella politiska partierna och deras typ av politiskt arbete.
En politik för jämställdhet mellan könen medför värdefulla aspekter för samhället både för kvinnor och män vad gäller personligt, socialt och yrkesmässigt förverkligande, då den på ett bestämt sätt bidrar till sociala framsteg, i den mån de egna medlen erkänns och stärks för båda könen, den bidrar till en fördjupad demokrati och närmar beslutsprocessen till väljarna, för upp nya värden, specifika för kvinnor och bidrar till en förbättrad livskvalitet och en fördjupad demokrati.
En portugisisk tänkare reflekterade 1922 över jämställdhetsfrågan och betonade då: "den nödvändiga förutsättningen för jämlika rättigheter är ett jämlikt maktinnehav". Jag vet inte vem som skulle kunna förneka klarsyntheten i hans tanke eller, om man erkänner detta, förneka att den hör till demokratins innersta väsen. Låt oss alltså skapa den! Bara så kan vi verkligen hävda att mänskligheten är solidarisk genom historien.
(Applåder)

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! För tvåhundra år sedan, under den franska revolutionen, avrättades en mycket berömd kvinna, Olympe de Gouges, och hon ansågs vara galen eftersom hon hade kämpat för lika rättigheter mellan män och kvinnor. Två århundraden senare har Europa gjort stora framsteg. Under det senaste århundradet har vi gått igenom tre perioder. Den första perioden var den som kännetecknades av institutionella ändringar, av ändringar i den rättsliga ramen, av stora konstitutionella landvinningar i alla medlemsstater, som ett resultat av kvinnorörelsens kamp, som ett resultat av reformvänliga partiers betydelsefulla beslut, som ett resultat av upplysta kvinnors och mäns handlingar. Vi har gått igenom en andra period, under vilken de kvinnliga modellerna erkändes. Kvinnorna finns överallt. Premiärministrar, ledamöter, bankirer, ministrar, på yrkeslivets arena, läkare, domare, piloter, militärer. Vi befinner oss nu i en tredje period: en tredje period under vilken det är nödvändigt att ändra sammansättningen i de organ som utövar makt i politiken och i ekonomin. Sammansättningen, ändringen av sammansättningen kommer också att medföra ändringar i de politiska strategierna, politiska strategier som måste ta hänsyn till de två könens fördelar och erfarenheter.
Mina damer och herrar ledamöter! Två viktiga händelser har inträffat under det nya årtusendets första månader: Den första är valet av Finlands president, Halonen. I Finland var för första gången de kvinnliga kandidaterna fler än de manliga. Och det var en kvinna som valdes. Den andra är det som ägde rum i Frankrike. I Frankrike har man röstat igenom en lag om lika representation av män och kvinnor, som ett resultat av det uttalande som gjordes i april 1999 på konferensen "Kvinnor och män vid makten". Där gavs ett löfte av de ansvariga ministrarna om konkreta politiska åtgärder och konkreta politiska strategier som kommer att ändra förhållandena i makten. Vi bör ge våra komplimanger till premiärminister Jospin för att han bekräftade detta löfte på det mest tydliga och bestämda sätt.
(Applåder) Man har diskuterat mycket och genomfört ganska många politiska strategier i medlemsstaterna. Siffrorna talar naturligtvis sitt tydliga språk. Och siffrorna för Europa är fortfarande problematiska. 24 procent av regeringsmedlemmarna är kvinnor, och i parlamenten är genomsnittet 22 procent, men det varierar från 6 procent i vissa medlemsstater till 40 procent i vissa andra. Antalet kvinnor i de utskott som utövar makt, som utarbetar politiska strategier är mycket lågt. Inte ens i länder som Tyskland och Belgien, där det finns konkret lagstiftning om antalet företrädare för de två könen, överstiger kvinnornas deltagande i de olika utskotten 18 procent. Vad vi behöver göra är följaktligen att utveckla konkreta politiska strategier. Det behövs en sammansatt politik som inbegriper långsiktiga politiska åtaganden, såsom är fallet i Sverige och i Finland, där andelen i dag är 56 respektive 44 procent i regeringarna. Det behövs organisering och statistisk övervakning. Det behövs kontroll och lämpliga strukturer som är anpassade till kulturen, mentaliteten och de särskilda problemen i varje region. Och det behövs naturligtvis en budget, ekonomiskt stöd, för dessa politiska strategier.
Att öka antalet kvinnor eller, som den franske premiärministern, Jospin, formulerade det, "... att öka kvinnornas inflytande i beslutscentrumen..." är det bästa sättet att förnya politiken, att förändra sättet att angripa frågorna och att tillföra det politiska tänkandet nya idéer och nya erfarenheter - de som kvinnorna bär med sig på grund av sitt annorlunda sätt att leva och växa upp.
Det finländska ordförandeskapets initiativ nyligen att utveckla indikatorer med vilka man registrerar och fastställer kvinnornas deltagande i centrumen för beslutsfattande är mycket betydelsefullt. Indikatorerna omfattar de nationella parlamenten samt rådsförsamlingar på regional och kommunal nivå, och de ger en fullständig bild av kvinnornas deltagande i varje medlemsland. Jag anser att det är en mycket viktig politisk angelägenhet att skapa och stödja statistiska system, att vår möjlighet att ställa upp mål, jämföra resultat och förbättra våra insatser är en politiskt verktyg. Ett sådant initiativ om en systematisk övervakning ingår även i mitt program, som jag skall presentera inför det femte ramprogrammet för lika möjligheter för kvinnor och män.
Vi bör säga att samtidigt som medlemsstaternas lagstiftningsåtgärder och institutionella ingripanden ger resultat i centrumen för beslutsfattande på det politiska planet, ser vi inte samma resultat i den privata sektorn. Mina kontakter med mycket stora europeiska och multinationella företag i Europa har visat på tragiska resultat. Det finns företag på europeisk nivå som sysselsätter tusentals anställda, många gånger hundratusentals anställda på global nivå, men på chefs- och managementnivå är andelen kvinnor mindre än 2 procent! Vi får inte undervärdera kvinnornas deltagande i de ekonomiska centrumen för beslutsfattande. Och självklart kommer det även på detta område att göras konkreta ansträngningar, som naturligtvis inte kan vara av lagstiftande karaktär men som kan fungera på grundval av informationsutbyte, och min första kontakt med ordförandena och cheferna på dessa mycket stora företag fick under alla omständigheter ett positivt resultat.
Som ni känner till, anstränger sig kommissionen för att angripa detta problem i sin organisation. Det finns redan ett beslut om ett 40-procentigt deltagande av bägge kön i alla grupper och i alla program som gäller forskning och teknisk utveckling. Det är någonting som har välkomnats även av ert eget institutionella organ i maj 1999, då behovet av kvinnor inom både forskning och teknik betonades. Vi i kommissionen måste föregå med ett konkret och tydligt exempel, och det pågår ett samarbete med alla kommissionärskolleger, i enlighet med reformen av kommissionen, för att kvinnornas deltagande skall komma upp till en andel på 40 procent i alla kommittéer i Europeiska kommissionen.
Kära kolleger! Många gånger finns det invändningar, och dessa invändningar har en progressiv täckmantel, och man frågar sig om det bör finnas bindande regler om kvinnornas deltagande i makten. I en federal stat frågar man sig aldrig om alla federationens stater skall ha en röst eller inte. Och när det gäller Europeiska unionen skulle man aldrig komma på tanken att ställa frågan om det skulle vara möjligt att inte låta alla de 15 medlemsstaterna företrädas i varje utskott. Varför är det då underligt och varför tvekar vi när det gäller frågan om det bör finnas lagstiftning om halva befolkningens representation? Jag skulle här vilja vara helt tydlig. Det får inte finnas någon tvekan, någon tvekan i fråga om lagstiftningen om kvinnornas deltagande i maktcentrumen.
(Applåder)
Kvinnorna utgör hälften av befolkningen, hälften av människorna på planeten. Om kvinnorna utestängs från makten, innebär det, för det första, ett demokratiskt underskott och, för det andra, ett underutnyttjande av de mänskliga resurserna. Vi har framför oss en unik utmaning, och tiden är mogen: Låt oss förena den ekonomiska och politiska nyttan med respekt för de grundläggande demokratiska principerna. Jag är optimistisk och tror att vi kommer att lyckas med det. Det vad som vi har framför oss är ett vad med tiden. Vi får inte låta fler generationer kvinnor leva i marginalen. Om nödvändigt, måste vi med alla medel skynda på utvecklingen.
(Applåder)

Avilés Perea
Herr talman! Jag vill inleda mitt anförande med att tacka fru ministern, rådets tjänstgörande ordförande, för hennes medverkan i debatten och för hennes intressanta anförande i denna fråga. Jag vill även tacka fru kommissionären för hennes närvaro och för det hon har sagt till oss.
Vi är i de olika politiska grupperna i allmänhet överens om det faktum som är enkelt att konstatera, nämligen att kvinnans deltagande i beslutsprocessen är för lågt, såväl på det politiska som på det ekonomiska och sociala planet. I dag är det ingen som ifrågasätter kvinnornas deltagande i det politiska livet, i partierna och i institutionerna, men vi har svårt att komma överens om på vilket sätt detta deltagande skall uppnås. Den form av jämställdhet mellan kvinnor och män som är av störst betydelse för kvinnornas situation, och därmed för samhället i allmänhet, är jämställdheten på arbetsmarknaden, både jämställdhet beträffande möjligheter till anställning - något som förutsätter jämställdhet på utbildningsområdet - liksom jämställdhet i lönemässigt avseende, en fråga som ofta försvaras, men som fortfarande ligger långt ifrån verkligheten. Vi är övertygade om att kvinnornas deltagande i beslutsprocessen är positiv för samhället i sin helhet. Kvinnor tillför ett annorlunda perspektiv än männen, ett perspektiv som berikar och fulländar visionen om en helhet med de bästa lösningarna på de vardagliga problem som personer som liksom vi ägnar sig åt den aktiva politiken har åtagit sig att lösa. Problemet är att finna ändamålsenliga lösningar som medger ett större antal kvinnor på ansvarsfulla poster och därmed i beslutsfattandet. Vissa länder i Europeiska unionen har antagit en lag om könskvotering som har lett till en omedelbar ökning av kvinnornas deltagande. Det är i regel inte den bästa lösningen, för det finns inte alltid tillräckligt många kvinnor som är beredda att ge sig in i en komplicerad och konkurrenspräglad värld, som de på det hela taget betraktar som en manlig värld, eftersom den traditionellt sett har varit förbehållen männen. Kvinnornas deltagande i de politiska partierna uppgår inte till femtio procent, inte heller på arbetsmarknaden eller i samhället i övrigt. Deras deltagande är betydligt lägre än så, och det är deltagandet på basnivå vi bör främja för att öka kvinnornas närvaro. Det bör även finnas en tydlig och uppriktig önskan om fler kompetenta kvinnor som är beredda att åta sig ansvar och förpliktelser i det politiska livet, det vill säga, i beslutsprocessen.
Inom folkpartiet saknas en tydlig enighet om att stödja systemet med könskvotering. Vissa personer har till och med uttalat sig emot detta. Personligen skulle jag inte vilja vara kvoterad med vetskapen att jag har en viss befattning bara för att jag föddes till kvinna. Den känslan kommer en man aldrig att behöva uppleva och det är en viktig skillnad.

Gröner
Herr talman! Jag tackar kommissionären och rådsordföranden! I början av detta århundrade kom den franska regeringen med en jämställdhetspolitisk knalleffekt. För första gången måste kandidatlistor tillsättas likvärdigt med hälften män och hälften kvinnor. Därigenom har regeringschefen Jospin visat på nya vägar också för Europeiska unionen. Just i dag tillträder den nyvalda finska presidenten Tarja Halonen sitt ämbete. Där har kvinnorna i Finland visat vägen genom att för första gången ställa en kvinna i spetsen för sitt land. Tyvärr är det inte så överallt. I Grekland kommer vid de närmaste valen tyvärr färre än 7 procent kvinnor att tillträda några ämbeten. Också där finns det säkert mycket att ta igen. De har inte följt rådets rekommendation från 1996 om att balansera det kvinnliga deltagandet och undanröja kvinnornas underrepresentation.
Fastän kvinnorna också utgör majoriteten av den europeiska befolkningen, är de fortfarande uteslutna i stor utsträckning. När de har ambitioner att nå högre ämbeten slår de snabbt i glastaket. Vi bör därför kämpa för att bryta igenom detta glastak. I motsats till föregående talare tror jag - och där är min grupp ense - att vi bör besluta om kvoter, nämligen bindande kvoter, ty kvinnorna har arbetat hårt. Kvinnorna i Europeiska unionen har en utomordentlig utbildning, vi har visat laganda och förvärvat beslutskraft och social kompetens. Bindande kvoter förutsätter också tillförlitliga uppgifter och måste gälla för alla samhällsområden.
Vi behöver detta nya samhällsavtal, vi behöver en kamp om makt, pengar och fördelning av arbetet, som måste utfalla till kvinnornas fördel. Här ser jag mig om, ty männen skulle i denna kamp mycket väl ha kunnat stödja oss. De är tyvärr dåligt företrädda även här.
Jag önskar mig att vi arbetar vidare på åtgärdsplattformen från Beijing, att vi skapar en vision för att gå från kvinnodagen till kvinnomillenniet.

Dybkjær
Herr talman! Även jag vill tacka rådsordförande och kommissionären för deras fina anföranden, som ger hopp om en verklig optimism, inte minst tack vare den vilja och det engagemang som båda dessa kvinnor utstrålar. Jag tycker att kommissionären gav ett utmärkt exempel när hon sade att ingen skulle drömma om att de femton länderna inte skall ha lika många företrädare, medan att det inte finns något motsvarande när det gäller den kvinnliga representationen. Vad det rör sig om kan väl knappast uttryckas klarare än så. Jag hoppas att kommissionären - men hon är ju ung och stark - har den uthållighet som krävs för att införa de behövliga reformerna i kommissionen. Jag är övertygad om att det är ett hårt arbete, när det väl kommer till kritan. Om kommissionären ber om stöd från parlamentet kan hon åtminstone räkna med stöd från den liberala gruppen. Vi har ett stort intresse av att jämställdhet skapas inom kommissionen, att man säkrar det nödvändiga beslutsunderlaget så att kommissionären kan driva igenom sina åsikter på jämställdhetsplanet.
Jag vill tala om för den portugisiska ministern att jag håller helt med henne om att det handlar om att man inte kan få lika rättigheter utan att ha lika stor makt. Det är helt avgörande. Men man bör även komma ihåg att det inte finns någon som frivilligt lämnar ifrån sig makten, och det gäller både män och kvinnor. Män har aldrig varit beredda att släppa sina maktpositioner, om de har några, men det är också ytterst få kvinnor som har varit beredda att ge upp sina maktpositioner - då tänker jag i synnerhet på maktpositionen gentemot barnen. För övrigt tror jag också att det kan vara ett av skälen till att så få män är närvarande här i dag. Vi för av samma maktpolitiska anledning naturligtvis gärna den här debatten själva. Det jag försöker poängtera är att det handlar om ett uppgivande av makt från båda håll.
Kommissionären poängterar att det som behövs är en politisk blandning av en rad olika faktorer, och nämner uttryckligen Finland och Sverige. Jag vill bara upplysa om att hon lika gärna kunde ha nämnt Danmark också. Och det säger jag givetvis för att jag kommer från Danmark. Faktum är att 45 procent av den danska regeringen utgörs av kvinnor, och det är i själva verket något mer än i Finland. Visserligen har vi ingen kvinnlig president, men vi har i stället en drottning och det går väl i vissa sammanhang på ett ut.
Jag vill gärna ta upp några av de punkter som kommissionären gick in på, nämligen frågan om de finansiella resurserna. Vi måste acceptera att det kostar om kvinnorna skall bli likställda på kort tid. På kort tid måste vi givetvis också satsa på att barnen tas om hand under försvarbara former och även får sin utbildning under försvarbara former. Sedan är det frågan om ändamålsenliga strukturer. Det finns anledning att fråga sig om den traditionella industrikulturen har varit så bra, och därför är jag glad över att de portugisiska ministrarna deltar så aktivt i konferensen i Lissabon, som ju bland annat handlar om IT-utvecklingen. Här tror jag att det finns särskilda möjligheter för kvinnorna, just för att det inte handlar om hierarkiska utan om platta strukturer. Vi har åtminstone i Danmark sett en utveckling som visar att många kvinnliga företagare är på gång.
Det finns ytterligare två punkter som inte har nämnts på allvar och som jag vill nämna här på slutet. Den ena är frågan om mediernas inflytande. Jag anser att det är mycket viktigt att undersöka vilka de stereotyper är som medierna skapar. Innebär detta ett särskilt problem? Jag får lov att medge att jag inte är helt säker på den punkten. Jag misstänker att så är fallet, men jag är inte säker. Den andra frågan är utvidgningen. Det är mycket viktigt, anser jag, att vi redan nu i samband med utvidgningen poängterar att vissa krav bör ställas även här på att de nya länderna skall företrädas av både män och kvinnor, så att man även därigenom stöder kvinnorna i dessa länder.

Evans, Jillian
Jag vill också tacka ministern och kommissionären för deras uttalande och jag håller med kommissionären om att det är hög tid att fina ord övergår i handling. Vi vet alla i vilken utsträckning kvinnor är underrepresenterade i beslutsprocessen på alla nivåer, eftersom vi har statistik som talar för sig själv. Jag håller med om att exakt statistik också är viktigt då det bara är när vi ser siffrorna förändras som vi inser att vi börjar lösa problemen. Det är systematisk övervakning som kommer att visa detta.
Att införliva denna fråga på alla politikområden är ett långsiktigt åtagande och process. Under tiden behöver vi positiva åtgärder och detta innebär tillämpning av kvoter och andra åtgärder. Vi kan lära av de framgångar som nämnts inte bara genom att titta på det verkliga antalet kvinnor som valts utan den effekt det har fått på en regerings karaktär för att illustrera att ett verkligt representativt system är till fördel för alla. Jag är glad att kunna säga att i Wales, som jag företräder, är 40 procent av våra ledamöter i den nationalförsamlingen kvinnor som konsekvens av positiva åtgärder av de politiska partierna men å andra sidan har vi endast 4 kvinnor som parlamentsledamöter från Wales i underhuset, vilket utgör endast 10 procent av det totala antalet, så uttalanden om principer, om principiellt stöd är inte tillräckligt eftersom det inte har fungerat. Om vi tror på principen om lika representation av kvinnor och män i beslutsprocessen, måste vi förbinda oss att vidta de åtgärder som krävs för att detta skall ske.

Eriksson
Herr talman! Vid den andra Internationella socialistiska kvinnokonferensen i Köpenhamn 1910 beslutades att huvudkravet då, kvinnlig rösträtt, skulle kopplas samman med hela kvinnofrågan samt, vilket också skrevs i den resolutionen, att "kvinnodagen må givas internationell karaktär och förberedas väl". Det är också värt att notera att kvinnodagen sedan förbjöds i alla de länder där fascism och rasism fick makt under och mellan krigsåren. År 1910 stod rösträtten för kvinnor på dagordningen. Nu fokuserar vi i dag på hur fler kvinnor skall kunna delta i beslutsprocessen.
Kvinnor är inget homogent kollektiv. Kvinnor tillhör olika samhällsklasser. Kvinnor har olika individuella behov och intressen. Strukturellt och genomgående gäller dock att vi, oavsett var vi befinner oss, oavsett klass, ras, religion, i hemmet eller på jobbet, inom alla samhällsområden, är underordnade män - med få individuella undantag, är det kanske bäst att tillägga.
I mitt hemland, Sverige, har flera politiska partier frivilligt infört könskvotering till och i politiska församlingar under de senaste åren. Detta har lett till att antalet kvinnor i politiskt beslutsfattande har ökat, vilket i sin tur har gett möjligheter till en ny forskning. Vad händer när fler kvinnor tar aktiv och lika del i politiska beslut? Det som hittills har visat sig är att dagordningen har ändrats - och när dagordningen ändras, så ändras naturligtvis också beslutstyperna.
När man talar om könskvotering nämns alltid automatiskt ordet kompetens. Det intressanta är att kompetenskrav sällan definieras. Det ser ofta ut som om män i dag, precis som förr, alltid besitter den mest odefinierade kompetensen. Att vara man skulle alltså vara lika med att vara mest kompetent. Detta synsätt anser jag vara ett bevis på storartad inkompetens hos många av dagens beslutsfattare.
Vi har tidigare i år här i kammaren framfört kravet att göra den 8 mars till en internationell helgdag. I väntan på att det får ett genomslag vill jag nu ta tillfället i akt att önska alla socialistiska kvinnor framgång med Women' s World Marches som startar i vår på Internationella kvinnodagen. Detta är en världsomspännande aktivitet som fokuserar på våldet mot kvinnor och kvinnors fattigdom över hela världen.
Avslutningsvis vill jag säga som kommissionär Patten sade när han avslutade förra debatten, att den ideala polisen skulle vara en färgad mormor. Det har vi inte, men de finns!

Thomas-Mauro
Herr talman! Kvinnornas plats i politiken är en viktig fråga som förtjänar något bättre än det politiskt korrekta överbud vi nu bevittnar. Det är sannolikt alltför få kvinnor som engagerar sig i politiken. Det är inte säkert att den manliga överlägsenheten i partiapparaterna är den enda förklaringen. I Frankrike är 95 procent av de folkvalda ledamöter av kommunfullmäktige. Den stora majoriteten av dem är inte anslutna till något parti. På departementsnivå i Frankrike är den största gruppen folkvalda utan någon etikett, diverse höger eller diverse vänster. För att bli vald till lokal ledamot av fullmäktige räcker det med att vilja det. Men tillträde till nationellt ansvar är ofta beroende av sådana mandat.
Vår grupp vill uppmuntra en rättvis representation av kvinnor och män i Europeiska unionens organ. Det är anledningen till att vi förkastar politiken med kvoter och positiv diskriminering, vare sig den uttrycks till förmån för kvinnor eller s.k. sociala minoriteter, för övrigt.
Genom att bortse från den djupa enheten med den mänskliga familjen och upprätta ytliga divisioner hotar minoritetspolitiken på ett farligt sätt sammanhållningen i den sociala kåren och balansen i vår demokratiska modell.
Å ena sidan, om vi upprättar kvoter för kvinnor, varför skulle vi då inte också upprätta kvoter utifrån ålder eller etniskt ursprung, kvoter för katoliker, arbetare, glasögonbärare. Att införa sociala kvoter till förmån för de mest blygsamma kategorierna skulle inte vara mer befängt än att införa kvoter för kvinnor. Med en sådan filosofi skulle det därför inte längre vara nödvändigt att arrangera vare sig val eller uttagningsprov. Det skulle räcka med att fastställa sammansättningen av ministerier och kammare genom en statistisk beräkning. Politiken med kvoter kan bara öka väljarnas avoghet gentemot politiken, genom att ännu en gång ge dem känslan av att allt sker bakom deras rygg.
Å andra sidan innebär en sådan politik ett djupt förakt gentemot kvinnorna. Det är inte genom ett mekaniskt spel med någon slags kvot som en kvinna skall kunna nå fram till politiska eller administrativa tjänster, utan genom att hennes meriter och kompetens erkänns.
Skulle ni mina damer ha så litet stolthet att ni skulle vara beredda att väljas till en ministerpost eller bära borgmästarens band genom en matematisk tillfällighet med en kvot? Kvinnorna är betydligt mer värda än en kvot. Det är genom att återknyta till principen om meritokrati som vi förbättrar kvinnors närvaro i beslutsprocessen, både kvantitativt och kvalitativt.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Ni känner kanske till talesättet: Papper skäms inte. Samma sak gäller de mänskliga rättigheterna, de är ofta nedskrivna och formulerade, och trots detta iakttas de inte på många områden. Jag är alltså kritisk gentemot en mängd dokument som gäller kvinnans rättigheter. Beträffande principerna anser jag också när det gäller kvinnopolitiken att man bara kan komma fram till lösningar i ett partnerskap där man uppfattar sig själv som en partner. Kvinnopolitik bör inte utformas så att kvinnor så att säga arbetar mot män, utan så att kvinnor och män gemensamt söker och finner samhällspolitiska lösningar.
Beträffande resolutionsförslaget från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor krävs det att man skall garantera en balanserad fördelning av kvinnor och män inom EU:s institutioner. Menar man med detta att man skall införa kvoteringsbestämmelser? Jag själv är, just som kvinna, mot kvotering, ty jag vill inte vara något alibi, utan jag vill bedömas efter mina prestationer och inte efter mitt kön. Av erfarenhet vet jag att många kvinnor delar denna åsikt.

Lulling
Fru minister, fru kommissionär! Allt det som ni nyss sagt var mycket bra sagt, även om vissa manliga kolleger, om det nu finns några kvar här i salen, kanske gnisslade tänder. Jag vet att det också finns kvinnor som inte vill höra talas om kvoter och inte ens om positiva åtgärder, eftersom de tror att denna positiva diskriminering förödmjukar dem och för alltid präglar dem i karriären.
Men statistiken talar sitt tydliga språk: positiva åtgärder, nämligen kvoter, har - om de inte tillämpas blint och utan urskiljning - gjort att antalet kvinnor ökat i beslutsprocessen. Det är anledningen till att det är berättigat att konstatera att användningen av kvoter, som en övergångsåtgärd, bidrar till att balansera mäns och kvinnors deltagande i politiken framför allt.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt för att erinra fru kommissionär om vissa krav och initiativ från Europaparlamentet som hennes företrädare ännu inte åtgärdat och som ligger oss varmare om hjärtat än kvoterna.
Det handlar till att börja med om vårt betänkande som antogs förra året vid den internationella kvinnodagen i Strasbourg, och i vilket vi ber kommissionen om ett nytt förslag till ändring av direktivet från 1976 om genomförande av principen med lika behandling av män och kvinnor. Efter Amsterdamfördraget fanns det inte längre anledning att behålla de positiva åtgärderna bland tolererade avsteg från principen om lika behandling som bara erkänner en individuell rättighet, och inte en rättighet som tillhör det samhälle som demokratiskt vill förverkliga denna jämställdhet.
Nu är det som det är, och ingen borde längre våga förneka att lika rättigheter för män och kvinnor är en grundläggande rättighet i ett demokratiskt samhälle som kräver att lika behandling och rättigheter skall genomföras genom ett antal aktiva åtgärder, däribland positiva åtgärder.
Ni kan alltså sätta igång, fru kommissionär. Ni behöver inte vänta på en ny ändring av fördraget.
Tillåt mig att återigen erinra om vår begäran att ändra det urvattnade direktivet som tillämpats dåligt sedan 1976 om lika behandling av egna företagare, inbegripet medhjälpande makar som hjälper till. Ingen åtgärd har vidtagits till följd av vårt betänkande som enhälligt föreslog en europeisk ramstadga för medhjälpande makar. Även här ligger bollen hos er, fru kommissionär. Vänta inte för länge med att skicka tillbaka den.

Ghilardotti
Låt mig tacka fru ministern och fru kommissionären för deras inlägg och för de löften de har avgivit inför Europaparlamentet i en fråga som är av så avgörande betydelse som den vi diskuterar i dag.
Att det finns kvinnor på beslutande poster är framför allt en fråga om demokrati. Det är nödvändigt att alla medborgare, kvinnor och män, känner igen sig, upplever att de verkligen är företrädda av de folkvalda och av de styrande. Med tanke på att över hälften av befolkningen utgörs av kvinnor, men att de är kraftigt underrepresenterade på förtroendeposter jämfört med männen, är det tydligt att vi fortfarande står långt ifrån en verklig demokrati. Men detta är också ett problem för den politiska dagordningen: förutom att kvinnorna utgör en majoritet av befolkningen, så utgör de också den mest dynamiska delen av samhället. Det är kvinnorna som i första hand har bidragit till att det har tillkommit nya företag i Europa under de senaste åren; det är procentuellt sett fler unga kvinnor än män som tar jobb med så kallade atypiska avtal; i många av våra regioner är det kvinnorna som bär upp en utvecklingsmodell som bygger på förnyelse, utbildning, meriter och flexibilitet. Cirka 90 procent av alla kvinnor som deltog i en undersökning av yrkesarbetande kvinnor i Milano-området, min hemstad, förklarade att de inte hade tid att göra allt det som de ville göra under dagen. Kvinnorna arbetar i genomsnitt 60 timmar per vecka, 20 mer än männen. Det pris som kvinnorna måste betala för att kunna tillfredsställa sin strävan att delta på alla områden, är stress på grund av tidsbrist. Om detta är sant - och det är det - så måste en god politik utgå från detta för att vi skall kunna hitta positiva lösningar på de här problemen. Vi måste därför skapa rättsliga och politiska instrument och vidta konkreta åtgärder som är inbördes samordnade och djärva, för att bidra till att det skapas nya ledande skikt inom kultur, inom ekonomi, i samhällsliv, institutioner och politik, klasser som utmärks av kvinnlighet och en strävan efter förnyelse.
I Europa har vi gjort mycket inom många områden, men när det gäller att skapa balans bland dem som företräder oss har vi fortfarande en lång väg att gå. Jag håller med fru kommissionären att tiden nu är inne för den europeiska politiken - hela den europeiska politiken - att företräda båda kvinnor och män och att vi därför måste vidta drastiska åtgärder.

