
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är beslutet om brådskande förfarande:
Förslag till rådets beslut om ytterligare makroekonomiskt stöd till Förbundsrepubliken Serbien och Montenegro genom ändring av beslut 2002/882/EG om ytterligare makroekonomiskt stöd till Förbundsrepubliken Jugoslavien (KOM(2003) 506 – C5-0428/2003 – 2003/0190(CNS))
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har redan antagit ett betänkande av Bastiaan Belder om denna fråga. 
Turmes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I juni 2003 antog parlamentet med bred majoritet ett betänkande av Bastiaan Belder, i vilket vi krävde att det inte skulle bli något ytterligare tillfälligt godkännande från parlamentets sida av brådskande makroekonomiskt stöd och att detta inte längre skulle vara tillåtet. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen kan inte annat än förvånas över att vi i dag på morgonen har gjort raka motsatsen i ett betänkande av samme Belder. 
Berenguer Fuster (PSE ).
   – Herr talman! Jag stöder begäran om brådskande förfarande. I går godkände utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi i det närmaste enhälligt en begäran om det förfarandet. Det finns goda skäl att godkänna ett sådant makroekonomiskt stöd som en brådskande fråga. Detta är en separat fråga ur den pågående debatten om den rättsliga grunden.
Som kammaren torde vara medveten om har situationen avsevärt förändrats efter mordet på premiärminister Zoran Djindjic i mars förra året. Den nuvarande ekonomiska situationen kräver en brådskande åtgärd av Europeiska unionen. 
Talmannen.
   – Finns det några invändningar mot det brådskande förfarandet? 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag förstod inte riktigt. Föreslog Turmes nyss att vi skall rösta för eller emot det brådskande förfarandet? Det var inte alldeles klart. 
Talmannen.
   –Herr Turmes, vi ni vara vänlig och förklara detta?
Turmes (Verts/ALE ).
   – Min tunga är lite långsam på morgonen. Vi är emot. 
Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen om begäran om brådskande förfarande.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande fyra andrabehandlingsrekommendationer:
– A5-0327/2003 av Jarzembowski för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/440/EEG om utvecklingen av gemenskapens järnvägar (8011/3/2003 – C5-0295/2003 – 2002/0025(COD)),
– A5-0325/2003 av Sterckx för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om säkerhet på gemenskapens järnvägar och om ändring av rådets direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag och direktiv 2001/14/EG om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av avgifter för utnyttjande av järnvägsinfrastruktur och utfärdande av säkerhetsintyg (järnvägssäkerhetsdirektivet) (8557/2/2003 – C5-0297/2003 – 2002/0022(COD)),
– A5-0321/2003 av Ainardi för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 96/48/EG om driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet för höghastighetståg och Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/16/EG om driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet för konventionella tåg (8556/2/2003 – C5-0298/2003 – 2002/0023(COD)),
– A5-0323/2003 av Savary för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av en europeisk järnvägsbyrå (järnvägsbyråförordningen) (8558/2/2003 – C5-0296/2003 – 2002/0024(COD)). 
Jarzembowski (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är tidigt på morgonen och de av oss som arbetar inom området transportpolitik är glada över att för en gångs skull få tillfälle att debattera transportfrågor på morgonen i stället för klockan 21.00 eller 22.00 på kvällen.
Vi hoppas att det finns några journalister här också vid detta tillfälle eftersom kvällarna alltid är så långa, och således är det ibland lite svårt att hålla de planerade starttiderna. Hur det än är med den saken, låt oss nu genast övergå till föreliggande fråga.
Vi debatterar i dag bättre villkor för järnvägsdrift i Europeiska unionen. Med hjälp av de tre direktiven och en förordning försöker vi se till att villkoren förbättras i en sådan omfattning att järnvägarna i Europa återigen kommer att kunna transportera mer gods och fler passagerare. Låt mig i min egenskap av föredragande för direktivet om utvecklingen av gemenskapens järnvägar börja med att uttrycka min stora tillfredsställelse över rådets godkännande av parlamentets ståndpunkt som i motsats till kommissionens förslag förespråkar bevarandet av det transeuropeiska järnvägsnätet för godståg, som inrättades den 15 mars 2003. Alltsedan den dagen har detta första steg mot att öppna järnvägsnätet i de femton EU-medlemsstaterna som i praktiken omfattar 90 procent av de viktiga järnvägskorridorerna, gett järnvägsoperatörer oberoende av nationellt ursprung samma möjlighet att använda det europeiska järnvägsnätet för internationell godstrafik på ett sätt som bäst passar kundernas behov.
För det andra stöder parlamentet rådet i fråga om att öppna de återstående linjerna i järnvägsnätet för internationell godstrafik den 1 januari 2006. Detta är dock alls inget stort steg framåt eftersom praktiskt taget 90 procent av den totala spårlängden som sagt öppnades för internationell godstrafik den 15 mars i år. Följaktligen fortsätter parlamentet att kräva att järnvägsnätet skall öppnas fullt ut för såväl nationella som internationella godsoperatörer den 1 januari 2006 så att hela järnvägsnätet i EU från och med då är öppet för alla godstransporttjänster, oavsett om de är nationella eller internationella. På så sätt kan vi verkligen uppnå det mål som fastslås i kommissionens vitbok – och jag är tacksam, fru kommissionär, för att vi alltid har följt samma linje här – nämligen att återföra järnvägstransporterna till deras tidigare marknadsposition senast 2010 och att överföra så mycket gods som möjligt till järnvägarna.
Målet är dock mer omfattande än så. Vitboken handlar inte bara om gods, utan den handlar om att finna en balans mellan olika transportsätt senast 2010. Av det skälet hyser parlamentet den uppfattningen att järnvägsnät för passagerare också måste öppnas. Om vi betraktar ökningen av antalet privatbilar på motorvägarna och tillväxten i volymen på flygtrafiken så inser vi att våra motorvägar och flygkorridorer börjar bli mättade. Och det är därför denna kammare vill att järnvägsnät skall öppnas för operatörer av passagerartåg den 1 januari 2008. Såvida vi inte tar det steget kommer växlingen från väg till järnväg och från flyg till järnväg som planeras ske till 2010 att lämna passagerartrafiken orörd.
Det är ganska oroande att se hur lågprisflygbolag tar kunder från de europeiska järnvägarna. Jag hoppas, fru kommissionär, att ni under de närmaste dagarna kommer att ha någonting att säga om flygplatsen i Charleroi i Belgien, eftersom det inte är acceptabelt att järnvägarna gör mycket stora förluster på sina fjärrtransporttjänster för passagerare därför att de billiga flygbolagen lockar bort deras kunder och skapar trängsel på vår himmel. Kort sagt vill vi säkerställa att målet att skapa ny balans på transportmarknaden senast 2010 även gäller för passagerartransporter.
En del personer har upprepade gånger betonat att kommissionen aviserat att den skulle lägga fram ett tredje järnvägspaket senast vid årsskiftet, ett paket som kommer att omfatta passagerartransport. Allt detta är mycket hedervärt, fru kommissionär, men det hjälper inte oss på något sätt, för som ni vet hinner vi inte anta paketet, eller ens ge det en första behandling före mandatperiodens utgång om kommissionen inte lyckas lägga fram paketet senast i december i år.
Även om vi verkligen lyckades i den första behandlingen skulle det mellanliggande valet till Europaparlamentet, utnämningen av en ny kommission och behovet av att åter aktivera lagstiftningsprocessen innebära att det i själva verket skulle ta ett till två år att få igenom ett lagförslag om passagerartransporter, och vi skulle följaktligen inte kunna anta ett tredje järnvägspaket före 2005.
Jag anser dock att tågoperatörerna nu måste få veta med säkerhet huruvida de kommer att kunna dra nytta av en laglig tillträdesrätt till hela nätet. Vi vill att de skall ha tid på sig för att tillmötesgå behoven hos den resande allmänheten så att vi verkligen kan vara i stånd att verkställa överföringen av en betydande volym fjärrtrafik från vägarna och flyget till järnvägarna senast 2010.
Slutligen föreslog utskottet att de befintliga alternativen som gör det möjligt för medlemsstater att låta andra bolag än järnvägsföretag ansöka om spår skulle slopas till förmån för en bestämmelse som skall göra det möjligt för befraktare, speditörer och liknande att ansöka om att använda spår jämsides med järnvägsföretag i alla medlemsstater. Vi anser att man måste göra allt för att optimera användningen av järnvägsinfrastrukturen. Vi vet att det fortfarande finns reservkapacitet i dag, även på Brenner-sträckan, och det är ingen mening att vi fortsätter att muttra om lastbilar när till och med denna transalpina järnvägsled fortfarande har reservkapacitet. Med andra ord måste vi göra det möjligt för fler aktörer på marknaden att ansöka om och använda tillgängliga spår om vi vill maximera den godsvolym som fraktas på järnväg.
Tillåt mig att som talesman för min grupp säga ett par föregripande ord om de andra två betänkandena, eftersom det inte verkar vettigt att jag skall sätta mig ned och sedan direkt ställa mig upp igen. Jag vill inleda dessa påpekanden på min grupps vägnar genom att rikta ett uppriktigt tack till föredragandena från de andra grupperna. Vi arbetade mycket bra tillsammans, både under den första behandlingen och under förberedelsen inför den föreliggande andra behandlingen. Även om Ainardi, Sterckx, Savary och jag hade avvikande meningar i specifika frågor så betraktade vi hela tiden järnvägspaketet som en sammanhängande helhet, härav vårt nära samarbete som föredragande. Jag är mycket glad att vi alla försöker följa samma linje.
Ni torde vara medvetna om att rådet redan har försökt hitta kompromisser som skall göra det möjligt för oss att snabbt avsluta lagstiftningsprocessen. Rådet har tillsammans med föredragandena i grund och botten försökt minska antalet tvistefrågor mellan rådet och parlamentet, ibland genom att godkänna parlamentets ståndpunkter och ibland genom att föreslå kompromisser, med den följden att förlikningsförfarandet kommer att koncentreras på en kärna bestående av betydligt färre än sextio eller sjuttio frågor. Jag hoppas att vi skall få höra en del omdömesgilla yttranden av rådet i morgon om dess avsikt att ansluta sig till den linje som vi började debattera förra veckan. Vi är intresserade av att minska antalet omtvistade frågor så att vi verkligen kan koncentrera hela vår uppmärksamhet på de viktigare problemen vid förlikningssammanträdena. Med detta i åtanke kommer min grupp att noggrant granska den senaste raden av ändringsförslag till järnvägsdirektiven och rösta i enlighet därmed på torsdag.
Låt mig göra ett par, tre påpekanden angående Sterckx-betänkandet. Sterckx har ansträngt sig mycket hårt – något jag vill tacka honom för – för att se till att de europeiska standarderna för järnvägssäkerhet skapar en hög säkerhetsnivå och att det inte finns något utrymme för att bakvägen införa nya nationella säkerhetsföreskrifter som i slutändan skulle återinföra godtyckliga restriktioner för internationell trafik. Jag anser att det är mycket viktigt att vi samarbetar med kommissionen för att finna en mekanism som förhindrar att det införs säkerhetsbestämmelser som sägs vara absolut nödvändiga men som i själva verket är avsedda att diskriminera andra järnvägsoperatörer.
Min grupp fäster också stor vikt vid en lämplig utbildning av ombordpersonal och övrig personal vars arbete har betydelse för säkerheten vid resor med järnväg. Vi har fortfarande ett problem här, fru kommissionär, nämligen att ett direktiv som ägnas helt och hållet utbildningen av lokförare kanske inte skulle vara tillräckligt. Vi måste utbilda all övrig personal med anknytning till säkerhet till en lämplig kvalifikationsnivå. Jag stöder Sterckx på den sista punkten som jag vill ta upp ur hans betänkande, en punkt som jag tror att vi alla instämmer i, nämligen att personalutbildningscertifikat inte får bli ogiltiga när personal flyttar från ett järnvägsföretag till ett annat. Vi behöver en inre marknad även för lokförare. Vi behöver konkurrens på hela järnvägstransportområdet.
Låt mig nu övergå till Savary-betänkandet. Gilles Savary har mycket omsorgsfullt införlivat de nya budgetbestämmelserna, och jag tror att rådet kommer att stödja detta så att alla byråer får enhetliga budgetbestämmelser och så att vi undviker en situation där varje byrå har sina egna regler, något som skapar en obegriplig snårskog av budgetbestämmelser. Den viktigaste punkten i Savary-betänkandet – och vi stöder föredraganden helt här – är obalansen i rådets förslag om styrelsens sammansättning. Det ändrade förslaget som kommissionen lade fram gäller en styrelse som består av sex företrädare för rådet, fyra företrädare för kommissionen och sex icke-röstberättigade företrädare för industrin, med andra ord från de relevanta järnvägsföretagen och järnvägsanvändarna. Rådet föreslår nu att alla medlemsstater skall vara företrädda i styrelsen. Detta skulle innebära att sex företrädare för de berörda parterna, fyra tjänstemän från kommissionen och, från maj nästa når, tjugofem företrädare för rådet skulle sitta i styrelsen. Det är bara rådet som kan hitta på ett så löjligt förslag, varför vi stöder föredragandens ståndpunkt att vi måste använda oss av förlikningsförfarandet för att sätta stopp för det.
Talmannen.
   – Tack, herr Jarzembowski. Jag ville göra en kort kommentar till ert påpekande om att transportpolitiken för en gångs skull debatteras på morgonen. Mitt svar är hämtat från del två i Goethes : ” (”ty mäktar vi förlossa den som outtröttligt strävar”). 
Sterckx (ELDR ),
   . – Herr talman! Det är tydligt att säkerhet är grundläggande. Järnvägssäkerheten är för närvarande bra i de flesta fall, och det är mycket viktigt att den fortsätter att vara bra, åtminstone så bra som den är nu. Jag vill tacka många av mina kolleger för deras värdefulla bidrag till debatten om säkerhet och även många personer från järnvägssektorn som har lagt fram en hel del förslag, förbättrat texterna, pekat på svårigheter och så vidare.
Om en europeisk marknad för spårbundna transporter inrättas så måste det självfallet också finnas ett europeiskt säkerhetssystem. Vi skapar det med hjälp av det här direktivet: gemensamma säkerhetsmål, en metod för att uppnå dessa mål och en säkerhetsmyndighet i varje medlemsstat som tillämpar en gemensam metod för att bevilja tillstånd till alla berörda parter.
Efter rådets gemensamma ståndpunkt förde vi ett antal diskussioner och därpå följde medling av kommissionen med företrädare för rådet. Vi kunde stryka en lång rad problem eftersom det förelåg en hel del skillnader mellan den gemensamma ståndpunkten och vår första behandling. Jag har lagt fram ett antal kompromissändringsförslag om dessa som jag ber mina kolleger att stödja, bland annat kompromissändringsförslag om förarbevis för lokförare – något som vi har hittat en lösning på genom ett nytt förslag från kommissionen – och också om driftskompatibilitet.
Jag vill också betona vikten av det avtal som arbetsmarknadens parter (fackföreningarna och de europeiska järnvägsföretagen) har slutit. Jag vill verkligen be kommissionen att genomföra detta avtal så snart som möjligt så att vi även visar att vi fäster stor vikt vid skapandet av ett socialrättsligt regelverk för våra planerade järnvägsreformer. Jag menar att detta är en viktig fråga och att den därför måste framhållas.
En andra fråga som vi nådde en överenskommelse om avser kommunikationen när en språkgräns passeras, något som jag hade betonat kraftigt. Om Sylviane Ainardi samtycker kommer vi att flytta denna punkt till direktivet om driftskompatibilitet och således kommer även det att vara avgjort. Det finns dock två viktiga punkter där vi är oense med rådet. Den första rör hur snabbt det nya säkerhetssystemet skall komma igång. Europaparlamentet vill gå framåt snabbare, och jag menar att vi bör hålla fast vid den synpunkten.
För det andra – som Georg Jarzembowski redan har påpekat – inbegriper utarbetandet av ett europeiskt säkerhetssystem att antalet nya nationella säkerhetsföreskrifter som införs begränsas till ett absolut minimum. Av det skälet är artikel 8 så viktig: kommissionens roll som övervakare av systemet. Vi som parlament måste stå på oss på den punkten. Vi har redan nått en överenskommelse med rådet om ett antal frågor, men en återstår, och vi måste verkligen förhandla tufft om den. Vi kommer verkligen att kontrollera om rådet också är i stånd att i morgon följa upp de frågor som vi har nått en överenskommelse om. Jag tror att det är möjligt att nå en överenskommelse, och vi måste sträva efter detta.
Jag vill nu tala lite om de andra betänkandena och hela paketet, för vi måste hålla ihop de fyra direktiven som ett enda paket. Vi måste gå in i ett förlikningsförfarande om dessa fyra direktiv samtidigt. Generellt sett stöder Europaparlamentet mer än rådet en öppen europeisk marknad för spårbundna transporter och europeiska järnvägsföretag. Rådet går ännu inte så här långt, inte alls så långt som kommissionen och parlamentet. Vi måste förhandla tufft vid förlikningsförfarandet för att få rådet mycket närmare vår ståndpunkt. Den minskande marknadsandelen som järnvägarna har talar sitt tydliga språk: våra belgiska järnvägar förlorade åter nära 6 procent av godsmarknaden under det första halvåret 2003. Det är en mycket beklaglig utveckling. Det finns en liten ökning i passagerartransporterna, men situationen när det gäller gods har tagit ytterligare en vändning till det sämre. Jag tror att särskilt i vårt land är transporter på inre och kustnära vattenvägar redo att ta över den marknadsandelen. Av det skälet är det viktigt att järnvägarna hävdar sin ställning mycket mer effektivt, att de säkerställer sin närvaro på marknaden. Järnvägarna måste bli effektivare, mycket mer dynamiska än vad som nu är fallet. I en del länder är de det, men i andra är de det definitivt inte. Järnvägsföretagen får inte koncentrera sig på sig själva. De måste koncentrera sig på sina kunder, på dem som använder sig av deras tjänster, och de måste koncentrera sig på sina tjänster – säkerställa att de ger sina kunder bäst möjliga service – så att dessa kunder stannar kvar hos dem, eller kommer tillbaka till dem. Jag tror att detta är viktigt. Nästan varje vecka stöter jag på ett företag som säger: ”Vi skulle faktiskt vilja sköta en hel del per järnväg, men det är inte möjligt. Järnvägarna är dåliga, alldeles för långsamma, alldeles för dyra och opålitliga.” Enligt min mening är detta högst beklagliga rapporter, och något måste göras i det här avseendet. Det är det allra första målet med detta direktivpaket.
Jag vill också nämna att det vi föreslår inte är otyglad kapitalism på järnvägarna. Detta är definitivt inte syftet med de direktiv som vi har framför oss nu. Detta är inte ett asocialt eller antisocialt paket. Min begäran om att avtalet mellan arbetsmarknadens parter skall ratificeras hämtade i själva verket sin inspiration från det sociala området. Paketet ger järnvägarna tillfälle att ”återerövra” transportmarknaden. Jag använder avsiktligt en militär term, för om järnvägarna inte vinner tillbaka sin del av denna transportmarknad kommer vi verkligen att få bevittna ett ytterst allvarligt socialt blodbad.
Ainardi (GUE/NGL ),
   . –  Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Ett helt program av parlamentariskt och institutionellt arbete med järnvägarna närmar sig nu sitt slut. Järnvägarna innebär en oerhörd utmaning för Europa och för framtiden. Betänkandet om driftskompatibilitet syftar till att göra direktiven om järnvägssystem för höghastighetståg och konventionella tåg mer enhetliga. Betecknande nog innehåller det också förslag om en större harmonisering. Detta är ett sätt för unionen att dra nytta av järnvägarna och göra det möjligt för tåg att röra sig fritt genom det europeiska nätet.
Beslutet att ta itu med frågan om järnvägarna fattades på grundval av att järnvägarna utnyttjas allt mindre för transporter i Europa. Följaktligen syftar de förslag som ingår i mitt betänkande till att stödja utvecklingen av järnvägarna. Järnvägen är ett hållbart och säkert transportsätt. Dessutom ställer det olika områden på jämlik fot. Både på EU-nivå och i de enskilda medlemsstaterna bör de offentliga myndigheterna vidta resoluta åtgärder för järnvägarna. De behöver det. Orsakerna till det minskande järnvägsutnyttjandet är många och allvarliga. Vidare hänger en del av dessa orsaker inte samman med syftet med mitt betänkande. En sådan orsak är misslyckandet med att ta hänsyn till de miljömässiga kostnaderna för vägtransporterna, vilka är den viktigaste konkurrenten till järnvägstransporter. Det minskande järnvägsutnyttjandet är också knutet till problem som rör finansiering. I denna fråga måste jag hänvisa till vad jag sade tidigare, och jag kan bara upprepa att den här aspekten är långt ifrån tillfredsställande. Den tiden kommer när det blir nödvändigt att frigöra resurser som matchar våra uppställda mål.
Jag skall nu övergå till rekommendationen om en andra behandling av mitt betänkande. Även om den gemensamma ståndpunkten möttes av ett allmänt gillande så omfattar mitt betänkande de förslag som lades fram av det relevanta parlamentsutskottet vid den första behandlingen. Detta är ett framsteg. Låt mig nämna två exempel. För det första förslaget om att utrusta tåg med färdskrivare. Med satellitövervakning kommer dessa apparater att i hög grad förbättra trafikflödet på järnvägarna genom att förändringar övervakas i realtid. De kommer också att öka säkerheten. Järnvägsanställa lade fram det här förslaget för mig alldeles i början av den första behandlingen och det har nu godkänts av rådet. Enligt min mening är detta ett bra exempel på hur vi kan förbättra det parlamentariska arbetet genom att avsätta tid för att debattera frågor med de viktigaste berörda parterna och att lyssna på dem.
Mina damer och herrar, jag vill också uppmärksamma er på det ändringsförslag som innebär att man ersätter meningen ”lägsta nivå” med ”hög nivå”. Det var viktigt att undanröja alla tvetydigheter om en harmonisering som skulle kunna möjliggöra en ”nivåsänkning”. Att tillåta att säkerhetsstandarderna skiljer sig åt mellan medlemsstaterna skulle kunna antyda att harmoniseringen kan användas för att sänka säkerhetsstandarderna i syfte att underlätta tillträdet för nya aktörer. Tvärtom är det av grundläggande vikt att se till att alla järnvägsanvändare respekterar alla de standarder som skapar större säkerhet.
Jag skall nu övergå till de övriga betänkandena om järnvägspaketet. Jag stöder förslagen från min kollega Savary om en Europeisk järnvägsbyrå. Jag menar att förslagen att alla aktörer skall vara företrädda i byråns styrelse är grundläggande för att nå framsteg. Jag tror att det är väldigt viktigt att järnvägsanställda och deras organisationer bidrar till processen för att utforma de tekniska specifikationerna för driftskompatibilitet (TSD).
Jag instämmer i flera av förslagen som har lagts fram av Sterckx om säkerhet. Jag tror att varje medlemsstats särskilda situation och kunnande måste tas i beaktande. Jag menar dock att det är viktigt att sätta av tillräckligt med tid. Av historiska skäl är våra järnvägsnät ytterst komplicerade. En ändamålsenlig förändring måste ta hänsyn till den mänskliga aspekten. Jag vill också gärna sätta strålkastarljuset på frågan om nationella standarder. Det är grundläggande för medlemsstaterna att behålla rätten och förmågan att förbättra sina säkerhetsvillkor och säkerhetssystem. Om denna rätt tas bort är risken stor att alla reduceras till den lägsta gemensamma nämnaren, när målet i stället borde vara att hjälpa alla nät att höja sina säkerhetsnivåer.
Till sist torde vår föredragande förstå att jag inte är införstådd med att ändra våra målsättningar, inbegripet att öppna upp sektorn för konkurrens och att anse att denna åtgärd är lika viktig som säkerheten. Var och en har sin egen uppfattning om att öppna upp sektorn för konkurrens. Det är bara så att vi inte är ense i frågan. Det är dock synd att göra en mischmasch i ett direktiv som har harmonisering och förbättring av säkerheten som sin huvudsakliga målsättning.
Vad gäller Jarzembowskis betänkande måste jag säga att jag inte delar hans önskan om avreglering. Vi har precis bara inlett processen med att genomföra det föregående direktivet, och det krävs en bedömning av dess effekter. Järnvägssektorn har en sådan social och ekonomisk betydelse att försiktighetsprincipen måste tillämpas. Ingen vill att det europeiska järnvägssystemet skall drabbas av samma missöden, för att inte säga katastrofer, som har drabbat vissa andra nät. Avreglering till varje pris medför vissa teoretiska antaganden. Detta kan vara farligt och har visat sig ha katastrofala följder för järnvägarna, sysselsättningen och den sociala och ekonomiska situationen. Dessa är de grunder på vilka vi avvisade förslagen om att påskynda öppnandet av såväl den nationella som den internationella godssektorn, förslag som dessvärre godkändes av rådet. Eftersom vi avvisade dessa förslag kan vi följaktligen inte stödja parlamentets försök att avreglera passagerartransporterna om betänkandet antas. Alla, eller nästan alla, huvudaktörer inom sektorn är enade i sitt motstånd mot denna plan.
Stödet för en avreglering är desto mer förvånande när man betänker att försöken att inrätta godskorridorer ännu inte har burit frukt på annat sätt än inom ramen för ett samarbete. Europeiska unionen måste lära av erfarenheterna. EU behöver också en offentlig spårbunden tjänst som vi kan vara stolta över. Enligt vår mening är det detta som står på spel.
Samtidigt som jag instämmer i Jarzembowskis åsikt om att järnvägspaketet utgör en helhet och samtidigt som vi alla är överens om att främja spårbundna transporter och att röra oss framåt i den riktningen, så menar jag avslutningsvis inte att detta nödvändigtvis är förenat med avreglering. 
Savary (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär! Jag vill först säga hur glad jag är över hur detta andra järnvägspaket nu utvecklas. Mer allmänt är jag också mycket glad över det beundransvärda arbete med att främja järnvägarna som har utförts under denna period. Jag är säker på att vi alla här i dag hyser olika känslor. Inte desto mindre är vi alla enade i vår gemensamma vilja att stärka järnvägssektorn och att ge den nytt hopp. Det gäller att övertyga alla aktörer inom järnvägssektorn om att Europeiska unionen inte är ute efter att belasta nationella järnvägsnät. Tvärtom finns den här för att ge järnvägarna tillfälle till en renässans. Detta är verkligen det huvudsakliga målet.
Det andra målet är att reagera på den allmänna opinionen. Nuförtiden bedöms vi efter hur väl vi utför våra uppgifter. I så kallade transit- och knutpunktsländer som mitt eget hemland har trenden att transportera allting med lastbil skapat outhärdliga situationer. Avsevärda politiska spänningar har uppkommit i dessa länder. Dessa spänningar trädde i förgrunden i fråga om Mont Blanc-olyckorna och en liknande situation uppkommer nu i samband med Pyrenéerna.
Detta andra järnvägspaket har flera dimensioner. För det första har det en väldigt stark teknisk dimension som i synnerhet kommer till uttryck i Sylviane Ainardis betänkande. Vi stöder hennes betänkande fullt ut och jag personligen stöder det förbehållslöst, i synnerhet eftersom det ger utrymme för installation av svarta lådor, något som är Ainardis personliga önskan. Sterckx-betänkandet tar även upp tekniska frågor och är också viktigt genom att det inrättar europeiska säkerhetsstandarder. Det är därför inte aktuellt att öppna upp sektorn utan att tillhandahålla ett säkerhetsnät. Noggranna förberedelser kommer att göras. Säkerheten kommer att stå i centrum under öppnandeprocessen. Säkerheten måste alltid vara vår målsättning och vårt motto.
I det här sammanhanget har jag en mer försiktig åsikt om förhållandet mellan nationella säkerhetsstandarder och europeiska säkerhetsstandarder. Jag anser att säkerheten inte får offras för frihetens skull. Vad beträffar järnvägssektorn är säkerheten uppenbarligen alltid avgörande för de järnvägsanställdas arbete. Inte desto mindre menar jag att det är grundläggande att standarder inte används som en förevändning för att hindra andra tåg från att utnyttja ett visst nät. Personligen hoppas jag att ett passande avtal som vidmakthåller det oavvisliga säkerhetskravet kommer att ingås i det här ärendet.
Avslutningsvis inbegriper dessa texter för första gången en väldigt betydelsefull social dimension, något som fyller mig med stort hopp. Jag delar åsikten att långt större framsteg har gjorts med att integrera Europeiska unionens vägar än med att integrera dess järnvägar, och det är ungefär vad jag menade. Orsaken till att järnvägen ligger efter är att järnvägsanställda hittills inte har insett att vi också försöker att integrera Europeiska unionens järnvägsanställda, något som också kommer att bli till deras fördel.
Betydande framsteg har likväl gjorts. För det första har vi inrättandet av byrån. Denna prestation skall tillskrivas mina kolleger och förståelsen och det kontinuerliga stödet från kommissionens och rådets sida. Byrån kommer att för första gången sammanföra arbetsgivare och arbetstagare. Jag tycker att vi borde känna oss tillfreds med detta. Jag tror att denna byrå borde bli ett gemensamt forum för järnvägssektorn. Detta var anledningen till att vi försökte göra arbetstagarnas företrädare delaktiga och även sammanföra järnvägsanvändare, järnvägsföretag och infrastrukturförvaltare.
Det är min förhoppning att ändringsförslag 4 och ändringsförslag 5 kommer att godkännas. I synnerhet hoppas jag att bestämmelsen i artikel 3 för fackföreningar i arbetsgrupper kommer att behållas. Jag tror att detta utgör ett väsentligt steg framåt.
Både Sterckx-betänkandet och Ainardi-betänkandet vidmakthåller principen om att dialogen mellan arbetsmarknadens parter skall ges företräde i Europeiska unionens lagstiftningsprocesser. Närhelst arbetsgivare och fackföreningar kan komma fram till en överenskommelse inom en rimlig tidsram kan behovet av lagstiftning undvikas. Lagstiftningen kan sedan utformas vid en senare tidpunkt. Ur denna synvinkel betecknar utvecklingen vad gäller förarbeviset en vändpunkt. Detta är första gången som de 32 järnvägsföretagen och företrädarna för unionen har nått en överenskommelse som kommer att utgöra grunden för en text. Denna text kommer självfallet även att prägla kommissionens arbete. Tack vare överenskommelsen kommer kommissionens arbete att ha långt större legitimitet än vad det annars skulle ha haft. Jag hoppas att allt detta förebådar ett mycket snart införande av en konvention som sammanför alla europeiska järnvägsanställda. Jag tror att detta kommer att vara den utlösande faktorn för att frigöra Europeiska unionens järnvägar och leda till att de snabbt integreras.
Avreglering är också en debattfråga. Mina åsikter om denna är mycket mer förbehållsamma än Georg Jarzembowskis. Jag är inte säker på att det är särskilt lämpligt att ständigt ändra dagordningen. Jag är inte säker på att avreglering är den enda grundvalen när det gäller att integrera Europeiska unionens järnvägar. Jag tror faktiskt att det är raka motsatsen. Helt klart är det viktigt att se till att tåg kan färdas fritt genom alla medlemsstater. Enligt min mening återstår det dock många andra villkor som järnvägarna måste uppfylla för att återfå sin rättmätiga status och kunna konkurrera med vägtransporterna. Jag är inte säker på att vi bör ta upp frågan om passagerartransporterna alltför tidigt. Vi får inte anta ett trångsynt tillvägagångssätt. Enligt min åsikt är det ingen mening med att fastställa ett datum utan att vara fullt medveten om vad detta innebär, särskilt på den ekonomiska fronten. Jag fruktar att vi obevekligt kan dras mot en situation där alla risker kolliderar. Ju närmare valet kommer desto större blir möjligheterna för rådet att försvaga vissa ståndpunkter. Jag beklagar detta, men vi skall förflytta oss tillsammans i den riktningen, Georg, eftersom vi alla accepterade att detta är ett järnvägspaket.
Jag vill avsluta, fru kommissionär, med att säga att vi fäster stor vikt vid budgetaspekten. Jag är bekymrad över att direktivet om europeiska vägskatteskivor inte når upp till vitbokens ambitioner. Det kommer att medge att nationell skattepolitik införs, något som sannolikt resulterar i stor inkonsekvens vad gäller skatteavdrag och tilldelning av dessa medel. Jag skulle ha föredragit ett system i schweizisk stil för Europeiska unionen. 
De Palacio,
   . –Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först säga att allt arbete på detta andra järnvägspaket framskrider på ett högst tillfredsställande sätt. Det är förvisso tillfredsställande att hålla den här debatten på morgonen med den fördelen att vi har mycket ljus och närvarande protokollförare. Det är värt att notera att vi faktiskt arbetar i dagsljus. För en gångs skull har vi inte blivit förvisade till skymningstimmarna. Frågor av det här slaget överlämnas vanligtvis till kvällssammanträden. Jag vill därför upprepa hur förtjust jag är över att ta itu med dem under parlamentets bästa debattid.
Jag tror att denna planering av föredragningslistan är en fingervisning om den allmänt erkända betydelsen av ämnet som står under debatt. I synnerhet återspeglar den vilken betydelse som kammaren tillskriver det. Jag vill börja med att tacka parlamentet uppriktigt för allt det arbete som genomförts under åren. Som åtskilliga ärade ledamöter påminde oss om har vi nu arbetat tillsammans under en lång tid i hopp om att blåsa nytt liv i europeiska järnvägar och säkerställa en återhämtning för järnvägstransporterna.
Jag vill tacka de fyra föredragandena så mycket för deras utmärkta arbete. Jag medger att jag är en av dem som skulle ha föredragit att avsluta ärendet vid en andra behandling. Likväl går vi vidare mot en förlikning. Förhoppningsvis kommer ändringsförslagen att antas i morgon och ge det ytterligare uns av klarhet som krävs i de mindre frågor som återstår att diskutera i rådet.
Jag tror faktiskt att ett positivt resultat för järnvägssektorn kommer att uppnås till slut. Den som slutligen kommer att dra nytta av det är det europeiska samhället. Under hela den tid som vi har arbetat tillsammans har vi lyckats åstadkomma lösningar på de flesta av de problem som tagits upp. Vi har också klargjort våra ståndpunkter och funnit vägar framåt som har resulterat i kompromisser och överenskommelser.
Jag vill börja med att svara Gilles Savary. Kommissionen(1) har inga invändningar mot de flesta av de ändringsförslag som har lagts fram om den europeiska järnvägsbyrån. Vi motsätter oss endast fem av de 32 framlagda ändringsförslagen. I huvudsak intog vi denna ståndpunkt på grundval av rättslig klarhet eller för att undvika komplikationer eller en alltför omfattande byråkrati i byråns arbete. Jag menar att det är värt att betona att kommissionen stöder de ändringsförslag som avser styrelsens sammansättning. Föredraganden har just hänvisat till dem. Vi stöder de ändringsförslag som avser arbetsgruppernas sammansättning. Jag tror att en bra jämvikt kan uppnås.
Jag vill tacka Sylviane Ainardi för hennes arbete med ett tekniskt så komplicerat ärende. Vi har samarbetat på ett föredömligt sätt. Låt mig klargöra att kommissionen kan stödja de två ändringsförslag som Dirk Sterckx lade fram i elfte timmen.
Sterckx var föredragande för direktivet om säkerhet på gemenskapens järnvägar. Ett stort antal ändringsförslag till detta direktiv har lagts fram. Detta åskådliggör parlamentets önskan att arbeta sig fram snabbare på det här området. Vi är självfallet också ivriga att göra det. Likväl innehåller en del av de framlagda ändringsförslagen bestämmelser som redan finns i direktiven om driftskompatibilitet. Andra hänvisar till bestämmelser som kommer att framgå av vårt förslag om förarbevis för lokförare som väntas mot slutet av innevarande år. Åter andra ändringsförslag avser en systematisk förkortning av tidsfristerna för att utforma europeiska texter om järnvägssäkerhet. Rådet har redan förkortat tidsfristerna drastiskt. Jag anser därför att detta inte handlar om att vara godtycklig utan om att vara realistisk. Rådet har redan förkortat tidsfristerna som angavs i de ursprungliga förslagen. En balans verkar ha nåtts. I det sammanhanget vidhåller jag att om den framtida byrån skall vara framgångsrik från början så får den inte överbelastas med arbete. Det är också värt att nämna frågan om nationella säkerhetsföreskrifter och övervakningen av dem på gemenskapsnivå. Dessa är de mest betydelsefulla ändringsförslagen, särskilt inom ramen för förberedelsen av omröstningen i rådet. Jag anser att föredraganden har uppnått en bra jämvikt. Vi stöder därför hans ändringsförslag till artikel 8. Jag vill än en gång tacka Dirk Sterckx för hans arbete.
När jag nu övergår till Georg Jarzembowskis betänkande så bör det noteras att det kan indelas i två delar. Den ena avser godstransporter och den andra passagerartransporter.
Vi stöder parlamentets ändringsförslag full ut vad avser godstransporter. Vi bör dock hålla i minnet att en överenskommelse slutligen måste nås med rådet avseende tidsfrister och behöriga sökande. Jag är trots det säker på ett positivt resultat.
När det gäller passagerartransporter är jag väl medveten om parlamentets ståndpunkt. Kammaren gjorde detta klart i överkant vid den första behandlingen. Jag har informerat rådet om detta. Omröstningen i plenum vid den första behandlingen i parlamentet hanterades på vederbörligt sätt. Kommissionen är också fullt medveten om att denna ståndpunkt har vidhållits vid omröstningen i utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Jag borde upprepa inför kammaren att vi har förståelse för de intressen som ligger till grund för dessa ändringsförslag. Kommissionen har dock förpliktat sig att till parlamentet och till rådet lägga fram ett förslag om att öppna upp passagerartransporterna för konkurrens. Kommissionen avser att lägga fram detta förslag före årets slut. Texterna är praktiskt taget färdiga. De sista interna diskussionerna pågår. Texterna är mer invecklade än vad de förefaller vara vid en första anblick. Dokumenten bör vara tillgängliga för er om en och en halv månad. Ni kommer att få dem före årets slut.
Det förhåller sig helt riktigt så att även om kommissionen framlägger förslaget i tid så kommer det inte att bli möjligt att debattera det under den här mandatperioden. Georg Jarzembowski hade helt rätt i att påpeka detta. Debatten skulle kanske kunna inledas, men jag misstänker att det inte skulle bli möjligt att avsluta den första behandlingen. Om den här frågan vill jag säga till de ärade ledamöterna att kommissionen kommer att lägga fram texten. Vi hoppas att parlamentet kommer att inleda detta arbete och att parlamentet eller dess efterträdare kommer att avsluta arbetet på ett tillfredsställande sätt. Vi är fullt medvetna om betydelsen av att öppna upp passagerartransporterna för konkurrens. Vidare kommer det så snart det transeuropeiska nätet har upprättats att bli nödvändigt att sluta tänka i termer av nationella kriterier för järnvägar och att börja överväga europeiska järnvägskriterier.
Hädanefter kommer den geografiska referensramen att bli hela Europa, inte ett eller annat specifikt land. Det kommer att bli nödvändigt att tänka i termer av det europeiska nätet som en helhet. Följaktligen måste alla företag som redan finns i de olika europeiska länderna ha fritt tillträde till detta europeiska nät. När tillträde väl har beviljats kommer företagen att konkurrera sinsemellan. Detta är det logiska resultatet av de vidtagna åtgärderna.
Så snart en europeisk järnvägslag träder i kraft kommer de befintliga europeiska operatörerna att konkurrera sinsemellan. Konkurrensen kommer automatiskt att uppstå så snart Europa blir referensområdet snarare än ett specifikt land. Detta är inte en ideologisk fråga. Det är ett faktum. Det är helt enkelt en logisk följd av de åtgärder som har antagits. Det är en av fördelarna med Europas integration.
Dessutom borde jag säga att jag anser att den här sortens konkurrens kommer att sporra järnvägsföretagen att modernisera. En modernisering behövs i högsta grad. Jag håller förvisso med er, mina damer och herrar, om att säkerhetskriteriet är avgörande. Så måste det förbli. Säkerheten måste vara mål och motto för järnvägstransporterna. Den får inte äventyras av de andra planerade ändringarna.
Avslutningsvis, herr Jarzembowski, vill jag gärna gratulera er till era insatser och till det arbete som ni har lagt ned. Jag förstår er ståndpunkt, som delas av en betydande majoritet i kammaren, men jag är oförmögen att stödja de här ändringsförslagen. Jag kan dock avge en försäkran om att texten om att öppna upp passagerartransporterna för konkurrens kommer att framläggas före årets slut.
När jag nu avslutar mitt inlägg vill jag gärna tacka föredragandena ännu en gång. Sylviane Ainardi, Georg Jarzembowski, Dirk Sterckx och Gilles Savary har alla gjort ett lysande arbete. Ett tack skall också riktas till utskottet för regionalpolitik, transport och turism och till hela kammaren.
En del frågor återstår faktiskt för förlikning med rådet. Ett antal av dem kan visa sig vara problematiska. Förhoppningsvis kommer det att nås lämpliga kompromisser. Det andra järnvägspaketet skulle sedan kunna slutföras. Det första järnvägspaketet avslutades under den här mandatperioden. Om det andra paketet avslutas innan denna mandatperiod löper ut kommer detta parlament att kunna berömma sig av att ha flyttat de europeiska spårbundna godstransporterna framåt in i 2000-talet. Detta innebär en betydande utmaning. Det är en utmaning som dock måste antas om Europa skall få ett väl avvägt och hållbart transportsystem. 
Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det satsas en hel del på att omstrukturera Europas järnvägar. Vi måste se till att 2000-talet markerar en återhämtning för resandet på järnväg i Europa, i annat fall kommer vi att få ett kaotiskt vägnät med allt vad det innebär för människors liv, miljön och ekonomin.
Järnvägarna kan självfallet inte vara synonymt med fjärrtransporter såsom de tedde sig på 1800-talet, men de borde vara en viktig länk i en kedja som omfattar alla transportsätten – flyg, väg, hav, vattenväg och järnväg. För att järnvägarna skall kunna fylla sin roll i den här kedjan måste de svara upp mot de uppgifter som krävs av dem. De måste vara helt integrerade inom sina egna strukturer, och det högtravande konceptet med multimodala transporter måste ges lite kött på benen så att förbindelselederna mellan de olika transportsätten verkligen kan fungera i praktiken.
Tiden är kort, vilket är anledningen till att parlamentet var missnöjt – och faktiskt fortfarande inte är helt tillfreds – med den ursprungliga tidtabellen, men vi ser visserligen tecken på utveckling och vi hoppas att det kommer att ske ytterligare utveckling – och det mycket snart, tack, om möjligt. Följaktligen håller vi fast vid våra tidigare förslag. Särskilt med avseende på det paket som Sylviane Ainardis betänkande omfattar håller vi fast vid den ståndpunkt som vi har framfört, och vi måste insistera på att driftskompatibilitet genomförs i hela nätet. Detta kan självfallet inte uppnås helt såvida det inte finns ett faktiskt bindande krav för järnvägsnätets samtliga parter och såvida inte åtgärder vidtas för att se till att internationell transportverksamhet inte hindras igen av ett lappverk av åtgärder.
I samband med att tekniska specifikationer utarbetas och antas måste de ekonomiska kostnaderna tas i övervägande och omsorg måste ägnas åt att se till att de erforderliga säkerhetsstandarderna finns och att vederbörlig hänsyn också tas till miljömässiga och sociala intressen. En av de viktigaste förutsättningarna för ett fullkomligt effektivt och säkert transeuropeiskt järnvägsnät för höghastighetståg är ett fungerande kommunikationssystem, särskilt mellan dem som bedriver verksamheten och dem som övervakar den. Av detta skäl behöver vi en lämplig terminologikod för driftskommunikationerna. Hellre än att omorganisera allt detta på grundval av den lägsta gemensamma nämnaren och lägsta säkerhetsnivåer måste vi se till att de högsta möjliga standarderna efterlevs.
Tillåt mig att i min egenskap av österrikare avslutningsvis ta tillfället i akt att kommentera ett annat ämne som åter har varit på tapeten den senaste tiden. Jag hänvisar till den föreslagna förordningen om systemet med miljöpoäng för lastbilar som färdas genom Österrike, något som var föremål för Caveri-betänkandet som nu har gått till förlikningsförfarande, även om det förfarandet ännu inte har börjat på allvar. I detta sammanhang vill jag komma med en angelägen uppmaning, särskilt till rådet och dess tjänstgörande ordförande, Lunardi, att se till att de mest direkt drabbade länderna kan enas om en gemensam ståndpunkt så att de kan signalera till alla, inbegripet parlamentet, att dödläget håller på att brytas.
Dödläget måste brytas, och så snart så har skett kan Schmids tidigare citat av Goethe tillämpas även på frågan med miljöpoäng, om än i en något förändrad form: ”ty den kommer slutligen att nå framgång som outtröttligt strävar”. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Får jag börja med att gratulera föredragandena varmt till deras gedigna arbete och deras nära samarbete med alla de andra ledamöterna i utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
I mitt inlägg i den här debatten vill jag gärna koncentrera mig på det arbete som Georg Jarzembowski har gjort och på att räkna upp de förhållanden under vilka en avreglering verkligen kan lyckas. Vad godstransporterna beträffar så finns det inga skillnader mellan oss; vi är överens om behovet av att avreglera eller att öppna upp marknaden för godstransporter eftersom den procentuella andel gods som transporteras på järnväg stadigt har sjunkit de senaste åren och faktiskt årtiondena. Detta är inte resultatet av en avreglering, som kom till stånd mycket senare. Tvärtom är avreglering faktiskt en nödvändig, om än bristfällig, reaktion på denna utveckling.
Området landsvägstransporter har känt av just den avreglering som vi faktiskt vill se på området järnvägstransporter. Nationella gränser utgör nu praktiskt taget inga hinder för internationella vägtransporter inom Europeiska unionen, vilket inte heller avvikande tekniska standarder eller säkerhetsstandarder gör. Den externa kostnaden för vägtransporterna bärs dock av transportföretag, något som har varit till deras fördel, och vägnätet har erhållit enorma belopp för offentliga investeringar. Vägarnas överlägsenhet över järnvägarna kan inte betraktas som det fria företagandets triumf över förstatligade industrier eftersom vägtransporterna inte skulle ha kunnat blomstra utan offentliga investeringar.
Vad passagerartransporter beträffar är jag väldigt tacksam mot kommissionären för hennes förklarande anmärkningar, och jag hoppas att det pragmatiska och logiska i hennes resonemang även har övertygat Georg Jarzembowski, som inte är helt immun mot den sortens övertygande argument som kommissionären använde sig så rikligt av i dag. Låt oss vara uppriktiga: den avgörande frågan är inte huruvida föreskrifterna träder i kraft 2005 eller inte; vad som är avgörande är att de införs vid någon tidpunkt under de kommande åren. Vi är överens på den punkten. Min grupp kommer att rösta för Jarzembowski-betänkandet, men jag vill gärna säga mycket tydligt på gruppens vägnar att försöken att avreglera godstransporterna bara kommer att lyckas om de åtföljs av större flexibilitet i fråga om passagerartransporterna. Godstransporter måste ha företräde av de skäl som jag har angett, men på vissa villkor. En framgångsrik avreglering av järnvägstransporterna kommer också att vara beroende av åtgärder som harmonisering av tekniska specifikationer och säkerhetsstandarder. Mycket har redan sagts om detta, och vi instämmer helt med vad vi har hört. De hinder för en inre europeisk marknad som fortfarande finns på detta område måste avlägsnas systematiskt. Detta är en utmaning för politikerna i hela Europa och alldeles särskilt för järnvägsindustrins båda sidor.
Vilket tar mig över till det andra villkoret. Det har blivit modernt i dag att genomföra reformer som strider starkast mot intressena hos dem som mest direkt påverkas av dem, nämligen arbetsstyrkan. Jag anser att det skulle vara bättre om vi kunde säkerställa arbetstagarnas stöd, i synnerhet de järnvägsanställdas, för reformer och förändringar. Det avtal som nåddes för några dagar sedan om förarbevis för lokförare är ett väldigt gott tecken. Om vi överlåter ansvar på järnvägsindustrins båda sidor – arbetsgivare och anställda – med förbehåll givetvis för att underlåtenhet att utöva detta ansvar kommer att resultera i ett påtvingat politiskt beslut, tror jag fast och fullt att de kommer att komma fram till en effektiv lösning, såsom i fallet med förarbevis för lokförare. Jag hoppas att detta verkligen är början på ett konstruktivt partnerskap mellan ledning och arbetsstyrka inom järnvägsindustrin.
För det tredje kommer en avreglering bara att fungera om ytterligare medel investeras i infrastrukturen. En hänvisning har redan gjorts till elmarknaden, till situationen i Storbritannien, till exempel. Om vi avreglerar men inte strävar efter att säkerställa att det finns tillräckligt med stimulansåtgärder för investeringar finns det en uppenbar risk att näten kommer att bryta samman och att frön till osäkerhet kommer att sås. När allt kommer omkring är målen med konkurrens att pressa ned priserna, något som också sänker vinstmarginalerna för infrastrukturoperatörerna, och att åstadkomma ett bättre och mer fullständigt utnyttjande av infrastrukturen. Om inga kompensatoriska eller stödjande offentliga investeringar görs kan allvarliga problem uppstå.
Jag är något bedrövad över det faktum att det, efter en väldigt bra presentation eller presentationer för rådet av kommissionen, inte har dykt upp något klart uttalande om investeringar i de transeuropeiska näten, särskilt om ytterligare stimulansåtgärder, med andra ord de 30 procent som kommissionen efterlyser för gränsöverskridande projekt. Vi måste uppmuntra alla medlemsstater att öka sina investeringar i järnvägsnät, med särskild betoning på – det behöver man väl knappas säga – gränsöverskridande åtgärder. Hur skall vi kunna föra Europa samman om det inte finns tillräckliga investeringar i järnvägsinfrastrukturen? Jag hoppas att ett uttalande i denna fråga kan väntas till toppmötet i december, om inte dessförinnan. Och låt mig ännu en gång rikta ett tack till kommissionen, som har gjort så mycket bra förberedande arbete.
Den sista förutsättningen för en framgångsrik avreglering är enligt min mening att skapa lika villkor. Som jag redan har nämnt är en av de många orsakerna till att vägtransporterna har befäst sin överlägsenhet är att väganvändarna inte betalar de externa kostnaderna, med andra ord de miljörelaterade kostnaderna. De betalar varken för det ytterligare slitage som förorsakas av tunga fordon inte för den skada på miljön som förorsakas av fordonsutsläpp.
Kommissionsledamoten har presenterat ett direktiv om prissättning på infrastruktur som jag inte finner helt tillfredsställande eftersom jag tycker att det erbjuder för lite utrymme vad gäller att komma tillrätta med denna obalans. Jag finner det dock alarmerande att läsa om vad som har hänt i rådet, att få veta hur lite bifall och stöd det finns för den ståndpunkt som kommissionen har antagit. Jag hoppas att kammaren kommer att stödja kommissionen kraftigare i den här frågan, och jag vill gärna än en gång tacka föredragandena för deras insatser i den här riktningen. Georg Jarzembowski har gjort ett utmärkt arbete. Allt han behöver göra nu är att ta det där förtroendesprånget och koncentrera sig på godstransporterna; framförallt borde han fullt ut stödja sin värderade kollegas, kommissionär De Palacios, ståndpunkt, och sedan kommer vi att nå fram till ett bra beslut. 
Vermeer (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill tacka parlamentsledamöterna – föredragandena – som har arbetat så hårt för att kunna lägga fram ett sammanhängande paket; detta är nämligen vad slutprodukten är. Sedan förra veckan har jag med egna ögon kunna se att det verkligen är möjligt att göra affärer om järnvägarna i Europa. Jag besökte ett privat företag i Rotterdam som nu transporterar hälften av sina containrar på järnväg: detta innebär en marknadsandel på 50 procent jämfört med de gamla monopolisterna som lägger hinder i vägen för dem. De privata företagarnas inträde på marknaden här därför bidragit till att sätta stopp för den relativa förlusten av ett transportsätt. Vi måste därför uppmuntra flera privata aktörer att investera i användningen av järnvägarna, för att säkerställa deras framtid som ett alternativt transportsätt. Jag beundrar och stöder Georg Jarzembowskis engagemang för att gå hela vägen med järnvägarna och också hans strävan efter att avreglera passagerartransporterna senast 2008. Jag hoppas verkligen att rådet antar detta. Jag vill dock också gärna påminna om att vi, när vi gör detta, inte får hindra ett antal länder från att avreglera godstransporterna. Här hänvisar jag i synnerhet till sådana länder som Frankrike och Belgien: även om deras organisationer gör investeringar utomlands så tillåter de inte att utländska företag utvecklar verksamhet på deras järnvägar. Jag hoppas att detta senast i januari 2006 kommer att tillhöra det förgångna och jag tror verkligen att det kommer att göra det. Säkerhet och driftskompatibilitet går hand i hand och är också den viktigaste anledningen till att järnvägarna har förutsättningar att bli ett bra, snabbt och konkurrenskraftigt transportsätt jämfört med vägtransporter. För att det skall bli så måste dock en hel del förändras.
Jag har konstaterat att en tågresa från Nederländerna till Sydtyskland – genom två länder och tre [tyska delstater] – har sju lokbyten. Det är fullständigt löjligt att detta skall föreställa ett alternativ till vägtransporter. Jag är därför glad över att det finns ett utmärkt förslag framlagt här som kommer att göra det möjligt för oss att åtgärda sådana förhållanden. Förslaget kommer att göra det möjligt för oss att se till att vi får en enhetlig utbildning i hela Europa, ett enhetligt, igenkännligt system som är tillgängligt och som också främjar genomresor; följaktligen ökas den verkliga hastigheten på godsjärnvägarna, och därmed, säkerheten och tillförlitligheten.
Jag vill därför rekommendera att mycket stor uppmärksamhet ägnas den inbördes förbindelsen mellan linjesträckningar på internationell nivå. Detta kommer att bana väg för att de som önskar resa med tåg skall kunna göra det. Detta skulle göra det nödvändigt med samtrafik mellan sträckor. Sådant får inte organiseras separat för varje [delstat]. Ett allomfattande, samlat tillvägagångssätt krävs, och jag menar att det är synnerligen viktigt att förslaget har lagts fram. Enligt min mening ger oss frågan om säkerhet och driftskompatibilitet en mycket god möjlighet att göra järnvägarna till ett tilltalande transportsätt, vid sidan av vägtransporter och också vid sidan av transporter på vattenvägar. Jag tror att detta utgör ett steg som får avsevärd betydelse för godstransporterna i hela Europa. 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Järnvägstransporter startades en gång av privata företag som räknade med att göra vinst på det. Deras järnvägslinjer utgjorde inte ett sammanhängande nätverk och kunde för det mesta inte användas av andra företag med andra slags tåg. Många av de här företagen gick i konkurs eller var kända för att deras tjänster höll låg kvalitet med många avbrott. När detta system misslyckades började det dyka upp statligt ägda företag som så långt som möjligt försökte utveckla en enhetlig modell för sina respektive länder. Järnvägstransporter blev ett av statens viktigaste ansvarsområden. Vi har nu nått en fas i vilken man å ena sidan strävar efter en storskalig och enhetlig europeisk modell men samtidigt å andra sidan propagerar för en återgång till 1800-talets modell med enskilda privata företag. Det kommer att vara svårt att förena de två målsättningarna i praktiken och det kommer vara en konstant källa till spänningar. Förespråkarna för denna modell håller fram transportföretag som flygbolag och godshanteringsföretag som exempel för järnvägarna, vilka de betraktar som omoderna. De anser att konkurrensfriheten kommer att leda till tillväxt och göra järnvägarna attraktiva för en bredare kundkrets som hittills inte har använt sig av dem.
Andra fruktar att en avreglering endast kommer att leda till att den vinstgivande verksamheten skiljs ut från den förlustbringande och till nedskärningar i infrastruktur, service och personal, vilket skulle leda till försämrad säkerhet och höjda biljettpriser. De anser att det finns fler skäl för att överlämna gränsöverskridande långdistanstransporter till en effektiv samordning mellan befintliga statliga företag eller till ett särskilt europeiskt företag än att skapa utrymme för nya privata företag. Åtgärder för att begränsa miljöskadliga luft- och landtransporter är ett bra komplement till detta.
De fyra betänkanden som är uppe till diskussion i dag är ett resultat av denna avgörande åsiktsskillnad. Gemensamt för dem alla är att de förutsätter att järnvägstransporter återigen kan komma att spela en viktig roll i framtiden; och det är ett framsteg i förhållande till den tid då järnvägarna överlämnades till museet för 1800-talskuriosa. Meningarna går emellertid isär om hur detta skall förverkligas.
Jarzembowski-betänkandet är ett av de otaliga försöken att nå en snabbare och mer omfattande avreglering, inte bara för gränsöverskridande godstransporter, utan till och med för inrikes passagerarbefordran. Även om jag inte är någon anhängare av större makt för rådet, så hoppas jag att rådet kommer att begränsa ett sådant förslag även denna gång, om en majoritet i parlamentet skulle stödja föredraganden.
Sterckx-betänkandet framhäver inte lika starkt den fria marknaden, men står för en tämligen centralistisk uppfattning, som inte lämnar tillräckligt utrymme åt nationella och regionala åtgärder.
Betänkandena av Sylviane Ainardi och Gilles Savary syftar till att ge kvalitet till samhälle, användare och personal, och har därför mitt stöd. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Järnvägsnätet är, tillsammans med hela kommunikationsinfrastrukturen och medierna, avgörande för att göra Europeiska unionen till en politisk enhet utan gränser. Detta är lika sant nu som det har varit för de moderna staternas utveckling under de senaste 200 åren.
Dessa tjänster behövs för ekonomiska framsteg och modernisering, precis som utvidgningen av höghastighetsnätverket är nödvändig för att göra näringslivet mera dynamiskt och vitalt. Därför är järnvägspaketet inte helt simpelt ett nytt instrument för att låta privata företag göra affärer så snart som möjligt, utan snarare ett verktyg för att bygga vägen till politisk, ekonomisk och social integration i hela unionen. Min grupp avvisar Jarzembowskis betänkande, eftersom hans synsätt strider mot det som skisserades ovan, men vi kommer att rösta för Sterckx betänkande om säkerhet, Ainardis betänkande om driftskompatibilitet och Savarys betänkande om den europeiska järnvägsbyrån, som är förenliga med det.
För mig som galicier, och för alla innevånare i nationer som ligger långt från Europas geografiska centrum, bör parlamentets beslut naturligtvis vara ett sätt för oss att få höghastighetskommunikationer med hela Europa. Den plan för infrastrukturinvesteringar som för närvarande utarbetas av kommissionen bör dela denna målsättning, framför allt med tanke på det faktum att järnvägar är skonsammare mot naturen och även bättre för social välfärd än något annat transportmedel. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Syftet med dessa förslag är att sätta fart på järnvägssektorn så att den kan bli ett attraktivt och livskraftigt alternativ till andra transportsätt. Av reaktionerna på vitboken att döma finns det ett brett stöd för detta. Den enda frågan är hur det skall åstadkommas.
Det krävs en drastiskt förändrad attityd inom sektorn. Detta paket kan utan tvivel bidra till detta, förutsatt att det utvecklas och genomförs på rätt sätt. En viktig faktor gäller tillträde till marknaden. Vem skall få användarrättigheter – och till vad? För att stå emot konkurrensen med vägtransporterna måste speditörer och leverantörer få jämförbar frihet. Det innebär att parterna i godstransporter måste få direkt tillträde till nätet. Jag tillåter mig att betvivla att det är välbetänkt att på kort sikt även kräva detta för passagerarbefordran.
Om vi ger entreprenörer detta utrymmet är det viktigt att vi fastställer tydliga regler om användning och säkerhet. Vi anser att Sterckx har pekat på relevanta områden. Vi instämmer därför i merparten av hans förslag. Samma sak gäller för ett antal av förslagen i Ainardi-betänkandet. När det gäller byråns uppgifter har järnvägarnas utveckling under de senaste årtiondena inte gett de resultat som vi hade hoppats på. Byrån bör därför vara pådrivande för en ny inriktning. Detta bör beaktas när det gäller de olika berörda parternas deltagande.
På det hela taget har vi här ett gediget paket som förhoppningsvis kommer att göra det möjligt för oss att skapa utrymme för sektorn att utvecklas. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Behandlingen av dessa betänkanden som en helhet under namnet ”järnvägspaket”, som omfattar olika delaspekter av järnvägsfrågan – till exempel säkerhet på gemenskapens järnvägar, utvecklingen av höghastighetslinjer, beviljandet av licenser till järnvägsföretag och upptagande av avgifter samt fördelning av infrastrukturprojekt för järnvägarna –, ger mig tillfälle att i dag, under diskussionen om det transeuropeiska järnvägssystemet, rikta parlamentets uppmärksamhet mot den pågående blockeringen av frågan om bansträckan ”Järn-Rhen”.
Bansträckan ”Järn-Rhen” är ett enastående exempel på en europeisk transportlinje som är till gagn för en öppen ekonomi. När allt kommer omkring öppnar sträckan ”Järn-Rhen” i Ruhrområdet i det tyska inlandet inte bara för hamnen i Antwerpen, utan även för hamnarna i Gent, Zeebrugge och Ostende. Bansträckan finns och har redan bevisat sin nytta i det förflutna men den kom ur bruk för några årtionden sedan eftersom kostnaderna för miljöanpassning, som till exempel tunneldrivning på vissa platser, visade sig vara för höga för att linjen skulle kunna bli lönsam på kort tid. Detta är emellertid ett skenargument som den nederländska regeringen gömmer sig bakom när den fortsätter att hela tiden blockera frågan.
Nuförtiden anser emellertid Flandern att det är dags att aktivera denna järnvägslinje på nytt, mot bakgrund av de växande problemen med containertrafiken i Flandern, Nederländerna och Tyskland, som ökar konstant. Tyskland, och närmare bestämt delstaten Nordrhein–Westfalen har under många år stött Flandern i detta ekonomiskt nödvändiga krav.
Tyvärr bedriver emellertid Nederländerna obstruktionspolitik i denna fråga, en politik som har sin grund i de egna planerna på att förse hamnen i Rotterdam med en modern anslutning till Ruhrområdet via den oskäligt prissatta och miljöskadliga Betuwe-linjen, som dock inte kommer att ge några ekonomiska fördelar till något enda europeiskt land.
Därför har situationen varit låst på detta sätt i åratal. Ingen tjänar på det och det har bara orsakat stora ekonomiska skador för hamnarna i Flandern och containertrafiken.
Nu när Europa formellt har erkänt de transnationella järnvägslinjernas betydelse vill jag uttrycka min förhoppning, som flamländare och , att man skall försöka nå fram till ett genombrott – som kan erbjuda alla parter en tillfredsställande lösning – på europeisk nivå i frågan om bansträckan ”Järn-Rhen” som är så viktig för Flandern. 
Talmannen.
   – Dirk Sterckx har en ordningsfråga. Till vilken av artiklarna i arbetsordningen hänför sig er fråga?
Sterckx (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill göra ett personligt uttalande. Jag vill påpeka att Koenraad Dillens grupp – hans företrädare – när jag föreslog ... 
Talmannen.
   – Jag måste informera er om att personliga uttalanden kan göras vid slutet av en debatt snarare än under den. Vår arbetsordning är mycket tydlig på den punkten. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice ordförande för kommissionen! Jag vill gratulera de fyra föredragandena till deras arbete och önska dem fortsatta framgångar, då det är uppenbart att ett förlikningsförfarande med rådet kommer att följa. Jag skulle vilja börja med att fokusera på frågan om avreglering av järnvägarna och göra ett antal politiska observationer, eftersom jag är övertygad om vi håller på att tappa bort huvudinnehållet i diskussionerna om enskilda ändringsförslag och tekniska lösningar.
Mina damer och herrar, sjöfarten har varit avreglerad i många år nu. Europas vägtransporter har varit avreglerade i många år nu. Samma sak gäller för flygtransporter. Jag anser att detta är en paradox. Det finns ingen rimlig motivering till varför just järnvägarna skulle vara fjättrade och varför det inte skulle finnas ett enda järnvägsnät och fri konkurrens på EU-nivå. Jag vill uppriktigt be någon att förklara detta för mig med ärliga avsikter och inte dolt bakom vissa gruppers eller företags intressen utan på grundval av de grundläggande reglerna för det sunda förnuftet.
Vi får inte glömma att man inte kan tala om en inre EU-marknad om vi inte har ett enda transportnät. Och det är inte möjligt att uppnå detta om inte också järnvägsnätet avregleras. Särskilt inte med tanke på att alla politiska krafter i Europa, åtminstone i teorin, vill främja järnvägarna, därför att de är ett miljövänligt transportmedel. Följaktligen är det absolut nödvändigt att vi går modigt fram på området för avregleringar och jag säger uppriktigt till er att om det var jag personligen som skulle besluta om vad som behöver göras på järnvägsmarknaden så skulle jag avreglera den i morgon bitti. I morgon bitti, naturligtvis med alla de mått och steg som erfordras för säkerhetsregler, så att vi får en avreglering på hög nivå utan risker för passagerarna, på samma sätt som fallet är för flygtransporter. Efter att ha sagt detta anser jag att det är absurt att fortsätta denna debatt, där frågan hela tiden skjuts upp och det ser ut som en reträttstrid, som helt enkelt, enligt min åsikt, försöker gynna vissa intressen. Hur som helst så måste vi här agera på grundval av politisk konsensus och inte på grundval av mina personliga önskemål.
Parlamentet, som i åratal har gått i spetsen för avregleringen av järnvägarna gör rätt i att hålla fast vid de ändringsförslag som gjordes vid första behandlingen och jag hoppas att vi, inom ramen för den förlikning som kommer att följa, skall kunna nå fram till bästa möjliga resultat med det italienska ordförandeskapet senast i december. Jag hoppas att det uttalande som kommissionsledamoten gjorde kommer att vara till hjälp för oss och att det kan tjäna som en sista utväg så att vi omedelbart efteråt kan gå vidare med avregleringen av järnvägsmarknaden vad beträffar passagerare.
Den fråga som stadigvarande intresserar parlamentet, och självfallet vår grupp, är säkerhet. Det är anledningen till att vi i Sterckx-betänkandet talar om svarta lådor, liknande de som används på fartyg och i flygplan. Det är anledningen till att vi talar om ett EU-körkort för lokförare och det är också anledningen till att vi i Ainardi-betänkandet tar upp frågan om finansiering av driftskompatibilitet, eftersom vi vill ha driftskompatibilitet på en hög nivå och inte på en miniminivå, som rådet önskar. Vi skall gå vidare i denna anda i hopp om att vi vid slutet av det italienska ordförandeskapet i slutet av december skall ha nått bästa möjliga resultatet när det gäller kriterierna för avreglering av järnvägsmarknaden. Inte därför att vi skulle anse detta vara ett mål i sig självt, utan därför att vi anser att det är det bästa sättet att främja EU:s ekonomi, EU:s konsumenter och arbetstagarna själva, genom att det kommer att skapa fler arbetstillfällen. 
Simpson (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka alla föredragande för deras arbete med denna komplicerade, men ändå viktiga fråga inom transportområdet, nämligen våra järnvägar och deras framtid. 
Jag vill börja med frågan om järnvägsfrakter och vad som har sagts om den. På området för järnvägsfrakter sitter järnvägsindustrin för närvarande i det ”allra sista väntrummet”. Om vi inte alla samarbetar för att utveckla järnvägsfrakten i bred europeisk skala – bland annat genom att öppna de nationella näten, öka utvecklingen av interoperabiliteten och genom att industrin ändrar sitt sätt att tänka och arbeta på – kommer det inte att finnas någon järnvägsfrakt att värna om eller som är värd namnet till 2020. Den kommer att ha försvunnit och huvudsakligen flyttats över till vägarna, med alla följder som det kommer att medföra.
Så jag börjar denna morgon med en vänskaplig varning till järnvägsindustrin: om den inte skärper sig, och om vi inte alla samarbetar på området för järnvägsfrakt, kommer den att försvinna om 20 år eller så.
Alla åtgärder enligt denna linje måste naturligtvis bygga på samarbete med fackföreningarna och arbetsmarknadens parter. Min grupp har konsekvent kämpat för den frågan i många år nu. I det avseendet välkomnar jag de avtal som nyligen har ingåtts mellan Europeiska transportarbetarfederationen (ETF) och Europeiska järnvägsgemenskapen (CER), särskilt körkortsfrågan, samt kommissionens åtagande att lägga fram ett förslag om denna fråga till årsslutet.
När det gäller passagerare vill jag uppmana till försiktighet. Jag noterar att min kollega Hatzidakis säger att vi skall vara ”djärva”. Men problemet med detta är att en medlemsstat som för några år sedan beslutade sig för att vara djärv på järnvägsområdet var Förenade kungariket. Resultatet av denna ”djärvhet” blev en hafsigt utformad privatisering som ledde till totalt kaos i järnvägsindustrin och till att den nuvarande regeringen har fått lägga ut mycket mer pengar på järnvägarna än planerat. Trots det har vi fortfarande inte fått bättre service.
Detta innebär inte att vi alla skall sluta oss inom vårt skal och säga att nationaliserade järnvägar är det som först och främst gäller. Så är det naturligtvis inte. Men vi måste se till att ingen gör om samma misstag som Förenade kungariket. Avreglering på passagerarsidan måste ske stegvis.
I det avseendet har våra föredragande utarbetat en välavvägd kompromiss som alla kan leva med. Vi måste alla komma ihåg att tillhandahållande av järnvägstjänster inte bara handlar om vinst – det handlar även om säkerhet – men också om service och servicenivåer till de människor som det är meningen att man skall transportera från en plats till en annan. När allt kommer omkring måste människor komma före vinstintressen, men så är tyvärr inte alltid fallet.
Låt mig bara kort koncentrera mig på betänkandet av Sterckx, som jag var skuggföredragande för på min grupps vägnar. Jag vill tacka honom för hans arbete och särskilt för hans ansträngningar att nå en kompromisslösning som alla kan godta. Han bör också gratuleras eftersom kampen med rådet – ja, allas våra föredragandes kamp med rådet – försvårade detta arbete avsevärt.
Jag vill bara säga att alla är för säkerhet. Ingen politiker kommer att resa sig här och säga att han eller hon inte anser att säkerheten är viktig, det skulle vara politiskt självmord. Det handlar om att få rätt balans mellan vad som är praktiskt genomförbart, såväl som att vi se till att den säkerhetsnivå vi har är så hög som möjligt. Tråkigt nog har vi nyligen sett fall där våra järnvägar inte har hållit måttet.
