Återupptagande av sessoinen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 6 november 1997.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Det glädjer mig att kunna meddela att den kinesiske dissidenten Wei Jingsheng, som Europaparlamentet 1995 gav Sacharovpriset för samvetsfrihet som ett erkännande av hans kamp för demokratiska friheter och mänskliga rättigheter, frigavs i går den 16 november.
(Applåder) Frigivningen av Wei Jingsheng får emellertid inte göra att vi glömmer bort att han har tvingats lämna sitt land och att Kinas fängelser fortfarande är fulla av politiska fångar.
Tyvärr, ärade ledamöter, är den andra nyheten jag har att meddela en mycket tråkig och upprörande nyhet. En extremistgrupp har beskjutit två turistbussar i Luxor. Enligt de senaste uppgifterna tycks det vara 79 dödsfall, bland dem ett stort antal europeiska medborgare av tysk och fransk nationalitet. Jag är säker på att jag tolkar kammarens känsla rätt genom att uttrycka vår upprördhet inför attentatet och vår solidaritet med offren, till vars anhöriga vi genast kommer att framföra vårt medlidande inför detta barbariska attentat, och likaså till myndigheterna där attentatet utfördes.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från 6 november 1997 har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Corbett
Herr ordförande! En ordningsfråga. Under parlamentets senaste sammanträdesperiod arresterades nio Liverpool-supportrar vid en skärmytsling utanför Strasbourgstadion. Tre av dem dömdes till åtta månaders fängelse. Jag förstår helt och fullt att de franska myndigheterna vill lämna ett klart och tydligt budskap till potentiella fotbollshuliganer om att detta inte kommer att tolereras i VM nästa år, men jag måste säga att jag tycker att det är lite överdrivet att ge en dom på åtta månader, för något som i själva verket var ett lättare handgemäng i en för övrigt lugn match och berörde människor som inte tidigare har något straff eller någon bakgrund från sådana incidenter.
Jag undrar om inte ordföranden skulle vilja förena sig med mig i en vädjan till vår före detta kollega, justitieminister och Garde des Sceaux , Elisabeth Guigou, om att undersöka den rättsliga praxis som omger incidenten.
(Blandade reaktioner)

Ordföranden
Herr Corbett! Jag tror att det första ordförandeskapet måste göra är att ta reda på exakt vad som har inträffat, naturligtvis med full respekt för rättsväsendets självständighet i alla medlemsstater. Ni vet att det inte tillkommer parlamentet att blanda sig i rättsväsendets beslut. I vilket fall som helst, förutsatt att det är möjligt att uppnå en mildare behandling, tror jag att det kan mottas på ett bra sätt av alla parter, men naturligtvis med maximal respekt för rättsväsendets självständighet.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Jag bad er för fyra månader sedan ta reda på hur det kunde komma sig att rådets ordförandeskap på konferensen i Zimbabwe sade att parlamentet inte hade någon åsikt i frågan, nämligen om Cites. Och då hade parlamentet behandlat det som en brådskande fråga, så parlamentet hade visst en åsikt. Den fanns även med vid konferensen men där sades det inför alla internationella organisationer att vi inte hade någon åsikt. Jag har redan frågat flera gånger här hur något sådant kan vara möjligt, och jag insisterar på att få ett svar, eftersom en misstanke hos mig sakta men säkert växer fram, om att vi godkänner allt fler resolutioner som tydligen inte når mottagarna. Det finns en risk att man då kan få uppfattningen att vi arbetar förgäves eller att vi inte tas på allvar. Ingetdera tycker jag är riktigt, det retar mig, i varje fall mig personligen! Jag ber er nu med bestämdhet att se till att jag får ett svar. Det hände i juli och nu är vi i november!

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bloch von Blottnitz. Jag skall fråga rådet varför det ännu inte har kommit något svar och vi kommer att insistera på att det kommer ett svar.

Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande! Inför de ständiga schemasvårigheter som ledningen vid flygplatsen Madrid-Barajas skapar för specialflyget från Air France som flyger oss hit för att vi skall kunna delta i veckans sammanträde, skulle jag vara tacksam om ni, herr ordförande, för vår räkning kunde vända er till ledningen för denna flygplats för att en gång för alla lösa detta schemaproblem. Likaledes vill jag, med rätta, tacka Air France för den snabbhet och uppmärksamhet de har visat för att vi skulle kunna komma i tid till dagens sammanträde.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Díez de Rivera. Det verkar som om problemet inte bara tycks förekomma hos ledningen hos en flygplats utan även vid andra, varför jag har bett generalsekreteraren att undersöka exakt vad som har inträffat, och utifrån det kommer vi att vända oss till de som är ansvariga för förändringarna.

McMillan-Scott
Herr ordförande! En ordningsfråga. I min egenskap av föredragande om Kina, vill jag ansluta mig till ert inlägg om Wei Jingsheng. Vi måste naturligtvis också komma ihåg att det fortfarande finns flera tusen andra människor som är fängslade i Kina för samma påstådda brott.
Sakarovpriset gäller yttrandefrihet. Jag vill referera till en fråga som framfördes till er vid det senaste plenarsammanträdet i Strasbourg om de nu välkända "Strasbourg Four" - några av våra kollegor från Labourpartiet som hade ålagts att inte prata om sina urvalsprocedurer till valet till Europaparlamentet.

Ordföranden
Herr McMillan-Scott, denna fråga har behandlats av ansvarigt utskott. Beslut har fattats. Det står inte på föredragningslistan och är inte en fråga för plenarsammanträdet. Jag beklagar men jag kan inte låta er ta upp frågan igen.

Andrews
Herr ordförande! En ordningsfråga. Det gäller en fråga som skall tas upp under veckan och rör mänskliga rättigheter, en fråga om medborgarrätt.

Ordföranden
Herr Andrews! Frågor om mänskliga rättigheter kan inte tas upp vid plenarsammanträdet just nu. Jag vet att ni tänker på McAliskey. Om ni vill kan jag ta er skrivelse och fråga vad som händer. Det vore bra om ni ville ge mig ytterligare uppgifter. Vi kan dock inte ägna mera tid nu åt frågor som inte hänför sig till föredragningslistan.

Dupuis
Herr ordförande! Jag vill tacka er för era påpekanden om Wei Jingsheng. Eftersom han inte själv kunde ta emot priset förra året kanske ni skulle kunna låta honom vara med på ceremonin nästa sammanträdesperiod, när Sacharovpriset skall utdelas till fru Ghezali?
(Applåder)

Ordföranden
Tack herr Dupuis, jag kommer att ta upp detta med ordförandekonferensen. Vi kommer att välja det bästa tillfället att ta emot Wei Jingsheng, eftersom Sacharovpriset delades ut till honom via en tredje person. Vi skall emellertid försöka ta emot honom här, vid lämpligast möjliga tillfälle.
(Applåder)

McGowan
Herr ordförande! Jag skulle kort vilja kommentera frågan ni tillät Corbett kommentera. Tack för att ni sade att ni skulle undersöka frågan. Det är inte så att jag inte håller med om vad ni sade om rättsväsendet i de olika medlemsländerna, men jag skulle vilja säga att många fotbollssupportrar runt om i Europa blir mycket illa behandlade av polisen och domstolarna. Jag skulle också vilja påpeka att man inte är mycket mer förtegen när det gäller att kritisera polisen och domstolarnas beteende under våra debatter om mänskliga rättigheter varje månad i Strasbourg. Var snälla och ha detta i åtanke.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag vill kommentera föredragningslistan för dagens och morgondagens sammanträden. Där står det att tidsintervallet efter kl. 19.00 i kväll och mellan kl. 17.30 och 19.00 i morgon är avsatta för brådskande utskottssammanträden, som Europaparlamentets ordförande har givit sitt tillstånd till.
Jag konstaterar att denna formulering är ny jämfört med den formulering som fanns i våra tidigare föreragningslistor. Jag tror mig förstå att detta är en konsekvens av EG-domstolens utslag från den 1 oktober. Jag konstaterar alltså att ni redan under 1997 tillämpar en dom som domstolen fastställde i oktober 1997. Jag skulle gärna ha sett att sammanträdeskalendern för 1997 respekterades på samma sätt. Jag konstaterar alltså att ni tillämpar EG-domstolens utslag på två olika sätt, beroende på vilken fråga det gäller.

Ordföranden
Nej, jag har inte tillämpat domen på två olika sätt. Det är ordförandekonferensen som har dragit att lärdom av detta utslag. För det första var det, vilket ni redan vet, praktiskt omöjligt att hålla en extra sammanträdesperiod i Strasbourg i november, och för det andra ville man strikt respektera Edinburghbeslutet rörande utskottssammanträden.
Ordförandekonferensen antog alltså ett system som begränsar utskottssammanträdena i Strasbourg till ett absolut minimum för att säkra kammarens verksamhet. Systemet kommer att tillämpas så strikt som erfordras. Vi befinner oss än en gång i ett övergångsskede. Jag hoppas att utskottssammanträdena kommer att vara färre under nästa sammanträdesperiod.

Gallagher
Herr ordförande! Jag kan inte förstå hur ni kan förbigå en irländsk medborgares rättigheter, som har suttit i brittiskt fängelse i 12 månader utan att anklagelser lagts fram, och samtidigt lyssna på ledamöter från Förenade kungariket som tar upp ett problem om fyra Liverpoolsupportrar som fängslats i Strasbourg. Jag tycker att vi borde ha rätt att ta upp en fråga rörande en medborgare från vårt land och jag vill säga ledamöterna i parlamentet att de borde ha varit i Bryssel i lördags kväll, då det inte var några problem alls med 10 000 irländska supportrar. Och även om det hade varit problem skulle vi inte ta upp frågan i parlamentet.

Ordföranden
Jag anser inte, Gallagher, att vi skall gå tillbaka till en ett ämne, som i detta läge inte hör till vår befogenhet. Jag har redan sagt att vi skall göra nödvändiga undersökningar.

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut. Följande ändringar har föreslagits:
Måndag:

Ordföranden
Vad gäller uttalanden om den tredje konferensen om klimatförändringar i Kyoto, vill jag informera ledamöterna om att tidsfristerna för ingivande av förslag har förlängts enligt följande: resolutionsförslag, i kväll kl. 19.00. Ändringsförslag och gemensamma resolutionsförslag, i morgon tisdag kl. 16.00.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Tisdag och onsdag: inga ändringar har föreslagits.
Torsdag:

Ordföranden
UPE-gruppen begär att betänkandet (A4-0308/97) av Scapagnini för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens meddelande "Helhetssyn på energipolitiken och energiåtgärderna" , upptas vid en bättre tid på föredragningslistan för tisdag, onsdag eller torsdag.
Scapagnini har ordet för att presentera förslaget.