Hautala
Herr talman! Innan jag kom hit till sammanträdet tittade jag på finsk teve. Den finska arméns hederskompani hälsade där republikens nya president med orden: "God dag, fru republikens president". Ni kanske vet att presidenten i Finland inte bara är en opinionsbildare utan också försvarsmaktens överbefälhavare, så detta var en ganska intressant och historisk situation.
Under det finländska ordförandeskapet utarbetades en rapport som ger en bild av hela beslutsprocessen, och på grundval av denna rapport hoppas jag verkligen att kommissionsledamoten skall föreslå juridiskt bindande åtgärder för att förbättra kvinnornas situation inom beslutsprocessen. Jag uppmanar er alla, bästa högerkvinnor, att lyssna på Lulling eftersom hon berättade varför kvotering behövs, och om det finns någon av oss som har tillräckligt med erfarenhet av det politiska livet så är det hon. Avslutningsvis skulle jag vilja säga att det som nu är väsentligt är att vi också får upp den här frågan vid regeringskonferensen. Jag vädjar till er, kära kolleger, rösta inte för det förslag i morgon där man lättar på punkt 4 så att demokratin mellan könen inte skall behandlas vid regeringskonferensen.

Figueiredo
Herr talman, fru minister, fru kommissionär! Trots de framsteg som har uppnåtts på lagstiftningens område och de beklaganden vi regelbundet ger uttryck för angående ojämlikhet och diskriminering på grund av kön, finns de ursprungliga orsakerna fortfarande kvar i de framlagda resolutionsförslagen, vilket innebär att det är nödvändigt att förändra politiken på flera områden för att garantera kvinnors deltagande i beslutsprocessen på lika villkor.
Vi vet att detta är det svåraste området, dels för att största delen av familjeansvaret fortfarande faller på kvinnorna, dels för att det fortfarande finns fördomar och intressen kvar vilka försvårar för kvinnorna att effektivt delta i mer ansvarsfyllda arbeten. Sanningen är att kvinnors låga deltagande i de politiska och beslutsfattande församlingarna innebär ett demokratiskt underskott som är oförenligt med en verklig demokrati. Därför är det viktigt att de olika jämställdhetsdirektiven uppfylls och att rådet, kommissionen och varje medlemsstat på ett beslutsamt sätt fullgör sina åtaganden, främst från Pekingkonferensen.

Grossetête
Fru rådsordförande, fru kommissionär! Jag är parlamentsledamot för högern, men jag bedriver samma kamp som mina kolleger för att stödja och hjälpa mina landsmaninnor att få tillträde till makten och beslutsposter, och detta måste ske inte bara inom det politiska livet, utan naturligtvis inom alla områden i samhället.
Jag vill bara säga att det finns flera sätt att uppnå det och även om jag särskilt är motståndare till kvoter, eftersom jag anser att det är ovanligt nedsättande för kvinnorna, kommer jag från ett land där jämställdhet just införts. Det är fullständigt logiskt och rimligt! Det skulle ha funnits sedan länge, eftersom kvinnorna utgör mer än hälften av samhället och det förefaller mig fullständigt uppenbart att det är normalt att de deltar till minst 50 procent, om inte mer, i beslutsmakten, bl.a. i den politiska världen.
Alltså inga diskriminerande åtgärder för att tvinga fram kvinnorna. Kvinnorna hävdar sig själva eftersom de är pragmatiska och fyllda av sunt förnuft. När jag upptäcker att vi kräver utbildning i politik för kvinnor har jag lust att säga - absolut inte. Låt oss ålägga utbildning för manliga och kvinnliga kandidater inom politiken - men varför införa särskild utbildning för kvinnor? Det innebär helt enkelt att erkänna att de är underlägsna. Men vad jag vet har vi aldrig känt oss underlägsna männen, ännu mindre inom politiken. Jag tror därför att vi alla bedriver denna kamp för att hjälpa våra landsmaninnor att få tillträde till beslutsmakten, och tillträde till ansvarsposter inom politiken, men jag tror bara att det kan ske genom en verklig revolution i mentaliteten. Vi måste vara tillräckligt starka alla tillsammans för att tvinga våra politiskt ansvariga att se till att kvinnorna blir delaktiga i de politiska besluten.

Theorin
. Herr talman, fru minister och fru kommissionär! "Halva himlen bärs upp av kvinnor", sade en gång en framgångsrik man. Men när det gäller viktiga beslut och prioriteringar saknas kvinnors röster. Kvinnor som utgör mer än halva befolkningen är starkt underrepresenterade inom politiska, ekonomiska och sociala områden. Detta är oacceptabelt i en demokrati!
Ingenstans är klyftan mellan de jure och de facto vad gäller jämställdhet större än inom beslutsfattandet. För att vi skall åstadkomma en balans krävs en konkret handlingsplan med en fastlagd tidtabell. En viktig del av en sådan plan är ett benchmarking-system som säkerställer kvinnors fulla deltagande i maktstrukturer och beslutsfattande. Det gläder mig därför att kommissionären är positiv till ett sådant system.
Jag föreslår att EU:s målsättningar för kvinnor i beslutsfattande baseras på genomsnittet av de tre mest framgångsrika medlemsstaterna inom varje område, med en årlig rapportering från medlemsstaterna. Denna rapportering måste därefter utvärderas.
Kvinnor är de främsta offren för brott mot de mänskliga rättigheterna, t.ex. våldtäkt, sexuella kränkningar, misshandel i hemmet och kvinnohandel, men de är underrepresenterade vid de rättsliga och lagstiftande organ som dömer dessa brott. Det leder till låg prioritering av dessa brott och att förövarna ofta inte åtalas. Kvinnor är de främsta offren i väpnade konflikter, men saknas i fredsbevarande insatser, konfliktlösning och återuppbyggnadsarbete. I resolutionen uppmanar vi därför medlemsstaterna att öka andelen kvinnor i alla aspekter av konfliktlösning och fredsbevarande verksamhet.
Kvinnors deltagande på jämställd fot i beslutsfattandet är inte bara ett krav på social rättvisa och demokrati, utan det är också ett måste för att kvinnors erfarenheter och kunskap fullt ut skall tas tillvara. Att inte utnyttja kvinnors kapacitet i beslutsfattande är ett oacceptabelt slöseri. Kvinnor skall inte bara "bära upp halva himlen", utan också ha rätt att ta sitt ansvar för beslut som rör hela vår jord.

Torres Marques
Herr talman! Jag vill gratulera rådets ordförandeskap och kommissionären till de utmärkta anförandena i dag. Vi hoppas mycket av ert arbete.
Vi inleder ett årtusende och ett sekel som vi hoppas kommer att bli avgörande för kvinnorna och deras möjlighet att uppnå beslutsfattande positioner. Vi menar att denna möjlighet innebär betydelsefulla förändringar för vårt samhällsliv, att demokrati också skall vara synonymt med jämställdhet mellan könen och att kvinnor inte får utestängas varken ekonomiskt eller socialt, vilket ännu i dag sker. Och att även värden som är viktiga för kvinnor, som fred, broderskap och systerskap, jämställdhet, rättvisa, trygghet, miljöskydd, skall styra livet i Europeiska unionen och om möjligt i världen. Det är därför nödvändigt att ge kvinnor möjlighet att agera mot trögheten i ett samhälle som hittills genomsyrats av manliga värden.
Vi vet genom egna erfarenheter att man inte ber om frihet och beslutsrätt, man erövrar den. Låt oss fortsätta att erövra och se till att detta sekel innebär en seger, inte över männen, eller över någon: en seger för jämställdheten mellan könen. Därför får vi inte förlora ännu ett tillfälle, och den stora utmaningen som européerna i allmänhet står inför i dag, och särskilt kvinnorna, handlar om den nya ekonomin och nya tekniker inom dataområdet. Toppmötet i Lissabon i slutet av månaden gäller särskilt kvinnorna. I Europa måste sysselsättningsnivån som är mycket lägre än i USA och Japan öka. Det är därför nödvändigt att många fler kvinnor kommer ut i arbetslivet och arbetar med de nya jobb som Europeiska unionen har för få av.
Jag frågar därför rådet och kommissionen om vilka förslag de kommer att lägga fram under toppmötet i Lissabon för att den nya ekonomin och det nya Europa vi vill bygga definitivt införlivar jämställdheten mellan könen?

Van Lancker
Herr talman, fru kommissionär! Skälet till att jag var så glad över ert anförande var att vi vågade nämna de medlemsstater där den politiska kvinnorepresentationen är en framgång, till exempel Finland, Frankrike och Sverige, men även att ni vågade nämna de medlemsstater där det inte går så bra, till exempel mitt eget land och till exempel även Grekland som ni glömde nämna. Jag har förresten hört att risken är stor att mycket få kvinnor kommer att hamna på valsedlarna vid nästa grekiska val. Det tycker jag är mycket allvarligt.
Jag uppskattar det här eftersom jag tycker det är hög tid att vi här i de europeiska institutionerna anger konkreta medel hur vi lättare skall få upp kvinnofrågor på den politiska dagordningen. Därför tror jag att det är viktigt att parlamentet fortsätter yrka för en kvotering och att det kommer med öppet i resolutionen. Jag är själv, fru kommissionär, resultatet av en kvotering. Jag tror inte att någon av mina kolleger här skulle kunna bevisa att jag är mindre kompetent för det. Tydligen är den meriterade klassen i ett antal av våra europeiska länder fortfarande så manligt färgad att kvinnor helt enkelt inte har en chans.
I Europeiska unionen har några länder redan infört kvotering och ni hänvisade själv till Belgien, fru kommissionär, där det inte varit en sådan stor framgång. Det är inte heller underligt, fru Avilés Perea, inte för att vi inte hittade de kandidater som behövdes utan för att ny vetenskaplig forskning från kommissionen själv visar att kvotering endast är meningsfullt om kvinnor sätts in på rätta, valbara platser. Det är skälet till varför vi måste resonera om kvoteringar på ett klokt sätt.
Vårt mål måste mycket riktigt vara en demokrati med likvärdig representation som ett nytt socialt kontrakt, fru minister. Låt oss då även dra slutsatserna av det hela. Det valsystem som på bästa sätt motsvarar den här modellen är dragkedjesystemet, såsom det frivilligt tillämpas i Sverige. Jag skulle säga: frivilligt där det går men ålagt där man är ovilliga. Jag hoppas att benchmarking i det femte åtgärdsprogrammet, fru minister och fru kommissionär, kan vara en stimulans för de länderna att genomföra best practices från de andra länderna. Jag tror nämligen att det är dags för våra partier att förstå det här.
(Applåder)

Karamanou
Herr talman! Även jag skulle vilja framföra mina komplimanger till kommissionären och rådsordföranden för deras uttömmande anföranden och, framför allt, för deras förslag.
Eftersom det har sagts att männen vanligtvis inte deltar i diskussioner om kvinnornas rättigheter, tänkte jag i dagens diskussion ta upp en åsikt som har framförts av en samtida manlig politiker och intellektuell, Francis Fukuyama. I en av sina artiklar, "Om kvinnorna styrde i världen", hävdar han att det är ett faktum att ett större kvinnligt deltagande i politiken skulle leda till en värld som var mindre våldsbenägen. Det är möjligt att Athena, vishetens och krigskonstens gudinna, utgjorde en kvinnlig förebild för antikens människor, dagens kvinnliga inflytande kan dock ha en katalytisk inverkan och dämpa militarismen och främja freden. Det finns följaktligen goda skäl, utöver rättvisa mellan könen, till att fördela de offentliga tjänsterna, liksom den politiska och ekonomiska makten, på ett rättvist och balanserat sätt mellan män och kvinnor.
Hela kvinnornas liv präglas av att erbjuda och skydda liv och miljö, föra dialog, förlika, visa förståelse för olika åsikter, lösa meningsskiljaktigheter på fredlig väg. Dessa kvinnliga värden kan utgöra en alternativ lösning i dagens våldskultur och lägga grunden till en ny politisk kultur och ett mer rättvist och välmående samhälle för alla.
Av den anledningen är det nödvändigt att man på regeringskonferensen i det nya fördraget för in principen om ett balanserat deltagande mellan män och kvinnor i sammansättningen av alla institutionella organ i Europeiska unionen och av alla demokratiska institutioner och politiska beslutscentrum i alla gemenskapens medlemsstater.

Swiebel
Herr talman! Varför måste kvinnor ha en lika stor andel i den politiska beslutsprocessen? Hur skall vi förverkliga det? Att det måste bli så och varför kan vi snabbt komma överens om. Det är ett krav på enkel rättvisa och demokrati och därmed ett villkor för politiskt berättigande. När vi skall svara på frågan hur så skiljer sig våra åsikter kraftigt åt. Räcker det med upplysning, utbildning och skapande av praktiska villkor eller måste vi använda oss av förtursbehandling, till exempel kvotering på de politiska partiernas valsedlar? Är det då i så fall statens, alltså den lagstiftande myndighetens, uppgift att tvinga fram sådana åtgärder från politiska partier? Eller måste vi till och med börja tänka på ett system med 50 procent av stolarna i de folkvaldas organ reserverade för kvinnor?
Den här diskussionen som i vissa delar av Europa, och även här, förs med det franska stridsropet parité, handlar egentligen om grunden för själva demokratin och om den politiska betydelse som vi vill ge kvinnorna. Enligt min åsikt så måste den politiska kampen vara en kamp mellan politiska idéer och inte mellan könsidentiteter. Jag är en ivrig förespråkare för frivillig kvotering på vallistorna och utan en sådan skulle jag själv inte stå här i dag. Jag är, precis som Van Lancker, ett resultat av en sådan åtgärd. Enligt min åsikt kan och får dock inte staten med tvångsmedel blanda sig i de politiska partiernas inre funktion med risk för att demokratin själv offras. Med andra ord, de medel som vi använder för att kvinnorna skall inta sin rättmätiga plats i den politiska demokratin får inte leda till ett system med könsapartheid. Då skulle vi skada demokratin.

Maria de Belém Roseira
Herr talman! Jag tackar för de varma uppskattningar, infallsvinklar och ståndpunkter vi har hört i parlamentet. Vi har fått höra mer debatt än frågor, det debatterade ämnet har fått en tolkning. Vi erkänner enhälligt att det är nödvändigt för en fördjupad demokrati att kvinnor får mer att säga till om på beslutsnivå, att de deltar mer i beslutsfattandet. Detta erkännande är enhälligt. Skillnaderna visar sig i hur vi skall uppnå detta mål. När det talades om kvotering tyckte jag mig höra, i vissa ståndpunkter från de kvinnliga ledamöterna, att detta var ett mål, och det bör motsägas. Kvotering är, enligt min åsikt, en metod - och som det har sagts här - bara en tillfällig metod.
Jag kan berätta vad som hände i Portugal förra året när man diskuterade en lag om kvotering till vallistorna. Det lagförslag som regeringen lade fram avslogs i parlamentet, och alla politiska ledare hävdade att kvotering inte var nödvändig då kvinnorna och deras kompetens naturligtvis var oumbärliga för att fördjupa den demokratiska processen, varför listorna i nästa val skulle komma att återspegla behovet av kvinnornas kompetens. Listorna kom, valet genomfördes, parlamentet konstituerades och endast en grupp, den gröna gruppen, med bara två ledamöter, uppfyllde det som alla hade lovat. Detta är den objektiva verkligheten. Jag tror inte att någon i detta parlament anser att kvotering är något positivt, men det är antagligen en nödvändig fas i processen, inte för att männen inte erkänner kvinnors kompetens, utan för att de platser som borde innehas av kvinnor sedan länge är besatta av män. Det är också svårt att på ett konstitutivt sätt ta bort de namn från listorna som ibland har känslomässiga relationer till varandra. Detta är ett av problemen.
Men det finns ett annat problem: att kvinnor vanligtvis inte intresserar sig för att delta i politiken. Det är uppenbart att kvinnor har svårt att intressera sig för politiskt arbete när deras disponibla tid är mycket mindre än männens, och när de politiska partiernas organisation, djupt manliga, tjänar som förevändning för att tiden skall fortsätta vara olika för kvinnor och män. Om ett politiskt parti har ett kvällsmöte och mannen inte kan komma hem för att han måste delta i det, eftersom detta hör till de ledande organen i partiet, så har vi där en god förevändning för att han inte skall komma hem och ta sitt ansvar för hemarbetet. Så länge fördelningsbegreppet inte förändras, en fördelning också av ansvaret för familjen, är det alltså uppenbart att inget kommer att förändras när det gäller kvinnors möjligheter att delta i den politiska processen.
Vi lider fortfarande av problem, till vars orsaker vi måste söka lösningar. Men för att finna dessa lösningar är det nödvändigt att använda sig av positiv särbehandling. En ledamot här sade också att detta problem inte bör vara ett krig mellan könen. Jag håller med om att det inte bör vara en fråga om krig mellan könen, för kvinnor och män som reflekterar och som är verkliga demokrater är eniga om att det finns skäl och motiv att anse att nuvarande situation inte är en verkligt representativ demokrati.
Därför förstår jag inte vari problemet med kvotering består när det i princip bara skall användas som en metod i de länder där kvinnors andel är låg, när dessa lagförslag godkänns i parlament där männen alltså sitter i majoritet. Och om de godkänner dessa lagar är det för att det handlar om enhällighet och inte om en tvingande process eller krig mellan könen.
Jag tycker alltså att detta bör analyseras och diskuteras. Vi behöver ta reda på om det är värt att fortsätta vänta i decennier tills denna process löser sig av sig självt genom att kvinnors studier på högre nivå, universitetsstudier, och deras kompetens på det ekonomiska och sociala området har ökat, vilket då skulle lösa problemet naturligt under det tredje årtusendet. Eller om vi tvärtom redan i dag har det vi behöver för att genom metoder som benchmarking och statistisk information, kunna bedöma resultaten av bästa tillvägagångssätt positivt och hjälpa till att bygga det vi alla har sagt att vi tror på: ett demokratiskt och pluralistiskt samhälle som kräver ett deltagande i balans mellan kvinnor och män. Positiv särbehandling och åtgärder för balansering, som respekterar personers värdighet, bör vidtas på olika områden. Det som nu sker är att kvinnors värdighet, deras värde, kompetens, perspektiv på världen, kunskap, sätt att vara, veta och agera inte används utan helt och hållet försummas i alla sociala, institutionella, ekonomiska och politiska processer.
Ordförandeskapet har således allt intresse av att stödja initiativ för att radikalt förändra denna situation, även om det måste använda sig av tillfälliga metoder som redan har visat sig vara enda sättet att uppnå målet om en balanserad representation i beslutsprocesserna. Ordförandeskapet har allt intresse och engagemang för att stödja dessa metoder, inte som mål utan som metod. Vi förfogar i dag över siffror som uppmärksammar oss på dagens situation, vi har siffror som avslöjar de enorma asymmetrierna, på detta område, mellan Europeiska unionens länder och vi har alltså situationen helt klar för oss. Vi har alltså ett enhälligt erkännande av att det är nödvändigt med ett större kvinnligt deltagande. Vi har instrument inom räckhåll som kan ge en mer balanserad fördelning av uppgifter mellan kvinnor och män när det gäller att förena privatlivet med yrkeslivet. Vi måste därför använda all nödvändig särbehandling för att förändra sakernas tillstånd i nuläget.
(Applåder)

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Dagens diskussion är tillägnad frågan om maktorganens sammansättning, frågan om en förändring av maktsystemet i Europa. Vi befinner oss i en ny period, med en relativt heltäckande institutionell ram och med ett betydande kvinnodeltagande på alla områden: inom utbildning, arbete, kultur. Det problem som vi måste bemöta är frågan om hur sammansättningen av makten skall förändras. Diskussionen är djupt politisk.
Det finns två tillvägagångssätt. Det första går ut på politiskt övertygande. Sakta, sakta kommer alla att övertygas om att kvinnorna kan delta. Tre kommentarer: Den första grundar sig på det faktum att kvinnor kan. Jag kan, alltså kan alla kvinnor. Men hur svarar vi på argumentet att kvinnorna är utestängda? Är vi de som kan, medan hela den kvinnliga befolkningen i övrigt inte kan? Dessutom finns en fara med kvinnligt övermod i politiken. För kvinnorna möter olika verkligheter. För de har färre möjligheter. För de har en annan utbildningsnivå. För de måste övervinna sociala hinder. För de har aldrig tillräckligt med tid för att ägna sig åt politik.
Den andra kommentaren innebär att vi övertygar de politiska ledarna. Det behövs inte! De har redan övertygats allesammans! Det finns inte någon manlig politiker som inte accepterar kvinnligt deltagande. Det finns inte något parti, från extremvänstern till extremhögern, som inte skriver under nödvändigheten av kvinnligt deltagande. De har alla sagt det!
För det tredje kan vi vänta på att förhållandena sakta, sakta förändras. På kvinnokonferensen i Beijing presenterades ett intressant perspektiv. Med den takt som det kvinnliga deltagandet utvecklas på global nivå, behövs det 2 300 år innan vi når ett balanserat deltagande mellan män och kvinnor. Och vad beträffar Europa, vad beträffar Europaparlamentet, där det kvinnliga deltagandet säkerställs genom kvotering, behövs det 25 år innan ett balanserat deltagande uppnås.
Det andra tillvägagångssättet går ut på obligatorisk lagstiftning om det kvinnliga deltagandet. Enbart kvotering är inte tillräckligt. Ack, om vi genom en lagstiftningsåtgärd kunde ändra århundradenas historia. Vi har också varit tydliga i fråga om detta. Kvotering är ett av de medel, en av de politiska strategier som behövs för att få till stånd förändringarna.
Avslutningsvis, som svar på frågan om vi kan vara stolta, som kvoteringsprodukter, skulle jag bestämt vilja svara att jag skulle vara mycket stolt om jag var en produkt av kvotering, för det skulle betyda att jag skulle ha lyckats införa kvotering i mitt land, där det kvinnliga deltagandet ligger på 5 procent.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, fru Diamantopoulou.
Jag har fått ett förslag till resolution, i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Härmed förklarar jag debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon förmiddag.

Översvämningar i Moçambique
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om översvämningarna i Moçambique.
Jag överlämnar ordet till kommissionens företrädare kommissionär Patten.

Patten
. (EN) Kommissionen följer med mycket stor oro, liksom jag vet alla ärade ledamöter gör, nödsituationen i Moçambique. De fortsatta skyfallen i hela den södra afrikanska regionen förvärrade av cyklonen Eline har lett till att många människor tvångsförflyttats och det har uppstått omfattande skador på hus och infrastruktur. Cirka 800 000 människor verkar ha drabbats av översvämningarna och cirka 300 000 är i brådskande behov av mat och andra typer av humanitär hjälp. Många människor har dött, många har försvunnit och många har skadats.
Regeringen i Moçambique har vädjat om humanitär hjälp från tredje land. Internationella världssamfundet, inklusive USA, Schweiz, Sydafrika, Irland, Norge, Danmark, Italien, Sverige och Nederländerna har hittills sänt betydande hjälp. Min kollega Poul Nielson är bokstavligen på väg till Moçambique i eftermiddag och kväll tillsammans med den portugisiska statssekreteraren för att bedöma situationen i området. Nielson kommer gärna att rapportera till parlamentet om resultatet av sitt uppdrag.
Innan jag säger några ord om det bistånd som har tillhandahållits via ECHO hittills kan jag kanske lämna tre ganska personliga synpunkter. För det första var jag från 1986 till 1989 minister för utrikes bistånd och jag fick en speciell tillgivenhet för folket i Moçambique. De tog tappert itu med de då ofantliga miljöproblemen och politiska problemen, med problemen med fattigdom och konsekvenserna av ett blodigt krig. Om någonsin ett land förtjänade hjälp från bidragsgivare var det Moçambique.
För det andra har den känslan bekräftats av de verkliga ansträngningar som Moçambique har gjort under de senaste åren för att bygga upp en stark och framgångsrik ekonomi och ett stabilt samhälle. För det tredje använde vi en stor del av denna eftermiddag i denna kammare med att diskutera konfliktförebyggande, hur man förhindrar att kriser uppstår eller hur man kan lösa kriser mer effektivt. Vi talade om hur viktigt det är att kommissionen lägger fast en rad huvudmål för icke militära insatser vid kriser och om jag får säga så, om det någonsin fanns ett fall där detta gäller är det katastrofen i Moçambique.
Låt mig redogöra för den hjälp som tillhandahållits hittills. Förra veckan beslöt ECHO att anslå 1 miljon euro till översvämningsbistånd av vilka 600 000 skall fördelas via spanska Röda korset och 150 000 via MSF Luxemburg för insatser i Moçambique och 250 000 euro till Botswana via tyska Röda korset. Dessa icke statliga organisationer skall avhjälpa de mest brådskande behoven vilket är att förflytta människor i fara till säkrare områden och att tillhandahålla hälsovård, vatten och sanitär hjälp.
ECHO håller för närvarande på att förbereda ett andra beslut om ytterligare 2 miljoner euro. Detta bidrag kommer att organiseras via Unicef, Action Contre La Faim, COSV, Nuova Frontera och Vireaid i väntan naturligtvis på mottagandet av och granskningen av deras slutliga förslag. Dessa icke- statliga organisationer kommer att inrikta sitt arbete på områdena vatten och sanitära behov, anskaffning av husrum, plastväv, vattendunkar, filtar och sådana saker. De kommer att koncentrera sitt arbete på att flytta tillbaka tvångsförflyttade människor, förhindra ytterligare epidemier av malaria, kolera och andra smittsamma sjukdomar, att skaffa fram näringstillskott till undernärda barn och barn i riskzonen, tillhandahålla utsäde och redskap, säkrad tillgång på mat, återupprätta viktiga strukturer för djurs hälsa och utbildning för boskapsinitiativ i byar.
Ett tredje beslut kommer att övervägas mot bakgrund av kommissionär Nielsons uppdrag. Kommissionen förbereder också en åtgärd från gemenskapen på medellång sikt där man kombinerar samfinansiering från icke-statliga organisationer med insatser från europeiska utvecklingsfonder för att hjälpa Moçambique att lösa krissituationen genom att återupprätta den snabba tillväxt som Moçambique hade arbetat så hårt för att uppnå. Man räknar med att denna åtgärd kommer att bilda en övergång från den nuvarande nödsituationsfasen till en återuppbyggnadsfas inom en tidshorisont på tre till fyra år.
I stunder som dessa är vi alla medvetna om hur mycket mer vi behöver göra för att förhindra katastrofer och att snabbt ta itu med de katastrofer som vi inte har möjlighet att förhindra. Jag är inte säker på att jag på detta stadium kan bidra mycket till analysen av vad som gick snett och vad vi kan göra bättre, men uppenbarligen måste vi lära oss varje läxa som krävs från denna hemska katastrof. Jag upprepar, kommissionär Nielson kommer gärna att rapportera till parlamentet när han återvänder från Moçambique och katastrofplatsen.

Cunha
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Moçambique är ett ungt afrikanskt land som har gjort ett kolossalt arbete för att återhämta sig från den eftersläpning som var resultatet av två decenniers inbördeskrig och för att skapa ett demokratiskt system.
Moçambiques framgång är ett resultat av ansträngningar som fördelas lika mellan landets regering och opposition men speciellt det moçambikiska folket. Men allt arbete som har gjorts de senaste åren, efter alla svårigheter med fredsavtalen, vilka vi alla känner till, riskerar att gå om intet genom naturens raseri i Moçambique de senaste veckorna. De aktuella siffrorna vi har över katastrofens omfattning är skrämmande, enligt vad kommissionären redan har redogjort för: nära en miljon människor är hemlösa, mer än hundra tusen människor sitter på hustak eller i trädtopparna i väntan på helikoptrar som kan rädda dem. Och redan har flera hundra omkommit.
Europeiska unionen och flera av dess medlemsstater, bland annat mitt eget, har redan gett ekonomisk nödhjälp, kanske litet sent, men de har gjort det, liksom USA och flera länder i området, främst Sydafrika.
För tillfället är det uppenbart att den främsta prioriteringen är räddningshelikoptrar, och därefter livsmedelshjälp och övrig humanitär nödhjälp. Efter att dessa översvämningar började för tre veckor sedan, vaknade äntligen hela världen upp inför den alarmerande situationen i Moçambique: tusentals människors liv hänger på en tråd och de kommer snart att dö om vi inte skickar transportmedel, framför allt luftburna, för att rädda dem ur den situation de befinner sig i. Detta är för närvarande den mest akuta frågan: transporter för att rädda människoliv och humanitär nödhjälp, inklusive livsmedelshjälp.
Men jag vill understryka att Europeiska unionen och övriga världen inte får begränsa stödet till Moçambique till den nödsituation vi nu talar om. Vi måste vara medvetna om den förödelse översvämningarna åstadkommit. Därför är det nödvändigt att redan nu börja få fram ekonomiskt stöd till återuppbyggnaden av infrastrukturer som nu har förstörts och utan vilka Moçambique inte kan fortsätta den utvecklingsväg landet inledde för några år sedan och på ett så lovande sätt. Frågan om återuppbyggnad av infrastrukturen är grundläggande, utan detta kan ingen utveckling ske, och det är också dags för några av Moçambiques givarländer att fundera på att avskriva eller minska landets skulder. Om man inte gör någonting nu, kommer allt stöd till Moçambiques utveckling i det förflutna att gå om intet. Därför hoppas jag att det besök kommissionär Nielsons och Europeiska unionens portugisiska ordförandeskaps skall göra i Moçambique denna vecka gör det möjligt att på lämpligt sätt lösa denna oerhört viktiga fråga.