Jag tackar de föredragande än en gång och avslutar med att säga till järnvägsindustrin att det är en avgörande tidpunkt för alla Europas järnvägar. För frakten är detta sista chansen. Jag hoppas att vi inte kastar bort den. 
Talmannen.
   – Herr Simpson! Jag vill gratulera er till er andra europeiska enhetsakt denna morgon. 
Pohjamo (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill också tacka föredragandena för deras arbete med järnvägspaketet. De har uträttat ett utomordentligt arbete i denna viktiga fråga. Föredragandena har tagit itu med frågan på ett grundligt sätt, de har lyssnat till olika experter och utskottsmedlemmar, förhandlat och sökt livskraftiga kompromisser samtidigt som de hela tiden har hållit fast vid huvudmålet: att förbättra järnvägarnas konkurrenskraft, säkerhet och kompatibilitet. Förslaget att inrätta en järnvägsbyrå underbygger ytterligare detta mål.
Nu är det viktigt att rådet inte bromsar genomförandet av reformerna. Vi har sölat alldeles för länge när det gäller järnvägarnas utveckling. Det är hög tid att göra järnvägstransporterna till ett konkurrenskraftigt alternativ.
Skälen för att genomföra järnvägspaketet har framförts många gånger vid det här laget. Om vi utvecklar järnvägarna kan vi minska överbelastningen på vägarna och uppmuntra miljövänliga transporter. Ett fungerande järnvägssystem och rimligt prissatta och konkurrenskraftiga tjänster är viktigt både för överbelastade områden och även för exportindustrin i mer avlägsna områden.
Att öppna godstransporter och passagerarbefordran för konkurrens kommer att stimulera järnvägstransporternas utveckling. Därför måste vi skapa ett livskraftigt paket som även innehåller en tydlig tidsplan när det gäller att öppna området passagerartrafik för konkurrens. Vi måste göra framsteg på områdena teknisk förenlighet, säkerhetsnormer och andra regleringar, så att tåg kan köra snabbt och säkert genom Europa och erbjuda ett konkurrenskraftigt alternativ för både för godstransporter och passagerarbefordran. Sterckx strävan efter en hög säkerhetsnivå för järnvägstransporter kommer säkerligen att stödjas av alla.
Medlemsstaterna kommer också att spela en viktig roll när de antar nationella regler. De bör inte försena den långsiktiga utvecklingen och medlemsstaterna måste få kommissionens godkännande för nya nationella regler. För säkerheten är det även viktigt att tågen är utrustade med en svart låda och att de data som ställs samman av utrustningen och sättet på vilket data behandlas är standardiserade.
Järnvägsbyråns viktigaste uppgift kommer att vara att främja bästa metoder och underlätta samarbete mellan aktörerna inom järnvägssektorn. De olika aktörerna inom järnvägssektorn måste göras delaktiga i byråns arbete men alla medlemsstater kan inte vara representerade i styrelsen. I sitt arbete måste byrån icke desto mindre ta hänsyn till de olika villkoren i medlemsstaterna. 
Caudron (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Både personligen och som ledamot av Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, Europaparlamentets vänstergrupp, vill jag påminna er i så otvetydiga ordalag som möjligt om de grundsatser som måste genomsyra vår bedömning av detta europeiska järnvägspaket.
Den första grundsatsen är att järnvägstransporter är en del av de offentliga tjänsterna. Där järnvägstransporter fortfarande är en offentlig tjänst, måste de förbli det. Där avreglering påtagligt har försvagat deras ställning som en offentlig tjänst, måste denna återställas.
Den andra grundsatsen är att Europa är en tätbefolkad kontinent, med många stadsområden. Där finns även landsbygds- och bergsområden som drabbas av avfolkning. På vår kontinent spelar järnvägstransporter en grundläggande roll för nationell och regional utveckling. Det är bara järnvägarna som kan sätta stopp för två ömsesidigt sammanhängande tendenser, vars konsekvenser är blott alltför tydliga. Å ena sidan en ohämmad koncentration av människor i stadsområden och å andra sidan avfolkning av landsbygden. Sammantaget ödelägger detta våra länder.
Den tredje grundsatsen är att järnvägstransporter är det enda effektiva svaret på den snabbt ökande efterfrågan på transport av alltfler människor och varor. Det är även det enda svaret på de synbarligen motstridiga men lika viktiga behoven att bevara vår miljö och höja vår livskvalitet.
Dessa tre grundsatser sammanfaller och länkas alltmer samman. Det är på dessa grunder som min grupp och jag motsätter oss den tvångsmässiga privatiseringen av järnvägarna. Vi motsätter oss även alla beslut eller åtgärder som syftar till att järnvägsindustrin enbart skall regleras av marknadskrafter. De länder som slog in på den vägen befinner sig i ett sämre läge än de som inte gjorde det. De befinner sig i ett sämre läge eftersom järnvägslinjer har stängts. Vad värre är, de har allvarliga problem med säkerheten. Jag är övertygad om att ni vet vilka länder jag syftar på. Jag behöver inte nämna dem.
På grundval av dessa tre grundsatser motsätter sig vår grupp vad jag skulle vilja kalla Georg Jarzembowskis tvångsmässiga längtan efter avreglering. Detta var även utgångspunkten för att vi avvisade den harmonisering av järnvägsnätet som föreslås i Sterckx-betänkandet. Vi skulle föredra en harmonisering som inte i lika hög grad är ett förebud om avreglering. Vi stöder därför Savary-betänkandet om inrättandet av en europeisk järnvägsbyrå. Företrädare för arbetstagarorganisationerna skulle sitta med i styrelsen. Slutligen var det på grund av dessa tre grundsatser som vi röstade för Sylviane Ainardis förslag. Enligt detta skall hänsyn tas till sociala frågor och miljöfrågor och det ställer höga krav på säkerhet.
Efter rådets beslut efter den första behandlingen och omröstningen i utskottet för regionalpolitik, transport och turism för en tid sedan kommer vi återigen att motsätta oss en avreglering av godstransporter till 2006 och av passagerarbefordran till 2007. Vi kommer att grunda vårt slutliga ställningstagande till Sterckx-betänkandet på resultaten av omröstningen om ändringsförslagen i plenum. Vi kommer att fortsätta att stödja Savarys och Ainardis betänkanden och ståndpunkter. De står i överensstämmelse med de grundsatser som vi högaktar. 
Dhaene (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! 1800-talet var nationalstaternas blomstringstid och detta delvis tack vare järnvägarna. Nu på 2000-talet måste Europa återgå till järnvägarna. Det är därför detta paket är så viktigt.
Under den period som förflutit mellan debatten vid första behandlingen och denna debatt har dock fakta visat att det fortfarande är för tidigt att stödja Georg Jarzembowskis system för höghastighetståg. Betänkandena av Sterckx, Ainardi och Savary stämmer bättre överens med dagens behov. Min kollega, Europaparlamentariker Georg Jarzembowski, är otålig och argumenterar redan för en ökad avreglering av passagerartrafiken. Vi ser redan i flera länder den skada detta kan leda till för passagerartrafik mellan regioner. Traditionella internationella tåg dras till exempel in. Servicenivån sjunker därför på detta område. 
Det får naturligtvis inte bli så att det i ett enat Europa är mycket dyrare att åka traditionella internationella tåg än via snabbtågssystemet TGV eller att den traditionella trafiken t.o.m. försvinner. Jag har redan uppmärksammat kommissionen på detta i en parlamentsfråga, och i sitt svar delar de min åsikt och kallar det en ”anomali på den inre marknaden”. Försök förklara detta för väljarna. 
En annan viktig fråga är försvinnandet eller förändringen i fråga om utbudet av internationella tåg som därför inte utretts. Jag hoppas att Europeiska byrån gör en ordentlig utvärdering av det här och att vi tar med den här aspekten i debatten om transeuropeiska nätverk. Vi kommer att rösta mot en för tidig avreglering som inte åtföljs av åtgärder. Simpson har pekat ut de potentiella konsekvenserna av detta. 
Vi föreslår att vi avvaktar de förslag om avreglering som kommissionen lägger fram vid årets slut. Det är inom denna ram som denna debatt skall hållas, herr Jarzembowski, och jag hoppas att vi fortfarande kan komma igenom första behandlingen nu, så att inte detta arbete är förgäves. Låt oss dock först koncentrera oss på godstrafiken, eftersom detta ökande flöde omedelbart måste överföras till järnvägarna. 
Esclopé (EDD ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Den radikala reformen av järnvägarna bygger på en ädel idé. Det ursprungliga syftet var att järnvägstransporter åter skulle komma i jämvikt med de så framgångsrika vägtransporterna. Vägtransporter är visserligen billigare och mer praktiska i fråga om tillgänglighet, men de ger också upphov till omfattande föroreningar.
Jag skulle själv ha föredragit att man bestämt genomförde driftskompatibilitet. Förespråkarna för denna avreglering sporrades av kommissionens ursprungliga förslag att nationell och internationell godstrafik skulle avregleras. Sedan siktade de ännu högre. Europaparlamentet lade ett högre bud och förklarade sitt stöd för att avreglera passagerartrafik på järnväg vid första behandlingen. Mot bakgrund av rådets motstånd ser vi nu att försök görs att driva igenom detta vid andra behandlingen. Det är helt oacceptabelt, särskilt som det inte finns någon konsekvensutredning av det första paketet som visar på fördelarna med överdriven avreglering.
Kanske skulle vi bli rädda för resultatet. Som ledamot av Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa kan jag inte stödja vare sig ändringsförslag 2 eller 7. De driver avregleringen för långt. En sådan avreglering skulle drabba i synnerhet Frankrike. Där svarar internationell passagerartrafik för 20 procent av all passagerartrafik på järnväg, medan siffran för andra länder är mellan 2 och 7 procent. De minst lönsamma delarna av landet kommer oundvikligen att avfolkas. Vad kommer det att bli av livet på landsbygden? Landsbygden är inte särskilt intressant för privata aktörer som är ute efter lönsamhet. Själva idén med järnvägar är en värdefull samhällsservice som bidrar till den sociala sammanhållningen och till en harmonisk nationell och regional utveckling.
Så till sist, där avregleringen har skötts illa har det tyvärr inträffat alltfler olyckor, vilket tyder på bristande investeringar. I vissa fall har det t.o.m. varit nödvändigt att återförstatliga. 

Souchet (NI ).
   – Fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi har inbjudits att vid andra behandlingen besluta om en tidsplan för att avreglera godstrafiken. Enligt rådets gemensamma ståndpunkt skall den internationella godstrafiken avregleras den 1 januari 2006 och den nationella godstrafiken den 1 januari 2008. Det har inte fastställts någon tidsplan för passagerartrafik på järnväg. Rådet har intagit en försiktig hållning och tagit hänsyn till behovet av att avancera steg för steg. Vår föredragande förespråkar å andra sidan att tidsplanen helt avskaffas. Han föreslår i stället att all internationell gods- och passagerartrafik avregleras från den 1 januari 2006 och all service över hela nätet från den 1 januari 2008. Vi måste ställa oss frågan om det är vettigt att klumpa ihop allting på det här sättet. 
Det finns ett akut behov av att ta itu med den underutveckling av godstransporter som råder i många länder. Godstransporter karakteriseras ofta av dålig service, avskräckande kostnader, uråldrig hantering och ständiga strejker. Allt detta medför att tidtabellerna inte hålls. I det avseendet skulle en rätt utförd avreglering kunna utgöra en ekonomisk sporre för nationella reformer, på villkor att den högsta säkerhetsnivån upprätthålls och att den nuvarande kvaliteten på passagerartrafik inte äventyras.
Det är dock nödvändigt att göra en tydlig åtskillnad mellan godstrafik och passagerartrafik. I många medlemsstater är passagerartrafik på järnväg en del av den nationella och regionala utvecklingen. De är också en del av ett samhällsansvar som inte får offras för en förhastad avreglering. Det finns en trend inom vissa järnvägsbolag. De lämpar över sitt ansvar att tillhandahålla samhällsservice på lokala myndigheter. De struntar också i den utrustning och de nät som utgör viktiga länkar mellan regioner för att kunna koncentrera sig på de mest lönsamma linjerna. Det är viktigt att se till att en förhastad avreglering inte förvärrar den här situationen i stället för att förbättra den. Vi måste se till att denna försämring inte förvärras i stället för att förbättras. En förhastad avreglering medför en risk för att det uppstår områden som helt saknar järnvägstrafik och en risk att regionala ojämlikheter ökar. Detta är inte vad medlemsstaternas medborgare vill. Det är heller inte vad Europeiska unionen vill. 
Vi föredrar den försiktiga hållning som rådet intagit framför den förhastade som förespråkas av vår föredragande. Vi kommer därför att stödja rådets allmänna hållning. Enligt den skall passagerartrafiken falla inom ramen för det tredje paketet om järnvägarna. Fru talman, detta arbete kommer att bygga på de slutsatser som dras av den ordentliga utredningen av det första steget i processen. I denna utredning bör särskild vikt läggas vid säkerhet, marknadsandelar och godstrafikvolymer, företagens situation och de anställdas arbetsförhållanden. 
Nicholson (PPE-DE ).
   – Fru talman! Låt mig börja med att tacka alla föredragande, som har arbetat mycket hårt under en lång tid. Det har varit mycket viktigt, eftersom vårt europeiska järnvägssystems underhåll, säkerhet och utveckling måste främjas, inte motverkas. Avregleringen är förvisso oundviklig; den måste komma.
Trafiken måste bort från vägarna, Att flytta trafiken från vägarna direkt till järnvägarna kan bara vara positivt inför framtiden. Utvecklingen av höghastighetståg måste välkomnas; den får inte förhindras.
Där jag kommer från – och jag kommer att vara provinsiell en liten stund – kan vi skatta oss lyckliga om vi har någon järnväg kvar alls. Järnvägsförbindelsen mellan Belfast och Dublin finns, men vi har knappt några järnvägsförbindelser kvar på Nordirland. TGV-tåg är inte något alternativ för oss. Vi skall vara glada över att vi ens har vanliga järnvägsförbindelser. De försöker till och med lägga ned den viktiga förbindelsen mellan Belfast och Port of Larne. Jag förstår bara inte detta. Vid en tidpunkt när vi vill satsa på järnvägen finns det personer i min region som försöker lägga ned dem!
Denna förbindelse har tillåtits förfalla och är nu i dåligt skick, dess säkerhet kan ifrågasättas och vagnparken är en skamfläck. Att bara öka trafiken och godstransporterna på våra vägar är ingen lösning. Detta är en del av vårt problem. Även om Nordirland är ett mycket litet ställe jämfört med andra områden i Europa, har även på Nordirland behov av och ställer krav på att ha järnvägar. 
Izquierdo Collado (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär! Jag skulle först vilja gratulera föredragandena. Jag tror att de flesta, om inte alla, som är närvarande i dag håller med om att de har gjort ett utmärkt arbete. De försöker faktiskt påverka rådet in i det sista. De efterfrågar fortfarande snabbare tempo inom vissa områden och efterlyser en hållning som stämmer bättre överens med vad vi kräver. Jag skulle vilja börja med att säga att man måste ta hänsyn till fyra faktorer, om betydelsen av det ämne vi behandlar i dag skall erkännas och bedömas korrekt. 
Den första är den allvarliga situation som det europeiska transportsystemet i dag befinner sig i, om man tänker på de framtidsutsikter som presenteras i alla de studier som lagts fram. Detta kan absolut inte bli föremål för ett långdraget lagstiftningsförfarande. Tvärtom krävs det omgående en grundläggande lagstiftning. 
Den andra är den EU-faktor som presenterades av kommissionsledamoten. Den är grundläggande för rationaliseringen av transporter inom EU. Vilken bakgrund en stat än har kan den inte påstå att den kan lösa sina transportproblem utan att ta hänsyn till denna storslagna och viktiga EU-faktor. Denna faktor är grundläggande. Vi behöver en allomfattande europeisk syn på transportproblemen. 
För det tredje passar det inte med något annat än en integrerad analys. Det är nödvändigt att vara insatt i situationen för vart och ett av transportslagen. De måste alla vara involverade i lösningen. Järnvägstransporterna är i ett kritiskt läge jämfört med andra transportslag. Det måste vi råda bot på. 
Till sist är inte varje enskilt transportslag viktigt i sig, utan det är samverkan mellan dem som verkligen är viktig. Jag är säker på att järnvägstransporterna kommer att få ny vitalitet tack vare de här betänkandena och förslagen. Tyvärr är det så att även om förordningarna hittills har fungerat bra i Europa så har inte tågen gjort det. 
Det bör sägas mycket tydligt att vår nuvarande uppgift är att rädda järnvägarna. Det är vad vi håller på med. Som Simpson klargjorde är järnvägarna inne i en nedgång. Parlamentet hoppas att kunna ge dem ny livskraft och styrka och få in dem på rätt spår. Avreglering är det enda sättet det kan ske på. Monopolens tid är förbi. I ett monopol väntar järnvägen på att godset själv skall komma och knacka på dörren. De anställda sitter stadigt på sina poster. Så fungerar monopol. En organiserad, väl avpassad avreglering med socialt ansvar innebär att man vänder sig till företag och lokala myndigheter på jakt efter gods. Gods måste letas upp. 
Jag anser därför att säkerhet bör vara den enda faktor som styr stoppdatumen. Ingen annan anledning är tillräckligt betydelsefull för att få fördröja avregleringen av järnvägarna. Vi måste vara medvetna om att säkerheten är grundläggande. Förseningar kan tolereras i säkerhetens intresse. Säkerhet får dock aldrig användas som en förevändning för att på konstlad väg fördröja de olika sektionerna från att tas i bruk.
Fru kommissionär! Dessa betänkanden kommer att understryka vikten av finansiering och påkalla alla berördas uppmärksamhet. Järnvägarna behöver finansiering. Det finns inga passande budgetposter för förslaget. Parlamentet föreslog att det bildas en europeisk transportfond. Detta förslag bör vidareutvecklas i nästa finansplan. Säkerhet är förvisso den viktigaste faktorn när det gäller järnvägar. Jag skulle också vilja drista mig att påminna er, fru kommissionär, om att vägsäkerheten är ett annat bekymmersamt område för oss. Vi skulle välkomna ett initiativ från er sida om att se till att en europeisk byrå för vägsäkerhet presenteras så snart som möjligt. 
Calò (ELDR ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jarzembowskibetänkandet understryker vikten av en snabbare utveckling av godstrafiknät, med särskild tonvikt på internationella frågor. I det här sammanhanget skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på den ohållbara situationen för den italienska järnvägslinjen mellan Savona och den franska gränsen: en järnvägslinje som binder samman västra Ligurien med Rivieran. 
Detta enda spår, och jag upprepar, enda spår, utgör en flaskhals för gods- och passagerartrafik på järnväg och orsakar betydande men för ekonomin i detta område som är beroende av turism, olivodling och produktion av blommor, frukt och grönsaker. Detta enda spår är också en säkerhetsrisk och en dylik brist i järnvägssystemet ger återverkningar på vägtrafiken, med allvarliga trafikstockningar och luftföroreningar i en trakt som är så inriktad på turism. 
Det har varit tal om att lägga ett andra spår ända sedan 1950-talet då jag fortfarande var en liten pojke. Sedan dess har inget hänt och den ökade trafikintensiteten gör det hela ännu mer kritiskt, nästan ohållbart, pga. de ständiga förseningar detta åstadkommer, vilket även påverkar den anknytande franska delen av linjen. 
De arbeten som utförts ganska nyligen har flyttat vissa delar av järnvägslinjen, även här ett enda spår, inåt landet, nämligen det spår som löpte precis utmed kusten och därför drabbades av erosion. Detta har ytterligare förvärrat saken, eftersom det har orsakat ännu fler flaskhalsar.
Jag avslutar med förhoppningen att, som en del av vitaliseringen av de gränsöverskridande järnvägsnäten inom Europeiska unionen, en snabb lösning kan fås fram till den 1 januari 2006, det datum som satts som öppningsdatum för all typ av godstrafik på järnvägsnätet. 
Vachetta (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag skall inte ge mig in i diskussionen mellan Europaparlamentet och rådet om hastigheten på avregleringen av järnvägstransporter, eftersom alla inblandade har samma mål, nämligen att göra Europas järnvägar till en inrättning som alstrar stora vinster för rovgiriga kapitalistiska företag som BASF, Ikea och Connex, som är ett dotterföretag till Vivendi. I stället för att dra lärdom av avregleringen i Storbritannien, Tyskland och annorstädes, föreslås tvärtom i betänkandena av Jarzembowski och Sterckx att avregleringen snabbas på och görs till norm. Inte bara internationell och nationell godstrafik utan även passagerartrafik skall hädanefter underställas den djungelns lag som råder på marknaden. Den föreslagna standardiseringen kommer att genomföras endast med minsta gemensamma nämnare, på bekostnad av höga säkerhetsnormer och på ett sådant sätt att social utslagning främjas, vilket har skett med vägtransporterna. Denna ultraliberala hållning måste därför förkastas. Att anta den innebär i längden att vi vänder ryggen åt möjligheten att skapa ett europeiskt transportväsen med tåg för allmänheten. Som ledamot av Europaparlamentet kommer jag inte att invänta nästa katastrof innan jag gör gemensam sak med järnvägsanvändare och järnvägspersonal för att motarbeta dessa trender. 
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, föredragande! Tack för det arbete ni lagt ned. Jag skulle främst vilja fokusera på utvecklingen av järnvägstransporter snarare än på säkerhet, driftskompatibilitet och liknande. Först och främst tycks betänkandena vara utmärkta. Betydelsen av järnvägarnas utveckling för miljön och säkerheten är naturligtvis helt uppenbar. 
Syftet med det första paketet om järnvägarna var att öppna godstransporterna, särskilt de internationella, för konkurrens och att fastslå ett datum. Vi kämpade hårt för det och vi var faktiskt överens då om att hålla oss borta från passagerartrafiken på järnväg tills vi hade ett separat dokument om detta. Enligt min mening går parlamentet två steg för långt. För det första genom att komma och tala om avreglering inom länder och för det andra i fråga om avreglering av passagerartrafik i synnerhet. 
Om detta är ett påtryckningsmedel i förhandlingar kan jag förstå det. Enligt min åsikt skulle vi dock släppa detta omedelbart och vänta tills kommissionen lägger fram ett förslag som bygger på en detaljerad utredning av situationen i ett flertal länder, då särskilt Förenade kungariket (privatisering), Nederländerna och flera andra länder. Dessa har svåra problem till följd av bolagsdelning. Det börjar redan med avregleringen, det börjar redan med bolagsdelningen. Som industriingenjör med kunskap om hur företag skall organiseras säger jag att man måste hålla hårt på underhåll av material och annat, vi bör gå tillbaka till det. Vi bör först ha en utredning och sedan en debatt om hur vi skall gå tillväga med avregleringen. Jag stöder helhjärtat rådets hållning i frågan. 
Booth (EDD ).
   – Fru talman! Detta förslag handlar om att fullfölja avregleringen av järnvägsfrakttjänster och öka konkurrensen i de medlemsstater som inte har avreglerat sina marknader ännu. I princip kan en del kanske uppfatta detta som en positiv utveckling, eftersom denna kan ge Förenade kungariket nya marknadsmöjligheter i andra medlemsstater. Jag har dock, min begränsade erfarenhet till trots, förstått att inta en cynisk hållning. Under det att Förenade kungarikets marknad till stor del är öppen, enligt principerna för den inre marknaden, kan detsamma dessvärre inte sägas om många andra medlemsstater. Frankrike, Belgien och Luxemburg motsätter sig fortfarande starkt ett fullföljande av godstrafikens avreglering.
Genom direktivet om säkerhet har en europeisk järnvägsbyrå förts på tal, så att alla nationella säkerhetsbestämmelser hädanefter endast kan införas efter föregående rådfrågning och anmälan till kommissionen, vilket ger kommissionen möjlighet att undersöka förslag till nationella bestämmelser och ifrågasätta dem om den vill. På så sätt försvinner alla möjligheter för medlemsstaterna att införa brådskande lagstiftning om den nationella järnvägssäkerheten så kräver. Detta är, enligt min mening, ännu ett exempel på förmynderi från superstatens sida, där Bryssel antas veta bäst. Försök att tala om det för våra fiskare och jordbrukare! 
Pex (PPE-DE ).
   –Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill ta tillfället i akt och gratulera föredragandena till det utmärkta och viktiga arbete de uträttat.
Järnvägspaketet är ett bidrag till avregleringen och moderniseringen av järnvägstransporterna i Europa, även om detta arbete ännu inte slutförts. De nya EU-reglerna skapar en ny ram för järnvägssektorn. Inte desto mindre behöver denna sektor utveckla sin egen ekonomiska styrka om den skall medverka till att lösa Europas trafik- och transportproblem. Om inte kommer andra transportsätt att ta över. Järnvägssektorn har fortfarande en del att lära av dem.
Till att börja med vill jag uttrycka min åsikt om Jarzembowski-betänkandet om utvecklingen av järnvägsnätverket. Jag vill åter tacka honom personligen för hans arbete som föredragande. Han förtjänar beröm för sina strävanden efter att godstransporterna fullständigt skall vara avreglerade till 2006. Eftersom detta transportsätt utsätts för internationell konkurrens är det en följdriktig utveckling att denna marknad öppnas snabbt. Det finns fortfarande ingen äkta inre marknad i den europeiska järnvägssektorn trots de ansträngningar som gjorts inom ramen för den gemensamma transportpolitiken. Järnvägsdirektivet har inte lett till att marknaden fullständigt har öppnats. Järnvägarna kan fortfarande inte konkurrera med väg-, sjö- och lufttransporter i många fall. Ändringen av direktivet om utvecklingen av gemenskapens järnvägar bör som jag ser det bidra till en positiv utveckling i det hänseendet. Framför allt måste sektorn själv ändra inställning.
Det aktuella järnvägspaketet inrymmer möjligheten av en riktig europeisk marknad för järnvägstransporter. Att andra fysiska och juridiska personer än järnvägsföretag (t.ex. speditörer och befraktare) ges rätt att använda järnvägstjänsterna är exempelvis ett steg i rätt riktning mot ett mer effektivt utnyttjande av infrastrukturen.
De senaste rapporterna om ett förestående samarbete mellan de tyska, franska och italienska operatörerna av höghastighetståg för konstruktion av tågenheter signalerar att EU-samarbetet börjar få upp ångan. Så är nu även fallet för elektricitet. Den styrfart man fått upp gäller dock inte sektorn som helhet. Europeiska rådet gör en mer definitiv åtskillnad än vad Europaparlamentet gör mellan å ena sidan avreglering av godstransporter och å andra sidan avreglering av passagerartransporter. Jag anser att avregleringen av godstransporterna för närvarande är viktigare än passagerartransporterna. Avregleringen av godstransporterna får inte offras i kampen mellan parlamentet och rådet i denna fråga. Det är av yttersta vikt att vi har ett fullständigt järnvägspaket vid årets slut.
Sterckx-betänkandet är också av vital betydelse. Man kombinerar prioriteringarna väl om man upprätthåller höga säkerhetsstandarder samtidigt som man förhindrar skydd av missbruk på vår egen marknad.
Jag ställer mig även bakom betänkandena av Sylviane Ainardi och Gilles Savary. 
De Rossa (PSE ).
   – Fru talman! Debatten fokuserar väldigt mycket på tanken att Europa är en kontinent. Hittills har vi bortsett ifrån det faktum att vissa delar av Europa saknar broförbindelse, eller järnvägstunnlar för den delen.
Jag kommer från en av dessa öar, ön Irland, som inte har någon tunnel som förbinder den med övriga Europa, och inte heller någon bro. Därför förs debatten om att öppna järnvägsförbindelser och så vidare, i viss mån över våra huvuden. Med detta sagt, har vi 4 miljoner invånare, och vi exporterar 90 procent av det vi producerar. Vi behöver bra interna förbindelser mellan våra stora tätorter och vi behöver bra förbindelser till våra viktigaste hamnar, så att våra varor kan skeppas ut effektivt.
Av det skälet är jag mycket angelägen om det förslag som kommissionen nämnde nyligen – och kommissionsledamoten kanske kommer att lyssna till vad jag har att säga – när det gäller ”motorvägar” på havet. Detta är mycket intressant för de av oss som lever på ön Irland när det gäller att frakta och sälja våra varor.
Den andra frågan jag vill ta upp är att inrikesjärnvägar, såväl på den europeiska kontinenten som på Irland, är viktig som en samhällsservice. Det kommer inte att kunna vara möjligt att garantera ett fritt och snabbt flöde av varor och personer över Europas fastland, och inte på ön Irland heller, om vi inte har snabba, effektiva, säkra och bekväma järnvägstjänster, och inte bara till och från våra stora tätorter, utan även för att skapa sammanhållning i vår kontinents mindre utvecklade delar.
De stora investerare som skulle vara intresserade av att satsa på de främsta pendeltågstjänsterna är inte intresserade av att tillhandahålla järnvägstjänster i till exempel västra Irland. Men detta är absolut nödvändigt om vi skall kunna ta fram en passande utvecklingsplan för området, för att se till att invånarna inte flyttar till den östkusten.
Vi måste ta itu med dessa frågor. Därför är jag är klart entusiastisk över den europeiska järnvägsbyrå som föreslås i betänkandet av Savary, eftersom det finns en mängd andra aspekter av denna järnvägsdebatt som måste tas itu med, både när det gäller situationen för handeln i Europa, och dess utveckling på region- och sammanhållningsområdet. Detta är trots allt ett av målen för Lissabonprocessen. 
Laguiller (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Genom att anta betänkandet av Jarzembowski skulle parlamentet i maskopi med rådet fortsätta sin policy för att rasera den status som tillhandahållare av allmännyttiga tjänster som den vitala sektorn för järnvägstransporter har.
Järnvägsinfrastrukturen har i stor utsträckning byggts upp med statliga medel, dvs. skattebetalarnas pengar, i de flesta europeiska länderna. Med infrastrukturen på plats kastar sig nu privata bolag över denna sektor för att kunna generera vinst av den. Frånsett att detta är ett fall av bedrägeri och förskingring av offentliga medel till gagn för privata grupperingar utgör det en fara för framtiden. Den brittiska erfarenheten visar att privata företag skär ned personalstyrkan och drar ned på infrastruktur och underhåll för att öka sina vinster, med ökade risker för passagerarna som följd. Det medför också att stationer stängs och att olönsamma sträckor läggs ned, trots att de behövs av befolkningen, som skall ta del av dessa tjänster och som helt hänvisas till att använda vägarna.
Vi upprepar att vi helt motsätter oss privatiseringen och konkurrens i järnvägstransporten. Offentliga transporter måste förbli en allmännyttig tjänst med syfte att leverera så bra tjänster som möjligt till våra invånare. 
Turmes (Verts/ALE ).
   –Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Krisen i järnvägssektorn kommer inte att lösas genom avreglering utan endast genom att de hinder för den rättvisa konkurrensen som radas upp för järnvägen avlägsnas. Det är en skandal att det italienska ordförandeskapet inte för upp betänkandet av Markov på sin dagordning. Det är en skandal att väg- och lufttransportföretagen ännu inte behöver vara med och betala räkningen för de sociala kostnader som deras transportaktiviteter orsakar. Vi behöver en mekanism för internalisering liknande den schweiziska modellen.
Järnvägens död begränsas för övrigt inte till godstrafiken. Känner ni till att inte ens en passagerartrafikverksamhet i privat regi som Thalys höghastighetsförbindelse mellan Paris och Bryssel är lönsam? Alla europeiska passagerarrutter går faktiskt med förlust i dag, och detta kommer ingen avreglering att ändra på. Vi behöver med andra ord mindre ideologi och mer politiskt agerande. Vi behöver investeringar i infrastruktur och ekonomisk kompensation för anti-järnvägsdumpning enligt den modell vi tillämpar på området förnybara energikällor. Där väger vi upp förlusterna för att kompensera det faktum att producenter av energi från icke förnybara källor inte betalar för de miljöeffekter de orsakar. Vidare måste vi sätta stopp för social dumpning. 
Piscarreta (PPE-DE ).
   – Fru talman! Europeiska unionen har i denna gemensamma debatt om det andra järnvägspaketet åter visat sitt stöd för avreglering av järnvägen för att skapa ökad konkurrens i denna krisdrabbade sektor. Jag tror att en snabb avreglering av järnvägssektorn i samtliga medlemsstater skulle gynna detta transportsätt och att detta är ett sätt att möta dessa sektorers enorma expansion som får katastrofala följder för miljön och den regionala planeringen.
Jag menar att denna avreglering endast kan förstås i vidare mening, nämligen i fråga om ökad konkurrens både i gods- och passagerartransportsektorn och på både nationell och internationell nivå. Denna avreglering kommer att innebära att varje järnvägsföretag som är baserat i gemenskapen kommer att få en rättvis och lika tillgång till infrastrukturen i alla medlemsstater för kommersiella syften.
Som jag redan haft anledning att understryka måste vi dock kämpa mot en allmänt spridd fördom: avreglering av järnvägstransporter innebär inte att säkerhetsstandarderna inte kan höjas. Detta järnvägspaket gör det faktiskt möjligt att skärpa säkerhetsbestämmelserna, särskilt genom att man harmoniserar arbetstider och viloperioder för lokförare och annan tågpersonal vars arbete påverkar säkerheten.
Eftersom tekniken möjliggör extremt höga säkerhetsnivåer finns det inget skäl för lagstiftarna att nöja sig med att anta lagar som föreskriver ett sämre skydd för passagerare. Som exempel stöder jag fullt ut att man installerar svarta lådor på tåg. Eftersom dessa apparater har visat sig innebära klara fördelar i luft- och vägsektorn, på lastbilar och bussar, finner jag inga motiv att inte använda samma teknik inom järnvägen. Jag vidhåller att säkerheten måste vara den högsta prioriteten och vill också uttrycka mitt stöd för att man inrättar en europeisk järnvägsbyrå. Det skulle öka interoperabiliteten och höja säkerheten i de olika transeuropeiska nätverken.
Jag kan inte avsluta mitt anförande utan att rikta skarp kritik mot EU:s nya system för prioriterade projekt, även kallat snabbstartsprogrammet. Kommissionen har för att stimulera ekonomisk tillväxt i Europa genom storskaliga projekt utarbetat en lista över 13 initiativ, varav sju är kopplade till järnväg. Det är beklagligt att listan endast avser transportnätverk i de centrala delarna av unionen och inte omfattar TGV-länkarna mellan Lissabon och Madrid på Iberiska halvön. 
Dehousse (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär! Även om det går stick i stäv med gängse synsätt på järnvägens område i Europa har vi godtagit tanken att dela upp användningen av järnvägarna mellan å ena sidan dem som driver nätverket och å andra sidan dem som använder det i transportsyfte. Vi har accepterat detta som ett motiverat experiment, delvis eftersom det inte är uteslutet att det är möjligt – men alltså inte bevisligen möjligt –att detta kommer att bidra till att öka mängden varor som transporteras, och delvis därför att det kommer att möjliggöra en mer detaljerad jämförelse mellan järnvägs- och vägtransporter. Inom vägtransporten har man från början känt till den tudelade strategi som gemenskapen infört på järnvägsområdet.
Av samma skäl motsätter vi oss högerns outtröttliga ansträngningar att vara tillmötesgående med avseende på passagerartransporternas möjliga parametrar, kommissionens förslag, ministerrådets önskemål och i synnerhet kommissionens utvärdering av erfarenheter som parlamentet tog fasta på i första behandlingen av förslaget till direktiv. Dessa ständiga påtryckningar från högersidan för att driva på avregleringen tydliggör det vi alltid har sagt: för många är avreglering bara ett sätt att privatisera bakvägen.
Vi har röstat mot sådana påtryckningar genom att avvisa betänkandet av Jarzembowski och vi kommer att fortsätta på det sättet. Trots Sterckx många och olika ansträngningar har vi röstat mot även hans betänkande om säkerhet. Trots att många väsentliga förbättringar gjorts, vilket min kollega Gilles Savary framhållit, stadfäster Sterckx-betänkandet det som antagits av ministerrådet, nämligen att lönsamhet går före säkerhet. Europa bidrar – lite, mycket eller passionerat, beroende på omständigheterna – till att göra säkerheten avhängig av lönsamheten, fastän erfarenheten klart visar att avreglering per definition ökar riskerna. Detta säger en hel del om det nyckfulla liberala synsättet på europeisk integration. Det är särskilt farligt att godta denna princip eftersom den, när den fått fäste i järnvägssektorn, kommer att sprida sig som en farsot till de andra transportsätten. Av det skälet kommer mina kolleger och jag, i sällskap av andra, att fortsätta motsätta oss Sterckx-betänkandet. 
Cocilovo (PPE-DE ).
   –Fru talman! Jag behöver inte framhäva betydelsen av omröstningen om detta andra järnvägspaket och i synnerhet vikten av att se till att detta paket även antas snabbt av rådet.
Vi anser alla att vi behöver arbeta för att säkerställa det nödvändiga skiftet i efterfrågan och belastning på vissa transportsätt – särskilt väg- och lufttransport – för att vi skall undvika trafikstockningar och problem orsakade av överanvändning som i sin tur leder till överbelastning. Det handlar i viss mån om att övergå från avsikter till fakta och specifika förslag som säkerställer konkurrenskraftiga priser, säkerhet, tillförlitlighet och framför allt tillhandahållande av den infrastruktur och de investeringar som krävs för att optimera de tillgängliga alternativen, där man bör börja med järnvägen.
Även om det är nödvändigt måste jag ärligt säga att jag aldrig trodde att öppnandet av marknaden och avregleringsprocesserna i sig skulle vara det enda saliggörande eller någon sorts genväg till ett mirakel. Detta måste underkastas vissa villkor. Om vi undanröjer de ideologiska förevändningarna och stelbentheten måste vi inse att detta kan hjälpa oss att underlätta dessa processer. Men naturligtvis på vissa villkor. Tveklöst måste alla aspekter av säkerhet, yrkesmässighet och socialt skydd som krävs när marknaderna öppnas för konkurrens sättas i första rummet. Detta för att undvika en konkurrens som möjliggjorts av att dessa faktorer och garantier inte respekteras. Det är av samma skäl nödvändigt att öka utbudet av universella och allmännyttiga tjänster för att återigen förekomma konkurrens genom investeringar som syftar till koncentration och att ledningen enbart intresserar sig för starka områden på marknaden med stor efterfrågan. I sådana fall tas ingen hänsyn till de situationer där utbudet är av vital betydelse främst för att uppmuntra och driva på utvecklingsprocesser, det vill säga för att möta absoluta behov för både gods- och passagerartransporttjänster.
Det måste finnas fasta – och inte alltför korta – tidsfrister för avreglering som också omfattas av dessa villkor. Det är nämligen enbart på dessa villkor som det är möjligt att se till att privata resurser går till projekt för investeringar i infrastruktur. Annars riskerar dessa projekt att försenas till följd av våra ständiga svårigheter att fördela de offentliga medel som krävs för att dessa processer skall kunna avslutas. Vi behöver säkerställa ömsesidighetsprincipen i det här sammanhanget, vilket föreliggande ändringsförslag ger uttryck för. Vi tror nämligen att detta förebygger snedvridningar på marknaden liknande dem som redan inträffat inom ramen för andra avregleringsprocesser. Jag hoppas att vi kan finna lämpliga lösningar som beaktar dessa principer och preferenser även i våra förhandlingar med rådet. 
Grosch (PPE-DE ).
   –Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Närhelst vi talar om järnvägar tvingas vi att gång efter annan hänvisa till kopplingen mellan tillhandahållandet av tjänster och avreglering. Låt mig åter beklaga att vi i parlamentet aldrig lyckats få till stånd en allomfattande diskussion i denna fråga i stället för att koncentrera våra överväganden till ett transportsätt i taget. Om vi kunde föra en sådan diskussion tror jag att vi kunde göra oss kvitt vissa av de fördomar som sticker fram sitt fula tryne i varje debatt.
Enligt min åsikt kan avreglering endast ske parallellt med understödjande reglerande åtgärder. Vägtransporterna är ett bra exempel på det. Dessa åtgärder avser säkerhet, arbetsvillkor, rätten till fri yrkesutövning och andra faktorer som teknisk interoperabilitet. Vår uppgift består i att få detta till stånd, och föremålet för dagens debatt är ett stort steg i rätt riktning som gör det möjligt att inte bara diskutera avregleringen av järnvägstransporterna utan också de kompletterande åtgärderna för att täcka de behov jag just nämnde. Måste avreglering automatiskt leda till social dumpning? Inte som jag ser det. Måste den innebära förlorade arbetstillfällen? Jag tror inte det heller. Betyder avreglering mindre säkerhet? Inte alls, och det framgår klart och tydligt av Sterckx betänkande. Storbritannien är inte ett bra exempel för oss, lika lite som någon här vill följa det exemplet. Det vi har framför oss är precis det som inte gjordes i Storbritannien, nämligen riktiga förberedelser inför avregleringen. Låt mig vända mig till ledamöterna från Belgien och Frankrike och säga att arbetstillfällen går förlorade i denna stund. I mitt eget land Belgien t.ex. sjunker järnvägens andel av transportmarknaden. De privata växelspåren har minskat till en tredjedel på tio år. Det betyder att järnvägsindustrin inte har bevisat sin effektivitet och som ett resultat gradvis minskat antalet anställda. De som vill varna oss för att arbetstillfällen kommer att gå förlorade och som glömmer att dessa går förlorade redan nu när järnvägarna fortfarande organiseras i offentlig regi, har enligt min mening inte gjort en rättvisande och objektiv bedömning av läget.
Vi måste ta tjuren vid hornen i våra egna länder också och inse att våra regeringar underfinansierat järnvägen och inte gett operatörerna de resurser de behöver för att organisera morgondagens storskaliga järnvägsnät. Vi måste också inse att löneutgifterna är alldeles för stora för dessa företag och att nationella regeringar behöver ingripa även här i ett första steg. Jag vill inte hänga upp mig alltför mycket på datum men jag vill betona att det vore illa för järnvägarna och våra länder om vi i parlamentet inte angav några tidsfrister. Vi anser nämligen att morgondagens karta över transporter kommer att täcka in hela Europa och att denna utveckling inte får drabbas av förseningar på grund av särskilda åtgärder och speciella regler i de mindre länderna.
Schierhuber (PPE-DE ).
   –Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill inleda med att tacka föredragandena och hela utskottet för deras arbete. Harmonisering och avreglering av järnvägstransporterna i EU är ett viktigt steg mot målet att överföra fler transporter från vägen till järnvägen och att skapa ett integrerat intermodalt transportsystem.
Med tanke på den förestående utvidgningen av unionen är det av vital betydelse att de transeuropeiska nätverksprojekten som berör den östra delen av Österrike genomförs enligt tidtabell. Denna infrastruktur behövs för att bevara livskvaliteten för befolkningen i dessa områden och se till att de förblir positivt inställda till utvidgningen. Det handlar om normala projekt avseende järnvägs- och vägnätverk och systemet för förbättring av farbarheten på Donau.
Slutligen ett par ord om en aktuell fråga. Alla vet vi att varje medlemsstat har sina egna förutsättningar och egna problem. Får jag därför åter vädja till dem som är delaktiga i förhandlingarna om miljöpoäng att utarbeta en kompromiss som alla parter kan acceptera. 
De Palacio,
   . – Fru talman! Jag vill tacka alla de ärade ledamöter som tagit till orda för deras bidrag. Ett antal olika strategier har förts fram. Alla verkar dock vara ense om att detta är sista chansen att ge järnvägssektorn en rejäl knuff framåt. Det är sista chansen att göra järnvägen till ett konkurrenskraftigt transportsätt på 2000-talet. Det är alltså sista chansen att se till att järnvägen blir ett verkligt alternativ till godstransporter på väg. Det är den första uppgiften och den slutförs i dag med hjälp av detta andra järnvägspaket. Nästa utmaning blir att göra järnvägen till ett reellt alternativ även för passagerartransporter.
Vi är fullständigt överens om att det kommer att uppstå ett antal aktörer när järnvägarna väl integrerats fullt ut och när det finns ett europeiskt järnvägsnät och den geografiska integrationen är en realitet. Därmed får vi konkurrens, vilket kommer att leda till bättre tjänster, priser och ökad konkurrenskraft.
Behovet av finansiering nämndes också. Medel krävs för teknikskiftet de kommande åren. Dessa förändringar kommer att trygga fortlevnaden för ett transeuropeiskt nätverk som korsar nuvarande gränser.
I samband med detta bör jag påpeka att det finns nya förslag till ändringar av förordningen som ger denna faktor prioritet med avseende på de transeuropeiska nätverken. Ni är inte desto mindre medvetna om att jag förslår en åtta- eller niofaldig ökning av medlen till dessa nätverk inom ramen för budgetplanen efter 2007. Jag föreslår faktiskt detta utöver de fyra miljoner euro som kommer att avsättas för detta syfte varje år. Järnvägssektorn kommer då verkligen att vara prioriterad när vi har fullbordat ett transeuropeiskt järnvägsnätverk, med andra ord interoperabilitet.
Den mänskliga faktorn är av vital betydelse. Vi kommer att lägga fram det tredje järnvägspaketet för passagerartransport. Men vi kommer dessutom att ägna oss åt frågan om kvalifikationer, som jag nämnde tidigare.
Jag är säker på att alla inser att säkerheten är helt grundläggande i järnvägssektorn. Den är grundläggande för all form av transport. Järnvägen har verkligen en fin tradition att slå vakt om och det är viktigt att man bygger vidare på den. Den bör rentav vidareutvecklas och vi bör dela gemensamma kriterier i hela det europeiska nätverket.
Fru talman, mina damer och herrar! Parlamentet har redan medverkat till att säkerställa järnvägens överlevnad genom att stödja det första järnvägspaketet. Med detta andra järnvägspaket får parlamentet en ny möjlighet att se till att våra järnvägar inte förvandlas till museiföremål. De måste ingå i framtidens nätverk avsett att tjäna samhället och allmännyttan. 
Talmannen.
   – Tack, fru kommissionär de Palacio. 
Sterckx (ELDR ).
   –Fru talman! Det här ville jag säga för en stund sedan under debatten, omedelbart efter Koenraad Dillens anförande. Där talade han sig varm för järnvägsförbindelsen ”Järn-Rhen” mellan Antwerpens hamn och Ruhrområdet. Jag ville påpeka att när vi för ett eller halvtannat år sedan diskuterade ett kommissionsförslag om att utöka TEN-projekten – ett förslag som till sist inte gick igenom och som nu ersatts av ett nytt – lade jag fram ett ändringsförslag om att inkludera ”Järn-Rhen” som en prioritet. Jag vill bara att man noterar att Dillens företrädare då lade ned sina röster om förslaget. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.15 och återupptogs kl. 11.35). 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Lulling (PPE-DE ),
   .–Herr talman! En självklar anledning till att ledamöterna är så tillmötesgående är att de vet att betänkandet bl.a. tar upp Eurostat, förvisso inte med de hemliga bankkontona men med den aktningsvärda frågan om ett förslag till förordning enligt vilket medlemsstaterna skulle åläggas att lämna in kvartalsvisa uppgifter till Eurostat om såväl finansiella transaktioner som finansiella tillgångar och skulder i fråga om de enheter som klassificerats inom den offentliga sektorn. Förslaget omfattar regler om sammanställning av och innehåll i uppgifterna om varje medlemsstats finansiella kostnader och tidsangivelser för dessa överföringar. Det handlar om nödvändiga uppgifter i förhållande till stabilitets- och tillväxtpakten eftersom de utgör grunden för en stabil euro. I det budgetära läge många medlemsstater befinner sig i just nu och med tanke på ständiga underskott överstigande taket på tre procent kan dessa uppgifter få ännu större betydelse för att man skall kunna mäta problemens omfattning på ett noggrant sätt i syfte att avhjälpa problemen. Fransmän, tyskar och andra är redan alltför bekanta med denna situation.
Mitt betänkande inkluderar ett förslag som går ut på att ändra två punkter i kommissionens förslag. För det första gäller det en ändring av sista dag för överföring av kvartalsuppgifterna från de statliga, delstatliga och lokala myndigheterna och socialförsäkringsfondernas undersektorer från den 30 juni till den 31 december i år. Det är logiskt eftersom vi har passerat den 30 juni i år. För det andra skall kommissionen ges rätt att i undantagsfall bevilja ett undantag som inte överskrider två år för det datum då dessa uppgifter skall börja överföras. Denna förlängning krävdes av flera medlemsstater i rådet, i synnerhet av de länder som blir medlemmar av unionen nästa år. Detta eftersom de skulle få svårt att under anpassningen av deras nationella statistiska system tillhandahålla tillförlitliga data i tid. En sådan förlängning påverkar dock inte målet med en fullständig överföring av alla uppgifter den 30 juni 2005.
Jag förordar att detta ändringsförslag antas så att vi kan undvara en andra behandling av detta förslag till förordning. I annat fall kommer denna redan försenade förordning inte att kunna träda i kraft i tid. Naturligtvis kan det finnas personer som föredrar att fortsätta arbeta med dunkla data för att dölja landets verkliga finansiella situation. Italienarna skulle hur som helst bli förtjusta om denna kunde läggas till i listan över förordningar som har antagits under deras ordförandeskap.
Talmannen.
   – Fru Lulling! Jag tackar er för er mycket tydliga redogörelse; nu vet vi vad vi röstar om.

Talmannen.
   – Vi skall nu fortsätta med omröstningen.
. – Omröstningen är avslutad.

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Denna förordning syftar till att införa en skyldighet för medlemsstaterna att lämna in kvartalsvisa uppgifter om finansiella transaktioner och finansiella tillgångar och skulder i den offentliga sektorn.
Det huvudsakliga ändringsförslaget avser en framflyttning av datumet för första överföring av uppgifter till den 31 december 2003 för att inrymma ett senare godkännande av förslaget. Det avser vidare ett undantag på två år för den regering vars ”nationella statistiska system kräver väsentliga anpassningar”.
Denna förordning utgör inte desto mindre helt visst en väsentlig del av den vägledande filosofin från Ekofinrådet den 18 januari 1999. Den går ut på att utröna bästa sätt för att kontrollera och samordna ekonomisk politik. Det är ett koncept som är kopplat till frågan om stabilitetspakten, långt bortom Ekonomiska och monetära unionen (EMU).
Det är i sig ingen nackdel att förfoga över mer statistisk information. Däremot kan sättet på vilket denna information samlas in eller används bli till en nackdel. 

De La Perriere (NI ),
   .– Purvis betänkande har den förtjänsten att den varsamt gör slut på de undantagsbestämmelser som Korsika har och som inte kan rättfärdigas på något sätt.
Den franska regeringen kan inte genomföra en skoningslös antirökningskampanj och samtidigt begära en förlängning av de unika rättigheter som Korsika har och som främjar nikotinberoende, särskilt bland de yngre.
Inte heller den mer centralt belägna tobaksindustrin begriper denna ambivalenta inställning i tider då den har allvarliga problem att överleva.
I sina försök att rädda 53 arbetstillfällen förvärrar den franska regeringen de allvarliga effekter som tobaken har på våra medborgares hälsa. Man misslyckas att bistå dem man har en plikt att skydda.
Det är anledningen till att jag röstar för betänkandet av Purvis. 
Marchiani (UEN ),
   .– Detta utgör en del i ett nytt initiativ från den franska regeringen med syfte att stärka den lokala ekonomiska utvecklingen. Kommissionens förslag att ge Frankrike möjlighet att förlänga tillämpningen av lägre punktskattenivåer på tobaksprodukter som ställs till förfogande för konsumtion på Korsika är inte alls något privilegium som beviljats detta franska departement. Korsika är i motsats till angränsande öar tyvärr inte längre i åtnjutande av status som mål 1-område.
Dessa särskilda arrangemang som gör det möjligt att kompensera för de extra kostnader som är förknippade med cigarettproduktion på en ö är egentligen ett svar på ett skriande behov att skydda en sektor som genererar en mängd arbetstillfällen. Tobaksprodukter säljs på Korsika av 350 detaljister med lika många anställda. Om man plötsligt höjde den skatt som tillämpas på Korsika i nivå med kontinentens skattesatser skulle hälften av återförsäljarna på ön helt enkelt tvingas överge sin verksamhet.
Därför tänker jag inte gå på föredragandens linje som ensidigt tar hänsyn till de inre marknadens intressen och medvetet blundar för de problem som är kopplade till ö-situationen samt föreslår skatter som inte alls står i proportion till förutsättningarna. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – I stort stöder jag i omröstningen undantagen till förmån för de så kallade yttersta randområdena. Dessa undantag är motiverade i en strävan att ge dessa öar en utgångspunkt som är mer jämförbar med fastlandets, genom att kompensera deras ofrånkomligt högre kostnader för transporter över stora avstånd till de inre delarna av det land de utgör en del av. Den typen av undantag är inte tillämplig i det här fallet. Det man behöver skydda på Azorerna eller Martinique är inte alls lika relevant på Korsika, som inte ligger lika långt bort. På ön produceras cigaretter och priserna hålls nere för lokala konsumenter och turister. Skatten på 32 procent motsvarar knappt hälften av nivån i Frankrike och är lägre än den miniminivå på 57 procent som slagits fast för hela EU. Detta undantag är en kvarleva från 1811 och systemet under Napoleon, som kom från ön. Det ligger inte i folkhälsans intresse att förlänga undantaget till slutet av 2009. Jag vill inte missunna invånarna på Korsika, som talar ett annat språk än franska, ökad självständighet eller rentav rätten till utträde. Men jag är inte redo att köpa deras lojalitet genom att på konstgjord väg hålla nere priset på ohälsosamma stimulantia. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade mot betänkandet fastän jag förstår dess avsikt att förlänga tillämpningen av en lägre punktskattesats på tobaksprodukter som utsläpps på marknaden på Korsika. Jag röstade mot av förfarandemässiga skäl. Jag anser att kommissionens ursprungliga förslag borde ha prövats först eftersom det ju är ett resultat av riktiga avvägningar under förhandlingarnas gång med lokala affärsidkare och företrädare för sektorn.
Jag anser att vi i det här fallet liksom i andra fall bör ta hänsyn till de speciella krav som gäller för tobaksindustrin i området i fråga. Dessa bör beaktas i fallet Korsika utan att det leder till att man förlorar de allmänna principerna ur sikte.
Föredragandens förslag att gradvis fasa ut undantagssystemet för att uppnå samma resultat år 2010 verkar rimligt i teorin och från en effektivitetssynpunkt. Men det skulle strida mot principen om att ge industrin respit eftersom den är mindre konkurrenskraftig på grund av produktionskostnaderna, som visat sig vara högre. Detta skulle också få direkta följder genom att ett stort antal arbetstillfällen skulle finnas kvar. 

Savary (PSE ).
   – Herr talman! Först vill jag uttrycka min glädje över att vi efter en segsliten kamp och en lång resa äntligen lyckats låta förnuftet segra och räddat budgetposten om förebyggande och bekämpning av skogsbränder. Efter den sommar vi erfarit av bränder, i synnerhet i Portugal, skulle måttet ha varit rågat – och en skandal varit ett faktum – om Europaparlamentet inte hade visat sin solidaritet gentemot alla Europas skogsarbetare som utsatts för dessa brandrisker. Jag vill därför tacka alla ledamöter av Europaparlamentet.
Tyvärr gick det inte att undvika dessa katastrofer eller att anta en resolution som alla ledamöter gått med på att stödja tillsammans med länderna i söder i syfte att rädda denna budgetpost. Jag hoppas att vi 2006 skall kunna föra en ännu generösare politik. Dessa nio miljoner euro, som vi förvisso inte skall fnysa åt, i synnerhet när dessa medel är underutnyttjade, räcker nämligen sannolikt inte med tanke på den enorma utmaningen att förebygga skogsbränder i Medelhavsområdet och i södra Europa. 
Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   .– Vi valde att rösta för kompromissändringsförslagen 22-33 i betänkandet om övervakning av skogar och miljösamspel i gemenskapen (Forest Focus).
Vi är ytterst tveksamma till att öka inslagen av gemenskapspolitik inom skogsområdet. Vi anser att förutsättningarna inom EU är så olika att det därmed kan ifrågasättas vilket mervärde en sådan gemenskapspolitik skulle ha. Vidare skulle vi helst inte se att brandförebyggande åtgärder överhuvudtaget omnämns i denna förordning, då sådana åtgärder inte hör hemma i detta miljöövervakningsprogram. Dessutom riskerar detta att stjäla mycket resurser från andra områden av övervakning. Brandförebyggande är i stället en del av EU:s förordning om landsbygdsutveckling, vilket det även fortsättningsvis bör vara. 
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– EU har inte kompetens för skogspolitik. Trots det innebär det program som antagits av Europaparlamentet att övervakningen av skogsvård, av den biologiska mångfalden och av skogsbränder centraliseras. Vi moderater accepterar inte att EU ges kompetens för skogspolitiken bakvägen.
Skogarna i Europa är inte jämförbara. Sverige och Finland står i dag för 40 procent av EU:s skogsproduktion. I Sverige och Finland utgör skogsnäringen den ekonomiskt viktigaste näringen och kan inte vara en europeisk angelägenhet. Vi har i dessa länder en lång tradition av att sköta våra skogar på ett ekonomiskt och ekologiskt hållbart sätt. Våra skogar uppvisar inte samma biologiska mångfald som skogarna i södra Europa. Det beror på de naturliga förutsättningarna eftersom klimatet är kallare.
Vi anser inte att det finns någon anledning att centralisera skogsvården. Däremot kan vi stödja brandförebyggande verksamhet. Skog är, till skillnad från luft och vatten, inte gränsöverskridande.
Vi moderater kommer att fortsätta värna om de svenska skogarna. 
Eriksson, Frahm, Krarup, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL ),
   .– Vi har röstat emot det aktuella betänkandet. Vi anser inte att det behöver utvecklas en skogspolitik på EU-nivå. Frågor om skogsbränder och finansieringen av deras bekämpande sköts bäst på nationell nivå eller i direkt samarbete mellan berörda medlemsländer. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det är olyckligt att kompromissen som antogs om förebyggande av skogsbränder och finansiering av Forest Focus-programmet inte nådde upp till föredragandens ursprungliga förslag, som vi ställde oss bakom. Efter omröstningen i plenum har kompromissen nu urvattnat det övergripande betänkandet som innehöll mer djupgående och långtgående ändringsförslag om övervakning och utveckling av förebyggande åtgärder mot skogsbränder.
Som vi vet syftar antagandet av kompromissen till att säkerställa fruktbara förhandlingar med kommissionen och rådet. Men faktum är att finansieringen av programmet har beskurits med sex miljoner euro, medan det ursprungliga förslaget gick ut på en ökning på 15 miljoner euro. Det är också olyckligt att finansieringen av de förebyggande åtgärderna har sjunkit under de nivåer som krävts och saknar ett tydligt mandat.
Om man betänker den gångna sommarens katastrofala skogsbränder och behovet av att se till att det finns tillräckliga medel för att bevara våra skogar i Europeiska unionen är rådets och vissa av Europaparlamentets nationella gruppers reservationer obegripliga. Denna kompromiss ligger långt ifrån den ståndpunkt som intogs av parlamentet i resolutionen av den 4 september 2003 om följderna av sommarens värmebölja. 
Mathieu (EDD ),
   .– Bränder har härjat de torra regionerna i Spanien, Portugal och södra Frankrike som drabbats av den extremt låga nederbörden i sommar. Andra regioner som Vosges har också råkat illa ut i värmeböljan.
Jag stöder därför att förebyggande av bränder inkluderas i Forest Focus, även om jag anser att det bästa instrumentet för att förhindra bränder är förordningen om hållbar utveckling. Det finns en hel avdelning i förordningen som tar upp skogsvården, bland annat ett årligt stöd på 450 miljoner euro.
I en jämförelse förefaller budgeten för Forest Focus vara väldigt liten. Efter kompromissen i Coreper har endast 61 miljoner euro fördelats under fyra år för att finansiera åtgärder i de 15 medlemsstaterna. Om man sprider ut det så tunt kommer beloppet inte att vara särskilt effektivt för att förebygga bränder.
Detta kommer att bli fallet i allra högsta grad, med tanke på att åtgärder som utformats för att främja harmoniserad insamling, bearbetning och värdering av uppgifter och för att öka förståelsen om skogen skall läggas till förebyggandet av bränder.
Forest Focus bör enligt min åsikt inte ersätta eller konkurrera med förordningen om hållbar utveckling utan komplettera den genom att sörja för insamlingen av uppgifter om skogen.
Sammanfattningsvis inställer sig frågan om det är lämpligt att belasta en redan underfinansierad och överlastad förordning med nya ansvarsområden. Koncentrerar vi oss verkligen på våra skogar? 
Queiró (UEN ),
   .– Den huvudfråga som ställdes under debatten var: Bör förebyggande av bränder ingå i förordningen om landsbygdens utveckling eller skall det återinföras i Forest Focus? Förebyggande av bränder fördes faktiskt redan 1999 in i förordningen om landsbygdens utveckling (se kapitlet om skogsbruk).
Vår grupp, Gruppen Unionen för nationernas Europa, stöder med rätta föredragandens önskan att föra in brandförsvar och förebyggande av bränder under Forest Focus paraply och att öka den relevanta budgeten avsevärt. Även om vissa medlemsstater, främst i norra Europa där klimatförhållandena minimerar risken för dylika problem med bränder, har gett uttryck för sitt motstånd att åter föra in dessa aspekter, har den gångna sommarens bränder tvingat ledamöterna att rösta för denna ökning av anslagen och av brandförsvarskapaciteten. Det är skälet till att jag stött detta betänkande som jag anser vara en tillfredsställande kompromiss tillsammans med de ändringsförslag som lagts fram och antagits. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Dagens omröstning var kulmen på en långdragen parlamentarisk process. Den började med första behandlingen som ägde rum i februari. Jag vill åter lyckönska (och tacka) Encarnación Redondo Jiménez för hennes utmärkta och oförtrutna arbete. Jag välkomnar också de stora framsteg som rådet och kommissionen gjort i fråga om deras ståndpunkt. Det är framgångar som gjort det möjligt för oss att nå en tillfredsställande kompromiss som bygger på ändringsförslag som stötts av min grupp, Gruppen Unionen för nationernas Europa, bland andra. Dessa ändringsförslag kommer att ge avtryck på förordningens slutliga text. Om vi blickar tillbaka var de frågor vi fick slåss mest för under processen för att anta Forest Focus-programmet följande: ökad öppenhet i budgetfrågor, respekt för subsidiaritetsprincipen och framför allt inkluderandet av posten om förebyggande av skogsbränder.
Efter så många år av steg i rätt riktning inom ramen för den tidigare förordningen vore det förstås obegripligt om Forest Focus inte skulle omfatta förebyggande av skogsbränder. Det vore rentav fullständigt oacceptabelt mot bakgrund av de dyrköpta erfarenheter vi återigen gjort i sommar i form av ännu en katastrof med förödande följder.
Jag ville att denna förordning skulle gå längre. Men med tanke på alla aspekter i frågan och att man måste undvika att hela 2003 förspills i form av förseningar och oklarheter som ett förlikningsförfarande kan föra med sig välkomnar jag att rådet och kommissionen hörsammat parlamentets upprepade krav på de allra viktigaste områdena. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Jag har röstat nej till betänkandet eftersom EU i enlighet med subsidiaritetsprincipen egentligen inte har, eller skall ha, en egen skogspolitik.
Syftet med betänkandet är därför i första hand att avsätta EU-medel (67 miljoner euro eller drygt 600 miljoner kronor) till Portugal och Spanien för de skogsbränder dessa länder ofta drabbas av. Detta är visserligen ett vällovligt syfte, men det är knappast en europeisk angelägenhet att bistå ekonomiskt vid skogsbränder generellt sett. 
Stirbois (NI ),
   .– Betänkandet av Redondo Jiménez utgör en noggrann lägesrapport om våra skogar men innehåller tyvärr inga förslag till praktiska lösningar varken på frågan om skydd eller hur de skall övervakas.
Som folkvald företrädare för Provence-Alpes-Côte d’Azur-regionen blev jag bestört över dessa skogsbränder som denna sommar förstörde över 60 000 hektar mark i Frankrike, främst i departementen Var och Haute-Corse.
Det visar sig att det ligger brott bakom de flesta av dessa bränder. Straffrättsliga sanktioner mot mordbrännarna och dem som ligger bakom sådana gärningar bör därför skärpas.
Alla berörda som också enats om behovet av att förbättra de förebyggande åtgärderna och stärka skyddet av skogarna som ett naturens arv vi förvaltar gemensamt vill att man kriminaliserar dessa gärningar.
Vi anser också att den verksamhet människor bedriver i våra skogar skall betraktas som en tjänst av allmänt intresse. Eftersom deras arbete är oavlönat bör de också få ekonomiskt stöd. Skogsägare bör också erbjudas skattelättnader och ekonomiska stimulansåtgärder för att de skall uppmuntras att röja snårskog och utföra underhållsarbeten. Privata skogsvårdande brandmän skulle kunna utföra detta arbete.
Det kallar jag en verklig miljöpolitik.
Jag vill avsluta med att ställa frågan: Har Frankrike liksom Portugal rätt till stöd från den nya europeiska solidaritetsfonden? 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag drömde att det var i framtiden och att ni, herr talman, hade blivit hedersordförande för det stora Pensionärspartiet som hade 30 procent av rösterna i Europa. Ni kom fram till mig, som hedersordförande, tog mig under armen och sade: ”Käre Fatuzzo, ni skall inte bara – vilket jag rekommenderar er att göra – rösta för de Sarnez betänkande om Erasmus Mundus masterkurs för kulturellt utbyte mellan ungdomar, utan ni skall även föreslå instiftandet av Fatuzzos Mundus masterkurs för seniorer. Jag upprepar:  – så att det kan ske interkulturellt utbyte mellan pensionärer, som varmt skulle välkomna detta”. Kommer det att förbli en dröm? 
Bastos (PPE-DE ),
   .– Efter förhandlingar med rådet och kommissionen lade föredraganden fram förslag till ändringar av sin rekommendation inför den andra behandlingen för att se till att Erasmus Mundus-programmet rustas för att nå de uppsatta målen. Detta program är ett nödvändigt instrument för utbyte och samarbete på området högre utbildning. Varje åtgärd som leder till ett effektivt genomförande förtjänar därför vårt stöd.
Erasmus Mundus mastersutbildningar bör vara synonyma med kvalitet. Därför skall de väljas ut på grundval av kvaliteten både på den utbildning och på det värdskap som erbjuds de studerande.
Ett av de centrala målen för detta program är att främja språklig mångfald. Studerande som läser en masterkurs bör få tillfälle att använda de språk som talas i minst två av de länder där de institutioner som medverkar i kurserna är belägna.
Den ekonomiska ramen för genomförandet av programmet avgör hur framgångsrikt det kommer att bli. Rådet godkände en budget på 180 miljoner euro. Men det beloppet är för blygsamt och det är skälet till att vi begär anslag på totalt 230 miljoner euro. 
Darras (PSE ),
   .– Genom att föreslå 250 europeiska masterkurser med en kvalitetsbeteckning vid olika universitet (”Erasmus Mundus masterkurser”) och med Europeiska unionens stöd, genom att ge stipendier till 4 200 forskarstuderande från länder utanför EU eller, vidare, genom att erbjuda stipendier till 1 000 lärare från tredje länder som inbjuds till EU, spelar man med höga insatser, och budgeten bör stå i proportion till dessa.
Den budget som görs tillgänglig för detta nya instrument får självklart inte på något sätt anstränga de befintliga programmens budgetar; likväl förhåller det sig fortfarande så att kommissionens och rådets ursprungliga budgetförslag (200 miljoner respektive 180 miljoner euro) är alldeles för knappa för att ge fullt spelrum åt detta nya instrument för utbyte och samarbete inom högre utbildning. Ja, insatserna är höga. Det är faktiskt inte bara en fråga om att skapa starkare band mellan de europeiska universiteten, utan även om att öka konkurrenskraften för den högre utbildning som erbjuds, genom att göra den attraktivare för studerande och lärare i övriga världen. De språkliga insatserna får inte ignoreras. Det handlar om att betona både vikten av språklig mångfald i EU och behovet av att studerande från tredje land kan åtminstone två EU-språk. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Europaparlamentet instämmer med kommissionen i denna fråga men vill ändå öka budgeten till 230 miljoner euro, jämfört med rådets förslag på bara 180 miljoner euro. Det bör noteras att detta program går utöver det vanliga Erasmussystemet, eftersom det avser såväl Europa och övriga världen som masterkurser och kurser efter grundexamen. Som vi vet är det bakomliggande argumentet att integrera de europeiska systemen för högre utbildning i syfte att skapa en europeisk utbildningsmarknad, där kurser efter grundexamen kommer att spela en särskilt framträdande roll.
Å andra sidan vet vi redan av vår erfarenhet av andra projekt – särskilt det traditionella Erasmusprogrammet – att mindre välbärgade studerande ofta blir dubbelt diskriminerade och fjärmade från dessa system, som inte ersätter alla kostnader. Det jag vill säga är att svårigheterna att öka anslagen till detta program visar att det inte finns någon avsikt att bekämpa denna form av diskriminering och att en uppsättning villkor som vi motsätter oss kommer att bibehållas. Vad vi verkligen behöver veta är inte i första hand vilka universitet som kommer att ge detta slags kurser, utan snarare vem som kommer att gå dem. De belopp som öronmärks för stipendier och ”kvaliteten på det mottagande de studerande får”, som redan omnämnts här, är fortfarande långt mindre än vad som krävs för att bredda den sociala bas från vilken studerande och lärare inom Erasmus hämtas. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade för detta betänkande, eftersom jag anser att prioriteringarna för en mer ömsesidigt stödjande europeisk union, en union som är verkligt uppmärksam på den övriga världens behov, bör omfatta att höja kvaliteten på den högre utbildningen och att främja interkulturell förståelse genom samarbete mellan medlemsstater och med tredje länder. Jag tycker därför att det är centralt både att upprätta kunskapsnätverk och partnerskap som sträcker sig över Europeiska unionens gränser och att tilldela flerfaldiga examina som berör flera institutioner för högre utbildning i olika medlemsstater.
Inrättandet av ”Erasmus Mundus masterkurser” är enormt viktigt. För dessa kurser kommer enhetliga prestations- och färdighetskrav att fastställas, och de kommer att ha Europeiska unionens godkännande. Vikten av språklig mångfald i unionen kommer att återspeglas i behovet av att studerande från tredje land är förtrogna med minst två av de språk som talas i Europeiska unionen. Förslaget om att utvidga programmets finansiella ram, så att dess mål kan nås, förtjänar särskilt stöd. Erasmus Mundus innebär verkligen ”en ny typ av europeisk högre utbildning”, genom att det gör det möjligt för utländska studerande att företa en ”europeisk rundresa”. När det blir dags att se över de befintliga utbytesprogrammen är det viktigt att denna nya dimension av europeisk högre utbildning beaktas. 