Scapagnini
Herr ordförande! Tack för att jag fick ordet när det gäller den här frågan. Låt mig understryka att jag många gånger, även skriftligen, i egenskap av ordförande i utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi har protesterat mot att utskottets betänkanden diskuteras vid mer eller mindre besynnerliga tidpunkter: antingen sent på kvällen eller alldeles i början eller slutet av sammanträdesperioden. Så är även fallet i dag med vårt viktiga betänkande om energipolitiken.
Eftersom jag inser att dagordningen är extremt pressad skulle jag ändå kunna tänka mig, om ni instämmer herr ordförande, att begära att behandlingen av betänkandet flyttas till nästa sammanträdesperiod eftersom jag inser att situationen är mycket svår, på villkor att, som jag sade, en lämpligare tidpunkt kan väljas.

Ordföranden
Herr Scapagnini, begär ni att ert betänkande skall upptas en annan dag denna vecka eller att det skjuts upp till en kommande sammanträdesperiod?

Scapagnini
Herr ordförande! Jag begär i första hand att betänkandet flyttas till en lämpligare tidpunkt under tisdagen eller onsdagen. Om inte det går begär jag i andra hand att det flyttas till nästa sammanträdesperiod och till en lämpligare tidpunkt.

Von Habsburg
Herr ordförande! Jag vill invända mot detta, för detta betänkande är bra och det vore synd om man skulle skjuta upp det. Om det sker nu på onsdag eller på torsdag borde inte spela någon roll. Jag ser inte heller någon orsak till varför man skall skjuta upp detta betänkande. Jag ber därför om att man inte skjuter upp dess behandling.

Green
Herr ordförande! Jag instämmer med Scapagnini, men det finns inte plats för att ta upp detta utan att förkorta de mycket viktiga debatter som vi redan planerat in. Min grupp stöder idén om att vi tar det vid en senare sammanträdeperiod, om Scapagnini inte är nöjd med ämnets placering på föredragningslistan denna månad.

Ordföranden
När vi nu har hört detta går vi till omröstning om att uppta Scapagninis betänkande på onsdag.
(Parlamentet förkastade förslaget.)

Ordföranden
Då går vi till omröstning om förslaget att skjuta upp Scapagninis betänkande.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Green
Med tanke på att det nu finns plats på föredragningslistan kommer ni kanske ihåg diskussionen i ordförandekonferensen om betänkandet av Jöns om Europeiska socialfonden som ursprungligen var tänkt på denna månads föredragningslista, men som måste tas bort i brist på plats. Vi kanske kan föra upp betänkandet nu. Jag tolkar det så att utskottets ordförande och föredraganden godtar att vi sätter upp det på denna plats på torsdagens föredragningslista.

Ordföranden
Green föreslår alltså att Jöns betänkande om Europeiska socialfondens framtid tas upp i stället för Scapagninis betänkande.
Vill någon göra ett inlägg till stöd för Greens förslag?

Hughes
Herr ordförande! Jag stöder förslaget. Kommissionen kommer att avlämna ett eget meddelande om Europeiska socialfondens framtid vid årsskiftet. Om vi vill kunna påverka det med detta betänkande på eget initiativ, måste vi absolut godkänna betänkandet i veckan. Det blir för sent för att det skall kunna beaktas, om vi godkänner det i december. Jag stöder förslaget i allra högsta grad.

Ordföranden
Eftersom ingen vill göra något inlägg emot går vi direkt till omröstning om förslaget att ta upp Jöns betänkande på föredragningslistan för torsdag.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Gutiérrez Díaz
Herr ordförande! Jag ser att i förslaget till föredragningslista som ni lägger fram har inte frågor till rådet, som brukar äga rum på onsdagar från 17.30 till 19.00 enligt en vana jag anser vara rutin och dessutom utgör en överenskommelse med rådet, angivits annat än med ett tillägg om att den följer på den mycket viktiga omröstningen om betänkandet av Méndez de Vigo och Tsatsos, vilken gjort att frågestunden med frågor till rådet flyttats från sin normala tid. Denna nonchalans anser jag inte överensstämmer med den vikt som ledamöterna i parlamentet lägger vid frågestunden med frågor till rådet och inte heller med den respekt vi bör visa rådet som bör få reda på vilken tid vi kommer att framföra dessa frågor.
Därför, herr ordförande, måste jag uttrycka min förvåning över denna oklarhet på denna punkt i förslaget till föredragningslista.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Gutiérrez. Just på grund av betydelsen avfrågestunden, som måste passas ihop med en debatt som inte är mindre betydelsefull, eftersom det handlar om parlamentets åsikt om Amsterdamfördraget, blev lösningen från ordförandekonferensen att förlänga kvällssammanträdet, som ni kan se i föredragningslistan, till 20.00. Om vi således räknar med att kunna genomföra omröstningen om betänkandet av Méndez de Vigo och Tsatsos på omkring en och en halv timme, har vi lika lång tid som normalt på oss, det vill säga, från 18.30 till 20.00 för frågestunden.
I vilket fall som helst, eftersom vi kan förvänta oss att rådet är mycket intresserat av omröstningen om betänkandet av Méndez de Vigo och Tsatsos, är dess närvaro under omröstningarna logisk, och rådet står således till ledamöternas förfogande för att framställa sina förslag.
Jag inser att det inte är den ideala lösningen, men det är det enda sättet att passa ihop två frågor av maximal betydelse, som vi var tvungna att placera in i ett redan mycket välfyllt sammanträde.

Posselt
Herr ordförande! Jag skulle vilja stödja Gutiérrez Díaz som alltid på ett ypperligt sätt sköter ordförandeskapet under frågestunderna. Rätten att ställa frågor är en av de viktigaste parlamentariska rättigheterna. Men den har förfallit under de senaste åren. Tidigare hade vi vid början av kvällssammanträdet en och en halv timme med rådet. De var alltid heliga och man höll alltid strikt på dem. Efter det att man förlagt frågestunden till eftermiddagen har det nästan vid varje sammanträde förekommit att frågestunden förkortats på grund av att plenarsammanträdet försenats. Varje gång har man sagt att det var ett undantag! Det har varit ett undantag nästan varje månad nu under ett års tid, tror jag! Man kan lugnt lägga frågestunden vid slutet av sammanträdet, det har jag absolut ingenting emot, eller vid ett kvällssammanträde - rådet kan väl också sammanträda sent på kvällen -, men jag anser att vi verkligen strikt borde hålla på denna en och en halv timme. Tiden för frågestunden måste absolut vara helig! Då kan man lugnt lägga den i slutet av sammanträdet och säga till rådet att det faktiskt till nöds får sitta kvar tjugo minuter!

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag vill säga följande till Posselt: vi har inte hört frågan i gruppen, för då hade jag kunnat förklara för er att vi verkligen har ansträngt oss för att i vilket fall behålla frågestunden med rådet. Det har bara blivit litet senare.

Ordföranden
Den har faktiskt bara skjutits upp en timme. Jag skulle kunna berätta för er, herr Posselt, vad några utrikesministrar har berättat för mig om frågestunden till rådet på kvällarna angående närvaro och prestige från parlamentet. Jag tror att det är bäst att inte säga det offentligt.
Fredag: inga ändringar har föreslagits.
(Arbetsplanen fastställdes med dessa ändringar.)

Klimatförändringar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkande och uttalande:
A4-0343/94 av Linkohr för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, ekonomiska och sociala kommittén och regionkommittén (KOM(97)0196 slutlig - C4-0232/97) om klimatförändringens energidimension; -uttalanden från rådet och kommissionen om den 3: e konferensen om klimatförändringar (Kyoto, december 1997).
Linkohr
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det enda som man kan säga när kammaren töms är att växthuseffekten avtar något här i vår kammare, men bara just här i den här salen.
Men till själva ämnet, på vägen till Kyoto - skulle jag vilja säga kommissionen - har européerna förhållit sig relativt modigt. Det vill jag säga i början av mitt anförande och det förtjänar ni också beröm för. Men när vi tittar på verkligheten och inte det tryckta ordet, så finns det en del övrigt att önska. Om klimatologerna har rätt, så måste vi över hela världen minska koldioxidutsläppen till år 2050 med 10 miljarder ton. I dag ligger vi på 22 miljarder ton, och om vi antar att det vid mitten av nästa århundrade bor 10 miljarder människor på jorden, så får fram till dess varje person inte alstra mer än 1 ton koldioxid.
Inom EU ligger för närvarande det genomsnittliga värdet på 8, 4 ton, i Tyskland på 11 ton och i Danmark på 12 ton. Om vi antar att principen om jämlikhet ska gälla även inom klimatpolitiken, då måste européerna inom två generationer sänka koldioxidutsläppen med en åttondel, Tyskland med en elftedel och Danmark med en tolftedel. Men i verkligheten ökar utsläppen av koldioxid och andra växthusgaser. De flesta scenarier utgår från att det år 2000 jämfört med 1990 kommer att släppas ut 5 % mer koldioxid inom EU. Enda undantagen är Förenade kungariket, eftersom landet redan tidigare började ersätta kol med gas, samt Tyskland, eftersom statistiken förändrats genom återföreningen.
Minskningen av koldioxidutsläppen i Tyskland har huvudsakligen orsakats av den östtyska industriparkens sammanbrott, i Västtyskland ökar utsläppen igen. Så kommer koldioxidutsläppen att öka till år 2010, om inget radikalt händer, och i världen totalt kommer vi förmodligen komma upp till värden som ligger på 32 miljarder ton koldioxid. Detta är de nakna siffrorna.
Men kursen kan läggas om, som jag sagt. Att det är möjligt visar åren 1975-1985. Energikonsumtionen andel av bruttonationalprodukten minskade då med 20 %. Men eftersom då energin - med andra ord oljan - åter blev billigare, minskade energieffekten under de följande 10 åren och stannade bara på ca. 5 %. Av det kan man lära att ett lägre energipris hindrar en aktiv klimatpolitik. Det är ekonomiskt och socialt bittert men sanningen är: Det är bara dyr energi som sparas! Vi kommer inte ifrån en energiskatt inom gemenskapen. Den som inte vill det - det har jag förståelse för - skall inte prata om klimatpolitik.
Europeiska unionen - med andra ord rådet och kommissionen - har som vi redan sagt varit relativt modiga. De har redan lovat att till år 2010 minska koldioxidutsläppen med 15 %. Men vårt mod verkar för mig vara spelat - och det är inte bara som det verkar. Vi är längre bort än någonsin från en ekologisk skattereform. Förnybara energiformer kommer att ha sin betydelse, men deras andel i energiproduktionen växer för långsamt, stödprogrammen bantas av rådet. Jag vill bara nämna våra ansträngningar för Thermie II som varit förgäves.
Frivilliga åtgärder som green pricing och industrins eget ansvar är säkert till hjälp men räcker inte på långt när. Även den i Berlin rekommenderade joint implementation kom inte längre än till startfasen. Tills i dag saknas klara förutsättningar för att joint implementation ska kunna skiljas från en ren exportaffär. De av USA föreslagna tradeable emissions permits omhuldas inte precis av rådet, men jag rekommenderar ändå att vi på allvar prövar detta förslag.
Därför är förslagen från kommissionen och rådet, det gör mig ont att säga det, ren propaganda, så länge de inte åtföljs av några mätbara åtgärder. Men var finns de? I pressen läser vi t.o.m. att kommissionen är beredd att ta tillbaka sina förslag.
Vad det handlar om för Europaparlamentet eller utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi med dess resolution är helt enkelt följande: Vi behöver fasta och ambitiösa mål, vi skall föresätta oss att märkbart sänka växthusgaserna inom en bestämd tidsperiod, och vi engagerar oss för att denna skyldighet uppfylls över hela världen. Om den inte uppfylls borde det vara möjligt att införa sanktioner. För detta ändamål föreslår vi för övrigt ett internationellt klimatorgan. Det är kärnan i uttalandet och det vill jag även få med mig parlamentet på!