Sauquillo Pérez del Arco
Herr talman! Det har redan sagts att Moçambique i dag, efter det krig som blev landets olycka, har drabbats av en omfattande naturkatastrof. Även om det ännu är osäkert hur många personer som har dött, vet man att 80 000 löper stor risk att drunkna och att 300 000 har förlorat sina hem och odlingsmarker. De är i akut behov av hjälp för sin överlevnad, mat, vatten och skydd. Därefter kommer behovet av medicin för att undvika epidemier, som tydligen redan har börjat, samt behovet av resurser till återuppbyggnaden.
Men det är svårt för hjälpen som skall lindra de akuta behoven att nå fram, trots insatserna från icke-statliga organisationer, eftersom vägar, broar och järnvägslinjerna är blockerade. Det krävs helikoptrar. Tydligen finns det bara fem helikoptrar som skall undsätta 80 000 personer. Den apparat som mobiliserar hjälpen är alldeles för tungrodd.
Parlamentets socialistiska grupp har främjat förebyggande av naturkatastrofer - vi har dessutom förespråkat förebyggandet av konflikter - som det bästa sättet att undvika situationer som den befolkningen i Moçambique nu har drabbats av. Jag vill då i synnerhet påminna om insatserna från ledamoten Michel Rocards sida under föregående mandatperiod.
Europeiska kommissionen svarade med att redan 1994 starta ett program för förebyggande av katastrofer - Dipecho - i syfte att vara proaktiv och ur ett regionalt perspektiv undvika katastrofer eller åtminstone minska dess effekter för befolkningen. Däremot inbegriper Dipechos planer, överraskande nog, inte Afrika. De inbegriper inte Moçambique som nu blivit offer för en katastrof som var förutsägbar, precis som den hungersnöd man redan varslar om i Etiopien är förutsägbar. Med på Dipechos dagordning finns Sydostasien, Centralamerika och Karibien. Det är klokt och det stöder vi, men Afrika finns inte med och vi frågar oss - vi frågar kommissionären - hur det kommer sig.
Den socialistiska gruppen har alltid stött kommissionens politik för humanitärt bistånd. Vi har alltid stött ECHO, dess politik och åtgärder, även sådana som har ifrågasatts av vissa instanser, för vi anser att solidariteten skall vara utmärkande för Europeiska unionens agerande utåt.
Mot en sådan otvivelaktig bakgrund anser vi också att det är dags att vi, å de personers vägnar som håller på att drunkna i Moçambique, kräver fördubblade insatser från kommissionens och medlemsstaternas sida. Den miljon euro som har satts in är inte på långa vägar tillräcklig för de behov som av den moçambikiska regeringen beräknas uppgå till 65 miljoner dollar.
Det är även dags att vi kräver en ökad effektivitet. Låt oss hoppas att den debatt vi hade i eftermiddags, kommissionärens kunskap om situationen i Moçambique och Nielson besök kommer att leda till större insatser från vår sida för att hjälpa Moçambique.

Van den Bos
Herr talman! Läget i Mozambique är väldigt akut. Varje dag, varje timme av uppskjutande kostar många människoliv. För att rädda tiotusentals nödställda finns endast ett fåtal helikoptrar tillgängliga. Vattnet fortsätter att stiga. Hungersnöd och epidemier hotar. Det verkar precis som om hela världen står maktlös och tittar på. Frågan är om kommissionen reagerar tillräckligt alert? Det tvivlar jag ärligt talat på. Kommissionär Nielson är på besök där i dag. Med europeiska mått mätt är det kanske snabbt men för nöden i Mozambique är det måhända väldigt sent.
Europeiska unionen har i motsats till ett antal medlemsstater hittills endast utlovat mycket begränsad hjälp. Vilka möjligheter ser kommissionen att snabbt kunna erbjuda effektiv hjälp? Vad skulle nödhjälpen och stödet för återuppbyggnad kunna bestå av? Vad kan kommissionär Patten berätta om den internationella samordningen hittills? Varför gick det inte att tidigare skicka ett stort antal räddningshelikoptrar?
Den internationella gemenskapen skulle säkert också kunna hjälpa Mozambique med en givmild skuldkvittning. Inte bara för att landet för en relativt bra politik utan främst för att omfattningen av det mänskliga lidandet gör det absolut nödvändigt.

Miranda
Herr talman! Alla rapporter och bilder som når oss visar omfattningen av tragedin i Moçambique. Det är tusentals och åter tusentals hemlösa, ett stort antal döda, livsmedelsbrist och avsaknad av dricksvatten, förstörda hus och kulturer. Och allt detta i ett land som på grund av att det är just ett av världens fattigaste inte har minsta möjliga medel för att tillräckligt snabbt komma den berörda befolkningen till hjälp. Det är därför nödvändigt med ett ingripande från Europeiska unionen och dess medlemsstater, för att snabbt och extraordinärt hjälpa landet och dess befolkning.
Vi vet att det portugisiska ordförandeskapet och kommissionär Nielson i dag, på grund av situationens allvar, kommer att resa till Moçambique. Vi välkomnar detta, men viktigare än deras närvaro är att omedelbart anta en handlingsplan på kort och medellång sikt och tillsammans med de moçambikiska myndigheterna genomföra den, för att kunna ge det stöd som situationen kräver.
Det var för övrigt just därför, och med övertygelsen om att det som är viktigast nu är ett snabbt och exceptionellt agerande, som jag i dag, i egenskap av ordförande för utskottet för utveckling och samarbete, riktade mig till kommissionär Nielson, innan hans avfärd, för att be honom träffa oss efter hans återkomst, och informera oss om situationens utveckling och speciellt om de nödåtgärder som redan vidtagits och som skall vidtas av Europeiska unionen. Det är tusen och åter tusen människoliv som befinner sig i fara just nu och bara internationell solidaritet kan rädda dem. Jag hoppas att Europeiska unionen kan bidra med vad moçambikierna väntar sig av oss.

Queiró
Herr talman! Jag vill börja med att först och främst betona det lägliga tillfället och relevansen av denna debatt om de ödeläggande översvämningarna i Moçambique. Dessa översvämningar och det dåliga vädret har skapat tusentals hemlösa som har förlorat alla sina ägodelar, människor som inte kan återvända till sina hem efter ovädren av den enda och enkla anledningen att deras hem och ägodelar inte längre existerar, de finns inte där längre, de försvann med regnfloderna.
Men, herr talman, ärade ledamöter, det finns ännu ett akut problem: det är behovet av hjälp till alla moçambikier som befinner sig i en svår situation, många med fara för livet i sina översvämmade byar, i väntan på att hämtas upp. I de flesta fall kan dessa personer bara hämtas via lufttransporter, särskilt helikopter, vars antal i området är uppenbart otillräckligt.
Så som republikens president, Joaquim Chissano, påpekade i en dramatisk vädjan, varje dag som går kan betyda slutet för många moçambikier. Mobiliseringen av resurser i Europeiska unionen måste alltså ske omedelbart och vara effektiv, såväl kvantitativt som kvalitativt, med användning av de snabbaste och mest lämpade medlen för ändamålet.
Vi får inte bara agera för att följa elementära humanitära regler och solidaritet. Vi måste också göra det - mycket snabbt - för att vi vet att Moçambique är ett av de fattigaste länderna i världen, vilket innebär att landets möjligheter att hjälpa till under denna tragedi och efteråt, i uppbyggnaden av landet är praktiskt taget obefintliga. Vår skyldighet kommer sig också av en annan omständighet, omständigheten att Moçambique är ett av de få afrikanska länder som med demokratiska metoder har lyckats ta sig ur ett inbördeskrig som under många år efter självständigheten ödelade landet. Det är klart att landets demokrati fortfarande är mycket ofullständig, vilket svaren på tvivelsmålen angående de senaste valresultaten visar. Men i denna tragiska situation för befolkningen måste vi ge ett effektivt och lämpligt svar på vädjan från de ansvariga, både regering och opposition i Moçambique, vilka på ett ansvarsfullt sätt har lyckats undvika ett återupptagande av våldet som lösning på sina problem.

Soares
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill lägga min stämma till alla de som har talat här för att påkalla kammarens uppmärksamhet - vilket inte var nödvändigt, men måste göras - på den brutala tragedin i Moçambique. Jag har här några siffror och tror att det är de senaste: det är redan över 300 dödsfall, 650 000 hemlösa, 2 400 000 människor som är isolerade, 85 000 personer som behöver evakueras, vissa sitter i träden, andra på taken.
Det viktigaste, som redan har sagts här, är helikoptrarna, det viktigaste är att detta humanitära stöd inte dröjer, i annat fall kommer vi, förutom tragedin efter översvämningarna, att få se en följande tragedi: bristen på hjälp till befolkningen, som kommer att dö av svält, sjukdomar och av översvämningarna. Detta vore verkligen tragiskt och skulle tynga allas våra samveten.
Kommissionären sade nyligen att han var känslomässigt bunden till Moçambique, precis som jag själv, och förstår därför vad som står på spel i hela denna tragiska situation. Jag hoppas att kommissionär Nielsons och den portugisiske statssekreterarens resa leder till att detta parlamentet får den information det behöver för att förstå vad det handlar om, de mycket brådskande behov som existerar, så att vi kan hjälpa folket i landet i sin kamp för utveckling, som det så väl behöver.

Kinnock, Glenys
Jag vill tacka kommissionär Patten för att han kommit hit med kort varsel för att uppfylla vår önskan att få diskutera denna mycket viktiga fråga och som andra har sagt, de TV-bilder vi har sett av den drabbade Limpopodalen i Moçambique är helt förkrossande. Barn har förlorat föräldrar, familjer är lämnade ensamma, förtvivlade, hjälplösa och de har förlorat absolut allting.
Men naturligtvis som andra har sagt var hela denna händelse förutsedd och förutsebar och den långsamma och mycket otillräckliga, bedrövligt långsamma och otillräckliga hjälpinsatsen är något som borde mana oss till att verkligen satsa seriöst på katastrofberedskap. Det finns en grund, som kommissionären nämnde, för att inrätta en snabbinsatscentral och en snabbinsatsstyrka i situationer som denna för att hantera sådana kriser som vi har där eftersom vi helt enkelt inte hade en strategi eller logistikorganisation klar.
I morse fanns det sju helikoptrar och naturligtvis arbetar dessa helikoptrar enbart i Gazaregionen. Runt Savefloden finns enorma översvämningsproblem likaså men ändå har ingen varit där ännu. 85 procent av arbetsområdet når man från Maputo på en timme så vi har faktiskt ingen uppfattning om problemets omfattning. Jag skulle också vilja säga till kommissionären att europeiska medborgare vill veta exakt vad ECHO gör. De flesta av oss här skulle inte vilja skryta om 3 miljoner. Vi behöver mycket mer och jag hoppas att kommissionären kommer att komma tillbaka med dessa löften och även med ett initiativ för samordning av några av insatserna där.
Uppenbarligen behöver vi även se en massiv luftbro. Som ni nämnde flera ton av livsmedel, vattenreningsutrustning, tält, filtar. Är vi verkligen beredda för nästa fas för nödhjälp och återanpassning som ni nämnde, för det kommer återigen att kräva massiva resurser. Är vi beredda att betala för dessa resurser? Moçambique är visserligen ett av de fattigaste länderna i världen men en av Afrikas stora framgångssagor med dess arbete med ekonomisk tillväxt, minskad fattigdom, demokratisering trots en förvisso väldig skuldbörda.
Moçambique är ett underbart exempel men som troligtvis nu kommer att få enorma svårigheter till följd av vad de har utstått. Hur kraftigt bakslaget av katastrofen blir för Moçambique är vad vi bör titta på nu och det beror helt på kvaliteten och mängden av internationell biståndshjälp till det olycksdrabbade landet.

Talmannen
Tack så mycket, fru Kinnock.
Herr Nogueira, jag kan tala om för er att vi har noterat ert intresse och ert engagemang i den här frågan, men er grupp är inte uppsatt på talarlistan och jag kommer att följa arbetsordningen.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.

Ekonomin i unionen (1999)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0041/2000) av Katiforis, för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens rapport: "Ekonomin i EU: 1999 års översikt" (C5-0081/2000 - 2000/2046(COS)).

Katiforis
. (EN) Kommissionens rapport innehåller en bedömning av den nuvarande ekonomiska positionen i den europeiska ekonomin som den finner lovande, i synnerhet vad gäller den nyligen inträffade återhämtningen av ekonomisk tillväxt som förväntas leda till en minskad arbetslöshet till 8 procent fram till år 2001. Denna bild måste enligt er föredragandes åsikt ses mot en bakgrund av tröghet, av tillväxt på bara 1,9 procent årligen under hela 1990-talet, trots tider av högre tillväxt under det decenniet, vilket vi dock inte hade möjlighet att stärka.
Därav skulle följa att om vi inte önskar att samma gamla misslyckanden gör sig gällande måste vi använda nuvarande möjligheter till förbättrad ekonomisk verksamhet för att påbörja en ny politik för övergång till självbärande högre tillväxtnivåer i vår ekonomi. Detta är utmaningen.
Inför denna utmaning rekommenderade kommissionen i huvudsak att vår ekonomiska politik borde vara att hålla fast vid vår tidigare inställning som begränsa till att få ordning på de monetära och skattemässiga grundprinciperna i ekonomin medan man för resten litar till marknaderna och att de uträttar underverk utan någon ytterligare intervention av medvetna samhällsaktörer.
I Europa är detta enligt er föredragandens åsikt precis den attityd som har tjänat våra syften dåligt under senare år, inte bara en gång utan upprepade gånger. En sådan inställning har avigsidor och risker som jag hört att Ekofin-rådet just nu diskuterar. Dessa risker innebär en justering i den amerikanska ekonomin och den framtida trenden för oljepriser och långsiktiga EU-räntor. Om någon av dessa risker blir verklighet i negativ mening, vad kommer vårt svar att bli - mer "laissez faire" eller kommer vi att ha förberett oss själva bättre än inför den senaste nedgången?
Det har varit mitt förslag att parlamentet måste rekommendera en aktiv ekonomisk politik bestående av två delar. En är att anta kommissionens egen utomordentliga ekonometriska analys och be rådet omvandla den till ett åtgärdsprogram som innefattar vissa sammankopplade kvantifierbara mål för nivåer av kapitalinvesteringstillväxt och sysselsättning som skulle göra vårt åtagande att föra en politik för full sysselsättning genomförbar och trovärdig.
En central programpunkt i ett sådant program bör vara att höja investeringsnivån för kapitalbildning från 19 procent, som den har fallit till under decenniet, till minst 23-24 procent av BNI, både i den privata och offentliga sektorn. För att låta den offentliga sektorn få en nödvändig betydande ledning inom investeringspolitiken måste rådet faktiskt offra några av sina mest heliga kor. Det skulle behöva ändra sin negativa inställning till stora infrastrukturprogram för transeuropeiska nät, som har samlat damm i lådorna för alltför länge, för att göra det möjligt att finansiera dem i tillräcklig skala med hjälp av EG-obligationer och att godkänna en tolkning av konceptet för budgetunderskott som skulle göra det möjligt för regeringar att låna i investeringssyfte utan att komma i konflikt med restriktionerna i stabilitetspakten. Detta var den första pelaren i min rekommendation.
Den andra pelaren innefattar en stort antal förslag till strukturreformer, privatisering, avreglering liksom förslag som underlättar övergången till en kunskapsbaserad ekonomi vilket vi vet utgör ryggraden i förslagen från ordförandeskapet till toppmötet i Lissabon. Det har upprepade gånger fastslagits av sakkunniga att programmet för strukturreformer i kombination med ett tillväxtökande program för investeringar och tillväxt kan få fart på den tröga europeiska ekonomin medan ensidig politik är dömd att misslyckas.
Tyvärr fann mina kollegor i folkpartiet med hjälp och understöd av liberalerna i utskottet för ekonomi och valutafrågor min strategi oacceptabel. Jag är glad att de åtminstone efter fem års envist yrkande funnit att målsättningen för full sysselsättning kan godkännas men jag måste tillägga att bara åberopa full sysselsättning utan att föreslå ett konkret program för att uppnå målen tyder alltför mycket på tomma ord och är för litet övertygande för att tjäna som ett politiskt meddelande för optimism som människor förväntar sig av oss och har förväntat sig från oss alltför länge. Det är verkligen inte min uppgift att bedöma andra människors allianser men om folkpartiet och liberalerna är så desperata att befästa sin allians, låt dem då åtminstone föreslå något positivt, något som har chans att fungera och inte upprepa samma tröttsamma gamla plattheter, idéer som så enormt svikit våra förhoppningar tidigare och inte heller motarbeta andra människors konkreta insatser bara för att motarbeta dem.
Jag anser att det politiska budskapet från detta parlamentet bör innehålla något mer originellt än blott en omstuvning av den neoklassiska ekonomiska mantran. Något mer kraftfullt än ett upprop att ge efter för marknadsekonomins misslyckanden, något mer passande än att motarbeta hederliga syften men neka medel till att genomföra dem. Det betänkande som ni har erhållit från utskottet för ekonomiska och monetära frågor syndar i alla dessa hänseenden. Om det inte ändras till sin ursprungliga form av parlamentet och det godkänner de ändringsförslag som socialistgruppen lägger fram på nytt måste jag fatta det ovanliga men oundvikliga beslutet att be mina socialistkollegor och faktiskt var och en som anser att parlamentet bör tala ett meningsfullt språk att rösta emot det betänkande som bär mitt namn men som inte längre är mitt, vare sig i tanke eller samvete.

von Wogau
Herr talman, ärade kolleger! Först vill jag säga att det gläder mig att se den passion min gode vän Giorgos Katiforis så sent på kvällen fortfarande uppbringar för denna så viktiga fråga. Jag vill gärna följa hans uppmaning, men först vill jag börja med analysen.
Till att börja med måste vi ändå fråga oss vilken kvalitet Europeiska unionens ekonomiska politik för närvarande har, respektive vilken kvalitet de elva medlemsländernas ekonomiska politik har, ty det är ju det som det i första hand beror på. Vi har frågat experter, och deras information var mycket intressant. Men jag tror att den viktigaste bedömningen av om någon bedriver en bra eller dålig ekonomisk politik nu för tiden är de internationella finansmarknaderna och vad som återspeglas i växelkurserna. Här kan vi konstatera att euron är svag gentemot dollarn, dvs. de internationella finansmarknaderna gör den bedömningen att den nuvarande ekonomiska politiken i Europeiska unionens elva medlemsländer, som har euron som valuta, är dålig.
Varför är det så? Har det med Europeiska centralbanken att göra? Här måste man säga ett entydigt nej. Europeiska unionens finansförfattning är bra. Europeiska centralbanken förfogar över alla instrument som en centralbank kan ha. I spetsen för Europeiska centralbanken står övertygande personer. Dessa har också uppfyllt sina förpliktelser att värna om prisstabiliteten, och den räntepolitik som de har bedrivit har uppfyllt exakt denna förpliktelse. Alltså kan det inte bero på Europeiska centralbanken.
Beror det på prognoserna för tillväxt och sysselsättning under de kommande åren? Prognoserna är ganska bra. Prognosen för den ekonomiska tillväxten är 3 procent jämfört med 1,9 procent under 90-talet. För arbetslösheten räknar man med en tillbakagång - även om den är långsam. Prisstabiliteten i Europeiska unionen är bättre i de elva medlemsländerna än i Förenta staterna. Vi har prisstabilitet och en inflationstakt som ligger under 2 procent. De långfristiga räntorna är också lägre än i Förenta staterna.
Den egentliga orsaken till det dåliga betyget för de europeiska länderna är att man alltför långsamt tar itu med de strukturreformer som krävs i Europa. Till att börja med flexibiliteten på arbetsmarknaderna. Vi ser att i de länder, även länderna i Europeiska unionen, som har utformat sina arbetsmarknader mer flexibelt, har arbetslösheten gått tillbaka snabbare än i andra länder. I vissa av dem ligger den nu under 5 procent.
Sedan har vi den stora uppgiften med att reformera de sociala trygghetssystemen och anpassa dem till villkoren på den europeiska hemmamarknaden - också här har vi långt kvar i Europa. Sedan har vi förbättringen av villkoren för forskning och utveckling - här finns det för det första en teknikfientlighet i Europeiska unionen, som säkerligen hämmar forskning och utveckling inom unionen. Sedan har vi det faktum att immaterialrätten hos oss i Europa, i synnerhet för små och medelstora företag - och de är särskilt kreativa - är för kostsam och inte fungerar tillräckligt bra.
Jag tror också att vi för närvarande håller på att gå miste om chanser i fråga om elektroniska betalningsmedel, som redan utnyttjas i andra länder, genom att vi är alltför långsamma med att anpassa ramvillkoren. Sedan har våra utbildningssystem inte anpassats i god tid. Om det i Tyskland t.ex. för närvarande krävs att man skall importera elektroniktekniker från andra länder till Europeiska unionen, så visar det att våra utbildningssystem har misslyckats och att de inte i tid har anpassats till villkoren i informationssamhället. Med andra ord går det för långsamt.
Anpassningen med att avveckla monopolen går också för långsamt. Inom telekommunikation har vi kommit förhållandevis långt. Vi har fortfarande stora brister inom postväsendet, och även när det gäller energi återstår det mycket att göra i fråga om avveckling av monopolen. Framför allt finns det anledning befara att privata monopol skulle kunna uppstå inom vissa områden i stället för de gamla offentliga monopolen, vilket skulle betyda att vi hamnar ur askan i elden i fråga om konkurrensen, om vi ser till vad som faktiskt gynnar medborgaren.
Några ord nu om den grundläggande skillnaden mellan vår och föredragandens uppfattning. Föredraganden tror på tillväxt och stimulans av efterfrågan. Han betraktar detta som ett universalmedel. Detta var - vid sidan av flera frågor där vi inte har så olika uppfattning - det mest iögonenfallande av det som föredraganden har föreslagit. Jag tror inte att det är helt fel om man betecknar hans hållning i denna fråga som en stenålderskeynesianism.
Vi är däremot av den uppfattningen att denna ekonomiska politik skulle vara enögd. Att vi inte bara borde se till att efterfrågan stimuleras, utan samtidigt också ge akt på anbudsvillkoren och de strukturreformer som jag just har räknat upp. Vi måste ta itu med dem nu, ty det är det enda sättet för oss att kunna hålla oss kvar i den globala konkurrensen.

Randzio-Plath
Herr talman! Jag vill på PPE-gruppens vägnar tacka föredraganden för hans omfångsrika, mycket viktiga och koncentrerande arbete. Jag vill än en gång understryka hur viktiga också de utförliga diskussionerna i utskottet med experterna varit, som lyckligtvis har ställt sig till parlamentets förfogande. Dessa experter har också eftertryckligen understrukit hur viktigt det är att också slå fast investeringsåtgärder och satsa på instrument som är anpassade till efterfrågan. Jag tror inte att man därmed menar det som ni, herr von Wogau, här har betecknat som en keynesiansk kvarleva, ty ingen vill avstå från stabilitet och ingen vill avstå från soliditet, utan vi måste äntligen i denna europeiska union finna en riktig policy mix. Hit hör åtgärder som är anpassade både till utbud och efterfrågan. Det ser vi ju också i de andra länder här i världen, som är mer framgångsrika än exempelvis ert land, och där det faktiskt har praktiserats med framgång i många år.
Jag är inte heller alltför pessimistisk med avseende på utsikterna här i Europeiska unionen. När allt kommer omkring ser vi att konjunkturen efter ett år med EMU i Europeiska unionen tydligt har återhämtat sig. Med all rätt satsar kommissionens årliga ekonomiska rapport på en positiv vidareutveckling. När allt kommer omkring är världens ekonomiska ramvillkor och de ekonomisk-politiska ramvillkoren gynnsamma. De måste bara utnyttjas. Vi måste äntligen någon gång besluta oss för en samordning som medger att vi faktiskt organiserar synergieffekter som verkligen möjliggör en hållbar tillväxt på hög nivå för en längre tid.
Jag måste säga att euro-dollar-kursen inte oroar mig, inte enbart därför att jag här ser en uppvärderingspotential för euron, utan därför att euro-dollar-kursen medger en ytterligare förbättring av den europeiska exportnäringen och därmed har underbyggt sin roll som konjunkturmotor i en viktig fas av den europeiska ekonomins utveckling. Jag har redan sagt att Europeiska unionen fortfarande saknar en gemenskapsstrategi för tillväxten, som skall bidra till att nationalekonomiernas beroende av varandra inom EU också faktiskt kan göra sig gällande och att den inre marknaden kan utveckla sitt optimala funktionssätt.
Det hänger inte bara samman med att det fortfarande saknas strukturreformer. Naturligtvis är strukturreformer viktiga hos oss. Men vem har någonsin gjort en beräkning av vad dessa strukturreformer faktiskt betyder för ekonomin, så att vi vet vad de kan bidra med till tillväxt, investeringar och sysselsättning? Därför kan vi inte avstå från att organisera tillväxten.
Jag anser att det är synd att alla aktörer i den makroekonomiska dialogen fortfarande inte inser nödvändigheten av samordning. Vi måste helt enkelt känna till att vi fortfarande påverkas av externa risker och fortfarande också påverkas av interna risker för den europeiska tillväxten, för tillväxten inom EU. När allt kommer omkring visar exempelvis indikatorerna här hos oss i Europeiska unionen att tillväxten och utsikterna för tillväxten ännu är långt ifrån så solida som under 80-talet. Det har också något med förtroende att göra. Jag menar inte att vi skall överlåta bedömningen på finansmarknaderna, men vi måste se till att det skapas mer förtroende för utvecklingen i Europeiska unionen både på konsument- och producentsidan.
Det behövs också helhetseuropeiska perspektiv - det vill jag inte bestrida - vid utvecklingen av lönepolitiken, som inom EU, enligt min åsikt, i vilket fall är föredömligt inriktad på Europeiska centralbankens produktivitets- och prismål. Det får inte gå så att man återför inflationsbekämpningen till medlemsstaternas nivå, så som sker i spåren efter de höjda olje- och råvarupriserna.
Det kommer att vara viktigt för Europeiska unionen och för organisationen av tillväxten att det görs en oberoende bedömning av den europeiska ekonomiska politiken. Vi behöver helt enkelt en årlig rapport om unionens ekonomiska och sociala situation, så att det blir möjligt med en EU-politik med benchmarking och konkreta kvantitativa och kvalitativa siffror och mål för investeringar och tillväxt. Detta måste integreras i grundvalarna för den ekonomiska politiken. Om detta inte sker tror jag att man i slutändan måste göra en detaljerad orsaksanalys för respektive lands ekonomi.
Den gynnsamma konjunkturutvecklingen måste naturligtvis nu helt riktigt också utnyttjas för att med hjälp av den utdelning tillväxten ger i högre utsträckning minska de strukturella bristerna. Men denna utdelning bör också användas för att investera i kunskapssamhället, i forskning och utveckling och i det dyrbara humankapitalet. Åtgärder som att exempelvis ge varje skola tillgång till Internet eller möjliggöra livslång utbildning är här en förnuftig ansats, som också motståndare till statliga utgiftsprogram måste godkänna, så att man kan organisera sig för att vara redo att möta framtiden och ha full sysselsättning inom unionen.

Gasòliba i Böhm
Herr talman, mina damer och herrar! Den passion och den övertygelse som vår kollega Giorgos Katiforis visar har hindrat honom från att göra det som är det normala vid en föredragandens framställning, nämligen att försvara det betänkande som läggs fram i plenisalen. Det har han inte gjort. Han försvarade sin egen åsikt, men det är inte den som var föremål för kommissionens godkännande. Vi har vitt skilda ståndpunkter. Den ena är att vi anser att vi kan se utvecklingen av den europeiska ekonomin an med tillförsikt. Kommissionär Solbes påpekade just i går i ett anförande i utskottet för ekonomi och valutafrågor att utsikterna för den europeiska ekonomin detta år och nästa år är utmärkta. Dessutom nämndes några stater som har problem med vad de skall göra med det offentliga överskottet. De problem som uppstår är till exempel om man bör välja mellan att minska skatterna eller att minska det offentliga underskottet, undvika en prisökning, eller - för att vi inte skall missförstå varandra - bygga upp en särskild reserv för att kunna möta oväntade händelser där ett samhällsstöd kan bli nödvändigt, med tanke på den demografiska utvecklingen i Europeiska unionen.
Vi är benägna att tro att det finns en stabil grund för en ekonomisk tillväxt i unionen, nu och de närmaste åren, och att vi bör tänka på att vi lever i en öppen, globaliserad och mycket konkurrenskraftig ekonomi. Om vi vill hinna i fatt Förenta staternas ledarskap och till och med ta över detta, måste vi undvika den interventionism som Katiforis föreslog i början, undvika överdriven inblandning från statens sida i upprättandet av vissa infrastrukturer. Å andra sidan har medlemsstaterna vägrat att ställa mer resurser till förfogande när vi talar om Agenda 2000, och det innebär att vi på Europeiska unionens nivå har litet att förfoga över de närmaste åren.
Däremot hävdar vi behovet av ett fördjupat engagemang i skapandet av en europeisk inre marknad som ännu uppvisar allvarliga brister. Fortfarande finns det sektorer, till exempel sektorerna för flygtransport, energi och telekommunikationer, där de kostnader som våra företag får bära fortfarande är mycket höga om vi jämför de sammanlagda kostnaderna med de i Förenta staterna eller i andra länder som är lika konkurrenskraftiga på internationell nivå.
Betänkandet innehåller uppgifter om att de administrativa kostnaderna för att starta ett företag i Förenta staterna är 500 euro, medan den genomsnittliga kostnaden i Europeiska unionen ligger på 1 600. Det innebär att det fortfarande finns en överdriven byråkrati och en överdriven inblandning. Vi anser att det är just genom att uppfylla de gängse avtal som fastställts i och med de program som upprätthåller stabilitetspakten och genom ett fördjupat engagemang i skapandet av en marknad med färre hinder på alla nivåer, som man kan uppnå den konkurrenskraft som Europeiska unionen behöver.