Roure (PSE ),
   .– Genom att i dag anta ett nytt instrument för utbyte och samarbete inom högre utbildning sänder vi ut en positiv signal till studerande och lärare i tredje länder i övriga världen om att vi är utåtblickande och välkomnande.
Detta Erasmus Mundus-program innebär en ny typ av europeisk högre utbildning och ger utländska studerande möjlighet att göra en ”rundresa i Europa”, till två eller tre olika universitet, däribland dem som de kommer in på efter intagningsprov.
Tack vare namnet, ”Erasmus Mundus masterkurs”, kommer det att bli möjligt att enkelt erkänna den utbildning som Europeiska unionen föreslår i alla länder. Studerande kommer följaktligen att garanteras ett varmt välkomnande och högkvalitativ utbildning. Vi måste göra vår högre utbildning attraktiv.
Språkinlärning före och under de tidsperioder som studerande och akademiker från tredje länder tillbringar här måste uppmuntras kraftfullt.
Vi hoppas verkligen att rådet kommer att stödja den budget på 230 miljoner euro som föreslås för detta program – en budget som bör motsvara målen för det senare.
Faktiskt skulle nästan 4 000 studerande från tredje länder och nästan 1 000 akademiker gagnas av detta program mellan nu och 2008.
I mitt betänkande om villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse för studier fäste jag uppmärksamhet vid Bolognaförklaringen från juni 1999, enligt vilken ”samhällens vitalitet och effektivitet överallt mäts efter hur deras kultur uppfattas i andra länder”. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Jag var i Paris, herr talman. En natt på en kabaré, dans, barbystade dansöser, med fjädrar, som sig bör. Fantastiskt! Då, mitt bland dessa hundra dansöser, dök den enda manliga dansaren upp. Jag såg på honom; det var Mauro, som dansade med Fred Astaires elegans och sjöng med Frank Sinatras röst. Sedan upphörde plötsligt musiken, och Mauro, dansare på vände sig till mig och sade: ”e-vänortssystem mellan universitet, det är vad som kommer att uppnås med min handling.” Skulle jag kunna rösta emot detta betänkande, herr talman, efter Mauros prestation? 
Bastos (PPE-DE ),
   .– Det bör välkomnas att rådet i sin gemensamma ståndpunkt om Learning-programmet anger samma prioriteringar som dem som godkändes av Europaparlamentet i den första behandlingen. Den totala budget på 33 miljoner euro som rådet föreslår för programmet är dock inte tillfredsställande. Med otillräckliga medel kommer det att blir svårare att genomföra programmet med framgång och omöjligt att börja i god tid. Summan 44 miljoner euro har nu föreslagits som ett minsta anslag. Detta belopp är rimligt och tillräckligt, med tanke på de mål vi vill uppnå.
Det övergripande målet är att främja integrationen av ny informations- och kommunikationsteknik i de europeiska utbildningssystemen, för att därigenom möjliggöra
– utökad interkulturell dialog,
– medvetenhet om språk,
– utveckling av livslångt lärande,
– utbyte av goda lösningar.
Jag röstade för, eftersom detta program ger den drivkraft som behövs för att nå det kunskapsbaserade samhälle som vi eftersträvar. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Det är självklart att vi vill att utbildningssystemen skall dra nytta av informations- och kommunikationsteknik och kort sagt allt det som det europeiska Learning-programmet för med sig.
Samtidigt som EU-institutionerna lägger stor vikt vid program som påstås ligga i utvecklingens framkant, försämras dock utbildningen för arbetarbarn – även på elementär nivå – överallt i Europa. För att ta bara Frankrike som exempel, ökar analfabetismen och minskar förmågan att tala riktigt och att utföra enkel aritmetik. Skälen är enkla: otillräckliga medel och brist på lärare, undervisningsassistenter och personal med olika undervisningsstödjande uppgifter. Regeringarna föredrar att överösa arbetsgivarna med bidrag, samtidigt som de skär i de sociala budgetarna, däribland i den för statlig utbildning.
Även om den moderna tekniken vinner vissa insteg i klassrummen, försämras den statliga utbildningen på grund av resursbrist. Av det skälet förvägras en hel generation barn och ungdomar med arbetarbakgrund och från arbetarmiljö den allra mest grundläggande utbildningen – för att inte tala om en utbildning värd namnet, som motsvarar kontinentens rikedom –, för på detta område, som på alla andra, är det arbetarklassen som betalar priset för regeringarnas samhällsfientliga beslut som endast tjänar de privilegierade och förmögna klasserna. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Detta betänkande syftar till att främja och befästa politiken för att upplösa strukturerna både för platsbundna utbildningsmetoder och för medlen att framställa undervisnings- och inlärningsprodukter (som nu faller inom multimedieindustrins kompetensområde). Detta sker som ett svar på det så kallade exempel på erfarenheter och politik som hämtas från länder som gått längre när det gäller att privatisera skolor och kommersialisera utbildningen. De företag som där tillhandahåller dessa varor och tjänster är mer erfarna och har redan skaffat sig ansenlig ekonomisk tyngd och ansenligt kulturellt inflytande.
Stödet i detta betänkande för åtgärder som upplöser strukturerna för formella utbildningsformer, särskilt platsbunden utbildning, framträder på flera punkter. Dessa åtgärder i samverkan med underfinansieringen av utbildningsanstalter bidrar till att nedmontera de offentliga utbildningssystemen. De banar dessutom väg för privata organisationer som vill erbjuda informella utbildningsmetoder såsom distansstudier, vars värde som utbildningsmerit är obetydligt, och även för särskild kontraktering av arbetstagare som utbildats i sådana informella ”utbildningssystem”.
Tvivel kvarstår i fråga om sammansättningen av kommissionens rådgivande kommitté, fast den naturligtvis kommer att omfatta ”sakkunniga”, för att därigenom kringgå regeringarnas representativa myndighet. Raden av program – Learning, Leonardo, Sokrates och så vidare – tenderar att minska varje medlemsstats, varje utbildningsanstalts manöverutrymme och befogenheter. Dessa program inskränker utbildningens syfte till en stödjande roll, eller till att bli ett instrument för att nå något annat mål. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Jag gratulerar Mauro till lagstiftningsresolutionen om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett flerårigt program (2004–2006) för en effektiv integrering av informations- och kommunikationsteknik (IKT) i de europeiska utbildningssystemen (Learning-programmet). Jag stöder denna resolution helt, särskilt när det gäller behovet av att främja integrationen av ny informations- och kommunikationsteknik i de europeiska utbildningssystemen för att därmed förbättra deras kvalitet och tillgänglighet.
Jag skulle även vilja betona att jag anser att Europaparlamentets ansträngningar för att öka den totala budgeten för detta fleråriga program är fullt rättfärdigade. Detta är det enda sättet att nå programmets mål och strävanden. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Liksom föredraganden anser jag att Europeiska unionens mål omfattar social sammanhållning och interkulturell dialog. Om dessa mål främjas och nås, kommer de att ge oss möjlighet att överbrygga ”IT-klyftan”, som huvudsakligen går tillbaka på en underlåtenhet att stimulera livslångt lärande, den snabba tekniska utvecklingen och många medborgares ekonomiska (och även fysiska) svårigheter.
Jag underskattar inte behovet av att erkänna att utbildningen har en europeisk dimension. Den europeiska dimensionen rättfärdigar en mer strukturerad samordning mellan gemenskapens program och instrument å ena sidan och medlemsstaternas åtgärder å den andra. Jag skulle dock vilja göra ett undantag: en sådan samordning får inte innebära inblandning i medlemsstaternas frihet att bestämma utbildningsprogrammens innehåll, för dialogen mellan kulturer skulle då ersättas av ett enda tänkesätt.
En effektiv förbättring av varor och tjänster, garantier för effektiv spridning och effektivt utbyte av goda lösningar är skäl att stödja föredragandens förslag om att ändra storleken på budgetanslagen till det fleråriga programmet och kommer även att göra det möjligt att främja verklig integration av ny informations- och kommunikationsteknik i de europeiska utbildningssystemen.
Jag välkomnar det stöd som getts för skapandet av europeiska virtuella campus och för e-vänskolekontakter mellan skolor inom EU. Mer än politiska förklaringar eller rättsliga och institutionella konstruktioner uttänkta bakom ländernas och medlemsstaternas ryggar kommer dessa åtgärder att bidra till att gradvis bygga upp en sant pluralistisk europeisk anda.
Det behöver inte sägas att jag röstade för. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Jag var på badsemester vid havet. På stranden såg jag Jules Maaten: solbränd, en god simmare och surfare, men likväl ledamot av Europaparlamentet och politiker. Vid ett tillfälle höll han faktiskt ett möte, ett tal till pensionerade badgäster som hade samlats i stort antal för att lyssna till honom. Han talade om detta direktiv. Han sade att han ville ha rent vatten, och alla lyssnade till honom. Jag såg dock att han tittade mot vattnet, där det fanns några vackra badande, yppiga som livräddarna i Baywatch, som han följde stadigt med blicken. Plötsligt slogs jag av tanken: Efterlyste han inte renare och klarare vatten för att bättre kunna se de skönheter som simmar i dessa vatten? Misstanken kvarstår, men jag måste ändå rösta för förslaget. 
Andersson, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE ),
   .– Vi valde att rösta ja till ändringsförslagen nummer 76 och 19 samt nej till bl.a. nummer 5 och 7.
Vi anser nämligen att definitionen av badvatten måste vara enkel och tydlig och ge så lite rum för tolkning som möjligt. Det är mycket otillfredsställande för rättstryggheten att direktivet inte innehåller en enkel och tydlig definition. Vidare anser vi icke att ett ohanterligt antal badplatser skall omfattas av direktivet.
Dessutom motsätter vi oss en utvidgning av direktivets omfattning till andra vattenaktiviteter än badning. Det skulle ställa orimliga krav på kommunerna som då också måste ta prover med anledning av olika sporter, vilka också kan ha en mycket längre säsong än den egentliga badsäsongen.
Slutligen vill vi se att tillfälliga föroreningar omnämns i direktivet, dock med en tydlig definition av vad tillfälliga föroreningar är samt med en begränsning i den tillåtna tidsrymden för sådana föroreningar.
Då utfallet av omröstningen inte blev vad vi hade önskat vad gäller dessa viktiga punkter valde vi att rösta emot direktivförslaget i slutomröstningen. 
Eriksson, Krarup, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL ),
   .– Vattenkvaliteten är en viktig miljöfråga, och därför var det viktigt och bra att EU antog ett ramdirektiv om vatten 2000/60/EG. I ramdirektivet fastställs de allmänna ramarna för skydd av alla typer av vatten (vatten i floder och sjöar samt kust- och grundvatten). Det är däremot inte viktigt att EU har ett direktiv som reglerar kvaliteten på badvatten. Detta är ett exempel på att EU reglerar onödiga detaljer som inte ens har en gränsöverskridande karaktär. Vi betonar i stället det kommunala och nationella självstyret på området. 
Goebbels (PSE ),
   .– Jag lade ned min röst i omröstningen om förslaget till direktiv om kvaliteten på badvatten.
Jag tycker faktiskt inte att direktivet är nödvändigt, åtminstone inte med sådan detaljrikedom. Detta är det byråkratiska EU i all sin glans. Finns inte subsidiaritetsprincipen just för att överlämna ansvaret för kvaliteten på badvatten till de nationella eller regionala myndigheterna? 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Många här i parlamentet anser att EU bör bekymra sig mindre om hälsoskyddet på arbetsplatsen och miljöförstöring. Det blev tydligt tidigare, under omröstningen om mina förslag rörande hälsofarliga ämnen såsom asbest och lösningsmedel i färg. EU:s inblandning begränsar sig till att utöva påtryckningar för att minska kostnaderna för hälso- och sjukvård och till att genomföra stabilitets- och tillväxtpakten, det vill säga stödja eurons värde. Först när jag krävde långtgående åtgärder för att motverka den nya sjukdomen sars spridning fanns det kortlivat stöd för en aktivare politik. Vi talar i dag om kvaliteten på badvatten, som vid första anblicken verkar vara en typisk fråga enbart för kommuner och provinser. Nu när många människor badar och simmar i sjöar och hav långt hemifrån finns det dock goda skäl att införa internationella säkerhetsnormer. Det är anmärkningsvärt att Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp tänker förkasta betänkandet om detta av ELDR-föredraganden och således även, naturligtvis, direktivet som syftar till att skydda kvaliteten på miljön och människans hälsa mot kemiska och mikrobiologiska föroreningar. Dessutom hålls fler ändringsförslag avsedda att sänka normerna för föroreningar i beredskap om det skulle misslyckas. Jag har rekommenderat att min grupp röstar ”ja”, efter det att dessa försök till urvattning stoppats. 
Piscarreta (PPE-DE ),
   .– Portugal är liktydigt med en högkvalitativ reseindustri. Under 2003 vajade blå flaggor på 169 portugisiska badplatser. Det fanns 47 sådana badplatser enbart i Algarve, däribland en vid en flod. Dessa resultat visar de lokala myndigheternas stora förmåga och engagemang i förvaltningen av kustlinjen, särskilt när det gäller grundläggande sanitära anläggningar, vattenförsörjning och föroreningar.
Bortsett från tekniska och vetenskapliga förbättringar av vattenförvaltningen får vi inte glömma bort ett senare utvecklingssteg. Turismen har skapat nya fritidsaktiviteter för semesterfirare. Bortsett från bad finns det nu aktiviteter som surfing, vindsurfing och segling. I Algarve ökar dessa sporters popularitet bland unga människor stadigt.
Fastän dessa nya aktiviteter utövas längre ut från kusten anser jag att de bör skyddas enligt det nya systemet. Jag skulle därför vilja förorda att definitionen av ”badande” utvidgas till att omfatta inte bara simmare i egentlig bemärkelse, utan även personer som tar del i vattensporter.
Jag skulle slutligen vilja fästa uppmärksamhet på ytterligare ett faktum, som jag har insett tack vare min egen erfarenhet som borgmästare. Hälsa och vattenkvalitet är frågor som är tillräckligt viktiga för att rättfärdiga en offentlig informationskampanj. Detta är dock EU:s, medlemsstaternas, regionernas och de lokala myndigheternas gemensamma ansvar. De lokala myndigheterna kan inte ensamma bära den ekonomiska bördan för att säkerställa en fortsatt hög vattenkvalitet. Den bördan omfattar de ekonomiska förluster som drabbar områden där vattenkvaliteten tillfälligt understiger erforderliga normer. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– I den slutliga omröstningen röstade jag mot detta betänkande om Europeiska kommissionens förslag, som syftar till att uppdatera ett direktiv om badvatten, vilket faktiskt daterar sig så långt tillbaka som 1976. Jag instämmer likväl i många av de ändringsförslag som förs fram i betänkandet.
Jag instämmer särskilt i det som sägs om information till allmänheten om vattenkvalitetens status, information som skulle spridas med hjälp av ett enkelt och allmängiltigt signalsystem som utnyttjar symboler. Detta skulle genomföras av kontrollmyndigheterna och turistbyråer och omfatta platser där avloppsvatten från tätbebyggelse släpps ut nära badområdet. I fråga om de språk på vilka informationen bör göras tillgänglig är det å andra sidan olyckligt att föredraganden inte följer den princip han formulerat i detta sammanhang till dess logiska slut. Jag tror att det är nödvändigt att tillhandahålla sådan information på en rad språk, inte bara på engelska och franska.
Jag röstade också för ändringsförslag 19, som gäller frågan om tillfällig förorening.
Det kan inte råda någon tvekan om att frågan om att skydda badande är av grundläggande betydelse för folkhälsan och även för uppfattningen om hur väl turister tas emot i Europa. Eftersom jag tycker att texten är för inkräktande och inte visar tillräcklig respekt för subsidiaritetsprincipen kunde jag dock inte stödja den som helhet i den slutliga omröstningen. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Det är klåfingrigt att skärpa EU-reglerna för badvatten och dessutom utvidga dem till sportaktiviteter i vatten. I stället borde det vara kommunernas och medlemsstaternas eget ansvarsområde i enlighet med närhetsprincipen, eftersom avloppsvatten endast i ett fåtal fall ger upphov till problem över nationsgränserna.
Hur skall dessa illa genomtänka, centralistiska och dyra EU-regler fungera rent praktiskt, och finansieras, i ett land som Sverige med 95 000 sjöar och hundratals mil kust?
Jag har tillsammans med PPE röstat nej i slutomröstningen och stött ändringsförslag 59 om att förkasta kommissionens förslag i sin helhet.
I syfte att begränsa direktivets administrativa och ekonomiska konsekvenser för de svenska kommunerna har jag undertecknat det nedröstade ändringsförslaget nr 76: för att definieras som badplats måste det röra sig om "mer än 100 badare per dygn under minst 20 dagar om året och som av de behöriga myndigheterna anvisats som badplatser".

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – I morse flög jag till Strasbourg med det flyg som avgår från Milano Malpensa kl. 7.00. En aning trött hamnade jag tillsammans med Pasqualina Napolitano och Francesco Fiori, som i likhet med mig flög från Milano; jag halvslöt mina ögon och hade ett slags drömsyn. Vad såg jag, herr talman? I min syn var vi i Europa år 2050: det fanns vackra blommor överallt i regnbågens alla färger, så mycket grönt; vänliga människor, godhjärtade människor, det fanns inga fler krig; alla levde lyckligt bland blommorna. Jag hejdade en förbipasserande – och, vilket sammanträffande, det var Guido Sacconi, föredragande av detta betänkande – och han sade till mig: ”Ni förstår, trots allting som gjorts tidigare har växthuseffekten ökat, blivit större och större. Hela världen har blivit ett drivhus fullt av blommor av samma sort som används av personer som vill odla blommor, och på detta sätt har alla jordens invånare blivit bättre människor.”
Jag röstade därför för detta betänkande, men jag har ett tvivel, herr talman: Skulle det kanske inte vara bättre att låta växthuseffekten öka och låta saker och ting ha sin naturliga gång, också med mänsklighetens hjälp? 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Kommissionens förslag syftar till att upprätta en ram för en övervakningsmekanism för utsläpp av växthusgaser inför genomförandet av Kyotoprotokollet till FN:s ramkonvention om klimatförändringar. När det gäller de många olika frågor som diskuteras skulle det kunna vara värt att betona följande:
– Åtgärder för att uppnå en minskning av utsläppen av växthusgaser på ett objektivt, rationellt sätt är välbehövliga och positiva, men det är lika viktigt att betona att minskningsmålet inte får mystifieras eller göras till en stor sak.
– Kommissionen har som uttalat mål att försöka skapa rätt förutsättningar för att upprätta en marknad för utsläppsrätter, med hjälp av ett gemenskapssystem för hantering av föroreningsutsläpp.
Dessutom försöker kommissionen ännu en gång ställa sig i händelsernas centrum genom översynen av omfattningen på varje lands framsteg mot att fullgöra sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet. Europaparlamentet ingriper, ännu en gång, för att avfärda dessa planer och för att se till att medlemsstaterna behåller sina privilegier på detta område, inom ramen för sina internationella förpliktelser.
Slutligen kan man inte räkna med en lösning på det allvarliga hot som luftföroreningar utgör utan nödvändig forskning om andra energikällor, såsom förnybara. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   .– Det finns risk för att denna nya debatt om övervakningsmekanismen för utsläpp av växthusgaser inom gemenskapen och genomförandet av Kyotoprotokollet inte bli något annat än ytterligare en rad fromma förhoppningar, om inte ett framåtsyftande synsätt med ett inslag av tvång anläggs i denna fråga. Vi har röstat för de ändringsförslag som syftar till att göra mekanismen mer tvingande och rigorös, för klimatsituationen kräver, vilket så tragiskt visades av värmeböljan nyligen, mer än halvmesyrer. Utöver den enkla regleringsaspekten har vi dock en skyldighet att fundera över alternativa utvecklings- och produktionsmodeller. Vi kan inte låta marknaden införa lagar och kriterier som gör produktionen till A och O.
Vi måste tvärtom göra dessa frågor till föremål för ett verkligt val som återspeglar uppfattningen i samhället som helhet och således överväga en alternativ transportpolitik i Europa i syfte att minska vägtransporterna, vilka producerar mängder av växthusgaser. Vi måste, genom EU-omfattande offentliga åtgärder, utveckla kollektivtrafiken för resa med tåg, till sjöss och på floder. Vi måste gå ett steg längre i vårt miljötänkande när det gäller både produktionsprocesser och konsumtionsmönster. När allt kommer omkring behövs det andra energival, till att börja med energibesparingar, en avveckling av kärnenergi och sökande efter icke-förorenande och förnybara energilösningar. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade för detta betänkande, som ingår i Europeiska gemenskapens strategi för att uppfylla kraven i FN:s ramkonvention om klimatförändringar och i Kyotoprotokollet. Jag skulle vilja påminna er om att man i Kyoto beslutade att unionen måste minska sina gasutsläpp under perioden 2008–2012 med 8 procent jämfört med 1990 års nivåer.
Att denna övervakningsmekanism införs, i den form som här föreslås, är ett grundvillkor för att unionen skall kunna uppfylla de mål för en hållbar utveckling som den föresatt sig, först i Köpenhamn och sedan i Lissabon. Från och med nu ter det sig dessutom som en mer realistisk möjlighet att införa mekanismen, och mer genomförbart rent praktiskt. Det är helt riktigt att säga att det kommer att gå att fullgöra de åtaganden som skrevs under i Kyoto endast om uppgifterna från varje medlemsstat är fullständiga, konsekventa, tillförlitliga, tydliga och jämförbara och om nationella inventeringssystem införs samtidigt.
Vidare har goda framsteg gjorts med de ändringsförslag om analysmetoderna och samarbetsförfarandena som lagts fram, genom vilka man inför exaktare (och pålitligare) bestämmelser om intervallerna för inlämning av data och fastställer att endast data som är av intresse på gemenskapsnivå måste tillhandahållas.
Slutligen välkomnar jag det faktum att Europeiska kommissionen har åtagit sig att lämna in en inventering av växthusgaser i gemenskapen till ovannämnda konventions sekretariat senast den 15 april varje år. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag kunde inte låta bli att rösta för detta viktiga betänkande av Bernd Lange om åtgärder mot utsläpp av gasformiga föroreningar. Det är utmärkt, och jag var tvungen att rösta för det, men jag har märkt att rådsordföranden – Silvio Berlusconi – efter den incident som ägde rum i parlamentet med Martin Schulz inte missar ett tillfälle att lyssna till alla ledamöter som talar i denna kammare. Efter att ha lyssnat till och betraktat Lange förklarade Berlusconi att han arbetade med en film och tänkte sig honom som huvudrollsinnehavare. Lange hade dock större tur än Schulz, för det rörde sig nu om en nyinspelning av ”Borta med vinden”, på grund av likheten mellan Bernd Lange och Clark Gable. Åh, hur mycket avundades och avundas jag inte Lange, som kommer att få spela i denna film, en nyinspelning av ”Borta med vinden”, som en ny romantisk Clark Gable! Hur skulle jag kunna rösta mot betänkandet, herr talman? 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Med hänsyn till kraven för en hållbar utveckling, som är ett av våra mål, och det omfattande arbetet för ”tvärvillkor” på varje område av unionens ekonomiska verksamhet, behövs det beslutsamma insatser, liknande dem som här föreslås, för att minska luftföroreningarna.
Jag har alltid hävdat att vi bör kämpa för en europeisk godstransportpolitik som gynnar järnvägar och inre vattenvägar, jämte kustfarleder, framför landsvägar. Vidare är det viktigt att fastställa strängare gränser för utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från fordon som gynnas inom en sådan ram, särskilt pråmar och lok. På detta sätt kommer dessa transporttyper i ännu högre grad att erkännas som de mest fördelaktiga och tilltalande av alla.
Till sist, som föredraganden antyder, anser jag att det är absolut avgörande att inse att det behövs mer än bara strängare gränsvärden om vi skall nå våra luftkvalitetsmål. Det behövs även realistiska testförfaranden, vilket naturligtvis kommer att förutsätta att tydliga regler för operatörers insamling och analys av uppgifter införs. Sådana regler är det enda sättet att undvika snedvridningar av konkurrensen, och de kommer att träda i kraft genom skapandet av en inre marknad grundad på verkligt hållbar tillväxt.
Jag röstade för detta betänkande. 
Talmannen.
   – Jag är övertygad om att Lange kommer att bli förtjust över att få höra att han ser ut som Clark Gable.
Röstförklaringarna är avslutade.(1)

(2)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
– A5-0349/2003 av Mulder för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 (C5-0300/2003 – 2003/2001(BUD)) Avsnitt III – Kommissionen.
– A5-0350/2003 av Gill för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 (C5-0300/2003 – 2003/2002(BUD)) Avsnitt I – Europaparlamentet, Avsnitt II – Rådet, Avsnitt IV – Domstolen, Avsnitt V – Revisionsrätten, Avsnitt VI – Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, Avsnitt VII – Regionkommittén, Avsnitt VIII (A) – Europeiska ombudsmannen, Avsnitt VIII (B) – Europeiska datatillsynsmannen. 
Mulder (ELDR ),
   . – Tack så mycket, herr talman. Jag kan berätta för er att det resultat vi nu har i fråga om budgeten, efter omröstningen i budgetutskottet, påminner väldigt mycket om de budgetriktlinjer som antogs i början av året. Vilka har huvudfrågorna varit hittills från parlamentets synpunkt? Vi vill göra de nya medlemsstaternas integrering i Europeiska unionen till en framgång. Utvidgningen måste lyckas, och det är därför vi har sagt ända från början att de 25 länderna måste behandlas i en enda budget. För det andra har vi sagt att vi vill göra något för att stimulera den ekonomiska tillväxten, inte bara i de nya, utan även i de nuvarande medlemsstaterna. Jag skall återkomma till det senare. Vi har tagit ett viktigt initiativ för att utveckla små och medelstora företag i de nya, och även i de nuvarande, medlemsstaterna. Den tredje punkten är att vi måste underlätta de nya medlemsstaternas integrering med de nuvarande så mycket som möjligt.
Såsom redan sagts flera gånger i tidigare debatter har denna budget för 2004 ett antal särdrag. Vi skall nu lägga fram en budget för 25 länder, trots att vi alla vet att Europeiska unionen inte kommer att ha 25 medlemsstater förrän den 1 maj nästa år. I december skall vi följaktligen rösta om en budget för 15 länder, med en teknisk bilaga för de tio nya medlemsstaterna. Vi skall sedan rösta om en tilläggsbudget för de tio nya medlemsstaterna under nästa år. Ett annat nytt drag i 2004 års budget är verksamhetsbaserad budgetering. Vi har upptäckt ytterligare några brister i samband med detta, som vi hoppas skall kunna åtgärdas under detta år. Särskilt viktigt för parlamentet är att vi kan undersöka i vilken utsträckning programmen genomförs och vilka slags utvärderingstekniker som står till förfogande.
Vi har i stort sett röstat för en åtstramningsbudget. Betalningsbemyndigandena har ökats, däribland andra betalningsbemyndiganden, men jag tycker på det hela taget att detta resultat lämpar sig att lägga fram, även i en tid då hela Europa sparar.
Jag skulle även vilja säga några saker om budgetens olika kapitel, för det första jordbruksbudgeten, kapitel 1. Vi inväntar naturligtvis ändringsskrivelsen, som skall offentliggöras inom kort. Vi hoppas att parlamentets initiativ, som bekräftas på nytt i denna budget och som även lagts fram i tidigare resolutioner, även kommer att finnas med i kommissionens ändringsskrivelse, som skall offentliggöras inom kort: nämligen pilotprojekten, eller de förberedande åtgärderna, när det gäller miljöindikatorer, finansiering i samband med djursjukdomar, utveckling av bättre vacciner och utveckling av en kvalitetspolitik för jordbruksprodukter. Det kommer då utan tvivel även att uppdagas vilken inverkan den dyrare euron haft på jordbrukspolitiken. Budgetutskottet har dessutom röstat för ett antal andra punkter: vi vill bland annat se mer forskning om djurens välbefinnande och fler alternativ till tobaksodling i EU.
I fråga om kapitel 2, strukturfonderna, har vi ökat betalningsbemyndigandena i linje med den siffra rådet ansett vara rimlig. Vi har gjort detta av två skäl. För det första anser medlemsstaterna att de kan behöva åtskilligt mer än vad kommissionen föreslår varje år, och vi har velat gå medlemsstaterna till mötes. För det andra är vi bekymrade över den låga takten i strukturpolitikens genomförande. Vi tror att ökade betalningsbemyndiganden kommer att göra det möjligt för oss att göra förbättringar på det området. Jag hör er säga: ”Är det lämpligt att öka betalningsbemyndigandena vid denna tidpunkt?” Om vi ser till storleken på ökningarna i betalningsbemyndigandena tidigare år, tycker jag faktiskt att detta jämförelsevis är en mycket blygsam ökning.
När det gäller kapitel 3, inre politik, betraktar vi främjandet av små och medelstora företag i de nya medlemsstaterna som det viktigaste initiativet. Detta kan åstadkommas med en förhållandevis liten summa pengar. Med 33 miljoner euro mer än i rådets budget, och med en beledsagande multiplikatoreffekt i storleksordningen 20–30, kan vi tillhandahålla små och medelstora företag i Östeuropa åtskilligt fler garantier än de kommer att kunna utnyttja. Samtidigt skall vi låta detta åtföljas av ett utbildningsprogram för bankchefer.
Kapitlet om inre politik innehåller ytterligare en minskning i förhållande till kommissionen, men en ökning i förhållande till rådet, när det gäller åtgärder som skall vidtas med anledning av den ständigt ökande föroreningen av havet. Europeiska sjösäkerhetsbyrån måste naturligtvis utföra sitt arbete, men vi har ansett det vara nödvändigt att begränsa de anslag som föreslås av kommissionen, eftersom det ännu inte finns någon rättslig grund. Vi hoppas dock att en sådan kommer att införas i år.
I år har vi även ägnat stor uppmärksamhet åt gemenskapsorganen. Fler och fler av dessa dyker upp, och nya är också på gång. Vi vill se bättre parlamentarisk kontroll över dessa organ. Denna kontroll över deras arbetsprogram kommer att anförtros parlamentsutskotten och även parlamentet självt. Vi vill också ägna större uppmärksamhet åt byråernas tjänsteförteckningar, på samma sätt som vi intresserar oss för kommissionens tjänsteförteckningar. Detta är inte mycket begärt av organen. Vi hoppas att det kommer att gå att finna en lösning på detta före den andra behandlingen.
Ytterligare några punkter måste tas upp i anslutning till kapitel 3. Enligt vår åsikt måste rådet så snart som möjligt fatta ett beslut om organens säte. Stor osäkerhet kommer att råda tills ett sådant beslut har fattats. Vi anser att momsbedrägerier måste utredas bättre. Frågan om euroinfoställen är angelägen för parlamentet. På grund av den nya budgetförordningen finns det en risk att några av dessa euroinfoställen kommer att gå i konkurs – bli tvungna att slå igen – och detta samtidigt som så gott som alla i parlamentet är övertygade om att de fyller en mycket viktig funktion.
Slutligen känner vi alla till Eurostats problem. Vi har placerat 25 procent av anslagen till Eurostat i reserven i avvaktan på slutrapporten, som vi väntar oss i slutet av oktober.
Det har även varit mycket diskussion om kapitel 4: EU:s externa politik. Här dominerar frågan om läget i Irak. Vi är av den åsikten att något måste göras i Irak. Vi har fört in ett belopp på 30 miljoner euro i budgeten och är medvetna om att kommissionen har föreslagit summan 200 miljoner euro, varav 40 miljoner euro med all sannolikhet kommer att betalas ur 2003 års budget och 160 miljoner euro ur 2004 års budget, eventuellt genom att utnyttja instrumentet för flexibilitet. 
Budgetutskottet har dessutom antagit ett ändringsförslag som syftar till att avsätta 500 miljoner euro för Irak. Vi skall rösta om detta på tisdag. Den allmänna uppfattningen är att programmet för Irak, oavsett vilket det blir, inte får gå ut över de befintliga programmen i kapitel 4, det vill säga Afghanistan, kampen mot fattigdom och så vidare. Vi är också av den åsikten att all hjälp till Irak måste gå genom FN.
En annan punkt som gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är att 5 miljoner euro av den summa som öronmärkts av rådet har placerats i reserven. Vi vill föra en kärnfull dialog med rådet om det avtal som vi nyligen slöt om tillhandahållande av information. Vi är medvetna om att rådet kanske vill aningen mer på detta område. Vi skall ägna detta vederbörlig uppmärksamhet i parlamentet men anser framför allt att avtal som sluts med rådet måste genomföras troget. Vi har för närvarande fortfarande vissa tvivel om detta.
Jag skulle vilja ta upp en sista punkt i samband med budgeten, nämligen administrativa utgifter. Kommissionen har begärt ytterligare personal, men det har bara halvt hörsammats av rådet. Parlamentet är av en annan uppfattning. Först och främst anser vi, i princip, att kommissionen nog skulle behöva den personalen. Innan vi säger ett definitivt ”ja” ställer vi dock upp antal villkor: dem som anges i budgetresolutionerna och i resolutionen av parlamentet självt. Jag kan ge er några exempel: antalet lediga tjänster i kommissionen får inte överstiga 4 procent, de nya tjänsterna skall enbart tilldelas medborgare från de nya medlemsstaterna, kommissionen måste respektera den uppförandekod som man samtyckte till i början av mandatperioden – särskilt i fråga om ”fallskärmsavtal”, som vi alltid kallar det – och sist men inte minst måste kommissionen enligt vår åsikt ägna sin fulla uppmärksamhet åt budgetens genomförande. Den sista punkten lämnar dock fortfarande en hel del övrigt att önska, särskilt när det gäller pilotprojekten och de förberedande åtgärderna. Vi skall följa detta mycket noga.
Slutligen skulle jag även vilja ta tillfället i akt och tacka mina ledamotskolleger, rådet och kommissionen för vårt i mina ögon angenäma samarbete hittills. Jag har försökt nå samförstånd så långt som möjligt, såsom anstår en föredragande, och hoppas att detta samarbete kan fortsätta även i framtiden.
Gill (PSE ),
   . – Herr talman! Jag tar vid där Mulder slutade och tackar alla mina kolleger. Jag vill särskilt tacka alla skuggföredragande och hela personalen för deras stöd och bidrag. Jag vill särskilt tacka ordförande Wynn för hans stöd. 
Denna budget rör ett historiskt år, 2004, då inte bara Europeiska unionen kommer att utvidgas till 25 medlemsstater, utan också valen till Europaparlamentet kommer att hållas. Min främsta målsättning för denna budget har varit att göra det möjligt för alla övriga institutioner att möta utvidgningens utmaningar och se till att institutionerna får ett gott styrelseskick efter utvidgningen. Jag måste dock erkänna att jag är tämligen besviken över att de skalekonomier som jag hoppades att utvidgningen skulle leda till inte har varit givna.
Jag anser att några av institutionerna i vissa fall har använt utvidgningen som en ursäkt för att skapa budgetposter som knappast är motiverade. Därför är det synd att rådet inte lade tillräcklig tonvikt vid att se till att effektiviteten ökades. Som jag tidigare nämnt har rådet varit ganska generöst mot alla institutionerna i sitt budgetförslag, och till följd av detta har parlamentet varit tvunget att korrigera denna hållning. Det gläder mig att kunna säga att mina ändringsförslag, som antogs, kommer att leda till operativa förbättringar och ökad effektivitet.
Ett av mina mål för denna budget var att öka öppenheten och uppnå större ansvarsskyldighet. Enligt den linjen uppmanar jag alla institutioner att vidta åtgärder för att uppnå detta. För att göra detta måste vi försäkra oss om att deras politik, förfaranden och system ses över regelbundet, särskilt när det gäller ersättning för utgifter för resor och uppehälle.
Det förefaller att vara ett årligen återkommande fenomen att någon av EU-institutionerna beskylls för felaktigheter eller bristande kontroll när det gäller den ekonomiska förvaltningen. Därför är det viktigt att alla institutioner ser till att de tillämpar bästa praxis och sund ekonomisk förvaltning.
När det gäller kostnaderna är det avgörande att det finns tydliga regler för ersättning och hur man skall agera vid överträdelser. Det är absolut nödvändigt, för de övriga institutionernas trovärdighet, att detta görs och att alla institutioner agerar nu.
Dessutom måste vi ständigt se över vår politik och systemförvaltning för att se till att det inte finns något utrymme för bedrägerier, och jag beklagar att vi inte gjort de framsteg som vi hoppades på med den verksamhetsbaserade budgetering som kommissionen har infört. Jag anser att alla andra institutioner gör likadant, för att se till att öppenheten ökar och ansvarsskyldigheten blir större.
Låt mig bara ge er ett exempel från parlamentet. Jag har ägnat en hel del tid åt att driva frågan internt och besökte riksdagen i Sverige, där stora framsteg gjorts, för att studera deras system. Jag har också granskat några av de mindre frågorna, som ledamöternas bilservice. Vi har undersökt ett flertal förslag från administrationen, och några av dem skulle ha varit mycket kostnadseffektiva. Men dessa förslag blev dessvärre inte långlivade, eftersom vissa av de politiska grupperna inte kunde godta dem. Det är på grund av bristen på öppenhet och ansvarsskyldighet som vi befinner oss i en situation där en majoritet av budgetutskottet fullständigt motsatte sig ett pilotprojekt angående ledamöternas bilservice.
Enligt det system som föreslogs skulle i stället ledamöterna ersättas med ytterligare 50 euro per vecka för taxikostnader. Detta är fullständigt meningslöst, eftersom vi redan har lämpliga dagtraktamenten för att täcka sådana kostnader. Efter vad jag förstår kommer detta förslag emellertid att gå vidare trots de stora betänkligheter som jag och många andra ledamöter har, eftersom presidiet har godkänt det. Det kommer från en budgetpost som är underutnyttjad.
Sådana exempel på ett beslutsfattande bit för bit ger verkligen inte något gott intryck av parlamentet och det skadar i hög grad allmänhetens uppfattning om denna kammare. Beslut som detta skulle kunna undvikas om vi hade mer öppenhet och ansvarsskyldighet.
Herr talman! När jag talade i mars uttryckte jag mina reservationer mot att medel till politiska partier skall ingå i parlamentets budget. Mitt bekymmer handlade om att vi kunde beskyllas för att se om vårt eget hus och anses tillvarata våra egna politiska intressen. Denna oro förefaller ha varit befogad, eftersom medel till politiska partier nu ingår i vår budget och redan har det föreslagna beloppet ökats från 4,2 till 8,4 miljoner euro till följd av Watsons ändringsförslag. Nu talas det om att flytta detta belopp från reserven och föra över det till budgetposten, innan vi har tydliga bestämmelser för hur dessa medel skall utnyttjas och en klar uppförandekod.
Missförstå mig inte. Vi vill alla att de europeiska politiska partierna skall ha nödvändiga medel för sin verksamhet och att de är oberoende av parlamentet och de politiska grupperna. Jag vill ta tillfället i akt att påminna kollegerna om att principen bakom stadgan för de politiska partierna var att stärka öppenheten, vilket några av grupperna här i kammaren verkar ha glömt bort. De har lagt fram ändringsförslag som leder till att denna öppenhet undergrävs och föreslår att pengar skall anslås villkorslöst. Jag uppmanar dem att dra tillbaka dessa ändringsförslag, så att vi kan införa tydliga bestämmelser och genomföra stadgan.
En annan kontroversiell fråga, som tidigare har tagits upp här, är frågan om sjukförsäkringar för före detta ledamöter. Min ståndpunkt i frågan är mycket klar. Jag har sagt tidigare att jag inte anser att detta är god användning av skattebetalarnas pengar, och jag hoppas att den undersökning som har genomförts kommer att styrka min åsikt.
Nu vill jag bara säga ett par ord om några av de andra ändringsförslag som har lagts fram, och jag börjar med Världshandelsorganisationen (WTO). Jag är mycket bekymrad över att behöva utöka parlamentets budget ytterligare, en budget som är avsedd att enbart användas för administrativa ändamål, till icke-parlamentariker från andra delar av världen. Syftet med detta ändringsförslag är att utöka parlamentets budgetmedel som går till andra deltagare i WTO. Vi har redan denna budgetpost i kommissionens budget, och även om jag är medveten om de administrativa problemen med att utverka lite pengar från parlamentets budget och lite pengar från kommissionen, tycker jag inte att det är något skäl att lägga samman alla medel. Jag anser att det är rätt att budgetposten skall finnas kvar i kommissionens budget. Vi får helt enkelt ta itu med de eventuella hakar och hinder som uppkommer i budgeten. När allt kommer omkring skulle det bli ganska besvärligt för parlamentet att handha dessa medel i sin helhet, eftersom det också skulle få följder internt, när det gäller personal med mera.
När det gäller PPE-DE-gruppens ändringsförslag om att föra över rådets löner till reserven, vilket jag tycker är mycket beklagligt att vi har framför oss, vill jag påminna ledamöterna om att vi har en ”gentlemen’s agreement”, som innebär att vi inte lägger oss i varandras budgetar. Jag förstår faktiskt inte motivet eller syftet till detta förslag och jag har inte hört några argument eller någon logisk grund till stöd för det. Jag tycker inte att det är till speciellt stor hjälp att lägga fram något sådant i detta sena skede och jag vill veta varför det föreslås att dessa pengar skall överföras till reserven.
Slutligen, när det gäller ändringsförslaget från Buitenweg om cyklar, instämmer jag – med tanke på vad jag har sagt om bilar – fullständigt och jag tycker att vi alla skulle börja cykla direkt.
Avslutningsvis kan jag hur som helst säga att en av våra grundläggande mål har varit att närma oss medborgarna. Jag kan säga att jag är oerhört frustrerad över utvecklingstakten när det gäller vår informations- och kommunikationspolitik. Och jag är ännu mer besviken över kommissionens ansträngningar som, efter vad jag förstår, kan leda till att många av Info Point-kontoren stängs. I min region i West Midlands har vanliga människor faktiskt ingen aning om vad vi sysslar med här i parlamentet. Vi måste göra mer för att se till att medborgarna blir medvetna om vårt arbete, för att öka deras intresse av det och deras deltagande.
Schreyer,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Ungefär vid denna tidpunkt nästa år kommer Europaparlamentet, efter att ha valts av folket i tjugofem europeiska stater, att diskutera den utvidgade unionens första budget. Debatten kommer att hållas på tjugo språk. Parlamentet kommer då att ha 732 ledamöter, och det kommer att vara den sista budget som utarbetas av Prodis kommission, vilken då kommer att bestå av 30 ledamöter. Diskussionen om 2005 års budget skulle kunna sammanfalla med debatterna om budgetplaneringen för perioden efter 2006. Samtidigt kommer medlemsstaterna sannolikt att vara i färd med att ratificera det nya konstitutionella fördraget i enlighet med sina respektive interna förfaranden.
Det förslag till allmän budget ni i dag har framför er återspeglar denna utmanings väldighet. Budgeten har utarbetats för ett EU med femton medlemmar för de första fyra månaderna av 2004 och för ett EU med tjugofem medlemmar från och med den 1 maj. Den läggs dessutom fram i en ny form, på grundval av principen om verksamhetsbaserad budgetering, vilket gör det möjligt för oss att urskilja den exakta kostnaden för gemenskapens olika politikområden. Enligt parlamentets liggande förslag skulle budgeten för 2004 medge budgetåtaganden uppgående till 112,3 miljarder euro, att ställas mot den siffra på 111,9 miljarder euro som fastställts av rådet och de 112,2 miljarder euro som föreslås av kommissionen. Så det handlar faktiskt inte om särskilt stora skillnader. Av dessa belopp kommer en summa på 12 miljarder euro att öronmärkas för de tio nya medlemsstaterna.
Av de åtagandebemyndiganden som görs i 2004 års budget avser 79 procent områdena jordbrukspolitik, däribland stöd till landsbygdsområden, samt strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Detta motsvarar en 13-procentig ökning av årets anslag till dessa underavsnitt. Eftersom anslaget till strukturfonderna fastställs i budgetplaneringen, för EU med 15 medlemmar, och i anslutningsfördraget, för de nya medlemsstaterna, finns det inga skillnader mellan rådet, parlamentet och kommissionen när det gäller strukturfonderna och Sammanhållningsfonden.
På området stöd till landsbygdsområden kommer ni på torsdag dock att rösta om huruvida ni skall föreslå att det belopp som fastställs i budgetplaneringen bör överskridas. Jag håller med föredraganden om att det interinstitutionella avtalet bör skyddas. I fråga om jordbruksutgifter kommer kommissionen att lägga fram sin sedvanliga ändringsskrivelse i slutet av månaden för att ta hänsyn till den senaste marknadsutvecklingen. Jag har inte för avsikt att föregripa innehållet i skrivelsen, eftersom den ännu inte har bekräftats av kommissionen, men jag kan antyda att de flesta av de ändringsförslag som lagts fram av föredraganden, Mulder, vilka har varit föremål för intensiv diskussion, kommer att antas, särskilt förslagen om att anslå ytterligare medel för att finansiera en undersökning av om och hur jordbrukare runtom i Europa åtminstone delvis skulle kunna försäkras mot förluster som uppstår till följd av smittsamma djursjukdomar och att öronmärka pengar för att utveckla miljöindikatorer, som, vilket ni vet, spelar en allt viktigare roll inom ramen för reformprocessen i jordbruket, och för att undersöka möjligheten att införa ett europeiskt kvalitetsmärke.
Utrymme ges för intensivare forskning om markörvacciner mot smittsamma djursjukdomar med de resurser som anslås i det preliminära budgetförslaget. Herr Mulder! Ni har övertygat kommissionen om det kloka i era förslag. Jag är säker på att ni kommer att lyckas övertyga även rådet. Jag skulle sannerligen vilja tillägga min egen vädjan till rådet om att inte förkasta dessa förslag på stående fot bara därför att de avser obligatoriska utgifter. Det skulle inte finnas något faktiskt rättfärdigande för ett sådant förkastande, och det skulle inte heller överensstämma med den allmänna andan av konstruktivt samarbete.
På kommissionens vägnar kan jag verkligen helhjärtat välkomna att parlamentet återinför de 272 nya tjänster som begärts av kommissionen för uppgifter med anknytning till utvidgningen, vilka rådet hade strukit från tjänsteförteckningen. Låt mig i detta sammanhang rikta ett särskilt tack inte bara till föredraganden, utan även till Neena Gill och till ordföranden i budgetutskottet. Ni kommer till att börja med att införa dessa tjänster i reserven, vilket jag naturligtvis ser som mindre idealiskt, men jag kan försäkra er om att jag kommer att göra allt som står i min makt för att uppfylla de föreskrivna kraven, så att finansieringen av dessa tjänster kan frigöras i den andra behandlingen.
När det gäller de administrativa anslagen i budgeten skulle jag vilja behandla två punkter till. Den första av dessa gäller bidrag till politiska partier i EU, vilket Gill just har talat om. Denna utgift kommer att tas med i EU:s budget för första gången nu när den rättsliga grunden för dess medtagande – det gläder mig att säga det – äntligen har antagits. Jag tycker att man har tänkt ut en bra och öppen ordning men är naturligtvis kritisk mot påståendet att denna utgift skall finansieras utanför parlamentets 20-procentiga andel av anslaget för administrativa utgifter. Kommissionen kommer självfallet att vara villig att förhandla för att finna en lösning som är godtagbar för alla parter.
Den andra punkten rör den nya budgetförordningen. Denna lyckade produkt av vår gemensamma reformverksamhet medför många förändringar. Dessa förändringar återspeglas i budgetens nya uppdelning i politikområden, och med anknytning till detta finns det en annan ny regel, enligt vilken ekonomiskt stöd i form av anslag från EU:s budget till institutioner såsom Europeiska institutet i Florens, för att ge ett exempel, kräver en rättslig grund. Detta betyder att det inte längre räcker med att dessa belopp införs i budgeten; det måste i stället finnas en rättslig grund för godkännandet av sådana anslag, och de är även underställda de nya villkoren i budgetförordningen, vilket innebär att särskild tonvikt läggs på behovet av öppet beslutsfattande.
Parlamentet har gjort flitiga ansträngningar för att diskutera kommissionens förslag om budgetrubrikerna i kapitel A-30, som legat på bordet sedan i maj. När det gäller rådet har framstegen dock varit allt annat än tillfredsställande, och jag vill ta detta tillfälle i akt och än en gång vädja till rådet att göra sitt yttersta för att se till att vi vid nästa trepartsmöte kan förutse när den relevanta lagstiftningen kan antas. Jag ber rådet att se på budgetförordningens genomförande med samma entusiasm som det investerade i dess omarbetning.
Liksom fallet var förra året kommer kommissionen att under första halvan av november informera parlamentet skriftligen om sin bedömning av genomförbarheten för de åtgärder ni föreslår, särskilt de nya pilotprojekten och förberedande åtgärderna. Jag skall se till att vederbörlig hänsyn tas i denna bedömning till den vikt som kammaren fäster vid dessa verksamheter.
Det finns en annan viktigt aspekt som handlar om rättvisa villkor för Europeiska unionens budget, nämligen det faktum att budgetmyndigheten i november skall fatta ett gemensamt beslut om anpassningen av de olika stödprogrammen, den så kallade inre politiken, inför utvidgningen. Det finns naturligtvis väldigt många viktiga program – ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling, programmet Ungdom för Europa och det finansiella instrumentet för miljön (Life), för att nämna några exempel.
Låt mig uttrycka min tacksamhet till Reimer Böge och Joan Colom i Naval för deras ansträngningar att samordna arbetet i alla de specialiserade utskotten, och det gläder mig givetvis att vi kan instämma i så många av deras förslag. Detta nära samarbete är ytterligare ett skäl till att jag uppriktigt kan säga att det har varit ett rent nöje att tillsammans med er utarbeta budgeten för den utvidgade unionen.
När det gäller utlandsbistånd står vi inför en ny utmaning med 2004 års budget, på så sätt att det är vår plikt och önskan att göra EU-stöd tillgängligt för Iraks folk. Vi har utnyttjat 100 miljoner euro för humanitärt bistånd i år. Nu handlar det om att göra vårt i återuppbyggnaden. Vi har tagit upp denna punkt i våra kommittéer och inom trepartsramen, och frågan har även diskuterats av rådet (allmänna frågor). Kommissionen föreslår en ytterligare injektion på 200 miljoner euro mellan nu och slutet av nästa år, utöver vårt humanitära bistånd. Men detta bistånd kan faktiskt inte betalas ut såvida inte säkerhetsläget förbättras, och projektgenomförandet måste ske under FN:s beskydd.
Det finns fortfarande flera olika åsikter i denna kammare om hur stort stödet till Irak bör vara. Kommissionens förslag är noga avvägt, och jag skulle vilja påminna er om att ni skall rösta om detta på torsdag, dagen före givarkonferensen i Madrid. Jag uppmanar er därför, på kommissionens och särskilt på min kollega Chris Pattens vägnar, att ge kommissionen ett tydligt mandat genom att signalera att Europeiska unionen talar med en röst i denna fråga.
Låt mig avsluta med några siffror om storleken på nästa års allmänna budget. Kommissionen har föreslagit utgifter på 100,6 miljarder euro, rådet har föreslagit 100,1 miljarder euro och parlamentet kommer sannolikt att föreslå 103,5 miljarder euro. Det europeiska förhållandet mellan utgifter och BNP på detta område skulle därför ligga någonstans mellan 0,09 procent och 1,01 procent. Skillnaden har aldrig varit så liten mellan våra förslag under senare år, och jag är säker på att vi kommer att utjämna dessa små skillnader under budgetförfarandet.
Garriga Polledo (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag tar till orda för att redogöra för min grupps ståndpunkt om Mulders betänkande om förslaget till allmän budget för budgetåret 2004.
Jag skulle vilja gratulera föredraganden till hans hårda arbete för att nå samstämmighet. Det senare är alltid svårt i den första behandlingen, när alla inblandade parter är inriktade på att lyfta fram sina egna prioriteringar. Föredraganden har gjort ett bra arbete. Föreliggande förslag stöds av större delen av kammaren.
Min grupp ställer sig bakom det förslag som i dag läggs fram. Vi anser att det ligger i linje med grundprinciperna i vårt strategiska ställningstagande.
En sansad syn på ökningen av betalningsbemyndiganden tycks ha växt fram under den första behandlingen. Hänsyn tas till att medlemsstaterna måste följa stabilitetspakten och uppfylla kravet på att absorbera balansen. Hänsyn tas även till önskemål som framförts av observatörer från framtida medlemsstater. De skulle vilja se ökade betalningar, i linje med de summor man enades om i Köpenhamn. Dessa blygsamma siffror för ökningen av betalningsbemyndiganden bör ändå bli en tröskel för parlamentet. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna räknar i princip inte med ytterligare förhandlingar om efterföljande minskningar från rådets sida mellan nu och den andra behandlingen och förlikningen.
När det gäller Mulder-betänkandet håller vi dock fast vid de ändringsförslag som överensstämmer med vår grupps ståndpunkt. För det första har vi hänvisningen till budgetplanen efter 2006. Vi kan gå med på att en intern diskussion om denna fråga inleds av den nuvarande kommissionen, fastän vi anser att det är alldeles för tidigt att en sådan diskussion leder till beslut i frågan. Det bör överlåtas åt det nya parlamentet och den nya kommissionen att fatta besluten efter deras tillträde 2004. Vi begär att detta skall återspeglas i resolutionen.
I fråga om debatten om de tidigare A-30-posterna är min grupp mycket orolig för att ett misslyckande med att nå en överenskommelse inom rådet skulle kunna försena införandet av de nya rättsliga grunderna. Det behövs ett förslag av rådet inför förlikningen den 24 november. Om förutnämnda överenskommelse skulle försenas kan detta få olyckliga följder för organisationer som för närvarande får bidrag från unionen. Det måste finnas möjligheter att sätta tryck på rådet. Vi håller därför fast vid vårt ändringsförslag om grundlönen för rådets personal. Jag syftar på den miljon euro som finns i reserven. Föredraganden, Neena Gill, känner till allt detta. Vi begär dessutom att hänvisningen i resolutionen skall vara striktare och mer uttrycklig.
För att övergå till rubrik 4 så har alla grupper nått en mycket tillfredsställande överenskommelse som skyddar Europaparlamentets prioriteringar i fråga om geografiska områden. Kommissionens preliminära förslag var otillräckligt. Det innefattade två nära förbundna problem. För det första förvrängde det själva strukturen i budgeten genom att skapa en orealistisk marginal. Beslut om anslag till unionens externa verksamhet kan inte fattas enbart på grundval av redovisningskriterier eller kriterier för budgetens genomförande. De krediter som godkänns utgör politiska signaler som sänds ut av unionen till tredje länder. För det andra ägde rådets första behandling rum på grundval av siffrorna i det preliminära förslaget. Krediter minskades ytterligare, som om detta vore möjligt. Fel politiska signaler sändes ut, och ingen hänsyn togs till Europaparlamentets traditionella prioriteringar. Jag skulle vilja betona att denna kammare är oberoende. Den är ansvarskännande och mycket duktig på att förena politiska prioriteringar med önskvärda genomförandenivåer. Torsdagens omröstning kommer att gälla en verklig marginal, inte en virtuell.
Avslutningsvis är jag säker på att ändringsförslaget kommer att behandla följande fråga och att andra talare kommer att tala om den utförligare och mer vältaligt. Jag skulle helt enkelt vilja be ledamöterna fundera på om unionen, i ljuset av FN:s resolution, vid givarkonferensen verkligen bör erbjuda den ringa summa som föreslagits av kommissionen och godkänts av rådet. I ett sådant scenario, vad skulle det bli av unionens politiska initiativ, om det enda ändringsförslag som lagts fram förkastas? 
Walter (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande! Låt mig tacka båda föredragandena för det arbete de har utfört i år. Jag anser att vi i denna budget har kunnat införliva ett antal saker som inte bara befäster vad vi redan har och klargör var våra prioriteringar ligger, utan även gör det fullständigt klart att vi, samtidigt som vi behåller vad som har stått sig genom tiderna, även vill uppvisa en flexibel inställning till de uppgifter som framtiden har i sitt sköte.
Låt mig ta som exempel vår önskan att satsa mer pengar på att förebygga kriser än på att lösa konflikter. Vi vill bekämpa momsbedrägeriet i Europa, så att Europeiska unionens intäkter kan öka och så att vi inte behöver ta från skattebetalarna vad andra människor borde vara ärliga nog att betala. Bedrägeriet är omfattande och något vi vill bekämpa. Det råder samförstånd om behovet av att vidta åtgärder för att angripa problemet.
Vi förbereder Europeiska unionen för en demografisk förändring och för de krav som denna kommer att medföra; vi har i alla fall tagit detta som vår grundtanke, och vi vill se mer och bättre samarbete i kampen mot den organiserade brottsligheten. Denna budget återspeglar vår önskan att stärka och stödja Eurojust och Europol.
EU kommer även i fortsättningen att kännetecknas av små och medelstora företag, och eftersom dessa ger liv åt ekonomin vill vi stödja och ge dem möjlighet att dra nytta av den inre marknadens fördelar och utnyttja dem till det yttersta.
Så långt som möjligt kommer vi att inrikta denna budget på besparingar. Vad detta betyder är att vår grupp har granskat de olika områdena i avsikt att se till att det som begärs av medlemsstaterna – som för närvarande själva har problem med sina budgetar – inte är mer än vad som är oundvikligt och nödvändigt. Vi kommer att hålla fast vid den linjen i var och en av de olika kategorierna, eftersom det står klart för oss att den fleråriga budgetram som vi har fastställt efter förhandlingar med rådet inte bara är frivillig, utan en fast referenspunkt, och den anger de gränser inom vilka vi vill röra oss.
När det gäller kategori 1B kommer vi inte att förespråka att de övre gränserna överskrids, och vi kommer inte heller att rösta för det. Alla här i kammaren som vill göra det skall veta att det må vara att denna resolution bara befinner sig i den första behandlingen – och man kan följaktligen säga att den inte räknas, eftersom sammanräkningen görs i slutet – men den visar faktiskt om vi tänker hålla fast vid de övre gränserna på detta område eller inte. Vi kommer i vilket fall som helst inte att ge vårt stöd åt något som helst försök att överskrida de övre gränserna.
Även på andra områden vill vi se till att de pengar som står till vårt förfogande kommer att utnyttjas på ett målinriktat sätt men även att vi står fast vid vad vi har lovat. Vi kommer att göra tillgänglig den personal som utvidgningen kräver. Vi kommer att anpassa de fleråriga programmen i avsikt att inga aspekter skall gå förlorade. Vi kommer även att se till att strukturfonderna omfattar tillräckliga betalningsbemyndiganden för kandidatländerna, för vilka det måste göras klart att detta betyder att de, nästa år eller under hela den period vi har förhandlat fram med dem, inte kommer att få en euro extra; den enda möjligheten är att uppfylla vissa åtaganden tidigare.
Vi kommer att begära att betalningarna från strukturfonderna skall ökas, för vi anser att den nuvarande eftersläpningen i betalningarna inte kan tolereras. Vi måste se till att verkligen stå fast vid det som meddelats och utlovats och verkligen göra allt vi kan för att hjälpa till att stödja regionerna. Vi kommer därför att begära ytterligare anslag, vilket också är vad medlemmarna i rådet, de enskilda medlemsstaterna, säger att de vill när de tillfrågas var och en för sig. Så snart rådet möts som organ har det alltid svårt att få fram tillräckliga medel. Så fastän vi kommer att begära ytterligare anslag, kommer dessa – som ni själva har sagt – naturligtvis att ligga inom gränserna för vad som är nödvändigt. Kommissionsledamot Schreyer har sagt att skillnaden mellan era och våra förslag aldrig tidigare varit så liten.
Det största problemet gäller kategori 4. Som Garriga Polledo sagt har vi sett till att hävda våra traditionella områden, men kammaren har framför sig ett ändringsförslag om bistånd till Irak, i vilket 500 miljoner euro begärs – 500 miljoner euro, trots att vi från de mest skiftande offentliggjorda källor, särskilt kommissionens egna, erfar att det inte på något sätt kommer att vara möjligt att på lämpligt sätt administrera dessa 500 miljoner euro i Irak nästa år. Det finns inga administrativa strukturer och ingen på plats som kan se till att pengarna används på lämpligt sätt. Trots att det inte finns några projekt att anslå pengarna för, har denna siffra på 500 miljoner euro lagts fram för oss, och en majoritet i budgetutskottet har till och med godkänt den. Till dem som lade fram detta ändringsförslag säger jag att detta ändringsförslag splittrar kammaren på samma sätt som frågan om inblandningen i kriget i Irak splittrade Europa. De är inte intresserade av en gemensam lösning; snarare vill de att dessa 500 miljoner euro skall tjäna som en varning om att vi skulle kunna använda dem nu, och de vill gratuleras till detta. Pengarna måste dock utnyttjas på lämpligt sätt, eftersom vi måste begära dem av våra skattebetalare, som också vet att de måste tas fram inom ramen för budgetplanen och att dessa pengar inte finns inom ramen för budgetplanen. De kräver att budgetplanen skall upphävas. Det kommer vi inte att gå med på under några omständigheter. Vi kommer att stödja strävanden att göra tillräckliga anslag tillgängliga, och i detta avseende är kommissionens förslag ett mycket bra förslag, som förtjänar att tas på allvar, och vi stöder det utan förbehåll. Vi kommer att insistera på att dessa medel skall användas inom ramen för ett FN-mandat. Vi kommer att stödja kommissionsledamot Pattens linje, vi kommer att se till att debatten om hur pengarna skall användas inriktas på att hjälpa människor att hjälpa sig själva, för Irak måste få hjälp, men vi har varit tvungna att hjälpa andra tidigare. Afghanistan fick inte mer än detta, utan mindre. Irak har möjligheter att bli ett rikt land. Att ge landet mer än vi gav Afghanistan skulle vara brottsligt; det skulle vara att behandla övriga regioner i världen som vi har stött tidigare med ringaktning. Under inga omständigheter kommer en enda av våra röster att stödja detta ändringsförslag.
Virrankoski (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att tacka de båda budgetföredragandena, Neena Gill och Jan Mulder, för deras utmärkta och konstruktiva arbete. Min grupp, Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, är stolt över att en av våra ledamöter, Jan Mulder, är huvudföredragande. Vi skulle därför särskilt vilja tacka Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, som vi nådde en politisk överenskommelse med i den här frågan i början av valperioden. Jag skulle också vilja säga hur mycket jag uppskattar budgetutskottets ordförande Terence Wynn och budgetkommissionär Michaele Schreyer för deras välvilliga och kunniga samarbete.
Nästa år blir budgeten historisk, genom att den för första gången upprättas för en union med 25 medlemsstater. Formellt sett blir den rättsligt bindande för 15 medlemsstater, men i ett politiskt perspektiv skall vi i år nå enighet om en budget som skall gälla för en union med 25 medlemsstater.
En annan sak är att budgeten har utformats som en verksamhetsbaserad budget. Detta är något som ELDR-gruppen länge har insisterat på. På så sätt kan vi med större noggrannhet kontrollera kostnaderna för olika politikområden, sambandet mellan administrativa utgifter och driftsutgifter samt den allmänna effektiviteten. Det är en omfattande reform, som samtidigt tydliggör vikten av personligt ansvar, och den kommer senare att utgöra grunden för en verksamhetsbaserad förvaltning inom kommissionen.
Budgetutskottets diskussioner har utmynnat i ett förslag som behandlar många viktiga centrala områden. Jag skulle vilja nämna några av dem. När det gäller jordbruk har utskottet gett exportstödet för levande boskap en egen budgetrubrik. Detta innebär att vi kommer att få bättre förutsättningar att övervaka denna kontroversiella verksamhet. Särskild vikt fäster jag vid den budgetrubrik som innebär att anslag öronmärks för utvecklingen av markörvaccin. Hittills har Europeiska unionen utgått från principen att djur t.ex. inte skall vaccineras mot mul- och klövsjuka, eftersom det då inte går att avgöra om immuniteten beror på infektionen som sprider sjukdomen eller själva vaccinen. Det står emellertid klart att vaccinen också måste användas för att ge ett varaktigt skydd mot djursjukdomar. Anslagen för landsbygdens utveckling överskrider finansieringstaket. Vår grupp kan inte stödja detta ändringsförslag från PSE-gruppen, eftersom det inte ligger i linje med god förvaltningssed. Det är också tveksamt om dessa medel kan användas, eftersom motsvarande förordningar om finansieringen redan har trätt i kraft. Vi anser att strukturfondernas betalningsbemyndiganden ofrånkomligen måste ökas i motsvarande omfattning för att förhindra att de utestående åtagandena, de så kallade RAL, växer okontrollerat, så som de hittills har fått göra.
Det största problemet med budgetförslaget är återuppbyggnaden av Irak. Vår grupp kan inte ställa sig bakom förslaget från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna som innebär att 500 miljoner euro skall avsättas till att stödja återuppbyggnaden av Irak. Vi kan i stället tänka oss att stödja en extra finansiering på ca 200 miljoner euro, vid sidan av de 100 miljoner euro som beviljas som humanitärt bistånd. Vi anser emellertid att huvuddelen av detta – ca 100 miljoner euro – bör finansieras via flexibilitetsinstrumentet, eftersom det annars blir svårt att förena parlamentets prioriteringar.
Det förekommer oenighet inom parlamentet när det gäller hjälpinsatser som är öronmärkta för vissa organisationer och organ. ELDR-gruppen anser i hög grad att de bör avskaffas, eftersom de står i strid med den nuvarande budgetförordningen. Det rör sig ju i själva verket om ett slags favorisering. Vi menar att Europaparlamentet inte är någon kommitté eller byrå som handlägger ansökningar om stöd eller bidrag. Därför bör vi avskaffa det här systemet.
Med dessa synpunkter ställer vi oss bakom Jan Mulders och Neena Gills betänkanden. 
Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag har för min grupps räkning uppmärksamt följt det arbete som har utförts av föredragandena för budgeten, Jan Mulder och Neena Gill. Även om vi inte alltid drar samma slutsatser när det gäller nästa års budget, skulle jag vilja tacka dem för den noggrannhet och klarhet de har visat prov på i sitt arbete.
Vår grupp skulle gärna ha sett att Jan Mulder mötte oss på halva vägen när det gäller kategori 4 i budgeten, så att vårt förslag om anslag till Palestina och Östtimor kunde ha antagits. I diskussionerna om nästa års budget har Mellanösterns allvarliga problem fått alltför litet utrymme.
Det är inte alla i vår grupp som är positiva till Neena Gills förslag att anslå medel ur budgeten för att börja ge bidrag till politiska partier inom EU med hjälp av parlamentets medel. Många i vår grupp anser att ett bidrag till partierna på EU-nivå snarare begränsar än ökar demokratin. Det skulle innebära att stora partier i de större länderna dominerar småpartierna i de mindre länderna. Jag skulle vilja göra er uppmärksamma på att rådet faktiskt strök klausulen i förordningarna om partiernas verksamhet, där det fastställdes att ett parti på EU-nivå inte får avsätta medel till nationella partier i nationella val. Nu är detta återigen möjligt och det innebär att de europeiska skattebetalarnas pengar kommer att användas till nationell valpropaganda.
Å andra sidan ställer vi oss bakom de idéer som har lagts fram av Neena Gill i utskottet när det gäller vikten av att effektivisera Europaparlamentets arbete. De överskridna anslagen till parlamentets transporttjänst under det här året måste till exempel granskas noggrant. Vi kan inte införa ett nytt ersättningssystem för taxikostnader nästa år utan att beslut fattas i plenum. Vi måste också göra en samlad insats för att godkänna ledamotsstadgan, så att vi kan avskaffa ett system där det är tillåtet att kräva ersättning för resekostnader utan någon saklig grund.
Vår grupp kritiserar framför allt nästa års budgetanslag på 500 miljoner euro för återuppbyggnaden av Irak, som röstades igenom i utskottet med en röst från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna. Detta solidaritetsstöd riktar sig inte till Irak, utan till Förenta staterna. Högern i Europa verkar lägga sig platt för Förenta staterna. Man vill vara med och finansiera kostnaderna för Förenta staternas oljekrig på ett sätt som i hög grad överstiger det hjälpbehov på 200 miljoner euro som har föreslagits av kommissionen. Högern vill alltså använda skatteintäkterna från EU-medborgarna till att stödja Amerikas illegala krig, Amerikas illegala ockupation och den marionettregering som Amerika har tillsatt i Irak. Vår grupp är beredd att diskutera kommissionens olika förslag för att stödja Irak, men vi kan inte ställa oss bakom PPE-DE-gruppens politiska gest gentemot president Bush och hans krigskoalition.
Andra företrädare från vår grupp kommer att i sina inlägg presentera en ståndpunkt om problemen med strukturfonderna. 
Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja inleda med att på min grupps vägnar vända mig till föredragandena. Jag vill gratulera Neena Gill, som såväl i budgeten som i resolutionen har lyckats framhålla betydelsen av att få valuta för pengarna. Jag vet hur viktigt detta är för henne, och jag delar hennes syn i den här frågan. Jag skulle också vilja framföra ett hjärtligt tack till Jan Mulder, som i Nederländerna knappast skulle vara min naturliga bundsförvant, för det flexibla samarbetet och för att han har behandlat våra förslag med en så öppen attityd. Jag är givetvis benägen att se detta som ett tecken på öppenhet och förnuft, av den enkla anledningen att ett antal av våra förslag faktiskt har antagits. Det skulle jag vilja tacka honom för.
Jag skulle dock vilja fokusera på ett antal problem, för det återstår fortfarande en del. På torsdag röstar vi om budgeten. Rent konkret handlar det om vad vi vill och inte vill lägga skattepengarna på. Men PPE verkar mest av allt vilja ägna sig åt symbolpolitik, jag kan faktiskt inte tolka deras förslag om 500 miljoner euro till Irak på något annat sätt. Europeiska kommissionen har undersökt hur mycket pengar som Europeiska unionen på ett effektivt sätt kan avsätta i Irak. Det var 160 miljoner euro för nästa år, om man inte räknar med det humanitära biståndet. Detta verkar naturligtvis snålt tilltaget om man jämför med Förenta staternas miljarder. Men Bushs check täcker även militära trupper på plats och företagsinvesteringar. I kommissionens bedömning av upptagningsförmågan har man särskilt undersökt säkerhetssituationen i Irak. Här finns alla möjliga olika PPE-drömmar. För om man mer än tredubblar det belopp som kommissionen har föreslagit, måste det framför allt vara en signal om att Förenta staterna har läget under kontroll, att det verkligen ser bra ut i Irak. Men mest av allt är det också en signal om att PPE inte riktigt bryr sig om hur skattepengarna används.