Lahure
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Det åttonde sammanträdet i Berlinmandatets ad hoc-grupp AGBM, som nyligen avslutades i Bonn efter två veckors intensiva förhandlingar, kan inte betecknas som en framgång.
Framstegen har varit mycket begränsade och endast gällt ganska obetydliga frågor. Man kan dock hävda att vissa ståndpunkter har klargjorts, särskilt sedan Förenta staterna och Japan lagt fram relativt väl definierade förslag. Förenta staternas ställningstagande var antagligen det mest väsentliga som hände under AGBM-sammanträdet. President Clinton visade i sitt anförande att han är medveten om hur allvarlig klimatförändringsfrågan är och det ansvar som följer av detta. Hans analys beträffande den befintliga potentialen för att till en blygsam kostnad minska utsläppen av växtgaser i industriländerna, genom att förbättra energieffektiviteten och bekämpa slöseri, är också något vi inom gemenskapen ställer oss bakom. Men vi kan bara beklaga att denna analys inte resulterar i att man fastställer adekvata mål för de utmaningar klimatförändringarna ställer oss inför.
Gemenskapen och medlemsstaterna bekräftade på nytt sitt utgångsläge i förhandlingarna om målen för industriländernas minskning av växtgasutsläppen: en sänkning på 7, 5 % till år 2005 och på 15 % till år 2010. Dessa mål stöds av 77-gruppen och av Kina, och därmed av en bred majoritet av parterna. Det är dock värt att notera att G7 även uppmanar industriländerna att minska sina utsläpp med 35 % fram till 2020.
Gemenskapen fortsätter också att stödja behovet av en gemensam politik och gemensamma åtgärder. Vi är fast övertygade om att de minskningar vi föreslår är nödvändiga och genomförbara, såväl tekniskt som ekonomiskt. Inför Kyotokonferensen drar kommissionen i sitt meddelande upp riktlinjerna för en gemenskapsstrategi som innehåller viktiga steg i denna riktning. Förslagen från Förenta staterna och Japan, som stöds av andra parter som undertecknat konventionen, såsom Kanada, Australien och Nya Zeeland, har det gemensamt att de lägger tyngdvikten vid flexibilitet.
Vi erkänner att flexibilitet kan bidra till att hitta en för alla acceptabel lösning i Kyoto, men har samtidigt klart och tydligt uttryckt att ett villkor och en förutsättning för att flexibilitetsaspekter eventuellt skall kunna tillåtas, är att tillräckligt ambitiösa mål sätts upp.
Vad beträffar de flexibilitetsaspekter som i detta sammanhang skall undersökas, visade sig rådet redan vid sitt möte den 16 oktober berett att överväga budgetperioder i stället för basår, eller målår, dock på villkor att detta inte försenar åtgärderna. Detta innebär i klartext att milstolparna i form av år skall vara de som anges i Berlinmandatet och att perioderna skall vara korta, högst fem år. Vidare accepterar unionen även flexibilitet i fråga om valet av basår när det gäller åtagandena i protokollet, som skall uppfyllas av länder med övergångsekonomi, men betonar samtidigt att denna flexibilitet inte får vara oinskränkt.
I samma anda måste eventuell handel med utsläppsrättigheter underställas en rad garantier, på grundval av utsläppsnivån innan handeln inleddes, främst för att undvika handel med varmluft. Vidare menar vi att denna handel inte bör omfatta mer än en begränsad andel av utsläppen och att den bör kontrolleras av en genomskådlig och öppen internationell mekanism. Strikta garantier skall likaså tillämpas i händelse att avtalsparterna gemensamt genomför projekt som syftar till att minska utsläppen av växtgaser.
En sista fråga som vissa parter framhåller är beaktandet av kolsänkorna. Vi utesluter inte denna möjlighet, men vill heller inte dölja svårigheten med att utarbeta lämpliga mätmetoder, och föredrar att denna fråga skjuts på framtiden, tills dess att nödvändiga bestämmelser har fastställts. Vad beträffar de åtaganden som utvecklingsländerna har att uppfylla vill vi slutligen självklart uppmuntra länder som inte undertecknar protokollet att göra frivilliga åtaganden, men kan inte ställa oss bakom kraven från andra parter som syftar till att redan nu ålägga utvecklingsländerna bindande förpliktelser. Det är uppenbart att sådana förpliktelser går utöver Berlinmandatet, som fortfarande bör vara vårt rättesnöre.
I denna fråga anser vi emellertid att en översyn av parternas förpliktelser i enlighet med konventionen borde äga rum. Denna översyn bör vara av relativt övergripande slag och grunda sig på en noggrann analys av alla faktorer, oberoende av om protokollet antas. Detta förfarande skulle kunna inledas genom partskonferensen i Kyoto, där man skulle kunna dra upp riktlinjerna för en sådan översyn.
När det slutligen gäller frågan om "Europabubblan" erinras om att rådet i mars beslutade hur medlemsstaterna sinsemellan skulle fördela bördorna inom ramen för målet att minska utsläppen med 15 % fram till 2010. Den 16 oktober enades rådet om att anta en lagtext som föreslogs av gemenskapen och medlemsstaterna under de senaste förhandlingarna och som syftar till att klarlägga ansvarsförhållandena, i händelse att målet inte uppnås av gemenskapen som helhet. Lagtexten föreskriver dessutom möjligheten för övriga parter som undertecknat protokollet att tillsammans bilda "bubblor" , med liknande åtaganden som Europeiska unionen.
Angreppen på Europeiska unionen fortsätter emellertid, framför allt utifrån det förhållande att den burden sharing som beslutats av rådet resulterar i att de ansträngningar de olika medlemsstaterna skall genomföra avsevärt skiljer sig åt. Det är uppenbart att dessa angrepp till stor del är missriktade. I konventionen nämns uttryckligen organisationer av den typ som gemenskapen, förutsatt att det föreligger en formell överföring av befogenheterna från medlemsstaterna till organisationen, det vill säga gemenskapen, i vissa frågor som omfattas av protokollet.
Det åligger gemenskapen att säkerställa att det gemensamma målet uppfylls, även om vi för öppenhetens skull föreslår att en formell anmälan av fördelningen av bördorna skall ske vid ratificeringen av protokollet. Det är gemenskapens skyldighet att hävda och försvara sin särart och vara stolt över den vägledande roll den fortsätter att spela i denna process.
Efter AGBM-mötet i Bonn har en rad möten på ministernivå ägt rum för att försöka komma vidare i processen. Den 4 november hade vi ett sammanträffande på State Department i Washington, varpå följde möten med senator Byrd, liksom med den för energifrågor ansvariga statssekreteraren. Detta möte hölls i en mycket positiv anda och gav båda parter möjlighet att bättre förstå den andres ståndpunkt och bakgrunden till denna. I detta skede har fortfarande inget närmande skett mellan Förenta staterna och Europeiska unionen när det gäller målen för utsläppsminskningarna, särskilt som Förenta staterna räknar med att kunna utnyttja flexibilitetsmekanismer såsom handel med utsläppsrättigheter (trading) och gemensamt genomförande (Joint Implementation) för att uppnå målet om stabilisering av utsläppen på 1990 års nivå mellan 2008 och 2012. För att Förenta staterna skall göra några juridiskt bindande åtaganden vill landet också att betydelsefulla utvecklingsländer som Kina och Indien skall inbegripas i processen.
Europeiska unionen redogjorde än en gång klart och tydligt för sin ståndpunkt och meddelade Förenta staterna att vi inte tror att enbart en stabilisering kan utgöra en tillräcklig politisk och moralisk grund, för att övertyga utvecklingsländerna om att de redan nu skall delta i processen.
Vidare är Europeiska unionen fortsatt övertygad om att flexibilitetsmekanismer och särskilt handel med utsläppsrättigheter endast skall tillämpas på villkor att man förfogar över ambitiösa mål, som främst skall uppnås genom åtgärder inom gemenskapen.
Förenta staterna och Europeiska unionen har enats om att under den närmaste tiden fortsätta de bilaterala förhandlingarna på alla nivåer. Ett första tillfälle yppade sig under Tokyokonferensen den 8-9 november.
De tre områden som främst diskuterades gällde mål och flexibilitetsaspekter, politik och åtgärder samt utvecklingsländer. Under diskussionen om målen för minskning och begränsning framkom att i stort sett alla deltagare ansåg att dessa skall vara juridiskt bindande. Meningsskillnader finns emellertid när det gäller tidpunkten för igångsättandet av åtgärderna, särskilt i fråga om målet 2000.
De förslag som för närvarande har förts fram varierar mellan noll (stabilisering) och 15 % under 1990 års nivå. Ett beslut måste fortfarande fattas i fråga om kolsänkornas införlivande och antalet gaser som skall omfattas.
Deltagarna hade även olika uppfattning om frågan med flat rate, eller en differentiering av målen, som på förslag från EU och Förenta staterna skall behandlas i Kyoto.
Avslutningsvis kan slås fast att diskussionerna även här fördes i en mycket positiv och konstruktiv anda. Alla vill att Kyoto skall bli en framgång, men det finns fortfarande stora meningsskiljaktigheter på avgörande punkter och det kommer att krävas politisk vilja för att lösa alla problem på de få dagar som återstår.
Det är min uppriktiga åsikt att en överenskommelse i Kyoto fortfarande är möjlig, men vi måste undvika att under tidspress genomdriva denna till varje pris. Europeiska unionen är fortsatt övertygad om att alla industriländer måste anta juridiskt bindande och ambitiösa mål om en minskning av växtgasutsläppen. Därför får vi inte vänta med att påbörja åtgärderna.
Jag har planerat att Europeiska unionens miljöministrar träffas för ett informellt möte i Kyoto den 7 december, för att sammanfatta läget och lägga fast strategin för de kommande förhandlingarna.
Under tiden måste vi göra alla nödvändiga ansträngningar för att fortsätta diskussionerna med övriga nyckelparter och se hur samstämmighet skall kunna nås.
Till sist måste Europeiska unionen, oberoende av resultatet i Kyoto, vid sitt ordinarie möte den 6 december besluta huruvida unionens eget förhandlingsförslag kan omvandlas till ett ensidigt åtagande, om övriga parter inte kan godta de minskningar som avses. Europeiska unionen måste även vid detta tillfälle fatta beslut om vilka åtgärder den i framtiden skall vidta för att uppfylla dessa mål.