Lipietz
Herr talman, kära kolleger! Den passion som mina företrädare tillerkände Katiforis hade i mina öron ingen annan målsättning än att uppmana Europaparlamentet att besvara hoppet från tiotals miljoner arbetslösa, utslagna och fattiga i vår Europeiska union. Det är med den målsättningen han vädjar till Europaparlamentet: att inge det europeiska folket hopp. Vi har förvisso en ekonomisk återhämtning, men den gör bara att arbetslösheten minskar marginellt i Europa. Rösterna från PPE-DE och de liberala minskade avsevärt, eller t.o.m. vände innebörden i budskapet. Det är anledningen till att vi inte röstade för betänkandet med deras ändringar, trots våra ansträngningar, och vi kommer inte att rösta för det i dess nuvarande skick.
Vilka är då våra minimikrav för att rösta för betänkandet? För det första bekräftelsen att det finns plats för ett Europa med tillväxt, en hållbar tillväxt, som bl.a. respekterar Europeiska unionens åtaganden vid konferenserna i Kyoto och Buenos Aires. Det finns enorma uppdrag att genomföra för att hålla våra löften före det ödesmättade året 2008 då vi skall ha gått tillbaka till 1990 års nivå av utsläpp av växthusgaser. Enorma ansträngningar måste genomföras inom transport, energibesparing och även när det gäller att ersätta resor med kommunikation via Internet.
För det andra, inte ens med en tillväxttakt om 3 eller 4 procent, som förefaller oss fullständigt möjlig, räcker för att minska arbetslösheten om vi inte fyller tillväxten med arbetstillfällen. Och vi måste säga det mycket tydligt, detta sker genom ytterligare besparingar i tjänster, ytterligare tredelade system, ytterligare minskad genomsnittlig arbetstid, oavsett vilken metod vi väljer för att uppnå detta.
För det tredje är vi fullständigt överens om att arbetsrelationerna i Europa måste reformeras, men det betyder i klartext för oss att vi måste bevara och berika humankapitalet. Europas experimentella lärdom är att det är där lönen är lägst, där löneförhållandena är som mest flexibla, som arbetslösheten är störst, och där lönen är högst, där arbetsmarknadsförhållandena är bäst reglerade, är arbetslösheten som lägst.

Theonas
Herr talman! Inte hopp, utan djup besvikelse tror jag att denna politik framkallar hos de europeiska arbetstagarna. Med den resolution som vårt utskott har antagit, visar vi att inte bara Europeiska kommissionen, Ekofin eller Europeiska centralbanken, utan även Europaparlamentet är en förespråkare och förkämpe för en ekonomisk och social politik som är starkt nyliberal och som har gett enorma negativa effekter på levnads- och arbetsvillkoren för arbetstagarna och de övriga breda folklagren i Europeiska unionens medlemsländer.
Vårt utskott har å det bestämdaste förkastat varje försök som föredraganden har gjort i sin motivering att ge en annan dimension till diskussionen om den ekonomiska situationen i Europeiska unionen och att sända vissa meddelanden till kommissionen och rådet, av dem som Europaparlamentet borde få, som ett parlamentariskt organ som har valts av människorna i Europeiska unionen. Till och med det positiva bidraget från de internationella ekonomiska instituten och experterna på mycket hög nivå, som har framfört sina åsikter och idéer, fick ett beklagligt mottagande.
Med denna resolution tar parlamentet på sig ett stort ansvar gentemot de människor som har valt det, genom att ge sitt stöd till en extremt nyliberal ekonomisk och social politik; en politik som driver på för maximal privatisering, som är kraftigt emot allt offentligt, som omkullkastar arbetstagarnas arbets-, löne-, social- och försäkringsrättigheter, som medför en stram finanspolitik, med kraftiga människo- och samhällsfientliga drag, och som, i det att den fungerar som en företrädare för arbetsgivarna, begär av arbetstagarna att de skall bli mer attraktiva och anställbara, om de vill få ett arbete.
Vår grupp dömer å det bestämdaste ut en sådan uppfattning och kommer, av den anledningen, inte att rösta för resolutionen. Vi kommer att rösta emot den.

Berthu
Herr talman! Kommissionens rapport om unionens ekonomi under 1999 förefaller oss till stor del skriven på politikerjargong, och den visar knappast varför vår prestanda ohjälpligt är lägre än den potential som de enorma mänskliga resurserna i Europa borde möjliggöra. Det är förvisso trevligt att konstatera att tillväxtprognosen om 3 procent för år 2000, som kunde förefalla djärv när kommissionen formulerade den i november 1999, i dag har stora möjligheter att genomföras i anslutning till en återhållen inflation, eftersom toppen på 2 procent för euroområdet i januari ändå är lägre än jämfört med tidigare.
Men man får intrycket att denna tillväxt, som till att börja med beror på Förenta staternas prestanda, och sedan produktivitetsvinster i den nya ekonomin, den nya informations- och kommunikationstekniken, får en knuff framåt av världens allmänna framåtmarsch, till och med trots våra handikapp.
Vi känner väl till dessa handikapp som snarast måste åtgärdas, strukturstramhet, överdrivna obligatoriska uttag. Men vi får inte glömma att det nyligen tillkommit ett nytt, nämligen den gemensamma valutan. Den enhetliga penningpolitiken och den successiva anpassningen av övrig politik påtvingar de olika länderna i euroområdet ytterligare stramhet genom ett uppträdande som inte nödvändigtvis är anpassat till deras strukturer och deras respektive konjunkturer.
Denna harmonisering ses som positiv i kommissionens rapport. Men i verkligheten kan man inte utesluta att den leder till en global situation som inte är optimal. Om man lägger till det underliga med en gemensam valuta som inte stöder sig på en stat, som i sin tur stöder sig på ett folk, är det enkelt att förklara det som fortfarande är ett stort mysterium i Bryssel, marknadernas misstänksamhet gentemot euron. Den gemensamma valutans svaghet har förvisso kunnat tas emot väl till att börja med under 1999, eftersom den främjade tillväxten på ett oväntat sätt, men man kan inte i evighet dölja att den i verkligheten är ett symtom på dålig politik och dåliga funktionsvillkor.

Blokland
Herr talman! Det aktuella resolutionsförslaget är omstritt och med tanke på det ämne det gäller så är det föga förvånansvärt. Ekonomer är ju aldrig särskilt eniga, särskilt inte när det gäller framtiden.
Föredragandens obekymrade yrkande för en högre ekonomisk tillväxt verkar vara ett tilltalande sätt att bekämpa den höga arbetslösheten. Egentligen är det dock en kortsiktig politik. Även om han yrkar för en hållbar tillväxt, det har inget med hållbarhet att göra. Med hänsyn till den ekologiska och demografiska utvecklingen borde vi just stimulera medlemsstaterna till en selektiv ekonomisk tillväxt. Mer investering, produktion och konsumtion ger endast kortsiktig välfärd. Förbrukningen av nödtorftiga råvaror och energi måste sjunka rejält.
Andra prioriteter är avbetalning av höga statsskulder och omstrukturering av pensionssystem. Om medlemsstaterna inte gör något åt det här så kommer det i framtiden att finnas ännu mindre medel för vård, skola och andra viktiga delar av den offentliga sektorn.
Yrkandet för en aktivare politik från myndigheternas sida ger ett mycket märkvärdigt intryck. I det tas ingen hänsyn till de senaste uppgifterna från Eurostat om den ökande inflationen som just nu ligger på 2 procent, det högsta tillåtna. Den som ändå vill ha högre statsutgifter behöver inte vänta länge efteråt på nästa räntehöjning från Europeiska centralbanken. De arbetsplatser som myndigheterna då kan skapa omintetgörs av den ogynnsamma utvecklingen för främst de små och medelstora företagen.
Vi är alla oroliga över den höga arbetslösheten i Europeiska unionen, särskilt nu när den sjunkande tendensen inte verkar fortsätta. Främjande av sysselsättning är dock något långsiktigt, något för en strukturell politik. Framför allt medlemsstaterna har till uppgift att föra en bra politik. Det måste de dock få tillräckligt med utrymme för. Förstelning genom åläggandet av sociala konvergenskriterier och andra gemensamma riktlinjer bidrar absolut inte till önskad ökning av arbetstillfällen. En förskjutning av skattetrycket på arbete till förbrukning av grundämnen och mineraler ger dock ett hållbart bidrag.

Ilgenfritz
Herr talman! Jag känner mig kränkt av de 14 medlemsstaternas fördömande av Österrike, och tar nu ställning till Katiforis betänkande. Som alltid saknar vi i Europa optimism och tro för att faktiskt också kunna tänka oss en positiv ekonomisk utveckling. Jag anser att det finns många anledningar till detta. Vi har i Europa ett prestationshämmande skattesystem. Den genomsnittliga skattesatsen för inkomster uppgår i Europa till över 50 procent. Reagans regering bevisade under 1980-talet med en mycket modig åtgärd att en synnerligen kraftig skattesänkning, från 70 procent till 28 procent, hållbart sanerade USA:s budget. Skatten för dem som hade topplöner sjönk inte heller vid denna minskning, tvärtom. År 1984 hade faktiskt skatten stigit från 17,6 procent till 25,6 procent för dem som tjänade mest, jämfört med 1980. Även vi i Europa borde fatta mod och införa ett system med låg skatt.
Vid sidan av detta finns det emellertid också andra områden som är avgörande för vår ännu inte särskilt positiva ekonomiska utveckling. Mängden lagar i Europa, de alltför komplicerade lagarna, har lett till en byråkrati som i slutändan får till effekt att det hos oss tar 11 veckor att starta ett företag, jämfört med en och en halv vecka i USA. Enkäter vid europeiska universitet har gett vid handen att 60 procent av studenterna vill arbeta inom den offentliga sektorn, och bara 40 procent inom den privata sektorn. Vi behöver i Europa mer konkurrens, och detta framför allt inom den nya tekniken, så att sådana mål som exempelvis full sysselsättning och tillväxt kan säkras på ett hållbart sätt.

Mann, Thomas
Herr talman! Det görs utan tvekan framsteg när det gäller samordningen av den ekonomiska politiken och penningpolitiken. Avgörande för den europeiska ekonomin är mer flexibla arbetsmarknader, ny teknik, erövring av marknadsnischer och bättre ramvillkor för att starta innovativa och kreativa företag. Inom penningpolitiken hänger det på balanserade budgetar, låg inflationstakt och utveckling av en stabilitetskultur. Här är arbetsgivarnas och arbetstagarnas intressen kongruenta.
Det är emellertid inte nu möjligt att synkronisera den ekonomiska politiken och penningpolitiken med socialpolitiken, inräknat gemensamma kvantitativa mål. Vi PPE-ledamöter i utskottet för sysselsättning och socialfrågor har upprepade gånger klargjort att de årliga verksamhetsrapporterna från medlemsstaterna, även om de fortfarande existerar separat, åtminstone bör ges ut med mera aktualitet. En första men avgörande åtgärd vore att åstadkomma konvergens inom socialpolitiken. Hit hör ett benchmarking-förfarande med utbyte av jämförbara uppgifter, med ökad inriktning på kampen mot utslagning och fattigdom i handlingsplanerna. En åtstramning av de olika förfarandena från Cardiff, Luxemburg och Köln är också lämplig. Jag hoppas bara att man inte kommer fram till ett fjärde förfarande, nämligen den s.k. Lissabon-metoden. Vi har tillräckligt med etiketter, men för litet innehåll. Förenkling i stället för komplicering rekommenderas.
För att förbättra de sociala förhållandena behövs kvalitativa ansträngningar, såsom mer utbildnings- och vidareutbildningsmöjligheter för att skapa ökad sysselsättningsförmåga, en lämplig social trygghet samt del i vinsten och kapitalet för arbetstagarna. Det är nödvändigt att utvärdera medlemsstaternas årliga framsteg eller tillbakagång i kampen mot arbetslösheten och motverka det när så behövs. Denna process måste Europaparlamentet ta bättre del i. Man har gjort en början, från sysselsättningsveckan i november, via införlivandet av arbetsmarknadens parter och de icke-statliga organisationerna, fram till våra offentliga debatter i kammaren.

Torres Marques
Herr talman! Jag skulle först vilja säga att jag gratulerar min kollega Giorgos Katiforis till det betänkande han har lagt fram. Inte här i dag, utan i utskottet för ekonomi och valutafrågor, för det handlar om två helt olika betänkanden ur ett politiskt perspektiv. I mycket allmänna ordalag skulle vi kunna säga att det första betänkandet är ett vänsterbetänkande, med socialt engagemang, förutom de ekonomiska problemen; det betänkande som nu läggs fram och som Giorgos Katiforis avstått från att försvara, och jag tycker han gör helt rätt i det, är ett hybridbetänkande där man, utifrån en struktur med socialt engagemang, tagit bort de viktigaste slutsatserna.
Vad har Giorgos Katiforis föreslagit och vad har plockats bort från betänkandet? Han lade fram ett ambitiöst betänkande, för ett optimistiskt Europa, i vilket man försökte fastställa kvantifierbara mål för de resultat man försökte uppnå. Och Europa har gått framåt genom processer med kvantifierbara mål. Varför har man exempelvis tagit bort från förslaget att den aktiva befolkningen i Europa bör vara 75 procent av befolkningen, när vi för närvarande har nivåer på omkring 60 procent? En aktiv befolkning på 60 procent är mycket lågt jämfört med Japan eller USA, och vi kan inte producera lika mycket som dem med en så låg sysselsättningsnivå.
Vi måste alltså öka sysselsättningen med konkurrenskraftig sysselsättning. Så som har förespråkats inför toppmötet i Lissabon, bör vi förbereda arbetskraft med vetenskaplig utbildning för de nya teknikerna. Vi behöver också se till att investeringarna växer så fort som möjligt.
Den tanke som von Wogau förespråkar, enligt vilken det är nödvändigt med flexibel arbetskraft, är ett argument vi känner till mycket väl. Jag skulle vilja motsäga detta med ett exempel från Portugal, där arbetsmarknadslagarna inte är flexibla och där arbetslösheten ligger under fem procent - och den har hela tiden sjunkit de senaste åren -, eftersom investeringarna ökar (med stöd från gemenskapen givetvis) i en takt som är mycket högre än gemenskapens genomsnitt. Vi vill alltså ha ett Europa med ekonomisk tillväxt, men med ett socialt engagemang.

Schmidt, Olle
Herr talman! Jag kan förstå att Katiforis har svårt med argumentationen, men enligt min uppfattning är detta ett bra betänkande med en förnuftig analys. Man säger att det går bättre för Europa, men när detta är sagt måste vi ändå ha klart för oss att det fortfarande ser väldigt olika ut i de enskilda medlemsländerna.
Fortfarande är Europas stora problem arbetslösheten. Det går inte, enligt min uppfattning, att säga att det går bra för Europa när mellan 16 och 17 miljoner européer är utan arbete. Varför växer inte Europa tillräckligt? Varför är euron så mycket svagare än dollarn? Jag menar inte att vi skall hämta all inspiration från USA, men, herr Katiforis, jag är övertygad om att vi faktiskt kan lära oss en del därifrån, t.ex. om färre regler på arbetsmarknaden, om lägre kostnader på arbetskraften, om lägre skatter, eller om möjligheten att starta företag. Det är ett annat företagsklimat i USA jämfört med i Europa. Vi har hört om kostnaderna och om byråkratin, att det skall kosta 1 600 euro i Europa men bara 500 euro i USA, att det skall ta elva veckor att starta ett företag i EU men bara en och en halv vecka i USA. Så här kan det inte få fortsätta! Det tror jag att Katiforis också förstår. Europa måste bli mer konkurrenskraftigt.
I en mycket intressant bilaga till detta betänkande lyfter Richard Layard fram några länder som föredömen, nämligen Storbritannien, Nederländerna och Danmark, där bidragsberoendet minskat och arbetslösheten har gått ned. Layard tar speciellt upp svårigheterna för de långtidsarbetslösa. Det är vad gäller detta som vi skiljer oss från USA. I Europa betalar vi folk för att de inte skall göra något - det gör man inte i USA. Därför behövs en annan typ av politik, inte i alla delar den amerikanska politiken, men Europa behöver en politik som tar oss bort från bidragsberoendet, en politik som innebär att människor ges möjligheter att få en bra utbildning som passar de nya jobben, att det blir lättare att starta företag, att företagsklimatet blir bättre och att nya tekniker och idéer utnyttjas fullt ut. Vi européer kan, om vi européer får chansen. Det tycker jag att vi får i detta betänkande!

Schmid, Herman
Herr talman! Jag vill, som många andra, tacka Katiforis för ett intressant betänkande. När jag läser betänkandet och ser den bild av EU:s ekonomi som beskrivs i betänkandet, så tycker jag att det är en ganska bekymrande bild. Investeringsnivåerna är för låga, arbetslösheten är fortsatt alldeles för hög och tillväxten är otillräcklig. Därför är det kanske inte så konstigt att euron fortsätter att tappa mark till andra valutor, trots att det ryktas att Europeiska centralbanken stödköper euro i smyg.
Föredraganden konstaterar att stabilitet inte är ett självändamål, vilket jag håller med om. Det talas alldeles för mycket om stabilitet, konvergens och samordning, men allt för lite om de faktorer som skapar innovation och utveckling. För mig framstår EMU-samarbetet som en tung koloss som har svårt att hänga med i den högrörliga ekonomin. Mina slutsatser av detta skiljer sig emellertid helt från föregående talares slutsatser. Jag tror att man måste satsa på de mänskliga resurserna, dels genom en makropolitik som skapar efterfrågan och nya arbetsmöjligheter, dels - kanske framför allt - genom att satsa på åtgärder ute i arbetslivet som utbildning, företagsdemokratisering och goda sociala förhållanden. Vad gäller det ser jag nämligen EMU-projektets största svaghet. Man kan nämligen inte som en annan baron von Münchhausen lyfta ekonomierna i Europa från ovan. I stället måste man mobilisera de arbetande människorna och befolkningarna ute i medlemsländerna.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag har litet grand fått det intrycket att många av de föregående talarna inte har läst hela betänkandet om 1999 års översikt över EU:s ekonomi, och medvetet inte velat lyssna till min grupps talare, Karl von Wogau, ty det dokument som vi i dag diskuterar, och som betänkandet handlar om, visar på framgången med införandet av euron. Det visar på problemen under 1999, där man trots problemen kunnat notera penningstabilitet, prisstabilitet, ökad sysselsättning och början till ett uppsving, och där man kunde börja reducera arbetslösheten. Det visar ett perspektiv där ett uppsving börjar ta form, och det visar på framtidsutsikter och nödvändiga åtgärder, som Karl von Wogau sedan också har kompletterat.
Jag gläder mig över att diskussionen här är så brysk, eftersom det också tydliggör att det finns olika attityder till den ekonomiska politiken. Vi vill fortsätta den framgångsrika europeiska vägen till tillväxt och sysselsättning och en fungerande inre marknad, skynda på den och komplettera den med nödvändiga åtgärder. Vänstern i denna kammare vill inte fortsätta på denna väg, utan dramatiserar det och säger: Vi behöver statlig intervention, vi behöver inte fortsätta med eller stärka marknadsekonomin. Statlig intervention har alltid lett till högre skuldsättning, och den högre skuldsättningen har alltid skadat tillväxten och sysselsättningen liksom den sociala rättvisan.
Det är den dispyt som vi har här. I detta sammanhang vill jag säga: Vi vill ha mer frihet och mindre stat. Tillväxt och sysselsättning skapas av företag med bra ramvillkor, men inte genom statliga interventioner.

Weiler
Herr talman! Herr Karas, jag vill svara er direkt. Även socialisterna i denna kammare vill ha den inre marknaden. Också vi kämpar och argumenterar för euron, men vi vill ha en social marknadsekonomi, och vi vill inte ha en sådan marknadsekonomi som praktiseras i Amerika. Hittills har i varje fall denna kammare, med några få undantag, varit enig om att Amerika inte är vår förebild, utan att vi i Europa vill gå en annan väg. Av den anledningen beklagar jag att vi förmodligen inte kommer att uppnå någon enighet. Det har visat sig, herr Mann, att det inte räcker med att komma med vackra vädjanden och ställa krav, utan vi behöver mätbara mål. Denna metod har visat sig fungera i fråga om euron, och fungerar nu när det gäller åtgärderna beträffande ungdomsarbetslösheten. Alla 15 länderna har inlett särskilda åtgärder för detta, och det kommer också att bli nödvändigt allmänt sett.
Vi förväntar oss också att det i medlemsstaterna i framtiden kommer att föras en utförligare diskussion med arbetsmarknadens parter om sysselsättningspolitiken, med de regionala partnerna, med de lokalt ansvariga - det är nämligen ännu inte fallet - och vi förväntar oss naturligtvis - det är vi också ense om - en socialpolitisk konvergens, givetvis med avsikten att modernisera de sociala systemen. Men när von Wogau säger att vi i Europa ligger långt efter med reformen, då frågar jag mig: Vem jämför han oss med? Inte med Japan, väl? Och det amerikanska systemet är väl inte heller ert allvar? Titta på hälsovårdssystemet där. Ingenstans i Europa är det så dyrt som i Amerika och så eländigt. Och vi vill naturligtvis också ge kvinnorna chanser på arbetsmarknaden. Inte heller detta är tillräckligt kartlagt i de sysselsättningspolitiska möjligheterna.
Avslutningsvis skall jag ge er rätt på en punkt, nämligen beträffande utbildningen: Det är i själva verket en brist att Tyskland måste hämta hit experter från Asien och Indien. Denna kvalificering, dessa möjligheter till utbildning skulle vi ha utnyttjat i flera år! Men de senaste 16 åren har man i Tyskland tyvärr sovit i det avseendet!

Bordes
Herr talman! Den ekonomiska sammanställningen från Europeiska unionen består, ur arbetarnas synvinkel, av arton miljoner arbetslösa, en allmän utbredning av fattigdomen, låga löner och försämrade arbetsförhållanden. Kommissionen är cynisk nog att betrakta sänkta löner som en positiv beståndsdel, trots att bara i Frankrike över tre miljoner arbetare har en lön som ligger nära gränsen för fattigdom och nätt och jämt lever något bättre än de övriga tre miljoner som fortfarande är arbetslösa på grund av en otyglad ekonomi. Men ni talar aldrig om att sänka aktieägarnas inkomster som är ofantligt mycket högre redan från början, och som ökar skandalöst varje år.
Er sammanställning, det är alla dessa stora truster som avskaffar arbetstillfällen trots sina höga vinster, som ofta avskedar personal bara för att priset på deras aktier skall stiga på börsen. Elva tusen avskaffade arbetstillfällen hos Hoechst och Rhone-Poulenc, tjugotvåtusen hos Unilever, tiotusen hos ABB/Alstom Power, för att inte tala om alla andra. Den ekonomiska tillväxten som ni smickrar oss med kommer bara en rik minoritet till del, ägarna och aktieägarna vid de stora industri- och bankkoncernerna. Men var försiktig med bakslag från arbetare och arbetslösa för vilka man upprepar att allt blir bättre och bättre, samtidigt som de kan konstatera att deras liv inte förbättras, utan snarare försämras.

Villiers
Detta är kärnan i den ideologiska kampen för Europa som vi står inför. Denna debatt tror jag har sammanfattat det. Den avgörande politiska gränslinjen har mycket tydligt deklarerats i kväll och det är ingen överraskning att denna fråga har polariserat debatten i en kammare som är känd för sin samförståndspolitik och skapade politik och jag gläder mig åt att se denna åsiktsskillnad uttryckt så klart, eftersom detta betänkande är ett radikalt betänkande.
Detta betänkande är en maning till Europa att vakna. I detta betänkande rekommenderas genomgripande åtgärder som i grund och botten skall göra det lättare att anställa folk. Så enkelt är det. Skälet till att vi har sådana förödande arbetslöshetsnivåer i Europa beror på att det är för svårt i många fall att anställa människor på grund av byråkrati och reglering och oflexibilitet på arbetsmarknaderna. Detta är det enda sättet att gå framåt, därför att skapa social rättvisa i Europa - och egentligen är det vad vi alla är här för att åstadkomma - är trots allt att skapa välstånd och möjligheter och jobb. Detta betänkande visar mycket tydligt den mest effektiva metoden för att uppnå det därför att Europa måste vakna upp.
Europa kan inte skapa jobb enbart genom statliga utgifter. Det kan inte skapas jobb genom att lagstifta om att sänka arbetstiden, som om jobb var en kaka som man skär upp och delar upp mellan människor. I den verkliga världen fungerar det inte så. Om Europa vill komma på efterkälken, lämnad att stå och stampa på samma fläck med arbetslöshet och stillastående och korporatism, i så fall ja, rösta emot detta betänkande i morgon. Men om ni vill att Europa skall utvecklas och börja uppfylla sina åtaganden till Europas folk då uppmanar jag er alla att ge ert stöd till detta betänkande för det skall skapa dessa jobb och dessa möjligheter och det är det enda sättet att göra det på.

Trentin
Herr talman, kära kolleger! I sin ursprungliga version hade Giorgos Katiforis betänkande den stora förtjänsten att det ur de skarpsinniga observationerna i kommissionens rapport om det ekonomiska läget i Europa lyckades få fram tydliga riktlinjer för en strategi för Europeiska unionen som kunde skänka kontinuitet och stabilitet åt den framtida hållbara utveckling som avtecknat sig under år 2000 för samtliga länder på vår kontinent. Dessa riktlinjer avsåg nödvändigheten av en effektiv samordning av den ekonomiska politiken inom unionen, att man kommer bort från den separata hantering av den ekonomiska och den sociala politiken som hittills har utgjort ett allvarligt hinder för att komma fram till en sammanhängande strategi i kampen mot arbetslösheten och för att nå fram till full sysselsättning. Det är detta tomrum när det gäller att styra den europeiska ekonomin som förklarar, åtminstone delvis, kära von Wogau, eurons försvagning.
I rapporten förs också resonemang om att man borde skapa ett europeiskt område för forskning, vidta sammanhängande åtgärder när det gäller forskning, livslångt lärande och anställbarhet i samtliga Europas länder och avskaffa alla former av illojal skattekonkurrens mellan medlemsstaterna. Rapporten återgav slutligen, anpassade efter nutida förhållanden, förslagen om att starta ett europeiskt projekt för att skapa ett enhetligt nät av infrastrukturer och tjänster som fanns i ordförande Delors vitbok.
Dessa synpunkter, som till stor del överensstämmer med det som sagts i det portugisiska ordförandeskapets programförklaring och som följaktligen kommer att diskuteras vid toppmötet i Lissabon, har tillbakavisats eller förvanskats i utskottet för ekonomi och valutafrågor i detta parlament, av en majoritet som lyckades hitta en bräcklig gemenskap i sin ideologiska aversion mot en europeisk union baserad på sammanfallande nationella intressen och inte bara på en förening av olika marknader.
Detta parlament, herr talman, som vid många tillfällen har visat sig vara starkt Europavänligt, borde nu visa att man kan samla en majoritet till förmån för en politisk union i Europa som kan bekämpa marknadernas brister och misslyckanden.

Bullmann
Herr talman, mina damer och herrar! Jag är inte längre säker på om vi alla har läst samma betänkande. Som jag ser det har nästan alla åtgärder i fråga om den proaktiva ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken här strukits ur kollegan Katiforis förslag till betänkande. Hans namn står visserligen fortfarande på det, men det är inte längre vår ärade kollegas sigill på betänkandet. Jag anser att mot en sådan - låt mig beteckna det som en förvillelse - olycklig koalition i utskottet för ekonomi och valutafrågor, mot en sådan förvillelse talar redan de objektiva uppgifter som kommissionen själv har lagt fram.
Vi har en så kallad sysselsättningsreserv i Europeiska unionen, inte med 15 miljoner, utan med 30 miljoner människor, som gärna skulle delta, som gärna skulle engagera sig. Denna så kallade sysselsättningslucka, säger kommissionen, kostar Europeiska unionen varje år 12 - 20 procent av dess bruttonationalinkomst. I en sådan situation handlar det inte om ideologiska frågor, exempelvis mer eller mindre stat. I en sådan situation handlar det om allas sammantagna ansträngningar för att undanröja ett sådant missförhållande och sätta igång med proaktiva koncept.
Det finns ett bra bevis för riktigheten i denna tes. Kolleger, ni som i utskottet för ekonomi och valutafrågor röstade mot Katiforis betänkande i dess ursprungliga form, se efter vilka förslag kommissionen själv förra måndagen lade fram för det extra toppmötet i Lissabon! Vad finner ni i det s.k. Prodi-dokumentet? Om ni läser dessa förslag - herr Karas, jag har också läst dem - om ni uppmärksamt tittar på dem, herr von Wogau - Gasoliba i Böhm är tyvärr inte längre här - då kommer ni där att finna det som ni har röstat mot, nämligen konkreta mål för att höja andelen arbetande till 70 procent fram till år 2010. Detta är ingenting annat än Katiforis logik. Ni kommer att finna konkreta mål för att minska arbetslösheten till 4 procent. Det är inget annat än det som Giorgos Katiforis ville i de ursprungliga formuleringarna i sitt betänkande. Ni kommer att finna ett klart uttalande om att den fulla sysselsättningen inte är en fråga bland många andra, utan den centrala frågan i den europeiska ekonomiska politiken. Det är bara det vi vill uppnå med våra ändringsförslag. Därför önskar vi oss ett brett stöd från denna kammare, eftersom parlamentet inte bör lägga sig på en lägre nivå än den som kommissionen redan har noterat för Portugal.

Färm
Herr talman, kolleger! Katiforisbetänkandet är spännande. I sitt ursprungskick visar det vägen till en förnyad ekonomisk politik som siktar på något mer än bara åtstramning och balans. Nu är ju EU äntligen i ett läge som innebär att vi kan nå hög tillväxt och på allvar ta upp kampen mot arbetslösheten, utan att äventyra mål som prisstabilitet och budgetbalans. Därför är det trist att PPE-DE och ELDR i utskottet röstade ned de förslag som tar kampen mot arbetslösheten på allvar. Debatten och omröstningen här i plenum bör rätta till det.
Det är dock glädjande att vi fick enighet bakom några av de strategiskt viktiga förslagen, nämligen att unionens ekonomiska politik bör prioritera investeringar, bland annat för att integrera alla unionsmedborgare i informationssamhället, vilket kan få stor betydelse också ekonomiskt. Jag tänker också på vikten av att stärka de transeuropeiska nätverkens koppling till kandidatländerna, både vad gäller fysiska transporter och IT-infrastruktur. Detta är viktigt för tillväxten, men också för att undvika klyftor mellan människor, både inom EU och gentemot kandidatländerna.
Kandidatländerna får inte halka efter, utan de måste bli en del av ambitionen att EU skall bli världsledande på kommunikationsområdet. Då krävs det att samhället tar ansvar för en snabb och kraftfull utbyggnad av modern IT-infrastruktur som även når små företag, fattiga regioner och vanliga medborgare. Den chansen har vi nu, låt oss ta den!