Denna generositet står i bjärt kontrast till PPE:s planer för Afghanistan. Detta land är fattigare än Irak och har betydligt sämre utvecklingsmöjligheter. Här ställer PPE plötsligt upp alla möjliga och omöjliga nya krav för hur pengarna skall användas. Det känner ni alla till. Men stödet till Afghanistan kommer att minskas med hela 35 miljoner euro om kommissionen misslyckas med att hejda narkotikahandeln och åstadkomma en övergång till andra grödor. Det är intressant att PPE-gruppen, som normalt brukar kunna visa en rätt naturlig misstro mot Europeiska kommissionen, nu plötsligt är så säker på att Europeiska kommissionen kan lyckas samtidigt som Förenta staterna har misslyckats med narkotikakriget i andra länder. Så även här har vi ett tydligt exempel på symbolpolitik, men i det här fallet kan det få farliga konsekvenser.
Även De gröna kritiseras ibland för att ägna sig åt symbolpolitik. Jag tänker till exempel på vår ändring när det gäller finansieringen av strukturfonderna i syfte att uttryckligen fastslå att inga europeiska medel får användas till projekt som inte är förenliga med EU-direktiv, t.ex. livsmiljödirektivet eller fågeldirektivet. En onödig ändring, löd budgetutskottets i princip enhälliga beslut, eftersom det är helt logiskt att man inte använder skattemedel för att bryta mot lagen – och det tycker väl jag också. Om det inte hade varit för att jag kan ge er en hel lista med projekt som ibland till och med domstolen har fastställt bryter mot EU-direktiv. Jag skall bara nämna ett par projekt som får pengar från strukturfonderna: dammen ovanför floden Odelouca i Algarve i Portugal, Alquevadammen i Portugal, broprojektet Rücken i Tyskland, området kring floden Ebro i Spanien och Boynes flodmynning i nordöstra Irland. Under de senaste fem åren har det noterats 529 överträdelser av EU:s miljölagstiftning. Låt oss i alla händelser se till att detta inte sker med hjälp av europeiska skattepengar!
För en stund sedan gav föredragande Gill sitt stöd till mitt ändringsförslag om ett antal cyklar, så att parlamentsledamöterna kan förflytta sig kortare sträckor med ett färdmedel som är både billigt och hållbart. Detta väckte stor munterhet, vilket man till viss del kan förstå. Men det är naturligtvis ingen som kräver att ni skall cykla. På samma sätt som jag vägrar slänga i väg 50 euro i veckan på att åka taxi, alldeles vid sidan av vårt generösa dagtraktamente, behöver inte heller ni använda er cykel. Men de som vill skall få chansen att göra det!
Jag sade i går i budgetutskottet att om jag får parlamentets stöd för detta ändringsförslag, kommer jag med glädje att ta med ordföranden för budgetutskottet bak på cykeln för en provtur. Jag skall här passa på att upprepa det löftet offentligt. 
Turchi (UEN ).
   – Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka föredragandena, kommissionen, Terence Wynn och sekretariatet, som alltid utmärkt lett av Alfredo de Feo.
Den här budgeten, mina damer och herrar, blir den sista under ett Europa med 15 medlemsstater och den är historisk eftersom den äntligen leder oss mot ett Europa med 25 medlemsstater. Man kan också se den som en valkampanjsbudget. Vi har funnit lösningar för allt och alla. Det som oroar mig här är vad som händer sedan, det som oroar mig är definitivt anslutningen av tio länder. Hur skall vi hantera det efteråt? Vi måste redan i dag börja tänka över detta och arbeta för att se över budgetplanen, tillföra nya resurser och göra en grundlig översyn av vårt förfarande, eftersom det tveklöst kommer att bli en del komplikationer när vi inte är 15 utan 25 som skall diskutera: vi måste börja redan i dag, här och nu, och inte när det är ett nöd- eller krisläge. Jag skulle vilja framhålla detta eftersom vi kan få allvarliga problem, alldeles oberoende av politisk inriktning.
Jag skulle vilja fokusera på tre saker. Först och främst Irak. Det är en våldsam debatt om ändringsförslaget, men jag förstår inte vad det är som är så upprörande. Vi har gett över 1 miljard euro till Palestina, vi har gett över 1 miljard euro till Balkanländerna och vi har också gett en stor summa pengar, 1 miljard euro, till Afghanistan. Jag tycker inte att det är så upprörande att anslå 200 miljoner euro och sedan dagen efter begära att summan skall ökas till 500 miljoner euro, om vi inte vill behandla internationella kriser olika beroende på våra politiska bedömningar, något som inte skulle drabba oss politiskt utan bara de människor som faktiskt är berörda.
För det andra skulle jag verkligen också vilja framhålla investeringen i de transeuropeiska näten, något som är viktigt och som vi måste försöka stödja eftersom de ger utveckling och jobb. Jag skulle därför vilja tacka för ert stöd till denna ändring, men jag skulle också vilja passa på att uppmana till ytterligare resurser så att vi kan arbeta för att göra de transeuropeiska näten till ett politiskt instrument för hela Europa och inte bara till ett tekniskt beslut.
För det tredje vill jag framhålla att en av de ändringar som har presenterats är ytterst viktig och jag skulle vilja uppmana alla politiska grupper att notera den: det är en ändring gällande boendehemmet för funktionshindrade tjänstemän, centret. Vi skall rösta för denna ändring och jag skulle vilja be er alla att sprida kunskap om den här frågan. Det kommer vi att vara stolta över och det kommer att hedra oss, både nu och i framtiden. 
Van Dam (EDD ).
   – Tack, herr talman. Till att börja med några kommentarer om kapitel 4, den centrala frågan i den här diskussionen. Kommissionens förslag att flytta stödet till Turkiet från kapitel 4 till kapitel 7, föranslutningsbidraget, är naturligtvis förhastat. Det landet är ju faktiskt inte ett kandidatland med konkreta utsikter till anslutning.
Därefter stödet till återuppbyggnaden av Irak. För oss är det genant att framför allt vänsterns ledamöter inte vill sträcka sig över 200 miljoner euro. Det är en struntsumma jämfört med den 1,5 miljard euro som Japan anslår och de 22 miljarder som Förenta staterna avsätter alldeles vid sidan av de utgifter de redan har haft för att befria landet. Ändringsförslaget från Francis Wurtz m.fl. är inget annat än ett slag i ansiktet på alla irakier som i åratal led under den tyranni som rådde under Saddam Hussein, blodhunden som hyllades öppet av Arafat och många palestinier, till och med när omfattningen av hans grymheter hade blivit kända för allmänheten. Arafat såg dessutom till att föra över hundratals miljoner till hemliga konton. Så länge pengarna används för att stödja terrorismen kan vi inte säga till våra väljare att Europeiska unionen fortfarande är den palestinska myndighetens största bidragsgivare.
När det gäller Gillbetänkandet instämmer vi i Ralf Walters första ändring. Han framhåller med rätta behovet att anpassa stödet till flerspråkighet till det faktiska behovet, både här och inom andra institutioner. Den kultur som råder inom Regionkommittén när det gäller anspråk för reseersättning och mötestraktamenten anser vi fortfarande vara mycket oroande. Internrevisorn måste få tillfredsställande hjälp för att kunna fullgöra sina uppgifter ordentligt.
Slutligen uppmanar vi rådet att helt och hållet tillmötesgå revisionsrättens blygsamma önskemål. För att förhindra nya bedrägerier krävs det inte bara en sund finansiell ledning, utan också en stark extern kontroll. 
Dell'Alba (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar – jag kan inte vända mig till rådet eftersom det endast företräds av ytterst hedervärda tjänstemän, men jag hoppas att ordförandeskapets frånvaro är ett gott tecken som skall tolkas som att rådet ställer sig bakom de bestämmelser som parlamentet är på väg att anta och att vi kommer att få en andra behandling som är okontroversiell och därför mycket enkel.
Jag skulle också vilja tacka de båda föredragandena för deras arbete och uttrycka min erkänsla till alla som har deltagit i denna gemensamma insats. Jan Mulder förtjänar också ett tack, framför allt för att han har påpekat att den här årliga övningen riskerar att reduceras till politisk fiktion, en räcka goda föresatser och goda förslag. Vi har inte blivit något annat än en kostsam icke-statlig organisation, som tillåter oss att ändra och kommentera budgeten och komma med rekommendationer som sedan aldrig följs. Man behöver bara se på de miljarder euro som vi returnerar till medlemsstaterna varje år – tyvärr räcker det att se på totalsumman för utestående åtaganden. Jag har noterat att kommissionsledamot Schreyer har åtagit sig att ge oss ett konkret svar omedelbart, vilket innebär att budgetåret 2004 kan bli historiskt även på detta sätt, så att det med andra ord äntligen kan bli en överensstämmelse mellan budget-myndigheternas beslut och vad som sedan faktiskt genomförs i 2004 års budget.
Det finns många positiva och negativa saker som man hade kunnat påpeka, men jag skulle vilja fokusera på frågan om ändringsförslaget gällande Irak. Ralf Walter har meddelat att varken hans grupp eller han själv tänker stödja ändringsförslaget. I tidningarna har vi dessutom kunnat läsa att den tyska regeringen inte ens kommer att vara företrädd i Madrid, vilket den faktiskt inte heller var vid Europeiska rådets möte. Det här börjar bli en vana; jag vet inte om Frankrike kommer att företrädas där också.
Med säkerhetsrådets resolution och den nya fas som inleds har vi nu tveklöst ett problem: Europa ger fortfarande samma svar som före säkerhetsrådets resolution, som – jag säger det igen – leder oss in i en ny fas där alla politiska grupperingar, eller åtminstone en hel del, ja, till och med sådana som tidigare har varit fientligt inställda, nu har ändrat sina ståndpunkter. Jag menar att vi inte stillatigande kan sända i väg kommissionsledamot Schreyer till konferensen med den här minimala och ärligt talat löjeväckande summan till något som jag anser vara ett viktigt förslag, som visserligen kommer att resultera i att budgetplanen havererar men som i alla fall är ett försök att uppnå enighet och en gemensam politik, något som kräver bidrag från budgeten. Därför kommer vi att stödja ändringsförslaget.
När det slutligen gäller Gillbetänkandet skulle jag vilja framhålla vad föredraganden sade om behovet av mer information till medborgarna, och där instämmer vi till fullo. Jag tackar föredraganden för att hon godtog detta ändringsförslag som syftar till att stärka informationspolitiken på Internet och resulterar i att samtliga våra överläggningar läggs ut på nätet så att de är tillgängliga för medborgarna från och med nästa år. 
Dover (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp två ändringsförslag som lades fram av PPE-DE-gruppen men förkastades i utskottet, och som vi har lagt fram igen inför plenum. Det första har redan nämnts flera gånger i dag, och det handlar om bidragen till europeiska politiska partier. De flesta av de punkter som vår grupp ville ha med i den slutliga versionen av stycket är med, förutom att det finns en reserv för hela beloppet.
Vi vill att den reserven frigörs. Vi vill påpeka att det långt ifrån är så att det inte finns några förhållningsregler som det påstås, och det kommer visst att finnas åtgärder för att garantera åtskillnad mellan utgiftstyperna – mellan utgifter till information och politiska utgifter – och förhållningsregler för användningen av anslag under denna post. Vi vill att den reserven frigörs. Det är uppenbart att det inte kommer att finnas några utgifter före juni nästa år, alltså först efter valen ägt rum. Och vi bör lita på medlemmarnas goda vilja i de politiska partierna i Europaparlamentet.
Den andra punkten rör den mycket lilla budgetpost på 37 000 euro, för inrättandet av en A7-tjänst vid kommissionens kontor i Washington. Denna eftermiddag har vi återigen hört flera talare som verkligen inte ser särskilt positivt på goda förbindelser mellan Europaparlamentet och Förenta staternas regering. Denna lilla investering kommer att betala sig ordentligt när det gäller ömsesidigt samarbete och förståelse, och jag skulle vilja ivra för att den enda röstens övervikt i utskottet upphävs genom en lyckad omröstning i plenum.
Den tredje punkten är ingen stridsfråga. Som skuggföredragande för Gill-betänkandet ber jag PPE-DE-gruppen att stödja det ändringsförslag som Walter har lagt fram för den socialistiska gruppen. Det handlar om behovet av en noggrann översyn av frågan om förhandlingsreferaten igen. Först och främst applåderar jag parlamentets personals mycket snabba och noggranna arbete med att framställa förhandlingsreferat av inläggen i kammaren. Dessa översätts till de största språken inom några dagar, men det är orealistiskt att förvänta sig att fullständiga förhandlingsreferat skall översättas till alla språk i den utvidgade Europeiska unionen. Vi måste få bättre valuta för pengarna och anpassa de otillräckliga tolknings- och översättningsresurserna på bästa sätt. Särskild begäran, vilket begärs i ändringsförslaget för särskilda behov, måste absolut vara den rätta vägen framåt.
Europeiska unionen måste använda den mest moderna teknik som finns för att möta dessa behov. Jag är fullt medveten om att det kommer att behövas ett system för godkännande och övervakning, men detta kommer att visa de konkreta behov människor har och leda till den flexibilitet som vi måste sikta på. På så sätt bemöter vi de europeiska medborgarnas önskemål, i stället för att producera mängder av papper som ödelägger skogar och riskerar att inte ens läsas.
De två sista punkterna jag vill ta upp handlar också om språkfrågor, till att börja med total flerspråkighet under kontroll. I ändringsförslag 4 uppmanar vi till ett antagande av särskilda åtgärder från presidiet och ”utvärderingen av budgetutskottets betänkande på grundval av ett arbetsdokument som har föreslagits av dess föredragande”. Detta är en mycket viktig fråga, som skulle beröra språkcentrumet i Luxemburg och öka fokus på distansarbete.
Den sista fråga jag vill ta upp handlar om att ta hänsyn till det nya parlamentets utökade flerspråkighet. Vi måste försäkra oss om att lämpliga och konkreta åtgärder införs, som gör det lättare för de anslutande länderna att hitta än vi kunde för några år sedan. 
Wynn, Terence (PSE ).
   – Herr talman! Med tanke på några av de frågor som har diskuterats under denna debatt måste jag hela tiden påminna mig själv om att detta är första behandlingen. Ett av problemen är att debatten koncentreras på vad vi redan har röstat om i utskottet och vad vi mycket väl kan rösta om i plenum på torsdag. Slutresultatet kan bli detsamma; men det kan mycket väl bli annorlunda på vissa områden, som till exempel kategori 1 b, där vi i utskottet röstade för en siffra över marginalen på 83 miljoner euro för mindre gynnade områden. Min vän och kollega Walter har påpekat att hans grupp kan komma att rösta annorlunda, vilket skulle leda till att det inte blir kvalificerad majoritet, och då skulle problemet vara löst. Om en kvalificerad majoritet ändå skulle säkras får vi inte glömma bort att detta är första behandlingen och att denna fråga kan lösas i sinom tid.
Mycket har sagts om den fråga som dominerar kategori 4; nämligen vad vi skall göra med medlen till Irak. Vare sig vi antar eller förkastar ändringsförslaget om 500 miljoner euro får vi inte glömma – som jag säger på nytt – att detta fortfarande bara är första behandlingen.
När det gäller Irakfrågan är det också värt att nämna att rådet för första gången har inbjudit Brok och mig själv att resa till Madrid för att delta i givarkonferensen, ett högst generöst och välkommet erbjudande. Tyvärr kan ingen av oss resa, men vi kommer att ersättas av baronessa Nicholson från utskottet för utrikesfrågor och Jensen från budgetutskottet, så vi kommer åtminstone att vara företrädda.
Som ordförande är det min uppgift att respektera utskottets ståndpunkt, inte att motarbeta den. Jag inser att jag är utskottets tjänare och jag försöker avspegla vad vi har röstat fram. Däremot är det också min uppgift att återspegla den ståndpunkt som nås efter omröstningen i plenum.
När det gäller de 500 miljonerna euro är jag förvirrad. Jag vet hur vi röstade, men jag vet också vad som har sagts. När kommissionsledamot Patten till exempel talade inför utskottet för utrikesfrågor och budgetutskottet – kommissionsledamot Schreyer hälsade och bad om ursäkt, hon satt i ett annat sammanträde samtidigt – klargjorde han att 200 miljoner euro var det maximala beloppet som kunde utnyttjas enligt kommissionens åsikt, baserad på en utvärdering av behoven.
Vid toppmötet i Bryssel förra veckan, vilket jag följde med stort intresse, begärde inte en enda medlemsstat ett belopp över 200 miljoner euro. När kommissionsledamot Patten lade fram sina förslag påpekade han att detta var den siffra som han tänker föreslå vid givarkonferensen i Madrid. Jag hörde också i morse – huruvida det är sant vet jag inte – att Förenta staternas kongress avslog det belopp som president Bush föreslog för bistånd till Irak. Kongressen har skurit ned det till hälften, och säger att halva beloppet kan ges som bistånd, men att den andra halvan måste vara i form av lån. Dessa upplysningar måste kontrolleras, men det är vad jag fick höra i morse.
Om vi inte röstar igenom de 500 miljonerna euro, och 200 miljoner euro är den slutliga siffra som kommissionen beslutar sig för, har kommissionsledamot Patten också sagt att om dessa medel används snabbt och effektivt, kommer kommissionen att återkomma med en tilläggs- och ändringsbudget. Jag skulle fråga kommissionsledamot Schreyer om hon kan bekräfta detta. Det är ytterst viktigt att vi får veta – före torsdagens omröstning – huruvida kommissionen kommer tillbaka och ser till att det avsätts mer pengar för nästa år, på behovsbasis, om parlamentet godtar de 200 miljonerna euro och dessa pengar sedan används snabbt.
Vi får inte glömma att vår ståndpunkt är 30 miljoner euro om beloppet på 500 miljoner euro avslås. Då måste vi naturligtvis se på förslaget om 200 miljoner euro, jag det är min förhoppning att, om beloppet på 500 miljoner euro avslås, att vi inte beslutar att 30 miljoner euro är det belopp vi helt håller fast vid. Jag hoppas att alla politiska grupper väljer det maximala beloppet på 200 miljoner euro, om än spritt över två år.
Låt oss inte glömma att det fortfarande krävs ett beslut genom medbeslutandeförfarandet och att även rådet måste gå med på denna siffra. Sedan kommer den hårda förhandlingen under medlingsförfarandet om var pengarna skall tas ifrån. Om vi är naiva nog att tro att allt kommer att komma från flexibilitetsinstrumentet, har vi långa nätter framför oss under medlingen när denna fråga skall förhandlas. 
Jensen (ELDR ).
   – Herr talman! Som många redan har nämnt är det ju i år första gången som vi arbetar med en budget som är avsedd att vara verksamhetsbaserad. Syftet med detta är att budgeten i mycket högre grad skall återspegla de politiska prioriteringarna och att det också skall bli lättare att se var vi lägger pengarna. Men vi märker nog inte av hela förbättringen i år, eftersom vi ju fortfarande har budgeten uppdelad i utgiftsområden, vilket har framgått av dagens debatt, och fortfarande måste hålla oss inom de fasta ramarna för dessa utgiftsområden. Detta innebär att budgetarbetet fortfarande är en ytterst teknisk övning, där det är lätt att förlora de politiska ställningstagandena ur sikte. Jag hoppas att det här är något som kommer att förbättras framöver, på samma sätt som ni, fru kommissionär, också har låtit antyda.
Bland annat är det ju viktigt att vi ser organens – de decentraliserade organens – budgetar i ljuset av de politiska prioriteringarna. Det stämmer ju att vi i EU får fler och fler decentraliserade organ, som vart och ett skall lösa uppgifter av hög politisk prioritet, såsom livsmedelssäkerhet eller godkännande av läkemedel. Vi måste se upp så att etableringen av decentraliserade organ inte leder till alltför höga omkostnader för EU, men vi måste naturligtvis också se till att dessa organ har de finansiella ramarna så att de faktiskt kan lösa sina uppgifter. Därför är det viktigt för oss att vi får den verksamhetsbaserade budgeten.
För övrigt instämmer jag också helt i Jan Mulders krav på ökad insyn och bättre möjlighet för parlamentet att kontrollera organens budgetar.
Jag har några fler saker som jag skulle vilja ta upp. När det gäller det här årets budget skulle jag gärna vilja framhålla att vi i samband med utvidgningen har anslagit mer pengar till garantier för lån. Detta kan stärka Europeiska investeringsbankens och Europeiska utvecklingsbankens arbete med att utveckla banksektorn i de nya medlemsstaterna, och jag tror att vi med hjälp av väldigt begränsade resurser kan få en mycket stor spridningseffekt och en rejäl ekonomisk tillväxt, så som vi har fått höra under utfrågningarna i budgetutskottet om de båda bankernas arbete.
Sist men inte minst hoppas jag att vi kan finna en lösning på problemet med informationskontoren, de s.k. Info Points och Carrefour-centren, som från och med nästa år har fått minskade bidrag till följd av problem med budgetförordningen. Jag hoppas att vi finner en lösning och att kommissionen kan hjälpa oss med det. 
Boudjenah (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Budgeten för 2004 kommer att bli den första budgeten för det utvidgade Europa. Det är ett utmärkt tillfälle att välkomna de tio nya medlemsstaterna, även om de drastiska medlemsvillkoren har inneburit en chockbehandling för ländernas befolkningar. Men jag skulle vilja hålla mig till en enda fråga här: lever den här budgeten upp till de utmaningar som EU borde ta itu med för att bidra till en rättvisare värld, en värld som präglas av ökad solidaritet? Här kan man känna både tvivel och betänkligheter.
Jag tänker i första hand på Palestina. Hur tänker Europa bemöta de försämrade levnadsvillkoren i de ockuperade palestinska områdena och den omfattande förstörelsen av grundläggande infrastruktur, inte minst infrastruktur som har finansierats av Europa? I ett ändringsförslag från min grupp uppmanas kommissionen därför att göra en bedömning av de växande behoven hos den palestinska befolkningen samt att inrätta en särskild budgetpost för återuppbyggnad och återanpassning av de områden som förvaltas av den nationella palestinska myndigheten. Det tror jag skulle vara en stark politisk signal nu när Sharons politik framför allt inriktas på att avlegitimisera anspråken på en palestinsk stat, men utan en sådan stat kommer det inte att bli möjligt att uppnå någon fred.
Enligt samma tankegångar är min grupp positiv till att anta ett ändringsförslag av utskottet för utveckling och samarbete, som syftar till att säkerställa ett stöd till människorna i Västsahara och se till att detta inte avbryts.
Stödet till Irak kommer att vara en av budgetens viktigaste frågor. Frågan om lån till landets återuppbyggnad gör det återigen möjligt för oss att sända ut en stark politisk signal. Men är grundproblemet själva beloppet, om det bör vara 200 eller 500 miljoner euro? Jag tror inte det. Det viktiga är att få ett slut på ockupationen.
Ett politiskt stöd, som gör att det irakiska folket så snart som möjligt återfår sin suveränitet och handlingsfrihet, är en förutsättning för att de själva skall kunna analysera sina behov och upprätta strukturer för att tillgodose dem. Låt oss inte bedras av den dolda delen av det amerikanska stödet, som hur som helst uppgår till miljarder. Bushadministrationen vill först och främst bana väg för de amerikanska företag som redan nu ligger i startgroparna för att göra affärer i Irak, vilket nyligen tillkännagavs vid ett möte. Administrationen tänker i alla fall till fullo utnyttja lagstiftningen som för närvarande gör det möjligt för utländska företag att förvärva 100 procent av aktierna inom olika sektorer av den irakiska ekonomin. Är det så här man kommer att kunna tillgodose landets enorma behov? Jag tänker då på hela raden av offentliga tjänster, från vattenförsörjning till elektricitet, för att inte tala om utbildning, socialtjänst och hälsovård. Jag tror inte det. Tanken att medlen skall förvaltas av Förenta staternas centralbank är därför oacceptabel. Kommissionsledamoten talar om behovet av att förbättra säkerheten i Irak. Men så länge det irakiska folkets suveränitet hånas, kommer inga problem att kunna lösas.
Omröstningen om säkerhetsrådets senaste resolution, 1511, vittnar om en symbolisk fransk-tysk reträtt i frågan, som är symbolisk för den europeiska nervositeten inför amerikanska påtryckningar. Men EU skulle vinna på att tydligare uttala sig för en strikt respekt för det irakiska folkets intressen, så att det så snart som möjligt kan återfå sin värdighet, och att i fråga om budgeten förespråka en multilateral fond med särskilda anslag där FN skulle inta sin rättmätiga plats. I det här sammanhanget måste irakierna få komma till tals. Det irakiska folket måste så snart som möjligt göras delaktigt i återuppbyggnaden och demokratiseringen av landet. Europa skulle vinna på att vara en medaktör och partner i den här processen.
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera de föredragande, samordnarna och naturligtvis utskottets ordförande, till det myckna arbete som de hittills har lagt ned på budgetprocessen.
Jag välkomnar en stor del av utskottets arbete hittills. Det har föreslagit en ökning för vänorter inom en av de mindre budgetposterna. Jag uppmanar kommissionen att sätta stopp för de årliga skärmytslingarna om denna fråga och acceptera att detta är en relativt liten budgetpost, men att många gemenskapsorganisationer känner mycket varmt för den, uppskattar den mycket och är mycket beroende av den.
När det gäller jordbruk och landsbygdens utveckling stöder jag tanken att öka stödet till de mindre gynnade områdena, där jordbruksproduktionen står inför mycket allvarliga och speciella utmaningar ur en ekonomisk synvinkel. Generellt sett vill jag uppmuntra åtgärder för att stärka landsbygdsutvecklingen för att få en mer passande målinriktning av de tillgängliga resurserna från EU-finansiering i landsbygdsområdena, och samtidigt se till att motivationen finns för att stimulera till att så naturliga metoder som möjligt används för boskapsuppfödning och odling av grödor.
När det gäller fiske är jag mycket besviken över att rådet verkade vara så motvilligt inställt till att finansiera sitt eget program för reformen av den gemensamma fiskepolitiken på lämpligt sätt. Jag är särskilt besviken över att parlamentets förslag om att avsätta ytterligare 150 miljoner euro för att ta itu med några av de allvarliga ekonomiska och sociala konsekvenserna av den nuvarande krisen inom de regioner som är beroende av vitfisk har blockerats av medlemsstaterna, i synnerhet av Förenade kungarikets regering.
Jag instämmer med dem som har kommenterat det idiotiska förslaget att vi skall tilldela oss själva extra taxikostnader utöver budgeten. Jag förstår inte hur just den tanken skulle kunna vara till hjälp för denna institutions goda rykte eller bidra till verksamhetsbaserad budgetering. 
Hyland (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp en särskild aspekt av förslaget till allmän budget för 2004 när det gäller utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, som jag är ledamot av. Jag vill också gratulera Mulder till hans arbete. 
När det gäller jordbruksutgifter instämmer jag fullständigt i att ökad tonvikt måste läggas vid miljöfrågor, livsmedelssäkerhet, spårbarhet, djurens välbefinnande och konsumentinformation. Alla dessa områden kommer att bli än mer aktuella under de kommande åren till följd av den nyligen reformerade gemensamma jordbrukspolitiken. Våra konsumenter förväntar sig att det europeiska jordbruket visar resultat när det gäller dessa mångfunktionella aspekter, och våra jordbrukare är beredda att göra detta. Vi vet att detta kommer att medföra extra kostnader jämfört med våra handelspartner, men det är ett pris som de europeiska skattebetalarna är beredda att betala för sin sinnesfrid. Det är vad vi menar när vi hänvisar till den europeiska modellen för jordbruk och landsbygdsutveckling. Den är väl värd att försvara, särskilt inom ramen för WTO.
Djurens välbefinnande är ett område som angår alla inom sektorn. Jag vill än en gång be de kolleger som försöker få bort exportbidragen för levande nötkreatur att betänka vilka följder deras förslag kommer att få för handeln. Det lämpliga forumet för att ta itu med denna fråga är WTO, där EU måste se till att det råder lika förutsättningar. ”Ensidig handelsnedrustning” är oacceptabelt. Vi kan inte sluta stödja våra jordbrukare medan amerikaner och andra fortsätter sin politik att stärka sin export.
Jag är lika intresserad av djurens välbefinnande som vem som helst, som i själva verket alla jordbrukare är, och alla de som arbetar med export av levande nötkreatur. Det ligger i producenternas och exportörernas ekonomiska intresse att djuren kommer fram i perfekt skick. Det kommer alltid att finnas efterfrågan på export av levande nötkreatur. Om vi i Europa inte utnyttjar marknadsmöjligheterna i Mellanöstern och på andra håll, kommer våra konkurrenter från Australien och Nya Zeeland att transportera sina djur halvvägs runt jordklotet för att möta denna särskilda efterfrågan. 
Bernié (EDD ).
   – Herr talman! Eftersom jag har mycket lite tid till mitt förfogande skall jag fokusera på tre punkter: bidragen till tobaksodling, de administrativa utgifterna för Generaldirektoratet för miljö samt Natura 2000. Jag anser att budgetförslaget påskyndar reformen av den gemensamma organisationen av tobaksmarknaden som planeras för 2005. När det gäller den övergripande reformen – man talar nu om att helt frikoppla stödet och inte längre bara om att anpassa det nuvarande systemet – bör den inte äga rum förrän 2005.
Tobaksodling är fortfarande en viktig sektor, som berör 110 000 familjer och skapar 400 000 säsongsjobb. Om tobaksstödet minskades eller avskaffades skulle det leda till att små familjeföretag försvann runtom på den europeiska landsbygden och att den europeiska marknaden öppnades på vid gavel för de amerikanska producenterna. Det vore inte önskvärt med tanke på miljön och den nationella och regionala utvecklingen och det vore dessutom hälsovådligt för våra medborgare, som inte skulle sluta röka på grund av sådana åtgärder.
När det gäller de administrativa utgifterna för GD 11 ökar de exponentiellt, från 58 miljoner euro 2002 till 83 miljoner euro 2004. Det är en väldig ökning: 43 procent på två år. Allt detta för att öka antalet tjänstemän som ansvarar för att registrera överträdelser av miljölagstiftningen. Om dessa överträdelser utgör 45 procent av den nuvarande verksamheten, beror det på att gemenskapens förordningar är ohanterliga, dåligt anpassade och svåra att genomföra.
Liksom Natura 2000 går de stick i stäv med folkets vilja, vilket Frankrike framhöll vid miljörådet i juni 2003. Jag undrar med andra ord: är det nödvändigt att inrätta en enhet för tekniskt bistånd med anslag på 3 miljoner euro, något som varken skulle lösa problemen med genomförandet eller finansieringen efter 2006?
Vi anser att en sådan enhet bara skulle bidra till att öka förvirringen ytterligare, eftersom vanligt folk redan har svårt nog att förstå alla roller som är kopplade till respektive nivå: gemenskapsnivå, den nationella och regionala nivån. Är det inte i själva verket så att kommissionen på det här sättet vill koppla ett järngrepp om genomförandet av livsmiljödirektivet, som inte faller under dess behörighet? Samtliga dessa frågor gör att vi inte kommer att rösta för den här budgeten. 

Martinez (NI ).
   – Fru talman, herr rådsordförande, fru kommissionär! Det är tydligt att EU-budgeten för 2004 innehåller en hel del förändringar eller nyheter: den har beskrivits som en budget för ett Europa med tjugofem medlemsstater, med en ny struktur som bygger på verksamheter, syften och mål. Detta gör inte nödvändigtvis budgeten mer lättläst eftersom vi t.ex. har 215 verksamheter i stället för den tidigare uppdelningen i administrativa utgifter och driftsutgifter.
En annan nyhet är också att uppdelningen i obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter snart försvinner och det dröjer inte längre förrän vi får se budgeteringen av Europeiska utvecklingsfonden (EUF). Kommer vi i parlamentet då fortfarande att kunna slutföra en debatt om den här frågan på två timmar och genomföra en omröstning om utgifter för 100 miljarder euro?
Det finns därför en demokratisk brist när det gäller budgeten, vilket den här tomma kammaren är ett tydligt bevis för! Budgeten innehåller även andra brister, först och främst när det gäller beräkningarnas tillförlitlighet. Det är siffrorna för utestående åtaganden: mellan 6 och 8 miljarder euro i outnyttjade anslag varje år och det är ett problem, framför allt när vi dessutom inte har tillräckligt med pengar till biodlare, fåruppfödare, fiskare osv. Budgeten innehåller också en rättvisebrist: år efter år – och det vet vi alla – har Europa sina vinnare och förlorare och det är alltid samma människor! José Maria Aznar predikar gärna för hela världen om budgetbalans, men faktum är att Spanien får royalties till ett värde av 8 miljarder euro varje år och utan denna inkomst skulle Spanien aldrig uppnå budgetbalans. Samtidigt får majoriteten av de andra länderna betala mer – Frankrike och Tyskland, till exempel. I Frankrike förlorar vi mellan 2 och 4 miljarder euro varje år, vilket motsvarar en TGV-linje om året! Här måste det vara något fel!
Det råder också en brist när det gäller hierarkin mellan budgetprioriteringar: det är nog så bra att öronmärka 200 miljoner euro till återuppbyggnaden av Irak, att ge ytterligare 200 miljoner till Afghanistan och 240 miljoner euro till Turkiet för att täcka föranslutningskostnaderna, men är det verkligen det vi skall prioritera när hela Europa bara får 600 miljoner euro under 2004 för att bygga motsvarande några få kilometer TGV-linje? Bör vi lägga 640 miljoner euro på Afghanistan, Turkiet och Irak – som ingen har tvingat oss att förstöra – när vi inte ens kan bygga snabbtågsförbindelser eller större transportnät?
Budgeten innehåller en missriktad solidaritet, som i sin tur avslöjar en fjärde brist: en bristande samstämmighet. Det här är ett Europa som i Lissabon kungjorde att man ville bli världsledande inom kunskapssektorn, vilket Nikita Chrusjtjov satte upp som mål för sitt land redan 1960 i syfte att överträffa Förenta staterna. Det här är ett Europa med Erasmus Mundus, som vill vara ett världsomspännande universitet, ett Europa med betydande arbeten Perikles, ett Europa med en allomfattande utrikespolitik, en Shiva med tusen armar, oavsett om det är i Cotonou eller Mercosur, i Asien eller i Sydafrika, det gäller ”allt utom vapen”, för de fattiga och till och med för de rika. Och ändå har detta de globala dimensionernas Europa en i egentlig mening inhemsk budget på 100 miljarder euro, vilket motsvarar en procent av vår BNP, och den procentandelen ökar inte. Med tanke på motsättningen mellan dessa globala ambitioner och denna skrattretande budget kan man fråga sig vad det är som är sanningen om Europa. Svaret finns i budgetarna: år efter år svänger Europa ihop ett antal imponerade tal, som i själva verket visar sig inte vara mycket att komma med. 
Elles (PPE-DE ).
   – Fru talman! Våra två föredragande har verkligen gett oss utmaningar att fundera över, men jag skulle särskilt vilja koncentrera mig på tre frågor: utvidgningen, reformen av kommissionen och, sist men inte minst, Irak. 
Jag godtar fullständigt, och det gör min grupp också, att det viktigaste målet för denna budget är utvidgningen, vilket Mulder har förklarat. Vi vill se till att det kommer att finnas en fullständig budget för de nya medlemsstaterna redan från början, och att åtagandena kommer att genomföras effektivt. Vi inser dock att vi har många svårigheter framför oss i det dagliga arbetet med en europeisk union med 25 medlemsstater, i synnerhet när det gäller översättning och tolkning.
Detta leder mig till reformen. När det gäller reformen av kommissionen anser min grupp att vi verkligen måste förvissa oss om att det finns tecken på att något har förändrats sedan 1999. Vi har därför fört de 272 tjänsterna till reserven. Ett av våra främsta krav är att en utvärdering av de förändringar som har skett och de åtgärder som fortfarande måste vidtas skall göras. Eurostataffären, frågorna om uppgiftslämnare och OLAF:s ståndpunkt visar att det tar tid för kommissionen att ta itu med saker och ting. Vi vill att den senare frågan tas upp i en separat diskussion på grundval av en muntlig fråga under november månads sammanträdesperiod i Strasbourg.
Som andra talare har betonat under eftermiddagens debatt anser vår grupp att Irak är den viktigaste frågan för vår budget för 2004. Jag tackar dem som har haft modet att tala för vårt ändringsförslag. Det finns tre skäl till att det är viktigt: för det första är det för oss ett viktigt politiskt budskap till omvärlden om att Europa är berett att spela en betydelsefull roll i de humanitära ansträngningarna och återuppbyggnaden av Irak. Även om Irak är annorlunda än Afghanistan, har vi gett en miljard euro under en femårsperiod till Afghanistan och om vi tar hänsyn till kommissionens förslag skulle vi ge 200 miljoner euro till Irak under en obegränsad period. Jag har dock läst i – som förmodligen är en av Wynns favorittidningar – att den japanska regeringen har utlovat fem miljarder US-dollar under flera år för återuppbyggnaden av Irak, i motsats till våra 200 miljoner euro.
För det andra är det nu lättare, mot bakgrund av förra veckans enhälliga omröstning i Förenta nationerna och avslöjande om att Förenta staterna har gått med på att tillåta att en gemensam byrå bestående av Förenta nationernas utvecklingsprogram och Världsbanken förvaltar medlen, för oss i Europa att tänka på att anslå ökade medel för återuppbyggnaden av Irak. Det bör erkännas, herr Walter, att vissa medlemsstater kommer att vara mindre entusiastiska på grund av deras ståndpunkt om kriget, men jag utgår från att vi har vänt blad, och att de som är förutseende i vårt parlament – och förvisso de som stöder Förenta staterna i nödens timme – kommer att stödja PPE-DE-gruppens ändringsförslag.
Till sist anser vi att just detta ändringsförslag inte är oförenligt med finansiering av andra områden, och att det inte kommer att påverka befintlig finansiering – det står också i ändringsförslaget. Herr Wynn, ni kommenterade att kommissionens förslag inte grundas på utvärderingar, utan på tillgänglighet. Vi anser att dessa belopp kommer att behövas för 2004. Ni nämnde också att detta är första behandlingen. Vi skulle faktiskt hinna rösta om vårt ändringsförslag helt inom ramen för budgetplanen och om vårt ändringsförslag skulle falla, kommer vi som grupp naturligtvis att förbehålla oss rätten att överväga huruvida kommissionens förslag är det rätta.
Följaktligen vill vi med denna budget förbereda unionen på utvidgningen, vi vill försäkra oss om att reformerna av institutionerna genomförs, men framför allt vill vi ha ett EU som kommer att spela sin roll på världsarenan. Det är därför vi ber kammaren att stödja vårt ändringsförslag om att anslå 500 miljoner euro för Irak. 
Colom i Naval (PSE ).
   – Fru talman! Det här är den sista budgeten som det här parlamentet kommer att godkänna och därför också kanske den sista budgeten som många av oss kommer att rösta om. Jag menar därför att detta är ett lämpligt tillfälle att bedöma vårt budgetarbete i den här lagstiftande församlingen och jag måste erkänna att min bedömning inte är helt och hållet positiv.
Vi skulle vilja fokusera enbart på det som är positivt, såsom det förbättrade budgetförfarandet, verksamheten inom vårt eget budgetutskott och bedriften att genomföra den första granskningen av budgetplanen sedan 1993. Men vi får inte glömma att budgetens andel i förhållande till BNP har reducerats, vilket är klart otillfredsställande med tanke på unionens mål, samtidigt som det paradoxalt nog varje år förekommer ett anslagsöverskott till följd av dåligt genomförande. Jag anser att det är både kommissionens och parlamentets skyldighet att ge sina synpunkter på den kommande budgetplanen, så att nästa kommission och parlament kan använda dem som utgångspunkt för sina överväganden.
Trots sin ringa omfattning tycks unionens budget omfatta allt och jag tackar huvudföredraganden för hans samarbetsförmåga när det gäller att få ihop alla våra olika önskemål. Vi kan konstatera att den innehåller allt från skydd av hasselnötsodling till ett pilotprojekt för att stödja terrorismens offer. Jag skulle vilja betona att förordningarna om den gemensamma organisationen av jordbruksmarknaderna och strukturfonderna måste följas och att budgeten inte är rätt skede i förfarandet att ändra dem.
Men om det finns en fråga som lyser klarare än alla andra, om det finns ett mål, mina damer och herrar, i den här budgeten för 2004, så tror jag att det är att förbereda unionen inför utvidgningen, inför integrationen av 10 nya stater. Baserat på mina erfarenheter då jag själv var observatör i ett kandidatland – det börjar bli några år sedan nu – kan jag förutspå att den här integrationen kommer att bli framgångsrik. Jag skulle särskilt vilja tacka parlamentet för dess envisa målmedvetenhet, eftersom rådets första reaktion mer påminde om tvångsmässiga revisorer än om politiker som inser vilken historisk utmaning som vi står inför: den största och svåraste utvidgning som vi någonsin har varit med om i det europeiska integrationsprojektet.
Rådet försökte låsa allting, under flera månader vägrade rådet att se över budgetplanen och rådet vägrade också att inkludera de 25 länderna från och med den 1 januari. Jag tycker att en sådan politisk gest skulle ha varit väl värd att överväga. Men i en sällan skådad uppvisning av lättsinne och politisk demagogi har vissa försökt kasta en skugga över budgetens centrala mål genom att föreslå en omotiverad ändring som skulle innebära att ytterligare 500 miljoner euro lades till de anslag som redan har planerats för Irak.
Mina damer och herrar, vi har godkänt 100 miljoner euro i humanitärt bistånd till det landet, och på torsdag kommer vi att godkänna detta beslut i plenum. Europeiska kommissionen begär och kan endast motivera ett gemenskapsstöd på 160 miljoner euro för 2004 till återuppbyggnaden av Irak. Jag kan garantera er att många miljoner EU-medborgare som var emot det här illegala kriget, vilket inleddes utan Förenta nationernas stöd, inte kan förstå varför Europeiska unionen måste ge något annat än humanitärt bistånd till Irak. Jag kan garantera att det kommer att bli väldigt svårt för mig att förklara detta för mina medborgare – väldigt svårt – och jag kan bara tolka ändringen som ett uttryck för att man vill rena sitt dåliga samvete efter att ha stöttat ett illegalt krig. Mina damer och herrar, det finns absolut ingenting som kan rättfärdiga detta.
Det enda vi kan rättfärdiga – nu när det finns en FN-resolution – är att på ett rimligt sätt bidra till vad kommissionen föreslår. Jag skulle också vilja passa på att fråga – och jag vet att José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra snart skall tala – varifrån de högt ärade ledamöterna från Europeiska folkpartiet skall få pengarna. Från Latinamerika? Från Asien? Från Afrika? Från Medelhavet? Var skall ni ta pengarna ifrån? Eftersom ni är väl medvetna om att det inte finns några anslag någonstans, inte ens om man tänjer flexibilitetsinstrumentet till det yttersta. Jag skulle därför vilja be er att ta ert ansvar och dra tillbaka ändringsförslaget, så att vi inte gör oss till åtlöje och så att Europeiska unionen får en budget som ger oss förutsättningar att hantera utvidgningen och som kan skapa fred.
Van Hecke, Johan (ELDR ).
   – Fru talman! Som budgetföredragande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik skulle jag så här på kvällen före givarkonferensen om Irak vilja stödja kommissionens realistiska förslag att frigöra ytterligare 200 miljoner euro till återuppbyggnaden av Irak, vid sidan av de 100 miljoner euro som redan har utlovats i humanitärt bistånd. De som vill ge större EU-bidrag till återuppbyggnaden får i så fall argumentera för det och själva gå och knacka på hos medlemsstaterna.
Det förvånar mig faktiskt att länder som tidigare så entusiastiskt förespråkade ett militärt ingripande i Irak nu endast kan tänka sig att frigöra ytterst begränsade belopp eller inget alls till dess återuppbyggnad. Det är direkt cyniskt att vissa givare vill ge lån till Irak som om det irakiska folkets skuldbörda inte redan var tillräckligt hög. De villkor som EU har fastställt för ett ekonomiskt bidrag till återuppbyggnad är ett oavvisligt krav. Förenta nationernas centrala roll måste stärkas. EU-medel får därför endast förvaltas i en ny förvaltningsfond som upprättas av Förenta nationerna och Världsbanken. För det andra får stödet inte användas uteslutande till storskaliga byggnadsprojekt som är speciellt avpassade för företag med goda relationer till Vita huset. För det tredje förordar jag också att 35 procent av de årliga lånen skall användas till grundläggande sjukvård och utbildning.
Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik vill hur som helst inte se att medel avsätts till återuppbyggnaden av Irak på bekostnad av unionens andra åtaganden gentemot t.ex. Afghanistan, Mellanöstern och Latinamerika. Att inte lyckas hålla överenskommelser skulle allvarligt skada trovärdigheten och tillförlitligheten när det gäller vår utrikespolitik, och för mig är detta mycket viktigare än de politiska eftertruppsaktionerna här i parlamentet. 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Budgeten för 2004 är ett uttryck för Europeiska unionens enväldiga antigräsrotspolitik. Även i år har man lagt fram en budget som stärker storföretagen och Europeiska unionens expansionistiska imperialistpolitik. Kravet att budgetposterna skall understiga 1 procent av gemenskapens BNP – särskilt ett år när budgeten skall finansiera inte bara 15 utan 25 länder, med ökade konvergenskrav – visar med all önskvärd tydlighet hur man går in för planerna på att omstrukturera, privatisera och avreglera marknaderna och samtidigt är likgiltig inför behoven hos arbetarna, de fattiga samt de små och medelstora stads- och landsbygdsklasserna, som får betala priset för krisen.
De allmänna riktlinjerna när det gäller Europeiska unionens budget för 2004 omfattar nedskärningar för strukturfonderna och en begränsning av finansieringen till den gemensamma jordbrukspolitiken, så att den repressiva och aggressiva europeiska försvars- och säkerhetspolitiken kan finansieras under förevändning av att man bekämpar terrorism, fokuserar på immigration och upprättar och finansierar repressiva mekanismer, som den europeiska armén, polisen och gränsvakts-styrkorna, det centrala personregistret osv.
Israels mord på palestinierna finansieras enligt överenskommelse och USA:s invasion i Irak finansieras och legitimeras. Åtstramningarna för arbetarna och arbetarklassen i syfte att tjäna monopolens intressen enligt Lissabonandan, med ett mer intensivt utnyttjande, överträdelser av arbetarnas arbets- och försäkringsrätt, stigande arbetslöshet, miljöförstöring och en fortsatt kommersialisering av sjukvård, utbildning och social välfärd. De högtravande uttalandena om en ekonomisk och social omställning tillbakavisas kategoriskt i denna budget, som inte medför någon större omfördelning av inkomster till mindre utvecklade områden och arbetarklasserna som lider av arbetslöshet, undersysselsättning och fattigdom. Tvärtom! Om det sker någon konvergens över huvud taget så sker den i nedåtgående riktning och drar med sig allt bredare lager av samhället i fattigdom och armod.
Nedskärningarna i gemenskapens jordbruksstöd, som ligger helt i linje med WTO:s filosofi och sker enligt överenskommelse med USA, utgör ett led i den jordbrukarfientliga strategin för den ofullständiga reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Samtidigt ställs det krav på omstrukturering och görs påtryckningar om alternativa grödor, t.ex. tobaksodling och andra Medelhavsprodukter som Europeiska unionen har ett underskott av, medan genmodifierade organismer främjas efter påtryckningar från amerikanerna och dess multinationella företag. Den här budgeten finansierar förintelsen av små och medelstora jordbruksföretag. EU-parlamentarikerna från Greklands kommunistparti kommer att rösta mot den här budgeten, eftersom den inte löser utan skapar nya problem för arbetarna, jordbrukarna och småföretagen i regionerna och i stället för att bidra till världsfreden främjar krig och imperialistherravälde. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Fru talman, fru kommissionär! Jag skulle vilja rikta parlamentets, liksom budgetmyndighetens, uppmärksamhet på två budgetposter med finansiellt stöd som skiljer sig från dem som nyligen har tagits upp här.
Den första är den budgetpost som rör projekt av gemensamt intresse för det transeuropeiska transportnätet. I Maastrichtfördraget fick gemenskapen i uppgift att bidra till upprättandet och utvecklingen av transeuropeiska infrastrukturnät för transport, telekommunikation och energi. Dessa nät ingår i det allmänna målet om social och ekonomisk sammanhållning. Den 9 oktober lade kommissionen därför fram sitt nya förslag för ministerrådet innehållande en sammanställning över projekt av intresse för EU. Det är ett mycket ambitiöst förslag, men det saknas nödvändiga resurser. Jag föreslår därför en ändring som innebär att man måste prioritera projekt som rör sjö- och flodtransport, järnvägsprojekt och gränsöverskridande sambandsprojekt, men framför allt projekt där medlemsstaterna redan har satsat betydande resurser. När det gäller det senare fallet kan man t.ex. läsa Van Miert-rapporten, som lades fram den 30 juni 2003, eftersom det finns många andra projekt som har varit aktuella sedan Europeiska rådet i Essen 1994, och i dag, nio år senare, måste man börja göra något.
Jag föreslår därför att kommissionen skall begära att stödet till en verksamhet avbryts eller till och med returneras om det visar sig att verksamheten inte har slutförts inom 10 år efter godkännandet. Kommissionen skulle emellertid ha befogenhet att inte tillämpa denna tidsgräns om det rör sig om ett osedvanligt stort projekt eller en oväntad försening.
För det andra kommer turismen snart att vara Europeiska unionens viktigaste tjänsteindustri. Världsturistorganisationen räknar med att antalet turistankomster kommer att ha fördubblats till ca 720 miljoner om året 2020 och att de 9 miljoner som arbetar inom sektorn kommer att öka med mellan 2 och 3,5 miljoner, till motsvarande 12,5 miljoner arbetstillfällen. Vi föreslog därför att man på EU-nivå skulle avsätta resurser för att stödja främjande, övervakning och utvärdering av en turistpolitik som är ekologiskt och socialt hållbar, men förslaget avslogs. I det konstitutionella fördraget är jag emellertid övertygad om att den här verksamheten kommer att betraktas som ett gemenskapsmål, eftersom den berör oss alla, tjänsteleverantörer såväl som användare. 
Ferber (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Låt mig välja ut några få punkter från budgeten för 2004. Jag skulle vilja fråga kommissionen om den verkligen tror att det är så klokt att upphöra med finansieringen till euroinfocentren, Carrefour-kontoren och vänortsverksamheten nu i början av det nya året. Jag undrar om kommissionen verkligen menar att man har en så bra image i EU-medborgarnas ögon att man kan kosta på sig att göra sig av med de få som faktiskt arbetar för Europa. Så sakteliga börjar jag verkligen fundera på det. Vi försöker ju ständigt – inte bara som Europaparlamentariker – att driva på och motivera till sådant, men ändå gör kommissionen ingenting för att omedelbart se till att finansieringen av dessa organ kan fortsätta. Här bör kommissionen snarast göra något för att vi skall kunna finansiera – jag säger det än en gång – euroinfocentren, Carrefour-nätverket och vänortsverksamheten. Har ni inte längre folket med er blir ni snart väldigt ensamma och det blir nog ingen trevlig upplevelse för kommissionen.
Jag skulle vilja ta upp en annan fråga, nämligen organen. Vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna föreslog att 10 procent skulle reserveras för detta ändamål, och tack och lov antogs förslaget. Här gäller det att se till att organen kan övervakas. Vi har sett det hända förut på många områden. Vi skall se till att få tillfredsställande kontroller av organen i framtiden.
Låt mig tillägga något politiskt. Jag har alltid trott att kategori 3 var till för att finansiera den interna politiken. Det finns redan fler än tio organ på det här området och jag känner snart inte längre någon lust att finansiera alltmer administration med delar av budgeten som egentligen är till för politisk verksamhet. Den här kategorin är avsedd att finansiera politik och inte byråkrati och det bör fastställas klart och tydligt.
James Elles har redan sagt en hel del om Irakfrågan och jag har bara en sak att tillägga. De ledamöter från andra grupper som redan nu kräver en tilläggsbudget skall vara ärliga nog att rösta för vår ändring och därigenom göra det möjligt för oss att få tillräckliga resurser för hela 2004 och inte behöva begära ytterligare medel om ett halvår. Om en budget skall vara rättvisande och ge möjlighet till insyn menar jag verkligen att man måste se till att fastställa exakt hur mycket pengar som är tillgängliga i början av varje år.
Slutligen vill jag vända mig till rådet. I november i fjol lade vi ner mycket arbete på förhandlingarna mellan första och andra behandlingen i syfte att utöka parlamentets samrådsbefogenhet när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag är besviken över att tre olika ordförandeskap i rådet har meddelat oss att beslutet skulle aktiveras om vi bara gav 10 miljoner euro till polisuppdraget. Låt mig göra en sak helt klar för er: antingen kommer vi överens om något eller också stoppas förhandlingarna. Det är verkligen tråkigt om rådet tror att det kan pressa fram någonting från oss genom löften när det gäller sådant som man redan har kommit överens om. Jag skulle också vilja påpeka att vår grupp alltid har krävt finansiering av det här polisuppdraget. Jag har egentligen inte tid att tacka föredragandena, vilket jag hade tänkt göra, men jag gör det i alla fall. Tack skall ni ha! 
Dührkop Dührkop (PSE ).
   – Fru talman! I och med att den nya budgetförordningen trädde i kraft, blev det nödvändigt att anta rättsliga grunder för de bidrag som tidigare låg under del A och för vissa bidrag i det som tidigare var del B i budgeten, som saknade sådana, för att de skall kunna genomföras.
I detta syfte lade kommissionen fram sju förslag till rättsliga grunder, som för närvarande diskuteras i fem parlamentsutskott. Från början var det meningen att de skulle antas i tid för att handlingsprogrammet skulle börja träda i kraft från 2004.
Som föredragande för yttrandet från budgetutskottet om sju förslag kan jag bara beklaga kommissionens försening med att lägga fram dessa rättsliga grunder, eftersom detta innebär att de olika berörda parlamentsutskotten också är försenade och arbetar mot klockan, och det gör det svårt för oss att ta hänsyn till det förstärkta samarbete mellan utskotten som är tillämpligt för detta förfarande.
Dessutom måste vi komma ihåg att vissa förslag utgör särskilda svårigheter, bland annat förhandstilldelning.
Om vi dessutom betänker att de behöriga arbetsgrupperna i rådet också är betydligt försenade, samt de svårigheter vi förväntar oss när det gäller att nå enighet mellan rådet och parlamentet – fyra av förslagen omfattas av medbeslutandeförfarandet – måste vi vara realistiska och erkänna att framtidsutsikterna inte är särskilt uppmuntrande och att det därför kan bli mycket svårt att infria den kompromiss som parlamentet och rådet nådde i medlingen den 16 juli, för att dessa rättsliga grunder skall kunna antas före utgången av 2003.
Fru kommissionär! Genom Mulderbetänkandet kräver budgetutskottet att Europeiska kommissionen planerar för att vidta särskilda övergångsåtgärder som gör det möjligt att anslå medel för 2004, vilket framgår av de förslag som lagts fram.
Oberoende av slutresultatet har budgetutskottet därför i första behandlingen och när det gäller de grundläggande instrumenten i fråga om förhandstilldelning, behållit förhandstilldelningen för de berörda budgetposterna för 2004 års budget, på samma sätt som skett under föregående år.
Allt detta kommer att medföra att de berörda organisationerna kan utnyttja bidragen för 2004 enligt samma villkor som har varit tillämpliga hittills. Framför allt anser föredraganden dock att vi bättre kommer att kunna förbereda förhandlingarna inför medlingsförfarandet med rådet och andra behandlingen om vi har en övergångsperiod, så vi inte än en gång blir slavar under tidsplanen. Om vi inte har någon övergångsperiod kommer parlamentet inte att kunna agera med den stränghet och det ansvar som krävs av oss, eftersom vi lagstiftar, och detta kommer dessutom att inverka negativt på handlingsprogrammen och de organisationer som får bidrag. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag har ett par kommentarer om utgiftskategori 4. Jag har alltid hävdat att återuppbyggnaden, återställandet, pacificeringen och demokratiseringen av Irak inte bara skall vara Förenta staternas ansvar, utan att det är, eller bör vara, det demokratiska världssamfundets uppgift. Dessutom kommer parlamentet, herr Colom i Naval, att besluta demokratiskt om det belopp som det vill anslå för denna prioritering, och budgetutskottet har redan fattat beslut om detta.
Vår politiska grupp anser att detta bidrag måste vara så ambitiöst som möjligt, men även att det inte får påverka andra geografiska områden. Fru talman, detta förklaras i den resolution som parlamentet har antagit.
James Elles har redan förklarat hur hans prioritering kan finansieras utan att andra geografiska områden påverkas. Jag vill dessutom påpeka att det inte är parlamentet som har lagt fram planen för att minska anslagen till andra politikområden, parlamentet har tvärtom ökat anslagen för externa åtgärder; det är kommissionen som har utarbetat denna plan, just för att finansiera Irakprioriteringen.
Fru talman! Jag vill framföra ett tydligt krav och fästa kommissionens uppmärksamhet på det faktum att parlamentet vill utöva sina budgetära befogenheter fullt ut, och jag vill särskilt hänvisa till ett beslut som har fattats av budgetutskottet om ett anslag för finansiering av regional solidaritet mellan Europa och Latinamerika.
Europeiska rådet har fastställt mycket tydliga slutsatser om situationen i Bolivia. Parlamentet kommer att genomföra en debatt i morgon och anta en resolution, och därför, fru kommissionär, vill jag påminna er om att parlamentet kommer att utöva sitt ansvar fullt ut som en del av budgetmyndigheten och fungera som ett parlament som diskuterar, förkastar, ratificerar och reglerar, och som inte vill vara – som Gianfranco Dell’Alba sade – en icke-statlig organisation eller en revisor, utan som vill utöva sitt ansvar, fullt ut, i enlighet med de befogenheter som det tilldelas enligt fördragen. 
Kuckelkorn (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja säga något om de allmänna principerna för organen, som jag har enats med föredraganden om i min egenskap av ständig föredragande för organens budgetar. Bortsett från en liten ändring har vi följt kommissionens förslag i vårt arbete med detta års budget för organen, och vi har i regel återinfört beloppen i kommissionens preliminära budgetförslag för att ta hänsyn till organens ökade behov till följd av utvidgningen. I detta avseende skall det noteras att vissa organ har gjort något mycket bra av detta, medan återinförandet av det preliminära budgetförslaget har medfört att andra organ inte har fått de medel de behöver för att framgångsrikt slutföra de uppgifter som har tilldelats dem.
Vi måste trots detta stå fast vid principen att åtgärderna skall rättas efter budgeten, och inte tvärtom. Det är inte godtagbart att organens administrativa styrelser eller chefer överskrider sina budgetar utan att inhämta godkännande från kommissionen eller budgetmyndigheten. När det gäller organens tjänsteförteckningar och Mulders förslag om detta, vill jag påpeka att parlamentet, eftersom det är en del av budgetmyndigheten, måste bli bättre på att utöva kontroll över organens personalpolitik, för vilken vissa principer måste tillämpas. För det första, och som en regel, måste organen tillämpa de allmänna förfarandena inom EU när de rekryterar personal. För det andra: när de rekryterar specialiserad personal som endast kan tilldelas högre tjänstegrader, måste godkännande inhämtas från budgetmyndigheten i varje enskilt fall. För det tredje får organen inte bevilja fast anställning för tjänstemännen utan budgetmyndighetens tillstånd.
Målet med detta är att vi så småningom skall kunna få något slags grepp på personalökningarna och kostnadsinflationen.
Eftersom medlemsstaterna redan har meddelat att de har för avsikt att inrätta ännu fler organ kan vi redan i dag se att ramen för utgiftskategori 3 kommer att överskridas. Jag ber kommissionsledamoten att tillsammans med de övriga kommissionsledamöterna fundera över om det kanske skulle vara klokt att inrätta en särskild utgiftskategori för organen, vilket skulle förbättra kontrollen och öka insynen och även säkerställa parlamentets rätt till medbeslutande. 
Podestà (PPE-DE ).
   – Fru talman! Först och främst vill även jag tacka Mulder för hans balanserade och engagerade arbete, vilket har lett till att hans betänkande har nått stor enighet i budgetutskottet.
Budgeten för 2004 är i mångt och mycket en fortsättning på 2003 års budget. Det huvudsakliga målet för nästa år är att se till att det finns tillräckliga medel och ett tillräckligt välstrukturerat system för att ta itu med utvidgningen, men även det nya ansvar som det utvidgade Europa måste ta i världen.
Jag vill inrikta mig på ett par punkter, eftersom många saker redan har sagts. Jag vill särskilt nämna parlamentets stöd för återuppbyggnadsarbetet i Irak, särskilt efter den nyligen genomförda omröstningen i FN och FN:s bekräftelse på sitt åtagande gentemot Afghanistan och den upprepade försäkran att pågående program kommer att stödjas och upprätthållas trots de nuvarande svårigheterna, i synnerhet när det gäller prioriterade mål som fattigdomsbekämpning. Jag anser därför att det är viktigt att se till att programmen Tacis och Meda samt återhämtningsprogrammet om sammanfogande av hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd () upprätthålls, och jag anser att det finns behov av ett nytt instrument för att modernisera närhetspolitiken och omsätta den i praktiken. Till sist vill jag nämna skydd och stöd för barnen, särskilt barn som faller offer för krig och naturkatastrofer.
Avslutningsvis vill jag även tacka kommissionen, som än en gång har varit mycket öppen för samarbete med budgetutskottet och jag hoppas att vi kommer att ha lyckats med denna utmaning nästa år vid den här tiden. 
Haug (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, ärade företrädare för rådets ordförandeskap, mina damer och herrar! Budgetresolutionerna handlar om att ställa upp den politik som man vill genomföra i siffror; det handlar om att förvandla de egna politiska prioriteringarna till en lämplig sammansättning av hållbara siffror. I år har min grupp, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, än en gång spelat en viktig roll i detta arbete. I början av 2000 enades vi om att vi skulle göra Europa till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning. Detta, Lissabonmålet, är vår ledstjärna, och vi får inte förlora det ur sikte, inte heller när vi bråkar om de många, mindre posterna i budgeten. Det är just med hjälp av dessa ganska små budgetposter som det är meningen att vi skall förhindra att regioner och människor hamnar på efterkälken i den hejdlösa utvecklingen av vårt informationssamhälle. I detta avseende är det också viktigt att vi har tillräckliga medel till hands för att snabbt och effektivt kunna integrera den nya informations- och kommunikationstekniken i EU:s utbildningssystem.
Syftet med det fleråriga programmet Learning, är inte bara att arbeta för att nå social sammanhållning och överbrygga den digitala klyftan; det bidrar även till att förbättra möjligheterna till livslångt lärande och till att stärka den europeiska utbildningsdimensionen, och det är något som vi behöver. Vi behöver nyskapande och rörliga människor, som kan sätta den nya tekniken i arbete i innovativa produktionsprocesser. Innovation skapar nya arbetstillfällen, allra oftast inom små och medelstora företag, och stödet till dessa måste ökas ytterligare. Vi vet att de små och medelstora företagen sysselsätter över hälften av EU:s arbetstagare, att de står för cirka hälften av Europeiska unionens omsättning och att de är nyskapande och inriktade på tillväxt. Allt detta sammantaget är ett tillräckligt skäl för en socialdemokrat som mig att fortsätta tjata om hur viktigt det är att stödja de små och medelstora företagen, vare sig det är genom att genomföra handlingslinjerna i EU:s stadga för små och medelstora företag, genom att hjälpa de små och medelstora företagen att utnyttja den nya tekniken väl, eller genom att förbättra deras ekonomiska förutsättningar. I allt detta måste vi ägna särskild uppmärksamhet åt de mycket små företagen, mikroföretagen, även om kommissionen har visat sig vara lite tafatt när det gäller den frågan. Faktum är att mikroföretagen utgör majoriteten av våra företag. Ett genomsnittligt litet eller medelstort företag i EU sysselsätter fem personer. Från och med nu måste vi anstränga oss hårdare för att nå de mål vi satte upp i Lissabon, och vi måste förvisso anstränga oss ännu mer med tanke att vi kommer att ha 25 i stället för bara 15 medlemsstater från och med nästa år. 
Naranjo Escobar (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, ärade företrädare för rådet, mina damer och herrar! Jag vill först och främst gratulera Mulder, som är allmän föredragande, och föredraganden Neena Gill till det utmärkta arbete som de har genomfört.
Jag är övertygad om att budgeten för 2004 kommer att bidra till att unionens mest avgörande utvidgning blir framgångsrik, och trots vad vi har hört här i eftermiddag har jag också hoppet kvar – eftersom det är det sista vi förlorar – att vi kommer att kunna överbrygga de djupa meningsskiljaktigheter vi har om agerandet i Irakfrågan när det gäller budgeten.
Jag skulle dock vilja säga något om en annan grundläggande fråga, nämligen invandringen. Invandringen är inte längre en nationell fråga, den har blivit en europeisk fråga, även de mest dramatiska aspekterna av den. Det är nödvändigt att avsätta ytterligare medel för denna politiska prioritering. Vi måste förbättra gränskontrollerna, effektivt bekämpa den olagliga invandringen, vilken lämnar offer på våra kuster nästan varje dag, och ursprungs- och transitländerna måste hantera migrationsströmmarna effektivt och samtidigt respektera de mänskliga rättigheterna.
Vi ger därför vårt oreserverade stöd till att medlen för program som Argo ökas, och vi välkomnar det nya programmet för ekonomiskt och tekniskt stöd till tredje länder på det här området.
Fru talman! I denna debatt anser jag att det är mycket lämpligt att, liksom andra kolleger har gjort, betona att det har införts en post i budgeten för 2004 som syftar till att införa ett instrument för euroepisk solidaritet när det gäller hjälp till offren för terrorism. Detta pilotprojekt utgör ett särskilt erkännande av denna grupp av europeiska medborgare, och vi sänder ett politiskt budskap om att unionen lyssnar till dem och visar solidaritet även från en budgetsynpunkt.
Fru talman! Avslutningsvis vill jag säga att budgetförslaget för 2004 följer rådets traditionella linje av åtstramning och utgiftskontroll. Vi håller med om att denna budgetpolitik måste bidra till en sund och stabil tillväxt. Det enda sättet att minska avståndet mellan oss och vår mest direkta konkurrent, Förenta staterna, är att vara hårda, att välja kvalitet i utgifterna och att främja de små och medelstora företagen. 
Guy-Quint (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, ärade företrädare för rådet, mina damer och herrar! Jag vill tacka våra två föredragande, Gill och Mulder, för den metod de har använt och för kvaliteten på deras arbete med den här nya budgetramen.
Detta har gjort det möjligt för oss att rösta om en budget för 25 medlemsstater, att lyfta fram de traditionella budgetprioriteringarna och parlamentets ständiga intressen, särskilt när det gäller våra traditionella, centrala politikområden, men även det intresse vi i flera år har visat mikroföretagen, informationen till medborgarna och politiken för rättvisa, säkerhet och solidaritet.
De problem som har uppstått i och med det budgetförslag som rådet förelade oss bådar inte gott för framtiden, vilket särskilt gäller den historiskt låga nivån på betalningsbemyndigandena: mindre än en procent av BNP: vi måste gå mer än 17 år tillbaka för att se så låga nivåer. Rådet, som är besatt av sunda nationella ekonomier, agerar som en revisor, men sannerligen inte som en direktör, och ännu mindre som om det har någon framtidsvision för Europeiska unionen.
Avvikelserna mellan vad som har överenskommits inom ramen för medbeslutandeförfarandet och vad som har tagits med i budgeten, den bristande överensstämmelsen mellan planerna för ekonomisk återhämtning, planerna för ett kunskapsbaserat samhälle för alla de 25 medlemsstaterna och budgetens realitet, undergräver unionens trovärdighet som en helhet. Så vad har hänt med Lissabonandan? EU:s budget motsvarar varken våra ambitioner eller våra förväntningar.
I år finns det två utgiftskategorier som inte följer budgetplanen. För det första har 83 miljoner euro för mycket anslagits för landsbygdens utveckling, vilket belyser de behov som har uppstått i och med den nya taktiken för den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag anser dock att vi måste följa principen för budgetåtstramning, och jag föreslår att vi ger upp detta överskott och förbereder oss bättre för budgetåret 2005.
Låt mig nu gå över till de externa åtgärderna, som medför helt annorlunda problem. De förslag som kommissionen har lagt fram om återuppbyggnaden av Irak är förnuftiga och godtagbara från en budgetsynpunkt. Vad är då meningen med förslaget om 500 miljoner euro, utom att blåsa nytt liv i den splittring som har kostat oss mycket trovärdighet internationellt? Alla européer måste snabbt finna vägen till realistisk klokhet och ömsesidig respekt.
Avslutningsvis vill jag påminna om hur viktigt parlamentet anser att det är med en politik för att kommunicera med medborgarna. Den allvarliga incidenten mellan kommissionen och EU:s informationsorgan försvagar denna politik och visar på hur svårt kommissionen har att respektera de prioriteringar som fastställs av parlamentet. Den nya budgetförordningen får inte ifrågasättas, eftersom den möjliggör större öppenhet i förbindelserna med de organ som mottar EU-bidrag. De metoder som används för genomförandet äventyrar 300 viktiga informationsorganisationer. Det är därför uppenbart att vi måste finna en lösning, så att vi kan se till att de kan fortsätta sitt arbete.
Denna allvarliga incident ger dock anledning till en grundläggande iakttagelse: varför varnade kommissionen oss inte i tid? Kommissionen har, som alla förvaltningar, en skyldighet att informera de politiska företrädarna. Kommissionen följde inte detta tillvägagångssätt, trots att det fastställs i förtroendepakten för genomförandet av den administrativa reformen. Vi röstade ja till att ge er det förtroendet, vi gav er medlen, och i gengäld förväntade vi oss den utlovade effektiviteten i genomförandet av våra politiska beslut och, särskilt, av budgeten som helhet.
Detta är ett grundläggande krav om vi i framtiden skall kunna utveckla en verklig politik för tillväxt och solidaritet och en politik för framtiden i den utvidgade unionen, som fungerar väl till förmån för alla medborgare. 
Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Fru talman! För det första vill jag gratulera de två föredragande, Gill och Mulder, för deras utmärkta arbete. Vi ser fram emot att fortsätta det samarbete vi haft, såväl inom som utanför parlamentet. 
För det andra vill jag nämna att vårt utskott kommer att stå fast vid alla sina ändringsförslag i detta skede, särskilt de som handlar om Eurostat. Jag välkomnar även PPE-DE-gruppens ändringsförslag om en muntlig fråga till kommissionen under november månads sammanträdesperiod i Strasbourg om det skrämmande informationsflödet i Eurostat, problemen med uppgiftslämnare, de revisioner av räkenskaper som ligger orörda hos Eurostat och bristen på politiskt ansvarstagande i kommissionen.