Bjerregaard
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag är mycket glad över att parlamentet har velat debattera klimatförändringarna på detta sammanträde utifrån Linkohrs betänkande och Pimentas förslag till resolution om klimatförändringar. De två förslagen stöder EU: s förhandlingsposition, och det måste erkännas att det krävs politik och åtgärder och tillräckliga resurser, särskilt inom energisektorn, om de eftersträvade minskningarna skall kunna uppnås. Jag är säker på att parlamentet kommer att stödja kommissionens strävanden på detta område efter Kyoto. Den internationella klimatpolitiken befinner sig nu i ett avgörande skede. Om cirka två veckor kommer ministrar från minst 150 länder att mötas i Kyoto i Japan för att anta ett protokoll om klimatförändring. Detta protokoll kommer att innehålla juridiskt bindande förpliktelser för industriländerna att minska sina utsläpp under tiden efter år 2000.
Låt mig nu ta tillfället i akt att redogöra för min bedömning av situationen efter mitt deltagande i sammanträdena i Washington och Tokyo här i början av november. Först lite om EU: s ståndpunkt. EU står självklart kvar vid sitt förslag, vilket - som bekant - ställer upp en 15-procentig minskning av utsläppen för växthusgaser till 2010 jämfört med 1990 års nivå och 7, 5 % för år 2005. Detta kommer att leda till att man snart sätter in konkreta åtgärder och det kommer samtidigt att fungera som en kontroll av de framsteg som görs på området. Jag är glad över att parlamentet stödjer EU: s ståndpunkt. Det ger oss bättre kort på handen i förhandlingarna. Vi måste emellertid var försiktiga så att vi inte försvagar vår gemensamma position och inbördes överväga en ännu mer ambitiös förhandlingsposition. Målet för utsläppsminskningen antogs på högsta miljöpolitiska nivå. Det lades fast på grundval av undersökningar, som visade att målen var tekniskt möjliga, ekonomiskt överkomliga och politiskt genomförbara med användning av redan existerande tekniker och metoder, som ordförandeskapet redan har understrukit. Men man förutsatte dock - och jag vill gärna understryka förutsatte - att andra industriländer även påtog sig samma eller motsvarande förpliktelse.
I detta sammanhang tror jag inte det skulle vara ändamålsenligt att följa inställningen i herr Pimentas resolution, som går ut på att EU-länderna skall ändra sina mål för 2005 och 2010 till en unilateral bindande förpliktelse. Hur skall vi kunna sätta press på andra industriländer, om vi själva på förhand tillkännager att vi skär ner ensidigt? Vi måste verkligen få med både amerikanarna och japanerna mycket starkare. Men det finns också andra mål i EU: s förslag. Vi menar att minskningsmålen bäst kan uppfyllas om man samarbetar om de olika typerna av politik och åtgärder. Vi har nu också aktivt gått in i ett försök med att hitta ett system, som gör det möjligt att utnyttja emission trading till kostnadseffektiva lösningar. Emission trading, som det nu kallas på nästan alla språk, får dock bara ske på sådana villkor som garanterar att det handlar om en verklig aktivitet till förmån för klimatet och inte bara en papperstransaktion. I detta sammanhang har vi lagt speciell vikt vid att bara en mindre del av hela åtagandet genomförs genom sådana flexibilitetsordningar, för att på så sätt se till att alla parter gör en skälig insats, även på hemmaplan.
Det andra huvudvillkoret är att emission trading sker på grundval av en samtidighetsprincip, dvs. att historiska utsläppskvoter, som uppstått av den ena eller andra anledningen, inte får göras till utgångspunkt för trading. Detta är särskilt viktigt eftersom det under de senaste åren och under många år framöver kommer att göras långt lägre koldioxidutsläpp, till exempel i Ryssland och andra kommunistiska områden, på grund av systemskiftet. Det kan inte vara meningen att OECD-länderna skall utnyttja detta faktum vad gäller koldioxidutsläpp för att friskriva sig från skäliga åtaganden att göra något åt energiförbrukningen inom transportsektorn, energisektorn eller industrin. Om man skall nå ett ambitiöst resultat i Kyoto, är det uppenbart att EU måste ta ledningen. Vi kan inte räkna med att USA och Japan skall gå i spetsen. Deras mål är för beskedliga, och deras trovärdighet hos utvecklingsländerna är svagare än någonsin. Jag hoppas att EU kan bygga en bro mellan parterna.
EU: s förhandlingsposition har debatterats ingående, både inom EU och internationellt, och särskilt bland andra industriländer. Reaktionerna har varit blandade från starkt positivt erkännande av en ambitiös politik till skeptiskt tvivel vad avser målens tekniska, ekonomiska och politiska genomförbarhet. För att ta itu med dessa betänkligheter publicerade kommissionen i oktober ett meddelande om klimatförändring, som behandlar kritiken genom att förklara bakgrunden för EU: s förhandlingsposition. Meddelandet visar att vi kan uppnå våra utsläpps-minskningsmål utan att skada vår ekonomi. Vid mina besök i Washington och Tokyo förklarade jag med konkreta exempel på bland annat förnybar energi, värme/kraftproduktion, personbilar och omläggning av transportmedel såväl som energieffektivitet inom hushålls- och sevicesektorn, hur EU skall uppfylla 15 %-målet. Utifrån vårt nyligen publicerade meddelande om klimatförändringar kunde vi också visa att kostnaderna skulle bli överkomliga. Det skulle ändå löna sig att bekämpa klimatförändringarna. De kunde inte komma ifrån att de skulle kunna fatta beslut om liknade åtgärder med motsvarande resultat i deras egna länder, och som president Clinton sade i sitt tal till National Geographic den 22 oktober, skulle de flesta av dessa åtgärder kunna bli odelat positiva för USA. Det fanns emellertid en stark ovilja att röra vid hävdvunna intressen eller kostnader i någon form.
Vilka är alltså de största hindren mot ett effektivt avtal i Kyoto? Enligt vårt sätt att se det är det viktigaste hindret de minimalistiska och rigida positioner som de andra industriländerna har intagit, särskilt USA och Japan. Några länder, som till exempel Australien och Kanada, har ännu inte lagt fram konkreta förslag. USA kan inte avfärda problemet. De har världens absolut största utsläpp av drivhusgaser. 5 006 miljoner ton koldioxid 1994 och siffran stiger hela tiden. De har också det största utsläppet per invånare, mer än 10 gånger mer än i de flesta utvecklingsländer. De flesta, och jag tror kanske att man kan säga alla industriländer, inser nu att världen faktiskt har ett problem. De ansluter sig allteftersom till EU och andra med kännedom om den vetenskapliga konsensusen om att de antropogena klimatförändringarna är en realitet, och - vilket är ännu viktigare - att klimatförändringar kommer att få skadliga effekter, som till exempel allvarliga hälsoproblem, en allvarlig förlust av världens biologiska mångfald, förlust av landområden och kostnader för infrastruktur till följd av en stigande vattennivå i haven, översvämningar och torka, samt dramatiska förändringar av vädermönstren.
Vad kan vi då hoppas på att uppnå i Kyoto? För det första har vi användning för höga och juridiskt bindande minskningsmål, som leder världen in på rätt väg för att kunna lösa klimatproblemen. Därför måste vi nå fram till ett juridiskt bindande avtal, som sätter upp ambitiösa mål för alla de industrialiserade länderna och jag vill gärna stryka under ordet ambitiösa . En juridiskt bindande förpliktelse får inte bli en ursäkt för att lägga fram ett minskningsmål som bara är den minsta gemensamma nämnaren. Den enda möjligheten för att uppnå en lösning i Kyoto är att vi har mod att lägga fast samma minskningsprocent för alla industriländer. EU är inte stelbent. Vi kan gott tänka oss flexibla åtgärder, vilket jag nämnde tidigare, handel med utsläppsrättigheter och gemensamt genomförande men detta på villkor av att man gör åtaganden om ambitiösa minskningsmål, vilket jag också har varit inne på tidigare.
Kommissionen kan också ansluta sig till Pimentas betänkligheter vad avser de andra drivhusgaserna, nämligen HFC, PFC och SF6, som man måste hitta en lösning på. Rådet har redan i slutsatserna från sitt sammanträde i mars bestämt att dessa gaser senast år 2000 skall finnas med i EU: s korg av gaser. Frågan är emellertid om dessa gaser bör tas med i denna korg eller inte. Kommissionen har ställt frågan till medlemsstaterna, effekten av att ta med dessa tre gaser är liten, eftersom det bara kommer att ge EU: s samlade insatser ytterligare 2 % i koldioxid-ekvivalens. För några medlemsstater kommer denna ytterligare insats emellertid att få en viss betydelse för fördelningen av bördorna, varför man måste hitta en lösning. Men då denna fråga är viktig för våra förhandlingsparter, arbetar kommissionen och medlemsstaterna tillsammans med det nuvarande ordförandeskapet med frågan i Bryssel. Kommissionen försöker komma på hur man bäst kan nå fram till en gemensam EU-ståndpunkt på detta område, och jag hoppas naturligtvis att medlemsstaterna skall uppvisa nödvändig flexibilitet. Dessa minskningsmål bör också ledsagas av vissa gemensamma åtgärder eller processer, så att vi undviker problem med snedvridning av konkurrensen.
Jag åker alltså - på kommissionens vägnar - till Kyoto för att åstadkomma resultat. De är redo att förhandla, och jag vet att jag kan räkna med parlamentets stöd. Parlamentets resolution om klimatförändringar kommer att skicka tydliga signaler till våra partners. EU har tydligt stakat ut en väg till att ta tag i klimatproblematiken. Vi behöver effektiva och ambitiösa minskningar av växthusgaserna.

Pimenta
Herr ordförande, fru kommissionär, herr minister, kära kolleger! Klimatförändringen är utan tvekan det största problem som mänskligheten står inför. På grund av människan genomgår atmosfären och de klimatcykler som styrt livet sedan civilisationens begynnelse förändringar. Dessa förändringar är oåterkalleliga och pågår utan att vi vet vart de leder oss. Vi vet att klimatförändringen, vattennivåhöjningen i havet, den allt tidigare och svårare förekomsten av fenomen som El Niño i år redan lett till tusentals döda i Sydamerika, enorma skogsbränder i Asien, historiska översvämningar i Tyskland och de centraleuropeiska länderna, i Portugal och Spanien, och allt detta leder allt till ett oberäkneligt förstörande och mänskligt lidande.
Mänskligheten har stämt möte med sig själv om tre veckor i Kyoto. Man kan inte ens tänka sig att Kyoto skall bli ett misslyckande. Europeiska unionens inställning är denna gång tydlig, och parlamentet stöder generellt minskningen av utsläppen till 2005 med 7, 5 % och med 15 % till 2010. Vi stöder också i det globala perspektivet meddelandet från den 1 oktober 1997 om klimatförändringar, ett dokument som var mycket bättre skrivet och mycket mer grundläggande än det tidigare dokumentet om "Energidimensionen i klimatförändringen" , mot vars innehåll vi har stora invändningar.
Det räcker alltså inte med att bara presentera ett bra förslag som det från den 1 oktober. Det är nödvändigt att i det inre forumet ha en gemensam politik avseende miljö, energi, transport osv som radikalt förbättrar effektiviteten vid användning av energi och förnyelsebar energi och som reformerar skattesystemet. Tyvärr finns inte denna politik ännu, och om man tittar på budgeten för 1998 har man heller inte planerat för den. Detta är den svaga punkten i den europeiska strategin. Det har sagts här i parlamentet: vi krävde redan i januari att kommissionen och rådet på ett objektivt och kvantifierat sätt och med data skulle visa oss hur vi skall få till stånd den utsläppsminskning som vi nu utlovar.
I de externa forumen får man inte tillåta att Förenta staterna, med 4 % av världens befolkning står för nästan 2 5 % av världens luftföroreningar. Det är nödvändigt att i Kyoto få fram en obligatorisk tidplan för minskningar i de mest utvecklade länderna och en mekanism som inbegriper samtliga utvecklingsländer, för att på kort sikt skapa konvergens och en minskning av de atmosfäriska utsläppen per capita, sett över hela världen. Mekanismerna för flexibilitet och marknad får inte skyla över de enorma skillnaderna mellan olika länder. Man kan kräva en insats från samtliga, och det är klart att den som mest använt resurserna på vår planet är den som mest förorenat den och den som nu måste anstränga sig.
Fru kommissionär, herr minister! Vi kommer att vara tillsammans i Kyoto, men jag hoppas också att vi är här i januari, när vi slutligen skall börja uppfylla det vi undertecknade på miljökonferensen 1992 i Rio de Janeiro.