Van den Burg
Herr talman! Fördelen att befinna sig i slutet av en sådan debatt är att man kan reagera på det som sagts tidigare. Jag skulle vilja säga att jag absolut inte håller med Villiers om att det här är sådan intressant debatt. Jag tror att Europaparlamentet absolut inte gör sig självt en tjänst genom att endast tänka i gamla kategorier och yttra gamla politiska strömningar och visioner. Det hade varit mycket bättre om vi försökt komma fram till kompromisser och utarbeta en gemensam vision.
Jag tror att Europaparlamentet sätter sig självt ur spel på det här sättet, just i ett ögonblick då det är en mycket intressant utveckling på gång i Europeiska unionen och en mycket tydligare socialekonomisk dagordning och en mycket omfattande dagordning kommer till stånd.
Det portugisiska ordförandeskapet har lagt fram en sådan omfattande dagordning för det extra toppmötet i Lissabon. Kommissionen har gjort det i sin femårsplan genom att även nämna en av de fyra prioriteterna. Även den kommissionsakt som utarbetats inför toppmötet i Lissabon innehåller ett sådant vittomfattande handlingssätt inom flera områden. Jag tror att det just är en bra utveckling i Europeiska unionen, även eftersom det är den ekonomiska enhet som politiken utgår från, då det vittomfattande socialekonomiska handlingssättet utformas.
Jag tror att Europaparlamentet inte kommer att spela någon viktig roll i Lissabon men däremot litet senare i det forum i juni som vi inbjudits till, men vilka ståndpunkter skall vi inta där? Får vi där endast berätta att vi fortfarande sitter fast i de gamla politiska motsättningar som finns.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka parlamentet för er insats. Jag anser att ni har gått seriöst och grundligt tillväga. Expertutfrågningarna och debatterna i utskotten har gett oss ytterligare information som är mycket värdefull. Vi har under eftermiddagens debatt även lagt märke till avsevärda meningsskiljaktigheter vad beträffar de alternativa politiska strategierna. Jag tycker ändå att ett samförstånd kan urskiljas på vissa punkter. Jag tror att vi alla är överens om att en god konjunktur råder för närvarande. Vi är överens om att försöka göra framsteg och utnyttja dessa tider till att förbättra situationen, till att uppnå en märkbar ökning av sysselsättningen. Jag vill kort kommentera dessa frågor för att sedan koncentrera mig på den sista punkten, som jag uppfattar som den viktigaste i dagens debatt.
I går - det har somliga av er redan kommenterat - påtalade utskottet för ekonomi och valutafrågor den förbättrade situationen för ekonomin i Europa. I dag kan vi tänka oss att denna förbättring, som vi framhävde redan i budgeten i november månad, kan leda till bättre resultat än de som förutspåddes från början. Sysselsättningen ökar stadigt. Det är sant att vi anser att inflationen, trots gårdagens siffror, är en fråga som måste följas upp - vi var nästan uppe i 2 procent enligt de senaste siffrorna i december-, men lika sant är att den underliggande inflationen avslöjar att inflationstrycket beror på vissa högst individuella faktorer, så som höjningen av bensinpriset och givetvis växelkursutvecklingen.
När vi lade fram vår rapport tog vi upp de risker som en tillväxt kan innebära. Vi underströk att det går att hitta problem i den amerikanska tillväxten och därmed också i andra områden i världen och att en viss inflation åter uppstår. Denna faktor med en återkommande inflation kan vara särskilt viktig om den slutligen orsakar en kostnadsinflation, därför talar vi alltid om behovet av en lönepolitik som är förenlig med den definition av begreppet inflation som vi föreslår.
Parlamentet har i sin analys understrukit en annan fråga: riskutvecklingen på börsmarknaderna. Kommissionen betraktar det som en viktig fråga, men vi tror inte att det är där det verkliga problemet ligger. Hur som helst vill jag poängtera att vi för ögonblicket har unika möjligheter att åstadkomma mer. Jag tror att vi alla kan vara överens om att det finns en hel del att göra efter ett årtionde med en mycket svag tillväxt och en oacceptabel arbetslöshet. Det saknas offentliga och privata investeringar. Vår nivå inom forskning och utveckling är alldeles för låg i förhållande till våra konkurrenter och vi har en låg sysselsättning som bland annat speglar störningarna på vår arbetsmarknad. Vår målsättning bör därför vara att förvandla detta ekonomiska uppsving till en hållbar period med stark tillväxt och skapandet av sysselsättning. Skapandet av sysselsättning fortsätter att vara kommissionens främsta mål, så som framkommer i vårt Prodi-dokument, som har vidarebefordrats till er debatt på toppmötet i Lissabon, i den mån vi satsar på full sysselsättning på medellång sikt.
Vilken typ av politik bör vi införa för att uppnå dessa mål? Enligt vår uppfattning befinner sig unionen i en situation med ett ekonomiskt uppsving, men fortfarande finns det outnyttjade produktionsresurser. Inte bara användningen av fysiskt kapital utan även, och i synnerhet, av de nya källorna till sysselsättning. Den policy mix som vi kommer att införa bör innebära att ett fullständigt införlivande av dessa resurser är möjligt. Vi måste definiera en makroekonomisk politik som stöder tillväxten. Det handlar inte om en expansionspolitik i den bemärkelsen att den skall växa för växandets egen skull; det rör sig helt enkelt om en budgetpolitik som hänger samman med en prisstabilitet, men som även tillåter en ändamålsenlig penningpolitik som underlättar tillväxten. En sådan policy mix är garanterat positiv för investeringarna och kommer att främja tillväxten. Unionens potentiella tillväxt bör, enligt oss, ta särskild hänsyn till vissa faktorer. Jag tror att vi, vad de flesta faktorer beträffar, håller med om den analys som parlamentet har gjort. För det första är det nödvändigt att underlätta privata investeringar. Unionen bör bidra till att främja företagsandan och på den vägen skapa sysselsättning, samtidigt som de offentliga investeringarna inte får glömmas bort. De offentliga investeringarna är de som har blivit lidande de senaste åren och en förbättring av den offentliga sektorns finanser bör naturligtvis göra att de offentliga investeringarna kan förbättras, något som emellertid bör ske under iakttagande av våra löften om ett stärkande på skatteområdet. Vi bör i framtiden satsa på forskning och utveckling och på det mänskliga kapitalet. Det är två av våra stora utmaningar inför Lissabon. Vi anser att det grundläggande är att avancera med denna utmaning med kvantifierade mål, med särskilda definitioner som till slut gör det vi alla eftersträvar möjligt: märkbara förbättringar av produktiviteten som möjliggör en ökad tillväxt i vårt samhälle, med en ökning av sysselsättningen som gör att vi kan ta igen en del av det vi missat de senaste åren. Det är den politik vi i kommission har försvarat och som vi kommer att fortsätta att försvara i Lissabon.

Gemensam fiskeripolitik (GFP)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0038/2000 av Attwooll för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om fastställande av en gemenskapsram för insamling och förvaltning av uppgifter om fiskeresurserna som är av grundläggande betydelse för den gemensamma fiskeripolitiken (KOM(1999) 541 - C5-0302/1999 - 1999/0218(CNS)),
A5-0037/2000 av Attwooll för fiskeriutskottet om förslaget till rådets beslut om ekonomiskt bidrag från gemenskapen till utgifter som medlemsstaterna godkänt för insamling av uppgifter samt till finansiering av studier och pilotprojekt till stöd för den gemensamma fiskeripolitiken (KOM(1999) 551 - C5-0303/1999 - 1999/0224(CNS)).

Attwooll
. (EN) Förslagen till rådets förordning om insamling och förvaltning av uppgifter om fiskeriresurserna och till rådets beslut om ett ekonomiskt bidrag i detta hänseende är båda mycket välkomna. Så är även en gemensam debatt om dem eftersom det ena endast kan förstås helt mot bakgrund av det andra. Jag uppfattar att de har hållit på att utarbetats under cirka fem år. Med den översyn av den gemensamma fiskeripolitiken som skall ske år 2002 är det viktigt att man nu snabbt kommer framåt.
Om vi ser på det första förslaget till rådets förordning innehåller det bestämmelser om att medlemsstaterna skall samla in mer omfattande uppgifter om fiskerinäringen än vad som krävdes enligt tidigare förordningar. Både biologisk och ekonomisk information innefattas. I förslaget föreskrivs också att medlemsstaterna skall framställa dessa uppgifter i sammanställd form. Exakt vilka nya uppgifter som skall samlas in och vad som skall användas från dessa uppgifter och befintliga uppgifter skall specificeras i en tillämpningsförordning.
I tillämpningsförordningen skall fastställas ett minimigemenskapsprogram och ett utökat gemenskapsprogram. Det verkar som om dessa program inte kommer att täcka hela raden av eventuella uppgifter men de kommer att vara selektiva, exempelvis per typ av fiskbestånd.
Förslaget till rådets beslut medger att gemenskapen ger ekonomiska bidrag till medlemsstater som engagerar sig i insamling och hantering av uppgifter. Det tillåter också kommissionen själv att finansiera studier och pilotprojekt. Den enda påtagliga påföljden för medlemsstater som inte helt uppfyller kraven i minimiprogrammet enligt förordningen är att de inte skall vara berättigade till något ekonomisk stöd enligt det utökade programmet.
Två viktiga frågor gällande förslaget behandlades av utskottet. Den första gäller graden av kommissionens inblandning. I det ursprungliga förslaget godkändes bara att den insamlade information överlämnades till internationella organisationer. Kommissionen skulle enbart få en kopia av varje sådan överföring, om den begärde det.
Eftersom gemenskapen finansierar programmet ansågs det dock lämpligt att den fick se ett direkt resultat av dess investering. Således krävs enligt ändringsförslag 6, samtidigt som medlemsstaterna fritt kan överföra uppgifter till internationella organisationer att uppgifter även överlämnas varje år till kommissionen. Denna ändring gjordes i samband med ändringsförslag 1, 4 och 7. I ändringsförslag 1 klargörs punkten att även om uppgifterna skall vara vetenskapligt baserade insamlas de i syfte att ge ett bredare beslutsunderlag.
I ändringsförslag 4 klargörs att syftet med programmet är en bedömning av fiskeresurserna rent generellt. Ändringsförslag 7 avser en uppmaning till kommissionen att varje år rapportera om hur den har utnyttjat de uppgifter som samlats in i enlighet med förordningen. Det är också avsett att skapa större drivkraft i processen med tidigare och tätare rapportering av kommissionen om hur programmet för insamling av uppgifter utvecklas som helhet.
Den andra viktiga punkten gällde omfånget av de uppgifter som skulle insamlas enligt förordningen. Först, vad gäller ekonomiska data, innehåller ändringsförslag 2 två ändringar. Genom denna avses att säkerställa att de uppgifter som man söker inte är mer detaljerade än nödvändigt för att uppfylla den målsättning som man strävar efter. Den andra ersätter en hänvisning till inkomst från försäljning och andra intäkter, bidrag, ränteintäkter m.m. med en hänvisning enbart till försäljningsvolym. Man anser att utan dessa ändringar skulle medlemsstaterna ådra sig oönskade höga kostnader för insamling av uppgifter och att det också kunde uppstå allvarliga problem med sekretess. I samband med dessa ändringar stryks i ändringsförslag 5 en hänvisning till redovisningsrubriker i enlighet därmed.
För det andra och med avseende på miljöuppgifter anges i det ursprungliga förslaget endast biologisk och ekonomisk information. Kommissionen har emellertid klargjort att den avser att själv genomföra studier och pilotprojekt på ett bredare miljöområde. Den har också klargjort att den kanske kommer att utvidga urvalet av de uppgifter som samlas in av medlemsstaterna i ett senare skede.
Ändringsförslag 3 inför inom ramen för den aktuella förordningen uppgifter av det slag som behövs för att övervaka förändringar i vattenekosystem. Detta skall säkerligen underlätta införandet av en ny förordning om miljöuppgifter och kan även göra detta onödigt. Det bör understrykas att ändringsförslaget inte på något sätt kräver att kommissionen innefattar insamling av sådan data varken enligt minimiprogrammet eller det utvidgade programmet som det inrättar. Det bara tillåter kommissionen att göra så, om den vill det.
Som redan fastslagits består förslaget till rådets beslut av två delar. Den första delen gäller finansiering till medlemsstaterna för att genomföra gemenskapsprogrammen. Den andra delen avser möjlighet för kommissionen själv att finansiera pilotstudier och pilotprojekt. Det finns några mindre ändringsförslag: Ändringsförslag 2 syftar till att garantera att det ekonomiska bidraget till medlemsstaterna täcker inte bara kostnaden för insamling av uppgifter utan också kostnaderna för hantering, sammanställning, sammanslagning, m.m. Ändringsförslag 3 och 6 syftar till att göra tidsschemat mjukare med tanke på att medlemsstaterna måste vänta tills tillämpningsförordningen är klar för att kunna förstå vad programmen faktiskt innebär och även för att anpassa tidsschemat till relevanta datum och förordningen. Ändringsförslag 4 och 5 syftar till att säkerställa att ekonomisk information löpande översänds till budgetmyndigheten.
Mer påtagligt, enligt ändringsförslag 1 godkänner fiskeriutskottet rekommendationen från budgetutskottet att anslagen skall införas under budgetrubrik 1 b snarare än budgetrubrik 3 i budgetplanen. Även om kommissionen i det preliminära budgetförslaget hänförde anslagen till rubrik 3 "Intern politik" införde parlamentet en ny budgetpost B1-500 för finansiering av de åtgärder som diskuteras. Detta ger en garanti för att de resurser som behövs fortsättningsvis skall finnas tillgängliga.

Fraga Estévez
Herr talman! Vi kan helt hålla med om det påstående som Attwooll gör i början av sitt utmärkta betänkande, om att de båda kommissionsförslag som är avsedda att öka kunskapen om den vetenskapliga och socioekonomiska situationen för fiskerisektorn kommer i ett kritiskt ögonblick.
Den sammanställning av uppgifter som man har föresatt sig och den ändamålsenliga förvaltningen av dessa kommer att ge information som är mycket värdefull när man på allvar tar sig an en granskning av den gemensamma fiskeripolitiken. Detta förutsätter givetvis att man verkligen får fram alla uppgifter. För som vår föredragande så träffande säger är kommissionens förslag inte bindande för medlemsstaterna. De kan själva avgöra om de vill skicka in uppgifterna eller ej, och om de underlåter att göra det, innebär det bara att de går miste om en viss ekonomisk ersättning som å andra sidan inte är särskilt hög.
Utifrån våra tidigare erfarenheter av presentation av uppgifter inom fiskerisektorn - och jag kan där hänvisa till rapporterna om uppfyllandet av de fleråriga utvecklingsprogrammen - tror jag att vi i stället för ett fullständig översikt av fiskerisektorn, kommer att möta ett rörigt panorama där vissa medlemsstater lämnar vetenskapliga uppgifter till exempel, men inga som avser sysselsättningen, medan andra lämnar uppgifter om sysselsättningen men inget om situationen beträffande resurserna, beroende på vad de kan eller vill få fram och förmedla.
Naturligtvis är risken stor att vissa föredrar att avstå från finansieringen, om det innebär att de kan fortsätta dölja en dålig förvaltning, något som vi redan har sett exempel på, även i sådana fall där inskickandet av uppgifter har varit obligatoriskt, så som i det fall jag nämnde med de fleråriga utvecklingsprogrammen.
Trots denna brist - som jag uppfattar som den mest allvarliga - innebär betänkandet från fiskeriutskottet en förbättring av förslaget i vissa intressanta avseenden, i synnerhet föredragandens förslag om rimligare tidsfrister och dennes begäran om en uppföljning från kommissionens sida.
Vår grupp har lagt fram två vad jag betraktar som rimliga framställningar. Den första, att de uppgifter som används i sammanställningen härrör sig från studier och stickprovsundersökningar, i annat fall kan sammanställningen bli oändlig; den andra, att sådana uppgifter som enbart rör företagsbeskattning utesluts ur kommissionens förslag, inte minst med tanke på att sådana skatteuppgifter inte faller inom gemenskapens behörighetsområde.
Därigenom anser jag att betänkandet blir betydligt mer ändamålsenligt, och jag som företrädare för min grupp uppmanar er alla att anta detta.

Fiebiger
Herr talman, mina damer och herrar kolleger! De första gemensamma föreskrifterna i fiskerisektorn utfärdades redan 1970. Under årens lopp har kommissionen alltid lagt fram meddelanden för rådet och Europaparlamentet om situationen på marknaden för fiskeriprodukter. Målet var att inom produktionen, handeln, marknadsföringen och många andra områden diskutera de framtida möjligheterna för en hållbar europeisk fiskeripolitik, respektive att på nytt bestämma innehållet på grundval av dessa diskussioner. Stickord som konkurrens, produktionssäkerhet, produktionskvalitet m.m. vill jag här bara nämna helt kort. Betänkandet, som jag bifaller, medger också den slutsatsen att kommissionen fortfarande befinner sig mycket långt från sina planer på att utveckla en hållbar fiskeripolitik.
I några artiklar och ändringsförslag hänvisas till de problem som ännu inte lösts. Tillämpningsförordningen kommer att klargöra en del. Jag instämmer också med alla de bedömningar som visar på att de 265 000 fiskare som arbetar inom EU, som ofta bor i avlägsna kustområden och som arbetar och försörjer sig på den lägsta nivån inom ett mål 1-område, ännu inte är rustade för inrättandet av en enhetlig inre marknad inom EU när världsmarknaden öppnas.
Här vill jag också göra er uppmärksamma på strukturproblemen beträffande dammanläggningar för fiske och frågan om att inordna dem under jordbruket. Utan att kunna gå närmare in på den nuvarande gråzonen skulle jag föreslå att man även här fattar klara beslut med hjälp av en ny fiskeripolitik.

Gallagher
Jag vill inledningsvis gratulera fru Attwool till utarbetandet och presentationen av hennes betänkande. Jag välkomnar inrättandet av ett gemenskapens regelverk för insamling och hantering av data på fiskeriområdet som jag tror är absolut väsentligt om vi ordentligt skall kunna bedöma nivån på bestånden av olika fiskarter.
Det är naturligtvis viktigt att informationen är av både biologisk och ekonomisk art och den information som de olika medlemsstaterna skall tillhandahålla måste standardiseras i hela gemenskapen och, som föredraganden fastslog i sitt betänkande, överensstämma med internationella bestämmelser. Jag uppskattar att medel finns tillgängliga för nationella program, även med hänsyn tagen till bestämmelser om minimiprogram som skall uppfyllas.
Jag instämmer med förslagen att den information som överlämnas till internationella organisationer också skall göras tillgänglig för kommissionen. Annars skulle syftet med att samla in och granska uppgifter gå förlorat, och om information inte finns tillgänglig då skulle försiktighetsprincipen gälla. Säker, välgrundad information är av bästa intresse för industrin. Jag tror att den specificerade information som skall tillhandahållas kommer att bli till stor fördel och betydelse för beslutsfattare och deras rådgivare och vara till viss hjälp för att garantera en mer hållbar fiskerisektor som skall fortsätta att ge arbete i de delar av unionen där det inte finns andra alternativ till sysselsättning.
Det gläder mig att kunna bekräfta att i mitt land arbetar man med att se till att de detaljerade praktiska frågorna, logistik och utnyttjande av information utformas till fördel för industrins resurser och beslutsfattare, och vår grupp har inga problem med att stödja dessa betänkanden.

Martinez
Herr talman! Bakom det ärliga betänkandet från Attwooll, som vi kommer att rösta för, finns den europeiska fiskeripolitiken som inte är enkel att hantera, eftersom det naturligtvis i ett fritt, stort och gränslöst hav inte är enkelt att hantera fiskar som förflyttar sig. Vi försöker att styra en ekonomi för insamling genom att skapa orättvisor. Det är ju bra att man vill undvika att känsliga resurser tar slut, men vad tjänar det då till att Europa begränsar sina fångster om fångsterna i världen ökar? Vad tjänar det till att förbjuda våra drivgarn vid ön Yeu eller andra platser om Japan, Korea eller Tunisien använder dem och hos oss landar fisk som vi är förbjudna att fiska? Vad tjänar det till att vi förstör den franska fiskeflottan, i Sète eller på andra platser exempelvis, om Frankrike varje år måste importera fisk för två miljarder euro som fiskats och landats, samtidigt som man förbjuder våra fiskare att fiska. Dessutom är fiskarnas rörelser som koldioxid eller kapitalet, de är inte europeiska utan världsomspännande. Då är Bryssel, som ville förstöra nationerna under förevändning att de inte var anpassade, i sin tur inte anpassat för att förvalta en resurs som har världsomspännande spridning.
Jag säger ja, tillsammans med Attwooll, till att samla in vetenskapliga uppgifter, ja till rättvisa och balanserade kontroller, under förutsättning att de inte varierar beroende på myndigheternas skärpa eller släpphänthet, ja till en upplyst hantering från dem som känner till havet, såsom professor Aubert eller andra, som för övrigt kommer att göra det möjligt att upptäcka att de grundläggande problemen inte så mycket gäller industriellt fiske - även om det har en allvarlig och negativ roll - utan snarare plankton, stora varma eller kalla undervattensfloder som har mycket större inverkan än människan. Men låt oss för att upplysa beslutsfattarna bedriva ärlig vetenskap, utan baktanken att låta Europeiska unionen finansiera förevändningar för att förstöra våra fiskebåtar. För om vi bevarar fiskebankarna måste vi också bevara hamnarna och yrkesfiskarna.
I stället för att alltid ligga efter Förenta staterna, i Seattle, Kosovo eller Irak, kanske Bryssels Europa bortom de internationella fiskeriorganisationerna i Nordatlanten, i Stilla havet, bortom reglerna för tonfisk, torsk eller annat, skulle kunna föreslå att Europa tar initiativet till en världskonferens om fiske, en sorts Montego Bay om fiskeresurserna, och då skulle man mellan peruaner, japaner, kanadensare, ryssar och européer vetenskapligt kunna hantera fiskeresurserna, som är människans gemensamma arv. Det skulle vara en god rörelse för en enad värld jämfört med den dåliga, så som den tillämpas med frihandelsområden och andra falska vänner till OECD.

Van Dam
Herr talman, herr kommissionär! För att kunna föra en trovärdig fiskeripolitik måste kommissionen ha tillgång till så fullständiga och tillförlitliga uppgifter om fiskbestånd och fiskeflottor som möjligt. För att samla in dessa uppgifter är kommissionen beroende av medlemsstaterna. En gemenskapsram för insamling av dessa uppgifter medför en viss struktur och ökar tillgängligheten för vetenskaplig utvärdering.
Frågan är dock om medlemsstaterna i den här nya regimen kommer att vara beredda att lämna de uppgifter som behövs inom önskad tid. Effektiva sanktioner eller stimulanser för att uppmuntra medlemsstaterna till ett seriösare handlingssätt saknas i kommissionens förslag. Dessutom, kan vi i tillräcklig mån lita på den informationen? Hur tillförlitliga är uppgifterna om fångsten så länge stora mängder fisk tas i land illegalt, som de brittiska fiskarnas ledare David Cox nyligen erkände i "Fishing News".
Och vad skall man tro om uppgifterna om flottkapaciteten. Med anledning av kritik från revisionsrätten antog parlamentet i januari i år mitt ändringsförslag till Cunhabetänkandet med stor majoritet. I det ändringsförslaget begärs en oberoende kontroll av uppgifterna om flottkapacitet. Jag skulle gärna vilja höra från kommissionen vad de gjort med den rekommendationen, som även stöds av det rådgivande utskottet.
Avslutningsvis så är genomgripande beslut ibland främst grundade på råd från biologer. Det gäller då också att förbättra noggrannheten i de biologiska prognoserna. I det sammanhanget tänker jag på kontroll av utarbetandet av dessa råd. Dessutom måste kommissionen ställa tillräckliga ekonomiska medel till förfogande för undersökningen av beståndet. Fiskarnas kunskaper och erfarenheter bör också användas i högre grad vid utarbetandet av den biologiska rådgivningen.

Paisley
Fiskeriindustrin på Nordirland har fått utstå många motgångar från denna union. De har sett sina egna vatten plundras av andra medan de har varit tvungna att dra upp sina egna båtar och låta bli att fiska. De senaste besluten om torskkvoten för Irländska sjön är återigen ett hårt slag som mycket väl kan visa sig vara ett ödesdigert slag mot Nordirlands fiskeriindustri. Jag ser kommissionären le men jag talar med stöd av alla politiska partier i Nordirland, en skiftande skara men i just denna fråga var alla överens.
Europeiska unionen måste inse att när sådana drastiska beslut fattas mot vetenskapliga motstridiga bevis som lämnats av fiskarna själva och som har helt tillbakavisats utan vidare, för bevarande av deras egna fiskbestånd då kan enbart allvarliga problem bli resultatet när man inte lyssnar på dessa män. Vid ett nyligen gjort besök i Bryssel reste företrädare för dessa fiskare, vederbörligen godkända, från Nordirland och de hotades bli utvisade från mötet när de försökte argumentera för en fråga som de mycket noga hade förberett. Det är skandal, man bör lyssna på deras framställan. Det bör tas upp i protokollet och jag vill föra det till protokollet i dag.
Jag satt på det möte där vetenskapsmännen berättade för oss att kolja snart skulle vara utrotad i Irländska sjön och just vid den tiden hade kolja en särskilt spektakulär förökning i Irländska sjön så vetenskapsmännen kan ha fel. Som jag sagt är alla Nordirlands partier överens i denna fråga och de ansvariga för denna förordning om torskkvot bör på nytt överväga detta beslut som bara kan innebära ett icke bevarande av fisken utan ruin för Nordirlands fiskerisektor som skall påverka all fiskerinäring i denna union.

Varela Suanzes-Carpegna
 - (ES) Herr talman! Vår kollega Attwoolls betänkanden är av stor betydelse, liksom möjligheten att förfoga över så många uppgifter som möjligt angående medlemsstaternas fiskerisektorer, i synnerhet nu när kommissionens skyldighet står för dörren att utarbeta en rapport om granskningen av den gemensamma fiskeripolitiken år 2002. Men det faktum att skyldigheten att uppdatera och översända uppgifter är helt frivillig, och att det rör sig om uppgifter och sektorer som skiljer sig mycket åt, kan förvränga målsättningen i kommissionens förslag. Det var det som hände - precis som man här har påpekat - inom ramen för de fleråriga utvecklingsprogrammen, något som kom att innebära stora nackdelar för de länder som gjorde vad de skulle och tillhandahöll uppgifterna i fråga till kommissionen, jämfört med de ohörsamma länderna som helt enkelt lät bli att lämna uppgifter.
Dessutom bör det påpekas att inte alla medlemsstater har tillgång till lika många uppgifter. Vissa är indelade i olika sektorer och skulle, med tanke på den mängd uppgifter de måste förmedla, och om tidsfristen är densamma, kunna missgynnas i förhållande till de länder som har en mindre uppgiftsmängd. Därför anser vi att inlämningsdatumen bör justeras.
Många av uppgifterna är även av konfidentiell natur, så som man redan poängterat här, eftersom de inverkar på konkurrenskraften inom de berörda sektorerna och deras företag. Därför är det nödvändigt att gå mycket försiktigt tillväga på detta område och garantera att uppgifterna förblir konfidentiella. Vissa uppgifter är inte lämpliga, precis som man påpekade, till exempel sådana som handlar om beskattningen av företag.
Hur som helst, jag skall inte bli för långrandig, herr talman, för jag är medveten om tidsproblematiken, och vill därför avsluta med att gratulera vår föredragande Attwooll till hennes värdefulla insats i vårt utskott.

McCartin
Jag vill också gratulera fru Attwool och säga att jag håller med om det mesta av det som hon har sagt. Jag anser att det är en brist i förslaget att rapportering inte är obligatorisk i alla medlemsstater. Jag förstår inte förslaget om att lägga fram en förordning enligt vilken det är möjligt för vissa medlemsstater smyga undan utan någon påföljd, och jag kan inte heller förstå att inom den europeiska unionen där vi är bara till 50 procent är självförsörjande av fisk för våra inhemska behov finns någon väldigt känslig information, så att man genom att rapportera det som behövs kommer att utsätta nationella intressen eller regionala intressen i några stater eller fiskesamhällen för några risker. Jag anser att med tanke på den kommande översynen av politiken under år 2002 att det är viktigt att vi har all den information som är möjlig, ekonomisk såväl som biologisk.
Någon sade tidigare till mig att jag har försvarat de beslut som kommissionen fattar. Det är inte lätt att i kustområden var som helst i unionen försvara Europeiska unionen på hela fiskeriområdet, men jag har försvarat den på grundval av att beslut har fattas på vederbörligen grundad vetenskaplig kunskap. Jag informeras när jag tittar närmare att informationen i själva verket är ganska rörig med delar tagna från här och där och ingen tydlig ordentlig ekonomisk eller biologisk bild framträder. Om vi inte har denna bild klar då kommer det inte att vara möjligt att fatta rimliga beslut inom två år om den framtida politiken.
Det är inte lätt, jag kan verkligen tala för alla i min valkrets som också bor i kustområden och säga att de är överens om en sak, att Europeiska unionen är källan till alla deras problem och alla deras svårigheter. Nåväl, jag håller inte med dem, men jag anser att om vi inte grundar vår information och våra beslut på bra vetenskaplig information, och om det inte finns lika skyldigheter för alla att lämna den, då kommer vi att fatta dåliga beslut.