Mot bakgrund av vad vi just har läst i OLAF-rapporten i läsrummet för konfidentiella handlingar, vill vi också försäkra oss om att våra ändringsförslag om Regionkommittén behålls. I rapporten står det att utredningen avslöjade en systematisk och flagrant inkompetens inom Regionkommittén när det gäller undersökningen av utskrifter av kontrakt. När det gäller styrekonomen tycks det största hotet mot Regionkommittén vara en intern kultur präglad av amatörmässighet och improvisation, där bristen på insyn föredras framför öppenhet, till exempel när det gäller att rapportera uppgifter till OLAF.
Regionkommittén kommer att bli tvungen att besvara några allvarliga frågor. Om vi hade känt till dessa uppgifter när ändringsförslagen om Regionkommittén lades fram hade mitt utskott utformat dem mer kraftfullt, vi hade inte bara krävt nedskärningar av Regionkommitténs budget, utan även infört av ett avsevärt tilläggsbelopp i reserven.
Vi är också mycket angelägna om att det ändringsförslag som har lagts fram av Bösch om export av levande nötkreatur antas, och jag vet att våra föredragande arbetar aktivt för att nå detta. Jag avslutar som jag började och tackar de föredragande. 
Casaca (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag börjar naturligtvis med att gratulera våra föredragande, Gill och Mulder. Jag vill säga er följande: vi behandlar nu den sista budgeten som kommer att antas under denna mandatperiod, och våra tankar går mer och mer mot den fleråriga finansieringsram som kommer att vara vägledande för vår budgetpolitik på medellång och lång sikt. Kommissionen diskuterar grunderna för denna ram, och parlamentet kommer att avge ett yttrande om detta. Den rapport som ordförande Prodi har beställt om denna fråga ger anledning till viss oro, vilket naturligtvis även gäller den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Alla federala staters dominerande kännetecken – och vi vill att vår budget skall bli alltmer federal – måste vara dess omfördelande funktion. I ett demokratiskt, politiskt sammanhängande och socialt ansvarigt Europa kan en sådan omfördelning endast nås om det centrala målet är ekonomisk och social sammanhållning. Detta är för övrigt fallet i de medlemsstater som har en mer federal uppbyggnad, till exempel Tyskland.
Sapir-rapporten grundar sig på antagandet att det finns en motsägelse mellan sammanhållning och tillväxt. Vi anser att denna premiss har en ideologisk bakgrund och att den är felaktig. En god sammanhållningspolitik är till sin natur en bra politik för att nå ekonomisk tillväxt, precis som en dålig sammanhållningspolitik också, till sin natur, är en dålig politik för att nå ekonomisk tillväxt. Vad som är oroande med det sätt som gemenskapsbudgeten fungerar på för närvarande är just att den budgetära omfördelningen ibland har gynnat de mer centralt belägna medlemsstaterna eller regionerna, och till och med stora företag eller multinationella bolag. Den tendensen är märkbar i anslagen för produktförsäljning och exportbidrag. Det är dessa områden som bör ses över grundligare; det är dessa mekanismer och skevheter som vi måste ta itu med i nästa finansieringsram, och detta måste vara den grundläggande och vägledande principen för gemenskapens budget även i fortsättningen. 
Pronk (PPE-DE ).
   – Fru talman! Även jag vill hjärtligt tacka föredragandena. När det gäller regionalpolitiken anser jag att ett antal problem fortfarande kvarstår. Det gläder mig att Mulders program för små och medelstora företag i Central- och Östeuropa även kan utnyttjas för hälso- och säkerhetsfrågor. Jag hoppas att han kommer att bekräfta detta; annars är programmets värde mindre än jag trodde. Lyckligtvis tror jag inte att så är fallet. Det var den första punkten jag ville ta upp.
Den andra punkten handlar om de berömda 500 miljonerna euro. Jag har tio euro här i min hand och jag kanske kan ge dem till Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Då kan de ta med dem till givarkonferensen i Madrid, dessa tio euro är lika mycket en struntsumma som de 200 miljoner euro som de är villiga att ge för närvarande. Det är naturligtvis mycket illa att vi till ett land som befinner sig i så stora svårigheter, ett land som i teorin skulle kunna vara ett av de rikaste i världen och som kanske en dag kommer att bli det igen, säger: ”Nej, vi kan ge er 200 miljoner – även om pengar alltid ges tillbaka av Europeiska kommissionen i slutet av året. Mer kommer inte på fråga och alla som begär mer pengar agerar oansvarigt”.
Det verkar som att vi bryr oss mer om bokföring än om att verkligen lösa problemen. Visst, vi kan också komma med tio euro, då kommer vi att vara ännu mer ansvarsfulla och då kanske allt kommer att vara bra. Om vi gör detta anser jag dock att vi sviker vår plikt, att vi agerar som bokhållare och inte som politiker. Vi samlas som politiker här i kammaren och då måste vi också tala om de verkliga problemen. Det kan naturligtvis vara så att det finns något annat skäl, men i så fall måste vi vara beredda att ta reda på vad det är. Jag skulle mycket gärna vilja få höra vilket skälet är. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Fru talman! Tyvärr kan jag inte lösa problemen med strukturfonderna med tio euro. För att börja med den frågan, fru kommissionär, måste jag hur som helst säga att vi i utskottet för regionalpolitik, transport och turism anser att budgetutskottet har gått i rätt riktning när det gäller utgiftskategori 2, budgeten för strukturfonderna, genom att i stort sätt återinföra de belopp som fastställs i budgetförslaget och ibland gå högre. Detta var också vår ståndpunkt när vi avgav vårt yttrande om budgeten och det finns följaktligen ingen anledning för mig att uppehålla mig mer vid den frågan.
När det gäller transportfrågorna välkomnar jag att beloppen i budgetförslaget för transportsäkerhet har återinförts – och för oss är frågan om säkra transporter en absolut prioriterad fråga – men jag vill säga att vi inte samtycker till budgetutskottets ändringsförslag 553, som handlar om Europeiska byrån för luftfartssäkerhet (EASA). Jag anser att försöket att begränsa betalningsbemyndigandena horisontellt när det gäller personalfrågorna skapar problem för att byrån skall kunna ”lyfta”. EASA måste börja fungera snabbt och effektivt på EU-nivå så att det finns en kontakt med Federal Aviation Administration (FΑΑ) i Förenta staterna för dessa frågor. Jag anser att budgetutskottet har gått längre än det borde med denna fråga.
Jag har en sista kommentar om det transeuropeiska transportnätet. Vi välkomnar det faktum att beloppen har ökats med fem miljoner euro för åtagandebemyndiganden och 52 miljoner för betalningsbemyndiganden i det preliminära budgetförslaget. Vi hoppas att dessa belopp kommer att tas med. Vi vill också gärna tro att medlemsstaterna kommer att infria de löften de har gjort, bland annat nyligen vid det senaste Europeiska rådet i Bryssel, för att se till att de europeiska transportnäten blir en absolut prioritering. 
Goodwill (PPE-DE ).
   – Fru talman! Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor lade fram ett antal ändringsförslag till budgeten. En viktig fråga gällde de medel som anslås för de olika byråer och institutioner som genomför föreskrivna uppgifter för vår räkning eller tillhandahåller uppgifter och statistik. Vi kan till exempel inte kräva att Europeiska miljöbyrån tillhandahåller miljöindikatorer för att vi skall sammankoppla reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken med arbetet för att nå miljömålen om inte miljöbyråns budget är tillräcklig.
Förra året röstade parlamentet ja till att anslå medel för att ta itu med de fortsatta hälsoproblem i Republiken Vitryssland som är en direkt följd av Tjernobylolyckan i april 1986. Strålningen berör 23 procent av Vitrysslands territorium. I regionen Gomel, som är kontaminerad, finns det två miljoner människor, varav 50 000 barn. Sjukdomstalen har ökat dramatiskt. Antalet barn som drabbas av sköldkörtelscancer har till exempel ökat femfalt. De flesta av barnen var inte ens födda vid tiden för olyckan.
Jag besökte Vitryssland i juli. Jag besökte sjukhus där de försökte behandla olycksoffren. Jag såg utrustning som var omodern för 20 år sedan – strålbehandlingsutrustning som hade tillverkats i Sovjetunionen och som hade gått sönder, utan tillgång till reservdelar. Även om det skulle finnas reservdelar hade inte regeringen haft råd att reparera utrustningen. De har inte tillgång till de iridiumkällor som behövs för att utrustningen skall fungera.
Så vilka har Europeiska unionens utgiftsprioriteringar varit under de senaste 12 månaderna? Vi har lagt ut 180 miljoner euro på den löjliga vallfärden till Strasbourg; vi har slösat bort 60 miljoner euro på Regionkommittén – där det pratas mycket men inget händer – och fem miljoner euro har knyckts av korrupta tjänstemän inom Eurostat. Hur mycket pengar har använt för att lösa hälsoproblemen i Vitryssland? Inte ett öre. Vi får höra att kommissionen har för avsikt att beställa en undersökning. Det räcker inte. Vi måste ta itu med problemen i ett land som kommer att gränsa till oss i juli nästa år. 
Maat (PPE-DE ).
   – Fru talman! Även jag vill börja med att gratulera föredraganden, Mulder, till hans samarbete med utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Vi är inte nöjda i alla avseenden, men vi har gjort goda framsteg.
Vi har ett tydligt budskap till rådet. Halvtidsreformen av jordbrukspolitiken får nämligen mycket långtgående konsekvenser för den europeiska landsbygden. Nu när denna reform är ett faktum tycks det som om rådet, att döma av sitt budgetförslag, inte förstår vad denna reform verkligen innebär för jordbrukarna och de människor som lever på landsbygden i Europeiska unionen. Vad som begärs är att landsbygden och jordbruket skall vara mer marknadsstyrda och att en ökad betoning på landsbygdspolitik skall leda till en ökad dynamik på landsbygden. Om jordbruket i EU skall överleva denna reform gör vi klokt i att använda de tillgängliga medlen på ett lämpligare sätt. När allt kommer omkring, bara för att ge ett exempel, kommer den genomsnittliga mejerijordbrukaren att förlora cirka 6 000 euro i inkomst per år. I mitt hemland är den siffran dubbelt så hög: 12 000 euro. Utvidgningen av Europeiska unionen kommer inte heller att ge avsedd effekt. En ny, längre yttre gräns ökar riskerna för epidemiska djursjukdomare som mul- och klövsjuka och hönspest. Därtill kommer att Europeiska unionen ställer högst krav i världen på producenterna när det gäller livsmedelssäkerhet, djurens välbefinnande och miljö. Vi måste alltså vara skärpta när vi strukturerar budgeten för 2004, så att vi tar hänsyn till såväl konsumenterna som jordbrukarna. Med hänsyn till Europeiska unionens höga ambitionsnivå skulle ett litet konsumenttillägg för ett antal produkter som mjölk och kött vara mycket lätt att försvara.
Fru talman! Som föredragande för jordbruksbudgeten har jag på uppdrag av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling lagt fram följande ändringsförslag inför första behandlingen. Till att börja med vill vi att mer pengar anslås för Leaderprogrammet. Detsamma gäller Sapardprogrammet, som är oerhört viktigt för våra nya medlemsstater. Vi skulle också uppskatta att en ny budgetpost införs för Leader East-instrumentet. Dessutom vill vi ha 23 miljoner euro extra för kontroll och förebyggande. Vi skulle också vilja att ytterligare sex miljoner euro anslås för medlemsstaternas betalningar av främjande åtgärder, särskilt för att ge den marknadsstyrda politiken mer innehåll. Dessutom vill vi ha en miljon euro extra för Europeiska unionens betalningar av främjande åtgärder.
När det gäller tillhandahållande av information om den ändrade jordbrukspolitiken skulle vi vilja att tre miljoner euro extra avsattes för detta. På området för djursjukdomar vill vi särskilt att 12 miljoner euro extra anslås för veterinära åtgärder, djurens välbefinnande och folkhälsoåtgärder. Vi vill också att ytterligare 18 miljoner euro anslås för fonden för nödåtgärder i fall av djursjukdomar. 
Grönfeldt Bergman (PPE-DE ).
   – Fru talman! Då den förra budgetdebatten hölls i plenum i slutet av september uttryckte jag oro över rapporterna om oegentligheterna vid Eurostat. Kommissionen har sedan dess presenterat rapporter beträffande förehavandena, men det är dock beklagligt att dessa inte tydliggör vad som har hänt och vem som bär ansvaret. Det är i detta sammanhang väsentligt att understryka den viktiga roll som Eurostat spelar för den monetära unionen. Den europeiska centralbanken är beroende av tillförlitlig statistik för att kunna fatta sina penningpolitiska beslut. Det är därför av yttersta vikt att oegentligheterna snarast reds ut och att rutiner skapas för korrekt hantering för att säkerställa att verksamheten på Eurostat koncentreras på att producera statistik.
Jag anser också att det är dags att vi börjar föra en mer allmän debatt om hur EU:s budget verkligen används. Jag skulle vilja lyfta fram några av de rekommendationer som lades fram i den så kallade Sapir-rapporten. I denna konstateras mycket riktigt att EU:s budget är föråldrad. Utgifter, intäkter och förfaranden är oförenliga med nuvarande och kommande situation. I rapporten föreslås bl.a. att kostnaderna för jordbruks- och regionalpolitiken skall minskas kraftigt och att budgetmedel skall avsättas där de kan skapa förutsättningar för sysselsättning och tillväxt. Alla tycks vara överens om små och medelstora företags betydelse för ekonomisk tillväxt. Då bör man också agera så att dessa gagnas. I det framtida utvidgade EU är det en nödvändighet att drastiskt skära ner jordbruksstöd, reformera strukturfonder och skapa utrymme för tillväxt genom privat företagsamhet.
Både frågan om Eurostat och om hur EU:s budget skall se ut i framtiden handlar om trovärdighet. Om medborgarna skall kunna hysa förtroende för EU är det grundläggande att deras pengar varken försnillas eller slösas bort, utan används på ett förnuftigt sätt som gagnar medborgarna och utvecklingen i EU. 
Perry (PPE-DE ).
   – Fru talman! Även jag vill tacka Mulder för hans sätt att genomföra arbetet som föredragande för budgeten i år. Jag kommer att stödja budgetförslaget för 2004, men med en viss motvillighet, och jag kommer sannerligen att stödja de ändringsförslag som har lagts fram till det. Jag vill särskilt lovorda det ändringsförslag som har lagts fram av utskottet för kultur och be parlamentet att tänka på organisationer som Europeiska ungdomsparlamentet och Europeiska ungdomsorkestern, som gör ett fantastiskt arbete för unga människor, men som måste få sina medel utbetalade på ett snabbt och effektivt sätt, vilket inte alltid sker. Jag vill särskilt berömma de anmärkningar som Dührkop Dührkop gjorde, och kommissionen måste lösa frågan om den rättsliga grunden, så att dessa medel kan betalas snabbt och i tid nästa år.
Jag tror att jag är den sista talaren från parlamentet före föredraganden och kommissionen, och jag vill bara klargöra tre grundläggande ståndpunkter. Nivån på Europeiska unionens budget, just över en procent av Europas BNP är ungefär rätt. När jag inledde mitt politiska liv sade en äldre herre till mig, ”kom alltid ihåg att när du räcker upp din hand för att rösta ja till utgifter, stoppar du i själva verket ned handen i min ficka”. Ett penny per pund är godtagbart, en cent per euro, men inte mer. För det andra måste kommissionen få ordning på sina räkenskaper. Allt det goda arbete som görs genom Europeiska unionens program raseras fullständigt av kommissionens regelbundna problem med räkenskaperna. Finns det inte en enda kommissionsledamot som är beredd att ta på sig ansvaret för detta och göra det rätta? Det är Europeiska unionen som är förloraren tills de gör detta.
Slutligen måste vi ha en lämplig demokratisk kontroll. Förra året röstade budgetmyndigheten fram tre miljoner euro för , till exempel. Jag hörde så sent som i går att , som är en av Europeiska unionens bästa kanaler för att söka kunskap om de europeiska frågorna, hittills inte har fått en enda cent av de pengarna. Jag är rädd för att det inte skulle röra kommissionen i ryggen om går i stöpet. Ännu värre, den struntar i budgetmyndigheten, som den bör göra sitt bästa för att respektera. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman! Vi har hört flera ledamöter tala för utskotten, och jag skulle vilja veta varför vi inte har hört något från alla utskott, det finns till exempel ingen talare uppskriven för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag trodde att det var normalt att en talare för varje utskott får tillfälle att lägga fram sitt utskotts ståndpunkt. 
Talmannen.
   – Herr Rübig! Jag noterar er kommentar, men som ni vet hade alla ledamöter som talat rätt att göra detta, eftersom de hade skrivit upp sig för att tala, eller för att deras grupper har skrivit upp dem. 
Mulder (ELDR ),
   . – Fru talman! Jag vill tacka alla som har deltagit i debatten. Jag tackar för alla uppmuntrande ord, och även för de stundtals negativa kommentarerna. De är en väsentlig del av en normal debatt. Ni förstår säkert att jag inte kan svara er alla. Jag kommer att ta upp de viktigaste punkterna. Jag uppskattar i alla händelser kommentarerna från kommissionsledamot Schreyer, som sade att den budget som vi står i begrepp att rösta om är den som visar den minsta ökningen i förhållande till rådets och kommissionens förslag jämfört med tidigare budgetar.
Jag uppskattar varmt hennes yttrande om att kommissionen godtar initiativen för jordbruket. Det tycker jag är bra. Än en gång hoppas jag att även rådet kommer att anta dem, men för att vara på den säkra sidan har parlamentet lagt fram ändringsförslag till alla förberedande åtgärder och alla pilotprojekt både i utgiftskategori 1 och 3, om rådet skulle förkasta åtgärderna inom utgiftskategori 1. Marginalen är större i den kategorin än i kategori 3.
Salvador Garriga Polledo och Bárbara Dührkop Dührkop har uttryckt sin oro över framstegen i medbeslutandeförfarandet när det gäller budgetposterna A 20, och så vidare. Jag delar den oron. Jag hoppas att vi inte får svårigheter med att fortsätta finansiera dessa projekt vid årsslutet. Jag anser inte heller att vi bör ha för bråttom med att utarbeta lagstiftningen. Jag tycker nog att kommissionen skulle göra klokt i att så snart som möjligt börja fundera över möjligheten att ha en övergångsperiod, så att vi i alla händelser kan fortsätta finansiera de projekt som vi har finansierat tidigare.
När det gäller en fråga som har tagits upp av flera talare står jag som föredragande fast vid att budgetplanen bör behållas enligt vad som har överenskommits. Jag kan bara säga att jag hoppas att vi inte överskrider budgetplanen i omröstningen, och detta gäller särskilt kategori 1b. Jag instämmer naturligtvis i vad Terry Wynn sade om att detta bara är första behandlingen. Trots det anser jag att vi även i första behandlingen måste stå fast vid denna princip så långt som möjligt.
Den Dover, som inte är kvar i kammaren, uttryckte tvivel om att det finns behov av så många språk i Europeiska unionen. Detta är ett återkommande tema i många tal. Jag anser att vi helt enkelt måste rätta oss efter fördraget. Enligt min åsikt gav Terry Wynn en utmärkt redogörelse av problemet, både med avseende på kategori 1b, som jag redan har talat om, och när det gäller Irakfrågan. Jag anser att vi helt enkelt måste invänta resultatet av omröstningen och besluta vad vi skall göra utifrån detta.
Ferber och många andra talade även om behovet av Info Point-kontoren, och jag har redan tagit upp dem. Jag anser att kommissionen måste komma med förslag snabbt även när det gäller denna fråga, så att vi inte orsakar dessa Info Point-kontor ohjälplig skada; de uppskattas nämligen varmt av den europeiska allmänheten. Även med en ny budgetplan måste vi vidta åtgärder så att vi kan fortsätta med dem.
Som svar på vad Kuckelkorn sade har jag hittills varit nöjd med samarbetet med organen. Jag hoppas att det förblir så även i framtiden. Jag har två saker att säga om dessa organ, om vilka ett beslut antagligen kommer att fattas på torsdag: att införa tio procent i reserven och tala om organens organisationsscheman. Jag hoppas att allt kan ordnas upp i nära samarbete med både Kuckelkorn och organen, så att vi kan lösa det här problemet före andra behandlingen. Avsikten är inte att ställa till med onödiga svårigheter, men parlamentet måste utöva sina demokratiska befogenheter på lämpligt sätt.
Bartho Pronk är inte kvar i kammaren, men jag kan bekräfta att garantifonderna för små och medelstora företag också kommer att gälla för de små och medelstora företag som är engagerade i hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Det finns ingenting som hindrar detta.
Låt mig slutligen svara Robert Goodwill, som frågade varför vi ger Europeiska miljöbyrån i Köpenhamn ytterligare uppgifter utan att öka finansieringen. Detta har beslutats i nära samråd med miljöbyrån, som anser sig kunna utföra dessa extra uppgifter inom ramen för det budgetförslag som vi har överlämnat. Om de själva säger detta, vem är då jag att ge dem extra pengar? Det är därför jag har kommit fram till denna ståndpunkt. Jag hoppas på fortsatt gott samarbete med er alla och tackar än en gång alla som har bidragit till denna debatt. 
Schreyer,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att återigen tacka Jan Mulder för hans vänliga ord. Jag tror säkert att vårt utmärkta samarbete kommer att fortsätta även i nästa skede av budgetförfarandet.
Jag vill kort svara på Roy Perrys yttrande om hur vi sköter vår redovisning. Vår redovisning är konsekvent. År efter år bekräftar revisionsrätten att våra räkenskaper korrekt återspeglar intäkter, utgifter samt tillgångar och skulder vid slutet av året. Vi håller på att modernisera systemet, men vår redovisning är konsekvent.
Eftersom flera talare har nämnt Info Point-kontoren vill jag på nytt upprepa att det inte är den rättsliga grunden som är själva sakfrågan här. Dessa kontor är informationskanaler och har inga likheter med A-30-budgetposterna, som tycks kräva en rättslig grund, och kommissionen har ett prerogativ för dessa. Det finns flera sidor av den här saken, och jag vet att utskottet diskuterar dem.
Jag måste påpeka att det finns tusentals Info Point-kontor som drivs med lån från kommissionens budget, och dem får vi inte glömma bort. Den andra frågan kommer en grupp kommissionsledamöter att ta itu med under förberedelserna av nästa sammanträde för Interinstitutionella gruppen för information (IGI).
Om jag går över till A-30-budgetposterna och de rättsliga grunderna, vill jag särskilt återkomma till vad som har sagts av flera talare, särskilt Bárbara Dührkop Dührkop, som har en mycket svår uppgift att försöka visa utskotten hur brådskande och nödvändigt det är att finna en rättslig grund. Rådet har inte betonat denna fråga tillräckligt, vilket jag finner oacceptabelt. Vi måste helt enkelt komma ihåg tidsramen. Om vi skulle besluta om en omedelbar lösning nu skulle rådet bara säga, ”vad bra, nu behöver vi inte göra någonting”, och då skulle vi mycket snart befinna oss i situationen att parlamentet sammanträder för sista gången före valen till Europaparlamentet utan att en rättslig grund har fastställts.
Jag anser också att den attityd som vissa medlemmar av rådet uppvisar, som säger att ”dessa anslag ligger i parlamentets intresse”, har helt fel. Det ligger även, vilket är rätt uppenbart, i medlemsstaternas intresse att säkra anslag till sådana organ som instituten i Florens och Brügge – för att bara nämna två exempel. Att göra detta ligger när allt kommer omkring i det gemensamma europeiska intresset, och det är därför det också är av gemensamt intresse att dessa rättsliga grunder fastställs så snart som möjligt.
Låt mig avsluta med att återkomma till den mycket viktiga frågan om bistånd till Irak. Det faktum att Europeiska unionen delades upp i två läger när det gällde frågan om ett militärt ingripande eller inte, försätter oss i ett svårt läge. Vi är dock överens om att vi vill hjälpa det irakiska folket, och inte bara med humanitärt bistånd, som vi har gjort i år; vi som tillhör Europeiska unionen vill även vara delaktiga i återuppbyggnaden. För närvarande är det dock inte möjligt att uppskatta vilka åtgärder vi kommer att vidta. Vem i kammaren kan säga vilket läge vi kommer att befinna oss i om – till exempel – sex månader?
Som det är nu drog Förenta nationerna själva tillbaka sin personal från Irak för flera veckor sedan, så någon måste administrera det bistånd vi beslutar om på plats. Det viktiga är trots allt att det vi gör är realistiskt. Vårt åtagande för Afghanistan, herr Elles, gällde för fem år. Vad vi försöker åstadkomma just nu är ett åtagande fram till årsskiftet, och jag ber er att inte förlora detta faktum ur sikte. Om ändringsförslaget om 500 miljoner euro antas, vilket åtagande kan kommissionen göra i Madrid med tanke på att rådet samtidigt talar om ett belopp på 200 miljoner euro? Om ni inte vill göra nedskärningar i utgiftskategori 4, skulle vi snart behöva ta pengarna från en utökad flexibilitetsreserv, vilket kräver ett gemensamt beslut. Detta skulle innebära att kommissionen inte skulle kunna komma med ett fast åtagande i Madrid, och jag ber er att överväga denna fråga på nytt.
Budgetutskottets ordförande, Terence Wynn, ställde en särskild fråga till mig om möjligheterna till en tilläggsbudget. Jag kan säga honom att det – som en direkt följd av medlemsstaternas tvekan – troligen kommer att genomföras ytterligare en givarkonferens, eventuellt nästa år. Jag vill därför be er att överväga om parlamentet i detta skede, under första behandlingen, skulle kunna lägga fram ett förslag till förklaring om budgeten för 2004 med en uppmaning till kommissionen att lägga fram en rapport om genomförandet av detta bistånd samt en utvärdering till halvårsskiftet nästa år. Om situationen har förändrats när det gäller säkerheten, och andra politiska frågor har kunnat lösas så att det blir möjligt att tillhandahålla bistånd på plats, kommer vi att kunna anta en annan resolution om det aktuella beloppet. För närvarande ber jag er verkligen att ge kommissionen ett tydligt mandat inför givarkonferensen och göra det mycket klart att Europeiska unionen och parlamentet nu talar med en enda röst när det gäller biståndsfrågan. 
Talmannen.
   – Tack, fru kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Sanders-ten Holte (ELDR ),
   . – Fru talman, fru kommissionär, värderade kolleger! Stöd till Irak? Siffror som 160 miljoner, 200 miljoner och till och med 500 miljoner euro nämns som om de inte var någonting. Vad siffran än blir till slut vill jag göra det mycket klart att medlen för utvecklingsstöd inte får utnyttjas för detta! Att bekämpa fattigdomen är det viktigaste målet för det europeiska utvecklingssamarbetet, det är det som pengarna måste användas till. Enligt min mening är reserven och flexibilitetsinstrumentet lämpliga källor för EU-biståndet till Irak. Som föredragande har jag propagerat för att placeringen av budgetposterna för utvecklingssamarbete med Asien och Latinamerika skall ändras. De flesta människor som lever under fattigdomsgränsen på en US-dollar om dagen finns fortfarande i dessa två regioner. Dessa budgetposter måste komma under utvecklingssamarbete, och inte externa förbindelser. Detta handlar om verksamhetsbaserad budgetering, och kommissionens interna uppbyggnad skall inte styra uppdelningen av budgeten. En annan punkt är expertisen inom EU-delegationerna. Om kunskapsnivån kan höjas med hjälp av utbildning och ytterligare investeringar, kommer vi att nå målsiffran på 35 procent för den sociala infrastrukturen i utvecklingsländer, och vi kommer också kunna se till att minst 20 procent av detta kan användas för grundskoleutbildning och hälso- och sjukvård. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0279/2003).
Vi skall nu behandla en rad frågor till kommissionen.
Talmannen. –
Kommissionen bekräftar i sitt svar av den 2 oktober 2003 (P-2694/03) uppgifterna om att företag från andra medlemsstater diskrimineras gentemot tyska företag.
Under tiden har den tyska förbundsregeringen skjutit upp införandet av avgiften på obestämd tid. Med beaktande av dessa uppgifter skulle jag vilja fråga kommissionen om arbetsgruppen i sin nuvarande sammansättning (företrädare för kommissionen, den tyska regeringen, transportsektorn och Toll Collect) kommer att fortsätta sitt arbete, så att den inför ett eventuellt nytt fastställande av datumet för införande av avgiften kan utarbeta en ingående rapport om svårigheterna i samband med användningen av detta system och ta ställning till eventuella fördragsbrott.
Om arbetsgruppen inte får fortsätta att fullfölja sitt uppdrag, kommer kommissionen då på grundval av de aktuella uppgifterna att väcka talan om fördragsbrott mot Tyskland så att den tyska förbundsregeringen eller driftföretaget förpliktas att bevisa att alla former av den diskriminering som i dag råder har avskaffats? 
De Palacio,
   . – Herr talman! Jag vill påpeka att Tyskland informerade kommissionen om sin avsikt att införa ett avgiftssystem för godsfordon, och den tyska regeringen föreslog en fast genomsnittlig avgift på 12,6 cent per kilometer.
Den 6 mars underrättade Tyskland kommissionen om sin avsikt att införa ett system för avgiftsersättning – en ersättning, åtminstone partiell, eller en betalning – som grundas på särskilda avgifter, som medger betalning av ett belopp på upp till 15 cent i genomsnitt.
Kommissionen måste bedöma om den meddelade åtgärden är förenlig med den inre marknaden och med den tillämpliga gemenskapslagstiftningen. Med hänsyn till att kommissionen hyser vissa betänkligheter i fråga om denna åtgärd, fattade den beslut den 23 juli 2003 om att inleda en formell undersökning, i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 88.2 i EG-fördraget, så att Tyskland och andra berörda parter kan inkomma med yttranden. Texten offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning den 27 augusti 2003, och kommissionen skall enligt planerna fatta det slutliga beslutet till årsskiftet.
Kommissionen anser att ett avgiftssystem kan vara diskriminerande om vissa tekniska problem inte kan lösas innan det införs. Kommissionen och den tyska regeringen inrättade följaktligen en arbetsgrupp i avsikt att undersöka de tekniska problem som har uppstått i och med införandet av avgiftssystemet, och denna grupp har visat sig fungera bra.
Jag vill också påpeka att kommissionen har bett den tyska regeringen att försäkra sig om att införandet av detta avgiftssystem begränsar den fria rörligheten för trafik i Europa så lite som möjligt. Kommissionen kommer att vidta lämpliga åtgärder i det fall det uppstår problem när systemet väl är i drift. Jag vill hur som helst säga att kommissionen har agerat i försvar av fördragen och att vi sedan i slutet på augusti – början på september har inrättat samarbetskanaler med den tyska regeringen, vilka fungerar alldeles utmärkt. 
Grosch (PPE-DE ).
   – Fru kommissionär! I mina frågor betonade jag att kommissionen har agerat på lämpligt sätt i det här ärendet. Jag oroar mig snarare för det faktum att avgiftssystemet har uppskjutits på obestämd tid och att denna arbetsgrupp, som ni redan har inrättat, har visat på att det finns brister och att även detta har lett till diskriminering mellan flera medlemsstater. Min fråga är följaktligen om arbetsgruppen kan fortsätta sitt arbete under detta övergångsskede. Kommer kommissionen att inleda ett överträdelseförfarande om arbetsgruppen inte kan fortsätta sitt arbete? Jag anser att det står klart att avgiftssystemet inte ifrågasätts i princip, utan att det kontrollsystem, bland annat, som Tyskland kommer att använda för att ta ut denna avgift, för det första uppvisar tekniska brister och för det andra inte kommer att vara tillgängligt för alla företag. Jag anser att detta är ett tillräckligt skäl för att fortsätta med denna undersökning, det vill säga med övervakningen. 
De Palacio,
   . – Jag kan säga att det ännu inte har förekommit någon diskriminering, bland annat därför att avgiftssystemet ännu inte har införts. Jag vill påpeka följande: det är de tyska myndigheterna som har beslutat att datumet för införandet av avgiftssystemet skall skjutas upp, till följd av att de företag som ingår i det konsortium som ansvarar för tillverkningen av utrustningen och för genomförandet av systemet vägrar att foga sig och med hänsyn till de brister som har påvisats.
Den tyska transportministern, Stolpe, har upprepade gånger försäkrat mig – och faktum bekräftar hans ord – att systemet inte kommer att sättas i drift förrän det fungerar normalt, utan diskriminering. Det är vad jag tar hänsyn till. 
Rübig (PPE-DE )
   . – Herr talman, kommissionär de Palacio, mina damer och herrar! Vi vet att transporten är en känslig fråga. Jag skulle därför vilja veta hur läget egentligen är när det gäller undersökningen av de rättsliga grunderna, det vill säga de nuvarande rättsliga grunderna enligt och vilka de tilltänkta rättsliga grunderna kommer att vara, till exempel riktlinjerna för infrastrukturkostnader och avgiftssystemet Eurovinjett, avgifter, prissättning av trafiken och miljöpoäng – det vill säga hela rasket.
Enligt min mening är det mycket viktigt för strategin, och för dess genomförande i medlemsstaterna, att argumenten har en konkret mening och att vi försöker samordna de nuvarande och framtida åtgärderna. 
De Palacio,
   . – Herr Rübig! Det finns för närvarande en uppsättning bestämmelser, som kallas Eurovinjett. Genom detta avgiftssystem fastställs det vilken betalning som kan tas ut för användning av vissa infrastrukturer, det vill säga uttag av avgifter.
Problemet är att vi anser att detta direktiv inte är tillräckligt tydligt och komplett och att systemet till exempel inte möjliggör samfinansiering av alternativa infrastrukturer, en fråga som tycks vara grundläggande om vi skall kunna skapa lämpliga infrastrukturer i Europeiska unionen.
Vi har därför lagt fram ett förslag om rättslig grund, den rättsliga grunden för transport, vilket antas med majoritetsbeslut och inte kräver enhällighet. Det är sant att det nuvarande direktivet Eurovinjett har en annan rättslig grund, en skatterättslig grund; systemet betraktas därför som en skatt, medan det vi föreslår i det förslag som vi nu lägger fram är en betalning för de kostnader som uppstår till följd av utnyttjande av en infrastruktur. Dessutom kan vi i så fall behålla denna rättsliga grund, som är för transporten, eftersom vi talar om en betalning för utnyttjande av en infrastruktur, på villkor att de pengar som inkommer på det sättet inte tas med i statskassan. Om dessa pengar tas med i de offentliga räkenskaperna, i de administrativa budgetarna, vare sig det är statens, en federal delstats eller en regions räkenskaper, skulle vi automatiskt gå tillbaka till den skatterättsliga grunden och ett sådant förslag skulle följaktligen kräva enhällighet.
Herr Rübig! Jag anser därför att vi bör behålla förslaget i sin nuvarande utformning: att vi kopplar denna inkomst till utnyttjandet av infrastrukturen, till underhållet av infrastrukturerna och transportsektorn och inte till de offentliga inkomsterna, förvaltningarnas inkomster, eftersom vi i så fall, och jag upprepar detta, måste välja en annan rättslig grund, vilket kräver enhälligt beslut. Jag vet inte om det skulle vara det bästa tillvägagångssättet om vi verkligen vill ändra Eurovinjettdirektivet. 
Talmannen. –
I anslutning till mina tidigare frågor till kommissionen angående resor genom Bulgarien och de uppgifter jag lämnat till kommissionen om händelser som inträffat i september 2001, har jag mellan den 6 och 8 september gjort en inspektion på plats på transitsträckorna genom Bulgarien och Serbien och Montenegro. Jag kunde då konstatera att de problem som man rapporterat till mig verkligen existerar.
Från personer som reser genom dessa länder har jag fått höra att utlänningar ofta uppmanas betala 5 euro till tulltjänstemännen. Om denna uppmaning inte hörsammas hotar dessa med att låta fordonen vänta länge vid gränsen. Jag kunde själv övertyga mig om att polis- och tulltjänstemännen vid meningslösa kontroller godtyckligt och omotiverat tar ut böter och avgifter på mellan 70 och 200 euro per bil. Detta tillvägagångssätt står i skarp motsats till de bestämmelser och förfaranden som EU förutsätter att kandidatländerna iakttar.
Jag ber därför kommissionen att reda ut dessa förhållanden och informera mig om de åtgärder den vidtar för att komma till rätta med problemet. 
Verheugen,
   . – Herr talman, herr Ceyhun! Kommissionen känner till de händelser som ni beskriver i er fråga. Dessa händelser inträffar tyvärr inte bara i Bulgarien, utan även i många andra länder i världen, och jag tror att ni vet lika väl som jag varför de inträffar. Trots detta måste vi komma ihåg att polis- och tulltjänstemännens agerande, som ni skildrar i er fråga, är olagligt och även utgör ett brott enligt bulgarisk lagstiftning, ett brott som måste bestraffas. Kommissionen har fört regelbundna och ingående diskussioner med den bulgariska regeringen om dessa frågor och yrkat på åtgärder för att lösa dem.
Jag måste dock nämna att kommissionen inte har några möjligheter att inleda undersökningar i enskilda fall och att detta i alla händelser är de nationella myndigheternas ansvar. Enligt min mening måste problemen med korruption vid gränspassager eller genomresa betraktas både från en rättssäkerhetssynpunkt och när det gäller bekämpning av korruption. Kommissionen prioriterade särskilt båda dessa frågor i sitt samarbete med Bulgarien. Vad jag vill säga är att jag anser att hela brottsrättssystemet i Bulgarien måste reformeras radikalt och denna övertygelse delas av den bulgariska regeringen. En sådan reform är svår att genomföra och den har inte genomförts fullt ut ännu; för att göra detta krävs det en ändring av konstitutionen, och den frågan har blockerats i många år.
Under ett besök i Bulgarien denna sommar ingrep jag på ett mycket okonventionellt sätt för att försöka få bukt med denna blockad. Mitt försök blev framgångsrikt, och ändringen av författningen har nu antagits, vilket innebär att alla hinder för den nödvändiga rättsliga reformen har undanröjts, och kommissionen för vidare samtal med de bulgariska myndigheterna om allmänt stöd för reformen. Den bulgariska regeringen har dessutom i samarbete med kommissionen utarbetat en handlingsplan för att bekämpa korruptionen, som nu kommer att genomföras gradvis. Handlingsplanen innehåller radikala förändringar av tullavgiftssystemet och hanteringen av detta, samt hårdare kontrollåtgärder. Den bulgariska regeringen har förbundit sig att se till att alla medborgare har tillgång till ett effektivt klagomålsförfarande.
De åtgärder som genomfördes förra året har sedan dess lett till 218 disciplinära förfaranden mot tulltjänstemän och 212 ingripanden mot polistjänstemän. Hittills har 40 tulltjänstemän och 47 polistjänstemän avskedats. Kommissionen kommer att fortsätta att följa utvecklingen på det här området i framtiden och göra fullt bruk av de instrument som finns till hands för att se till att Bulgarien följer de internationella standarderna och för att hjälpa landet att göra detta. 
Ceyhun (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär Verheugen,! Jag vill nämna att de bulgariska myndigheterna under tiden har bett mig om ursäkt, eftersom jag själv upplevde detta med mitt tyska pass. Jag vill nu lägga den här saken åt sidan, därför att jag har förtroende för att ni kommer att fortsätta arbetet på detta område och för att problemet, om någonsin, kommer att vara löst senast 2007. 
Talmannen. –
Genom utvecklingen av e-handeln har marknadsföringen och försäljningen av läkemedel utan föregående receptförskrivning tagit fart på Internet, varigenom de som intar läkemedlen många gånger utsätts för livsfara (som i fallet med en 24-årig yngling i Storbritannien).
Godkännande, marknadsföring och försäljning av läkemedelsprodukter omfattas i EU av en sträng lagstiftning, men genom Internets globala karaktär kan denna lagstiftning kringgås.
Har kommissionen uppgifter om omfattningen av den lagliga e-handeln med läkemedel inom EU? Har kommissionen uppgifter om hur mycket läkemedel som sammanlagt tillhandahålls via Internet, med eller utan elektronisk receptförskrivning, inom och utom EU? Tänker kommissionen i samarbete med läkemedelsbolagen, Europeiska läkemedelsmyndigheten, Världshälsoorganisationen och den amerikanska läkemedelsmyndigheten FDA undersöka företeelsen och föreslå åtgärder för att förhindra att människor utsätts för fara och förs bakom ljuset? Tänker kommissionen genomföra någon EU-kampanj för att medvetandegöra och informera konsumenterna om farorna med att köpa läkemedel via Internet? 
Liikanen,
   . – Godkännande, placering på marknaden och klassificering av läkemedel regleras strikt av gemenskapens lagstiftning om läkemedel. Detsamma gäller för marknadsföring. Trots detta är farmaceuters tillhandahållande av läkemedel till privatpersoner, med andra ord försäljning till allmänheten, inte reglerat på gemenskapsnivå enligt lagstiftningen om läkemedel. Till följd av detta täcks inte försäljning av läkemedel via Internet av EU:s läkemedelslagstiftning. Försäljning av denna karaktär faller under de nationella bestämmelserna och måste bedömas inom ramen för fördragets ”allmänna principer”, det vill säga artiklarna 28–30 om fri rörlighet för varor. Kommissionen har därför inga exakta siffror om omfattningen av laglig elektronisk försäljning av läkemedel inom Europeiska unionen. Den har heller inga siffror om den totala kvantiteten läkemedel som tillhandahålls via Internet inom Europeiska unionen och utanför dess gränser, med eller utan elektronisk receptförskrivning.
Denna fråga måste också övervägas mot bakgrund av direktivet om konsumentskydd vid distansavtal, i vilket det fastställs att medlemsstaterna kan anta eller tillåta strängare bestämmelser för att säkerställa en högre nivå av konsumentskydd, på villkor att dessa är förenliga med fördraget. Dessa bestämmelser omfattar, om det skulle visa sig vara nödvändigt, att på det egna territoriet förbjuda marknadsföring genom distansavtal av vissa varor eller tjänster, särskilt läkemedel, i enlighet med fördraget.
Frågan om nationella åtgärders förenlighet med fördraget, det vill säga artiklarna 28–30, är för närvarande aktuell i och med ärendet DocMorris NV och Jacques Waterval, som är föremål för förhandlingar i EG-domstolen. Det handlar huvudsakligen om att se på frågan om huruvida nationella åtgärder av denna karaktär är proportionella och om de är motiverade för att skydda människors liv och hälsa.
Försäljning av läkemedel via Internet väcker frågor om hälsoskydd och juridiska problem, och frågan om att förbättra den information som finns tillgänglig för patienter är just en av de viktigaste punkterna i det meddelande som kommissionen nyligen lagt fram och som benämns ”En starkare EU-baserad läkemedelsindustri till gagn för patienten – En handlingsplan”.
Kommissionen har åtagit sig att undersöka möjligheterna till att inrätta en realistisk och praktisk ram för patientinformation om receptförskrivning av läkemedel. Apropå det har kommissionen för avsikt att inrätta en europeisk hälsoportal, där dessa frågor kan tas upp. Det skall dock noteras att det först och främst är medlemsstaternas ansvar att informera konsumenterna om risken med att köpa varor via Internet och att kontrollera denna verksamhet. Kommissionen kan därför endast agera under mycket begränsade omständigheter. 
Malliori (PSE ).
   – Herr kommissionär! Jag beklagar naturligtvis att vi inte har mer detaljerade uppgifter för att visa hur omfattande och allvarligt detta problem är. Jag vill dock tala om för er att omsättningen av e-handeln med läkemedel överstiger fem miljarder euro, men vi vet inte vilka det är som säljer produkterna. De undersökningar som har genomförts på detta område visar att det är personer som sysslar med brottslig verksamhet. Vi vet inte heller var dessa läkemedel ursprungligen kommer från, eftersom de ofta inte kommer från länder som Förenta staterna eller Kanada, utan från Indien och Brasilien, vilket innebär att läkemedlens sammansättning och innehåll är mycket skadligt och inte har något samband med indikationerna. Det förekommer också förfalskningar och påhittade läkaryttranden, som medför fara för livet för de personer som intar dessa läkemedel. Även detta har observerats i Förenade kungariket. Tyvärr köpte över 600 brittiska medborgare läkemedel via Internet under 2003. Måste vi verkligen tillåta denna marknadsföring, särskilt när det rör personer i ung ålder? De läkemedel som marknadsförs mest via Internet är mot övervikt. Detta rör alltså mycket unga personer. Oavsett den nationella lagstiftningen på detta område anser jag att vi absolut måste vidta åtgärder även på gemenskapsnivå. 
Talmannen.
   –Kommissionsledamoten har noterat den ärade ledamotens yttrande, som inte är en fråga. Vi skall nu fortsätta med den andra delen av denna frågestund. Två kommissionsledamöter kommer att besvara frågorna, och vi börjar med David Byrne.
Den 1 juli i år sade kommissionsledamoten med ansvar för konsumentfrågor i parlamentet: ”Jag har bett mina tjänsteenheter att överväga en utveckling av standarder för köttberedningar som skulle begränsa den mängd vatten som kan tillsättas till sådana produkter och förvisso användningen av animaliskt protein i syfte att öka volymen. Min avsikt är att analysera det arbete som har utförts av mina tjänsteenheter för att bestämma vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas”.
Kan kommissionen nu, drygt fyra månader efter debatten i parlamentet, informera om dagsläget och om vilka konkreta initiativ som man redan har tagit för att skydda och upplysa konsumenterna i samband med denna köttsvindel? 
Byrne,
   . – Först och främst vill jag tacka Staes för att han har lagt fram en fråga om tillsats av vatten och protein i kycklingkött. Denna fråga diskuterades under sammanträdet den 1 juli 2003, och nu är det dags att informera parlamentet om det aktuella läget.
Jag vill först säga ett par ord om bakgrunden till denna fråga. Som ni vet har Irlands och Förenade kungarikets myndigheter uppdagat bedrägliga förfaranden i syfte att på konstgjort sätt öka volymen av hönskött genom tillsatser av vatten och protein i andra ingredienser. Denna metod används för att hålla kvar en stor mängd vatten, upp till 40 procent eller till och med så mycket som upp till 50 procent. Det är skälet till att jag har bett mina tjänsteavdelningar att göra allt de kan för att förbättra denna olyckliga situation.
I linje med det förslag som Förenade kungarikets myndigheter lagt fram har mina tjänsteavdelningar arbetat med ett direktiv från kommissionen för att se till att tillsatser av vatten i sådana produkter anges på etiketten.
Ett förslag har diskuterats med experter från medlemsstater och berörda aktörer. Det föreskriver ett krav på att innefatta ”tillsats av vatten” och procentandelen av tillsatsen av vatten i produktens beteckning.
Jag anser emellertid fortfarande att märkning av produkter som har en tillsats av vatten bara är den näst bästa lösningen i det fall vatten har tillsatts för att på konstgjord väg öka volymen, och följaktligen i avsikt att vilseleda konsumenterna. Metoden att tillsätta vatten i livsmedel för att lura konsumenterna är föraktlig. Jag har därför åter bett mina tjänsteavdelningar att undersöka om det finns några möjligheter att förbjuda denna metod enligt den nuvarande gemenskapsrätten, och detta arbete pågår för närvarande. 
Staes (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionär! Tack för ert svar. Jag vill ställa några följdfrågor. Hittills har det talats om att dessa metoder från Nederländerna förekommer på Irland och i Förenade kungariket. Har ni nu någon uppfattning om huruvida dessa metoder används även i andra medlemsstater?
Under debatten den 1 juli meddelade ni att samarbetet mellan medlemsstaterna och kommissionen skulle ökas för att se till att kontrollerna av bedragare blir hårdare. Vilka åtgärder har ni nu vidtagit i detta avseende?
Ni har redan besvarat flera andra frågor som jag hade tänkt ställa till er. Men den 1 juli meddelade ni också att ni kommer att utveckla standarder för köttberedningar. När det gäller förekomsten av vatten har ni besvarat den frågan. Men hur är det med förekomsten av andra proteiner, ”kycklingkött” som innehåller protein från nöt- eller svinkött? Hur långt har ni kommit när det gäller den punkten? Finns det några utsikter till ett totalförbud mot dessa metoder? Jag anser nämligen att den sista delen av ert svar är helt rätt: dessa metoder är verkligen helt oacceptabla och de bör totalförbjudas. Har ni någon aning om när ett sådant förbud kan införas, och om det är möjligt att göra detta? 
Byrne,
   . – Utredningsarbete genomförs i samverkan med medlemsstaterna. Jag kan berätta för er att det verkar som om denna metod fortsätter att användas. Medlemsstaterna och kommissionen är följaktligen fortfarande oroade.
Ett antal åtgärder har vidtagits när det gäller denna fråga, inte bara på utredningsnivå. Jag har även bett mina tjänsteenheter att genomföra en detaljerad juridisk analys av den gällande lagstiftningen om sådana här situationer. Jag har särskilt bett dem analysera rådets direktiv 71/18/EEG: vi tror att tillsatser av vatten och hydrolyserat protein för att hålla kvar vatten förbjuds i direktivet. Den frågan analyseras för närvarande från juridisk synpunkt. När analysen har slutförts avser jag att förbereda ett meddelande från kommissionen som medlemsstaterna kommer att få ta del av.
I detta skede är det aningen tidigt att ge er ytterligare detaljer om den pågående utredningen, analysen av de juridiska förutsättningarna och den lagstiftning som redan finns, men jag hoppas kunna göra det inom en relativt snar framtid, och även lägga fram ett meddelande som kan diskuteras i parlamentet i sinom tid. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten om det i samband med analysen av möjligheterna att införa bestämmelser för köttberedningar även är möjligt att undersöka begränsningarna för automatisk separering av kött- och benmaterial. Det verkar ganska tokigt att tillämpa denna begränsning, som innebär ett förbud mot automatisk separering av kött- och benmaterial från kyckling. Jag har dock hört att kommissionen planerar att införa ett sådant förbud även för kyckling. Detta skulle kunna medföra betydande kostnader för till exempel broilerproduktionen, och det förefaller inte vara rationellt att automatisk separering av kyckling också skall förbjudas helt. Kan ni tala om för oss om avsikten med det meddelande som kommissionen kommer att lägga fram även är att ta itu med bestämmelserna om köttberedningar i ett bredare perspektiv? 
Byrne,
   . – Syftet med det meddelande jag har talat om är att ta itu med de omständigheter som Staes tog upp i sin fråga, det vill säga med fokus på kvarhållande av vatten i köttprodukter – i synnerhet från fjäderfä – och tillsatser av hydrolyserat protein i syfte att hålla kvar vatten i produkten. Det är syftet med detta meddelande.
När det gäller den andra frågan ni ställde kan jag bara säga att vi för närvarande funderar kring alla frågor som rör livsmedelssäkerhet. Jag kan för tillfället inte ge er ett svar på huruvida den särskilda punkt som ni tog upp är en av dessa frågor, men det är något som jag kan ta itu med. Om ni skriver till mig i frågan skall jag ge er ett mer detaljerat svar. 
Whitehead (PSE ).
   – Jag vill be kommissionsledamoten att berätta två saker för oss. För det första, överväger han bestämda gränsvärden för den procentandel vatten som kan tillsättas? Jag uppfattade det som att vi nu talar om en övre gräns på runt 20 procent, i stället för de 40 och 50 procent vi ibland ser.
För det andra, känner kommissionsledamoten till att de personer som är skyldiga till denna svindel sade i brittisk TV att de har idiotsäkra metoder för att dölja det faktum att protein utan angivet ursprung kan tillsättas i produkter? Kommer han att be Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (EFSA) eller ett liknande organ att undersöka hur dessa metoder har kunnat fortsätta tillämpas på detta sätt? Metoderna innebär ett bedrägeri mot konsumenterna och är en folkhälsoskandal. 
Byrne,
   . – Jag måste säga till Whitehead att jag inte samtycker till den metod varigenom vatten hålls kvar i en produkt i avsikt att öka volymen, att öka vikten, så att konsumenterna vilseleds att tro att de köper mer protein än de verkligen gör. Detta är helt klart en vilseledande metod som är avsedd att lura konsumenterna. Jag strävar därför inte efter att införa en övre gräns för tillsats av vatten som, även vid 20 procent, leder till att konsumenten vilseleds.
När det gäller frågan om huruvida detta protein kan döljas eller inte, ingår även detta i det pågående arbetet. Men vad jag inriktar mig på för tillfället är att kommissionen skall kunna lägga fram ett förslag som bygger på de rådande rättsliga grunderna. Med andra ord: finns det rådande lagstiftning i kraft som kan tolkas på ett sådant sätt att denna verksamhet kan förbjudas? Detta koncentrerar jag mig på för tillfället. De andra frågorna är, som ni så riktigt påpekar, också viktiga och vi kommer att ta itu med dem i sinom tid. 
Talmannen. –
Sedan några månader invaderar ett nytt mode diskotek, tobaksaffärer och jourbutiker i Belgien. Det är en kartong för cigarettpaket som döljer varningstexten. Dessa varningar skall från och med den 30 september täcka 30 procent av cigarettpaketets framsida och minst 40 procent av baksidan, enligt direktiv 2001/37/EG(1).
De som har uppfunnit den här produkten har en tydlig avsikt – att dölja varningstexterna med färggranna askar och på sikt reklam.
Känner kommissionen till detta? Vet kommissionen att det är en expanderande marknad som täcker tolv av femton medlemsstater? Avser kommissionen att tillsammans med medlemsstaterna vidta åtgärder för att få slut på en kommers som uppenbarligen strider mot tanken med direktiv 2001/37/EG? Eller kan kommissionen åtminstone lova att undersöka vilka eventuella rättsliga åtgärder som kan vidtas? 
Byrne,
   . – Gemenskapen för en sammanhängande och omfattande politik för kontroll av tobak genom lagstiftning som inbegriper innehåll i samt förpackning och märkning av tobaksvaror.
Även om gemenskapen har lyckats utveckla kraftfull lagstiftning om tobak står den inför dagliga utmaningar, som sträcker sig från rättstvister till felaktig tillämpning av bestämmelser i denna lagstiftning.
Den ärade ledamotens fråga handlar om huruvida kartonger som cigarettpaket läggs in i för att dölja varningstexten, strider mot ”tanken med direktivet”. Denna fråga måste övervägas inom ramen för genomförandet av direktivet om tobaksvaror. Enligt artikel 5 i detta direktiv skall uppgifterna om halterna av tjära, nikotin och kolmonoxid i cigaretter tryckas på varje cigarettpaket och varje paket cigaretter måste förses med allmänna och kompletterande hälsovarningar som skall täcka minst 30 procent av framsidan och 40 procent av baksidan, i syfte att informera konsumenterna om riskerna med att röka.
Ett av direktivet om tobaksvarors främsta syften är att varna konsumenterna för hälsoeffekterna av tobaksbruk genom tydliga och synliga varningstexter. I detta avseende föreskrivs det i direktivet att dessa texter inte på något sätt får gömmas, skymmas eller störas av något annat skriftligt eller bildmässigt inslag eller genom att förpackningen öppnas.
Om cigarettpaketen och kartongerna säljs separat, kan det hävdas att detta inte direkt strider mot bestämmelserna i direktivet, vilka rör försäljning av tobaksvaror, och inte försäljning av kartonger. Om konsumenten köper kartongen av fri vilja, är detta ett personligt beslut som fattas av konsumenten, som med all sannolikhet har lagt märke till varningstexterna och förmodligen inte tycker om att se dem. I det sammanhanget har direktivets syfte att informera konsumenten om effekterna på hälsan av tobaksbruk uppfyllts.
I de fall kartongerna marknadsförs direkt eller indirekt av tobakstillverkarna själva och till exempel ges gratis i tobaksaffärer, även i de fall de läggs fram eller säljs separat, skulle detta dock kunna påverka försäljningen av tobaksvaror som omfattas av direktivet och äventyra nyttan med direktivet. Detta kan då uppfattas strida mot direktivets anda, vilket den ärade ledamoten hävdar.
Kommissionen är medveten om att till exempel dessa kartonger i några fall säljs i tobaksaffärer med statlig licens, och att broschyrer som gör reklam för dem skickas till tobaksaffärerna av samma distributionsföretag som levererar tobaken. Det är medlemsstaternas sak att vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att direktivet genomförs korrekt. Kommissionen uppmanar de myndigheter som har ansvar för genomförandet av direktivet att vara vaksamma i detta avseende. Gemenskapen har ett kraftfullt rättsligt instrument som måste tillämpas korrekt.
Kommissionen kommer att analysera alla praktiska frågor som uppstår i samband med genomförandet av direktivet och kommer att rapportera till parlamentet före slutet av 2004. 
Ries (ELDR ).
   – Det finns, om jag har förstått kommissionsledamoten rätt, två grundläggande aspekter av den här frågan; den ena är en eventuell önskan att tillhandahålla denna kostnadsfria ask vid försäljning av cigaretter. Jag anser – och jag talar inte bara för mig själv, utan för flera ledamöter, som har utkämpat denna kamp sida vid sida med kommissionsledamoten under det arbete som har genomförts med detta proaktiva och viktiga direktiv – att vi talar om centrala frågor, och detta måste sägas! Vi finner det därför oerhört svårt att godta detta slags lagliga fatalism. Vi är inte alla juridiska experter, men vi är inte heller naiva; vi är fullständigt medvetna om att det kommer att bli mycket svårt att finna en laglig lösning, men vi hoppas att det finns en sådan. Det är svårt att godta att dessa små askar, vilka en del bara ser som en rolig sak, men som är fullständigt oacceptabla, och som påverkar och till och med omintetgör målet för vårt direktiv, säljs i stora kvantiteter i dag: 50 000 om dagen, och detta är bara ett märke, herr kommissionär!
Dessa askar har blivit på modet i mer eller mindre alla medlemsstater. I min fråga talar jag om 12 medlemsstater, men problemet förekommer förvisso i samtliga medlemsstater och i kandidatländerna. Jag anser därför att allvarliga rättsliga åtgärder måste vidtas när det gäller den här frågan. Vi måste finna en lösning, och detta är ännu viktigare eftersom kommissionen, som vi stöder i den kampen, föreslår att vi skall gå längre genom att inbegripa fotografier. Dessa kommer att göra detta mode ännu mer attraktivt och ytterligare öka försäljningen av dessa produkter och viljan att skyla över verkligheten. Vad kan vi göra om det blir så?
När det gäller den andra aspekten; är det tillverkarna själva som bifogar denna kartong? I de flesta fall gör de det inte, men i några fall erbjuds dessa produkter av tillverkare av cigarettändare, och där finns det ju en viss koppling. 
Byrne,
   . – Jag instämmer helt med innebörden i den fråga ni ställer och den sista delen av er fråga riktar sig mot huruvida själva tobaksindustrin är inblandad i detta, eller detaljhandlarna själva för den delen. Som jag antydde tidigare verkar det finnas en del bevis för att statligt stödda tobaksaffärer kanske ägnar sig åt detta.
Frågan om i vilken utsträckning dessa produkter kan säljas eller ges gratis i anslutning till försäljning av tobaksvaror måste tas itu med och lösas, i synnerhet med avseende på genomförandet av lagstiftningen, vilket faller inom medlemsstaternas egna befogenheter.
Om det emellertid skulle förekomma två helt separata och skilda transaktioner, där den ena skulle vara inköpet av cigaretter och den andra inköpet av en förpackning som denna i en annan butik i ett annat område, där en person är fri att göra vad han eller hon vill med sitt paket cigaretter, tycker jag nog, när det gäller sådana fall, att vi når vi en punkt där regleringen blir svårare. Men, som jag sade tidigare, faktum kvarstår att köparen av cigarettpaketet kommer att ha blivit medveten om och uppmärksammats på att denna information finns på cigarettpaketen. De fotografier ni hänvisar till kan också inkluderas om medlemsstaten i fråga väljer att trycka dem på cigarettpaketen, även om det inte är obligatoriskt att göra detta, och i den bemärkelsen informeras konsumenten i lagstiftningens anda. I den bemärkelsen kringgås inte lagstiftningen.
Men andra frågor ingår i sammanhanget. En är att se till att lagstiftningen genomförs korrekt och en annan är att se till att vi inte inkräktar på individens frihet att göra vad han eller hon vill med sina egna ägodelar, även under omständigheter där vi inte skulle samtycka till det. 
Talmannen. –
Kommissionen är säkert medveten om att Europaparlamentet 2001 röstade för att djur som transporteras till slakt eller gödning maximalt skall få transporteras i åtta timmar eller 500 km. Kommissionens vetenskapliga kommitté för djurs hälsa och välbefinnande har fastslagit att välbefinnandet tenderar att minska i takt med transportens längd, och att transporterna därför bör vara så korta som möjligt. Kommer kommissionen med detta i åtanke, trots att ingen övre gräns för transporter satts upp i förslaget till förordning, att stödja en sådan gräns om parlamentet återigen efterlyser en övre gräns för transporter när det fastställer sitt yttrande om förslaget till förordning? 
Byrne,
   . – Kommissionen antog den 16 juli sitt förslag om djurskydd vid transporter. Detta medför en genomgripande översyn av de europeiska bestämmelserna om djurtransporter.
Kommissionen är medveten om att parlamentet och några medlemsstater har begärt en begränsning av transporter till åtta timmar eller 500 kilometer. Det skall emellertid stå helt klart, efter vetenskapliga yttranden i saken, att kommissionens vetenskapliga kommitté inte rekommenderade särskilda tidsbegränsningar för djurtransporter som ett verktyg för att förbättra deras välbefinnande.
Kommissionen tar i sitt förslag full hänsyn till den vetenskapliga kommitténs åsikt och till den omfattande remissrunda som genomfördes med berörda aktörer.
Kommissionen beslutade att det bästa sättet att förverkliga resultatet av denna process var att föreslå transporttider som skulle stämma överens med de bestämmelser om rese- och vilotider som är tillämpliga för förare. På så vis skulle ett av mina främsta mål – ett effektivt genomdrivande av regler om stärkt djurskydd – kunna uppnås på ett mycket mer rättframt sätt. Färdskrivare skulle användas för att kontrollera att bestämmelserna följs.
Jag ser fram emot att ta del av parlamentets åsikter om vårt förslag, såväl som en snabb behandling i rådet. Det är inte på sin plats att börja spekulera om några särskilda scenarion när det gäller våra respektive institutioners roller som fastställts i fördraget. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Jag är faktiskt aningen besviken, eftersom det verkar vara stor skillnad mellan bestämmelser för lastbilsförare som transporterar djur ända till Mellanöstern, och de förhållanden som djuren i sig hålles i. 
Kommissionens vetenskapliga kommitté om djurhälsa och djurens välbefinnande drog slutsatsen att djurens hälsa och välbefinnande minskar i takt med transportens längd. Som ni nämnde, herr kommissionär, var parlamentets ståndpunkt åtta timmar. Med en transporttid på nio timmar, en viloperiod på 12 timmar, ytterligare nio timmars resa och ytterligare 12 timmars viloperiod, kan man bara köra på: det skulle leda till en situation där djuren kunde transporteras runt hela jordklotet och tillbaka igen. Detta kan fortsätta tills djuren är döda. Detta saknar fullständigt grund.
Det står fullkomligt klart att det är meningen att vi skall sträva efter att uppmuntra till att djuren skall slaktas så nära ursprungsplatsen som möjligt. Vi måste få bort dessa överdrivet långa transporter, särskilt när djur transporteras så långt bort som till Mellanöstern. Jag hoppas att kommissionen kommer att se över sitt förslag igen och lägga fram ett förslag om en maximal transporttid, hellre än denna situation, att man kan fortsätta transportera djuren långa sträckor med viloperioder. Detta räcker inte för att garantera djurens välbefinnande, och forskarna har faktiskt påpekat detta. Jag hoppas att kommissionen beaktar detta.
Vi måste ta djurens välbefinnande i betraktande på lång sikt och skapa incitament för att minska behovet av långdistanstransporter. Herr kommissionär, det kan man inte göra genom att skapa en situation där detta kan fortgå. 
Byrne,
   . – Jag noterar den ärade ledamotens kommentarer och även det faktum att hon är skuggföredragande för lagstiftningen om djurtransporter. Jag är också medveten om det faktum att det återstår för parlamentet att utse huvudföredragande – detta kommer helt säkert att göras mycket snart.
Ett betänkande kommer sedan som vanligt att utarbetas. Frågan kommer att läggas fram inför parlamentet för debatt, och vilka ändringsförslag som än läggs fram kommer kommissionen att i vanlig ordning bemöta dem. Då kommer vi att kunna genomföra en fullständig debatt om de frågor som tagits upp.
Under tiden har jag noterat vad den ärade ledamoten har sagt. 
Purvis (PPE-DE ).
   – Kan ni komma ihåg att en viss flexibilitet förvisso är önskvärd när ni tar denna lagstiftning i betraktande? Till exempel, om man har en strikt gräns på nio eller åtta timmar med åtföljande viloperiod kan det hända att slutmålet redan är inom sikte. I sådana fall är det sannerligen bättre att tillåta en eller två timmar extra körtid snarare än en viloperiod på 12 timmar, som följs av ytterligare en eller två timmars körande. Jag ber er att visa en viss flexibilitet i tillämpningen av all lagstiftning om djurtransporter. 
Byrne,
   .– Jag noterar Purvis påpekande, det är en åsikt han har uttryckt till mig tidigare. Denna fråga är en av flera som ordförandeskapet överväger i sitt svar på denna lagstiftning. Självfallet kommer dessa och andra frågor, enligt det vanliga förfarandet gällande genomförande av lagstiftning, förmodligen att ingå i parlamentets och rådets beaktande av förslaget, och resultera i ändringsförslag som syftar till att finna den lämpliga vägen framåt.
I detta skede är det inte min sak att lägga fram några ytterligare förslag, utan snarare att besvara de ändringsförslag som parlamentet, eller naturligtvis ministerrådet, kan lägga fram.
Avslutningsvis har jag noterat ert påpekande och vi kommer utan tvivel att diskutera det vid ett senare tillfälle. 
Lucas (Verts/ALE ).
   – Jag är också oroad över förslaget om djurtransporter. Förenade kungariket har för närvarande ett undantag från EU-lagstiftningen, genom vilket export av hästar och ponnyer från Förenade kungariket till kontinenten för slakt är förbjuden. Som ni vet har Förenade kungariket ett antal halvvilda hjordar av ponnyer i New Forest och Dartmoor.
Som jag har uppfattat det kommer det förslag om djurtransporter som ni nyligen har offentliggjort att tvinga Förenade kungariket att upphäva detta undantag och tillåta export av hundratals, om inte tusentals, hästar och ponnyer för slakt till Frankrike, Belgien och Italien. Jag anser att det är ett absolut chockerande förslag, med hänsyn till att Förenade kungariket är en nation av hästälskare och det speciella kulturella värde som hästar och ponnyer har för det brittiska folket.
Kommer kommissionen att kunna stödja det ändringsförslag som jag tänker lägga fram i utskottet för miljö om att tillåta Förenade kungariket att förbjuda export av hästar och ponnyer från Förenade kungariket för slakt eller gödning? 
Byrne,
   . – Jag är medveten om de frågor ni tar upp. Det finns emellertid några sakfel i ert påpekande.
Det finns inget gällande undantag för närvarande. Det undantag som gällde togs bort 1995. Det skulle därför vara felaktigt att göra gällande att det förslag till lagstiftning som nu behandlas leder till att läget förändras från det status quosom rådde innan.
Med detta sagt, diskuterade jag i morse just denna fråga med er kollega Parish. Jag är medveten om att det råder oro i Förenade kungariket i frågan. Jag har gett uttryck för mina åsikter om detta och jag är lyhörd för de påpekanden som har gjorts. Dessa åsikter kommer, efter vad jag har hört, att få viss uppmärksamhet i brittisk press i morgon. Jag har bett mina tjänsteavdelningar att beakta just denna specifika fråga för att försöka finna en lösning som ni kan godta, och samtidigt se till att bestämmelserna för den inre marknadens fungerande inte blir lidande. Frågan tas alltså under övervägande. 
Talmannen. –
I juni 2001 beslutade EU:s hälsoministrar, på Sveriges initiativ, att uppmana kommissionen att utarbeta en gemenskapsstrategi för att reducera alkoholens skadliga effekter. Vi ser i dag en ökande regelbunden alkoholkonsumtion samt ökande intensivkonsumtion bland unga människor i vissa medlemsstater. Samband mellan tidig debutålder och stor alkoholkonsumtion, drogmissbruk och brottslighet är ett faktum. De alkoholrelaterade problemen är stora även i flera av anslutarländerna. Hur långt har kommissionen kommit i sitt arbete att lägga fram en övergripande gemenskapsstrategi i syfte att minska alkoholrelaterade skador och att ange en tidtabell för de olika åtgärderna? 
Byrne,
   . – Jag delar fullständigt den ärade ledamotens oro i denna viktiga fråga. Alkohol är en av gemenskapens viktigaste och mest avgörande faktorer när det gäller hälsan. Jag kan försäkra er om att kommissionen, under vidareutvecklandet av en gemenskapsstrategi på folkhälsoområdet, även kommer att inrikta sig på att minska alkoholrelaterade skador.
Gemenskapen antog i juni 2001 två viktiga dokument om alkoholpolitik under det svenska ordförandeskapet: rådets slutsatser av den 5 juni 2001 om en gemenskapsstrategi för att minska alkoholrelaterade skador, som den ärade ledamoten hänvisar till, och rådets rekommendation om unga människors, i synnerhet barns och tonåringars, alkoholkonsumtion (2001/458/EG). Ett viktigt steg i utarbetandet av dessa dokument var Stockholmskonferensen om ungdomar och alkohol i februari 2001.
Det måste betonas att alkoholfrågan, förutom att den är en viktig hälsopolitisk fråga, också är en kontroversiell och politiskt känslig fråga både på gemenskapsnivå och i medlemsstaterna. En gemenskapsstrategi måste noggrant formuleras i samarbete med medlemsstaterna. Den måste också grunda sig på faktiska omständigheter. Vi måste följaktligen utvärdera olika åtgärder såväl som medlemsstaternas olika förhållanden.
I och med antagandet av ett nytt program för folkhälsa har kommissionen fått ett effektivt instrument för att utarbeta strategin.
För det första kommer en rapport om alkohol att slutföras till årsslutet 2004, vilken ingår i det nya programmets avsnitt om hälsoinformation. I denna rapport kommer kostnaden för alkohol i ekonomiska och sociala termer att behandlas, däribland frågor om marknadsföring av alkohol, samt hur barn och ungdomar kan skyddas.