Graenitz
Herr ordförande! Jag är mycket glad över att vi i dag fått tillfälle att diskutera Europeiska unionens agerande på konferensen i Kyoto, och jag vill tacka ordföranden i rådet och fru kommissionären, för att de här informerat oss så ordentligt. Å andra sidan blir jag ledsen när jag hör vad ni säger, en aning ledsen när jag tänker tillbaka på det mål som formulerades i Toronto, där man talade om en utsläppsminskning med 20 % fram till år 2005.
I dag är vi långt från det målet och jag är nöjd med att Europeiska unionen åtminstone lagt fast ett tydligt mål och att vi har kommit överens om att vilja uppnå en verklig reduktion inom en överskådlig tid. Linkohr har redan sagt: Vi vill nog men kan vi? Jag tror att vi måste utvidga de politiska möjligheterna för att uppnå detta reduktionsmål. Vi måste även prata om andra möjligheter än energin, för det finns ju både det ena och det andra som han hjälpa oss att alstra mindre växthusgaser och inte bara inom energisektorn. Det handlar även om produktionsomställning och att hålla tillbaka utsläppen.
Kanske får jag bara kort nämna några exempel. Inom energin handlar det säkert snarare om effektivitet, om ett bättre utnyttjande, och även om en insats av energislag som producerar mindre koldioxid, då tänker jag framför allt på förnybar energi, som var och en i denna kammare säkert känner till. Man måste även minska energiförbrukningen hos motorfordonen i motsvarande grad - vi har snart ett tillfälle att diskutera detta i samband med Auto-oilprogrammet.
Andra politiska möjligheter rör t.ex. jord- och skogsbruket och inte bara där det handlar om att sänka metanutsläppen inom dessa sektorer utan även om att förbereda våra växter och vår skog för en eventuell klimatförändring genom andra planteringsmetoder, genom annorlunda skogsgödsling, så att denna eventuella omställning inte innebär en dödsstöt för skogen. Det säger jag, som kommer från att alpint område, där skogen är mycket viktig.
Vi måste förbereda vår industri och fundera över om man inte skall ha andra typer av kemisk produktion eller metallproduktion. Även sophanteringen måste behandlas ur den synpunkten. Det är viktigt, och här vänder jag mig direkt till rådets ordförande, eftersom jag vet att man i Luxemburg just denna vecka fortsätter diskutera ämnet arbetsplatser. Genom att värmeisolera byggnader skulle man inte bara i nästan alla stater inom unionen på kort tid minska värmeförbrukningen, och därmed även koldioxidutsläppen, utan framför allt kommer det att skapa en mängd arbetstillfällen för små och medelstora företag samt bidra till människornas välbefinnande. Vi skulle här komma in en win/win situation som vi verkligen borde utnyttja och jag hoppas att det kommer ett sådant förslag.
Det är helt obegripligt för mig att USA i denna fråga tydligen tänker kortfristigt och prioriterar billig energi för näringslivet på bekostnad av världens klimat. Jag tror att vi i Europa behöver innovationer inom näringslivet och att vi tusenfalt kommer att spara in de kostnader som vi nu har i samband med omställningen, om vi jämför de mycket höga kostnader som klimatändringen kommer att drabba oss med.
Vi kommer säkert att efter Kyoto i denna kammare få en rapport om omställningen, om hur och med vilket program vi inom unionen skall göra det. Jag hoppas verkligen att vi inte efteråt skall behöva säga: Det blev ingen juridiskt bindande överenskommelse, och även om det kommer en sådan, är värdena så låga, att vi inte kommer att uppnå vårt mål.

Ferber
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kollegor! Det är inte först i dag som Europaparlamentet sysselsätter sig med frågan om hur vi på sikt kan ge vårt bidrag till en tydlig reducering av klimatrelevanta spårgaser för att kunna uppnå en verklig klimatförändring. PPE-gruppen instämmer på flera punkter med föredraganden. Vi behöver klara och entydiga riktlinjer för att också verkligen gripa oss an alla åtgärder som går under begreppet "uthållig eknomi" . Det rör sig om flera sektorer, inte bara om energi- och industripolitiken. Detta har vi ju redan pratat om.
Jag skulle även vilja be om att vi odogmatiskt tar itu med alla dessa frågeställningar. Även här måste vi, var och en inom sitt område, gå utanför de egna reviren för att vi skall komma fram till gemensamma lösningar.
Klimatskydd och ekonomisk framgång står inte i motsats till varandra utan kan absolut, t.ex. genom beviljande av utsläppsslicenser - som ni fru kommissionär antytt - föras närmare varandra. Det anser jag vara en vettig ansatspunkt.
I PPE-gruppen har vi ringa förståelse för att inrätta ett internationellt klimatorgan. Om detta skulle vara den enda framgången i Kyoto, då har vi misslyckats, då har vi verkligen inte uppnått någonting! Att lösa miljöproblem bara genom att skapa ny byråkrati är enligt vår uppfattning en felaktig väg. Byråkratiska strukturer finns det nog av både på europeisk och internationell nivå. Men att bättre koppla ihop dem, ja. Under punkt 16 planeras ju också ett rätt så förnuftigt förslag i resolutionen till Linkohrs betänkande. Där är vi överens men ingen ny förvaltning vars viktigaste uppgift är att jobba med de andra förvaltningarna, tack. Det löser inga klimatproblem!
Jag skulle också vilja säga att vi i PPE-gruppen kommer att stödja ändringsförslagen från vår kollega Plooij-van Gorsel. OECD har just detta veckoslut presenterat beräkningar som visar att en beskattning av koldioxid t.ex. vid en samtidig sänkning av produktionsfaktorn arbete absolut kan vara vettigt. Det är för vår grupp ingen dogm. Det kommer vi att stödja.
Vi måste naturligtvis även göra vårt inflytande gällande när det gäller att påminna andra stora ekonomiska regioner om deras ansvar för klimatskyddet. Klimatskyddet kan inte fungera om man uppnår reduceringar inom enskilda regioner, t.ex. inom Europeiska unionen genom att flytta ut industrier som leder till högre utsläpp i andra regioner. Här anmodas vi även som Europeisk union att med våra olika delegationer vara aktiva tillsammans med alla våra bundsförvanter världen över.

Malerba
Herr ordförande, fru kommissionär! Mötet i Kyoto är ett enastående tillfälle att kraftfullt ta itu med problemet med klimatförändringarna på grund av den globala uppvärmningen. Av vad jag kan utläsa av reaktionerna i pressen verkar det som om man kan hoppas på ett större engagemang från den amerikanska regeringens sida, en nödvändig förutsättning för att vi tillsammans skall komma fram till konkreta resultat. Låt mig som representant för min grupp lyfta fram ett par av de grundprinciper när det gäller en hållbar utveckling som redan utförligt redovisats av kommissionären och av föredraganden Linkohr.
För det första. Även om vetenskapliga data om sambandet mellan den industriella verksamheten och klimatförändringar inte är helt övertygande, så blir kostnaderna om det stämmer så höga att det kräver seriösa och snabba åtgärder.
För det andra. De åtgärder som måste vidtas för att rädda miljön måste i första hand vidtas av de utvecklade industriländerna. Problemet är emellertid globalt och det kan inte lösas utan att även de utvecklingsländer som nyligen industrialiserats berörs.
För det tredje. Det är inte sant att alla åtgärder för att skydda miljön skapar svårigheter för den ekonomiska tillväxten, men det är sant att åtgärderna på miljöområdet bör vidtas gradvis och att de bör vara så generella som möjligt, för att inte skapa obalanser på marknaden.
För det fjärde. Förutom teknik som ökar effektiviteten i energi- och transportsystemen vill jag även påminna om betydelsen av energisparande. Denna punkt tas upp i Linkohrs betänkande.
Den punkt som gäller en gemenskapsskatt på energin har fått stöd i utskottet för forskning. Vår tolkning är att det är bra att på gemenskapsnivå harmonisera de olika energiskatterna, helst med en neutral totaleffekt. När det gäller de åtgärder som kommissionen bör vidta vid konferensen i Kyoto hoppas jag att man skall komma fram till ett ambitiöst program tillsammans med USA, eftersom det skulle kunna leda till omfattande enighet bland de olika länderna. Jag tror för övrigt inte att vi kan fortsätta acceptera ytterligare konkurrensnackdelar i jämförelse med den amerikanska industrin.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, fru kommissionär! Först och främst vill jag gratulera Linkohr till hans utmärkta betänkande. Energi från förnybara källor används sällan, och det beror på att det för närvarande saknas en marknad för detta. Olja och gas fortsätter att dominera energiförbrukningen. Ändå har industrin en vision om att förnybar energi har en framtid. Shell har exempelvis investerat en miljard gulden i en ny division för solar energy . I och med detta går Shell i British Petroleums (BP) fotspår som redan har en speciell division för solenergi. Såväl Shell som BP koncentrerar sig på att sänka priset på solpaneler för att på det viset utveckla en marknad.
För övrigt kan investeringar i utvecklingsländer spela en avgörande roll här. Två tredjedelar av världen är ju fortfarande inte ansluten till elektricitetsnätet. Storskaliga solenergiprojekt bidrar till att utveckla bysamhällen och främjar användandet av förnybara energikällor och förebygger därigenom utsläpp av koldioxid.
Min grupp anser också att det är en uppgift för politiken och givetvis Europa att stödja denna typ av utvecklingar. Även med Kyoto i sikte beklagar den liberala gruppen djupt att rådet gång på gång har vägrat att bevilja tillräckliga medel till program inriktade mot att befrämja förnybar energi och energieffektivitet. Solen går inte upp för ingenting, och jag hoppas att rådet snabbt inser detta.
Avslutningsvis, herr ordförande, anser den liberala gruppen att en energiskatt på gemenskapsnivå endast är genomförbar och acceptabel när den står gentemot en sänkning av beskattningen på arbete som gör att vår industris konkurrenskraft hålls kvar på samma nivå. Det är bara detta som leder till ny sysselsättning och bibehållen sysselsättning i Europa.