Lisi
Herr talman, herr kommissionär! Det är omöjligt att inte instämma i kravet på att, såväl kvantitativt som kvalitativt, tillämpa de uppgifter som gäller fiskerisektorn, framför allt med tanke på den kommande reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken år 2002. Även vi godkänner att man ställer medel till förfogande för att finansiera den verksamheten. En gemensam fiskeripolitik måste på bästa sätt kunna förena kraven på att bevara arter och utnyttja resurserna rätt med ekonomiska krav och kraven från marknaden. Därför krävs ett bättre faktaunderlag, uppgifter som är jämförbara och enhetliga och som, om de samlats in och tolkats rätt, vi tror skall ge bättre information när det gäller fiskerisektorn inom unionen. Men vi förväntar oss också att de specifika förutsättningarna, skillnaderna, de olika förhållandena och traditionerna på fiskeriområdet kommer att bli mer allmänt kända och erkända, och inte bara ignorerade, bestraffade eller till och med eliminerade - något som har skett flera gånger - på grund av ett feltolkat harmoniseringsbegrepp när det gäller fiskeripolitiken. Låt mig nämna Medelhavet som exempel, och då framför allt fisket i mitt eget land. Efter det att den gemensamma fiskeripolitiken för Medelhavet under flera år har varit begränsad till reglerna för marknadsföring och stöd till företagen, så innebar förordning nr 1626 att vi äntligen fick en ansvarsfull fiskeripolitik, med åtgärder som skyddar de ömtåliga fiskbestånden för att garantera ett hållbart utnyttjande.
Detta är en målsättning som det är möjligt att instämma i, men den har ändå, när den skall förverkligas, lett till en brist på förståelse för den biologiska särarten hos Medelhavets olika fiskarter. I en senare förordning, nr 1448 - knappast av en slump från 1999 - medges ett antal undantag, framför allt när det gäller så kallat specialfiske. Detta undantag löper ut just den 31 maj nästa år och kommissionen måste lägga fram ett förslag. Vi hoppas att kommissionen, när den lägger fram sitt förslag, tänker på att detta fiske är av vital betydelse för ekonomin för stora italienska havsområden och att de vetenskapliga data som hittills samlats in antyder att det finns en viss hållbarhet när det gäller de biologiska effekterna.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Också jag skulle först vill tacka er, ledamot Attwooll, så hjärtligt för ert betänkande, men jag vill också tacka er alla, mina damer och herrar, för ert stora intresse och också för det stöd som ni har gett kommissionens båda förslag. En sak står klar: Det finns ingen gemensam fiskeripolitik, om vi inte har en gemensam grundval med uppgifter för den. Tillförlitliga och fullständiga uppgifter är en grundläggande förutsättning för en trovärdig fiskeförvaltning och i ännu högre utsträckning för skapandet av det som vi alltid kallar level playing field.
Till att börja med några påpekanden om det första betänkandet. Jag kan fullständigt förstå era tankegångar, som kommer till uttryck i ändringsförslaget, om att man också skall ta med ekologiska uppgifter. Men jag kan bara stödja insamlandet av sådana uppgifter om det först skapas en klar uppgiftsram och, framför allt, om erforderliga extra budgetmedel ställs till förfogande för detta. Beträffande ändringsförslag 2 vill jag påpeka att vi tillmäter insamlandet av ekonomiska uppgifter stor betydelse. Men om vi skulle acceptera ert ändringsförslag och inte samla in uppgifter som rör inkomster av fångsterna, utan bara uppgifter om fångsternas omfattning, skulle detta egentligen försvaga förslaget, ty vi behöver ha uppgifter om inkomsterna framför allt för att kunna bedöma yrkesfiskarnas ekonomiska situation.
Å andra sidan samtycker vi till ert förslag att mer exakta siffror bör inhämtas om sysselsättningsläget. Beträffande ändringsförslag 6, att alla registrerade uppgifter automatiskt skall vidarebefordras till kommissionen, vill jag säga att kommissionen hur som helst erhåller alla erforderliga uppgifter när den begär det. Det är ingen mening med att inrätta en central databas i Bryssel, om många av dessa uppgifter behövs för internationella sammanträden långt borta från Bryssel. Beprövade och välkända förfaranden för att leda vidare vetenskapliga och tekniska uppgifter bör bibehållas, om de fungerar bra.
Era ändringsförslag 7 i det första och 6 i det andra betänkandet kan jag delvis godta. Jag anser absolut att det är en bra idé om vi i vår rapport till parlamentet och rådet också skildrar våra erfarenheter av tillämpningen av de insamlade uppgifterna. Jag är också ense med er om att vi mot bakgrund av den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002 i god tid skall lägga fram en första rapport.
Nu till Attwoolls andra betänkande. I ändringsförslag 1 föreslår ni att finansieringen skall göras ur budgetrubrik 1b och inte ur rubrik 3 i gemenskapens budget. Men budgetrubrik 3 innehåller också utgifter för kontroll och information som rör fiskenäringen. Jag anser därför att insamlandet av uppgifter, som ju när allt kommer omkring också hänger samman med kontrollen, även hör till denna rubrik. Frågan är dock ännu inte slutgiltigt avgjord. Den kommer även att diskuteras i april inom ramen för budgetförslaget för år 2001.
Ändringsförslag 4 och 5, enligt vilka kommissionen skall vidarebefordra alla ekonomiska rapporter och alla lägesrapporter från medlemsstaterna, anser jag vara överflödigt, ty vi har ju åtagit oss att förbereda en rapport för att utvärdera de åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit, och denna rapport kommer att innehålla en bedömning av hela systemet för uppgiftsregistrering.
Vissa andra ändringsförslag gäller den tidtabell som vi har föreslagit. Jag kan bara godkänna dessa ändringsförslag. De frister, som vi ursprungligen lade fram i vårt förslag, utgick från ett tidigare godkännande av förslagen, och är nu inte längre realistiskt. Kommissionen kommer i samarbete med rådet att se till att det fastslås en realistisk tidtabell. Jag vill dock klart påpeka att vi måste iaktta snäva tidsfrister och att det exempelvis är uteslutet att man beviljar tidsfrister om sex månader för att lägga fram program om insamling av uppgifter. Övriga ändringsförslag, slutligen, bidrar till klarhet i ordalydelsen och accepteras fullständigt av kommissionen.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Fischler.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Bekämpning av vissa fisksjukdomar
Talmannen
 Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A5-0036/2000 av Hudghton för fiskeriutskottet om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 93/53/EEG om gemenskapens minimiåtgärder för bekämpning av vissa fisksjukdomar.

Hudghton
. (EN) Infektiös laxanemi (ILA) är en smittsam virussjukdom som först konstaterades i Norge 1984, sen i Kanada 1986 och första gången i Europeiska unionens territorium i maj 1998 i Skottland. Även om viruset upptäckts hos andra arter är själva sjukdomen hittills begränsad till lax. Man vet att viruset inte klarar över 25 grader Celsius och vetenskapsmännen har därför enats om att det inte finns något hot mot människors hälsa, det kan helt enkelt inte överleva i varmblodiga varelser.
Den skotska laxodlingsindustrin är den största inom EU, utspridd i några av Europas mest avlägsna samhällen. Den står för cirka 6 500 arbetstillfällen och genererar cirka 800 miljoner euro årligen. Det är därför uppenbart att denna fråga är speciellt viktig för Skottland, men det är livsviktigt för alla delar av Europa att man får bukt med denna sjukdom och att den om möjligt utrotas.
I det gällande direktivet förbjuds användning av vaccinering och att all fisk i en angripen odling dödas, oavsett om den är angripen av sjukdomen eller inte. Avsikten med att anta den nuvarande ordningen var att utrota ILA och att göra det så fort som möjligt. Faktum är att politiken med en obligatorisk slakt har misslyckats även att begränsa för att inte tala om utrota ILA och medan den misslyckats med att uppfylla sitt syfte har den nuvarande bestämmelsen haft en förödande ekonomisk effekt på industrin med ingen betald kompensation och ingen möjlighet till försäkring mot affärsrisker.
De föreslagna ändringarna är två: Den första skulle tillåta användning av vaccinering som ett vapen i denna strid. Det är en nödvändig ändring och bör åtföljas av ett åtagande på europeisk nivå att uppmana till och finansiera forskning för att utveckla ett effektivt vaccin. Den andra föreslagna ändringen skulle tillåta att man etappvis undanröjer fisk i smittade odlingar, enligt en plan grundad på hur allvarligt problemet är i varje speciell odling. Denna metod har använts mycket effektivt i Norge där nya rapporter om ILA har sjunkit till ett litet antal fall per år med en topp med cirka 80-90 fall per år i början av 1990-talet.
Jag stöder därför kommissionens föreslagna ändringar och jag kräver att de brådskande antas och genomförs. Jag vill också belysa frågan om kompensation och kräver en ändring av rådets beslut 90/424/EEG genom att specifikt innefatta ILA i dess bifogade förteckning över sjukdomar och därigenom möjliggöra att kompensation betalas med 50 procent från kommissionen och 50 procent från medlemsstaterna. Jag tackar kollegorna i fiskeriutskottet för deras överväldigande röster till stöd för mitt betänkande och jag tackar särskilt mina skotska kollegor i utskottet för deras insatser i hela denna process.
Jag avvisar ändringsförslagen 7 till 13 som bestämt förkastades av fiskeriutskottet. Det mesta av innehållet i dem är antingen onödigt eller redan hänvisat till i min text. Framförallt har jag framhållit behovet att undersöka omfattningen och påverkan av samspelet mellan odlad och vild lax, behovet att utreda upphovskällan till ILA och att göra mer omfattande tester efter viruset hos vilda bestånd. Dessa ändringsförslag från den gröna gruppen i Gruppen de Gröna/Europeiska fria alliansen är utformade för att motivera ändringsförslag 13. Det ändringsförslaget är helt oacceptabelt och olämpligt då dess syfte inte bara är att bibehålla kravet om omedelbar obligatorisk avlivning av all fisk utan också att förhindra någon fisk, oavsett om den är sjuk eller inte, från en smittad odling att säljas, och jag måste understryka att enligt gällande politik har ingen avlivad fisk sålts. Det finns inget förslag att ändra på det och enligt den föreslagna nya ordningen är det inte fråga om att sjuk fisk får säljas. Ändringsförslag 7 till 13 misslyckas helt enkelt att ta hänsyn till den verklighet som den skarpt motsatta statistiken från Skottland och Norge visar. I Skottland har vi fått utstå en drakonisk ordning som har misslyckats med att uppnå sitt syfte. I Norge med deras mycket längre erfarenhet övergav man obligatorisk hundraprocentig utgallring för flera år sedan och en rad åtgärder har där lett till en dramatiskt förbättrad situation. Det ligger i allas vårt intresse att se till att vi också i Skottland har kontroll över ILA och förhindrar att den sprids ytterligare.
I förra veckan publicerades i Skottland en rapport om ILA av en gemensam arbetsgrupp från regering och industri. Detta omfattande dokument tar hänsyn till ett brett fält av möjliga risker och rekommenderar åtgärder för att bekämpa dem på områden som exempelvis överföring från plats till plats, säkerhetsbestämmelser för att minska flyktmöjlighet, behandling av avfall och utsläpp, metoder för upptäckt och diagnos, yngelperioder och byte av odlingsplatser, desinficering av utrustning och många, många fler. Några kan och kommer att genomföras omedelbart av lokala myndigheter med hjälp av aktuella befogenheter, andra skall införlivas i regler för allmän praxis. Alla kommer att bli till fördel inte bara med hänsyn till ILA utan för att uppnå bättre standarder inom vattenbruk generellt där så behövs. Era röster, kollegor, för mitt hela betänkande såsom godkänt av fiskeriutskottet kommer att vara en mycket viktig del i ett bredare kontrollprogram för ILA baserat på verkligheten i Skottlands situation och läxor som lärts från andras framgångar.

Stevenson
Jag gratulerar herr Hudghton och stöder helt hans betänkande och jag skulle vilja uppmana parlamentets ärade ledamöter att göra likadant. Som han sade är fiskodling en livsviktig och betydande källa till sysselsättning i avlägsna delar på landsbygden i Skottland och vid en tidpunkt då landsbygden i Skottland lider under den värsta produktionsnedgången på hundra år ger vattenbruksindustrin ett betydande uppsving för landsbygdens ekonomi som många tusen direkta och indirekta jobb är beroende av.
Som han nämnde produceras nu över 85 000 ton lax i skotska fiskeodlingar i en industri som genererar mer än 800 miljoner euro årligen. Även om ILA först upptäcktes i Skottland för bara två år sedan är det beklagligt att den nu har spridits direkt till 29 odlingar och cirka 240 odlingar är drabbade på ett eller annat sätt. Vild lax, forell och ål har befunnits bära viruset som nu tycks vara endemisk till och med i en större marin miljö. Men jag måste säga att trots De grönas panikspridning måste det understrykas att ILA kan inte under några omständigheter spridas till människor och jag måste upprepa det som Hudghton sade att viruset inte klarar över 25 grader Celsius - vilket är människans kroppstemperatur - det är ett virus hos kallvattenarter.
Det kan dock i en smittad fisk leda till allvarlig viktförlust och för tidig död i framskridet stadium, och den har därför gett en allvarlig ekonomisk effekt på hela skotska vattenbrukssektorn och kostat industrin cirka 60 till 70 miljoner euro i förluster till följd av den obligatoriska förtida utgallringen och andra utrotningsåtgärder. Så detta betänkande, herr talman, innehåller en uppmuntrande rad förslag för att förbättra det sätt på vilket myndigheterna i Förenade kungariket och på andra håll bör svara på sjukdomen. Genom att rekommendera införandet av en metod för begränsning och gradvis utgallring, liknande det system som används framgångsrikt i Norge, strävar föredraganden att införa en flexiblare strategi för sjukdomen som skall skapa förtroende, inte minst i försäkringssektorn som hittills har vägrat ge någon form av försäkringsskydd på grund av kravet på en policy för obligatorisk slakt. Genom att rekommendera vidare forskning och slutlig vaccination för att begränsa och utrota ILA skapar föredraganden också en drivfjäder för läkemedelsindustrin som hittills inte har uppmuntrats till att utveckla ett vaccin. Så jag rekommenderar helt och hoppas att parlamentet skall stödja detta utmärkta betänkande.

Taylor
Jag vill också gärna tacka föredragande Hudghton, för detta betänkande. Den skotska laxodlingssektorn är den största i Europeiska unionen och utgör 90 procent av den brittiska vattenbruksindustrin. Industrin finns i några av Europas mest avlägset belägna samhällen och utgör en ekonomisk livlina för dessa samhällen. I nyare forskning bedömer man att industrin är värd 800 miljoner euro per år och att 6 500 arbetstillfällen beror av dess existens.
Jag anser att detta betänkande presenterar en klar metod för hur man skall hantera infektiös laxanemi som är både praktisk, realistisk och även genomförbar. Norges exempel visar hur effektiv denna metod är. Vad gäller ändringsförslagen är jag emot de ändringsförslag som lagts fram av Hudghtons gröna kollegor, dvs. nummer 7 till 13, inte på grund av att jag inte bryr mig om riskerna för människors hälsa utan för att enligt vetenskapliga bevis klarar viruset inte värme över 25 grader Celsius och enligt medicinska bevis är människor vid den temperaturen döda. Det finns ett ordspråk att de döda talar inte och jag är säker på att de inte äter fisk, men jag gör det, och jag ser framåt mot att detta betänkande genomförs.

Attwooll
Även jag vill lyckönska herr Hudghton till hans betänkande och skriva under på hans tillägg till det ursprungliga förslaget beträffande både frågan om kompensation och uppmuntran till utveckling av vaccin. Jag håller också med om att ändringsförslag 7 till 13 är olyckliga, i själva verket skulle ändringsförslag 13 inte bara upphäva de avsedda effekterna i förslaget utan faktiskt göra situationen ännu besvärligare än enligt gällande bestämmelser.
Detta är emellertid inte för att förneka vikten av miljömässiga hänsyn i förbindelse med fiskodling. Hudghton har redan hänvisat till den slutliga rapporten från Förenade kungarikets gemensamma arbetsgrupp från regering och industri för ILA och åtgärderna där är av vikt för fiskodling var den än sker och inte bara för odlingar som är drabbade av ILA. För det andra ser jag fram emot förslaget till en resolution om Katiforis betänkande senare i kväll, punkt 28 är av speciell betydelse. Detta manar på kommissionen och medlemsstaterna att snabbt anta bestämmelser för att bekämpa eventuella negativa effekter av vattenbruk på den marina miljön. För det tredje och med hänvisning till tidigare diskussion om insamling av uppgifter för fiskerisektorn, hoppas jag väldig mycket på att kommissionen skall engagera sig i projekt och studier om vattenbrukets påverkan på miljön för jag tror att det är den väg som leder framåt vad gäller miljön inte den väg som föreslås i ändringsförslag 7 till 13 och jag hoppas att ni ärade ledamöter skall förkasta dem.

Piétrasanta
Herr talman, kära kolleger! Jag instämmer inte i denna konsert av tillfredsställelse, som uttrycks av mina kolleger som gläds åt uppmjukningen av ett direktiv som respekterar försiktighetsprincipen och som vidtar åtgärder för att bevara konsumenternas hälsa.
Denna infektionssjukdom hos laxen orsakas av orthomixomicrovirus som bryter ned laxens blod och gör att den dör. Den sprider sig mycket enkelt via slemmet i saltvatten, etc. Direktivet från 1993 gör det möjligt att bekämpa inte bara sjuka fiskar, utan även odlingen där de finns, precis som man, när en ko i en hjord är sjuk, slaktar hela hjorden på grund av försiktighetsprincipen. Det man för närvarande föreslår oss är att mjuka upp direktivet, så att man inte slaktar hela beståndet, utan bara avlivar fiskar som förklarats sjuka. För de övriga skulle man sannerligen ha tid att se vad som kan hända, beroende på lokala omständigheter.
Jag anser att det är mycket allvarligt att agera på detta sätt. Jag vill påpeka för kollegerna att man inte kan nöja sig med att säga att en temperatur på 27º innebär alla fördelar för människosläktet och att männen därmed inte riskerar något. Och kvinnorna då? Man har inte gjort några studier av detta på mänsklig vävnad. Det finns också en risk för miljön, eftersom man vet att det finns en inkubationsperiod hos laxen och att den därmed, när den konsumeras, kan vara frisk bärare av detta virus och utgöra en fara. En annan fara föreligger också för miljön, eftersom denna sjukdom överförs till vilda fiskar, vilket vi också sett.
Det är av den anledningen som vi tillsammans med min kollega Patricia McKenna lagt fram ändringsförslag, emot de förslag som lämnats av kommissionen.

Langenhagen
Herr Fischler! Först något om en del av era svar: Attwoolls betänkande bör vi diskutera än en gång i fiskeriutskottet. Jag tror att det här finns missförstånd, exempelvis beträffande databasen.
Herr talman! Med Hudghtons betänkande har vi kommit fram till en fråga, som i mina ögon är mycket känslig, ty den handlar om hälsofrågor. Samtidigt har den existentiell betydelse i ordets verkliga bemärkelse, ty existensen för många företag inom vattenbruksområdet kan, som vi har hört, äventyras från en dag till en annan p.g.a. sjukdom. Detta har vi inte alls under kontroll ännu. I föreliggande betänkande handlar det om den så kallade infektiösa anemin hos laxen. Som vi har hört finns det visserligen inte någon direkt risk för människor, men vi vet alla att konsumenterna i sådana fall reagerar snabbt och ofta extremt häftigt, särskilt i mitt land. Den slutliga konsekvensen blir att arbetstillfällen går förlorade. Det är inte bara de skotska kollegerna som kan sjunga en sorglig sång om detta.
Följderna av en sådan fisksjukdom är enorma. På grund av den för tidiga fiskeskörden som sjukdomen orsakade bröt gemenskapens marknad samman, med motsvarande effekter i hela unionen. Det ligger därför i gemenskapens intresse att bekämpa sådana sjukdomar. Föreliggande förslag går här åt rätt håll. Jag välkomnar framför allt de flexibla tillvägagångssätten med det stegvisa förfarandet, och nedläggning av företag endast om detta verkligen är motiverat. Vi får inte kasta ut barnet med badvattnet!
Samtidigt måste jag betona att detta bara är ett enda steg i rätt riktning. Det återstår mycket att göra, och jag uppmanar här eftertryckligen rådet och kommissionen att tillgripa ytterligare åtgärder och framför allt skapa impulser för forskning kring ett vaccin och i ännu högre utsträckning för undersökning av källorna och orsakerna till sådana fisksjukdomar.

McKenna
Pietrasanta förklarade varför vi stöder vissa synpunkter i kommissionens förslag, i synnerhet stöd för utveckling av ett vaccin och kompensation för odlare som är tvingade att döda sin fisk, men vi var inte alls nöjda med idén om ändring av slaktprincipen.
Personer här har framfört att Norge har gjort ett bättre jobb för att bemästra spridningen av ISA och att de föreslagna ändringarna skall ge oss en metod som överensstämmer bättre med den norska, men det måste sägas att det finns mer än bara en skillnad mellan den norska politiken och gemenskapens politik. Detta är en gemenskapspolitik som kommer att påverka Irland likaså - där jag kommer från - om liknande olyckliga händelser skulle inträffa.
Det finns andra skillnader som finns i politiken om inspektion av sjukdomar, perioder med att lägga träda, begränsningar för förflyttning av smittad fisk, material och annat. Innan vi skyndar oss att kopiera norrmännens slaktprincip, bör vi pröva dessa andra saker först för att se om vi kan minska katastrofen. Människor har tidigare pratat om BSE. Under många år krävde De gröna att frågan om BSE skulle tas upp. Hade det skett vid den tidpunkten kunde ni faktiskt ha räddat en väldig massa bönder och en enorm mängd pengar för EU. Så det har även att göra med miljöhänsyn. Skyddet av bönderna själva och skyddet av folkhälsa.

Byrne
. (EN) Jag vill gärna tacka herr Hudghton för hans utmärkta betänkande om ILA och för att i stort sett stödja de åtgärder som föreslås av kommissionen och även för bidragen från var och en av talarna i kväll.
Syftet med kommissionens förslag är att få en mer pragmatisk inställning vad gäller att förhindra en sjukdom som eventuellt kan orsaka betydande förluster för laxodlingar. Detta kan dock inte tillåtas kompromettera vår målsättning att minska och möjligtvis utrota ILA. Inte heller kan det ske om förslaget medför ett hot mot folkhälsan. De miljömässiga konsekvenserna måste också tas allvarlig hänsyn till.
Jag har upplysts om att ILA anses vara en icke patogen virus för människor och däggdjur. Sjukdomen har funnits sedan 1984 och det finns inga rapporter om att den drabbar människor eller däggdjur. Viruset drabbar kallblodiga djur. Det förökar sig inte vid temperaturer över 25ºC och skulle om det finns i fisk som är avsedd som människoföda bli inaktivt när fisken intas som föda. Inte på några villkor kan dock död fisk användas som människoföda. Som en ytterligare försiktighetsåtgärd vill jag få detta råd bekräftat av vår vetenskapliga kommitté.
Under debatten har ett antal viktiga frågor som rör vår strategi för sjukdomsbekämpning förts fram däribland kompensation. Jag beklagar djupt de förluster som den skotska laxindustrin lidit. Ni känner kanske till att från den 15 januari 2000 enligt det nya ekonomiska instrumentet för fiskeriförvaltning får medlemsstater främja utrotning av sjukdomar i vattenbruk. Kommissionens enheter håller på att utarbeta tillämpningsbestämmelser för att garantera den praktiska tillämpningen av detta instrument.
Rådets beslut 90/424 utgör ett annat instrument för ekonomiskt bidrag från gemenskapen vid utbrott av sjukdomar. Jag måste dock framhålla att det finns allvarliga restriktioner. Budgetmedlen är mycket begränsade och prioriteringar avseende andra sjukdomar måste göras. Så man behöver tänka efter ytterligare. Jag beklagar därför att jag för närvarande inte har möjlighet att godkänna ändringsförslag som gäller kompensation genom beslut 90/424. Detta är särskilt fallet med ändringsförslag 3 och 5.
Jag håller dock med om uttalandet i ändringsförslag 2 om att ingen kompensation har betalats till laxodlare. Jag kan inte kommentera tillgänglighet på försäkringar mot affärsrisker.
Kommissionen innefattade i sitt förslag en möjlighet till vaccinering av lax. Syftet med detta förslag är att införa ett verktyg för att bekämpa sjukdomen i nödsituationer. Jag anser att ett vaccin inte bör användas i förebyggande syfte såsom förslås i ändringsförslag 4. Erfarenheten på andra områden har visat att vaccinering i förebyggande syfte ger motsatt effekt och skapar friska virusbärare. Dessa skulle kunna bevara en infektion aktiv. Därför kan jag inte stödja ändringsförslag 4.
Ni hänvisade också till behovet av ytterligare vetenskaplig forskning om sjukdomens art. Jag håller med om att sådan forskning behövs och jag förstår att detta organiseras för närvarande i Förenade kungariket. Jag skall mycket noga följa resultaten av denna forskning och ta hänsyn till den i framtida lagstiftningsförslag. Det måste undersökas ytterligare om och hur vetenskaplig forskning i andra delar av gemenskapen skall organiseras. I detta sammanhang kan jag delvis godkänna ändringsförslag 1 om man dock tar hänsyn till att vetenskapliga undersökningar inte görs av kommissionen utan att kommissionen är hänvisad till undersökningar som görs i medlemsstaterna. Jag kan också delvis stödja den del av ändringsförslag 6 som gäller att direktiv 93/53 bör ändras till följd av vetenskapliga och tekniska bevis.
Som jag påpekade tidigare säger den tillgängliga vetenskapliga bevisen att ILA inte utgör ett hot mot människors hälsa. Jag kan därför stödja ändringsförslag 10 med förbehållet att orden och jag citerar "av högsta möjliga standard" ersätts med "är säkra".
I fråga om miljöpåverkan är det ett välkänt fenomen att medan bestånd har minskat under de senaste decennierna har flera orsaker framförts för att förklara dessa minskningar: förorening, överfiskning, klimatförändring, m.m. Det kan inte för ögonblicket uteslutas att ILA har påverkat vilda bestånd. Fisk som sluppit ut från fiskodlingar har rapporterats tidigare och viruset har upptäckts i vilda bestånd. I detta sammanhang är många vetenskapliga frågor som bara kan besvaras genom ytterligare forskning fortfarande obesvarade. Det är av det skälet som en noggrann metod för att begränsa ILA behövs. Död fisk bör inte stanna kvar i odlingarna och jag är beredd att titta närmare på ärendet för att undvika en onödig spridning av ett virus till miljön. Av den orsaken föreslår jag att ändra vårt utgångsförslag som föreskriver att program för landsbygden som startas av behöriga myndigheter måste godkännas av kommissionen. Skälet till detta är att undvika att det tar för lång tid att avlägsna fisken. Jag föreslår också att föreskriva att fisk som visar kliniska tecken på sjukdom bör avlägsnas omedelbart.
Förfarandena för att fastställa ytterligare kontrollåtgärder som redan finns i gemenskapens lagstiftning skall användas för att upprätta system för att avlägsna fisk beroende på fiskens hälsotillstånd för att minimera eventuella miljöeffekter. Med tanke på detta kan jag gå med på att godkänna ändringsförslag 7 och 8 med en mindre ändring av det senare. Jag är också mycket positiv till ändringsförslag 9, men anser att det kan formuleras bättre så att det samtidigt förenar miljömässiga aspekter, sjukdomsskydd och utrotningsstrategier.
Jag har inte möjlighet att godkänna ändringsförslag 12 och 13. Jag har på känn att dessa ändringsförslag syftar till att uppnå nollnivårisk. Jag anser att det målet är mycket svårt att uppnå utan att lägga ner den berörda fiskodlingssektorn.
Jag ser fram mot parlamentets egna synpunkter på dessa ändringsförslag och skall noga notera om ni anser att en sådan metod är den bästa vägen framåt. Jag kan delvis stödja ändringsförslag 11.
Slutligen skulle jag vilja understryka att vi fortsätter att sträva efter att bibehålla en hög nivå för hälsoskydd i enlighet med våra skyldigheter i fördraget. Jag anser att åtgärder som står i proportion till det målet är den rätta vägen. Vi är förbundna att utrota sjukdomen, en målsättning som kommer att vara till fördel för både miljön och laxodlingssektorn. Jag hoppas att Europaparlamentet genom att godkänna vårt förslag inser vårt engagemang och jag skulle bli mycket tacksam för det.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Byrne.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Skydd av unga exemplar av marina organismer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A5-0035/2000 av Gallagher för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring för fjärde gången av förordning (EG) nr 1626/94 om vissa tekniska åtgärder för bevarande av fiskeresurserna i Medelhavet och om ändring för fjärde gången av förordning (EG) nr 850/98 för bevarande av fiskeresurserna genom tekniska åtgärder för skydd av unga exemplar av marina organismer (KOM(1999) 552 - C5-0040/2000 - 1999/0222(CNS)).