För det andra, förhoppningsvis från början av nästa år, kommer vi att inrätta ett nätverk av expertorganisationer för att stödja genomförandet av rådets rekommendation om unga människors alkoholkonsumtion, och vidareutveckla den gemenskapsstrategi för alkohol som förutses i den slutsats från rådet som den ärade ledamoten hänvisar till.
Kommissionen har nyligen inrättat en arbetsgrupp om alkohol och hälsa, inom vilken företrädare från medlemsstaterna diskuterar olika aspekter av alkoholpolitik i gemenskapen och särskilt hur medlemsstaterna genomför rådets rekommendation om unga människors alkoholkonsumtion. Arbetsgruppen kommer också ge oss möjlighet att följa förhållandena i de nya medlemsstaterna.
En rapport från kommissionen om genomförandet av rådets rekommendation om unga människors alkoholkonsumtion skall enligt planerna läggas fram i slutet av 2005. I denna rapport kommer de föreslagna åtgärdernas verkningsgrad och behovet av översyn eller ytterligare åtgärder att beskrivas.
Tillsammans med Världshälsoorganisationens Europaavdelning undersöker kommissionen även möjligheterna till att genomföra en konferens om alkohol och hälsa under 2005 som en uppföljning till konferensen i Stockholm 2001. Resultaten av denna konferens, tillsammans med rapporten om genomförandet av rådets rekommendation om unga människors alkoholkonsumtion, kommer att ge oss möjlighet att utforma strategin, vilken kommer att återspegla läget i den utvidgade Europeiska unionen.
När vi gör framsteg på gemenskapsnivå får vi inte glömma bort den centrala roll som våra medlemsstater spelar för att ta itu med detta problem. En integrerat tillvägagångssätt för att bekämpa alkoholrelaterade problem kräver gemensamma åtgärder av samtliga aktörer, däribland familjer, skolan, arbetsgivare, näringslivet, annonsörer och nationella lagstiftare. Ett effektivt genomförande av rådande nationell lagstiftning om frågor alltifrån rattfylleri till åldersgränser, kan göra stor skillnad. 
Sandberg-Fries (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för beskedet. Jag tolkar det så att detta arbete nu kommer att gå in i ett intensivare skede och att det kommer att resultera i en hel del konkreta åtgärder. Hittills har vi tyvärr upplevt att kommissionen snarare har vidtagit åtgärder för att öka än för att minska konsumtionen.
Det senaste exemplet kom så sent som i måndags. I ett så kallat motiverat yttrande kräver kommissionen att Sverige skall upphäva sitt förbud mot privat införsel av alkoholdrycker via oberoende mellanhänder, dvs. utan att beställaren skall behöva gå via det statliga detaljhandelsmonopolet. Med detta skulle möjligheterna till ålderskontroll i det närmaste upphöra, och möjligheten att ta ut korrekt alkoholskatt skulle försvåras väsentligt.
Mot denna bakgrund skulle jag vilja ställa ytterligare en fråga till kommissionsledamoten: om vi skall formulera en strategi när det gäller detta viktiga folkhälsoproblem, vore det inte lämpligt att olika delar av kommissionen verkade mot samma mål? 
Byrne,
   . – Kommissionen strävar inte efter att öka alkoholkonsumtionen i Europeiska unionen eller förvisso i medlemsstaterna, och vår politik syftar inte heller till detta. Syftet med de åtgärder som vidtas av mitt och andra generaldirektorat inom kommissionen är, som jag har sagt till er, att minska supandet, särskilt bland unga.
Detta fenomen förekommer i ett antal medlemsstater, inte i alla. Det är emellertid en fråga som medlemsstaterna själva måste lösa. Detta är en nationell befogenhet och det skulle vara fel att luta sig mot Europeiska unionens politik, vare sig det gäller att uppmuntra till eller avskräcka från alkoholkonsumtion. Vi kan endast agera mot bakgrund av de befogenheter som vi har på unionsnivå: denna fråga är främst varje enskild medlemsstats ansvar, och några medlemsstater har större problem än andra. De medlemsstater som har större problem måste se till att de inför en nationell politik för att försöka lösa detta problem. 
Talmannen. –
   Även om vi har överskridit de 30 minuter som har avsatts för frågestunden kommer vi att ställa en sista fråga, med kommissionsledamotens tillåtelse.
Kommissionens vetenskapliga kommitté för djurs hälsa och välbefinnande offentliggjorde 1998 en rapport som innehåller slutsatser om att den tvångsmatning som nu tillämpas skadar fåglarnas välbefinnande.
Delar kommissionen uppfattningen att det är en skam att detta grymma förfarande tillåts fortgå i Europeiska unionen, särskilt i en situation då vi försöker övertyga den övriga världen om att vi tillämpar goda djurskyddsnormer vid animalieproduktion, och när tänker kommissionen lägga fram ett förslag om att avveckla tvångsmatning? 
Byrne,
   . – Jag tackar den ärade ledamoten för att hon tar upp denna viktiga fråga och ger mig tillfälle att tala om vad kommissionen anser om den.
I sin fråga hänvisar för närvarande den värderade ledamoten till rapporten av kommissionens vetenskapliga kommitté för djurs hälsa och välbefinnande med avseende på aspekter av välbefinnande i produktionen av ank- och gåslever. Denna rapport antogs i december 1998 och omfattar en lång rad frågor, däribland följande: ursprung och utbredning av ank- och gåsleverproduktion, metoder för uppfödning och tvångsmatning, ankors och gäss beteende, konsekvenserna av tvångsmatning, i synnerhet indikatorer för välbefinnande, de socioekonomiska aspekterna när det gäller förbättring av välbefinnandet för de djur som används inom ank- och gåsleverindustrin, samt forskning.
Forskarna undersökte inte frågan om tvångsmatning i sig, utan som en av de många faktorer som hör till framställning av ank- och gåslever. Dock ledde erkännandet av att dagens tvångsmatning skadar fåglarnas välbefinnande till att den vetenskapliga kommittén tog fram ett antal rekommendationer.
Huvudsyftet med dessa rekommendationer är att förbättra produktionsmetoderna så att det onödiga lidandet kan minskas. Således menar forskarna att de prioriterade målen är, i tur och ordning, att minska döds- och sjukdomsfallen, att minska det lidande och den nöd som alla tvingas utstå i processen och att ge djuren möjligheter till ett normalt beteende.
Det klargörs i rapporten att det är mycket viktigt vid vidareutvecklingen av ank- och gåsleverproduktionen att alternativ teknik som inte kräver intensiv tvångsmatning införs.
Mina tjänsteavdelningar har uppmärksammat industrin på denna rapport. Till följd av detta undersöker och forskar industrin om bättre produktionsteknik som gynnar välbefinnandet.
Dessutom vill jag uppmärksamma den ärade ledamoten på två rekommendationer inom ramen för Europeiska konventionen om skydd av animalieproduktionens djur. Dessa berör särskilt skydd av ankor och gäss som hålls för produktion av ank- och gåslever. Det gläder mig att kunna säga att kommissionen tog aktiv del i antagandet av dessa rekommendationer.
Genom dessa rekommendationer tillgodoses välbefinnandefaktorer för uppfödning av ankor och gäss, och i synnerhet den gradvisa avvecklingen av små individuella burar för ankor. Dessa rekommendationer avspeglar behovet av att minska den mest intensiva formen av uppfödning, vilket rekommenderas i den rapport från den vetenskapliga kommittén som jag redan har hänvisat till.
Gemenskapen, alla medlemsstater och de flesta anslutarländerna är parter i denna konvention och som sådana förväntas de genomföra dessa rekommendationer. I synnerhet skall konventionens parter lämna en lägesrapport om genomförandet av dessa rekommendationer till Europarådet efter den 1 januari 2005.
Kommissionen kommer att noga bevaka genomförandet av dessa rekommendationer, som leder till betydande förbättringar av välbefinnandet. 
Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionär! Jag tackar er för detta svar. Det finns, vilket jag är övertygad om att ni är medveten om, många människor i Europeiska unionen som oroar sig för denna fråga och de vill veta att vi tar itu med den ytterst brådskande. Jag vill uppmärksamma er på rådets direktiv 98/58/EG – det allmänna direktivet om välbefinnandet för animalieproduktionens djur – i vilket det fastslås att ”djur får inte ges foder eller vätska på ett sätt ... som kan orsaka onödigt lidande eller skada”. Med hänsyn till att den automatiska tvångsmatningen av ankor och gäss medför exakt detta: kan kommissionen tala om huruvida den är nöjd med hur direktiv 98/58/EG tillämpas, i synnerhet i Frankrike och Belgien?
Direktiv 98/58/EG medger också gemenskapsåtgärder för att se till att Europarådets rekommendationer tillämpas enhetligt. Med hänsyn till att Tyskland och Danmark, och även Polen, redan har förbjudit tvångsmatning: kommer kommissionen nu att lägga fram ett förslag om ett totalförbud mot ank- och gåslever för att harmonisera EU-lagstiftningen på detta område? 
Byrne,
   . – Alla de vetenskapliga yttranden jag mottar i frågan berör sättet som tvångsmatningen genomförs på, det vill säga, omständigheterna runt tvångsmatning. Huruvida fåglarna hålls i burar, till exempel, och de andra omständigheter och förhållanden som fåglar hålls i.
Det är viktigt att betona att vi inte har tillgång till några vetenskapliga utsagor om att tvångsmatningen i sig själv, till skillnad från de förhållanden som djuren hålls i, strider mot djurens välbefinnande. Detta är det tydliga yttrande jag kan ge i frågan och ni får överväga detta svar. Under dessa omständigheter anser jag att direktiv 98/58 genomförs på lämpligt sätt. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Jag anser att kommissionsledamoten har fel om att tvångsmatning i sig självt inte orsakar onödigt lidande eller skada och inte utgör en överträdelse mot direktivet om animalieproduktion, som Lucas nämnde. Om man sticker ned en tratt i halsen på en gås och tvångsmatar den med majs, är det omöjligt att inte orsaka lidande eller skada. Det är skrattretande att påstå att detta inte medför skada. 
För det andra har Israels högsta domstol nyligen fastställt att tvångsmatning är olagligt – och Israel hade en mycket stor produktion av ank- och gåslever genom tvångsmatning. Även andra länder har fastställt att detta är olagligt. Europeiska unionen bör göra detsamma. 
Ni förnekar verkligheten om ni säger att tvångsmatning inte orsakar onödigt lidande eller skada. Om man ser på direktivet, som Lucas sade, kan vi bara göra en sak, och det är att införa ett förbud av denna typ av matning av djur. 
Byrne,
   . – Det tydliga svar jag kan ge i frågan är att de traditionella metoderna för att mata ankor och gäss för produktion av ank- och gåslever inte strider mot djurens välbefinnande. Den fråga som verkligen är av betydelse och som alla vetenskapliga utvärderingar av denna fråga har inriktats på, har rört intensiv uppfödning, intensiv produktion och intensiv tvångsmatning av djur på detta sätt.
Det förbud ni nämner grundas inte på djurens välbefinnande, utan snarare på etiska grunder, och det är en annan fråga. Vad vi talar om här är frågan om djurens välbefinnande och behandlingen av djur och fåglar under dessa omständigheter. Jag noterar vad ni har sagt. Denna fråga kommer att diskuteras vid ett framtida tillfälle. 
Talmannen.
   – Kommissionsledamot Byrne! Vi tackar er för ert samarbete med parlamentet denna eftermiddag. Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 42-44 att besvaras skriftligen. Vi går nu över till frågorna till kommissionsledamot Bolkestein.
Talmannen. –
I en rapport till kommissionen meddelar kommissionsledamöterna Frederik Bolkestein och Christopher Patten att de inte fått tillräckliga garantier från Förenta staterna om skydd av personuppgifter för passagerare som reser med europeiska flygbolag till Förenta staterna, uppgifter som de amerikanska myndigheterna kräver. Trots detta finns det alltjämt ett preliminärt beslut (från den 5 mars 2003) som tillåter de europeiska bolagen att vidarebefordra sådana personuppgifter om sina passagerare till de amerikanska myndigheterna.
När tänker kommissionen upphäva det preliminära beslutet från den 5 mars 2003, som uppenbart strider mot gemenskapslagstiftningen om skydd av personuppgifter? 
Bolkestein,
   . – Kommissionen vill börja med att reda ut ett missförstånd som förefaller ligga bakom denna fråga. För närvarande finns det inget beslut eller avtal. Det finns därför ingenting att upphäva.
Det finns en lag i Förenta staterna om att flygbolag som flyger till och från Förenta staterna är skyldiga att lämna ut sina passagerares personuppgifter. De flesta flygbolag följer detta. Det är förståeligt med tanke på att det kan medföra negativa konsekvenser för dessa flygbolag och för deras passagerare om flygbolagen inte lämnar dessa uppgifter till Förenta staterna.
Det gemensamma uttalandet från februari ledde till ett åtagande av Förenta staterna att samarbeta med kommissionen för att nå ett så kallat beslut om adekvat skydd när det gäller nivån på Förenta staternas uppgiftsskydd. Den ärade ledamoten har rätt, kommissionen anser inte att Förenta staternas system ger adekvat skydd. Detta i sig är dock ingen anledning till att hejda processen. I stället går kommissionen kraftfullt vidare i avsikt att övertala Förenta staterna att förbättra sitt system så att beslut om adekvat skydd kan fattas och en lämplig rättslig ram för överföring av passagerares personuppgifter kan införas.
Kommissionen arbetar, som jag informerade parlamentets berörda utskott om den 9 september 2003, mot tidsgränsen julen 2003. 
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Jag fruktar att kommissionsledamotens yttrande om att det är ”förståeligt” är värre än ett avtal. Med andra ord handlar detta om att kommissionen, och kommissionsledamot Bolkestein i synnerhet, tolererar och indirekt ger sitt samtycke till en överträdelse av Europeiska unionens lagstiftning, särskilt direktiven om dataskydd.
Herr kommissionär! Jag vill ställa följande fråga: har ni tagit hänsyn till den resolution som antogs av Europaparlamentets plenum för några veckor sedan om att komma till rätta med denna situation? Europaparlamentet förklarar i denna resolution att det eventuellt kommer att anmäla kommissionens olagliga agerande i denna mycket känsliga fråga till domstolen, medan Europeiska unionens institutioner försöker lära sina medborgare att följa lagen. 
Bolkestein,
   . – Som svar på följdfrågan måste jag kanske än en gång klargöra att kommissionen för tillfället förhandlar med Förenta staternas regering. Jag var i Washington i början av förra veckan och under mitt besök förde jag diskussioner med Tom Ridge, som är minister i ministeriet med ansvar för intern säkerhet, med andra ord, den person som ansvarar för att Förenta staterna är ett säkert och tryggt land.
Enligt Förenta staternas lagstiftning måste personuppgifter om alla passagerare som reser till Förenta staterna översändas före deras ankomst. I rak motsats till kommissionens åsikt lämnar flygbolag ut dessa uppgifter, och i de fall det är nödvändigt lämnas de via datoriserade bokningssystem. Detta följer inte strikt EU-lagstiftningen och situationen är följaktligen inte bra.
EU:s lagstiftning fastslås i direktivet om dataskydd, vilket för övrigt inte har införlivats i ett antal medlemsstaters nationella lagstiftningar. Hur som helst, det är ett direktiv, och det är medlemsstaterna som skall övervaka att det följs, inte kommissionen.
Som sagt, detta är inte en bra situation. Vi måste bestämma oss för om uppgifterna skyddas på ett adekvat sätt i Förenta staterna, alltså den så kallade adekvata skyddsnivån.
Som jag talade om för det berörda parlamentsutskottet i början på september, har jag hittills inte kunnat dra slutsatsen att det finns ett adekvat uppgiftsskydd på andra sidan Atlanten. Den rättsliga situationen är därför fortfarande osäker. Det är som sagt inte bra. Den ärade ledamoten sade att det finns en hemlig uppgörelse. Det finns inget hemligt med detta över huvud taget. Den rättsliga situationen är tvivelaktig, men kommissionen diskuterar för närvarande med Förenta staternas regering för att försöka rätta till detta. Vid mitt senaste besök i Washington lyckades jag göra vissa begränsade framsteg mot en överenskommelse, men vi står fortfarande mycket långt från varandra.
Jag sade till parlamentet att jag satt julen som tidsgräns för att komma till rätta med denna situation. Jag vet inte vad som kommer att hända. Förhoppningsvis kommer vi att nå ett beslut om en adekvat skyddsnivå inom en snar framtid, eftersom vi fortsätter att förhandla. Om det inte blir så kommer jag att tala om för parlamentet att det inte finns en adekvat skyddsnivå och följaktligen föreslå att vi inleder bilaterala förhandlingar med Förenta staterna. Detta leder med nödvändighet till att direktivet om dataskydd inskränks.
Det finns även ett annat rättsinstrument, nämligen förordningen om datoriserade bokningssystem. Detta är en förordning och det är följaktligen kommissionens uppgift att övervaka att den efterlevs. Min kollega de Palacio ansvarar för den saken mer specifikt. I artiklarna 6 och 11 i förordningen står det att kommissionen kan begära att uppgiftslämnandet upphör om det inte är förenligt med förordningen.
Men låt mig uppmärksamma de ärade ledamöterna på det faktum att ett upphörande av uppgiftslämnandet, som jag sade tidigare, kan få ödesdigra följder för de berörda flygbolagen. Det kan medföra att alla passagerare måste köa i tre–fyra timmar i Washington, New York, eller var det än är, för att lämna de uppgifter som amerikanerna kräver, eller att flygbolagen bötläggs med stora belopp i US-dollar per passagerare eller att deras landningstillstånd rentav dras in. Dessa är allvarliga följder och jag vill påminna den ärade ledamoten om de eventuella följder som ett upphörande av uppgiftslämnandet skulle kunna få.
Med detta sagt, förstår jag parlamentets oro. Jag oroar mig för samma sak, eftersom jag är intresserad av att upprätthålla lagen. Vi arbetar för att nå detta mål. Jag var i Washington förra veckan. Vi kommer att fortsätta arbeta och jag kommer att rapportera till parlamentet så snart jag har något mer konkret att komma med än för tillfället när det gäller hur långt vår amerikanska motpart är beredd att gå. 
Talmannen. –
I enlighet med nationell rättspraxis i vissa medlemsstater är det inte tillåtet att döpa om parallellimporterade läkemedel till det namn varumärkesinnehavaren använder i importstaten, om läkemedlet ifråga kan säljas i importstaten under samma namn som i exportstaten. Detta även om parallellimportören kan bevisa att den utestängs från cirka 25 procent av marknaden om medlet inte döps om, som följd av regler om substitution av läkemedel och läkarnas ordinationspraxis.
Är det enligt kommissionens uppfattning förenligt med fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor och EG-domstolens praxis gällande parallellimport av läkemedel, om nationella domstolar till exempel prövar lagstridigheten i att bristande tillgång uteslutande är ett handelshinder, som måste försöka övervinnas med (omfattande i princip obegränsad) marknadsföring som vänder sig till receptutskrivande läkare (oavsett om parallellimportören inte har tillgång till Drug Master File eller motsvarande vetenskapliga/tekniska upplysningar om produkten, och oavsett om priset på läkemedlet är fastställt i regler om utlämning av läkemedel)? 
Bolkestein,
   . – Som svar på Riis-Jørgensens fråga vill jag påpeka att parallellimport av läkemedel är en laglig handelsform på den inre marknaden, på grundval av artikel 28 i fördraget. Den omfattas också av inskränkningar när det gäller skydd av människors hälsa och liv och av industriell och kommersiell äganderätt enligt artikel 30 i fördraget.
EG-domstolen har fastställt att inskränkningar av den fria rörligheten för varor, som är berättigad av skäl som gäller skydd av industriell och kommersiell äganderätt, endast är tillåtna för att garantera rättigheterna för den äganderätt som avses.
Det speciella med ett registrerat varumärke är, i synnerhet, att garantera ägaren att han eller hon med ensamrätt kan använda det registrerade varumärket för att föra ut en produkt på marknaden för första gången. Medlemsstaternas lagstiftning till skydd för industriell och kommersiell äganderätt får således inte utnyttjas för att motarbeta import av en produkt som redan lagligen har förts ut på marknaden i en annan medlemsstat av, eller med samtycke från, innehavaren av denna rätt. Under vissa omständigheter tvingas parallellimportörer att märka om parallellimporterade läkemedel för att få en effektiv tillgång till den importerande medlemsstatens marknad, särskilt när innehavarens utnyttjande av olika registrerade varumärken bidrar till en konstlad uppdelning av marknaderna medlemsstaterna emellan.
En uppdelning av marknaderna skulle fortfarande finnas kvar om importören endast skulle kunna sälja produkten på delar av marknaden. EG-domstolen har fastställt att ompaketering och ommärkning inte är nödvändigt om parallellimportören endast vill säkra en kommersiell fördel.
Enligt EG-domstolens rättspraxis betraktas ommärkning som motiverad om den är objektivt nödvändig. Detta måste under alla förhållanden utvärderas på grundval av omständigheter som de som nämns i frågan – de omständigheter som råder vid den tidpunkt som det parallellimporterade läkemedlet marknadsförs i importmedlemsstaten.
Det är de nationella domstolarnas uppgift att i varje enskilt fall avgöra om det är nödvändigt för parallellimportören objektivt sett att använda det registrerade varumärke som används i importmedlemsstaten för att se till att de importerade produkterna skall få effektiv tillgång till marknaden.
När det gäller de nationella åtgärder som nämns i frågan behöver kommissionen mer information om de särskilda omständigheterna. Dessa särskilda omständigheter kommer att utvärderas mot bakgrund av EG-domstolens rättspraxis. 
Riis-Jørgensen (ELDR ).
   – Jag tolkar ert svar som att jag, om jag kan erhålla mer information om detta särskilda fall, antingen kan vända mig till er eller hänvisa frågan till en nationell domstol. Det är de två lösningar som finns. 
Bolkestein,
   . – Om fru Riis-Jørgensen har fått närmare upplysningar om något särskilt fall, skulle kommissionen mycket gärna vilja ta del av detta och kommer som följd av detta vidta lämpliga åtgärder mot bakgrund av domstolarnas rättsfallssamling. Kommissionen kommer att tacka Riis-Jørgensen för att dessa omständigheter kommer till dess kännedom. 
Talmannen. –
Kommissionen undersöker för närvarande om den spanska nationella vattenplanen (PHN) är förenlig med gemenskapslagstiftningen. Kommissionen visste att den spanska regeringen etablerat det statliga företaget Infraestructuras del trasvase, S.A. (Trasagua) i syfte att planera och genomföra de omledningar av floden Ebro(2) som ingår i PHN. Kommissionen visste även att Trasagua i augusti 2002 genomförde upphandlingen avseende miljökonsekvensanalyserna av omledningarna av floden Ebro(3) till ett belopp av 1 705 524 euro utan att ha offentliggjort detta i Europeiska unionens officiella tidning(4). Kommissionen har meddelat att ärendet var under behandling. Efter att en rimlig tid nu förflutit kan kommissionen besvara följande frågor:
Anser kommissionen att Trasagua uppfyller villkoren för ”offentligrättsligt organ” i enlighet med direktiven för offentliga marknader med tanke på att det etablerats, finansierats och kontrolleras av den spanska staten, och är således direktiv 92/50/EEG(5) om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster tillämpligt?
Anser kommissionen att Trasagua borde ha offentliggjort dessa upphandlingar i Europeiska unionens officiella tidning?
Anser kommissionen att Spanien brutit mot gemenskapslagstiftningen genom att inte offentliggöra dessa upphandlingar? 
Bolkestein,
   . – Kommissionen har undersökt de klagomål som den har mottagit i samband med den offentliga upphandling av tjänster som företaget Trasagua har genomfört, och vi har dragit slutsatsen att denna enhet måste betraktas som ett offentligrättsligt organ enligt gemenskapsdirektiven om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster.
Kommissionen anser följaktligen att bestämmelserna för offentlig upphandling av tjänster är tillämpliga för denna enhet när den genomför ett kontrakt som faller inom ramen för dessa direktiv, och den miljökonsekvensanalys som den ärade ledamoten hänvisade till borde ha offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
I en skrivelse till mig daterad den 19 juni 2003 tillstår Martinez Fernandez, statssekreterare för kustområden och vattenvägar inom det spanska miljöministeriet, att kommissionens analys är korrekt. I samma skrivelse ger han en garanti för att företaget Trasagua från och med nu kommer att tillämpa de relevanta bestämmelserna i EG-direktiven fullt ut vid alla upphandlingar.
Kommissionen vill fästa den ärade ledamotens uppmärksamhet på det faktum att ärendet Trasagua måste ses i ett bredare sammanhang när det gäller frågan om huruvida de spanska bestämmelserna är förenliga med genomförandet av gemenskapskonceptet offentligrättsligt organ. I den spanska lag som styr offentlig upphandling av tjänster undantas trots allt privata enheter från tillämpningsområdet, även om de överensstämmer med definitionen av ett offentligrättsligt organ enligt gemenskapsdirektiven.
I det här sammanhanget har kommissionen vid flera tillfällen vidtagit åtgärder mot underlåtelse att uppfylla en skyldighet enligt artikel 226. EG-domstolen förklarade till exempel nyligen Spanien skyldigt till felaktig tillämpning av direktivet när det gällde byggandet av ett fängelse. Ett annat ärende, som avser de mer generella problemen med felaktig tillämpning av bestämmelserna om personal i direktiven om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster, kommer att tas upp i domstolen. Den 11 juli i år beslutade kommissionen dessutom att anmäla Spanien för försummelse på samma grunder när det gäller direktiv 92/50/EEG om samordning av förfarandet vid offentlig upphandling av varor. 
de Roo (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamot Bolkestein för hans tydliga svar. Jag är också nöjd med det svar han har gett, nämligen att kommissionen har anmält Spanien för försummelse på grund av att man inte har följt direktivet om offentliga utgifter. Detta är mycket viktigt, eftersom det inte är det första problemet som uppstår med den spanska vattenplanen, , och det kommer inte att vara det sista. Faktum är att denna plan är enormt omfattande och den kräver mycket offentliga medel, även offentliga medel från kommissionen. Spanien har lämnat in en ansökan om sådana medel, men den har som tur är inte beviljats. Jag vill uppmana kommissionen att fortsätta att agera lika strängt som den har gjort i detta särskilda fall, eftersom det enligt min åsikt är viktigt att Spanien inser att EU-lagstiftningen måste följas i alla avseenden, inte bara när det gäller miljökonsekvensanalyser, utan också när det gäller offentliga upphandlingar, särskilt i detta fall. 
Talmannen. –
   Det var ingen fråga. Kommissionsledamoten har noterat er åsikt.
Baselkommittén skall under året besluta om de nya bestämmelserna om kapitalkrav (Basel II). Oberoende av resultatet av Baselkommitténs förhandlingar, undrar jag vilka av Europaparlamentets nedanstående åtta krav som kommissionen avser ta med i sitt förslag till direktiv, samt när detta förslag planeras att läggas fram. I initiativbetänkandet framställs följande krav: (1) Årlig justering av gränsen på en miljon euro för privatkrediter med hänsyn till inflationen. (2) Avskaffande av granularitetskriteriet på 0,2 procent. (3) Beaktande av den särskilda finansiella situationen i samband med företagsetablering och företagsförvärv. (4) Integrering av resultaten av konsekvensanalysen avseende små och medelstora företag. (5) Övervakning av de konsekvenser som Basel II medfört för framför allt mindre banker när det gäller kostnader och administrativa utgifter. (6) Beaktande av fysiska säkerheter även enligt standardmetoden och tillämpning av lägre riskvikt för pantbrev. (7) Öppenhet och insyn när det gäller kriterier för kreditvärdering. (8) Positiv bedömning av forskningsverksamhet och investeringsutgifter i samband med kreditvärderingen. 
Bolkestein,
   . – Kommissionen tackar Karas för hans frågor, som är viktiga och detaljerade. Kommissionens tjänsteavdelningar utarbetar ett förslag till direktiv om kapitalkrav för banker och värdepappersföretag. Som parlamentet är medvetet om har Baselkommittén annonserat en kort försening i sitt tidschema för att nå en överenskommelse om det nya Baselavtalet. Avtalet skall nu vara slutfört senast i mitten av 2004. Kommissionens förslag skall läggas fram mycket kort därefter.
Att genomföra Baselavtalet till årsslutet 2006 är fortfarande en utmanande men möjlig uppgift. Kommissionens tjänsteavdelningar håller en fortsatt fast kurs när det gäller framtagandet av ett förslag till EU-direktiv. Förslaget överensstämmer i stort med det arbete som har gjorts av Baselkommittén, men har där det behövdes skäligen anpassats till de förhållanden som rör EU som stöds av Europaparlamentet.
När det gäller Karas fjärde fråga vill jag bekräfta att resultaten av konsekvensundersökningen om den europeiska ekonomins nya ram – särskilt gällande små och medelstora företag – kommer att göras tillgängliga i sinom tid för att informera EU:s lagstiftande församling. De tekniska detaljerna i förslaget till direktiv övervägs och diskuteras fortfarande inom kommissionen, men det gläder mig att jag nu kan ge er följande uppgifter till svar på de frågor som Karas har tagit upp.
Till att börja med, när det gäller hans fråga om privatkrediter, skulle det genom förslaget till direktiv förvisso vara tillåtet att göra nödvändiga förändringar mot bakgrund av marknadsutvecklingar, inklusive inflationsjusteringar.
När det gäller hans andra fråga, hänvisar kommissionen i sitt tredje remissdokument – det så kallade CP3 av den 1 juli 2003 – inte längre till ett särskilt granularitetskriterium för att skilja mellan privatkrediter och företagens låneportföljer.
Beträffande frågorna 3, 7 och 8 om bankernas interna kreditvärderingssystem, sägs det inte klart och tydligt i utkastförslagen hur bankerna bör utveckla sina kreditvärderingssystem och vilka riskfaktorer de bör ta hänsyn till. Som det ser ut för närvarande är bankerna endast skyldiga att ta hänsyn till all relevant tillgänglig information när de utvärderar sina låntagares kreditvärdighet, däribland all investerings- och forskningsverksamhet som en eventuell låntagare har genomfört, eller planerar att genomföra. Detta är inget nytt och bör förväntas av vilken bank som helst.
Oavsett detta har kommissionens tjänsteavdelningar startat ett projekt för att undersöka möjligheter till att främja användningen av kreditutvärderingssystem som innefattar tekniska riskbedömningar – med andra ord teknikutvärderingar – för att göra det möjligt för investerare att bedöma de särskilda risker och vinster som är förenade med investeringar i teknikbaserade små och medelstora företag. Men, om en bank vill använda sitt interna system för kreditvärdering för att reglera kapitalet, kommer bankens tillsynsman i framtiden att behöva kontrollera tillförlitligheten av bankens kreditutvärderingssystem. Detta kommer att öka systemens och kreditutvärderingarnas kvalitet, vilket ligger i alla berörda parters intresse.
När det gäller den femte frågan är det viktigt för kommissionen att de nya bestämmelserna passar alla typer och storlekar av institutioner, särskilt små banker. Det arbete som görs i Basel och i Bryssel återspeglar detta på ett antal områden, till exempel genom att tillåta partiell användning av metoder för att undvika onödiga bördor för små kreditinstitutioner.
Till sist, och när det gäller den sjätte frågan, beaktas redan ett bredare urval av säkerheter i samband med betydande förbättringar för lån till små och medelstora företag. I detta skede anser såväl kommissionen som medlemsstaternas tillsynsmyndigheter att det av försiktighetsskäl inte är motiverat att erkänna ytterligare säkerheter och ett icke-standardiserat tillvägagångssätt.
Kommissionens tjänsteavdelningar försöker finna en lösning för likvida obligationsskulder som återspeglar riskerna med dessa instrument på lämpligt sätt. Jag ber om ursäkt för att jag har varit så detaljerad, herr talman, men frågorna var också detaljerade och jag ville svara på samma sätt. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Bolkestein! Jag tackar er för ert detaljerade svar. Jag noterar – om jag uppfattade er korrekt – att kommissionen kommer att beakta alla punkter och krav som jag lägger fram i min fråga i sitt förslag till direktiv – med undantag för fysiska säkerheter, eftersom förfarandet för att avge yttrande inte har avslutas ännu.
Jag vill därför fråga er vilka följderna kommer att bli av att Baselkommittén har senarelagt sin tidsplan för att fatta ett beslut? Ni säger att ni kommer att lägga fram ert förslag till direktiv omedelbart därefter; i så fall kommer detta sannolikt att ske under hösten 2004, och detta innebär att tidsramen för debatterna i parlamentet och med rådet blir relativt snäv, och även för en förberedande fas för företagen innan direktivet träder i kraft i slutet på 2006. Vilka är följderna av Baselkommitténs nya överenskommelse och det faktum att tidsplanen har försenats med nästan ett år på grund av kommitténs betänkligheter? 
Bolkestein,
   . – Kommissionen är, som herr Karas vet, angelägen om att följa den ursprungliga tidsplanen. Det är sant att avvikande åsikter från andra sidan Atlanten när det gäller förutsedda och oförutsedda förluster har orsakat en liten senareläggning på ett par månader. Detta innebär att kommissionen inte kommer att slutföra sitt förslag förrän runt mitten av nästa år. Det kommer att bli ett hårt arbete för att få allt klart för genomförande till slutet av 2006.
Kommissionen gör sitt bästa för att hålla jämna steg med utvecklingen i Basel. Kommissionen är inte medlem av Baselkommittén; den är observatör och följaktligen i Baselkommitténs händer när det gäller framstegen i frågan. Kommissionen gör emellertid sitt bästa för att få allt klart i tid.
Karas huvudfråga är huruvida kommissionen kommer att notera de frågor han har tagit upp, och det kommer kommissionen naturligtvis att göra. Herr Karas kan vara övertygad om att kommissionen kommer att ta hänsyn till hans åsikter och frågor. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Bolkestein, mina damer och herrar! Det är naturligtvis så att parlamentet avslutade undersökningen för länge sedan, och den slutsats vi drog av denna undersökning var att vi är i brådskande behov av ett utbildningsprogram. Vi har redan beaktat detta i budgetutskottet och vi har anslagit 6 miljoner euro i budgeten för utbildning om Basel II. Dessutom har vi ett pilotprojekt – som vi hoppas kunna rösta ja till på torsdag – på 91 miljoner euro för att bygga upp säkerheter, eftersom säkerheter när allt kommer omkring måste byggas upp för att skapa kreditvärdighet.
Jag skulle gärna vilja veta om det fortfarande finns möjlighet att i kommissionens undersökning inbegripa frågan om hur vi bäst kan rusta utbildningsprogrammet och hur vi kan optimera förberedelserna för införandet av Basel II i pilotprojektet tillsammans med Europeiska investeringsbanken och andra EU-banker. 
Bolkestein,
   . – Kommissionen anser att utbildningsprogrammen är viktiga och är därför ytterst uppmärksam på vad parlamentet beslutar och önskar göra på det området. Huruvida utbildningsprogrammen som sådana kommer att ingå i det förslag som skall slutföras runt sommaren nästa år, vet jag inte. Utbildningsprogrammet är trots allt en sak och direktivet en annan. Men kommissionen är förvisso mycket villig att samarbeta genom att låta Rübig dra nytta av dess erfarenhet av utbildningsverksamhet, och om han skulle vilja sända en skrivelse till mig om detta kommer jag noga att se till att denna fråga tas itu med på lämpligt sätt. 
Talmannen.
   –Herr kommissionär! Med er tillåtelse kommer vi att ställa ännu en fråga.
Ordningen för tilldelning av offentliga kontrakt och genomförbarhetsstudier, liksom systemet för utförande av arbeten i Grekland har ofta ifrågasatts. De oegentligheter som konstateras leder till försenade arbeten, bristfälligt utförande, klagomål till EG-domstolen om brott mot gemenskapsrätten (tunnelbanan i Thessaloniki, vattenkraftverket Ilarionas m.fl.) och förlorade gemenskapsresurser. För kontrakten om tilldelning av projekt finns det i Grekland ingen rättslig ram som skulle komplettera bestämmelserna i gemenskapsrätten. I stället ingås de här kontrakten enligt tillfällighetsregler, som slås fast från fall till fall, vilket leder till att kommissionen ofta får ta emot klagomål om förfarandena.
I vilken mån överensstämmer den praxis som tillämpas i Grekland vid tilldelning av kontrakt för offentliga arbeten med gemenskapsrätten? Stämmer uppgifterna om att Europeiska kommissionen har krävt återbetalning av pengar avsedda för tilldelning av genomförbarhetsstudier, och att kommissionen kräver en översyn av den ram som reglerar de offentliga kontrakten och tilldelning av genomförbarhetsstudier, eftersom gemenskapsrätten inte har följts? Har klagomål om kontrakten lämnats in och, om så är fallet, vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att se till att gemenskapsrätten följs? 
Bolkestein,
   . – Kommissionen vill påminna om att det direktiv om offentlig upphandling som är tillämpligt för offentliga arbeten införlivades i Greklands lagstiftning i mitten av 1990-talet, och utgör den lämpliga ramen för tilldelning av offentliga kontrakt i Grekland.
Trots det faktum att de tillämpliga EU-bestämmelserna förefaller ha införlivats korrekt, undersöker kommissionen särskilda ärenden om eventuella oegentligheter vid tilldelningen av offentliga arbeten och koncession på arbeten, vilka kommissionen har uppmärksammats på. Kommissionen bedömer från fall till fall huruvida brott mot gemenskapslagstiftningen har förekommit eller inte.
När det särskilt gäller frågan om undersökningar av vissa offentliga arbeten kan kommissionen bekräfta, till följd av en planenlig och regelbunden på platsen-kontroll av Egnatia-projektet, vilket samfinansieras av EU, särskilt genom det transeuropeiska transportnätet – TEN-T – och strukturfonderna, att en del saker upptäckts som visar att den grekiska praxisen gällande tilldelning av studiekontrakt kan vara oförenlig med bestämmelserna om offentlig upphandling och behöver därför klargöras ytterligare. Kommissionen har nära kontakt med de grekiska myndigheterna för att kunna utvärdera dessa frågor.
I avvaktan på resultatet av bedömningen om förenligheten med reglerna för offentlig upphandling och med tillämpande av ”försiktighetsprincipen” har några av betalningarna, nämligen dem som har samband med budgetposten för TEN-T, ställts in.
Om de behöriga grekiska myndigheterna inte tillhandahåller tillräckliga bevis för att de nationella bestämmelserna eller förfarandena är förenliga med gemenskapens lagstiftning om offentlig upphandling, kommer kommissionen att bli tvungen att inleda ett överträdelseförfarande och sålunda kommer alla berörda EU-medel att hållas inne.
När det gäller den sista frågan undersöker kommissionen inte något ärende som berör koncession av offentliga arbeten, och det har inte heller inkommit några klagomål om den särskilda frågan till dags dato. 
Trakatellis (PPE-DE ).
   – Jag tackar kommissionsledamoten för det detaljerade svar som han har gett på min fråga. Jag vill fråga honom om det, förutom Egnatia-vägen, finns några andra projekt som undersöks för närvarande. 
Bolkestein,
   . – Jag kan inte besvara den frågan för tillfället. Bortsett från Egnatia-ärendet har inget annat ärende kommit till min kännedom. Men det betyder inte att inga ärenden undersöks – de har helt enkelt inte kommit till min kännedom. 
Talmannen.
   – Herr kommissionär! Tack så mycket för ert utmärkta samarbete, utöver den överenskomna tidsgränsen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 50-103 att besvaras skriftligen(6).
Frågestunden är avslutad.


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A5-0346/2003) av Rothley för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 72/166/EEG, 84/5/EEG, 88/357/EEG, 90/232/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG om ansvarsförsäkring för motorfordon (KOM(2002) 244 – C5-0269/2002 – 2002/0124(COD)). 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Jag tackar er så mycket för att ni ger mig ordet för att tala om denna viktiga fråga. Jag vill börja med att hjärtligen tacka Rothley, föredraganden för denna viktiga fråga, för hans utmärkta arbete. Låt mig dessutom betona att ansvarsförsäkringar för motorfordon är ett mycket gott exempel på effektivt samarbete mellan parlamentet och kommissionen.
Som ni ärade ledamöter känner till ledde Europaparlamentets resolution från oktober 1995 – för exakt åtta år sedan –till det fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring. I en annan resolution, denna gång från juli 2001, rekommenderade parlamentet antagandet av det femte direktivet om motorfordonsförsäkring, som låg nära kommissionens nuvarande förslag. Jag vill tacka parlamentet, och särskilt Rothley, för deras synsätt.
Förslaget om ett femte direktiv om motorfordonsförsäkring syftar till att införa lagstiftning som kan påverka miljoner europeiska medborgare: förare och eventuella olycksoffer och, naturligtvis, försäkringsgivarna. Det kommer att dels göra det lättare för förarna att teckna försäkringar och dels förbättra skyddet för offren.
Som ni vet är syftet med detta förslag inte bara att uppdatera och modernisera de befintliga bestämmelserna, utan också att förstärka den inre försäkringsmarknaden på området för motorfordonsförsäkringar. Några aspekter av de direktiv som antogs på 1970- och 1980-talen måste uppdateras, i synnerhet minimigränsen för försäkringsskydd. Det finns också ett behov av att fylla luckor och finna lösningar på de problem som våra medborgare har mött. Dessutom bör förfarandet som fastställs i det fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring angående en effektiv och snabb skadereglering vid olyckor som inträffar utanför den medlemsstat som offret är bosatt i, utvidgas till att omfatta alla fordonsolyckor.
Jag ser nu fram emot att få höra de ärade ledamöternas kommentarer. Sedan kommer jag, med er tillåtelse, att svara på parlamentets ändringsförslag mer i detalj. 
Rothley (PSE ),
   . – Herr talman, kommissionär Bolkestein! Jag tackar er för era vänliga ord, och kan bara bekräfta dem. Samarbetet mellan kommissionen och parlamentet är mycket riktigt utmärkt på området för försäkringslagstiftning och skydd för olycksoffer, och jag tackar er för det.
Vi fortsätter konsekvent att skydda olycksoffren med det femte direktivet, som följer efter det fjärde. Det vore kanske klokt, herr Bolkestein, att inte gå in på enskilda ändringsförslag under debatten, eftersom vi fortfarande, i alla händelser, måste diskutera dem med rådet. Låt mig göra några förtydliganden om innehållet. Jag kommer att börja med att ta upp frågan om domstols behörighet. Det femte direktivet rundar av det fjärde på ett mycket bra sätt på detta område. Med det fjärde direktivet såg vi till att olyckor som sker i en annan medlemsstat kan skaderegleras i den medlemsstat som den skadelidande är bosatt i. Efter antagandet av det fjärde direktivet antogs förordningen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, den 22 december 2000. Där vidtas åtgärder för att den skadelidande partens hemvist skall gälla som jurisdiktion vid direktanspråk när den skadelidande har civil ansvarsförsäkring. Genom det fjärde direktivet blev detta möjligt för olyckor som sker i en annan medlemsstat, och i och med det femte gäller det för alla olyckor. Detta innebär att det inte bara kommer att bli möjligt att göra upp i godo i den egna medlemsstaten om ett krav uppstår i en annan, utan att det också kommer att bli möjligt att inleda rättegångsförfaranden i den egna medlemsstaten. Vi kan inte göra mer än så för olycksoffren.
Vad mer innehåller detta femte direktiv? Rättegångskostnader som anses vara nödvändiga och skäliga kommer att ersättas. När rättegångskostnaderna – till exempel för juridisk rådgivning – anses vara nödvändiga och skäliga utgör de ett krav som måste ersättas. Vi måste öka minimibeloppet. Systemet för detta är något av ett lappverk inom Europeiska unionen, och alla är överens om att det behövs en ny bestämmelse efter 20 år.
Detta är dock en fråga om beloppen, och det finns naturligtvis problem med detta. Det är inte precis lätt – och jag vet det alltför väl – att öka minimibeloppen, eftersom detta uppenbart leder till en höjning av premierna. Den kompromiss som vi nådde – fem miljoner euro för personskador och två miljoner euro för sakskador – tror jag att försäkringsmarknaderna kan hantera. För övrigt finns det en aspekt av minimibeloppen som inte får förbises, nämligen att se till att olycksoffer med mycket svåra skador får ett tillräckligt skydd. Jag finner det absolut oacceptabelt att en 20-åring, som är förlamad efter en olycka, blir beroende av sin socialförsäkring efter 20 år, samtidigt som den ansvariga parten, som är obegränsat ansvarig, blir ekonomiskt ruinerad. Denna kompromiss är därför verkligen vettig.
Vi är i färd med att utarbeta en bestämmelse om släpfordon. Detta nämns i ett tidigare direktiv, men bestämmelserna är helt olika inom Europeiska unionen. Ofta är släpvagnens registreringsnummer känt, men inte dragfordonets, och då blir skaderegleringen svår.
Kommissionär Bolkestein! Jag vill nämna två ytterligare punkter i ert förslag som vi inte godtar. För det första handlar det om att företrädarna för skadereglerarna skall överta gröna-kort-byråernas befogenheter. Vi bör inte genomföra denna sammanslagning, som är överflödig, eftersom den skadar ett system som fungerar, nämligen gröna-kort-byråerna. Vi har även bortsett från bestämmelsen om svaga trafikanter; den innebär att det skall finnas en obligatorisk försäkring. Det är ett mycket specifikt problem, och vi bör samarbeta – kommissionen och parlamentet – för att ta itu med denna fråga om obligatorisk försäkring i ett annat direktiv.
I det stora hela – och jag är tillbaka där jag började – har samarbetet mellan parlamentet och kommissionen varit så utmärkt på grund av att vi förde en europeisk dialog på europeisk nivå om alla dessa frågor, mellan försäkringsgivare, motororganisationer, parlamentet och organisationer för olycksoffer – jag talar om den europeiska trafikrättskongressen som hölls i Trier.
Det är just på grund av att vi arbetade så hårt med den här frågan och för att vi diskuterade så mycket, som vi också kan finna lösningar tillsammans, lösningar som kommer att hjälpa olycksoffren. Jag är övertygad om att vi snabbt kommer att nå resultat i de kommande diskussionerna med rådet. Detta bidrar till att vi kan gå vidare, och framför allt: det uppmuntrar oss att föra dialog på EU-nivå; när vi gör det är det lättare att finna lösningar. 
Gargani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar i själva verket som ordförande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden för att ge mitt erkännande till det arbete som har genomförts av utskottets vice ordförande, Willi Rothley. Han har utarbetat detta förslag till direktiv med stor fasthet och stort förstånd, och jag vill ge honom heder för detta. Vi är särskilt tacksamma mot honom på grund av att detta direktiv har utarbetats till följd av artikel 192, som jag känner särskilt varmt för, eftersom den är ett indirekt lagstiftningsinitiativ som ger parlamentet en ledande roll och som också bekräftar parlamentets och parlamentarikernas initiativrätt.
Inom en så känslig näringsgren leder detta förslag till direktiv till ett mer effektivt EU-medborgarskap, eftersom, som Rothley har sagt, det gör det lättare att teckna en kortfristig försäkring för en tillfällig vistelse i en annan medlemsstat och att få en kortfristig försäkring för ett fordon som har inköpts utanför den medlemsstat som ägaren är bosatt i. Till följd av detta kommer det att bli lättare att köpa en bil i vilken medlemsstat som helst i unionen, i den medlemsstat som har de bästa villkoren. Jag tror att detta kommer att vara av intresse för väldigt många EU-medborgare, på grund av den gemensamma försäkringsmarknad som kommissionsledamot Bolkestein talade om, och som alltså har inrättats, och detta kommer att bli en värdefull och användbar utveckling för Europeiska gemenskapen som helhet.
Den känsligaste delen av betänkandet – detta har redan betonats, men jag vill upprepa det – handlar om de högre nivåer av försäkringsskydd som har fastställts av medlemsstaterna. Kommissionen hade fastställt ett belopp på en miljon euro för varje olycksoffer vid personskador och 500 000 euro per olycka för sakskador. Vi anser att fem miljoner euro per olycka för personskador och två miljoner euro för sakskador skulle vara mer skäligt och flexibelt, och att detta bör vara en kompromisståndpunkt. Jag vill formellt hedra Rothley för denna kompromiss, eftersom han har tagit hänsyn till de olika förhållanden som råder på försäkringsmarknaden, även här med sikte på att nå en gemensam marknad för försäkringar. Han tog också itu med frågan om rättegångskostnader. I detta skede var det emellertid inte lämpligt att utvidga försäkringsskyddet till att omfatta skador som tillfogas fotgängare och cyklister till följd av olyckor som de är inblandade i, eftersom det är ett ännu känsligare område, vilket jag anser bör regleras av en särskild åtgärd.
Samarbetet mellan parlamentet och kommissionen har, som kommissionsledamot Bolkestein nämnde, varit bra och givande, och jag hoppas att rådet och kommissionen allvarligt kommer att begrunda våra ändringsförslag och att detta viktiga direktiv kommer att bidra till att vi kan föra EU:s medborgare närmare varandra i ett gemensamt medborgarskap. Jag hoppas innerligt att detta kommer att ske, eftersom den kompromiss som har nåtts utgör en utmärkt balans, som jag hoppas att kommissionen kommer att beakta. 
Manders (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Tack för ert klargörande, och tack, herr Rothley, för detta förslag, som ytterligare bidrar till slutförandet av den inre marknaden. Vi vet att detta är en långsam, men stadig process. Även om det tar 20 år innan det fjärde direktivet följs av ett femte, vet vi att vi kommer dit till slut. Jag hyser förtroende för att det blir så. Ni, herr kommissionär, är på god väg att nå detta, och jag hoppas att vi så småningom kommer att nå det målet.
Försäkringslagstiftningen är komplicerad även i detta fall. Som advokat arbetar jag själv med personskador, och jag har själv ådragit mig personskada i det förflutna. Detta har förmodligen lett till att jag har fått möjligheten att arbeta här. Det är oerhört viktigt att denna lagstiftning kan överföras till den medlemsstat som man är bosatt i, eftersom man som skadelidande ställs inför många juridiska problem. I det avseendet är jag följaktligen mycket nöjd med förslagets nuvarande utformning. Jag tror att även försäkringsbolagen är nöjda med den ytterligare harmoniseringen, som medför mer klarhet. Vi inrättade ett system med gröna-kort-byråer för en tid sedan, och detta tar frågan längre inom EU. De minimibelopp som har föreslagits av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden förefaller vara mycket höga, eftersom dessa belopp sällan, om någonsin, blir aktuella i praktiken. Därför tycker jag att Rothleys kompromissförslag är bättre, eftersom det i högre grad motsvarar de verkliga förhållandena på marknaden. Beloppen får inte heller vara för höga, eftersom det, enligt min åsikt, då skulle bli ett problem att genomföra dem. Ingen tjänar på en lagstiftning som inte är möjlig att genomföra. Jag vill därför än en gång säga att detta förslag ligger närmare verkligheten än de mycket höga belopp som föreslogs i början. De belopp som kommissionen föreslår är däremot lite för låga, och jag anser därför att Rothleys förslag är idealiskt.
Vi liberaler stöder varmt detta förslag. När det gäller en annan fråga hade jag i ett ändringsförslag begärt mer harmonisering i diskussionerna om personskador, när det gäller frågor om nivå av invaliditet och ersättningsbeloppet för skadan. Av det Rothley har sagt drar jag slutsatsen att ett uppföljningsbetänkande om den frågan redan håller på att utarbetas. Jag anser att detta betänkande utgör ännu ett bidrag till slutförandet av den inre marknaden, som jag är tacksam för. Det kommer att få mitt oreserverade stöd. 
Fitzsimons (UEN ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Det är ett sorgligt faktum, men vi måste ta ställning till realiteten att det finns alltför många förare på våra vägar som saknar tillräckligt försäkringsskydd. Det inträffar alltför ofta person- och sakskador, trots att våra olika nationella säkerhetsorganisationer anstränger sig så gott de kan för att begränsa sådana tragedier.
Jag vill berömma föredraganden för hans arbete med denna tekniska fråga och instämmer fullständigt i att en lämplig försäkringsskyddsnivå även måste omfatta rättegångskostnader. Dessa kostnader är nödvändiga, och det är lämpligt att de täcks av den obligatoriska ansvarsförsäkringen. Den intressekonflikt som uppstår när det egna försäkringsbolaget eller motpartens försäkringsbolag genomför förlikningen är uppenbar.
Jag stöder kommissionens förslag om att det försäkrade minimibeloppet för personskador till följd av en olycka skall vara obegränsat. Olycksoffer med mycket svåra skador, som dubbelsidig förlamning, skulle inte få ett tillräckligt försäkringsskydd med ett maximalt belopp på en miljon euro. Jag håller med om att det inte bara är vettigt att de allra svåraste olycksfallen skall ha ett försäkringsskydd på tio miljoner euro, utan att försäkringsskyddet begränsas till detta belopp för varje enskilt olycksfall. Det borde vara ytterst sällsynt att två eller fler sådana mycket svåra skador inträffar vid en och samma olycka.
Rothley är än en gång värd att gratuleras för sin klokhet och kompetens. Det faktum att olyckor som inträffar i olika länder nu kan behandlas i den skadelidandes hemland är ett stort plus, och jag gratulerar föredraganden än en gång. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Bolkestein, mina damer och herrar! Vi är alla eniga om att detta direktiv är viktigt, eftersom det är viktigt för de europeiska bilisterna och för olycksoffren. Varför är det viktigt? För det första därför att det kommer att leda till att det juridiska skyddet för offren moderniseras och förbättras, för det andra skapar det en bättre fungerande inre marknad för ansvarsförsäkringar för motorfordon, för det tredje höjs minimiersättningen för personskador och sakskador, för det fjärde kommer detta att innebära att det blir lättare att teckna ansvarsförsäkringar för importerade motorfordon tills de når sin destination och för det femte klargörs ansvaret för garantifonden i den medlemsstat som olyckan inträffade i, vilket gäller alla olyckor som motorfordon utan registreringsskyltar, eller med falska sådana, är inblandade i.
Under debatten om detta direktiv hade jag tre huvudönskemål. Mitt första önskemål gällde minimiersättningen för person- och sakskador och detta beaktades i ändringsförslaget. Samtidigt infördes en övergångsperiod på fem år, som är exakt vad jag hade tänkt mig.
Mitt andra krav var att tillägget till artikel 4.2 i kommissionens förslag skulle strykas, eftersom jag, som många andra här i parlamentet, anser att frågor som rör nationell privaträtt inte skall tas upp i ett direktiv om försäkringslagstiftning.
Mitt tredje huvudsakliga önskemål handlar om den onödiga byråkratin och de onödiga extrakostnaderna. Vi förespråkade att försäkringstagaren, efter det att försäkringsavtalet har upphört att gälla, skall kunna begära ett intyg om försäkringsfall, och att detta inte sänds ut automatiskt. Denna ändring infördes genom Harbours ändringsförslag, och jag kan följaktligen bara välkomna detta direktiv. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ansluter mig till mina kolleger och vill varmt tacka Rothley, inte bara för hans betänkande, utan även för den kampanj som han outtröttligt har drivit i många år, som kommissionsledamoten sade, för att förbättra försäkringsklimatet för Europas bilister i allmänhet. Jag anser att han förtjänar stor heder för detta, och det är även hedrande för parlamentet.
Sedan jag blev parlamentsledamot 1999 har jag haft nöjet att arbeta tillsammans med Rothley med denna fråga, som jag särskilt engagerat mig i. Jag bidrog till betänkandet från 2001 och är glad över att kunna säga att ett antal av de idéer som härrör från det betänkandet nu har arbetats in i detta mycket välkomna femte förslag från kommissionen.
Rothley och andra har särskilt tagit upp frågor om att förbättra bilisternas möjligheter till skadeanspråk för olyckor som sker utanför deras eget land. Jag tänker ta upp några andra detaljfrågor. Många av oss har behandlat fall inom våra valkretsar som rör de svårigheter som människor som flyttar tillfälligt till andra länder har – i synnerhet studenter eller personer som börjar en anställning, eller till och med medborgare som vill vistas en längre tid utomlands. De har svårigheter med att få sin försäkring förlängd för denna tillfälliga vistelse och få den förlängd i upp till 12 månader. Jag anser att detta är en mycket viktig förmån.
För det andra engagerar mitt utskott sig för frågor som rör den inre marknaden och förenkling av det system som gör det möjligt för medborgare att köpa en bil i ett annat land och få sin befintliga försäkring förlängd i 30 dagar medan de transporterar hem bilen och får den omregistrerad.
Detta är just en sådan viktig förenkling, som understryker att medborgarna förväntar sig att dessa rättigheter skall gälla över den inre marknadens gränser utan komplikationer – det är i själva verket vad detta förslag handlar om.
Det är också en viktig förmån att det på liknande sätt blir lättare att teckna försäkringar och att dessa blir mer konkurrenskraftiga genom att medborgarna kan få tillgång till sina tidigare försäkringsanspråk, var de än har varit försäkrade tidigare, så att de kan använda sitt bevis på skadefrihet för att uppnå viktiga fördelar gällande pris och försäkringsskydd.
Slutligen har Karas talat om några av de förbättringar som har gjorts och jag instämmer i vad han sade om att vi på några områden har gått för långt in på medlemsstaternas befogenheter. Ett område som jag har uppmärksammats på under de senaste dagarna är att rätten till anspråk upphör efter fyra år. I mitt hemland, Förenade kungariket, går detta tvärtemot nationella bestämmelser. Det finns starka skäl att se över detta igen och det är något som jag kommer att tala med föredraganden om. Vi behöver diskutera huruvida vi bör stödja den bestämmelsen i det slutliga betänkandet eller om vi skall be kommissionen och rådet att se över detta innan det slutligen kommer tillbaka.
På det stora hela är detta ett utmärkt arbete. Det har vårt fulla stöd, och jag vill tacka både kommissionen och föredraganden för det arbete de lagt ner på att föra denna viktiga förmån för alla Europas medborgare vidare. 
Bartolozzi (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Den inre försäkringsmarknaden måste slutföras och de hinder som fortfarande finns kvar i branschen måste undandröjas. Det är inget sammanträffande att Europaparlamentet har begärt att kommissionen skall lägga fram ett förslag för att modernisera försäkringar för motorfordon, så att Europeiska unionens medborgares rätt till att leva, resa och arbeta inom alla medlemsstater i unionen utan problem kan bli verklighet.
Förslaget till ett femte direktiv om ansvarsförsäkring för motorfordon kommer säkerligen att leda till att EU-bestämmelserna inom denna sektor moderniseras och förbättras. Framför allt kommer det att bli lättare att teckna kortvariga försäkringar som täcker en tillfällig vistelse i en annan medlemsstat och att kunna teckna en försäkring för ett fordon som köps utanför den medlemsstat som personen är bosatt i. Det kommer således att bli enklare för konsumenterna att köpa ett fordon i den av unionens medlemsstater som har de bästa villkoren, och detta kommer att bidra till att stimulera gränsöverskridande konkurrens. Dessutom syftar detta direktiv till att uppdatera begränsningarna för minimiersättningar för bilister. Detta kommer att ge bilisterna möjlighet att snabbare kunna ändra villkoren för sina försäkringar. Ett annat mål är att förbättra skyddet för fotgängare som är inblandade i olyckor.
Slutligen innehåller direktivet en bestämmelse om att medborgarna kan få ett intyg från sin aktuella försäkringsgivare om de olyckor de har varit inblandade i, så att de kan teckna en ny försäkring med en annan försäkringsgivare.
Det är nödvändigt att undvika att minimiersättningarna blir för höga, att de överskrider alla skäliga behov. Om detta sker skulle det oundvikligen bli konsumenterna som får bära kostnaderna för detta, genom ansenliga höjningar av försäkringspremierna. Följderna av detta skulle bli särskilt allvarliga i vissa medlemsstater, däribland Italien, där de höjda försäkringspremierna redan ger upphov till synnerligen hetsiga diskussioner. För att nu inte tala om de nya länder som ansluter sig till unionen, där medborgarna och försäkringsbolagen skulle ställas inför kostnader som är helt oproportionerliga i jämförelse med deras ekonomiska nivåer.
Jag bedömer därför förslaget som positivt; vi måste dock vara försiktiga så att vi inte går för långt, vilket skulle få motsatt verkan för just de medborgare som vi vill skydda och hjälpa. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Det är utmärkt att betänkandet av Rothley fick enhälligt eller skenbart enhälligt stöd i parlamentet. Det sägs ofta att avståndet mellan Europeiska unionen och medborgarna i medlemsstaterna är för stort. Denna fråga gynnar tydligt Europas medborgare och den visar att avstånden inte är så stora som det sägs ibland.
Detta är ytterligare ett skäl till att kommissionen är ytterst nöjd med detta betänkande. Många talare har också tackat kommissionen. Har kommissionen bidragit till detta betänkande är det för att den är övertygad om att det är rätt väg framåt. Jag tackar därför alla.
Rothley har sagt att det inte är nödvändigt att replikera och uttrycka kommissionens ståndpunkt om varje ändringsförslag, eftersom diskussionen kommer att fortsätta. Jag har dock kommentarer här, och om ni samtycker, kommer jag att vidarebefordra dem till parlamentets sekretariat, så att alla kan läsa dem.(1)
Till sist: inga särskilda frågor har ställts till kommissionen, så just nu finns det i alla händelser inte så mycket att besvara. Kommissionen är utomordentligt nöjd med hur arbetet fortgår och har för avsikt att fortsätta det utmärkta samarbete mellan kommissionen och parlamentet som har kännetecknat denna fråga ända från första början. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0334/2003) av Smet för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kränkning av kvinnors rättigheter och EU:s internationella förbindelser (2002/2286(INI)). 
Smet (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag tror att vi är fullständigt medvetna om hur kvinnors rättigheter kränks runtom i världen. Dessa kränkningar sker på grundval av ett antal värden, däribland traditioner, social sammanhållning eller de manliga familjemedlemmarnas heder. Kvinnlig könsstympning ses som ett sätt att upprätthålla denna tradition. Mord eller stympning av hedersskäl ses som ett sätt att bevara friden i samhället, och offentlig stening eller bestraffning av kvinnor tolereras för att bevara den sociala ordningen.
Världssamfundet visar lyckligtvis alltmer sitt missnöje med dessa förhållanden, vilket åskådliggörs genom reaktionerna mot steningen av Amina Lawal, den visserligen sena reaktionen mot talibanregimen och de envisa frågorna om fotografen och journalisten Zahra Kazemis död i Iran. Samtidigt erkänns kampanjer för kvinnors rättigheter. Att Shirin Ebadi, kvinno- och barnrättsaktivisten i Iran, får Nobelpriset är också en mycket viktig signal, liksom det uttalande som Senegals president Wade gjorde här i kammaren denna eftermiddag. President Wade nämnde uttryckligen sin kamp mot kvinnlig könsstympning.
Den fråga som vi måste ställa oss själva är om Europa, via de olika kanaler som EU har till sitt förfogande, verkligen är i färd med att anta en strukturerad politik när det gäller de allvarliga kränkningarna av kvinnors rättigheter. I alla händelser finns det en början till politik. I Cotonouavtalet med AVS-länderna omnämns kvinnlig könsstympning uttryckligen. Dessutom har vi den uttryckliga hänvisningen i budgeten om att underlåtenhet att vidta åtgärder för att förebygga och bekämpa grovt våld mot kvinnor – och stening, offentlig bestraffning, bränning och våldtäkt räknas upp – är skäl för att dra in EU-bistånd.
EU-politiken på detta område är dock inte tillräckligt strukturerad. Det är därför parlamentet har begärt att något slags system skall antas. Vad skulle ett sådant system kunna utgöras av? Ett antal sanktioner skulle kunna ingå, till exempel en särskild klausul om sanktioner och slutligen hävande av avtalet om allvarliga och återkommande kränkningar av kvinnors rättigheter förekommer.
För det andra måste dessa sanktioner och hävanden av avtal genomföras i fall när partnerlandets regering systematiskt underlåter att aktivt agera mot dessa missförhållanden genom lagstiftning samt inom administrationen och rättssystemet. Det kan naturligtvis även finnas positiva aspekter. Till exempel att systematiskt inbegripa projekt som syftar till att bekämpa våld mot kvinnor i program för utvecklingsstöd, eller att uppmana och ta hänsyn till att partnerländer ratificerar konventionen om avskaffande av all slags diskriminering mot kvinnor (CEDAW), samt tilläggsprotokollet till denna.
Ett exempel på detta är de samtal, eller förhandlingar, som pågår med Iran. Vi ser fram emot det dokument som blir resultatet av detta. Detta dokument måste, enligt vår åsikt, innehålla uttryckliga hänvisningar till åtgärder för att motverka våld mot kvinnor och mot kvinnors rättigheter, och även CEDAW måste tas upp.
En annan möjlighet är att kommissionen tillhandahåller personal som är utbildad i att granska avtal med tredje länder ur ett jämställdhetsperspektiv. Lokala kvinnoorganisationer i utvecklingsländerna måste även vara delaktiga i dessa avtal. EU:s medlemsstater, och övriga Europa, kan kräva lagstiftning mot könsstympning. När flyktingstatus beviljas bör det dessutom beaktas att en del kvinnor flyr från våld i sina hemländer.
Ett av Europeiska unionens motton är att skydda de mänskliga rättigheterna, vilka inbegriper kvinnors rättigheter. Mer än någon annan region förväntas EU att agera, i viss bemärkelse, som världens samvete i detta avseende. Jag undrar i vilken utsträckning kommissionen är beredd att tillämpa ett mycket mer strukturerat tillvägagångssätt när det gäller politiken på det här området. Jag har fått positiva svar på ett antal frågor som jag har tagit upp, men de är alla ad hoc-åtgärder. Den nuvarande politiken är, uppriktigt sagt, inte tillräckligt strukturerad. 
Patten,
   . – Jag vill börja med att tacka Smet, en före detta kollega, förvisso en av två tidigare kolleger som deltar i denna debatt. Vi var en mycket förnämlig årgång. Jag vill tacka Smet för hennes arbete som föredragande för detta betänkande. Hennes politiska engagemang för kvinnornas rättigheter är väl känt i både kommissionen och rådet. Detta initiativbetänkande tar upp en lång rad frågor. Det är ett oerhört värdefullt bidrag till att placera kvinnorna mer i centrum för Europeiska unionens utrikespolitik.
Kränkningarna av kvinnors rättigheter i internationella ärenden är en oerhört allvarlig fråga. Det är en fråga som både kommissionen och Europeiska unionen fäster mycket stor vikt vid. Bara i år har vi inlett tre stora jämställdhetsinitiativ, inom ramen för det vi kallar handlingsprogrammet för integrering av ett jämställdhetsperspektiv i gemenskapens utvecklingssamarbete.
Först och främst har vi börjat utarbeta en kortfattad handledning för att fastställa grundläggande principer och riktlinjer för att integrera ett jämställdhetsperspektiv i utvecklingsarbetet, som riktas till tjänstemän inom kommissionen. För det andra har vi utfärdat en anbudsinfordran för upprättandet av ett mycket omfattande utbildningsprogram för personalen, både vid vårt huvudkontor i Bryssel och vid delegationerna, vilket också inbegriper personal från mottagarländerna. För det tredje har vi inlett en uppmaning till förslagsinlämning för att stödja icke-statliga organisationers projekt.
Kommissionen har också varit mycket aktiv med att lämna bidrag till EU:s insatser i internationella forum för att främja kvinnors mänskliga rättigheter, som FN:s kommission för mänskliga rättigheter, FN:s generalförsamlings tredje kommitté och OSSE:s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter. Vi bidrog till exempel till stödet för konventionen om avskaffande av all slags diskriminering mot kvinnor vid det senaste sammanträde med kommissionen för mänskliga rättigheter. Som kammaren säkert kände lades den fram av Kanada och vi gjorde ett kraftfullt uttalande om kvinnors mänskliga rättigheter, som bland annat handlade om det växande problemet med människohandel och om fördelarna med att integrera jämställdhetsaspekten.
Vad jag vill betona i dag är dock vår övertygelse att kvinnors rättigheter utgör är en integrerad del av de mänskliga rättigheterna som helhet. Och av detta skäl vill jag ge uttryck för kommissionens reservationer när det gäller vissa rekommendationer i betänkandet.
Den fråga som bekymrar oss mest är parlamentets uppmaning till "rådet och kommissionen att i framtida handels- och utvecklingsavtal, oberoende av människorättsklausulen och som komplement till denna, inkludera en särskild klausul om sanktioner och slutligen hävande av avtalet om allvarliga och återkommande kränkningar av kvinnors rättigheter".
Jag är övertygad om att de flesta ledamöter kommer att instämma i att frågor som jämställdhet, icke-diskriminering, våld och kvinnors rättigheter hanteras bäst inom den övergripande ramen för mänskliga rättigheter.
I förklaringen från FN:s världskonferens om mänskliga rättigheter i Wien 1993 betonas det förvisso, vilket den ärade ledamoten citerar i sitt betänkande, att "kvinnors och flickors mänskliga rättigheter är omistliga". Det är dessutom viktigt att inse att på statsnivå ingår våld mot kvinnor som en nödvändig del av de bestämmelser om mänskliga rättigheter som rör tortyr och dödsstraff, vilka är våra prioriteringar i fråga om mänskliga rättigheter.
Det är också värt att notera att en särskild klausul om kvinnors rättigheter även skulle förutsätta att andra frågor som rör mänskliga rättigheter införs som särskilda klausuler i framtida handels- och samarbetsavtal; till exempel en klausul om barnets rättigheter eller en om inhemska befolkningars och minoriteters rättigheter.
Klausulen om de mänskliga rättigheterna är ett dynamiskt instrument, genom vilket vi på ett positivt sätt kan främja de mänskliga rättigheterna. Framgångarna mäts inte i hur ofta instrumentet leder till sanktionsåtgärder eller upphävda avtal, utan snarare i organiserade utbyten i frågor om mänskliga rättigheter som leder till ett mer realistiskt sätt att förverkliga målen för klausulen om de mänskliga rättigheterna.
Genom att lyfta ut frågan om kvinnors rättigheter från dagordningen för de allmänna mänskliga rättigheterna skulle parlamentet inte nödvändigtvis, oavsett beundransvärda avsikter det har, gynna de mänskliga rättigheterna. En sådan särskiljning skulle i själva verket kunna leda till att de får minskat inflytande på den politiska dagordningen.
Låt mig ge er ett exempel; ett belysande exempel. Jag vill gärna nämna de pågående förhandlingarna med Iran om ett handels- och samarbetsavtal. En central fråga i dialogen om de mänskliga rättigheterna med Iran – och jag tror mig kunna påstå att jag hade en framträdande roll för att få diskussionerna till stånd – är diskrimineringen av kvinnor och det faktum att Iran inte har ratificerat konventionen om avskaffande av all slags diskriminering mot kvinnor. I vissa kulturella miljöer tycks det vara fördelaktigt för kvinnors rättigheter om de förs in på dagordningen mänskliga rättigheter som täckmantel.