Marset Campos
Herr ordförande! Först vill jag uttrycka vår grupps enighet med Linkohrs betänkande, med de nyanseringar som har gjorts och även med förslaget om en internationell klimatbyrå vilket vi anser vara mycket positivt. Jag kommer från just en region, Murcia, som i likhet med Valencia, Andalusien och Extremadura i Spanien eller med andra regioner i Portugal eller andra delar av världen, har drabbats av konsekvenserna från fruktansvärda översvämningar och regnväder som kan tillskrivas klimatförändringen. Därför är vi mycket medvetna om vikten av toppmötet i Kyoto och det bidrag Europeiska unionen kan ge detta möte.
Emellertid anser vi att det är nödvändigt att gå på djupet i frågan och inte titta åt ett annat håll när det är något vi inte tycker om. Jag syftar på att orsaken till dessa problem bottnar i den irreversibla industriella tillväxtmodellen, som strävar efter en ständig ökning av kapitalvinster, BNP, räntabilitet och konkurrenskraft, utan hänsyn till uppfyllande av sociala behov och livskvaliteten i hela världen. Det behövs en systemförändring och en omedelbar övergång till en hållbar utveckling med hänsyn till naturen, som gör samhällsutvecklingen förenlig med denna inriktning.
Därför anser vi, även om vi instämmer i betänkandet, att grundelement som de fasta åtaganden Europeiska unionen förband sig till redan i Toronto, att genomföra reduceringar och inte precis tvärtom vilket är vad som sker. Vi ökar energiförbrukningen med 2 % och på det sättet kommer vi ingen vart. Dessutom måste vi ta med andra gaser bland växthusgaserna, liksom andra modeller för energiförbrukning. Vi skulle också behöva öka medlen för att kunna förbättra situationen i Europa och uppnå en kompromiss mellan de tre stora: USA, Europa och Japan.

Bloch von Blottnitz
Fem år efter Rio kan vi konstatera att det varit mycket prat och orerande - tyvärr också just här bakom mig - men absolut inga resultat! Kommissionens meddelanden i denna fråga har tyvärr inte varit till stor hjälp. De är oprecisa, de är utan ambitioner, de är inte tillräckligt bestämda, och det största felet är räknefel, saker som helt enkelt inte stämmer. Vi har målet att till år 2010 nå en sänkning på 15 %. Kommissionen säger nu att vi för att nå detta behöver nya kärnanläggningar. Även om man ignorerar att det i de flesta medlemsstater över huvud taget inte finns acceptans för detta, och om man ignorerar att kostnaderna under tiden stigit vida över kostnaderna för gaskombikraftverk, behöver vi trots allt fortfarande en byggnadstid på 10-12 år och då kommer vi att vara framme vid 2012 eller åtminstone 2010. Hur skall det kunna göras på denna tid? Vad vi behöver är en revolution i energiutnyttjande. Vad vi behöver är ett förändrat trafiksätt. Trafiken orsakar nämligen den största ökningen av koldioxidutsläppen. Vad vi behöver är en energiskatt och vad vi också naturligtvis behöver är fasta regler för infasning av förnybar energi.

Weber
Herr ordförande, fru kommisisonär, herr rådsordförande! Den senaste veckan har Greenpeacedemonstranter samlats framför Förenta staternas ambassad i Luxemburg och smält isblock för att symbolisera den smältning av polarisen som kommer att bli följden av växthuseffekten. Även om Greenpeacedemonstranterna framför allt ville visa att Förenta staternas hållning är långtifrån miljövänlig, anser de icke-statliga organisationerna för sin del att kommissionens förslag är det i lika liten utsträckning och förvisso inte kommer att kunna förhindra att växthuseffekten förvärras.
Trots det måste vi erkänna att de handlingsalternativ som föreslås av kommissionen förtjänar att beaktas. I detta fall handlar det om energieffektivitet, ett påskyndande av de förnybara energikällornas genomslag och framför allt om skattemässiga styrmedel. I detta sammanhang är det min skyldighet att ta upp uttalandet från rådets ordförande Junker, som i förra veckan förklarade att vi måste sänka skatten på arbete och sluta belasta arbetet, men även att vi på gemenskapsnivå måste införa koldioxid- och energiskatter. Jag är mycket glad att de ekologiska tankarna för en gångs skull inte har framförts för döva öron och jag tror att vi inom Europeiska unionen måste börja med att exempelvis införa energiskatter, om vi vill framstå som fullt trovärdiga i Kyoto.

Le Gallou
Herr ordförande! Jag tror att vi ändå måste iaktta en viss försiktighet när vi talar om klimatförändringar, eftersom det i nuläget inte finns några belägg för att förhöjningen av jordens medeltemperatur förorsakas av människors verksamhet. Glaciärisarna var för några århundraden sedan mycket mindre än vad de är i dag. Men försiktighet är naturligtvis att rekommendera, och det är lämpligt att verka för en minskning av produktionen av växthusgaser. I så fall förtjänar den politik som förs, bland annat av en majoritet av parlamentet, att granskas åtminstone på två områden.
Låt oss börja med globaliseringspolitiken. Den politik för att främja frihandel och ett allmänt frihandelssystem som kammaren bedriver genom att med jämna mellanrum, månad efter månad, rösta igenom frihandelsavtal, gynnar en ökning av produktionen av växthusgaser. För varje gång ett frihandelsavtal ingås ökar nämligen trafiken, personförflyttningarna och naturligtvis varutransporternas volymer, vilket gynnar just produktionen av växthusgaser. Vill vi producera mindre växthusgaser skall vi därför ingå färre frihandelsavtal.
Min andra anmärkning gäller energiområdet. Vill vi minska produktionen av växthusgaser måste vi välja och inte motarbeta energikällor som producerar mindre växthusgaser. Och vilken energikälla producerar i dag minst växthusgaser? Det är helt enkelt kärnkraften. För övrigt råkar det vara så att det land i Europeiska unionen som producerar minst växthusgaser per invånare är Frankrike, av det mycket enkla skälet att Frankrike är det mest kärnkrafttäta landet i unionen. Även i detta avseende borde majoritetspartierna i denna kammare visa prov på en smula kritiskt tänkande och självrannsakan, om de vill minska produktionen av växthusgaser.
På en lite annan nivå föregår inte heller kammaren med gott exempel. Med de otaliga tjänsteresor den kräver och sina inglasade och mycket rymliga byggnader, är inte parlamentet den som undviker att producera växthusgaser. Men det är en annan historia.

McNally
Herr ordförande! För närvarande pågår en mycket dyr reklamkampanj i USA: s television där till exempel bolaget Chryslers ordförande sprider lögner. Lögnerna är av den här typen: "Om ni vidtar de nödvändiga åtgärderna skulle vi leva med dämpat ljus, utan luftkonditionering, och offra den industriella konkurrenskraften och dra ner den ekonomiska tillväxten" . Det är lögn. Det är lögn att marknadskrafterna säkrar gott uppförande.
Om vi för en klok politik finns det tre saker vi kan göra som nästan helt skulle eliminera problemet med klimatförändringar. Över hälften av klimathoten försvinner om om man använder energi på ett sätt som sparar pengar - till exempel se till att hushållsapparaterna är effektiva. Man skulle eliminera ytterligare en fjärdedel om jord- och skogsbruket tog kol från luften och förde det tillbaka till jorden och växterna där det hör hemma. Och resten skulle elimineras om man vidtog åtgärder mot andra växthusgaser som freon och metan.
Om byggnader och i synnerhet bostadshus var rätt planerade skulle vi klara oss nästan utan uppvärmnings- eller avkylningssystem. Jag var på Rocky Mountain-institutet i snöstorm, där man använde sig av en mycket lätt värmeutrustning, och beundrade bananträden. Det är fullt möjligt. Man kan vara i Kalifornien i en temperatur på 115o och må bra utan större elanvändning.
Kraftverken producerar en tredjedel elektricitet och två tredjedelar spillvärme. Med kombinerad värme och kraft kan det elimineras. Om vi inriktade oss på hyperbilar skulle vi kunna spara 70-90 % bensin. I USA kostar bensin mindre än mineralvatten på flaska. Om vi är försiktigare i vårt levnadssätt och med de material vi använder, som Marset Campos så tydligt sade, skulle vi kunna eliminera den här typen av problem.
Låt oss tänka på utvecklingsländerna och deras energibehov. Energieffektiviteten i utvecklingsländerna är förfärlig. Den är undermålig. Det är skamligt att vi gör en negativ teknologiöverföring och medvetet säljer varor till utvecklingsländerna som inte är energieffektiva nog att användas i våra länder. Det är en skandal. Som tur är finns det ofta mycket solsken där fattiga människor lever, vilket gör utvecklingsländerna till ett klart fall för förnybar energi.
Bränsleceller är en framtidsteknik. Kärnenergi har kostat Förenta staterna en trillion, en miljon miljon USD. Ändå ökar den inte för att den är så dyr, liksom i Västeuropa. I Förenta staterna producerar den i själva verket mindre energi än ved, trots att den har kostat så mycket.
Vi måste tänka på energiskatter. Det är visserligen en mekanism, men vi måste säkerställa att det inte får andra oönskade effekter. Jag blir mer och mer lockad av handel som ett sätt att bemöta våra behov. I USA - jag talar så mycket om det för att jag nyligen besökte landet för att noggrant studera hur man gör där - har de utsläppscertifikat för svaveldioxid. Vinsterna har blivit mycket större än vad någon kunde ha tänkt sig. När det kostar pengar att förorena blir man mycket försiktig. Man får nya erfarenheter. En grupp barn i New York City har köpt utsläppscertifikat för svaveldioxid och behåller certifikaten utan att sälja dem, för att förebygga förorening. Andra säljs, så jag håller med dem som säger att vi inte får föra över hela ansvaret på utvecklingsländerna. Men utsläppscertifikat verkar fungera.
I en fråga som klimatförändring är Europeiska unionens existens berättigad. Det är ett mäktigt block av länder vars klimatvillkor är de mest varierande från Lappland ner till de grekiska öarna och där det finns en enorm variation av ekonomiska villkor. Låt oss använda denna styrka i Kyoto för att visa vad vi kan göra.