Gallagher
. (EN) Förslaget framför oss, såsom skisserat i inledningen, är ett mycket viktigt sådant. Nu bör mina kollegor i fiskeriutskottet och förvisso i parlamentet mycket väl känna till vårt åtagande för tekniska bevarande åtgärder som baseras på pålitlig teknisk rådgivning. Det organ som har som uppgift att lämna dessa råd grundat på pålitliga vetenskapliga uppgifter är Internationella kommissionen för bevarande av tonfiskbestånden i Atlanten.
Denna mellanstatliga fiskeriorganisation där Europeiska unionen är medlem ansvarar för att bevara tonfisk och tonfiskliknande arter i Atlanten och intilliggande hav, inklusive Medelhavet. Detta organ inrättades i mars 1969 och är formellt skyldig att sammanträda vartannat år, men det normala är att det sammanträder en gång per år och fattar beslut på grundval av vetenskapliga råd. Organet ger sedan rekommendationer i syfte att bevara fiskbestånd.
Detta organ har fyra ständiga kommittéer som består av nationella experter som har hand om forskning och statistik, finansiering och administration, efterlevnad och bevarande samt förvaltning. Den har även fyra paneler som ansvarar för tropisk tonfisk, nordlig och tempererad sydlig tonfisk och övriga arter. Dessa paneler har befogenhet att inleda reglerande åtgärder för arter som omfattas av konventionen. Förslag från panelerna läggs sedan fram för kommissionen och kommissionen å sin sida lägger fram rekommendationer till avtalsparterna. Dessa villkor är bindande men avtalsparterna kan anföra klagomål inom en sexmånadersperiod. Europeiska unionen är en avtalspart och har skyldighet att ge konkret form för sådana rekommendationer i gemenskapslagstiftningen.
Vid ett möte inom ICCAT (Internationella kommissionen för bevarande av bestånden av tonfisk i Atlanten) i november 1998 i Santiago de Compostela, rekommenderades ändringar av de regler som gäller minsta storlek på blåfenad tonfisk som får landas. ICCAT lade också fram rekommendationer 1974, 1994 och 1996. Från och med nu är det olagligt att lossa eller sälja årsungar av blåfenad tonfisk och det innebär naturligtvis - i fråga om vikt - mindre än 1,8 kilo. Vid dess senaste möte i november 1998, ombads ICCAT:s ständiga kommitté för forskning och statistik att göra en ny bedömning av bestånden av blåfenad tonfisk i västra Atlanten, östra Atlanten och Medelhavet. Den tillhandahållna informationen skulle sedan hjälpa organisation att utveckla och förbättra program för att återuppbygga bestånden.
Man kom överens om att SCRS (Ständiga kommittén för forskning och statistik)skulle presentera en studie vid mötet 1998. Avsikten var att man vid mötet skulle lägga fram olika möjligheter att återuppbygga bestånden i syfte att maximera hållbar avkastning genom att ta hänsyn till alternativa eller möjliga återhämtningsnivåer och blandade bestånd. Syftet var att studien skulle visa på behovet av månadsvisa stopp för snörpvadfiske för att effektivt bevara bestånden av blåfenad tonfisk.
Efter all forskningsinformation kom mötet överens om en selektivt förbud snarare än ett allmänt förbud mot att fiska tonfisk i Medelhavet med snörpvad under perioden 1 augusti till 31 augusti.
Det är viktigt att skydda tonfisket för kommande generationer. Blåfenad tonfisk är världens dyraste fisk som inbringar upp till 90 000 euro per ton vid auktionerna i Tokyo och en indikation på betydelsen av Medelhavstonfisken är att den svarar för 70 procent av den fiskfångst som landas i världen i storleksordningen 30 000 ton. Av detta landades 80 procent med snörpvad. Medelhavet är en viktig lekplats för blåfenad tonfisk så det är därför viktigt att nödvändiga åtgärder vidtas för att öka skyddet för unga exemplar. Minimistorleken måste respekteras och tekniska åtgärder måste införas om vi skall kunna få slut på fiske av årsungar.
De åtgärder som man kom överens om i november 1998 är bindande från den 21 juni, jag upprepar den 21 juni 1999, månader innan meddelandet skickades till parlamentets fiskeriutskott och nästan 9 månader fram till i dag. Nu anser jag, herr kommissionär, att det är inte tillräckligt bra och att i framtiden måste vi lära att betänkanden måste överlämnas till parlamentets fiskeriutskott innan beslut fattas, annars är vi bara en gummistämpel och jag vet att det är inte kommissionens eller kommissionärens avsikt, men låt oss lära av tidigare misstag.

Fraga Estévez
Herr talman! Vi har framför oss ett förslag som avser att i gemenskapslagstiftningen införa en rekommendation från ICCAT - från år 1998 som sagt -, som borde ha varit bindande sedan juni 1999 men som inte kom till parlamentet förrän i slutet av förra året.
Kommissionens tröghet vad lagstiftningen på vissa områden beträffar borde inte förvåna oss, om det inte vore för att vi framför oss har en rekommendation från en av de viktigaste internationella fiskeriorganisationerna om bevarandet av en så hotad resurs som tonfisken. Medelhavet, i synnerhet vissa av områdena där, är ett ytterst viktigt lekområde för den blåfenade tonfisken som har ett stort kommersiellt värde. Därför har ICCAT rekommenderat ett område med fångstförbud i Adriatiska havet och skärpt villkoren för fångst av nollårig fisk.
Precis som föredraganden påpekar är båda åtgärderna befogade på alla sätt, och därför kan man inte annat än godkänna dessa. Samtidigt håller jag med Gallagher, när han såg sig tvungen att uttrycka sin frustration över att kommissionen har dröjt med att sätta igång maskineriet och förvandla rekommendationerna till gemenskapsbestämmelser. Vi väntar till exempel fortfarande på förslaget till en förordning om förbud mot import av blåfenad tonfisk från Honduras och Belize, en rekommendation från år 1996. Tydligen är det så, enligt vad jag har fått veta, att generaldirektoratet för fiske i januari skickade ett meddelande till generaldirektoratet för handel, där man nu håller på att förbereda ett sådant förslag. Fyra år för att verkställa förbudet mot import från länder som är kända för att främja bekvämlighetsflagg är en oacceptabel tidsperiod, herr kommissionär.
Vi har lyssnat till kommissionens förklaringar om den långa interna process som innebär att ett införlivande och den bild som målas upp för oss är präglad av en nervpåfrestande byråkrati. Jag har mina tvivel beträffande det enda förslaget att påskynda det som för närvarande är aktuellt, där rådet och parlamentet undantas från förfarandet. Hur som helst är det uppenbart att vi måste hitta en lösning på problemet nu, antingen inom ramen för kommissionens rapport om de regionala fiskeorganisationerna eller, om det går, så snart som möjligt.

Farage
Jag antar att ingen i denna kammare skulle invända mot principen om att skydda unga exemplar av marina organismer. Det fastslås faktiskt ofta att en av målsättningarna för den gemensamma fiskeripolitiken skall vara att skydda och bevara levande marina resurser. Alla berömvärda saker. Det kan inte heller finnas något tvivel om att blåfenad tonfisk har en enorm miljömässig och ekonomisk betydelse.
Jag är själv en kungssportfiskare och skulle gärna se tiden på 1930-talet komma tillbaka då sportfiskare i hamnen i Scarborough i Yorkshire fångade blåfenad tonfisk som vägde upp till 830 pund. Jag vet inte vad det motsvarar i metersystemet. Så jag stöder resultaten från ICCAT och jag stöder principen om mellanstatligt samarbete om miljöfrågor.
Jag är dock orolig för att vi med denna debatt håller på att förspilla tid medan Rom brinner. Den gemensamma fiskeripolitiken fungerar inte. Med allt ädelt tal om bevarande är verkligheten den att kvotsystemet direkt leder till en miljökatastrof. I blandad fiskeriverksamhet kan man inte diskriminera. Själva volymen av fisk som kastas tillbaka död betyder också att någon förbättring i fiskeristatistiken är meningslös. Från Förenade kungarikets perspektiv finns det också en djupt rotat politiskt motstånd till den gemensamma fiskeripolitiken. Många anser nu att om detta är federalism kan ni behålla det.
Låt mig illustrera det med ett lokalt exempel. I februari utfärdades kommissionens förordning 394/2000 utformad för att skydda torskbestånden i Irländska sjön. Det innebär att i Fleetwood är 30 kustfiskebåtar fast förtöjda fram till slutet av april. Både forskare och fiskare är överens om att något måste göras. Men mer än ett dussin stora belgiska varpbomtrålare har beviljats undantag från denna förordning, så de fartyg som orsakade problemet i första fallet fortsätter att fiska medan det är ett lagbrott om den brittiska flottan gör det. Den gemensamma fiskeripolitiken är inte till hjälp när det gäller att bevara och retar upp den brittiska allmänheten till en punkt där vi kräver att återfå kontrollen över vårt eget territorialvatten.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kollegan Gallaghers betänkande om en ändring för fjärde gången av förordningen om vissa tekniska åtgärder har inte lett till några ändringsförslag från vårt utskott utan har antagits med enhällighet, och jag får lov att gratulera Gallagher. Detta visar att det råder en anda av samstämmighet i vårt utskott när det gäller att stödja åtgärder som rör bevarandet av arterna, som i det här fallet tonfisken. För övrigt ett beslut som kommissionen bör försvara i ICCAT, och där vårt utskott har begärt att man rådfrågar oss i förväg, liksom att vi skall få finnas med på mötena som observatörer, för att uppnå en mer omfattande och bättre kontroll samt ett stärkande av Europaparlamentets roll.
Det är sannerligen glädjande, herr Fischler, att kommissionen har reagerat positivt på vår begäran i den senaste och konstruktiva debatt som vi höll i den här frågan, och att man redan har inbjudit oss att närvara vid nästa sammanträde nu i mars månad för att informera oss om ICCAT:s nästa förberedande möte. Därmed har kritiken från vår föredragande även i det avseendet hörsammats.
Jag vill rikta er uppmärksamhet mot den åsikt som läggs fram i betänkandet angående att man år 1975 rekommenderade en minimivikt på 6,4 kg för den blåfenade tonfisken i hela Atlanten med en tillåten avvikelse på 15 procent av det totala antalet fiskar. Enligt SCRS-undersökningen har denna bestämmelse om 6,4 kg tillämpats bristfälligt när det gäller fisket i östra Atlanten och Medelhavet. Världsnaturfonden rapporterar att det illegala fisket av den blåfenade tonfisken och landningen av mindre fiskar, enligt de italienska, franska och spanska tullmyndigheterna, håller på att öka.
Jag varken kan eller vill lägga ut texten mer är såhär. Vi är alla pressade av tiden. Herr talman, jag vill än en gång gratulera vår föredragande Gallagher.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka fiskeriutskottet så hjärtligt och framför allt er, herr Gallagher, för ert betänkande och även för de diskussioner som har ägt rum i utskottet. Jag kan konstatera att det egentligen inte finns några problem med förslaget, och jag hoppas att gemenskapen i anslutning till att förslaget godkänns här i parlamentet snart kommer att vara i stånd att uppfylla sina internationella förpliktelser i fråga om den blåfenade tonfisken.
Med tanke på den kritik som yttrats beträffande de återstående förslagen vill jag erinra om att kommissionen är förhållandevis ny i ICCAT (Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten), och har varit fullvärdig medlem endast sedan år 1998. Men vi kommer här att göra stora ansträngningar, såvida kommissionen fortfarande skall komma med förslag, för att diskutera dem och förmedla dem till parlamentet, och dessutom påskynda processen i fråga om beslutsfattandet och diskussionen med medlemsstaterna.

Talmannen
 Tack så mycket, kommissionär Fischler.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Fiske och miljö (Bergen, 13-14 mars 1997): andra rapporten
Talmannen
 Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0016/2000) av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om andra rapporten från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om genomförandet av "Slutsatserna från det mellanliggande ministermötet om integrering av fiske- och miljöfrågor den 13-14 mars 1997 i Bergen" (KOM(1999) 270 - C5-0156/1999 - 1999/2150(COS)).

Varela Suanzes-Carpegna
Herr talman, herr Fischler, ärade ledamöter! Det betänkande jag är föredragande för handlar om den viktiga integreringen av fiske och miljöfrågor, en fråga som behandlades på ministermötet i Bergen. Själv har jag alltid funnit en sådan integration angelägen, för vi skulle göra morgondagens fiske och fiskare en otjänst om vi inte betonade nödvändigheten av att bevara resurserna, kort sagt av ett ansvarsfullt fiske. Om vi inte gör det innebär det, inte bara för våra fiskare och europeiska medborgare, utan - värre än så - för hela mänskligheten att vi har mat i dag men hungersnöd i morgon.
Den gemensamma fiskeripolitiken är teoretiskt sett i denna fråga betydligt mer krävande och hårdare, kanske mer än många människor - många européer och även många icke-européer- kan föreställa sig. Därför har jag bett Europeiska kommissionen offentliggöra en sammanställning av den gemensamma fiskeripolitikens samtliga åtgärder i syfte att bevara och skydda resurserna, som ett sätt att göra våra protektionistiska åtgärder kända. Likaså har vi av GD IV i vårt parlament begärt att man till ledamöterna i fiskeriutskottet förbereder en systematisk studie av dessa åtgärder.
Granskningen av den gemensamma fiskeripolitiken år 2002 är den största utmaning som vi, vid en fastställd tidpunkt, står inför för att utföra en djupgående granskning, en modernisering - eller en aktualisering, om man så vill - av den gemensamma fiskeripolitikens globala karaktär. Jag hävdar att den är global och det gäller även bevarandet av fiskeresurserna i den gemensamma fiskeripolitiken. Det är syftet med min framställning till Europeiska kommissionen och parlamentet. Jag tror inte att varken tillståndet för stocks eller det nuvarande uppseendeväckande systemet med bortsållningen är några goda exempel på ett bra system som därför, enligt min uppfattning, kräver avsevärda förbättringar.
Jag varken kan eller vill tala för länge, för vi är alla medvetna om tidens obeveklighet, herr talman, och om tolkarnas schema. Därför vill jag påminna om att mötet i Bergen är ett mycket viktigt exempel på det som bör vara skapandet av en äkta havspolitik. Precis som rådets tjänstgörande ordförande påpekade för vårt utskott, att det nuvarande portugisiska ordförandeskapet strävar mot att fisket skall betraktas som en politik som tenderar att bevara våra hållbara resurser, bör detta vara målsättningen för Europa och för vår planet. I det avseendet har Bergen lett till viktiga gemenskapsinitiativ - som alltid har funnit stöd i vårt utskott - initiativ som avser att ersätta lekbeståndens biomassa, minska och anpassa fiskeansträngningarna till resurserna, skydda ungfisken, arterna och deras livsmiljö och anamma tekniska åtgärder för ett selektivt och ansvarsfullt fiske.
Dessa aspekter är avgörande för fiskets framtid, vid sidan av effektiva kontrollsystem. Men vi får inte låta oss förledas av maxvikter på det här området, så som Katiforis till en början föreslog i sitt förslag till betänkande. Jag går in på detta nu, eftersom jag inte har tid att göra ett inlägg senare. Det jag vill säga är att de många ändringsförslag som lades fram och godkändes i vårt utskott och Katiforis flexibla attityd har gjort att vi kunde godkänna hans betänkande i utskottet. Det har slumpat sig så att både mitt betänkande och Katiforis betänkande om fisket och miljön tas upp på det här sammanträdet, samtidigt som den muntliga frågan från vårt utskott - som vi kommer att behandla i morgon- om de ytterst allvarliga konsekvenserna för fisket till följd av olyckan med oljetankfartyget Erika. Sjötransporten och föroreningar från industrin och städerna, avfallet, inverkar negativt på fisket. Problemen uppstår inte bara av ett för omfattande fiske.

Langenhagen
Herr talman! Herr Fischler, att er assistent i samband med Attwoolls betänkande nyss talade med mig direkt om databasen, är en form av samarbete som jag finner mycket tilltalande. Jag har vuxit upp vid Nordsjön. Som ett kustens barn har jag därför följt händelserna vid Nordsjön med genuint intresse. Vår maritima miljö, det vill jag säga, är unik. Vi har fortfarande en stor mångfald arter i vattnet och på land. Den biologiska rikedomen äventyras dock. Exploatering genom utfiskning, orenat industriavlopp, tankfartygsolyckor, extensiv fartygstrafik och en utsvävande turism hotar massivt balansen hos det maritima växt- och djurlivet. Men det är ju inte något nytt.
Det gjordes bra försök efter konferensen i Bergen. Det var spännande att miljö- och fiskeriministrar för första gången gemensamt arbetade på det maritima framtidsprogrammet "Kust". Grundvalen för alla åtgärder är att befintliga bestämmelser genomförs på europeisk och internationell basis, och att vetenskapliga rön beaktas, samt försiktighetsprincipen. Hit hör också skapandet av ett nätverk av skyddszoner inom gemenskapen, kallat "Natura 2000", för att möjliggöra en återhämtning av Nordsjöns ekosystem, liksom - det föreslår jag - en integrerad förvaltning av kustområdena. Det låter bra alltsammans, papper skäms inte, och allt skulle också vara i sin ordning, om vi vore änglar. Men fortfarande saknas de absolut nödvändiga uppgifterna om fisket, som vi just har hört, och likaså är vissa medlemsstater fortfarande inte beredda att genomföra den nödvändiga och överenskomna reduceringen av kapaciteten.
Konsekvensen måste alltså bli ett fullständigt samarbete mellan institutionerna, från fångstögonblicket fram till konsumenten. Det kan bara lyckas med effektiv övervakning, strikt iakttagande av förordningarna, tillämpning - äntligen - av principen att förorenaren betalar, och med smärtsamma påföljder. Målet måste vara en fullständig integration av fiskeri- och miljöpolitiken i EU:s politik, och detta skall inte ske först under nästa årtusende!

Fischler
Herr talman! Herr Varela Suanzes-Carpegna, jag välkomnar också ert betänkande, ty efter vad jag kan se är vi av samma åsikt i fråga om framstegen när det gäller skyddet av fiskbestånden och ekosystemen i Nordsjön. Jag anser också att kommissionens framgångar i fråga om kontrollåtgärderna talar för sig själva. Jag kan försäkra er att jag kommer att fortsätta på den inslagna vägen i framtiden. Jag vill framför allt påpeka att i anslutning till de bilaterala förhandlingarna med Norge i slutet av förra året kom man överens om och fastslog medellångsiktiga förvaltningsåtgärder beträffande stortorsk, kolja, flundra, gråsej och makrill.
Jag vill också erinra om att liknande åtgärder redan tidigare hade införts i samarbete med Norge för Nordsjösill. Dessa medelfristiga åtgärder motsvarar fullständigt den försiktighetsinriktning på förvaltningen av fiskbestånden, som för kort tid sedan föreslogs i Internationella havsforskningsrådet. Det är kommissionens avsikt att utvidga de medellångsiktiga åtgärderna också till bestånden utanför Nordsjön. För vissa viktiga bestånd i Östersjön, exempelvis sill och skarpsill, har detta redan skett.
Jag utgår från att tillämpningen av den nya förordningen från och med den 1 januari i år, vilken skall bevara fiskeriresurserna med hjälp av tekniska åtgärder för att skydda unga exemplar av marina organismer, kommer att avsevärt förbättra skyddet av ungfisk, inte bara i Nordsjön, utan också i gemenskapens alla andra vatten i nordöstra Atlanten.
I denna förordning har vi förutom redan befintliga minsta landade storlekar föreskrivit nya minsta landade storlekar för musslor och kräftdjur. Vi har infört och föreskrivit ett fångstförbud för sandål utanför Englands nordostkust och Skottlands ostkust, och sett till att trålare bara får fånga räkor med trattformade nät eller med nät som har ett sorteringsgaller.
Dessutom övertas och förenklas naturligtvis även föreskrifterna ur den gamla technical measures-förordningen. Också här några exempel: Vi har sammanfattat maskstorleken i storlekar så att en bestämd maskstorlek alltid gäller för små, medelstora och större arter. Exempelvis gäller en enhetlig maskstorlek om 100 mm för alla större arter i de nordliga vattnen. I de sydliga vattnen gäller för kummel och andra arter en maskstorlek om 77 mm. För att ungfisk skall kunna komma undan måste vid fångst av havskräftor och krabbor i de nordliga vattnen nät med kvadratiska maskor användas, som är gjorda så att maskorna inte kan dra ihop sig. Vid fångst av havskräftor fångas ju samtidigt - som ni vet - ofta stora mängder ungfisk av andra arter.
Som ni ser bör alla dessa åtgärder sörja för mer selektivitet. Vi kommer naturligtvis även i fortsättningen att noga följa hur situationen utvecklar sig efter att dessa nya åtgärder införts. Jag hoppas att det blir en bra utveckling.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Fischler.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Fiskeriförvaltning och bevarande av naturen i havsmiljö
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A5-0017/2000 av Katiforis för fiskeriutskottet om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet: Fiskeriförvaltning och bevarande av naturen i havsmiljö (KOM(1999) 363 - C5-0176/1999 - 1999/2155(COS)).

Katiforis
. (EN) Problemen med resursförvaltning och miljöskydd inom fiskerisektorn har diskuterats av denna kammare många gånger tidigare. Detta speciella meddelande från kommissionen utgör en del av kommissionens övergripande strategi för att öka införandet av miljöhänsyn på gemenskapens andra politikområden. Kommissionens övergripande strategi är att inrikta fiskeriverksamhet mot både ekonomiskt och miljömässigt hållbara nivåer genom att förvalta den knappa resursen på ett sådan sätt att man förhindrar dess utplåning genom överexploatering eller miljöförsämring.
Alternativet till framgångsrik förvaltning är ekonomisk nedgång inom fiskerinäringen allteftersom bestånden minskar och efterfrågan på fiskprodukter i ökad grad möts genom import. Jag har hört att jag har beskrivits som en fiende till fiskerinäringen i en spansk dagstidning för att jag har sagt sådana saker. Jag är bara en fiende till fiskerinäringen i samma mån som någon som rekommenderar till några att inte såga av den gren som de sitter på. Detta är en oklok politik.
I meddelandet krävs framför allt kontroll av trycket på fiskerinäringen för att gynna kommersiella bestånd och marina vattenbrukssystem, bättre åtgärder för att bevara naturen i havsmiljöer, i den uppdelade förvaltningen av kustområden, bättre utbildning, öppen information och ett större bidrag från vetenskaplig forskning med avseende på fiskeriförvaltning. Alla ovan nämnda prioriteringar kommer att följas både på gemenskapsnivå och i de olika internationella forum som gemenskapen deltar i. De skall också gälla i samband med bilaterala och multilaterala avtal som förhandlas av gemenskapen.
Medan meddelandet visar på kommissionens aktningsvärda intentioner på detta område avslöjar det också vilken aktivitet som saknas och var förbättringar inom förvaltning och kontroll kan göras. Man kan citera från meddelandet. Överfisket är så allvarlig inom gemenskapens fiskerisektor att de vetenskapliga myndigheterna har rekommenderat en snabb minskning av utvinningsnivåer på upp till 40 procent. Detta finns med i det meddelande som offentliggjordes i juli. Sedan dess beslöt rådet (fiske) vid sammanträdet den 16 december om kraftiga minskningar av totalt tillåten fångstmängd för vissa arter som torsk och ansjovis vilket uppgick till omkring 25 procent för torsk och 43 procent för ansjovis för år 2000. Vidare antog kommissionen en krisförordning om ett återhämtningsprogram för torsken i Irländska sjön där man helt satte stopp för torskfiske i Irländska sjön mellan 14 februari och 13 april på grund av krisläget för bestånden. Dessa är exempel från fiskerisektorn som står inför allvarliga problem på grund av överfiske.
Vad kan göras för att mildra den förlust som fiskesamhällen lidit? Den första punkten måste bli att inse att gemenskapslagstiftningen måste förstärkas och kontrollmekanismer förbättras. För det andra bör principerna för sådan gemenskapslagstiftning även utvidgas att gälla internationella överenskommelser där gemenskapen är en part. För det tredje bör Europeiska unionen förbättra sin övervakning och förebyggande mot den alltför stora nedsmutsning som sker i gemenskapens vattenterritorium och som är skadligt för livet i havet inklusive fiskeresurserna. Mer övervakning borde införas för att förhindra oljespill som det från Erika i Biscayabukten och även avsiktlig dumpning av spillolja.
Man bör också inse den påfrestning som de känsliga marina vattenbrukssystemen åsamkas från urbaniseringen av kustområden. Sådana påfrestningar är störst i Europa. I detta sammanhang kan man även nämna problemen med kasserade fångster, fiskeredskap som förstör havsbotten och förstörelse av naturliga miljöer genom alltför intensivt vattenbruk.
Ett förvaltningssystem med kvoter som det som används på Nya Zeeland sedan 1986 är ett möjligt alternativ. Enligt detta system och med den totala tillåtna fångstmängden för en art skapas en marknad för individuella kvoter för fiskerättigheter inom ett visst område vilka innehavarna av rättigheterna kan driva byteshandel med sinsemellan, fiska själva med eller leasa rättigheterna till andra fiskare för en bestämd tidsperiod. Den egendomsrätt som skapas i ett sådant system är rätten att fiska - inte till själva fisken. En sådan marknadsorganisation kan ge bättre långsiktiga möjligheter för fiskerinäringen.
För närvarande kära kollegor kan vi aldrig få fullständig information om det oändliga ekosystem som havet är, inte heller om den mängd faktorer som påverkar de resurser som finns i detta vattensystem. Vi får dock aldrig blunda för vetenskaplig forskning, vi får aldrig upphöra att samla in information, vi får aldrig upphöra att utforska möjlighet till förbättringar i befintliga system och om nödvändigt bör vi åtminstone överväga att ändra politiken. Fiskerisektorerna i Europa har allvarliga problem och jag stöder helt fiskerisektorn. Jag uppmanar därför kommissionen och rådet att hitta informationen, den politiska viljan för att finna verkliga långsiktiga lösningar för fiskesamhällen och inte vara hänvisade till kortsiktiga åtgärder. Jag förordar betänkandet till kammaren.

McKenna
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är allmänt nöjd med kommissionens meddelande och vi är också glada att fiskeriutskottet antog alla våra ändringsförslag. Det är nu allmänt erkänt att fiskeriverksamhet ger effekter på den marina miljön som är mycket mer omfattande och genomgripande än bara fångst av bestämda arter med en liten bit av bifångster.
Vi välkomnar kommissionens avsikter att integrera miljöskydd i övrig EU-politik däribland den gemensamma fiskeripolitiken. I fördragen har ju föreskrivits sedan 1992 att försiktighetsprincipen och miljöskydd skall integreras i gemenskapspolitiken. Men som man har påpekat är det avgörande att en ytterst noggrann definition av försiktighetsprincipen antas. Orsaken är att det är mycket lätt att låtsas hålla med om principen och sedan fortsätta jobba på som vanligt. FN:s överenskommelse om fiskbestånd från 1995 skulle kunna tjäna som en mycket bra modell i detta hänseende. En aspekt som emellertid saknades i meddelandet var frågan om övervakning och kontroll.
All bra politik och reglering i världen kommer inte att leda fram till att naturtillgångar bevaras utan ett effektivt system som garanterar att bestämmelserna efterlevs. Kontrollfunktionen faller under medlemsstaternas behörighet och rådet har nyligen antagit en lista över allvarliga överträdelser i syfte att samordna i någon grad hur likartade överträdelser bedöms i olika länder. Det är ett bra steg framåt men som kommissionen och fiskeriutskottet hela tiden påpekar behövs många förbättringar i kontrollprogrammen hos alla medlemsstater.
Jag vill gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande.

Fraga Estévez
Herr talman! Fisket är en ekonomisk aktivitet av första rang som grundar sig på enorma investeringar och ger upphov till sysselsättning på ganska hårda villkor, faktiskt i hela områden inom gemenskapen. Ändå har vissa människor en på det hela taget förenklad syn på fisket, från ren folklore till den förolämpande inställningen till fiskaren som en känslokall pirat och en plundrare. Tyvärr måste jag säga att detta betänkande med anknytning till miljön, tycks ha gett personer med en sådan inställning tillfälle att framföra sitt struntprat. Om Katiforis betänkande skulle ha godkänts i sitt ursprungliga skick tror jag inte att någon av fiskeriutskottets ledamöter hade kunnat sätta sin fot i en fiskeregion igen utan risk att bli lynchad.
Sambandet mellan fisket och de marina ekosystemen är uppenbart. Men detta samband är bredare och inbegriper flera faktorer, som till exempel föroreningar eller sjötransporten. Att enbart ge fiskaren skulden för miljöförstöringen är lika orättvist som felaktigt. Vårt utskott har undvikit att skämma ut sig tack vare en rad ändringsförslag, och ändringsförslag 14 lades fram av mig, och många av dessa godtogs av föredraganden, något som jag uppriktigt vill tacka honom för.
När vi trodde att diskussionen var avslutad inkom några mångskiftande ändringsförslag till sammanträdet, och jag uppmanar alla att rösta emot dessa utan några förmildrande omständigheter. Exempel på sådana är att vi med den begränsade budgeten för fisket borde finansiera det konstnärliga arvet eller främja turismen till havs. Andra ändringsförslag, till exempel ändringsförslag 4, i vilket begärs en finansiering av biologiska parningsplatser, är exempel på en stor okunnighet om fiskerilagstiftningen, i och med att det efterfrågar åtgärder som redan har antagits, även om allting naturligtvis kan förbättras.
Därför ber jag att man avvisar de fyra ändringsförslag som har lagts fram och att vi avslutar kapitlet om fisket och miljön, samtidigt som vi har i åtanke det som kom fram under debatten i utskottet: det är sant att det finns ett samband mellan dessa båda faktorer och att båda drabbas av konsekvenserna från angreppen på miljön. Och som jag så ofta har sagt, är fisket snarare offer för än orsak till förstörelsen av det marina ekosystemet, och det har vi tillfälle att bevisa i morgondagens debatt om Erika.