Jag säger inte detta ur en enbart teoretisk synvinkel, som ett resultat av en intellektuell eller akademisk analys. Jag diskuterade nyligen dessa frågor med en kvinnorättsadvokat i Syrien, som en del av våra diskussioner om ett få till stånd ett associeringsavtal med Syrien. Jag har diskuterat dessa frågor i Iran med bland annat kvinnliga ledamöter av det iranska parlamentet. Så även om jag inte instämmer i vad som föreslås kan jag försäkra kammaren att jag känner starkt för dessa frågor.
Ett annat viktigt instrument för de mänskliga rättigheterna som gäller kvinnors rättigheter är Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Detta initiativ används mycket aktivt för att göra lokala kvinnoorganisationer i tredje länder delaktiga. Och trots att jämställdhetsfrågorna är övergripande i detta europeiska initiativ, har även många specifika jämställdhetsprojekt stötts. För närvarande finansierar vi till exempel ett projekt i Egypten, Jordanien, Libanon, Västbanken och Gaza som omfattar rättshjälp, läs- och skrivkunnighet, rådgivning för kvinnliga våldsoffer och medvetandehöjande kampanjer samt forskning.
Jag hoppas att parlamentet beaktar våra argument för att det inte är nödvändigt att införa en särskild klausul i handels- och samarbetsavtal, eftersom detta område fullt ut omfattas av vår dagordning för de mänskliga rättigheterna. Jag hoppas också att kammaren inte uppfattar det jag har sagt som att vi inte i lika hög grad prioriterar de frågor som med rätta har tagits upp, till exempel könsstympning, som jag inte har nämnt i debatten. Jag hoppas att parlamentet inte kommer att tro at vi inte ger dessa frågor högsta möjliga prioritet. Enligt min erfarenhet som minister för utvecklingsfrågor för länge sedan, är integreringen av ett jämställdhetsperspektiv och rättvis behandling av kvinnor en av de mest centrala frågorna, kanske mest centrala frågan, i en hållbar utvecklingspolitik. 
Jag lärde mig den läxan i Pakistan för ungefär 20 år sedan och jag har fortsatt att lära mig sedan dess. 
Bastos (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kultur och traditioner tjänar som svepskäl för våldet mot kvinnorna i många delar av världen. Kvinnlig könsstympning förekommer fortfarande i dag, och detsamma gäller stening och sexuellt utnyttjande. Allt detta är oacceptabelt av två skäl: dessa seder utgör kränkningar av de grundläggande mänskliga rättigheterna och är en renodlad attack mot demokratin. Europeiska unionen måste därför använda alla medel som den har till sitt förfogande för att bekämpa dessa övergrepp. Unionens utrikespolitik är ett av dessa medel, vilket Miet Smet klargör i sitt utmärkta och också mycket djärva betänkande, som jag gratulerar henne till. Europeiska unionen har visserligen skrivit in en klausul om respekt för de mänskliga rättigheterna och demokratin i alla avtal som sluts med tredje länder. Denna klausul är dock fortfarande inte tillräckligt effektiv för att bekämpa våld mot kvinnor. Det finns följaktligen ett behov av starkare föresatser och ökad klarhet när det gäller att fastställa de åtaganden som tredje länder måste uppfylla på området för kvinnors rättigheter.
Det är nödvändigt att följa en strategi av hot och löften för handels- och utvecklingsavtalen i framtiden. Löftet måste vara att länder som för en politik som ger effektiva resultat när det gäller att bekämpa våld mot kvinnor belönas med incitament och fördelaktigare handelsavtal. Hotet måste vara sanktioner: de avtal som har ingåtts med länder som tolererar allvarliga kränkningar av kvinnors rättigheter måste hävas. När det gäller det sistnämnda scenariot måste de eventuella negativa följderna av sådana sanktioner för befolkningen noggrant bedömas.
Avslutningsvis är det nödvändigt att se till att projekt som särskilt inriktas på kvinnors rättigheter och bekämpning av våld infogas i program för utvecklingsstöd. Sådana projekt skall inbegripa aktivt deltagande av lokala kvinnoorganisationer. Inställningen till dessa seder måste förändras genom att kvinnor som har varit eller är utsatta för detta slags våld och som vill kämpa mot det, går samman. 
Valenciano Martínez-Orozco (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst berömma Smets betänkande. Jag anser att hon beaktar många av klagomålen och kraven från kvinno- och människorättsorganisationerna i sitt betänkande.
Det är sant att vi har gjort stora framsteg, genom uttalanden och i ord. Man hör ofta politiska ledare säga att kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter. Det enda problemet är att dessa uttalanden inte följs av åtgärder; det händer ingenting.
Kvinnors mänskliga rättigheter vägs alltid mot något annat. De vägs mot traditioner, kulturer och familjen, och vi ser att det alltid finns en grad av relativitet inblandad när vi måste ge särskilt skydd åt kvinnor som utsätts för mycket allvarliga förföljelser, och detta känner vi alla till, detta har beskrivits och detta har alla tillgång till upprörande information om.
FN:s flyktingkommissarie har redan antagit riktlinjer som syftar till att övertala regeringarna att fatta beslut om asylansökningar på ett sätt som säkerställer att kvinnorna uppmärksammas på lämpligt sätt i förfarandena för att fastställa flyktingstatus och om att asylansökningar från kvinnor på grund av könsfrågor skall erkännas som sådana.
Vad vi till syvende och sist talar om är, , att skydda kvinnornas mänskliga rättigheter på internationell nivå, och vi har instrumenten för att göra detta. Av ett eller annat skäl är det mycket lättare att få flyktingstatus om man förföljs av politiska skäl än om man förföljs på grund av sitt kön.
Kvinnor som riskerar att utsättas för könsstympning vet inte att de kan få internationellt skydd, eftersom vi inte talar om det för dem och eftersom vi aldrig tar det nödvändiga steget framåt för att verkligen göra bruk av de instrument för rättsligt skydd som vi har till vårt förfogande för att skydda kvinnorna.
Miet Smet betonar flera förslag i sitt betänkande, som enligt min mening skulle kunna vara mycket användbara i samarbetet med tredje länder om skydd för kvinnors rättigheter, men saken är den att vi saknar ett av instrumenten, nämligen kvinnornas möjlighet att söka skydd inom våra gränser och inom ramen för vårt rättsliga skydd, något som emellertid är möjligt under andra omständigheter, som helt klart är jämförbara med de situationer som kvinnor tvingas utstå.
Procentandelen förföljda kvinnor som beviljas flyktingstatus är i sanning löjligt låg. Det är dessa fall som verkligen bör undersökas om vi någonsin skall inse att våra uttalanden måste omsättas i särskilda åtgärder, eftersom vi – och jag vill betona detta – i brev, i uttalanden, i författningar och till och med i många dokument från parlamentet och kommissionen, har erkänt att det är absolut nödvändigt att skydda de kvinnor som utsätts för denna förföljelse.
När jag talar om förföljelse, talar jag dessutom om allvarliga angrepp, det är inga småsaker. Jag talar om stening, om könsstympning, om bränning, om syrakastning, om hedersrelaterade brott, om tvångsäktenskap, om slaveri och om sexuellt utnyttjande.
Om alla dessa former av angrepp inte är skäl för att skydda kvinnorna i den internationella lagstiftningen, vad är det då som krävs? Varför tar vi inte ett steg framåt och ser till att våra uttalanden följs av specifika åtgärder? Varför säger vi inte till kvinnorna att de inte skall oroa sig, att de har någonstans att vända sig när de utsätts för allvarliga angrepp? Anledningen är att vi är beredda att erkänna dessa angrepp som allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, men vi är inte beredda att erbjuda kvinnorna de lösningar som vi erbjuder under andra, liknande omständigheter. Vi är inte beredda att göra detta av den enkla anledningen att de – och vi – är kvinnor utan makt.
Dybkjær (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Miet Smet för hennes mycket hårda och ihärdiga arbete för kvinnors rättigheter. Det är faktiskt ett beundransvärt arbete. Jag vill också tacka kommissionär Chris Patten för hans tal, även om jag måste säga att jag faktiskt kunde instämma betydligt mer i en lång rad andra tal än i detta.
Här i parlamentet diskuterar vi ofta EU:s försvars-, utrikes- och säkerhetspolitik, och kommissionsledamoten leder diskussionerna på dessa områden. Vi säger också i detta sammanhang att EU inte bara bör vara en ekonomisk världsmakt, dvs. en ”mjuk” makt, utan också en ”hård” makt, vilket innebär att man också har militär beredskap, och bli, om inte en supermakt, så åtminstone en militärmakt.
Jag avfärdar inte idén om att vi bör ha en gemensam utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik, men alla vet – i synnerhet kommissionsledamoten – att det kommer att ta lite tid innan detta blir verklighet. Det är inte i morgon som vi kommer att ha den militära förmågan och komma överens om EU:s utrikes- och säkerhetsfrågor, även om vi skulle vilja det. Vi är emellertid redan en ekonomisk makt. Vi är en maktfaktor på det ekonomiska området, och jag menar att vi bör utnyttja denna faktor mycket mer än vad vi gör för tillfället.
Vi måste naturligtvis hjälpa den förtryckta halvan av befolkningen, dvs. kvinnorna, som faktiskt får utstå en lång rad orättfärdigheter på en mängd olika områden: dels kulturella traditioner, som bestämts av män, dels våld, när männen inte får som de vill, dels handel, eftersom män vill tjäna pengar på kvinnor osv. Vi måste ingripa och vidta fler åtgärder på dessa områden. Smet har själv nämnt talibanregimen, som inte bara förvägrade kvinnorna de mest grundläggande rättigheterna, som t.ex. rätten till utbildning, utan alla tänkbara rättigheter. EU kan åstadkomma något inom detta område, men gör vi tillräckligt? Kommissionsledamoten säger att vi gör mycket, men gör vi detta på ett tillräckligt systematiskt sätt? 
Jag anser att en sak vi kanske kan göra som gensvar på detta betänkande är att ytterligare diskutera om vi inte kan vara mer systematiska, om vi inte kan få rapporter från kommissionen om vad som egentligen händer i samband med vissa samarbetsavtal och om det händer något över huvud taget på det praktiska planet, när överträdelser av de grundläggande mänskliga rättigheterna sker, dvs. inte bara av kvinnors rättigheter.
Eriksson (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka Smet för ett mycket gediget arbete. Det som är trevligt i vårt utskott, utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, är att vi ofta kan enas från höger till vänster. Jag instämmer i mycket av det som tidigare talare har sagt. Jag vill dock poängtera för Dybkjær att alla närvarande i denna församling inte delar uppfattningen om att Europeiska unionen bör bli en mycket stark militärmakt, men det skall vi inte diskutera här och nu.
Det var intressant att höra er, kommissionsledamot Patten, när ni säger att ni redan för 20 år sedan insåg nödvändigheten av att främja kvinnors rättigheter som universella mänskliga rättigheter. Problemet är att inte alla i er ställning – eller i lägre ställning för den delen – har kommit till denna insikt. Det är bl.a. därför vi står här i dag och har ett sådant här betänkande att diskutera.
Smet tar också upp den interna kritiken i våra medlemsländer, som indirekt lyser igenom. Valenciano Martínez-Orozco talade mycket om asylförfarandet. Jag skulle också kunna tala i timmar om hur framför allt avvisningar av asylsökande – när de har fått avslag på sin ansökan och skall sparkas ut ur våra medlemsländer – strider mot allt vad värdig människobehandling heter.
Jag skulle gärna vilja höra mer om det som Smet tar upp i punkt 17 angående kvinnors deltagande i avtalsprocessen. Vi har nyligen haft erfarenhet av det i vårt utskott, både när det gäller afghanska kvinnor och irakiska kvinnor. Det har nästan inte blivit någonting alls av deras deltagande, trots att vi alla har sagt att det är en stor angelägenhet. Jag skulle också väldigt gärna vilja höra Pattens kommentar till punkt 19 om att kommissionen bör ta upp dessa frågor i alla relevanta forum, bl.a. G8-möten och WTO-rundor. 
Sörensen (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först och främst gratulera Miet Smet till hennes mod när det gäller detta betänkande, som hon själv tog initiativ till. Det är inte alla i de olika medlemsstaterna som tar emot ert betänkande med glädje. Många av oss kanske inte tänker på att det – när det gäller internationella förbindelser och särskilt utvecklingssamarbete – inte var så länge sedan som det var absolut otänkbart att diskutera de mänskliga rättigheterna. Tidigare var vi tydligen så vänliga mot varandra att folk – under förhandlingar – inte ens sade vad de verkligen ansåg om läget i vissa länder.
Det som nu ligger framför oss är därför i mångt och mycket en genomgripande avvikelse från detta. Jag hoppas att vi i framtiden kommer att få en klausul om kvinnors rättigheter, när man inleder förhandlingar i vissa länder. Vi hör ofta att mänskliga rättigheter är kvinnors rättigheter. Det bör vara uppenbart att kvinnors rättigheter är en viktig del inom utvecklingssamarbetet. I alla kulturer i världen spelar kvinnor en specifik och bestämd roll inom social, ekonomisk och kulturell utveckling och när det rör sociala framsteg. Det är min erfarenhet att det är i kampen mot människosmuggling – i synnerhet i kampen på offrens vägnar – som detta behov av en kraftfull kvinnopolitik blir tydlig.
Varför är detta betänkande viktigt, och varför skall det inte bli en handling som bara uttrycker läpparnas bekännelse? Jag kan omedelbart påminna er om läget i vissa framtida medlemsstater där man fortfarande handlar med kvinnor som om de vore möbler. Om vi tittar lite längre fram i tiden ser vi Balkanområdet där – i vissa delar av Albanien – ”Kanoun”, dvs. den folkliga rätten, används än i dag. I denna text, dvs. i ”Kanoun” eller ”Lek Dukagjin-rätten”, står det att kvinnan bara är en säck som håller en viss tid, jämförbar med en produkt med ett bäst-före-datum. Detta skall ses i samband med kvinnors rättigheter 2003! Ett annat exempel är den person i chefsställning i Ghana, som sade till mig att kvinnor ger bättre avkastning än tomater. Varför skall vi då inte handla med dem? Det kan vara en god idé att sända detta betänkande till olika ambassader, konsulat och folk som sysslar med internationella frågor, så att de får se vad det innehåller och inser att en klausul om kvinnors rättigheter är en klausul om mänskliga rättigheter och att detta är av yttersta vikt.
Claeys (NI ).
   – Jag vill också gratulera Miet Smet, även om jag gör det p.g.a. att hon har lyckats utarbeta ett betänkande om könsstympning, offentliga kroppsstraff, stening, hedersbrott och påtvingade äktenskap, utan att använda termerna ”islam” eller ”muslim” en enda gång. Ni får förlåta mig för att jag är sarkastisk, men jag kan bara beklaga det faktum att det tydligen betraktas som politiskt inkorrekt att nämna en sak vid dess rätta namn och att gå till botten med saker och ting, även när vi behandlar ett mycket komplicerat problem, dvs. det grundläggande misslyckandet att respektera kvinnors rättigheter i en stor del av världen.
Betänkandet är anmärkningsvärt på vissa ställen, med tanke på de förskönande omskrivningarna – som jag, som sagt, bara kan beklaga. Föredraganden nämner t.ex. ett kulturellt arv som gör att män har en privilegierad ställning eller att traditionella åsikter och stereotyper påtvingas kvinnorna, men ingenstans i texten namnger hon detta. Vi måste fråga oss vem som faktiskt gynnas av en sådan malplacerad blygsamhet. Den kulturella relativismen som är så förhärskande i Europa i dag, står i vägen för en korrekt prognos av problemen och utgör i sig något som mer liknar ett hinder för en riktig lösning. Det är inte alla muslimer som inte respekterar kvinnors rättigheter, på samma sätt som alla muslimer inte är fundamentalister. Verkligheten visar emellertid att kvinnoförtrycket tyvärr har blivit norm i muslimska stater och i stater där muslimer utgör en majoritet av befolkningen. Lägets allvar kan skilja sig från land till land eller från region till region, men diskriminering av kvinnor är vanligt förekommande i den muslimska världen och är i sig inte på något sätt relaterad till befintligheten av fundamentalistiska s.k. minoriteter. Jag inser att detta inte är någon behaglig tanke, men det är å andra sidan ett skäl att genomföra åtgärderna som nämns i betänkandet med ännu större beslutsamhet.
Jag kan sålunda i många stycken instämma i Smets betänkande. När man sluter avtal med tredje länder är det inte tillräckligt att – som hon helt riktigt säger – fastställa sanktionsklausuler. Dessa sanktioner måste faktiskt också träda i kraft om man konstaterat överträdelser av kvinnors rättigheter och om de lokala regeringarna tolererar eller t.o.m. utnyttjar dessa överträdelser. I betänkandet påpekar föredraganden mycket riktigt att EU:s medlemsstater måste se till att alla former av våld mot kvinnor måste uppmärksammas och bestraffas inom deras egna rättssystem. Könsstympning förekommer även på vårt territorium, och i detta sammanhang finns det en relaterad form av problemet som vi bör uppmärksamma, dvs. kirurgi för att återställa mödomshinnan. Efterfrågan på sådana operationer växer snabbt, och jag anar att det kommer att följa diskussioner om detta under vilka man ställer sig frågan om socialförsäkringssystemet snart bör finansiera bevarandet av sådana bakåtsträvande sedvänjor.
Det är tråkigt att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor tydligen har beslutat sig för att ge frågan om huvuddukar – själva symbolen för kvinnoförtrycket inom islam – ett stort utrymme. Man behöver bara ta tunnelbanan i Bryssel, Paris eller London för att inse hur populär huvudduken är nuförtiden, i jämförelse med för tio år sedan. Radikaliseringen av islam är inte bara något som sker i Pakistan eller Egypten, utan även i våra egna storstäder. Europa bör därför sända ett kraftfullt budskap att våra normer och värderingar, som t.ex. lika rättigheter för män och kvinnor, inte är något som skall diskuteras och att man inte heller kommer att göra det. De som inte är beredda att acceptera dem är inte längre välkomna hit.
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! År efter år blir hundratusentals kvinnor offer för extremt våld: sexuellt utnyttjande, våldtäkt, offentlig bestraffning, angrepp i syfte att bränna dem och stening.
Det är dags att ta initiativ för att komma till rätta med dessa allvarliga övergrepp. Miet Smet har lagt fram ett mycket bra betänkande, i vilket hon också tar upp olika typer av lidande: psykiskt, fysiskt och sexuellt lidande. Jag stöder hennes krav på att det i framtiden måste finnas klausuler för att stoppa EU-stöd i fall då kvinnors rättigheter ständigt och systematiskt överträds. Dessa bör integreras i handels- och utvecklingsavtal med tredje länder eller bi- eller multilateralt inom ramen för WTO-samarbetet. Om man inte vidtar praktiska åtgärder för att förhindra våld mot kvinnor, måste detta resultera i sanktioner och att dessa avtal temporärt upphör att gälla.
Den internationella likgiltigheten för denna fråga är besvärande. Detta gäller länder som t.ex. Afghanistan, där talibanerna i åratal gjorde kvinnorna till andra klassens medborgare, såväl som Iran, där det sker allvarliga övergrepp mot kvinnor.
Bland denna skara finns emellertid även icke-muslimska länder, herr Claeys. För att få mer information om detta bör kommissionen upprätta kontakter med institutioner och icke-statliga organisationer på nationell, regional och lokal nivå.
Internationella konferenser och samtal och – kommissionär Patten – ett årligt uttalande av kommissionen om eventuella framsteg eller bakslag, är ytterligare viktiga steg. Vi måste göra politikerna och allmänheten i de berörda länderna mer medvetna och vaksamma. Dessa former av överträdelser måste också åtalas med större beslutsamhet i EU. Vi har haft lösningar i åratal, men de har inte blivit verklighet. Kollegerna som talade före mig nämnde också detta.
Rättspraxisen i denna fråga måste ändras i våra medlemsstater, könsstympning måste förbjudas och smugglingen av kvinnor måste bekämpas på ett mer beslutsamt sätt i samarbete med Europol och Eurojust. Vi måste emellertid först och främst se till att kvinnor får möjlighet att använda alla resurser, så att de kan åtnjuta sina grundläggande friheter utan någon diskriminering.
Zrihen (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill återigen tacka för att vi får tillfälle att tala om kvinnor. Låt oss återigen – vid en tidpunkt då en kvinna som kämpar för de mänskliga rättigheterna, och kvinnors rättigheter i synnerhet, just fått Nobels fredspris, vid en tidpunkt då det förs seriösa diskussioner om en mer sammanhållen global utveckling och om konfliktlösningar – ta till vara detta tillfälle, även om det är väldigt sent, att belysa kvinnors mycket speciella situation.
Varje år utsätts tusentals eller t.o.m. miljontals kvinnor av alla möjliga typer av våld. Hur många tysta röster finns det bakom statistiken, hur många aspekter förtäcks eller göms bakom klausulen om icke-inblandning eller argumentet om kulturella arv?
Inom EU säger vi att de mänskliga rättigheterna bör gå före varje sedvänja eller social filosofi. När vi talar om internationella förbindelser, som är ämnet för detta betänkande, finns det ofta en konflikt mellan dessa två sätt att se på världen. Skall vi nöja oss med att bekräfta men inte höra vad dessa kvinnor ber om, varken i deras egna länder eller när de söker skydd genom den internationella rätt som vi stöder? Hur stort utrymme har vi egentligen att säga att vi fördömer dessa sedvänjor och att vi inte låter oss luras?
De instrument som nämns i betänkandet är bevis på den rådande pragmatismen hos kvinnor i allmänhet och hos Miet Smet i synnerhet, vars arbete jag vill gratulera henne till. Vi måste bekräfta att allt våld mot kvinnor i sig självt är en tillräcklig grund, , för att bevilja rätt till asyl och flyktingstatus. Som svar på detta diskriminerande våld måste vi använda det våld som ekonomiska sanktioner innebär, om vi inte följer en prioritetsordning där kvinnor har ett mycket lägre värde än samarbetsavtal eller bestämda traditioner med en mycket tråkig historia. Låt oss sluta att prata och skriva om detta och i stället försöka vara lika pragmatiska som kvinnor i allmänhet kan vara.
Bordes (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I denna text uttrycks många goda avsikter när det gäller våld som riktas mot kvinnor. Ja, det är motbjudande att kvinnor på 2000-talet kan stenas, könsstympas, offras genom att brännas eller bli offer för påtvingade äktenskap, sexuellt slaveri, människosmuggling eller s.k. hedersbrott. Goda avsikter är emellertid allt som finns i betänkandet, och bilagorna med fall från ett halvt dussin länder där dessa sedvänjor finns talar för sig själva.
Trots det faktum att hänsynen till kvinnors rättigheter har skrivits in i olika politiska avtal och handelsavtal, har inget hänt i de berörda länderna. Europeiska unionen har emellertid inte heller hävt de avtal som binder den till dessa länder. Handelsrättigheterna får företräde framför kvinnors rättigheter. I själva verket får dessa barbariska sedvänjor fortsätta med stöd – åtminstone ett passivt stöd – från länder som man kunde anta var civiliserade. Om Europeiska unionen dessutom vill hävda att den är en förkämpe för kvinnors rättigheter och samtidigt vara trovärdig, måste den först visa att den är kapabel att se till att alla medlemsstater erkänner kvinnors grundläggande rätt att bestämma över sina egna kroppar, vilket innefattar rätten till abort.
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar det tillfälle som ges denna kväll att diskutera kränkningarna av kvinnors rättigheter i EU:s internationella förbindelser. Historiskt sett har kvinnorna faktiskt varit utestängda från de internationella förbindelserna. Som professor Cynthia Enlow, en av de ansedda författarna på området för jämställdhetsfrågor och internationella förbindelser beskriver, har värdet av kvinnors erfarenheter av krig, äktenskap, handel, prostitution, fabriksarbete eller hushållsarbete nonchalerats av världens ledare och på internationell nivå.
Detta har i sin tur lett till att de traditionella internationella förbindelserna är en av de former av politisk analys där minst hänsyn tas till jämställdhetsfrågorna. Kvinnor i hela världen tjänar fortfarande mindre än män – till och med inom Europeiska unionen, där löneklyftor mellan kvinnor och män fortfarande finns kvar inom alla sektorer –, har sämre tillgång till sjuk- och hälsovård, utbildning och arbetstillfällen samt förvägras ofta fullständiga politiska och ekonomiska rättigheter.
Våld mot kvinnor orsakas ofta just av denna diskriminering, eftersom kvinnor inte ses som jämlika med män. Könsrelaterat våld är i sin tur legitimt och kvinnorna förvägras sina mänskliga rättigheter.
Kvinnor måste vara berättigade till rätten till liv, rätten till att inte utsättas för tortyr, rätten till likvärdigt skydd under internationella eller nationella väpnade konflikter, rätten till personlig fri- och säkerhet, rätten till samma skydd inför lagen, rätten till jämställdhet i familjen, rätten till den högsta standarden av fysisk och psykisk hälsa och rätten till rättvisa och goda arbetsvillkor.
Till och med i Europeiska unionens medlemsstater ser vi fortfarande att våld mot kvinnor behandlas orättvist. Om jag tar Italien – som för närvarande innehar ordförandeskapet för Europeiska unionen – som ett exempel, ändrade Italiens högsta domstol i februari 1999, efter ett överklagande, ett domslut enligt vilket en manlig bilskollärare hade befunnits skyldig till att ha våldtagit sin 18-åriga elev. Högsta domstolen noterade att offret hade burit jeans vid tidpunkten för brottet och förklarade att jeans inte ens delvis kan tas av utan aktivt samarbete från den person som bär dem. Domstolen beslutade att offret hade samtyckt till sexuellt umgänge och drog slutsatsen att våldtäkten inte kunde bevisas. Med detta slags attityder är betoningen på att kvinnors rättigheter skall ingå som en grundläggande del i de mänskliga rättigheterna avgörande. Som min spanska kollega sade, betraktas kvinnors rättigheter för närvarande bara som en avsides aspekt, i stället för att ses som en grundläggande del av de mänskliga rättigheterna.
Jämställdhetsfaktorerna måste beaktas genom integrering av jämställdhetsperspektivet. Vi bör välkomna kommissionens initiativ. Det finns dock alltid mer som kan göras.
Initiativet att införa en klausul i budgeten för 2003 om att underlåtenhet att vidta åtgärder för att förebygga och bekämpa grovt våld mot kvinnor, som stening, offentlig bestraffning, könsstympning, bränning eller våldtäkt, är ett skäl att dra in EU-bistånd, måste beaktas.
I ett samhälle i Kenya var förekomsten av könsstympning så hög som 97 procent. Seden att ärva fruar finns fortfarande kvar och våldtäkter och våld i hemmet är mycket vanligt förekommande. I Pakistan uppskattade FN:s kommission för mänskliga rättigheter att en kvinna våldtogs varannan timme och hundratals kvinnor föll offer för hedersmord, våld i hemmet, bränningar och mord under 2000.
När man börjar undersöka karaktären av våld mot kvinnor och Europeiska unionens roll i de internationella förbindelserna ser man att vi kan utöva påtryckningar för att bidra till att förhindra dessa grymheter. Vi har nu chansen att se till att vi blir medvetna om vårt ansvar inom de internationella förbindelserna och att kvinnor erkänns. Europeiska unionen har ett ansvar för att upprätthålla kvinnors rättigheter i hela världen. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag antar att man kan säga att mycket av det som bör sägas redan har sagts i denna debatt, men jag anser att det är viktigt att så många som möjligt deltar i denna debatt. Jag anser i synnerhet att männen bör delta i denna debatt, eftersom denna fråga inte bara berör kvinnorna i vårt samhälle, utan samhället i sin helhet. Det faktum att så många miljoner medborgare i världen fortfarande förvägras sina grundläggande mänskliga rättigheter berör oss alla. 
Jag stöder i synnerhet punkt 13 i Smets betänkande om att de kvinnor som hotas av den typen av våld som redan har beskrivits här skall få flyktingstatus. Det är ett sorgligt faktum att hot om könsstympning, stening eller hedersmord inte är någon grund för att bevilja flyktingstatus, såväl i mitt eget land som, tror jag, i andra europeiska länder. Detta måste förändras om vi menar allvar med att klargöra att vi kämpar för alla människors mänskliga rättigheter.
Europeiska unionens program för utvecklingsstöd bör inbegripa program som syftar till att garantera att kvinnorna kan delta fullt ut i samhället. Jag måste säga att jag inte instämmer i vad kommissionsledamot Patten sade om handelsavtalen. Vi har tur att ha en person av kommissionsledamot Pattens kaliber för denna uppgift, och det står klart att han engagerar sig i kvinnornas rättigheter och de mänskliga rättigheterna i allmänhet. Men jag är rädd för att det även står klart att vårt tillvägagångssätt inte har varit tillräckligt verkningsfullt hittills för att få slut på de bruk som är så allmänt utbredda i utvecklingsländerna. Jag anser att vi måste bli hårdare när det gäller att införa sanktioner eller upphäva avtal om vi skall göra några framsteg på detta område.
De som vi sluter avtal med måste inse att vi menar allvar. Jag talar inte om att upphäva avtal vid minsta anledning. Men när det sker ständiga kränkningar av de mänskliga rättigheterna avseende kvinnors rättigheter och barns rättigheter måste vi visa att vi menar allvar med våra åtaganden. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0286/2003) av Pittella för budgetutskottet om strukturfonderna: utvecklingen av de utestående åtagandena och behoven för 2004 (2002/2272(INI)). 
Pittella (PSE ),
   .– Herr talman, kommissionär Barnier, mina damer och herrar! Detta är ett betänkande som tar en ögonblicksbild av ett problem, anger en risk och redovisar vissa lösningar. Problemet är de utestående åtagandena, denna klyfta mellan åtaganden och betalningar, som fortfarande är för bred, både när det gäller strukturfonderna och andra områden. Utestående åtaganden är ett sammansatt problem: vissa är psykologiska medan andra är patologiska, och det är i det senare fallet vi måste vidta åtgärder.
Risken är inte bara förlusten av strukturfonder för de regioner de har riktats till; en större risk är förlusten av trovärdighet för Europeiska unionens sammanhållningspolitik. Vi tror fullt och fast att unionen – och den utvidgade unionen i ännu högre grad – behöver en effektiv, konsoliderad och modern sammanhållningspolitik. De lösningar som vi har redovisat och som kommissionär Barnier verkar stödja – han har alltid varit öppen för samtal och debatt – kan delas in i två grupper: kortsiktiga och medelsiktiga lösningar. Den tidigare gruppen omfattar, i synnerhet, lösningen på att jämka nivån för betalningarna som förts upp i budgeten. Detta tillhandahållande av resurser måste naturligtvis gå hand i hand med ett effektivare samarbete mellan kommissionen och regeringarna, mellan regeringarna och regionerna och mellan regionerna och enheter på underregional och lokal nivå. Arbetet med övervakning av de nya medlemsstaterna – något som kommissionen redan gör – måste dessutom intensifieras så snart som möjligt.
När det gäller de medelsiktiga lösningarna bör kommissionen utan dröjsmål lägga fram sina riktlinjer om förordningen som styr nästa programplaneringsperiod, så att framtida mål och genomförandeåtgärder kan fastställas i en tydlig och lättfattlig form. För detta syfte anser vi att följande metod kommer att bli nödvändig: För det första måste man fokusera kommissionens viktigaste roll, som bör handla om att ange utvecklingsprioriteringar, på att dessa prioriteringar genomförs på ett konsekvent sätt och på övervakning av genomförandesystemens effektivitet, samtidigt som ansvaret för genomförandet och förvaltningen av verksamheten bör överflyttas till medlemsstaterna. För det andra måste man vara direkt, tydlig och klar, och – i samband med detta förenklingsmål – är det därför mycket viktigt att kombinera fonderna och lägga förvaltningen av den enda fonden hos en enda avdelning inom kommissionen. För det tredje måste man se till att åtgärder inom programplanering vidtas inom ramen för ett partnerskap mellan kommissionen och den berörda medlemsstaten. För det fjärde måste man ge övervakningskommittén en viktigare roll, så att beslut som rör programmet och programförändringar kan övertas av denna kommitté. Och slutligen måste man behålla incitamenten för ett effektivare genomförande av verksamheten, som t.ex. n+2-regeln om automatiskt återtagande och reserven för belöning av positiva resultat.
Jag avslutar med att ta upp frågan om automatiskt återtagande. Snart är det den 31 december och en ny tidsfrist. Vi anser att man bör behålla bestämmelsen under de kommande åren, eftersom det inte råder någon tvekan om att den har haft en verkligt avskräckande effekt. Det är visserligen så, som kommissionsledamot Barnier har påpekat, att regioner och nationella regeringar i många situationer har vidtagit en rad åtgärder för att säkerställa 100-procentiga utgifter för att inte gå miste om medlen. Vi uppmanar kommissionsledamot Barnier att noggrant övervaka frågan, och under tiden uppmanar vi honom att förhindra att resurser som frigörs genom s.k. ”sidoprojekt” används till något annat än de regionala och nationella programmen.
Jag avslutar med ett exempel: Om den italienska staten – för att nu nämna mitt hemland – får transportbidrag för att genomföra arbete som rör infrastrukturen för transport i södra Italien, men sedan, efter att ha frigjort resurser genom sidoprojekt, överför dessa besparingar till infrastrukturarbete i norr, bör vi ingripa för att förhindra detta.
Jag hoppas att parlamentet antar detta betänkande med stor majoritet, eftersom detta skulle ge stor politisk trovärdighet åt de strategier som betänkandet omfattar.
Barnier,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först och främst tacka Giovanni Pittella för det oerhört noggranna och grundliga arbete – helt i linje med hans temperament – som han personligen har lett på ett oberoende, noggrant och principfast sätt.
Jag vill också tacka er, herr Pittella, för kvaliteten på den dialog som ni har upprättat – återigen på ett principfast sätt, där alla personer har sina bestämda roller – inte bara med den kommissionsledamot som är ansvarig för regionalpolitiken, utan också med mina kolleger.
Det betänkande ni just har lagt fram är frukten av denna dialog, som både ägde rum med budgetutskottet och utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Som ni så vänligt sade, är jag alltid lika glad att besöka dessa utskott. Det gladde mig verkligen att få höra er lägga fram ert betänkande från ett dubbelt perspektiv, både historiskt – jag kommer att säga några ord om att ordna upp det förgångna – och framåtblickande. Ni betonade också – nästan ännu mer, genom era förslag och idéer om den framtida regionalpolitiken – behovet av att dra lärdomar både av det som hände för länge sedan och av det som har hänt mer nyligen. 
Mina damer och herrar! Jag vill påpeka att vi nu i slutet av 2003 befinner oss vid ett vägskäl: För det första måste ordna upp den senaste perioden, 1994–1999, genom att använda vissa metoder och föreskrifter. För det andra måste vi hantera den innevarande perioden, 2000–2006, på bästa möjliga sätt genom att använda andra metoder och föreskrifter. Och för det tredje måste vi förbereda den kommande perioden utifrån de förslag som kommissionen kommer att lägga fram i slutet av året i den tredje sammanhållningsrapporten genom att använda andra metoder och föreskrifter. Detta, herr Pittella, är skälet till att det ni föreslår och rekommenderar – det lovar jag er – kommer att vara mycket användbart för sammanhållningsrapporten och under förberedelserna för den nya perioden.
I den text ni lade fram betonar ni två viktiga sakfrågor. Den första frågan lyder: Varför genomförs betalningar till ett mindre belopp än planerat genom strukturfonderna i år, och vilka kommer kraven för betalningsbemyndigandena att bli för 2004? Ni tog upp den andra frågan tidigare: Vilka effekter av n+2-regeln kan man förutse och vilka åtgärder bör vidtas för att förenkla den i den framtida sammanhållningspolitiken efter 2006?
Mina damer och herrar! För att komplettera de tal som jag höll i budgetutskottet föregående månad och i maj om 2004 års budget, vill jag ge vissa svar på dessa två viktiga frågor, utifrån på tre punkter.
Den första punkten: var befinner vi oss i dag? Budgetgenomförandet har under 2003 fungerat korrekt, trots vissa oförutsedda händelser. När det gäller den innevarande planeringsperioden börjar vår strävan att genomföra förenklingar bära frukt. Det har varit möjligt att genomföra betalningarna snabbare än tidigare: 12 miljarder euro i slutet av augusti i jämförelse med bara 9,6 miljarder i augusti 2002; detta står för verkliga framsteg om man jämför åren. Saken är emellertid den att – jag är återigen uppriktig, eftersom jag brukar säga vad jag tänker och ser – när det gäller perioden 1994–1999, med andra ord den första perioden, går utvecklingen i samband med slutförandet av verksamhet för sakta, alltför sakta, och vi har därmed fått ett alltför stort överskott av åtaganden. Medlemsstaterna överlämnade sina uppgifter i sista minuten i januari, februari och ofta t.o.m. i mars, då den sista tidsfristen gick ut den 31 mars, och jag beklagar att det tar längre tid än planerat att granska alla dessa uppgifter, som uppgår till flera tusen. Frågan om slutförandet av programmen för perioden 1994–1999 är därför mycket viktig för det som vi kallar ”de utestående åtagandena” eller RAL.
Den andra punkten: när vi nu står inför detta läge, vad kan vi göra och vad bör vi göra? Mitt mål – herr Pittella, mina damer och herrar – är fortfarande att minska dessa ”utestående åtaganden” så mycket som möjligt före slutet av 2003, och vi kommer att minska dem från båda håll. Jag skickade också i dag – herr Pittella och budgetutskottet – en del information som visar minskningens omfattning, å ena sidan genom att ställa in åtaganden som inte bör ge upphov till en betalning – frigörandet av anslag har redan förberetts – och å andra sidan genom att faktiskt verkställa betalningar.
Kommer detta att vara tillräckligt för att hantera alla de anslag som är tillgängliga i 2003 års budget? Jag tror inte det. Detta är skälet till att kommissionen snart kommer att lägga fram en ändringsbudget för att kunna stryka en del av dessa anslag. När det gäller betalningsbemyndigandena för 2004, kommer jag inte i detalj att gå in på det jag sade till er förra månaden, utan helt enkelt påpeka att vårt tillvägagångssätt är välbetänkt med tanke på de senaste årens erfarenheter. Om betalningsbemyndigandena emellertid vore otillräckliga p.g.a. ett snabbare verkställande än beräknat för perioden 2000–2006 och ett arv från perioden 1994–1999, tar kommissionen naturligtvis konsekvenserna.
Jag noterade i förbigående er särskilda oro rörande förnuftigt verkställande av anslagen i de nya medlemsstaterna för perioden 2004–2006; en oro som jag helt och hållet delar med er. Jag vill också notera att detta förutsätter bra planering, vilket i sin tur kräver att budgetmyndigheten ger oss den personal som vi har begärt.
Herr Pittella! Precis som du är jag mycket oroad över om denna goda planering kommer att lyckas och om anslagen kommer att användas väl i de nya medlemsstaterna under 2004–2006, som är en mycket kort period: två och ett halvt år. För några dagar sedan träffade jag finansministrarna i dessa tio länder plus de från Bulgarien och Rumänien. Jag träffade dem i går igen i Rom, tillsammans med ministrarna från de nuvarande medlemsstaterna. Jag kommer t.o.m. att lägga till något mycket viktigt för att bevisa att jag håller med er helt och hållet. Jag menar att anslutningen av dessa länder, och därmed framgången för utvidgningen, för närvarande grundas på bestämmelser, lagar och förordningar som fortfarande är lite restriktiva. De flesta anser emellertid att en lyckad anslutning under de första åren grundas på en lyckad sammanhållningspolitik och på det faktum att vi – tillsammans med myndigheterna i dessa länder – kommer att kunna använda de tillgängliga pengarna; detta har stor betydelse eftersom vi talar om 22 miljarder euro till sammanhållningen.
Den tredje punkten: vad kan vi göra tillsammans, kollektivt? Under den närmaste framtiden måste vi upprätthålla och t.o.m. förbättra cirkulationen av information mellan oss. Herr Pittella! Jag stöder fullständigt den övervakning som ni föreslår, även om det finns vissa åtgärder som vi måste diskutera. Jag har också för avsikt att fortsätta att vara öppen. Ni kommer alltså att få regelbunden information – med uppdateringar flera gånger per år – om de tre parametrarnas utveckling: prognoser om n+2-regelns tillämpning, som jag hoppas kunna fortsätta med under nästa period, prognoser om verkställande i medlemsstaterna och slutligen utvecklingen i samband med slutförandet av programmen från 1994–1999.
Jag vill avsluta med att betona att jag, och hela kommissionen, verkligen anser att detta är ett tilltalande samarbete. När vi nu som sagt är i färd med att anta och överlämna den tredje rapporten om ekonomisk, social och territoriell sammanhållning till er, framstår det klart – som ni själva hela tiden har påpekat – att ett gott genomförande av strukturfonderna och gemenskapsinitiativen är ett av villkoren för denna ambitiösa politik som vi vill bevara och återupprätta trovärdigheten för.
Herr Pittella! Jag kommer här att använda er lösning med patologiska RAL, som skiljer sig från psykologiska RAL. Precis som er är jag mycket orolig när det gäller trovärdigheten, som till stor del styrs av vår förmåga att använda de tillgängliga pengarna, att visa att vi behöver dem och att de har använts på ett effektivt sätt. För att gå lite längre i mitt svar, utöver de kommentarer som ni har gjort – som jag förmodligen till stor del kommer att upprepa i förslagen till förordningar – vill vi att den framtida sammanhållningspolitiken skall koncentreras mer på konvergens- och konkurrenskraftsmålet för mål 1 och sammanhållningsfonderna, och helt och hållet ta hänsyn till ambitionerna från Lissabon och Göteborg när det gäller målen 2 och 3, med andra ord mer allmänt kvalitativa och decentraliserade för de övriga regioner som inte ligger mest efter i utvecklingen.
Herr Pittella! Jag upprepar er idé, som jag instämmer i, att kommissionen under nästa period bör koncentrera sig på sitt strategiska mål, och även att medlemsstaterna och de regionala myndigheterna bör få större ansvar för förvaltningen. Detta kräver en bättre uppdelning av det ekonomiska ansvaret, men ni gjorde också kommentarer och förslag om denna fråga, som vi kommer att titta på under de sista veckorna i samband med utarbetandet av den tredje rapporten om sammanhållning.
Pohjamo (ELDR ),
   .Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredragande Pittella för det mycket viktiga arbete som han har gjort i samband med denna brådskande fråga. Det gläder mig att föredragandens tankar i mångt och mycket liknar dem som uttrycks av utskottet för regionalpolitik, transport och turism när det gäller problemet med utestående åtaganden inom ramen för strukturfonderna. Många av de frågor som tas upp i vårt utskotts yttrande återfinns även i betänkandet. Föredraganden har tagit vederbörlig hänsyn till faktorer som påverkar systemet, tagit upp problematiska frågor på ett kritiskt sätt och föreslagit lösningar avseende förseningarna. Jag anser att de viktigaste av dessa handlar om att göra systemet enklare och tydligare. 
Strukturfondsbetalningarna har samlats på hög på ett oroväckande sätt. Det viktigaste förfarandet för att kontrollera denna utveckling under den innevarande perioden är n+2-regeln. Föredraganden har hittat ett tillräckligt stramt och balanserat tillvägagångssätt för denna tillämpning. Tillämpningen av n+2-regeln står nu inför sin första verkliga prövning, eftersom betalningar som skall ske före årets slut skall meddelas kommissionen, och det totala beloppet kommer att redovisas.
Kommissionens övervakningssystem och sätt att rapportera till parlamentet måste förbättras. Ett problem är de otillräckliga metoderna i samband med prognoserna om medlemsstaternas begäran om betalningar. I ett decentraliserat system har medlemsstaterna ett stort ansvar att se till att det fungerar. Inom regionalpolitiken är det dags att vi avslutar diskussionen om betalningar och i stället riktar in oss på åtgärdernas kvalitet och effektivitet. Vi kommer att få de nödvändiga komponenterna för detta när vi har fått uppgifter som grundar sig på halvtidsöversynen. Framförallt måste de regionala övervakningskommittéerna diskutera kvaliteten och resultaten. En vägledande princip för bättre regionalpolitik är fler rapporter och mindre byråkrati.
Glase (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Egentligen ville jag säga något om den nonsensprocedur som vi går igenom denna sena timme, men då såg jag alla de unga personer som lyssnat uppmärksamt och med stor koncentration och som vi under tiden verkar ha förlorat igen. Jag hoppas att någon förklarade för dem varför ...
… så få ledamöter är närvarande i kammaren. Detta får mig att fundera på om det egentligen är någon nytta med att vara här så sent på kvällen. Vi få ledamöter som är närvarande vet vad vi tycker. Vi har haft långa diskussioner under mycket grundliga, förberedande sammanträden. Det är vanhedrande för föredraganden, som har lagt ned så mycket arbete, att tvingas tala strax före midnatt inför en nästan tom kammare. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna stöder hans betänkande. Jag är tacksam mot Pittella för hans goda samarbete.
Eftersom problemen har ventilerats vill jag rikta er uppmärksamhet på ett par punkter. Det är inte godtagbart att nationella ministrar gläder sig när fonderna i Bryssel inte utnyttjas. De kan mycket väl bli glada när de får tillbaka några miljoner euro som kan användas till det ena eller andra, men om detta sker har strukturfonderna – som inrättades för att gynna de mest behövande regionerna i EU – misslyckats med att nå sitt mål. När vi analyserar sättet på vilket man förvaltar fonderna kan vi inte annat än se med kritiska ögon på att gamla kända problem dyker upp igen. Även om nationell medfinansiering skapar stora problem för vissa medlemsstater, har vi goda skäl att hålla fast vid principen; å andra sidan bör vi överge alltför komplicerade och omfattande, ibland t.o.m. onödiga, krav i förfarandet som helhet. Förenkling och tydlighet kan också resultera i en stram och nödvändig övervakning, och t.o.m. göra den lättare. Detta är något som kommissionen och medlemsstaterna skall göra. De överdrivet långa planeringsförfarandena innebär att förseningar egentligen är oundvikliga. Det rådande läget när det gäller utflödet av medel är oroväckande, men knappast någon överraskning för de inblandade aktörerna. Det kommer inte att bli enklare när Europeiska unionen har fått tio nya medlemmar. Det är därför det finns ett behov att förenkla samordningen mellan aktörerna, för att göra det möjligt att rikta och använda EU:s fonder på ett rationellt sätt.
Santos (PSE ).
   – Herr talman! Trots kommissionsledamot Barniers otvivelaktiga kompetens är det ett faktum att det ständiga och betydande underutnyttjandet av strukturfonderna – såsom det mäts genom verkställandegraden för betalningsbemyndigandena – är ett av EU-politikens mest förbryllande kännetecken. Detta blir ännu underligare mot bakgrund av att strukturpolitikens främsta mål är att skapa en hållbar utveckling i unionen. Det är visserligen så att de ständigt höga och ökande nivåerna avseende utestående åtaganden inte nödvändigtvis innebär att man aldrig kan nå något av sammanhållningspolitikens slutmål. I vilket fall som helst måste man nå dessa mål – snabbt – så att åtminstone merparten av de utestående åtagandena inte går förlorade genom institutionernas byråkrati eller genom medlemsstaternas regeringars politiska och förvaltningsmässiga inkompetens. Ansvaret kan och bör dessutom delas av de två beslutsfattande skikten. Detta är en logisk följd av den bristande jämlikheten avseende verkställandemakten mellan unionens medlemsstater och mellan de olika strukturfonderna. Om man skall kunna effektivisera regionalpolitiken och förvaltningen av strukturfonderna, beror på om man gör de rätta valen på nationella nivå, men även på vilka förordningar som gäller och på avskaffandet av meningslösa byråkratiska krav.
I betänkandet erkänns dessutom kommissionens roll när det gäller införande av förenklande åtgärder, men man menar också att dessa åtgärder är otillräckliga och föreslår helt riktigt att de bör ses över. Sammanhållningspolitiken finns också med på föredragningslistan och framläggandet av Sapirrapporten innebär att man inte kan undvika en bedömning av denna. Jag skall inte föregripa en separat politisk diskussion på detta stadium, men det är viktigt att betona att det snabbaste och lättaste sättet att göra politiska strategier överflödiga är att i förväg göra dem oförståeliga och ogenomförbara genom att administrera den ordinerade dosen byråkrati och paragrafrytteri.
Kommissionen måste därför snabbt förstärka och betona sin strategiska funktion genom att fastställa prioriteringar och lämna ansvaret för tillämpning och förvaltning av fonderna till medlemsstaterna. Jag välkomnar därför Pittellas betänkande, erkänner dess läglighet och stöder dess förslag.
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, kommissionär Barnier, mina damer och herrar! Budgetutskottet, budgetkontrollutskottet och utskottet för regionalpolitik, transport och turism tar regelbundet upp övervakningen över hur EU:s regional- och strukturpolitik genomförs i politiskt och budgetmässigt hänseende. Under alla de år jag har följt denna process har det alltid varit ett problem som synts mest, nämligen tveksamheten och förseningarna i samband med genomförandet av de olika EU-programmen, vilket uttrycks i konkreta siffror genom de utestående åtagandena.
Det är detta som Pittella så noggrant har beskrivit i sitt utmärkta betänkande. Kommissionär Barnier! Ni sade att ni förväntar er att läget för 2003 kommer att förbättras. Det är förvisso så att en rad punkter uppvisar förbättringar, men jag uppmanar er att notera att – fram till den 20 september i år – de utestående åtagandena för målen 1 och 2 har ökat. Anslagsflödet inom Interreg är överväldigande; inom mål 2 är det otillräckligt. Vi får samma problem om och om igen. När kommissionen antog dagordningen för perioden 2000–2006, efter toppmötet i Berlin, gjordes en rad förändringar i planeringen, förvaltningen och genomförandet av en lång rad olika program. Jag anser att vi redan i dag kan se hur otillräckliga dessa förändringar var.
Den ekonomiska och sociala sammanhållningen, en av EU-politikens hörnstenar, är redan – i ett EU med 15 medlemsstater – under stark press; vi kan då bara föreställa oss vad som kommer att hända i ett EU med 25 medlemsstater. Om vi vill ta itu med denna utmaning och bevara solidaritetsprincipen krävs det genomgripande förändringar av de befintliga bestämmelserna.
För det första har de flesta medlemsstaternas ekonomier hamnat i en krissituation. Medlemsstaternas budgetdisciplin, som krävs enligt stabilitets- och tillväxtpakten, ger konjunkturstärkande effekter. Regeringarna har begränsade möjligheter att finansiera nationella utvecklingsprogram. Bristerna när det gäller deras förmåga att medfinansiera blir allt tydligare, vilket resulterar i en ökning av outnyttjade EU-medel. Kan vi av detta dra slutsatsen att medlemsstaterna inte längre behöver pengarna? Nej, det kan vi inte. Man måste alltså tillåta en större flexibilitet inom stabilitetspakten, både när det gäller investeringar och medfinansiering.
För det andra, även om jag alltid har varit – och fortfarande är – en försvarare av ”n+2-regeln” för den innevarande planeringsperioden, vill jag gärna se att den hanteras på ett mer flexibelt sätt. Detta kan t.ex. innebära att den i särskilda fall skjuts upp till ”n+3” eller, förvisso, att medel frigörs till de länder och regioner som kan garantera att de kommer att användas i rätt tid och på rätt sätt. Finansministrarna bör inte få möjlighet att fira årliga injektioner på miljarder euro i sina nationella ekonomier, bara därför att man inte har använt EU-medlen inom de fastställda tidsramarna.
För det tredje anser jag, precis som föredraganden, att det är nödvändigt att förenkla föreskrifterna för verkställande och om ansvarsöverföring för övervakning av fonderna och deras användning på ett lämpligt och flexibelt sätt.
För det fjärde vill jag ta upp vad jag förväntar mig att kommissionens översyn efter halva tiden skall omfatta, särskilt med förhoppning om en ingående analys av de länder, regioner och program som bidrar till problemen med outnyttjade medel. Med parlamentsvalen 2004 framför oss, måste vi visa allmänheten att vi är förmögna att använda skatteintäkterna på ett lämpligt, effektivt och riktat sätt. Om vi inte lyckas med det, har vi förlorat en del av vårt existensberättigande.
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Problemet med den ständigt växande reserven av utestående åtaganden som härrör från strukturfondspolitiken verkar ha blivit en permanent företeelse. Innehållet i reserven uppgår till inte mindre än 92 miljarder euro och är därmed ungefär lika stort som en årsbudget för hela EU.
”N+2-regeln” är ett första nödvändigt steg för att minska de åtaganden som finns i denna reserv. Det slutliga målet är naturligtvis att se till att strukturfondspolitiken anpassas till sina mål på ett bättre sätt. Denna fråga blir ännu mer brådskande mot bakgrund av den kommande utvidgningen.
Kommissionen har lagt fram en rad förslag i syfte att åtgärda de problem som uppstår vid genomförandet av politiken och att effektivisera detta. Ett första krav verkar vara att minska komplexiteten och de ändlösa beslutsförfarandena. Ett klargörande av bestämmelserna och en förbättring av samordningen kommer också att få positiva effekter.
Vi har emellertid ännu inte tacklat en rad grundläggande problem. Jag vill nämna det faktum att det fortfarande är så att en betydande del av stödet hamnar i förhållandevis välmående regioner. Läget i Italien ger mycket tydliga bevis på detta. De södra regionerna är fortfarande fattiga, medan de i norr är mycket välmående. Samtidigt är Italiens BNP ungefär lika stor som genomsnittet i EU.
Under 2002 lade det centrala planeringskontoret i Nederländerna fram en undersökning i vilken man angav de möjliga orsakerna till ineffektiviteten inom strukturfondspolitiken. Sammanfattningsvis kom forskarna fram till att strukturfondspolitiken inte kan bli effektiv förrän fyra villkor är uppfyllda. Dessa är: för det första god institutionell kvalitet, för det andra låg inflation, för det tredje en öppen och pålitlig statlig politik och för det fjärde en låg grad av korruption.
Det är tråkigt att säga, men anmärkningsvärt nog presterar de fyra största mottagarna av medel från strukturfonderna mycket dåliga resultat när det gäller de ovanstående kriterierna. Följaktligen måste den institutionella kvaliteten i dessa länder förbättras omgående. Detta gäller också för EU:s framtida medlemsstater. Om så inte sker ger vi oss in i en strid som vi inte kan vinna, och det blir då ytterligare ökningar av reserven fr.o.m. maj 2004.
EU:s politik i syfte att främja ekonomisk tillväxt i fattiga regioner och minska välståndsklyftan bör vara mer sammanhållen. Vi föreslår därför att strukturfondspolitiken bör koncentreras på mål 1, för vilket bara de fattigaste regionerna kommer i fråga. Andra former av strukturpolitik, särskilt dem som gynnar förhållandevis välmående regioner, ser ofta ut att motverka rörligheten på arbetsmarknaden eller resultera i en snedvridning av konkurrensen. Något som också sker med jämna mellanrum är att nationella eller regionala myndigheter lämnar in sina minst effektiva projekt när de ansöker om EU-stöd. Vi bör stoppa återanvändningen, eller överföringen, av EU-medel mellan de rika medlemsstaterna.
I och med sina förslag har kommissionen börjat förbättra saker och ting. Vi behöver emellertid en grundlig reform, så att de fattiga regionerna får möjlighet att utvecklas. De ytterligare fördelarna är att större sammanhållning och tydlighet i politiken gör det möjligt att övervaka de utbetalade medlen på ett effektivare sätt. Till sist: medlemsstaterna kommer också att kunna lämna in en pålitlig beräkning innan man utarbetar budgeten. Det är trots allt så att reserven med betalningsbemyndiganden huvudsakligen är ett resultat av alltför stora åtagandebemyndiganden. Om vi inte längre vill ha denna reserv, måste vi gå till botten med problemet.
Piscarreta (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Nuförtiden skulle ingen våga ifrågasätta det faktum att strukturfonderna har varit och fortfarande är ett nödvändigt verktyg för att minska olikheterna när det gäller regional utveckling. Det smärtar mig därför djupt att se att så mycket som 91,6 miljarder euro i tillgängliga medel – vilket motsvarar en årsbudget för Europeiska unionen – ännu inte har utnyttjats. I slutet av tidsfristen för programplaneringsperioden mellan 1994 och 1999 fanns det fortfarande ungefär 300 program inom Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) som inte hade begärt några medel över huvud taget. Under de rådande omständigheterna är sådana siffror nästan skandalösa. Min enda tröst är vetskapen att Portugal av alla medlemsstater är en av de bästa på att utnyttja medlen.
Faktum är, när det gäller gemenskapens stödramar II (GSR II), för vilka fullständiga uppgifter blivit tillgängliga helt nyligen, att Portugals genomförandenivåer är exemplariska: 99,6 procent för ERUF, 98,3 procent för Europeiska socialfonden (ESF), 100 procent för Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) och 90 procent för Fonden för fiskets utveckling (FFU). Portugals totala verkställandegrad på 94,2 procent är betydligt högre än vad landets europeiska partner uppvisar. På samma sätt verkar gemenskapens stödramar III för 2000–2006 också vara mycket besvärligt för Europeiska unionen. Siffrorna för Portugal är alltså inne på rätt spår, i enlighet med halvtidsöversynen.
Skälen till detta underutnyttjande är välkända: långa, komplexa program, opålitliga betalningsprognoser och överlappande programplaneringsperioder. Rådet har efter en konfrontation med omfattningen av de outnyttjade medlen föreslagit lösningar som jag anser vara försiktiga i överkant. Jag är övertygad om att åtgärder som dessa inte kommer att ge de förväntade resultaten och att vissa av dem t.o.m. kommer att bli kontraproduktiva. Kommissionen bör tvingas ta ansvar för att genomföra prioriteringar som förbättrar konsekvensen i verksamheten och övervakningen, och att hela ansvaret för genomförandet och förvaltningen av strukturell verksamhet överlåts till medlemsstaterna. Detta underutnyttjande är framförallt oerhört dåligt för medborgarnas bild av EU. Slutligen hoppas jag i egenskap av portugisisk medborgare från Algarve att det kommande programmet Gemenskapens stödramar IV för 2007–2013 kommer att ge Algarveregionen möjlighet att även framöver dra nytta av den strukturella verksamheten, även inom ramen för ett utvidgat Europa. Om så inte blir fallet anser jag att det skulle vara berättigat att uppmana till en rättvis lösning som låter regioner som t.ex. denna – som inte kommer i fråga helt enkelt p.g.a. effekterna av den statistiska försvagningen av den utvidgade Europeiska unionen – att få hjälp i sin strävan efter konvergens.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Även jag beklagar det faktum att strukturfondsanslagen har underutnyttjats med så mycket som 22 miljarder euro. Mina farhågor ökar också med tanke på att de utestående åtagandena för perioden 2000–2006, som alla vet, nu har stigit till över 76 miljarder euro, vilket innebär att det finns en risk för att de kan återtas enligt n+2-regeln. Detta är beklagligt med tanke på den höga arbetslösheten och den fattigdom som fortfarande råder i vissa medlemsstater, som Portugal, liksom bristen på den sociala service och den infrastruktur som krävs för social integration.
Ekonomisk och social sammanhållning är ett av EU:s centrala mål. Just därför är strukturfonderna livsviktiga för att främja en äkta konvergens – de bidrar också till omfördelningen inom gemenskapsbudgeten. Ett misslyckande i fråga om genomförandet av dessa medel äventyrar inte bara målet ekonomisk och social sammanhållning – det innebär också att den befintliga obalansen mellan regionerna accentueras ytterligare.
Vi måste därför ta itu med orsakerna till denna situation, både genom att lösa de byråkratiska problemen genom att förenkla och decentralisera åtgärderna och framför allt genom att avskaffa de budgethinder som stabilitetspakten innebär. Denna pakt måste ses över, och man måste komma ihåg att strukturfonderna är ännu viktigare nu på upploppet inför utvidgningen av Europeiska unionen. Den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken kräver därför att dessa förfaranden ses över så vi effektivt kan utnyttja alla tillgängliga medel. 
Barnier,
   . – Ursäkta att jag utnyttjar er uppmärksamhet, men jag menar att denna debatt är viktig och att många av inläggen förtjänar inte bara vår uppmärksamhet, utan också kommentarer och svar från oss. Pohjamo och van Dam påpekade, liksom Pittella, att det är viktigt att denna nya n+2-regel används korrekt för programmet för 2000–2006: vi har konstaterat att den vid slutet av 2002 inte hade lett till några särskilt betydande återtaganden. Sanningens minut kommer i slutet av 2003, eftersom många av regionprogrammen undertecknades 2001. Personligen anser jag att reglerna är ändamålsenliga. Det är en regel om sund förvaltning. Liksom Pohjamo anser jag också att nyckeln ligger i att medlemsstaterna förbättrar sin framförhållning. Ni har framhållit denna punkt.
Anne-Karin Glase nämnde alltför invecklade förfaranden. Jag skulle vilja framhålla min syn på saken och än en gång påpeka, som jag skulle säga till Markov, att jag måste tillämpa dessa förfaranden eftersom de, som ni mycket väl vet, står i de förordningar som antogs i Berlin 2000–2006. Jag har försökt utnyttja alla flexibilitetsmarginaler i förordningarna och jag har hittat en del, vilket ni informerades om förra året när jag träffade ministrarna för att lägga fram dem. Vi kan redan se en del effekter av dessa åtgärder för förenkling och flexibilitet. Emellertid kan jag inte agera som om Berlinreglerna inte fanns. Jag medger att de är komplicerade, och jag tror att vi kan förenkla dem.
Ett sätt att slippa se sådant under nästa period – Glase nämnde alltför långa planeringsperioder – är att minska tiden för denna planering: jag instämmer i denna tanke. När jag blev kommissionsledamot i slutet av 1999 blev jag tvungen att genomföra denna nya period. Vad har jag gjort under det senaste dryga året, ja praktiskt taget de två senaste åren? Jag har rådgjort och planerat tillsammans med regionerna och medlemsstaterna. Under programtidens första två år använde vi inga pengar, vi påbörjade inga projekt, eftersom dessa två första år, 2000 och 2001, ägnades åt att förhandla om programmen.
Anledningen till att jag flyttat fram diskussionerna om den framtida perioden och till att kommissionen i slutet av 2003 föreslår nya riktlinjer och en ny politik för sammanhållning och planer för förordningar för 2004, är att man vill få hela processen att gå framåt, och om bara regeringarna, rådet och parlamentet lämnar sina synpunkter på den framtida agendan, de finansiella prognoserna och den nya politiken så snabbt som möjligt kommer vi att kunna ägna det sista året i perioden 2000–2006, alltså år 2006, åt samråd i stället för att behöva vänta på att nästa period börjar.
Min förhoppning – nu är jag återigen mycket försiktig –, det jag arbetar för, herr Pittella, mina damer och herrar, är att vi skall kunna bilda oss en klar uppfattning om hur mycket pengar som finns tillgängliga, om den nya sammanhållningspolitiken och om de nya förordningarna ganska snabbt för att kunna ägna hela 2006 åt samråd om de kommande programmen och för att vi skall kunna inleda program och projekt redan i början av nästa period och inte två år efter periodens början. Detta är mitt mål.
Både dos Santos och Markov har nämnt de utestående åtagandena. Personligen, herr dos Santos, har jag inte försökt förneka Pittellas uppgifter. Jag känner till dessa siffror väl och jag har försökt förklara dem på ett opartiskt sätt, eftersom det finns förklaringar. Samtidigt har jag tillsammans med mina kolleger vinnlagt mig om att gradvis försöka minska dessa utestående åtaganden. Exempelvis uppgick de utestående åtagandena för Europeiska regionala utvecklingsfonden för perioden 1994–1999 till 7 miljarder euro vid slutet av 2002. De kommer troligen att ligga på 3,8 miljarder euro i slutet av 2003. Vi har alltså minskat dem praktiskt taget med hälften.
Herr Markov, jag blev förvånad över en av era kommentarer om att göra n+2-regeln mer flexibel – ni talade om möjligheten till ”n+3”. Om vi slår in på den vägen riskerar vi att förvärra utnyttjandeproblemet och att öka de utestående åtagandena.
Ja, Rijk van Dam, jag arbetar för en förenkling under nästa period. Jag vill minska antalet instrument och jag vill minska antalet programplaneringsbeslut. Jag kommer utan tvivel att föreslå att zonindelningen för mål 2 avskaffas. Jag vill att vi fokuserar på prioriteringarna och även på projektens grundläggande frågor och jag vill öka flexibiliteten och marginalerna för omgrupperingar under perioden. Detta är de idéer för förenkling vi arbetar med.
Jag delar dock inte era tankar, van Dam, om resultatet av denna strukturfondspolitik. Jag tror inte att det går att rita upp en karta över dålig förvaltning så snabbt som ni gjorde: jag känner till fall av dålig förvaltning i länder som varit medlemmar i Europeiska unionen länge, och inte bara i de nya länderna söderut. Jag tror inte att vi kan peka ut något enstaka land, eftersom jag i dessa länder ser en allmän strävan att förbättra förvaltningen och kontrollen och att modernisera administrationen, även om det ibland går ganska sakta.
Ni ville att den framtida politiken skulle koncentrera sig på mål 1, på de regioner som är fattigast eller vars utveckling är mest eftersatt: detta är också vad vi kommer att föreslå, även om jag inte har beslutat att dra tillbaka alla EU-åtgärder från andra regioner. I de nuvarande medlemsstaterna, i vissa fall också i mer utvecklade regioner, finns reella problem som hänger samman med industriomflyttningar, omstruktureringar, fattigdom, extrem fattigdom i städer och utflyttning från vissa områden på landsbygden. Jag tror inte att Europa kan stå likgiltigt, att unionen kan stå likgiltig inför dessa problem i de femton nuvarande medlemsstaterna, för om unionen är likgiltig, om den koncentrerar hela sin budget på de nya medlemsländerna plus några få regioner i söder, skall vi inte förvånas om också befolkningen är likgiltig inför Europeiska unionen.
Hela den politik som jag syftar till med denna reform av strukturfonderna inför den kommande perioden är inriktad på att tjäna de övergripande solidaritetsmålen och målen från Lissabon och Göteborg och att göra regionerna till partner, inte åskådare, i strävan efter dessa mål. Hur som helst, herr van Dam, kan jag säga er mycket klart att jag personligen är för en verklig reform, i vissa fall till och med en radikal reform – jag kommer aldrig att ställa mig bakom en åternationalisering av sammanhållningspolitiken.
Piscarreta nämnde, liksom Pittella själv, tanken på att gå ytterligare ett steg och ge medlemsstaterna själva ansvaret för förvaltningen. Ja, jag är beredd att gå mycket långt i fråga om att decentralisera förvaltningen, men det innebär naturligtvis att det först måste finnas en bättre fördelning av det finansiella ansvaret. Så länge Europeiska kommissionen praktiskt taget är ensam ansvarig inför budgetmyndigheten och revisionsrätten måste jag kontrollera, övervaka och se till att kontrollsystemen är operativa och fungerar korrekt. Med tanke på andan i den nya europeiska konstitutionen kommer vi troligen att kunna gå mot en bättre ansvarsfördelning och därmed mot en större decentralisering.
Detta var vad jag mycket snabbt ville säga som svar och jag vill försäkra Pittella och var och en av er att jag fortfarande är beredd att svara på alla era frågor inför utskotten och i plenum och att fortsätta denna dialog. Den behövs, och många av förslagen i Pittellas betänkande kommer att finnas med i de förslag kommissionen lägger fram, särskilt i fråga om förvaltningen av nästa sammanhållningsperiod, i den tredje sammanhållningsrapporten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0345/2003) av Anne Ferreira för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/35/EG om sötningsmedel för användning i livsmedel (9714/1/2003 – C5-0299/2003 – 2002/0152(COD)). 
Ferreira (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, företrädare för rådet, mina damer och herrar! För det första vill jag tacka mina kolleger och sekretariatet för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, liksom de ansvariga tjänstemännen i det generaldirektorat som ansvarar för dessa frågor, för det utmärkta samarbetet.
Det är efter mycket arbete tillsammans med de olika politiska grupperna och kommissionens och rådets företrädare som vi kommit fram till denna text, som skall läggas fram för omröstning i morgon.
Vi kan vara nöjda med det här betänkandet, eftersom det sätter konsumentskyddet främst. Genom att i avsevärd grad minska halten av cyklamat i drycker till följd av en utvärdering gjord av den vetenskapliga kommittén uppfyller vi de krav unionens medborgare ställer på konsumentskyddet. Kommissionens åtagande att inom en snar framtid på nytt granska alla sötningsmedel ligger också i linje med våra mål, eftersom vi är medvetna om att det behövs fortlöpande statistik och att vi regelbundet måste se över våra ställningstaganden mot bakgrund av nya uppgifter.
Jag förstår mina kolleger i Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen som vill lägga särskilt tonvikt vid aspartam. I detta avseende måste vi dock ta hänsyn till de senaste bedömningarna som gjorts i både Frankrike och Förenade kungariket och inse att det kanske inte finns någon anledning att peka ut just aspartam, eftersom vi naturligtvis vet att ämnet ändå kommer att utvärderas på mer global nivå.
Nu måste vi inse att vi också har våra svaga punkter, och det faktum att vi inte lyckats nå en överenskommelse om definitionen av konditorivaror visar att vårt arbete inte är helt avslutat och att denna märkning måste bli föremål för framtida lagstiftning.
Denna del av betänkandet visar också den ställning vi vill ge sötningsmedel i livsmedel. De är viktiga vid behandlingen av vissa sjukdomar och i detta sammanhang har jag fått många brev från människor som lider av diabetes och andra sjukdomar, som talar om hur glada de är att kunna variera sin kost tack vare det ökande antalet produkter som innehåller sötningsmedel. Det finns också en risk att konsumtionen av dem ökar bland européerna om vi beaktar de många larmrapporterna om det ständigt ökande antalet människor som lider av övervikt. Detta allvarliga folkhälsoproblem bör dock inte lösas med hjälp av sötningsmedel utan i stället genom att förhindra att sjukdomen uppstår. Dessutom har vissa undersökningar visat att användningen av sötningsmedel lett till kostvanor som innebär en ökning av konsumtionen av socker och sötade produkter.
Vi är alla medvetna om att det stora utbudet av allt sötare och alltmer varierade produkter riktade till barn inte är en betydelselös faktor när det gäller detta folkhälsoproblem. När jag säger detta gör jag inte avsteg från det ämne vi behandlar här i kväll, eftersom alla sötade produkter, oavsett om de innehåller sötningsmedel eller inte, har samband med varandra. Jag vet att kommissionsledamoten är mycket medveten om detta folkhälsoproblem. Han kan vara förvissad om att vi prioriterar frågan.