Quisthoudt-Rowohl
Herr ordförande! Det väsentligaste har redan sagts. Jag vill bara därför inskränka mig till några fakta och göra en situationsbeskrivning, som egentligen inte ser så bra ut. Vi är alla ense i sak: Vi måste göra något för att förbättra vårt klimat, för att reducera koldioxidutsläppen. Men vi är oense om målen. Med hur många procent vill vi egentligen försöka reducera? Hur snabbt skall det gå? Det råder en fullkomlig förvirring i metoderna med vilka vi skall nå de mål som inte ens en gång är riktigt definierade.
Jag måste säga, Bloch von Blottnitz, vad förväntar vi oss egentligen av kommissionen? Europeiska unionen är för liten visavi det globala problemet för att ensam arbeta med lösningarna. Vi behöver åtminstone ha med Förenta staterna i båten. Vi måste som industrinationer visa beslutsamhet och föregå med goda exempel. Vi är skyldiga att ge exempel, vi är skyldiga att visa de stater som ännu befinner sig i den industriella utvecklingsfasen att det finns andra vägar än de som vi gått. Dessa stater måste inte upprepa alla våra fel. Vi behöver frivilliga överenskommelser som min grupp och jag vill satsa på, och som man sedan kommer att rätta sig efter. Enligt optimistiska prognoser kommer år 2050 åtta miljarder människor leva på denna jord. Andra prognoser förutspår ännu fler. Om dessa åtta miljarder uppträder så som de fem som finns i dag, då är det verkligen nästan slut med vår planet. Vi måste handla nu!

Fitzsimons
 Tack, herr ordförande! Problemet med den globala uppvärmningen kan inte förbises av Europeiska unionen. USA måste också spela sin roll i Japan. Den globala uppvärmingen är ett problem av sådan omfattning att en enbart nationell politik inte är effektiv. Internationellt samarbete är grundvalen. Om bussoch bilutsläppen behålls på nuvarande nivåer skulle medeltemperaturen kunna gå upp med 2 % jämfört med nivåerna 1990. Vi måste tänka på att en ökning på 1 % kan leda till skada på ekosystemet.
Vi har redan haft ödesdigra översvämningar i Portugal, Spanien, Somalia och Mexiko i år. Även om de i sig själva är betydelsefulla, är dessa katastrofer kanske bara ett förebud på en kommande större världsomspännande katastrof. Jag är orolig för den potentiella skadan på det irländska ekosystemet med potentiellt farliga effekter på irländskt jordbruk och turistsektorn. Liksom i hela Europeiska unionen måste alla sektorer i Irland göra sitt bästa för att ta itu med den globala uppvärmningen.
För min del aktar jag mig för förslag om att införa nya beskattningsformer. Jag tror att det kommer att bli de hårt pressade konsumenterna som till slut får bära den tyngsta bördan. En rapport som just lämnats av Irlands ekonomi- och socialforskningsinstitut gör ett betydande försök att kvantifiera kostnaden för att minska gasutsläppen i anknytning till den globala uppvärmningen. De berörda kostnaderna är mycket reella med direkta verkningar på sysselsättningen, konsumenterna och eltillverkningen.Vi behöver dock agera seriöst och till att börja med måste vi undersöka den s.k. demand/side management. Energibevarande måste främjas på tillgångssidan och vi måste se till att positiva alternativa bränsle- och energitillverkningssystem och förnybara energikällor öppnar vägen till framtiden. Vi måste främja dem.
I mitt eget betänkande sade jag att Europeiska unionen måste inrätta ett strängt styrsystem för koldioxid och andra växthusgasutsläpp i gemenskapen med det snaraste.

Eisma
Herr ordförande! Vi ser fram emot förhandlingarna i Tokyo med positiva förväntningar. Men även om inget tillfredsställande resultat uppnås i Tokyo måste Europeiska unionen ändå hålla fast vid sin målsättning. Om EU inte gör detta tillkommer risken att medlemsstaterna enskilt också retirerar från målsättningarna, och därför förstår jag inte riktigt att kommissionären inte vill dela den ståndpunkt som Carlos Pimenta och vi själva har fastlagt i resolutionen. Vi måste vidhålla EU: s målsättning, även om resultatet i Kyoto inte är tillfredsställande.
Herr ordförande! Resultatet under det nederländska ordförandeskapet tål att ses på. Burdensharing var någonting positivt. Men det lägger extra ansvar på de nordliga medlemsstaterna. Tyskland skall uppvisa en reduktion på 25 % år 2010. Mitt eget land, Nederländerna, en reduktion på 10 % 2010. Men eftersom majoriteten av den liberala gruppen, så länge avfallsproblemet inte är löst, inte ser kärnenergi som en varaktig lösning för att motverka utsläppet av koldioxid kommer det att bli svårt att uppnå målsättningen. År 2000 kommer vi jämfört med 1990 inte att släppa ut tre procent mindre, utan det förväntas att vi kommer att släppa ut tio procent mer.
Sett i det ljuset framstår USA: s hållning något mer realistisk. Naturligtvis måste vi se till att få dem att gå längre än målsättningen på stabilisering år 2010. Men initiativet finns hos USA, och det måste vi arbeta vidare på i Kyoto. Men vi skall inte slå oss för bröstet för mycket själva för vår skapliga situation, för det finns stor skepsis emot möjligheten att uppnå våra målsättningar.

González Álvarez
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag instämmer i det min gruppkollega Pedro Marset säger om att en annan ekonomisk modell, med inriktning på en hållbar utveckling, är den viktigaste åtgärden för att kunna hejda den miljökatastrof som hotar oss. Jag håller också med de ekologiska grupper som hävdar att Europeiska unionens ståndpunkt är blygsam och att den borde sträva efter en större reducering år 2005.
Men vad vi har på bordet i dag, i praktiken, och som är det mest långtgående, är Europeiska unionens förslag. Det är vad vi har i verkligheten. Därför är jag enig med föredraganden av yttrandet från miljöutskottet, Pimenta, och med resolutionen och ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Av alla dessa är det viktigaste enligt min åsikt, och som Eisma nämnde nyss, det som pekar på att Europeiska unionen måste bibehålla sin nivå och inte sänka den även om andra länder fortsätter att vara blinda. Jag vet att det är mycket svårt, därför att Europa genast tänker på sin konkurrenskraft. Men om Europa inte genomför sitt reduceringsbeslut kommer övriga länder aldrig att göra det. Det ni sade, fru kommissionsledamot, om att USA på de förberedande mötena tar ett signifikativt steg i fel riktning är mycket viktigt och välgrundat. Låt oss inte dras med av USA och Japan utan låt oss lägga fram vår ståndpunkt vilken är den rimligaste i dag, även om den är alltför försiktig.

Ahern
Herr ordförande! Jag vill fråga kommissioären hur Europeiska unionen med sådan förtröstan kan erbjuda de minskningar som har gjorts i de förberedande förhandlingarna inför Kyotokonferensen, och trots att vi har hört i kväll hur viktiga dessa mål är - 7, 5 % fram till år 2005 och 15 % fram till år 2010 - hur kan vi nå dem? Vi har inte visat några tecken på att genomföra dem i praktiken och det är tydligen inte möjligt att nå framgång utan klara målsättningar, mål, incitament och sanktioner.
Kommissionen har lagt fram flera förslag till program - Thermie II, Synergie, Save II - som dock inte godkändes av rådet eller fick lämpliga anslag. Alla åtgärder för att införa en koldioxidskatt har misslyckats i rådet.
Den effektivaste metoden för att komma fram till en betydande utsläppsminskning är en övergripande koldioxidskatt i Europeiska unionen. Det minskar utsläppen långsiktigt i Europeiska unionen medan vi lägger upp en strategi som drar ner de ekonomiska kostnaderna i sin helhet till ett minimum. En koldioxidskatt för alla miljöförstörare borde användas för att minska andra skatter och tillämpas lika för alla sektorer, till exempel jordbruk och smältverk. Ingen får gynnas, annars undergrävs hela grunden för en sådan skatt.

Macartney
Herr ordförande! Jag kommer från det utan tvivel mest energiförsedda landet i Europa, nämligen Skottland. Men jag vill inte tala om Skottland idag, jag vill tala om länder på andra sidan jordklotet som Kiribati, Tuvalu och Bangladesh som kommer att mest beröras av havsnivåhöjningen om vi inte agerar omedelbart. Jag undrar om parlamentet kan tänka sig att dessa små länder som Kiribati och Tuvalu försvinner från kartan och att Bangladesh, ett av världens mest folkrika områden, utsätts för en omfattande ödeläggelse. Det är därför som den här debatten är så viktig.
Jag skulle vilja kommentera de punkter som lagts fram av vår kollega McNally. Jag hoppas att kommissionären gjorde ordentliga anteckningar, och jag hoppas att hon kommer att använda dem till grund för att gå längre i frågan. Det är så mycket som står på spel, och även om EU inte är världen och vi därför inte kan ta på oss hela världens bördor, låt oss åtminstone kämpa för rätt politik och rätt mål och åka till Japan i en agressiv sinnestämning för att försöka rädda vår planet från en katastrof.

Bowe
Herr ordförande! Under året har vi gått från det nyliga G8-mötet till FN: s konferens om miljö och utveckling, och sedan till förhandlingarna inför konferensen om klimatförändringen i Kyoto, har det blivit mycket tydligt att det finns klara skillnader på ett världsomfattande plan beträffande den globala uppvärmningen, i synnerhet målen för utsläppsbegränsning av den främsta växthusgasen koldioxid.
De nuvarande diskussionsomgångarna har pågått hela hösten och är ännu inte avslutade, men det är fullt klart att vi måste nå någon form av formellt beslut om utsläppsminskning i Kyoto - i synnerhet koldioxid - och att det måste göras före årsskiftet.
Det gläder mig att säga att hittills har Europeiska unionen vidhållit en hedersam ståndpunkt. Vi föreslår att industriländerna skall minska sina växthusgaser fram till 2010 med 15 % jämfört med 1990. Jag vill i kväll vädja till kommissionen och rådet att inte frångå den ståndpunkten, utan snarare söka nå bredare avtal om, det visserligen principiella, behovet av framtida åtgärder, som i synnerhet skulle innebära ett utsläppsstillestånd i nästa århundrade och möjligen dra ner koldioxidkoncentrationen i jordens atmosfär från 550 delar per miljon till kanske så lite som 350 delar per miljon. Vi kan inte frångå den ståndpunkten och vi måste acceptera att förhandlingarna i Kyoto bara är det första steget.
För två veckor sedan deltog jag i parlamentets delegation till Japan. Jag var tre dagar i Tokyo och talade med japanska parlamentsledamöter, miljöministern och ett antal andra ministrar. Jag fick klart för mig att de var beredda att gå vidare. Den ståndpunkt som lagts fram av deras premiärminister, pådriven av industridepartementet, var inte en ståndpunkt som man enats om på samförståndsbasis. Det står helt klart att de är beredda att gå vidare och om vi pressar dem kommer de att gå vidare. Vi måste ta tillfället i akt och förena oss med dem för att driva till och med amerikanerna till någon form av handling.
Jag vill betona att det finns en hel rad frågor där vi skulle kunna inta en gemensam ståndpunkt. Vi måste till exempel vara beredda att mycket snabbt tänka på att införa teknologiöverföring till utvecklingsländerna för att säkra förekomsten av en ny rad okontrollerbara utsläpp av koldioxid. Vi kan i själva verket inte utesluta en eventuell roll för kärnkraften i framtiden, använd på ett säkert och hållbart sätt. Vi kan inte bortse från att man eventuellt gör gemensamt genomförande. Med tillräckliga garantier är jag säker på att det kan vara ett steg framåt. Vi måste inse att det inte bara är fråga om koldioxid. Det finns andra växthusgaser som vi måste ta itu med och de måste ingå i avtalet.
Jag vill mana till försiktighet vad gäller utsläppshandel. Det är ett redskap som ännu inte har nått någon större framgång. Det är värt att undersöka men jag vill inte föreslå att det är något som vi skall inlåta oss på då vi försöker nå en överenskommelse i Kyoto.
Jag vill slutligen uppmana kommissionen att inte släppa efter på sin uttalade ståndpunkt. Vi bör i stället säga att det här är det första steget. Vi har alla framtiden i våra händer. Framför allt har kommissionen och rådet framtiden i sina händer. De framtida generationerna vill att de skall hålla stånd.