Miguélez Ramos
Herr talman! Det positiva med Katiforis betänkande är att det har upphov till ett meddelande, i vilket Europeiska kommissionen nöjer sig med att räkna upp en rad goda intentioner, samtidigt som man medger sin oförmåga att tillämpa dessa i praktiken, med liv, debatt och kontroverser. Något som Katiforis inte har lidit någon brist på är modet att lyfta fram de åtgärder som, enligt hans bedömning, skulle kunna bidra till en förbättring och ett bevarande av havets naturresurser. Jag säger detta mot bakgrund av att jag inte håller med om hans förslag, för jag tillhör dem som anser att inte bara resurserna är viktiga inom fisket - för det är de -, utan även människan som har ägnat sig åt denna verksamhet i århundraden.
Jag håller med föredraganden om att det finns utrymme för en större samordning mellan de europeiska politikområdena fiske och miljö. Men det vi huvudsakligen saknar är mod och politisk beslutsamhet från kommissionen och medlemsstaterna, så att de fattar beslut och tillämpar den gällande lagstiftningen. Det vore lämpligt att integrera, inte bara områden som fiske och miljö, utan även sjötransport, sysselsättning eller energi. Vad gäller strukturfonderna skulle jag kunna nämna ett antal exempel, men det får vänta till ett annat tillfälle.
Vi i Europaparlamentet är medvetna om de begränsade resurserna och om behovet av ett ansvarsfullt fiske. Vi kräver att kommissionen och medlemsstaterna strikt iakttar den totala tillåtna fångstmängden och de kvoter som fastställts utifrån objektiva vetenskapliga kriterier, och begär en gemensam måttstock för alla. Bortsållning innebär, som Katiforis säger, ett slöseri med resurser som vi inte kan godkänna. Tjugo miljoner ton oanvändbar fångst sållas bort. Fiskeflottan bör utrustas med fångstmetoder som är mer selektiva. Den här församlingen har redan protesterat mot drivgarn och ändå tvingas vi konstatera att vissa stater inte bara struntar i åtagandet att upphöra med användningen av sådana, utan dessutom ökar antalet fartyg med dessa metoder, om de inte helt enkelt inför passiviteten hos de nationella myndigheterna och gemenskapens myndigheter underlåter att skicka in uppgifter.
Vi socialister anser att försvaret av den gemensamma fiskeripolitiken innebär försvaret av en reglerad och kontrollerad fiskeriverksamhet. Det är nödvändigt att kommissionen lanserar en informationskampanj om den gemensamma fiskeripolitiken med ett sådant budskap. Utanför den gemensamma fiskeripolitiken råder okontrollerade förhållanden, angrepp på miljön och en icke hållbar ekonomisk verksamhet.

Piétrasanta
Herr talman! Jag uppskattar mycket detta betänkande från Katiforis om fiskeriförvaltning och bevarande av naturen i havsmiljö. Vi får inte glömma att fisken ligger till grund för vår livsmedelskedja och att den första katastrof som klassats som skadlig för miljön var minamatasjukdomen som ägde rum i Japan 1958 på grund av att fisken var smittad med kvicksilver. Vi måste därför se över utsläppen noga, både från industrin och från hushållen. Att göra utsläpp i havet, bl.a. i en sluten miljö som Medelhavet, när man vill sanera reningsstationer, är inte en bra metod för att rena vatten. Vi måste vara uppmärksamma på föroreningarna av jorden, reglering, urbanisering av kustområden, etc. Men vi måste också tänka på att återupprätta miljön och exempelvis lösa problem knutna till caulerpa taxifolia, och vara uppmärksamma på områden med posidonia som försvinner och som vi därför måste skydda.
Eftersom var och en är sig själv närmast måste de som använder havet, yrkesfiskarna, vara mycket uppmärksamma. Vi måste säkerligen minska fiskeansträngningen, och avskaffandet av överskottskapacitet med 30 till 40 procent, vilket föreslogs av kommissionen, och blev ordentligt urvattnat av rådet, upp till 5 och 10 procent. Det behöver också bedrivas selektivt fiske och tillsammans med min kollega Noël Mamère, för övrigt tidigare europaparlamentariker, kräver vi ett moratorium för användning av trålar vid djuphavsfiske i gemenskapens vatten i Gascognebukten, söder om 47e nordliga breddgraden, eftersom vi inte längre vill se delfiner stranda på våra stränder och dö, bl a vid denna tid. Vi måste alltså bedriva ett selektivt fiske.
Vattenbruket måste också övervakas. Läs betänkandet från Katiforis igen där han säger att i Skottland, exempelvis, är 17 000 laxar infekterade, drabbade av den sjukdom jag nyss talade om, och skadar miljön. Vi måste därför vara mycket uppmärksamma på arbetet i sluten miljö. Europeiska rådet skall komma till utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi den 22 mars för att tala om de ansträngningar som behöver göras inom forskning, bl.a. i marin miljö och just de vetenskapliga och ekonomiska utmaningarna med att exploatera oceanerna. Jag uppmanar er gärna, kära kolleger, att komma och delta i denna diskussion.

Musumeci
Herr talman, kära kolleger! Jag påstår att Katiforis betänkande har förbättrats jämfört med ursprungsversionen tack vare de ändringar som föreslagits av Gruppen Unionen för nationernas Europa och som därefter antagits av fiskeriutskottet.
Låt mig ett ögonblick uppehålla mig vid dessa ändringar. När det gäller system för satellitövervakning av fartygen, så är vi av den åsikten att det är nödvändigt att sådana installeras på så många fartyg som möjligt, naturligtvis utan att man kräver dem på de allra minsta båtarna, där kostnaderna för inköp och drift skulle vara alltför höga i relation till det värde systemen skulle få för fiskerinäringen, och vi påminde också om att systemet med satellitövervakning varken är effektivt eller funktionellt för de fartyg som bedriver ett kustnära fiske.
Det gläder oss att man i betänkandet tillbakavisar den uppfattning, som ursprungligen presenterades av föredraganden, att man bör införa ett system för beskattning, något som det skulle vara omöjligt att införa och göra obligatoriskt i samtliga medlemsstater.
Dessutom, när det gäller skyddet av kustområdena, som är de viktigaste områdena för reproduktion och återhämtning för många fiskarter, så vill vi se bättre kontroller, som enligt oss bör knytas till sanktioner som bestraffar dumpning till sjöss. Dumpning leder faktiskt till ökad dödlighet och är följaktligen förödande för en god hushållning med havets resurser. När det gäller att hushålla med fiskbestånden i Medelhavet, så vet vi alla att fisket i det havet inte regleras av föreskrifter om minimikvoter för det fiske som tillåts. Och väl är det, säger jag! Som kanske är bekant, så är Medelhavet, till skillnad från de kallare haven i norr, ett litet och varmt hav, där det är mycket svårt, för att inte säga omöjligt, att hitta fiskbankar av en viss art. Följaktligen är det enligt vår mening inte realistiskt att, som man föreslår i motivationen till det aktuella betänkandet, försöka inrätta fångstkvoter för Mare nostrum.
När det slutligen gäller de ändringar som föreslagits av Gruppen Europeiska enade vänstern/nordisk grön vänster, så röstar vi för dem. Vi anser att det är mycket viktigt att ge ekonomiskt stöd åt det traditionella och hantverksmässiga fisket, och att ge inkomststöd åt fiskarna under de perioder som man tillämpar den så kallade biologiska pausen: som sammanfattning kan man säga att det gäller att se till att en viktig och betydelsefull ekonomisk verksamhet tar de miljöhänsyn som är nödvändiga.

Langenhagen
Herr talman, herr kommissionär! Fiskeriutskottet har verkligen arbetat hårt för att komma fram till en balanserad text i betänkandet. Somliga säger på fullt allvar att det enbart är fisket som är orsak till de minskande fiskbestånden. Det är naturligtvis fel, och det avleder uppmärksamheten från objektiva förklaringar. Jag uppmanar därför alla aktörer att också ta hänsyn till andra orsaker till de minskande bestånden, vare sig det är föroreningar, klimatförändringar, industriella aktiviteter eller havstransporter etc.
Europa har på nytt upplevt en miljötragedi utanför sina kuster, nämligen Erikas förlisning utanför Bretagne. Kombinationen av de nämnda faktorerna och otillräckliga kontrollåtgärder från europeisk sida är de huvudsakliga orsakerna till en försvagad havsmiljö. Fiske är en näringsgren. Om vi vill ha en stark fiskerisektor behöver det finnas bestånd som kan fångas och en perfekt miljö, där fisken kan reproducera sig. EU skall skapa villkor som ger balans mellan miljön och alla andra intressen. Därför är vi fullständigt emot ensidiga åtgärder, som angriper och försvagar fiskerisektorn.
Det är fel att bortse från tekniska och miljörelaterade fakta. Är det verkligen någon mening med att utrusta båtar, som är mindre än tolv meter, med satellitkontrollutrustning? Är det meningsfullt att ensidigt propagera för kustfiske, även om det varken är särskilt miljövänligt eller kan övervakas i tillräcklig utsträckning? Detta är några av de många frågorna från fiskeriutskottet.
Dessa exempel visar att det är enkelt att tala om fiske och miljö utifrån en teoretisk ståndpunkt. Men det är ojämförligt mycket svårare att visa på konstruktiva åtgärder som grundar sig på principen med hållbar förvaltning av bestånden. Här behöver vi starkare vind i seglen!

Lavarra
Herr talman! Det gläder mig framför allt att se att det i Katiforis betänkande tas hänsyn till alla de olika faktorer som spelar en roll när det gäller försämringen av havsmiljön: föroreningar, oreglerat fiske, förekomsten av oljeutvinningsplattformar och tryck från mänskliga verksamheter mot kustområdena kan alla vara källor till miljöskador i stor skala, såväl längs kustområdena som ute till havs, och fisket är ett i raden av offer för detta sakernas tillstånd.
Det är därför riktigt att göra en fördjupad analys av de inbördes sambanden mellan fiske och miljö. Användningen av selektiva redskap som minskar bifångsterna och begränsar mängden avfallsfisk är utan tvekan en nödvändighet, på samma sätt som det är nödvändigt att minska trycket från fisket, inte bara i kustvattnen. Minskningen av kapaciteten och fiskerinäringens tryck mot fiskbestånden kan inte nödvändigtvis förenas med kravet att bevara en obsolet fiskeflotta och begränsa förnyelsen. Modernare fartyg kan, förutom att erbjuda bättre säkerhet och hygien ombord, även bidra till att minska några faktorer som har en negativ inverkan. Det är också viktigt att påpeka att det inte går att a priori klassa en hel sektor inom fiskerinäringen som mer miljövänlig: i vissa fall stämmer det att det hantverksmässiga fisket har mindre påverkan på miljön och på resurserna.
Det gläder mig dessutom att man i betänkandet nämner möjligheten att inleda en informationskampanj, riktad mot såväl fiskare som konsumenter, om riskerna med ett oreflekterat utnyttjande av havets resurser, på samma sätt som jag gläder mig åt den undersökning som genomförts av kommissionen om möjligheten att instifta ett europeiskt pris, som skall ges till olika aktörer inom fiskerisektorn och till dem som erbjuder tjänster och råd om hur man kan uppträda ansvarigt, i syfte att främja en hållbar hushållning med havets resurser och skydda naturen i den marina miljön.

Nogueira Román
Herr talman! Som medlem i Gruppen Verts/ALE, men också som ledamot från Galicien, vill jag i detta inlägg, av nödvändighet kort, ta upp två tankar.
För det första: fiskeproduktionen och bevarandet av fiskelivet och -resurserna är två sidor av samma mynt. Redarna och sjömännen i de länder som har störst fiskeriverksamhet är de som är mest intresserade av att respektera sitt levebröd, för utan det kan man inte garantera någon framtid för denna ekonomi.
För det andra: det är klart att en miljöskyddspolitik för haven måste gälla såväl gemenskapens vatten som vatten i tredje land eller internationella vatten. Men den måste framför allt tillämpas på våra egna kustvatten. Låt mig därför berätta om något jag erfor för några dagar sedan. Jag konstaterade då hur Europeiska unionen, genom EU:s regionala utvecklingsfond, finansierar en pir för lagring av kemikalier och kolväten i Vilagarcia i Galicien, i en anläggning för bara tre arbetstagare, vilket går emot det som fastställs i EG-direktivet om miljökonsekvensbeskrivning, i en flodarm som Arousa där 26 000 människor lever av skaldjursfisket.

Nicholson
Får jag först lov att gratulera föredraganden för hans utmärkta betänkande. Skydd av naturtillgångar är något som jag hör vid många tillfällen och många människor låtsas bry sig om det. Många människor förespråkar det ända tills det blir kännbart för dem på deras egen tröskel. Det är väl bra att tala om att bevara naturtillgångar och jag håller fullständigt med. Men till slut måste man hitta en balans mellan de som är beroende av havet för att leva och för sitt levebröd och de som stiftar lagar som reglerar vem som får eller inte får fiska och var, när och hur de får fiska i varje speciellt vattenområde i Europeiska unionen.
Kommissionär Fischler, känner mig självklart sedan lång tid tillbaka och jag har skrivit till honom om BSE och många andra frågor som rör jordbruk men nu när han ansvarar för fiskerisektorn måste jag kritisera honom beträffande fiskerifrågor tillsammans med hans rejäla kollegor, eftersom ett av de områden som mest har påverkats har varit min region och fiskarna i Nordirland. Faktum är att de har fått ett tillfälligt fiskestopp infört utan någon kompensation, utan någon verklig förhandling eller diskussion. Det har införts så att de nu inte kan fiska under cirka 11 till 12 veckor. Nu accepterar vi alla att det finns ett problem med bevarande av resurser och att ett problem med bestånd, men vad jag verkligen säger till er kommissionär, och jag har sagt det till er i fiskeriutskottet och jag skall säga det till er igen: Det finns en bred klyfta mellan Bryssel och yrkesfiskarna.
Det spelar ingen roll om ni kommer från Galicien, det spelar ingen roll om ni kommer från Nordirland eller från Skottland. Den klyftan finns och vi i Bryssel har inte förmått att överbrygga den klyftan. Och vi måste lyssna på yrkesfiskarnas synpunkter. Vi måste bry oss om yrkesfiskarnas problem och vi måste arbeta nära och tillsammans med dem och jag hoppas att ni som ansvarig kommissionär för fiskerisektorn - kommer att uppmärksamma med den kommunikationsklyftan och försöka att arbeta i en så nära förbindelse som möjligt för att se till att alla parter kan närma sig varandra och deras synpunkter beaktas.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! En sak måste stå klar, tror jag: Det är en uppgift för vår gemensamma fiskeripolitik att garantera en hållbar fiskeriförvaltning. Att bevara det marina ekosystemet ligger både i fiskeriförvaltningens och i miljöskyddets intresse. Vi måste helt enkelt lyckas, herr Nicholson, att bygga denna bro mellan det som här i Bryssel betraktas som nödvändigt och som beslutas, och det som yrkesfiskarna känner och det som även är deras berättigade intressen i gemenskapens olika delar.
Men hållbarhet är enligt min åsikt en princip som inte uteslutande bör rätta sig efter miljöaspekten, utan det är minst lika viktigt för hållbarheten att man också tar med de ekonomiska och sociala aspekterna i detta begrepp. Om vi vill säkra hållbarheten för det europeiska fisket i ekonomisk och ekologisk bemärkelse, då har vi säkert också en massa arbete framför oss. Men det har redan skett en del som visar i rätt riktning.
Jag vill erinra om åtgärderna för att förbättra selektiviteten i fångstredskapen, som trädde i kraft i år. Jag vill erinra om våra beslut att minska fångsten av hotade bestånd med 40 procent när fångstkvoterna fastställdes. Jag vill erinra om införandet av skyddsområden, som också kommer exempelvis sjöfåglar till godo, och slutligen vill jag också nämna de långfristiga förvaltningsstrategierna, som vilar på försiktighetsprincipen för tio av de viktigaste kommersiellt utnyttjade fiskbestånden i gemenskapens vatten.
Men vi har, som sagt, fortfarande mycket arbete framför oss. Vi bör i synnerhet fundera över ett flerårigt fastställande av kvoterna, och gå i den riktningen. Det skulle bidra till att säkra ett långsiktigt hållbart fiske och även ge yrkesfiskarna säkrare prognoser och mer säkerhet i planeringen. Med enbart kortsiktiga åtgärder hjälper vi varken bestånden eller yrkesfiskarna. En ny hållning i denna fråga kräver emellertid också ett visst politiskt mod, och detta från alla deltagare, vare sig de arbetar på nationell nivå eller på gemenskapsnivå.
I de ändringsförslag, som också diskuteras här, uppmanas bland annat kommissionen att anslå ytterligare medel för fiskeripolitiken. Här måste jag påminna er om att vi arbetar med ändrade förutsättningar. Besluten från Berlin har lett till att det inte finns något utrymme för nya, fräscha budgetar eller nya, fräscha pengar. Vi måste operera inom ramen för det ekonomiska utrymme som vi fått till förfogande där.
Ni föreslår också en utvidgning av kustvattnen från 12 till 24 nautiska mil. Jag tror att man måste diskutera denna fråga mycket ingående, ty man får inte bortse från att det inte bara innebär fördelar, utan att det också kan medföra stora problem, i synnerhet med tanke på att det egentligen delvis skulle gå i riktning mot en åternationalisering av fiskeripolitiken.
Totalt sett visar emellertid detta betänkande vårt engagemang för de nämnda målen, och vi välkomnar därför också det stöd som detta betänkande har fått av föredraganden Katiforis.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Fischler.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Insolvensförfaranden
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande A5-0039/2000 av Lechner för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till rådets förordning (EG) om insolvensförfaranden (9178/1999 - C5-0069/1999 - 1999/0806(CNS)).

Lechner
. (DE) Herr talman! Ärade kolleger, ni är fortfarande så många här strax före midnatt! På den europeiska inre marknaden utvecklar företag inte bara gränsöverskridande ekonomiska aktiviteter, utan de förfogar i tilltagande utsträckning också över förmögenheter och filialer i flera länder. Men på den inre marknaden finns det inte bara vinnare, utan också förlorare. Det är beklagligt, men förmodligen oundvikligt. De problem som uppstår vid en konkurs, en insolvens, är emellertid fortfarande så gott som oreglererade. Om ett konkursförfarande inleds i en medlemsstat, vilken effekt får det exempelvis på den förmögenhet som finns i en annan medlemsstat?
Hur ligger det till med förfoganderätten för den insolvente gäldenären? Kan han också efter inledandet av konkursförfarandet framgångsrikt överföra sina tillgångar, så att säga bedriva forum shopping? Det finns varken några nämnvärda folkrättsliga avtal eller några europeiska lösningar. Visserligen kom en överenskommelse till stånd 1995, men den har inte trätt i kraft. Med den nu föreliggande förordningen regleras dessa problem genom en europeisk rättslig norm på ett omfattande och avslutande sätt, och framför allt också med direkt bindande verkan.
Jag anser att man kan beteckna förordningen som ett stort framsteg och ett viktigt steg i riktning mot enhetliga, slutna europeiska regler för lagkonflikter i konkursärenden. Med denna förordning bestäms behörig domstol och tillämpbar rätt av i vilken stat konkursgäldenären har sin huvudsakliga verksamhet. Principiellt sker inledandet av konkursförfarandet, registreringen av den totala, också den utländska förmögenheten, inklusive deltagandet av de utländska fordringsägarna, avvecklingen av förfarandet och avslutandet av det i enlighet med denna lex concursus. Inledandet av förfarandet får direkt effekt över hela Europa, men också de fortsatta besluten får en direkt verkan, utan att några särskilda åtgärder för att erkänna detta skulle vara nödvändiga i andra medlemsstater.
Förordningen utgår från principen om att förfarandet skall vara allmängiltigt och enhetligt. I förfarandet skall principiellt konkursgäldenärens hela förmögenhet registreras i en konkursförvaltning, där alla fordringsägare - in- och utländska - skall delta och tillgodoses proportionerligt, alltså gränsöverskridande. På grund av de olika nationella rättsordningarna, exempelvis vad gäller panträtt eller arbetsavtal, kan denna princip om allmängiltighet dock inte bibehållas i renodlat skick. Detta skulle kränka tredje persons rättigheter på otillbörligt sätt.
Därför föreskrivs det i särskilda bestämmelser för vissa viktiga rättsliga relationer att respektive lokalt gällande nationella rätt skall iakttas. Detta gäller särskilt med tanke på konkreta rättigheter, fast egendom, rättigheter som är kungjorda i register, rättsliga institut såsom förbehåll för vissa slag av egendom, möjligheter till avräkning, rättighet för fordringsägaren att överklaga och icke minst i samband med arbetsavtal. Medan dessa särskilda bestämmelser är oavvisliga, medger förordningen dock därutöver att det sedan, om det finns en filial i annat land, kan genomföras ytterligare ett eller flera insolvensförfaranden med tanke på en sådan filial, vilka då genomförs som sekundärförfarande - vars effekt emellertid då är begränsad till respektive lands territorium.
Jag anser att det här finns betänkligheter, och det är också den synpunkt som företräds i betänkandet och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Principen om allmängiltighet, som idealiskt sett bör höra till logiken för den inre marknaden och skapandet av en enhetlig europeisk rättslig ram, störs därigenom på ett sätt som inte är sakligt oavvisligt, så som är fallet i de ovan skildrade särskilda bestämmelserna. Detta gäller i varje fall för sådana sekundärförfaranden som skall inledas efter påbörjandet av huvudförfarandet - detta är mycket viktigt. Här har ju också konkursen fått effekt för filialen i och med att den inleds vid platsen för den huvudsakliga verksamheten. Av den anledningen föreslås i mitt betänkande att man i dessa fall, där ett huvudförfarande redan har inletts, endast medger ett ytterligare förfarande som sekundärförfarande när detta godkänns av förvaltaren i huvudförfarandet.
Med denna inskränkning skulle man ytterligare betona en sammanhängande enhetlig europeisk rättslig utveckling. I den riktningen gick för övrigt också yttrandena från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och även andra yttranden talar mot flera förfaranden. De innebär ytterligare komplikationer och problem med avgränsningen. Förslaget förklaras inte så mycket av sakskäl som av tvånget att söka efter en enhällig kompromiss. Jag anser att parlamentet här bör betona andra saker, och jag vill därför också be kollegerna, som här har föreslagit flera ändringsförslag, att än en gång överväga denna punkt.
Andra förslag rör klargöranden, exempelvis med tanke på värnandet av juridiska personers självständighet m.m. Avslutningsvis vill jag rikta ett tack till Finland och Tyskland, vars förtjänstfulla initiativ ligger till grund för förslaget. Med denna förordning regleras i konkurslagstiftningen samtliga regler om lagkonflikter på ett kompakt, avslutande och bindande vis som en europeisk rättslig norm, medan man tillvaratar de nationella rättsordningarna i sak. Detta är ett genombrott och kan enligt min åsikt utgöra en förebild.

Zimeray
Herr talman! Jag tror att vi alla är överens om att inrätta ett europeiskt rättsligt område. Vi är också alla överens om en harmonisering inom ett område som kännetecknas av extrema skillnader i våra rättsliga system, och ännu mer när det gäller begreppen. Själva ordet insolvens, det rättsliga begreppet insolvens, täcker inte samma bokföringsbegrepp i alla unionens medlemsstater. Vi är alltså överens om konstaterandet, och förslaget till förordning och betänkandet går i rätt riktning.
Om ni tillåter skall jag emellertid göra några kommentarer om själva metoden. När man noterar - man kunde inte göra annat - skillnaden i rättsligt system och koncept, och man vill gå i riktning mot en bättre samordning, tror jag att det finns tre sätt att arbeta. Det första är att göra jämförelser genom att säga: när allt kommer omkring är insolvens i Frankrike detsamma som insolvens i England eller Tyskland. Det andra sättet att arbeta är att på nytt skapa en ex nihilo-rätt, dvs. harmonisera systemen, fullständigt stöpa om alla koncept och rättsliga system i samtliga stater.
Det är inte den väg som valts. Den tredje vägen, den som slutligen valts, är att ovanpå befintliga system, som man inte rör, placera ett verkligt embryo till gemenskapsrätt för kollektiva förfaranden och företag i svårigheter. Det är för övrigt en bra sak, och resultaten har sannolikt överstigit upphovsmännens ambitioner. Men på det här stadiet skulle jag vilja göra en kommentar, som inte är teknisk, utan mer filosofisk och inspirerad av praktiken. Insolvens ses nämligen i Europeiska unionen, i de flesta stater, som en absolut definitiv händelse för den som upplever den. Och jag anser att det är vårt ansvar i en ekonomi som utvecklas allt snabbare, där var och en måste få sin chans och verkligen ta den, och ges möjlighet att försöka sig på ett kommersiellt företag, och även få en andra och tredje chans om det behövs.
I många stater är det inte möjligt i dag. En av förklaringarna till skillnaden i konkurrenskraft mellan det europeiska området och exempelvis Förenta staterna är just denna förmåga att ta en ny vändning som finns på andra sidan Atlanten, och som vi inte har här. Jag tror att eftersom vi gått så här långt och vi fortsätter på denna väg, mot att skapa ett kollektivt förfarande för att reglera denna typ av enhetlig tvist i Europeiska unionen, bör vi tänka på att detta inte skall bli den allegoriska bilden med giljotinen.

Thors
Herr talman, bästa vänner, kära kommissionär! Jag tror faktiskt att det är mer tur än skicklighet som gjort att det hittills inte har inträffat några katastrofer på grund av avsaknaden av de regler som de tidigare talarna har nämnt. När vi tar itu med den ljusa sidan av den inre marknaden, dvs. att skapa en gemensam sådan inre marknad, måste vi också ta itu med den mörkare sidan, nämligen konkurser.
Jag anser att vi här upplever ett historiskt ögonblick. Jag gratulerar föredraganden till att han så snabbt har gått vidare med betänkandet. Jag är dessutom stolt över att mitt hemland har varit med om att lägga fram denna förordning som vi nu hoppas snabbt kommer att antas av rådet. Jag tycker att det är ett viktig steg som vi tar, även om det nationella systemet inte påverkas särskilt mycket.
Tyvärr måste jag till föredragandens sorg meddela att vår grupp inte kan stödja ändringsförslag 3. Vi anser nämligen att det inskränker borgenärernas rättsliga ställning och rättsskydd. Beträffande ändringsförslag 6 lade vi fram ett likartat ändringsförslag i utskottsförhandlingen. Jag är litet förvånad över att ni i PSE-gruppen inte stödde det då. Vi kommer nu att stödja ert ändringsförslag 6, men jag frågar mig, som sagt, varför ni inte stödde vårt i utskottet.
Jag hoppas också att vi åstadkommer insyn i detta sammanhang, och att vi får en jämförelse av vilka förfaranden som är snabbast och bäst i de olika länderna.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill kommissionen betona att förslaget till förordning som debatteras i kväll bara utgör en omarbetning av konventionen om insolvensförfarande från 1995. Alla vet att konventionen var ett resultat av flera års debatter, ofta mödosamma och besvärliga, och just därför utgör en kompromiss mellan principen om enhetligt beslutsfattande och territorialitetsprincipen, det vill säga mellan strukturerande principer från olika rättsliga system för konkurser i alla medlemsstater.
Medvetandet om att den internationella ekonomiska situationens utveckling, och speciellt den inre marknadens, kan kräva den vanligaste lösningen vid insolvensförfaranden, vilka ofta tar formen av gränsöverskridande förfaranden, motiverar helt och hållet att unionen förser sig med rättsliga instrument som används i enlighet med en samling gemensamma strukturella principer och med garantier om ett snabbt förfarande.
Lyckligt- eller olyckligtvis kommer situationen med företag som går i konkurs att bli allt vanligare i vårt dagliga liv. Det kommer alltså att vara en faktor för att förnya företagsstrukturen, vilket inte bör förhindras genom långsamma byråkratiska processer eller hinder som förlänger dödskampen för företag som inte har någon livskraft. Därför är det viktigt att försöka finna en rättslig referensram som är anpassad till de nya kraven från den globala ekonomin.
Detta förslag till förordning presenterades inte av kommissionen utan var ett gemensamt initiativ mellan två medlemsstater - Tyskland och Finland - genom den initiativrätt de delar med kommissionen i dessa frågor. Kommissionen anser att denna förordning inte innebär någon väsentlig förändring avseende konventionens text. Kommissionen uttryckte redan 1981 sin inställning till förmån för ett klart antagande av principen om enhetligt beslutsfattande om konkurser. Detta perspektiv var alltså det som fick stöd i de förslag som kommissionen lade fram om ett parallellt förfarande för företagslikvidation.
Konventionen från 1995 gör det tvärtom möjligt att inleda sekundärprocesser och skapar därigenom undantagssituationer i förhållande till den allmänna regel som kommissionen skulle vilja ha sett antagen. Efter ikraftträdandet av Amsterdamfördraget hade därför kommissionen föredragit antagandet av en ny text som tydligt fastslog tesen om enhetligt beslutsfattande. Jag tror dock inte att detta är rätt tidpunkt för att ifrågasätta det avtal som uppnåddes i konventionen 1995, vilket alltså grundar sig på en förhandlingsperiod på nästan trettio år.
Kommissionen har alltså avstått från att lägga fram ett förslag, men har begränsat sig till att koncentrera sina ståndpunkter på institutionella frågor. Av detta skäl anser kommissionen också att den inte skall lägga fram något modifierat ändringsförslag till förordning, men vill ändå för ledamöterna uttrycka sin åsikt om de ändringsförslag som nu ligger på bordet.
Kommissionen instämmer således i ändringsförslag nr 1, 2, 3 och 5, vilka har föreslagits av föredraganden, Lechner. Däremot instämmer vi inte i ändringsförslag nr 4. Kommissionen anser att parlamentet innan det stöder ändringsförslag nr 4 från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, för att tillåta kommissionen att ändra bilagorna till förordningen, med bistånd av en regleringskommitté i enlighet med förfarandet i artikel 5 i EG:s beslut 1999/468. När det alltså gäller ändringsförslagen som ingavs av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor - instämmer kommissionen i ändringsförslag nr 3 och 4. Däremot inte med ändringsförslagen 1 och 2 angående uppfattningen om ett centrum "där gäldenärens huvudsakliga intressen finns". I själva verket, när det gäller platsen där ett bolags, eller en juridisk persons, huvudsakliga intressen finns, är detta helt definierat i artikel 3. För alla andra fall som inte är direkt diskuterade, torde omnämnandet i skäl 13 vara tillräckligt.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Vitorino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.05.)