Sammanfattningsvis vill jag säga att vi kan se det ändamålsenliga med sötningsmedel, och det är därför som vi genom denna lagstiftning godkänner att två nya produkter släpps ut på marknaden. Nu måste vi dock se till att de bara blir viktiga för en allt mindre del av EU:s befolkning. 
Byrne,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka Europaparlamentet för dess samarbete med detta förslag. Jag vill särskilt gratulera föredraganden, Ferreira, för hennes arbete med denna fråga.
Fyra ändringsförslag har lagts fram till den gemensamma ståndpunkten. Det första ändringsförslaget skulle leda till att kommittéförfarandet inte tillämpas för att besluta om ett ämne skall betraktas som ett sötningsmedel. Kommissionen föreslog detta eftersom det rör sig om tekniska beslut, som redan kan tas med hjälp av kommittéförfarandet för alla andra livsmedelstillsatser, i enlighet med befintlig lagstiftning.
Kommissionen skulle ha välkomnat ett formellt verktyg för att vissa ämnen skulle ha omfattats av lagstiftningen om livsmedelstillsatser. Detta är i konsumentskyddets intresse.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har avslagit detta, men er föredragande påpekade att kommissionens förslag bör övervägas på nytt när ramdirektivet om livsmedelstillsatser revideras. Dessutom har utskottet gått med på att tillåta kommittéförfarandet för att besluta om ett sötningsmedel används enligt god tillverkningspraxis, i enlighet med rådets förslag.
Kommissionen kan, för att visa god kompromissvilja, godta detta ändringsförslag och kommer, i enlighet med er föredragandes förslag, åter att lägga fram det i samband med ändringen av ramdirektivet om livsmedelstillsatser.
Enligt det andra ändringsförslaget skall kommissionen lägga fram en lägesrapport om framstegen i de nya utvärderingarna av tillsatser i allmänhet, och om de två nyligen godkända sötningsmedlen i synnerhet. Ett liknande ändringsförslag har redan godtagits i samband med ändringen av ett annat direktiv om livsmedelstillsatser. Kommissionen kan därför, för konsekvensens skull, godta detta ändringsförslag.
Det tredje ändringsförslaget handlar om införlivandet av direktivet. En bestämmelse införs angående förbrukning av lagret av de produkter som inte längre överensstämmer med direktivet. För detta fastställs en tidsgräns på 24 månader efter det att direktivet har trätt i kraft. Kommissionen kan godta en sådan bestämmelse och välkomnar det faktum att den är tidsbegränsad. Denna tidsbegränsning skapar rättssäkerhet och underlättar genomförandet av bestämmelsen.
I det fjärde och sista ändringsförslaget framförs en begäran om en ny utvärdering av tillstånd för två sötningsmedel – aspartam och steviosid. Kommissionen kan inte godta detta ändringsförslag av följande skäl. Vetenskapliga livsmedelskommittén har i samarbete med Förenade kungarikets och Frankrikes livsmedelssäkerhetsmyndigheter genomfört en ny utvärdering av aspartam på kommissionens begäran. För detta ändamål har forskarna gått igenom all vetenskaplig litteratur, cirka 150 artiklar, som har publicerats sedan det senaste yttrandet om aspartam. I det yttrande som blev resultatet av detta, vilket antogs så sent som i december förra året, bekräftades det fullständigt att aspartam är säkert och att intaget av detta sötningsmedel ligger väl under det acceptabla dagliga intaget.
När det gäller märkning måste förekomst av aspartam i ett livsmedel anges på produkten, som för alla andra tillsatser. Dessutom måste märkningen av ett livsmedel som innehåller aspartam innehålla en särskild varning för att skydda konsumenter som inte tål detta sötningsmedel på grund av en särskild ämnesomsättningsrubbning. Kommissionen anser följaktligen inte att det är motiverat att gå vidare med en ytterligare utvärdering av detta sötningsmedel eller att ändra märkningsbestämmelserna för det.
Då har vi kvar sockerplantan () och steviosid, det sötningsmedel som utvinns från denna ört, som också har undersökts noggrant av Vetenskapliga livsmedelskommittén. Kommittén har uttryckt allvarliga tvivel om huruvida steviosid är säkert och anser inte att detta sötningsmedel är godtagbart för användning i livsmedel. Kommissionen har följaktligen aldrig föreslagit att detta sötningsmedel skall tillåtas. Det har inte heller lagts fram några nya forskarrön inför kommissionen som motiverar en ny utvärdering av steviosid.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta ändringsförslagen 1, 2 och 3, men inte ändringsförslag 4. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig inleda med ett varmt tack till Ferreira för det goda samarbetet. Vår granskning av detta dokument har gått utomordentligt bra. En balanserad kompromiss har nåtts med rådet och det är denna kompromiss som, om allt går bra, kommer att antas i morgon, vilket många är tacksamma för.
Jag skulle vilja kommentera tre saker i denna diskussion om något som i själva verket är ett mindre lagförslag. Dessa kommentarer bör också beaktas i framtiden. Det som retar mig är att vi i denna kammare ibland har en benägenhet att vrida och vända på saker som är vetenskapligt bevisade, för att anpassa dem till våra politiska uttalanden eller politiska värderingar.
Detta är vad parlamentet gör, och det bekymrar mig. Emellertid – och nu vänder jag mig även till kommissionsledamoten, för jag har också bråkat med era tjänstemän om det här – är inte heller kommissionen helt fläckfri i det här sammanhanget. De liknade i viss mån politiska vindflöjlar. Jag anser att vi bör engagera oss i de frågor som vi fått hänvisade till oss av den oberoende forskningen, och inte i vad vi finner politiskt lämpligt.
Det var min första kommentar. Den andra kan också framstå som lite sträv, och den riktar sig till de tyska och österrikiska bagarna och de italienska sockerbagarna. På grund av dem blev diskussionen mycket hård, eftersom de trodde att vi skulle glömma bort deras produkter. Förra torsdagen ringde jag upp dem och frågade om de läst kommissionens ursprungliga dokument. Om de hade läst det skulle de ha upptäckt att en särskild kategori redan hade införts för energireducerade produkter. De gjorde livet väldigt surt för oss på denna punkt. Det visade sig att en lång rad diskussioner helt enkelt förts i onödan.
Slutligen vill jag ge en kommentar angående Lannoyes ändringsförslag 4. I detta förslag begärs bland annat en rapport om den nya utvärderingen av tillstånd för aspartam. Detta framstår för mig som helt överflödigt, eftersom allt kring denna fråga behandlas i tillräcklig grad i kompromissändringsförslag 2. Dessutom utvärderades detta sötningsmedel grundligt i december, som kommissionsledamoten än en gång nämnde för en stund sedan. Detta innebär alltså att vi bör ta till oss dessa resultat. Jag begriper inte varför parlamentet nu kommer dragande med säkerhetsaspekterna på ett annat sötningsmedel, stevia, – vilket kommissionsledamoten också nämnde för en stund sedan – om vilket de vetenskapliga bevisen säger motsatsen till vad som påstås i ändringsförslaget. Även på denna punkt uppmanar jag er att i framtiden låta er ledsagas av den oberoende forskningen och undvika att svepas med av de politiska frågor som gäller för dagen, för på så vis tror jag att vi kan komma fram till den bästa lagstiftningen. Jag vill än en gång framföra mitt tack till föredraganden. 
Whitehead (PSE ).
   – Herr talman! Jag är glad över att debatten har fått den inriktning som den har. Jag anser att det visar att sötningsmedel, åtminstone i denna debatt, även kan fungera som en ””!
Föredraganden har klanderfritt lotsat debatten genom de svårigheter vi ofta möter med dessa jämförelsevis mindre meningsutbyten. Problemet är mycket ofta att de förvandlas till lagstiftningens motsvarighet till en flugfälla. Man slår sina lovar runt frågorna och plötsligt dras man in och hamnar i enorma svårigheter.
Jag anser att de tre ändringsförslag som kommissionen har godtagit är de rätta. Jag anser att det är fullt tillräckligt för oss att vi har en utvärderingsperiod, att vi har undvikit de problem som vi anade kunde uppstå i kommittéförfarandet och att, som Oomen-Ruijten har sagt, vi har kunnat stödja, och inte i onödan bestrida de vetenskapliga kommittéernas yttranden.
Det är därför jag anser att Lannoye gick för långt i denna riktning med sitt ändringsförslag. Det är inte vår uppgift att alltid säga att resultaten av de vetenskapliga bedömningarna inte är tillräckliga, och att saken omedelbart bör analyseras ytterligare. Om man gör det nedvärderar man de vetenskapliga kommittéernas arbete, vilket skapar en anda av misstro och leder till ett otillfredsställande förslag. Jag är alltså glad över att vi har gått i denna riktning.
Det gläder mig också att vi har minskat den tillåtna cyklamatnivån, med tanke på vår oro för att barn utnyttjas och att de nu konsumerar en mängd sötade produkter.
Slutligen vill jag rikta mig särskilt till kommissionen och säga att om vi under alla omständigheter kunde ta dessa små, men viktiga diskussioner på allvar, utan den hysteri som ibland uppstår på båda sidor, skulle parlamentet vara en gladare och klokare församling. 
Ries (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Även jag vill på Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps vägnar gratulera föredraganden, Anne Ferreira, till hennes utmärkta arbete och samarbete under hela behandlingen av denna fråga. Det handlar om en fråga som man måste säga är teknisk och inte betyder så mycket för medborgarna, men den bör ändå vara av stort intresse för konsumenterna, åtminstone det allt större antal som för en ständig kamp mot socker och kalorier, men också mot karies hos barn.
Det vi talar om är att förbättra välfärden genom att i morgon tillåta försäljning av två nya sötningsmedel i hela unionen, nämligen sukralos samt salt av aspartam och acesulfam, vilka åtminstone har tre gemensamma egenskaper: de utgör ingen hälsorisk (som redan nämnts har det gång på gång bekräftats att de är ofarliga), de är lättare att använda (de löses upp snabbare och tål högre temperaturer bättre) och de har mycket större sötningsförmåga än vanligt socker.
Dessa ämnen kan därför vara användbara i den dagliga födan, särskilt för diabetiker och människor som lider av övervikt. När det gäller cyklamat har en dansk studie visat att överdriven konsumtion av detta ämne kan vara skadligt för de känsligaste av oss, gravida kvinnor och barn under tre år. Därför är det bra att maximihalten av cyklamat har sänkts.
När det gäller de tre ändringsförslag som utskottet antagit bör vi, trots att vi tvingats urvattna vårt ställningstagande, välkomna den kompromiss som de tre institutionerna enats om, vilket innebär att vi kan undvika ett medlingsförfarande.
Liksom vid första behandlingen kommer Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp dock inte att rösta för ändringsförslag 4 som lagts fram av Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen med krav på en omvärdering av tillståndet för aspartam. Vi litar på de omdömen som getts av Europeiska vetenskapliga kommittén, som är ett helt oberoende organ, och de yttranden som många nationella myndigheter vid upprepade tillfällen avgett och som bekräftar att sötningsmedlet är ofarligt.
Eftersom det ändå trots allt finns en del rapporter om problem vid överkonsumtion av aspartam skall vi fortsätta att vara vaksamma, och föredraganden har förklarat för oss hur det kan gå till.
Jag är också glad att konstatera att den gemensamma ståndpunkten fastställer krav på märkning av produkter som innehåller salt av aspartam och acesulfam, vilket skingrar de farhågor som en del av oss uttryckte vid första behandlingen.
Sammanfattningsvis vill jag i likhet med Anne Ferreira påpeka att det finns en del frustrerande aspekter på denna debatt. Den ger sannerligen inga svar på den livsviktiga, eller snarare prioriteringsvärda frågan om dessa falska sockerarter. Är de verkligen bra för alla, och finns det verkligen inga hälsorisker, och då menar jag i vidare bemärkelse och på lång sikt, kan de verkligen bidra till kampen mot övervikt eller bidrar de tvärtom till att man bibehåller smaken för socker, oavsett om det är falskt eller äkta? Det finns så många frågor som bara delvis tagits upp, även om jag avslutningsvis vill framhålla att den liberala gruppen är helt nöjd med de resultat som nåtts i de frågor som har tagits upp på bordet. 
Fiebiger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Dagens debatt om en andra behandling av direktivet om sötningsmedel är typisk för en utveckling som jag ser på med växande oro och allvarliga farhågor. Kommissionen motiverar sina ändringar med de senaste rönen inom teknik och vetenskap. Jag är också för vetenskapliga framsteg, men allt som framstår som förbättringar görs faktiskt inte för konsumenternas bästa.
Jag frågar mig vad slutresultatet kommer att bli när livsmedelsindustrin producerar mat genom att högraffinera animaliska och vegetabiliska råvaror och använda tusentals syntetiska aromämnen och tillåts föra dessa processer nästan hur långt som helst. Vårt dagliga näringsintag håller på att tas över av farmaceuter, kemister och gentekniker. Medan jag varken kan eller vill acceptera denna situation är det uppenbart att någon tjänar pengar på den, och det är just därför, och i folkhälsans intresse, som det är absolut nödvändigt att livsmedelsdirektiven vilar på en vetenskaplig grund.
Riskbedömningen blir dock hela tiden alltmer komplex och problematisk i takt med att processerna går allt djupare och det tillkommer alltfler olika förfaranden och tillsatser, samtidigt som lagstiftningen allt snabbare blir omodern. Om man specifikt ser till den rekommendation som antagits av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har jag två kommentarer att tillfoga. Jag stöder ändringsförslag 1a om att alla sötningsmedel bör utvärderas på nytt och så snabbt som möjligt innan direktivet träder i kraft. Mitt resonemang går ut på att jag anser att de varningar som utfärdats av skeptiska forskare som gör en koppling mellan aspartam och tumörer inte helt enkelt kan avfärdas, oavsett de klartecken som getts av den officiella vetenskapliga livsmedelskommittén.
Jag har visserligen fullt förtroende för de val forskarna gör, men jag är av den åsikten att detaljerna kring gränsvärden bör hanteras försiktigt och på en metodologiskt motiverad grund.
Jag stöder ändringsförslag 3 eftersom en definitiv tidsfrist för saluföring av lagerprodukter som skall förbjudas snabbt kan stoppa försäljningen över disk av dessa produkter. 
Schörling (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, kolleger! Jag vill först säga att jag verkligen uppskattar Ferreiras arbete. Jag stöder också hennes förslag, bl.a. när det gäller att vi inte kan acceptera att kommissionen ensam skall bestämma vilka ämnen som utgör sötningsmedel. Det kan inte heller vara rimligt att ett ämne som har ansetts farligt och inte skall godkännas skall få säljas tills lagret är slut. Här måste hälsan komma i främsta rummet.
Verts/ALE-gruppen tycker att ändringsförslag 2 (artikel 1a (ny)) är alldeles för generellt och att det fokuserar för mycket på de nya sötningsmedlen. Vi vill i vårt ändringsförslag 4 att kommissionen skall lägga fram en rapport om en ny utvärdering av godkännandet av sötningsmedlet aspartam. Det finns omfattande kritik från oberoende experter som ifrågasätter att den vetenskapliga kommittén för livsmedel (SCF) har gett grönt ljus för aspartam. Kritiken säger att den vetenskapliga kommittén har förbisett kritiska och oberoende undersökningar och att kommittén kanske har låtit sig påverkas av livsmedelsindustrin eller aspartamtillverkarna.
Vi kan inte bortse ifrån att det finns uppgifter som borde få oss att reagera om vi vill att försiktighetsprincipen skall gälla och värna om människors hälsa. Det finns en nyligen gjord rapport från Spanien som visar att aspartamformaldehyden ackumuleras i cellerna, något som kan förstöra DNA och ge exempelvis leverskador eller hjärnskador, speciellt hos utsatta personer.
För att använda Oomen-Ruijtens ord: de politiska vindarna blåser från både höger och vänster här i kväll. Det kan dock inte hindra oss i Verts/ALE-gruppen från att begära att man granskar argumenten ytterligare en gång och att man använder försiktighetsprincipen när forskarna är oense och lägger fram olika ståndpunkter. Därför vädjar jag till kollegerna att verkligen rösta ja till ändringsförslag 4 i morgon. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag instämmer i de allmänna gratulationerna till Ferreira för att hon har nått en förnuftig och välkommen kompromiss om översynen av detta direktiv. Jag stöder sannerligen hennes sista omarbetning av texten i de tre ändringsförslag som hon har lagt fram. Jag måste dock säga till Schörling att jag inte kan godta det fjärde ändringsförslaget från Lannoye. Det är orealistiskt och han försökte även föra fram detta under första behandlingen. När jag kritiserade det då svarade han att ”det visar att kunskap kan utvecklas och att utveckling ibland leder oss till att ifrågasätta de godkännanden som har getts tidigare”. Nå, många reglerande organ i hela världen har utvärderat aspartam, men inget av dem har kunnat lägga fram bevis som talar för att kunskapen har utvecklats på ett sådant sätt att tidigare godkännanden bör betvivlas.
Skall vi alltså fortsätta att genomföra nya utvärderingar av bevisen tills vi får det resultat som Lannoye vill? Var är den omfattande kritiken av yttrandet från Vetenskapliga livsmedelskommittén? Har några behöriga organ från medlemsstaterna bestridit det? Har Världshälsoorganisationen bestridit det? Vem skall vi tro på – ett stort antal nationella reglerande organ, som är ansvariga enligt lag och kan ställas till svars, för sina objektiva, vetenskapligt grundade undersökningar av bevis eller, som exempel, den Internetkampanj vi såg i veckan som antyder att den tragiska färjeolyckan vid Staten Island i New York på något sätt berodde på aspartam?
Sådan panikspridning leder bara till att allmänhetens förtroende för de organ som har inrättats för att skydda våra livsmedel och vår hälsa undergrävs. När det råder en sådan omfattande och allmän enighet hos de reglerande organen verkar det vara rent slöseri att störa den överbelastade Europeiska myndigheten för säkra livsmedel från att genomföra meningsfullt arbete med en ändlös rad av nya utvärderingar.
Det finns säkerhetshänsyn när det gäller användningen av aspartam. Om man läser riktlinjerna från Förenade kungarikets livsmedelsmyndighet, står det att det finns en liten grupp personer som inte kan konsumera aspartam utan risk. De lider av den ärftliga ämnesomsättningssjukdomen PKU, och kan inte omsätta aminosyran fenylalin. Eftersom aspartam innehåller denna aminosyra märks alla livsmedelsprodukter som innehåller aspartam tydligt i detta syfte, vilket kommissionsledamoten sade.
Detta är rätta sättet att ta itu med denna fråga. Det är på tiden att vi återfår perspektivet en aning och att vi slutar att undergräva våra reglerande organs arbete. Det är på tiden att vi lyssnar på forskarna och inte på panikspridarna. Jag berömmer Ferreiras betänkande i dess nuvarande utformning, med kommissionsledamotens förslag. Jag hoppas att det nu kan godtas av parlamentet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om en muntlig fråga (O-0066/2003 – B5-0281/2003) till kommissionen från Gargani, Rothley, Lehne och Manders för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om Tysklands pantsystem. 
Lehne (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Från början var det bara folket i Tyskland som var tvungna att stå ut med detta som kallades burkpant men som mer korrekt borde ha kallats tvångspant. Nu drabbas folk i hela Europa hårt av det amatörmässiga tillvägagångssätt som antagits i Tyskland och därför har Europeiska folkpartiet ställt sig bakom den begäran som den liberala gruppen har rest om att föra upp denna muntliga fråga på parlamentets föredragningslista. Kommissionsledamot Bolkestein hade rätt när han i TV förklarade att vi som bor i Tyskland lever i ständigt kaos på grund av den införda burkpanten.
Det finns för närvarande fem olika system i drift runtom i Tyskland för att administrera denna pant, men de täcker bara omkring 10 procent av hela den tyska marknaden. Vid sidan av dessa finns de så kallade individuella systemen, som fungerar regionalt eller är begränsade till en viss affärskedja, men eftersom dessa inte utgör en självgående helhet har de bara till följd att helt och hållet fragmentera burkpantsystemet. Detta resultat är bara vad man kunde vänta sig. Jag skall nu inte säga något om diskrimineringen av en del tyska företag inom själva Tyskland, eftersom detta – tyvärr – inte är en alleuropeisk fråga, utan en fråga som förbundsdagen i Berlin måste ta itu med.
Jag vill bara säga något om den diskriminering som pågår i Europa. Enligt artikel 28 skall alla medlemsstater garantera en fri handel, och denna artikel överträds relativt öppet. Kommissionen har fått in otaliga klagomål, särskilt från små och medelstora företag, och framför allt från företag etablerade i Beneluxländerna, Italien, Frankrike och Österrike. Utöver dessa klagomål har det också förekommit en hel del störningar i Tyskland.
Uppskattningsvis har de tyska konsumenterna förlorat omkring 500 miljoner euro genom att de tvingats betala pant på ett ställe och sedan inte haft möjlighet att lämna in sina pantkvitton på samma ställe och på så vis få panten tillbaka. Vem som helst kan lätt skaffa sig praktisk erfarenhet av detta. Det enda man behöver göra är att köpa en dricka på en bensinmack och sedan köra därifrån. Om man aldrig kommer tillbaka till just den macken kommer man inte att kunna lämna tillbaka burken eller flaskan och därför aldrig få tillbaka den pant man betalat. På så vis förlorar konsumenterna på bara några månader 500 miljoner euro.
I Tyskland beräknas förlusten av arbetstillfällen uppgå till 10 000, allt på grund av denna inkompetens. Jag kan tillägga att jag inte har hittat på dessa siffror själv eller fått dem av en eller annan organisation: de kommer från Tysklands federala finansministerium, en del av samma förbundsregering som måste ta på sig ansvaret för det som pågår. Enligt vissa beräkningar kommer denna idioti att kosta ytterligare 15 000 arbetstillfällen i hela EU.
Allt detta får oss att välkomna kommissionens beslut att i dag inleda ett förfarande mot Förbundsrepubliken Tyskland för överträdelse av fördragen. Det är förresten uppenbart att de omtalade telefonsamtalen mellan Bryssel och Berlin har varit ineffektiva och att kanslerns telefonsamtal till Prodi inte ledde till någonting. Detta kanske har att göra med att vi förde upp denna muntliga fråga på parlamentets föredragningslista i kväll, och kvällens diskussioner kanske har påskyndat kommissionens tankegångar och styrt dem närmare kommissionsledamot Bolkesteins förslag. Detta är något som i högsta grad bör välkomnas.
Jag skall inte förneka att jag personligen är djupt skeptisk mot själva idén med pant på burkar. Om det finns ett politiskt beslut på nationell nivå att införa burkpant måste Europa godta det, men landet i fråga måste få fason på det hela. Det finns exempel på hur det kan göras på rätt sätt. Det finns system för burkpant i Skandinavien, men det är enhetliga system med standardiserade återlämningsanläggningar, och de har ingen diskriminerande effekt.
För att uttrycka det ganska grovt står den tyska förbundsregeringen inför valet att antingen införa ett sådant system genom att vidta de nödvändiga åtgärderna med reglering eller lagstiftning i Tyskland eller att helt enkelt avskaffa burkpanten. Detta är de två alternativ som finns. Om den inte gör någotdera riskerar den inte bara att ställas inför EG-domstolen i de överträdelseförfaranden som kommissionen inlett, utan den riskerar också att de skadade parterna, det vill säga företag, tillverkare och till och med konsumenter, kommer att agera utifrån EG-domstolens senaste rättspraxis och väcka talan om skadestånd mot den inför tyska domstolar, som då kan hänskjuta frågan till EG-domstolen för förhandsavgörande, vilket i sin tur kan leda till att skadeståndsanspråk på miljoner, om inte miljarder, belopp som den tyska finansministern i så fall kommer att bli skyldig att betala. Detta skulle jag betrakta som en mycket problematisk situation, så jag kan inte annat än råda den tyska förbundsregeringen att följa kommissionens instruktioner och antingen inrätta ett system som är förenligt med den inre marknaden eller att avskaffa burkpanten.
I morse uppmanade jag offentligt kommissionen att hjälpa de tyska konsumenterna, tillverkarna och importörerna. Jag är glad att den har gjort så. Syftet med denna fråga är framför allt att stödja kommissionen i dess ansträngningar att äntligen bringa ordning i det kaos som detta har skapat i Tyskland. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Kommissionen är helt medveten om de ovannämnda frågorna. Kommissionen har analyserat saken och jag kan informera parlamentet, vilket Lehne redan har nämnt, att kommissionen denna morgon beslutade att sända en skrivelse med en formell varning till den tyska regeringen, eftersom kommissionen anser att den har brutit mot artikel 28 i fördraget och mot artikel 7 i direktiv 94/62/EG.
Låt mig betona att kommissionen inte ifrågasätter inrättandet av pantsystemet som sådant, utan snarare hur det fungerar. Skälen till detta är följande: för det första finns det inga rikstäckande pantsystem. De två system som för närvarande anses vara rikstäckande, Lekkerland-Tobaccoland och VFV, har en marknadsandel på endast 12 procent av de drycker som omfattas av pantsystemet. Dessutom täcker de till största delen små kiosker och serveringar med en försäljningsyta på mindre än 200 kvadratmeter. Enligt tillämplig lagstiftning har dessa mindre försäljningsställen en laglig skyldighet att ta tillbaka tomma flaskor och burkar av ”samma typ, form och storlek”, men endast av samma märken som de själva säljer.
För det andra utgör de så kallade individuella lösningarna – på tyska – ett ständigt problem för handeln inom gemenskapen. De är en direkt följd av den gällande tyska lag enligt vilken de större detaljisterna är skyldiga att ta tillbaka tomma förpackningar, men endast förpackningar av samma typ, form och storlek som de säljer. I dag finns det ett antal individuella lösningar och de utgör allvarliga problem. Denna bestämmelse i den tyska lagstiftningen medför att de större detaljistkedjorna tvingar de europeiska producenterna att ändra sina produkters förpackningar, och EG-domstolen har förklarat att själva faktumet att EU-producenter tvingas ändra förpackningarna för att kunna marknadsföra sina produkter utgör ett hinder för handeln inom gemenskapen. Det medför extra kostnader och det blir besvärligare att importera produkterna. 
För det tredje är inte systemen fullständigt driftskompatibla. När det gäller det ökande antalet individuella lösningar finns det i själva verket ingen laglig förpliktelse att ta tillbaka förpackningar som tillhör något av de andra insamlingssystemen, även om de endast skiljer sig obetydligt från de förpackningar som säljs. När det gäller driftskompabiliteten mellan VFV och Lekkerland-Tobaccoland förefaller det dessutom som att flera tekniska frågor inte har lösts ännu. Det är till exempel fortfarande inte klart hur den ekonomiska avräkningen av inlämnade burkar och flaskor skall fungera mellan ett flertal system.
För det fjärde fortsätter avlistningen, och man kan inte hitta engångsglas som inte ingår i någon individuell lösning på vissa butikers hyllor. Vi har starka bevis för att flera stora detaljistkedjor i Tyskland har avlistat produkter. Detta påverkar särskilt importörer från andra europeiska länder, eftersom de nästan uteslutande säljer sina drycker i engångsglas, vilket huvudsakligen beror på långdistansleveranser. Det kan hända att det finns några väletablerade importörer som inte påverkas negativt av de individuella lösningarna, eftersom de har skyddade avtal, men detta kompenserar inte de stora förluster som blir resultatet av den avsevärda minskningen av import från andra medlemsstater till följd av uppdelningen av den tyska marknaden för dessa produkter. Kommissionen har därför nu beslutat att sända en skrivelse med en formell varning, i vilken den tar upp dessa och några andra frågor, och den har bett den tyska regeringen att besvara dessa frågor och att motivera de åtgärder som har vidtagits. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig inleda med att varmt tacka kommissionsledamot Bolkestein för den grundläggande kritik han med stor sakkännedom har riktat mot det tyska systemet och för det sätt på vilket andra medlemsstater också kan dra lärdom av detta om de inte tänker innan de handlar. Jag har en känsla av att Trittin, som jag som hastigast såg på TV i kväll, ännu inte fått detta klart för sig. Han handlar planlöst och tänker inte på vilka följder detta skulle kunna få för Europa. Kommissionsledamoten har gjort en tydlig analys av detta och vi bör alla vara nöjda med att en lösning på detta problem nu verkar vara i sikte.
Ända sedan april månad har vi ställt frågor kring detta. Den första juli ställde vi frågor om detta ämne under debatten om förpackningsavfall och, herr Bolkestein, då svarade kommissionsledamot Wallström på era vägnar att en undersökning skulle inledas. Den verkliga frågan är: Varför fick vi vänta så länge, från den 1 juli till den 21 oktober, innan den formella överträdelseprocessen inleddes?
Näringslivet skadas allvarligt av denna tyska åtgärd och undrar nu hur länge det kommer att dröja innan problemet är löst. Det är inte bara de tyska konsumenterna som lider skada, utan också alla de utländska turister längs de tyska motorvägarna som semestrar någonstans i Tyskland och även längre bort, drabbas av detta system. Det är mycket pengar som helt enkelt aldrig återkrävs. Dessa konsumenter undrar också om detta problem nu kommer att lösas.
För det andra, när jag tittar på min egen region, Brabant och Limburg, ser jag, framförallt i de områden där det förekommer en omfattande handel över gränserna, att även mindre verksamheter som säljer läsk, vatten eller öl, ofta i engångsförpackningar, har minskat sin omsättning med mer än 30–40 procent. Kommissionsledamoten hävdar att det strängt taget är möjligt för dessa företag att även under de pågående förfarandena begära skadestånd. Detta är ju gott och väl, men de små företagen undrar hur länge de skall kunna överleva när en stor del av deras marknad stängs för dem. Den nederländska marknaden, österrikarna, belgarna och fransmännen är till stor del beroende av denna tyska marknad. Om den förblir stängd alltför länge är detta mycket dåligt och det kan hända att vi gör det mycket svårt för oss. Det är därför jag uppmanar kommissionsledamoten att göra allt för att påskynda saker och ting, så att systemet faktiskt slopas. Trittin misslyckades med att uttryckligen förklara att detta var hans avsikt, men jag vill be er att slå till alla bromsar. Vilken tidsram kan vi förvänta oss här? Jag skulle faktiskt också vilja tacka er för de ansträngningar ni har gjort. Jag måste säga att denna adekvata reaktion är mycket positiv för EU:s inre marknad. Vi är alla för den inre marknaden, som inte bara gynnar konsumenterna, utan också kan, och bör, vara till stor fördel för näringslivet. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att kvällens diskussion innehåller ett internt tyskt politiskt element. Med andra ord föreligger här en konfrontation mellan politiska partier, och en stor del av skulden till att vi för denna debatt i kväll ligger hos dessa tyska politiker.
I synnerhet skall vi komma ihåg att den tyska kristdemokratiska regeringen, med Klaus Töpfer som minister, redan 1991 införde en förordning om förpackningar, vilken fick sin form 1998 under miljöminister Angela Merkel, CDU, och att ett försök 2001 att förbättra denna förordning misslyckades eftersom CDU-majoriteten i förbundsrådet blockerade förslaget. Det var därför inte möjligt att inrätta ett lämpligt system för återvinning av förpackningar. Hur som helst anser jag att den tyska regeringen nu tagit tjuren vid hornen och försöker lösa ett problem som i dag påverkar hela Europeiska unionen.
Den fråga jag skulle vilja ställa till kommissionsledamoten är i vilken omfattning kommissionen och Europeiska unionens institutioner misslyckas med att fullgöra sina uppgifter när de inte föreslår eller antar gemenskapslagstiftning som kan förhindra denna ackumulering av fast avfall, som för närvarande gör det mycket svårt att organisera arbetet – i städer, exempelvis – med enorma kostnader för de lokala myndigheterna som skall tillhandahålla dessa resurser.
Jag skall berätta en liten anekdot som exempel. På min ö, en liten ö med 300 vulkaner, började vi använda en av vulkanerna, och den är redan nästan full. På det här viset kommer vi snart inte att ha några vulkaner, utan i stället berg av avfall. Herr talman, trots det faktum att jag anser det vara rätt av kommissionen att försöka harmonisera åtgärderna har jag en känsla av att vi för tillfället bör påminna oss om artiklarna 174 och 176 i Fördraget om Europeiska unionen – som är i kraft – vilka å ena sidan ger staterna rätt att anta åtgärder för att skydda miljön men som å andra sidan uppmanar gemenskapsinstitutionerna att anta övergripande åtgärder så att ett så allvarligt problem som det vi står för i dag med ackumulering av fast avfall kan lösas med hjälp av den enda rationella metoden, vilken är gemenskapsmetoden.
Jag vill därför uppmana kommissionsledamoten att analysera möjligheten att utarbeta en gemenskapslagstiftning för att harmonisera denna situation, och jag menar att vi inte får begränsa oss till att utnyttja ett intern politiskt problem för att skapa svårigheter för en EU-regering. 
Manders (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera kommissionsledamoten till de nyheter som vi redan tagit del av via TV och som han kommenterade för en stund sedan. Jag hoppas att detta liberala initiativ, som för övrigt fick enhälligt stöd i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, har hjälpt er att fatta ert beslut. Med tanke på tidsramarna verkar det ha varit till viss nytta. Jag vill instämma med Medina Ortega om att vi inte i princip motsätter oss ett pantsystem. Om vi vill ha ett pantsystem, kanske det vore bra om vi inom en inre marknad införde ett harmoniserat gemenskapssystem, vilket skulle få till följd att alla företag och konsumenter inom ett enat Europa skulle veta vad som gäller.
Vi är emot ett begränsande pantsystem, och Tysklands voucher-system hör inte hemma i en seriös lagstiftning, utan snarare på ett tivoli, där det ger en rätt att åka några turer i karusellen, men inte att åka några varv i Tyskland. När det gäller detta gläder vi oss åt ert tillkännagivande att ni kommer att ingripa. Det jag nu vill veta är om ni kan tala om ifall det är möjligt att tvinga, eller åtminstone uppmana den tyska regeringen att upphäva det nuvarande systemet med omedelbar verkan? Detta bör i alla hänseenden göras fram till dess att ett EU-omfattande system har införts, eller åtminstone ett system som överensstämmer med den nuvarande ramlagstiftningen, så att man inte bryter mot artikel 28. Detta är min första begäran.
För det andra undrar jag om ni kan bekräfta Lehnes påstående att de företag som gjort enorma förluster, och kanske också konsumenterna, kan få skadeersättning från exempelvis den tyska regeringen?
Jag hoppas att de tyska konsumenterna genom den åtgärd ni tillkännagivit snart åter kommer att kunna välja fritt mellan europeiska produkter som Badoit-vatten, San Pellegrino och bayerskt öl. Om detta är möjligt hoppas jag att den europeiska marknaden efter dessa tio månader utan dessa njutbara EU-produkter, åter blir öppen och att det kan bidra till att fullborda den inre marknaden . 
Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Parlamentet har i debatten om det sjätte miljöhandlingsprogrammet gjort fullständigt klart att vårt stöd för återvinningsförpackningar grundar sig på hänsyn till miljöpolitiken. Våra erfarenheter i Tyskland visar att systemet haft en ekologisk styrfunktion, i den meningen att färre burkar förstör naturen.
Så när ni å ena sidan säger att ni inte är emot burkar, håller jag med er, men jag förstår inte riktigt varför ni å andra sidan tillämpar dubbla standarder. Jag är inte mer nöjd än vad ni är med dessa individuella lösningar – vi skulle alla ha föredragit ett standardiserat system. Ni måste dock inse att det inte är de politiska beslutfattarna som bär ansvaret för detta – näringslivet, och särskilt handlarna, utövade en massiv press.
Nu ser vi individuella lösningar också i Spanien och Portugal. Jag skulle vilja fråga er, herr kommissionsledamot, varför ni tillåter individuella lösningar i två av medlemsstaterna men inte i en tredje. När ni säger att ni inte är emot pant på burkar, och att miljöhandlingsprogrammet visar att ni förespråkar återvinning, undrar jag verkligen varför EU inte gör det vi just pratat om och inför harmonisering och därmed visar vår önskan att förbättra miljön och att öka återvinningen av förpackningar, för det första eftersom det faktiskt har betydelse för miljön och för det andra eftersom återvinningsbarhet – som vi vet – säkrar arbetstillfällen.
Varför tar vi inte steget och gör återvinningsbara förpackningar obligatoriska i hela Europeiska unionen, för att förebygga avfall? Det skulle få era argument att bättre hänga samman. Om vi inte gör så kommer många att få intrycket att vi tillämpar dubbla standarder, där individuella lösningar tillåts i vissa medlemsstater men inte i Tyskland. Detta är något jag vill ha svar på från er. Ni får naturligtvis inte ge intryck av att sakernas nuvarande tillstånd i första hand handlar om att föra en kampanj mot Tysklands miljöpolitiska beslut – tvärtom måste också kommissionen visa att vad den är ute efter är integrering av miljöfrågorna. Om ni, herr kommissionsledamot, stöder den inre marknaden, är det er plikt, lika väl som någon annans, att ha en övergripande syn på miljöpolitiken. För att undvika att bygga upp sopberg måste vi stödja återvinningsbarheten, eftersom det är vad vi bestämt i miljöhandlingsprogrammet och vid många tillfällen här i parlamentet. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi är alla för återvinning, fast den måste planeras förnuftigt så att den inte orsakar mer skada än nytta för miljön. Vi är alla också för avfallsrangordningen, som innebär att det är bäst att förebygga, näst bäst att återanvända och återvinna, och därefter att återutvinna energi. När det gäller återvinning välkomnar vi utbildning i offentlig regi och frivilliga system. Vi har inga problem med den tyska regeringen om den väljer att gå den vägen, eller om de väljer den skandinaviska rikstäckande lösningen. Den tyska regeringen har emellertid valt att tvinga fram detta system, utan hänsyn till kunderna eller, för den delen, till andra EU-länder. Det är inte bara ett tyskt inrikesproblem: det är ett belgiskt, nederländskt, franskt, luxemburgskt, italienskt, svenskt och brittiskt problem. Alla dessa länder har påverkats av detta beslut.
Marknader och arbetstillfällen har förlorats och det är kunderna som är förlorarna, både till följd av importblockaden och på grund av att de inte kan få tillbaka de inbetalda pantavgifterna. Detta system ger praktiskt taget inga miljöfördelar alls. Det faktum att Tyskland inte följer de direktiv som styr den inre marknaden hotar Europeiska unionens ekonomiska framgång och jag stöder starkt kommissionsledamot Bolkesteins agerande och hoppas att det snabbt leder till att Tyskland följer lagstiftningen. 
Corbey (PSE ).
   – Herr talman, ärade kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera den tyska regeringen till att den har ambitioner. Det är av största vikt att det finns regeringar som är framåt på miljöområdet och som inte är rädda för att vidta kontroversiella åtgärder. Alla kan rikta välgrundad kritik mot det tyska pantsystemet. Jag delar den kritiken och jag kommer att gå in på mer detaljer om en stund. Jag vill dock dessförinnan understryka hur viktigt det är att ta modiga beslut, politiska beslut, som konsumenterna tydligt kan identifiera.
I flera månader har vi dragit ut på förpackningsdirektivet, om målet skall vara 55 eller 60 procent och om systemet skall införas 2008 eller 2007. Det är därför uppfriskande om en regering har mod att bli trendsättare och sticka ut hakan. Naturligtvis finns det en del att kritisera och det går att göra förbättringar i det sätt det införts på men jag skulle också vilja uppmärksamma att de som lagt fram denna fråga nu gråter krokodiltårar.
Under granskningen av förpackningsdirektivet lades ändringsförslag fram i syfte att lösa problem på den inre marknaden. Det föreslogs att pantsystem endast skulle tillåtas om miljövinsten var påvisbar. Med andra ord behövde man ge ett gott miljöskäl för överträdelser på den inre marknaden. Ändringsförslaget gick inte igenom eftersom liberalerna och Europeiska folkpartiets grupp röstade mot det.
Det tyska pantsystemet är inte en bra lösning, vilket de flesta tyskar håller med om. Det är väldigt besvärande att behöva ta burkarna tillbaka till just den plats där du köpte dem. Enhälligheten är mindre när vi beaktar effekterna på sysselsättningen och marknaden. Det tyska systemet leder till ett klart skifte från plåtburkar till andra former av förpackningar vilket i sin tur inte är rättvist mot berörda industrier.
Det vore enligt mitt sätt att se det rättfärdigat om ett miljömål gynnades av det, men så är inte fallet. Bristen på sysselsättning utanför Tyskland leder nu till en oproportionerlig börda i ett stort antal sektorer.
Kommissionen har visat sig vara en flexibel och förstående partner men tålamodet kan, och bör, i slutändan ta slut. Det är nu dags att agera i Berlin, och således också att kommissionen gör det. Så var fallet i morse, vilket gläder mig.
Vi behöver dock också en politisk lösning. Domstolen ställde till en del rabalder med förpackningsdirektivet genom att undanta sopförbränning från återvinning. Det tyska pantsystemet kan också ge upphov till en rättslig tvist, vilket politiskt sett alltid är oönskat. Det skulle bli svårt att förklara för konsumenter som släpar på burkar eller arbetstagare som blir av med sina jobb. För att lösa ett politiskt misslyckande måste kommissionen, parlamentet och rådet finna en egen lösning som är strukturell. Jag uppmanar kommissionen att själv ta tag i frågan och arbeta fram en tydlig lagstiftning. Det är bara då vi kan se till att överträdelser mot lagstiftningen omedelbart kan leda till rättsliga åtgärder.
Problemet med det tyska pantsystemet är inte isolerat. Vi har haft stora problem tidigare. Pantpengar användes ofta som en dold form av protektionism till förmån för landets egna produkter, vilket det inte finns några som helst ursäkter för.
Herr kommissionsledamot, jag skulle vilja ställa er några frågor till. Vilka möjligheter anser ni att vi har att bli av med dessa problem en gång för alla? Är kommissionen beredd att samarbeta för att ändra förpackningsdirektivet genom ett snabbförfarande så att dessa problem kan lösas. 
de Roo (Verts/ALE ).
   – Engångsburkar är inte bra för miljön. Miljökostnaden för returflaskor i plast är två till tre gånger lägre och då är ett pantsystem ett bra sätt att minska avfallet. För närvarande tas det ut pant på burkar i hela Sverige, Danmark och Tyskland. Kommissionen, liberalerna och kristdemokraterna är inte mot principen med pantsystem. Det är en förbättring. Tyvärr håller inte Lehne med de övriga. Pantsystemet finns också delvis, och jag upprepar delvis, i Spanien och Portugal. Kommissionen drar inte Spanien och Portugal inför domstol. Inte heller i Nederländerna kan man ta alla återvinningsbara flaskor tillbaka till alla affärer. Kommissionen har utsatts för påtryckningar genom affärslivets kampanjer och vissa personer i kammaren. Det visar ännu en gång att kommissionen bryr sig mer om den inre marknaden än om miljön. I tio stater och i omkring femton större städer i Förenta staterna har också lösningar kommit till i form av lokala eller regionala pantsystem. Det faktum att Tyskland råkar ha ett system som inte är framgångsrikt, där man inte kan lämna tillbaka burkarna till alla butiker, har att göra med bojkottkampanjerna från stora delar av industrin, som är mot pantsystemsprincipen. Det ironiska i det hela är att historiskt sett har de alla sitt ursprung i en lag från 1991 som lades fram av en kristdemokratisk minister, Klaus Töpfer, och som den nuvarande ministern, Trittin, De gröna, nu bara genomför. Tyskland kommer kanske att göra det lättare att få panten tillbaka på olika platser. Då kommer pantsystemet att bli mycket utbrett. Kommissionen borde egentligen föreslå pantsystem i hela Europa. Vi borde låta barn och narkomaner tjäna några euro på föräldrarnas eller övriga medborgares lathet. Det är att föredra framför läget i Nederländerna där 80 miljoner euro slösats bort på en poänglös annonskampanj under rubriken ‘Nederland schoon’ – Håll Nederländerna rent. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Jag vet att det är sent, men jag skulle mycket kort vilja besvara några av de frågor som har ställts.
Oomen-Ruijten frågade mig varför det tog så lång tid att inleda ett överträdelseförfarande mot Tyskland. Svaret är att kommissionen ville ge den tyska regeringen alla möjligheter till att förklara sina åtgärder och rätta till situationen. Det har varit mycket skriftväxling fram och tillbaka och minister Trittin har besökt Bryssel. Detta har gjorts för att ge den tyska regeringen möjligheten att rätta till denna otillfredsställande situation.
Oomen-Ruijten frågade vidare hur lång tid det kommer att ta att lösa problemet. Det beror på den tyska regeringen. Just nu kan inte kommissionen göra mer än den redan har gjort.
Medina Ortega frågade mig varför vi inte kan ha en europeisk lösning. I detta fall, och eftersom det egentligen inte är någon gränsöverskridande fråga, anser jag att det enligt subsidiaritetsprincipen är medlemsstaternas uppgift att vidta nödvändiga åtgärder.
Manders frågade om den tyska regeringen skulle kunna upphäva de nuvarande bestämmelserna. Det är precis det som kommissionen har bett den tyska regeringen att göra. Den tyska regeringen har hittills inte velat göra det, och det är därför som kommissionen nu har beslutat att inleda ett överträdelseförfarande. Manders frågade vidare om det skulle vara möjligt för företag att stämma den tyska regeringen för att få ersättning för sina förluster. Det beror på de berörda medlemsstaternas lagstiftning – i detta fall den tyska lagstiftningen. Det är inte denna kommissionsledamots sak att uttala sig om tysk lagstiftning och vi måste därför vänta och se vad som kommer att hända med de företag som har drabbats av förluster.
Breyer frågade varför jag kritiserade de individuella lösningarna,. Dessa lösningar har lett till att den tyska marknaden har delats upp, och detta strider uppenbart mot tanken med den inre marknaden. Hon nämnde också Spanien och Portugal i samband med detta. Vi har inte fått klagomål om Spanien och Portugal; i fallet Tyskland har vi fått 50 klagomål från tio medlemsstater.
Corbey sade att kommissionen bör se till att den tyska lagstiftningen är öppen för insyn. Resultatet av kommissionens överträdelseförfarande bör förvisso bli att den tyska lagstiftningen blir tydligare. För närvarande är lagstiftningen, och särskilt det sätt den tillämpas på, allt annat än tydlig.
Avslutningsvis ville Corbey ha en definitiv lösning på detta problem. Det beror än en gång, vilket jag sade tidigare, på den tyska regeringens reaktion. Kommissionen vill inget hellre än att detta problem får en slutlig lösning. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(1) 


Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 3, 4, 5, 6, 9, 10, 11 och 12.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 2, 7, 8 och 13.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag, med vissa omformuleringar: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 12, 24, 25, 39, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49 och 50.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag, åtminstone i princip: (20 och 21) eller delvis: (11, 17 och 18).
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 8, 9, 10, 13, 14, 15, 16, 19, 22, 23, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38 och 40.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag, med vissa omformuleringar: 1, 2, 4, 5, 7, 10, 11, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31 och 32.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 3, 6, 8, 9 och 12.
Kommissionen kan godta de tio ändringsförslag som Europaparlamentet lagt fram. 

Kommissionen kan godta ändringsförslagen 5 och 20 i sin helhet samt 7, 14, 18 och 21 till andemeningen, med några omformuleringar. Kommissionen anser att dessa ändringsförslag kommer att förbättra förslagets text.
Kommissionen är dock inte i stånd att godta några av de andra ändringsförslag som har lagts fram, av de skäl som anges nedan.
En första grupp ändringsförslag inkräktar på frågor som rör civil, polisiär eller judiciell lagstiftning. Även om kommissionen kan förstå den oro som ligger bakom dem, går de utanför tillämpningsområdet för direktiven om motorfordonsförsäkring. Så är fallet med såväl ändringsförslagen 4 och 19 om harmonisering av bestämmelserna om tidsfrister för direktanspråk, som ändringsförslagen 8 och 24, som syftar till att inrätta ett centralkontor i varje medlemsstat, som skulle samla in polisrapporter om olyckor.
Ändringsförslagen 3, 13, 25, 27 och 28 – som handlar om minimibeloppen för försäkringsskydd – tillåter ett totalbelopp per olycka för personskador. Kommissionen anser att detta belopp är för lågt för att täcka olyckor med flera skadelidande. Dessa belopp förefaller emellertid vara för höga i de fall där bara ett eller få offer är inblandade i en olycka. Det är därför som kommissionens förslag inte innehåller totalbelopp per olycka för personskador, och det är därför vi inför nya minimibelopp som väsentligen ökar skyddet för olycksoffer utan att förbise marknadsförhållandena och den nuvarande skyddsnivån i medlemsstaterna. Även om övergångsperioder inte kan uteslutas när det gäller denna fråga, skulle det i detta förhandlingsskede vara förhastat att införa övergångsperioder, eftersom de berörda medlemsstaterna i rådet inte formellt har begärt sådana ännu.
När det gäller ändringsförslagen 2, 12 och 22, som syftar till att garantera att rättegångskostnader vid rättliga åtgärder skall täckas av obligatoriska försäkringar, skiljer sig systemen för betalning av rättegångskostnader mycket åt mellan medlemsstaterna. I några medlemsstater är det tillåtet att advokaterna får en procentandel av den ersättning som den skadelidande beviljas av domstolen, i andra medlemsstater är systemet med procentandelar förbjudet. Obligatoriskt skydd av rättegångskostnader kan uppmuntra till oegentliga mål, i stället för att olyckorna görs upp i godo, och leda till en ökning av försäkringskostnaderna i flera medlemsstater. Dessutom skulle en sådan försäkring kunna överlappa frivilliga försäkringar som regleras av direktiv 87/344/EEG om rättsskyddsförsäkring.
Kommissionen kan inte heller godta ändringsförslagen 1, 6, 9 och 23, eftersom det inte står klart vilka de verkliga effekter dessa ändringsförslag kan få. Släpfordon, oberoende av vikt, täcks redan uttryckligen av definitionen av fordon i direktiven om försäkring och omfattas därför av obligatoriska försäkringar. Eventuella problem med identifiering eller registrering av fordon kan inte lösas inom ramen för ett direktiv om försäkring.
Ändringsförslagen 11 och 26, vilka syftar till att behålla det nuvarande undantaget för särskilda slag av fordon i direktiven om försäkringar – som endast tillämpas av mycket få medlemsstater – kan inte godtas om de inte följs av en garanti för att alla offer för olyckor som orsakas av sådana fordon ersätts i vederbörlig ordning. Dessa ändringsförslag bygger på att föraren uppvisar försäkringsbevis vid gränsen, men då de gränsöverskridande kontrollerna har avvecklats i enlighet med Schengenavtalet utgör detta inte längre någon garanti.
Ändringsförslagen 10, 16 och 17 kan inte heller behållas. Enligt ändringsförslag 10 tillåts, under alla omständigheter, försäkringskontroller av fordon som är registrerade i en annan medlemsstat. Detta skulle kunna inverka negativt på den fria rörligheten för fordon. Ändringsförslag 16, gällande fordon som befinner sig tillfälligt i andra medlemsstater än den i vilken fordonet är registrerat, gör försäkringsskyddets omfattning i tid till föremål för nationell lagstiftning om fordonsregistrering. Förslaget syftar till att garantera att försäkringen gäller för den överenskomna avtalsperioden, utan förfång för skyldigheten att registrera fordonet, som grundas på nationell skattelagstiftning och som inte påverkas. I ändringsförslag 17 sörjs det för ett valfritt undantag från kriterierna för var risken är belägen, vilket kan leda till administrativ förvirring när det gäller de myndigheter som ansvarar för att kontrollera skyldigheten att försäkra fordon.
Ändringsförslag 15 syftar till att stryka en bestämmelse i kommissionens förslag om att förbättra skyddet av fotgängare. Det skulle vara beklagligt om Europaparlamentet inte skulle stödja kommissionen i en fråga som berör de mest sårbara trafikanterna på våra vägar. 

Talmannen.
   – Herr president, mina damer och herrar! Det är en stor ära för mig att i dag få välkomna dr Wade, republiken Senegals president.
Min glädje är särskilt stor eftersom det är första gången under innevarande lagstiftningsperiod som en afrikansk president har talat i kammaren, och t.o.m. sedan 1999, med undantag för tal av ledare för Mashrek- och Maghrebländer.
Herr president! Under er långa politiska karriär har ni rönt universell respekt, inte bara på den afrikanska kontinenten utan över hela världen och som en karismatisk grundare av den senegalesiska parlamentariska oppositionen blev ni en modell för demokrater runt om i Afrika. Under alla dessa år tappade ni aldrig tron på det parlamentariska systemet och er beslutsamhet att använda demokratiska principer vacklade aldrig. Genom att föregå med ett sådant exempel har ni inspirerat alla som tror på demokrati och valurnornas makt. Valet av er till statschef är ett tecken på en ny demokratisk ordning i Afrika. Som president i republiken Senegal har ni oförtröttligt arbetat för att skapa demokrati och fred i Afrika. Ni var en av grundarna till det nya partnerskapet för Afrikas utveckling och ni har inte sparat på krutet för att lösa konflikter på frammarsch i flera afrikanska länder, från Madagaskar till Elfenbenskusten. Det har gett er internationellt erkännande.
Herr president! Det engagemang ni visat för regional integration och för att knyta närmare ekonomiska och politiska band mellan Afrikas länder genom Afrikanska unionen och för att förbättra livskvaliteten för kvinnor och män som bor på er kontinent, vittnar om samma önskningar som ledde till att Europeiska unionen en gång grundades. Europaparlamentet, som vill främja och ständigt försvara demokratin i världen, är hedrat över att få välkomna en statsman av er rang, vars långa politiska karriär hela vägen har genomsyrats av en djup respekt för demokratiska principer och rättssäkerheten. Jag är således mycket glad att inbjuda er att tala inför Europaparlamentet.
Abdoulaye Wade,
   . – Herr talman, ärade ledamöter i Europaparlamentet, mina damer och herrar! Jag vill inleda mitt tal med att ur djupet av mitt hjärta tacka er för att jag blivit inbjuden att tala i er kammare. Jag är fullt medveten om betydelsen av denna ära och är säker på att Senegals och Afrikas medborgare förstår att denna ära är avsedd för hela kontinenten, en kontinent som ofta ignoreras men som i dag är inbjuden att tala i egen sak genom min enkla person.
Jag vill dock också tacka er för att ni tidigare vid flera tillfällen bidragit till att kräva min frihet, som jag förnekades under de tjugosex år jag var medlem i oppositionen. Ibland hade jag att göra med en myndighet som hade liten respekt för demokrati och de mänskliga rättigheterna och som förhörde mig, arresterade mig eller kastade mig i fängelse som det behagade den. Parlamentet i Strasbourg antog flera skarpt formulerade resolutioner med krav på att jag skulle friges.
Denna något märkliga erfarenhet har föranlett mig att som statschef i Senegal se till att det, inte minst i konstitutionen, antagits ett antal bestämmelser om skydd för religiösa minoriteter – vilket ålägger staten att skydda dem –, kvinnors rättigheter, t.ex. kvinnors rätt att äga jord eftersom det var en problematisk fråga, lika rättigheter till anställning för kvinnor och män och många andra bestämmelser, såsom brottspåföljd för könsstympning.
Efter denna korta beskrivning av något som är mycket revolutionerande eftersom konstitutionen aldrig tidigare innehållit bestämmelser av denna art vill jag också tala om för er att jag i konstitutionen infogat rätten att demonstrera. Under min tid i öknen möttes våra demonstrationer med tårgas. Därför har jag sett till att Senegals konstitution slår fast att alla folk och grupper som vill uttrycka något har rätt att gå ut på gatorna och demonstrera, … 
... så länge de håller sig inom lagens ramar. Jag vill också tala om för er att de internationella liberalerna kommer att hålla sitt möte i Dakar och att oppositionen naturligtvis tagit tillfället i akt för att demonstrera. Jag hoppas att detta inte skall chockera er om ni är hos oss denna speciella dag.
Mina damer och herrar! Jag skulle vilja hålla mig relativt kort eftersom jag har för avsikt att ge er ett dokument som innehåller all nödvändig information. Jag vill därför kortfattat beröra frågan om samarbete mellan Europeiska unionen och Senegal, den räcka av problem som har med den internationella handeln att göra, samarbetet mellan Europeiska unionen och länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS), det nya partnerskapet för Afrikas utveckling (Nepad), förbindelserna mellan Europeiska unionen och Afrikanska unionen samt fred och säkerhet.
Med början i samarbetet med Senegal måste jag säga att detta inte kan klandras. Europeiska unionen är den största bidragsgivaren till Senegal. Dess närvaro känns av i alla ekonomiska sektorer – hälsa, vägnätverk, jordbruk, decentralisering – och stöder allt vårt arbete för att nå en hållbar tillväxt. Jag tror att det räcker med det i den frågan.
Jag vill bara tillägga att detta samarbete med Europeiska unionen och vissa länder som Frankrike, tillsammans med internationellt stöd gjorde det möjligt för oss att uppnå en årlig tillväxt på 5,6 procent 2001, som tyvärr motverkades av de förödande konsekvenserna av de onormala regn som drabbade norra delen av landet. Vi lyckades dock kontrollera situationen och 2002 fördubblade vi volymen privata investeringar. Jag har nu arbetat fram en policy för frihandel – det sägs ju att man endast genom att låta teorin bli praktik kan se om det går – för att visa att utvecklingspolitiken måste styras mot en massiv vädjan om privat kapital till hjälp för vår utveckling. Jag vet att många inte håller med mig om det och jag återkommer i den frågan. Men gudskelov har denna liberala och aktiva politik burit frukt. Förra året var vår kornproduktion inte mindre än 100 000 ton. Jag satte då målet till en miljon ton, och alla sade att det var omöjligt och att det var ett galet projekt. Jag kan nu säga er att vi nått halva målet, dvs. 500 000 ton korn. Det har aldrig tidigare hänt i Senegal, ...
... för att inte nämna den aktningsvärda ökningen av andra grödor som t.ex. sesam.
När det gäller våra förbindelser med de utvecklade länderna är vårt största problem som ni vet bistånden. Jag tänker bara säga en sak om den frågan eftersom jag redan talat om vad jag tycker i :vi är för frihandel, om den är rättvis.
Vi är för frihandel. Vi vet att den behövs om den globala ekonomin skall utvecklas – nu talar jag inte längre bara om Afrika eller Europa – liksom utvecklingen av världshandeln, världsproduktionen, handeln osv. Vi vet det alla, men det kommer bara att fungera om alla följer reglerna.
Tyvärr bryter de utvecklade länderna, även ni, mot detta genom att ge subventioner motsvarande en miljard US-dollar per dag. Jag begär inte att biståndet skall upphöra. Jag är tillräckligt realistisk för att veta att politiska ledare i Europa eller USA inte bara kan komma till sina bönder i morgon och säga att de gett ett internationellt löfte och att subventionerna avskaffats. Det är inte möjligt.
Förenta staterna står för nästan 20 procent av världens bomullsproduktion och 39 procent av bomullsexporten. 2001 förlorade exportörer från länderna söder om Sahara 302 miljoner US-dollar, varav två tredjedelar eller 191 miljoner euro kom från de västafrikanska länderna Benin, Burkina Faso, Kamerun, Centralafrikanska Republiken, Tchad, Elfenbenskusten, Mali och Togo. Summorna kan verka futtiga för er men för oss är de enorma. Därför är min ståndpunkt helt enkelt att begära ekonomisk kompensation tills dessa subventioner tas bort, eftersom alla verkar vara för att avskaffa dem. När president Bush var i Dakar sade han till mig: ”Jag är för att avskaffa subventionerna. Om européerna avskaffar dem gör jag också det”. Jag svarade: ”Herr president, det låter bra, men tills ni gör det kommer vi fortfarande att ha stora problem”. Det vi begär är alltså ekonomisk kompensation tills subventionerna avskaffats.
När det gäller Världshandelsorganisationen dristade jag mig kvällen efter WTO-mötet till att i artikeln jag nämnde säga att det i stället för bindande avtal som ingen är nöjd med skulle vara bättre att vara helt utan avtal och ta tid på sig att diskutera frågor ärligt. Jag måste helt ärligt säga att jag i dag inte har någon tilltro till WTO. Jag anser att saker och ting nu sker på en så bred global nivå att det bara är önsketänkande att försöka finna punkter alla kan vara överens om.
Det är därför jag i stället rekommenderar en direkt konkurrens mellan kontinenter eller delar av kontinenter, som konkurrensen mellan Europeiska unionen och AVS-länderna eller mellan Europeiska unionen och Afrika.
Jag tror på den metod vi upprättade tillsammans för väldigt länge sedan och som vi sedan övergav för att ge diskussionerna en mer global vinkling. Vi vet i dag att globaliseringen nått en dödpunkt och att vi skulle behöva gå tillbaka till metoden Europeiska unionen–AVS, Europeiska unionen–Afrika. Jag säger inte att resultaten skulle bli särkilt spektakulära men jag tror på den typen av mekanism. Jag tror på den sortens avtal vi slöt i Cotonou den 23 januari 2000, som ställer krav på en utökad politisk dialog, vilket ju krävs för ett ekonomiskt samarbete. Den sortens avtal skapar också delaktighet för den privata sektorn och det civila samhället samtidigt som fattigdomen minskas. Det strömlinjeformar samarbetsinstrumenten och skapar en ny ram för ekonomiskt samarbete och handelssamarbete genom att sluta nya överenskommelser som syftar till att innefatta alla dessa bestämmelser i världshandelssystemet gradvis och enhetligt. Det är den typ av överenskommelser jag tror på.
När det gäller resultaten är det de resultat vi uppnått. Jag skall avsluta med att säga att avtalet mellan Västafrika och Europeiska unionen t.ex. ger cirka 435 miljoner euro, vilket jag anser vara otillfredsställande. Med detta sagt vill jag dock göra en distinktion mellan principer och pengar osv. Det är den ståndpunkt jag alltid haft i G8 och jag har alltid sagt att det viktigaste är åtagandet, den politiska viljan att ta itu med en viss situation. Hur vi når dit är en annan fråga. Vissa säger att det krävs 10 miljarder euro, andra säger 5 miljarder euro, men vi får inte fördöma mekanismer och avtal bara för att vi anser att de olika bidragen är otillfredsställande. Jag återkommer om det lite senare.
Hela Afrika är i dag på samma kurs tack vare Nepad (”New Partnership for Africa’s Development”) Nepad är en sammanslagning av initiativet ”Millennium Partnership for the African Recovery Programme” (MAP), som skissades upp av mina bröder Thabo Mbeki, Olusegun Obasanjo och Abdelaziz Bouteflika, och Omegaplanen som föreslogs av Senegal. Vad bidrar MAP med i detta? MAP fäster vår uppmärksamhet på det faktum att Afrika inte är fattigt men har utarmats efter trehundra år av slaveri, kolonisering och en internationell mekanism som i dag leder till sämre handelsvillkor. MAP vädjar också om afrikansk renässans. Omegaplanen, som jag själv skisserade, är i huvudsak en ekonomisk plan som syftar till att visa att vi måste fokusera på infrastruktur, precis som européerna och amerikanerna har gjort och som Ryssland gjorde under Sovjetunionens tid. Planen visar att utan infrastruktur är det t.o.m. omöjligt att utveckla jordbruket, eftersom det är omöjligt att koppla samman produktionscenter med konsumtions- eller exportcenter.
Nepad tar upp principen om massutveckling i Afrika för att skapa en bro över den avgrund som skiljer oss från de utvecklade länderna och vi tror att det går att göra. Problemet är hur vi skall uppnå det. Nepad utgår från tre grundläggande val som jag kallar de långsiktiga parametrarna. Den första är förstås god offentlig och privat styrning, utan vilken offentlig förvaltning är omöjlig och utan vilken vi aldrig kommer att attrahera kapital. Den andra parametern består av regioner. I stället för att utgå från stater utgår Nepad från den regionala dimensionen, som är större och har en större marknad och som därmed gör det möjligt för ekonomierna att utvecklas. Den tredje och sista parametern är Nepads inriktning mot den privata sektorn.
I detta sammanhang måste jag säga att oavsett de ansträngning som gjorts, bland annat för att ge stöd och för att samarbeta, kommer resurserna aldrig att vara tillräckliga, men om vi å andra sidan ger den privata sektorn de rätta möjligheterna att investera i Afrika kommer deras verksamhet att få samma verkan som i utvecklingen i de utvecklade länderna, som Frankrike, Förenta staterna, Kanada, Japan och andra.
För att stödja dessa tre grundläggande möjligheter valde Nepad ut åtta sektorer – infrastruktur, utbildning och fortbildning, hälsa, jordbruk, ny informations- och kommunikationsteknik, miljö, energi och till sist tillträde till marknaderna i de utvecklade länderna. Var och en av dessa sektorer anses vara prioriterade och vi har skisserat alla projekt på regional, interregional eller kontinental nivå. Den återstående frågan är hur allt detta skall finansieras?
Beträffande detta måste jag säga att i maj när jag var i Japan erbjöd sig landet att avskriva tre miljarder dollar av skulden, och detta bekräftades nyligen vid den tredje internationella konferensen i Tokyo om utvecklingen i Afrika (TICAD III). Japan erbjöd också 1,06 miljarder US-dollar till infrastruktur, omkring 600 miljoner US-dollar till utbildning och hälsa och nästan 400 miljoner US-dollar till hjälp för japanska företag som vill investera i Afrika. Jag kommer inte att fokusera på utbildnings- och hälsosektorn men jag måste säga att jag delar synpunkten att utbildning är nyckeln till utveckling. För övrigt är asiatiska länder som Japan, Taiwan och andra länder levande bevis på det och nästan 70 procent av deras budgetar går till utbildning och hälsa. Malaysia satsar 35 procent på dessa områden. Efter regeringsskiftet har Senegal ökat sin budget för utbildning och den ligger nu på nästan 35 procent. Jag hoppas att den närmar sig 50 procent innan jag avgår som statschef i Senegal.
Ett av Nepads arbetsområden är digital solidaritet. Jag inbjöds till det förberedande världstoppmötet om informationssamhället som skall hållas i Genève och jag föreslog begreppet digital solidaritet, som jag skulle vilja att Europaparlamentet stöder. Begreppet antogs därefter på rekommendation av experter efter ett antal arbetsmöten och utgör nu en del i det slutliga förslaget till resolution vid konferensen, som kommer att hållas i Genève i december.
Vad innebär det? Det är ett försök att finna verktyg för att hjälpa alla som inte får del av informationssamhället genom att ge utrustning, som telefoner, Internet och hemsidor så att de når den nivå i informationssamhället som jag definierade utifrån kvantitativa kriterier, som sedan också har godkänts av experterna.
Vad innebär det mer i detalj? Det som skulle hända är – på frivillig väg, eftersom det inte är en skatt – att mellan 2 och 5 dollar skulle gå till köp av en dator eller 4 till 5 dollar till att skapa en hemsida. Pengar som samlas in på det sättet kan enligt beräkningar bli väldigt ansenliga – flera hundra miljoner eller till och med miljarder dollar – och bidra till att köpa utrustning från norr för att utrusta södern. Alla skulle tjäna på det. Det är en verklig vinna-vinnasituation: företag i väst skulle leverera sin utrustning och vi skulle kunna använda den.
Jag skulle vilja avsluta med att säga att vårt arbete i Afrika bör ses i ljuset av att vi vill nå fred och säkerhet. Utan det kan inget göras. I dag finns det tyvärr fortfarande många oroshärdar. När den ena lugnat sig uppkommer en annan på annan plats, men vi försöker hålla dem under kontroll. Vi har lyckats kontrollera konflikterna i Guinea–Bissau, Liberia och Elfenbenskusten medan läget fortfarande är spänt i Sierra Leone. Tyvärr är vi fortfarande oroliga för Guinea–Conakry och Mauretanien, kort sagt i länder där det snart är val.
Jag skulle vilja dra några korta slutsatser. Det är inte särskilt klokt att dra slutsatser – det är vettigare att väcka frågor – men eftersom det ändå sker skulle jag vilja avsluta med att uttrycka min övertygelse. Den övertygelsen handlar om det sätt vi skall kunna ta oss ur den nuvarande situationen. Trots alla dessa hjälpprogram och program för att efterskänka eller ge ändrade tidsramar för vår ökande skuld – alla möjligheter har lyfts fram –, trots alla dessa ansträngningar upplever vi på fältet att vi lever på 1800-talet. Ett bevis på det är att alla i dag är överens om behovet av att bekämpa fattigdomen, men har den fattigdomen alltid funnits eller har den skapats? Jag tror personligen att det är en relativ och inte absolut fattigdom som skapats av ett nytt förhållande mellan de underutvecklade och de utvecklade länderna och att den genomgår en förändringsprocess. Afrikas absoluta behov i dag är inte längre desamma som de var på 1400-, 1500-, 1600-, 1700- eller 1800-talet. Hela frågan är därför det ömsesidiga beroendet av grundläggande behov som i dag måste hanteras genom globala relationer. Vi måste i konsekvens därmed observera och söka lösningar, men utan att bli av med det vi redan har, som alltid kan förbättras. För att uppnå allt det tror jag att vi måste vända oss till den privata sektorn, som stött utvecklingen i Europa, Förenta staterna och Japan. Jag tror att vi kanske blir förvånade över hur mycket den privata sektorn kommer att hjälpa till. Länder får inte låtas vara helt oreglerade men vi måste med hjälp av nationella regler, som alla måste respektera, fastställa en bra styrning och skapa säkerhet, eller ”vinstmöjligheter”, dvs. fria transfereringar av vinst. Personligen tror jag på den fria marknaden, inte en fullständigt otyglad sådan, men ändå fri, vilket skiljer mig från vissa liberaler som kanske delar vissa av de principer som är viktiga för mig, som den politiska liberalismen, skyddet av de mänskliga rättigheterna osv., …
… utan att godkänna statlig inblandning. Jag däremot anser att statens inblandning är avgörande, framför allt för att klara upp underskott och för att agera i sektorer där privat kapital ändå inte skulle vilja agera.
Det är det budskap jag ville ge er. Det är kanske lite provocerande eftersom jag fått uppfattningen att i Europeiska unionen är det många som inte delar min syn på den fria marknaden. Jag fick tillfälle att förklara min ståndpunkt för er och därmed öppna debatten i en fråga som är oerhört viktig, nämligen valet av strategi för utveckling av ett land, men också en hel kontinent.
Talmannen.
   – Herr president! Ni är inte bara en president utan också en vis afrikan.
Dessutom har ni hållit den talartid ni fått av Europaparlamentet.
Jag vill uttrycka min uppriktiga tacksamhet och hyllning till er, herr president, för ert starka, tydliga och politiska budskap.