Spencer
 Herr ordförande! Jag gratulerar rådets ordförande och kommissionären både till deras uttalanden i dag och deras outtröttliga arbete med frågan. Tidvis undrar jag dock, när vi flänger runt i världen, vilken typ av ekologiskt fotavtryck vi exakt kommer att lämna i spåren av denna debatt.
Jag vill rekommendera Pimenta-resolutionen till parlamentet och inrikta mig på vad som behöver göras i Kyoto. Våra båda kollegor är fullt medvetna om att det faktiskt pågår två debatter i Kyoto: en kortsiktig debatt om tidsplanering och mål, där vi är de goda och amerikanerna och japanerna de onda. Amerikanerna är förfärligt onda under påtryckningarna från den 30-miljonersreklam i dollar räknat som startats av industrin för fossila bränslen. Det skulle snarare ha kunnat kallas för 30 silverpengar.
Men det finns en viktigare debatt som döljer sig bakom argumentet om tidsplaner och mål. Det är den långsiktiga debatten om att skapa ett mandat till efter Kyoto, som ger det som amerikanerna så riktigt kallar ett globalt svar på ett globalt problem. Det vill säga att upprätta en intellektuell ram som omfattar kineser, indier och resten av utvecklingsländerna. Det måste göras på grundval av den s.k. konvergens- och kontraktionsanalysen och fördelar ansvaret för tillåtliga utsläpp lika under ett övergripande tak som alla har enats om.
Om vi skall upprätta denna intellektuella ram måste vi skapa något slags institution. Kommissionären talade om att debatten befann sig vid en korsväg och erbjöd sig att bygga en bro. Jag är inte säker på att det bara är broar som ni skall bygga, kommissionären, utan vi behöver bygga en seriös institution som införlivar en jämlik idé och som kan omfatta alla berördas idéer om historia.
Vi har ett bra exempel på detta, för Europeiska unionen som vi alla deltar i grundas på idén om jämlikhet på grundval av långsiktig historisk medvetenhet. Det är dags för er och rådets ordförande att åka till Kyoto och visa upp den läxa som vi har lärt i Europeiska unionen samt våra rekommendationer om tidsplaner och mål för vi kommer att behöva en institution för att klara av genomförandet, utsläppshandeln och det övriga.
Jag önskar er lycka till i Kyoto och jag kommer att vara där och noga bevaka vad ni gör.

Baldi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi går från extrem hetta till intensiv kyla och från våldsamma skyfall till torka. Mellanårstider finns inte längre: under vår och höst omväxlar mycket höga temperaturer, som om det vore juli, med mycket låga temperaturer, som om det vore januari. Vinden är stark och ibland förödande.
Enligt FAO, FN: s livsmedelsorgan, kan effekterna av El Niño bli kännbara för spannmål, tapioka, oljeväxter, kaffe, socker, te, bananer, tropiska frukter, citrusfrukter, druvor och grönsaker och återverkningarna kan leda till att rissådden försenas.
Den gemensamma arbetsgruppen AVS-EU om klimatförändringar och om de små östaterna, som jag är ordförande för, har lagt fram ett förslag till resolution, som godkändes enhälligt vid den paritetiska församlingen i Lomé den 30 oktober i år, om samarbetet mellan AVS och EU om klimatförändringar och om den tredje konferensen mellan parterna som äger rum i Kyoto nästa månad i syfte att där anta ett bindande protokoll eller annat juridiskt instrument som leder till reella sänkningar av halterna av växthusgaser på grundval av mandatet från Berlin, även om vi beklagar att vi inte får närvara eller åtminstone vara företrädda i den japanska staden.
Klimatförändringarna och höjningen av havsnivån leder till erosion av kusterna, och de små östaterna inom AVS är speciellt oroade eftersom de är mer sårbara i det globala systemet när det gäller klimatförändringar: eftersom deras ekonomiska och sociala verksamheter i huvudsak är koncentrerade till kustområdena kommer även en begränsad höjning av havsnivån att få betydande och djupgående effekter på de lokala ekonomierna och livsbetingelserna och i vissa fall kommer det att leda till en total förstörelse av infrastrukturer och bostäder.
Detta är bakgrunden till de mål för minskning av utsläppen av växthusgaser som anges i Europeiska unionens förhandlingspositioner: 15 % före år 2010 med ett etappmål på minst 7, 5 % år 2005, vilket representerar en absolut lägsta acceptabel nivå, eftersom vi egentligen borde sträva efter en minskning med 20 % till år 2005.
Vi anser därför att man under det kommande året måste ta upp en fördjupad diskussion även om de olika energialternativen, med speciell inriktning på kärnkraften, vattenkraften och de andra förnybara energikällor som inte avger koldioxid.
Låt mig avslutningsvis hoppas att konferensen i Kyoto leder fram till ett avtal även med de länder som tänker på ett diametralt motsatt sätt.

Papayannakis
Herr ordförande! Om jag förstod det som sades om Kyoto rätt så har vi en realistiskt målsättning, men problemet är huruvida vi har medintressenter - seriösa och pålitliga sådana - som delar denna målsättning och den motsvarande politiken. Jag vill alltså fråga rådet och kommissionen: Har ni, eller tror ni att de har, medel för att utöva ett effektivt tryck på Förenta staterna, så att en pålitlig och seriös överenskommelse blir möjlig, med sådana målsättningar vilka vi här hört om och den motsvarande politiken? Vilka är dessa medel? Är ni villiga att utnyttja dem? Ty om dessa medel inte finns, så skulle jag åtminstone vilja fråga er om ni är villiga att åtaga er en storskalig underrättelse och mobilisering av medborgarna vad gäller denna ytterst viktiga fråga, förslagen till lösning som vi har och sätten på vilka vi kan lösa den så att, åtminstone på propagandanivå, den motsvarande propagandan från Förenta staterna och andra länder kan bemötas, en propaganda som undervärderar frågan och förlöjligar försöken till ändring av politik.

Breyer
Herr ordförande, kära kollegor! Vi vet alla att vi för att rädda människan och miljön äntligen måste få en klimatöverenskommelse för att reducera växthusutsläppen. Kärnpunkten i Pimenta-betänkandet är, att vi har uttalat oss för att till år 2010 reducera dem med 15 %, även om man i Kyoto inte kommer fram till ett bindande protokoll.
Fru kommissionär, jag är mycket besviken på er. Har jag förstått er rätt i att ni har sagt att ni inte är beredd att vidta dessa åtgärder? Är kommissionen inte beredd att överta rollen som förryttare? Jag anser att vi bara är trovärdiga om vi hävdar att vi - oberoende av hur Kyoto avlöper - är beredda att till år 2010 inskränka utsläppen med 15 %. Om vi inte gör det då gömmer vi oss bakom "klimatkillers" som USA och Japan. Jag anser att det vore en miljöpolitisk manifestationsed. Det skulle vara ett steg tillbaka om inte kommissionen tydliggör att vi vill föregå på ett trovärdigt sätt, att vi är beredda att äntligen ta till oss det faktum att vi befinner oss i en klimatkatastrof och att vi tar de första stegen.
Jag anser att de högvattenkatastrofer vi haft i Europa tydligt visar att vi inte längre är långt från en klimatkatastrof. Fru kommissionär, jag uppmanar er enträget att agera förryttare, att uttala er om att vi skall reducera koldioxidutsläppen så att vi även kan sätta andra "klimatkillers" under press.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Energiförbrukningen ökar hela tiden och gör det globalt. Till följd av att energiförbrukningen ökar, ökar också utsläppen av koldioxid, med hela 8 % fram till 2010. Våra energipolitiska beslut bör vara långsiktiga och stegvis gå mot en avsevärd minskning av koldioxidutsläppen. Det är ytterst viktigt att de stora staterna såsom USA, Japan, Australien och Canada vid Kyotokonferensen binder sig vid de mål som uppställs för år 2000.
Det har redan gått fem år sedan miljökonferensen i Rio och det är hög tid att få till stånd verkliga förbindelser och göra upp verkliga tidtabeller globalt. Energipolitiken ensam löser inte växthusproblemet. Utsläppen från exempelvis den ständigt växande trafiken är just de som medför att växthusgaserna i atmosfären ökar.
Man måste beakta också de möjligheter som kärnkraften ger att öka urvalet av energialternativ och speciellt att minska utsläppen av koldioxid. Produktionen av energi kan inte bygga enbart på förnybara energikällor. De spelar bara en marginell roll inom energiproduktionen som helhet. Att främja ett hållbart skogsbruk på global nivå är ett effektivt sätt att motverka klimatförändringen. Träd binder koldioxid vid assimilationsprocessen. Vi måste sörja för att nya träd på ett eller annat sätt växer i stället för dem som fälls.
Slutligen vill jag säga att jag inte tror på idén med att etablera en ny internationell klimatbyrå. Politiskt stöd behövs när klimatpolitiken skall verkställas, men det får man inte genom att bygga ut byråkratin.

Sjöstedt
Herr ordförande! Att begränsa utsläppen av växthusgaser är en av vår tids stora ekologiska utmaningar. Även om vi i dag skulle lägga om politiken radikalt, vet vi att utsläppen kommer att öka i årtionden framöver. Detta kräver stora och snabba förändringar i vår transport- och energipolitik. Det kräver också en ganska hög koldioxidbeskattning.
Vår grupp stöder självklart Linkhorbetänkandet som är bra och konkret, inte minst stöder vi förslagen om övervakningsfunktioner och sanktionsmöjligheter som är mycket betydelsefulla.
Inför mötet i Kyoto är ju EU: s linje och förslag bättre än amerikanernas. Trots det är EU: s förslag egentligen inte tillräckliga om man skall se på vad naturen tål. Det är ändå naturens gränser som måste vara viktigare än de gränser som USA sätter. Det måste ju också innebära att EU, oavsett resultatet i Kyoto, går vidare och försöker förverkliga de mål som har satts upp. Jag håller alltså med t.ex. Eisma och González Álvarez som har fört fram detta tidigare här.
Jag skulle vidare vilja beklaga den svenska regeringens ståndpunkt i denna fråga. Sverige är ett av de länder som kallt räknar med att öka utsläppen av koldioxid de närmaste åren.

Liese
Herr ordförande! Jag tackar Linkohr och Pimenta för de betänkanden som de presenterat å de båda utskottens vägnar. Jag var med som en av Europaparlamentets två representanter vid uppföljningskonferensen efter Rio som ägde rum i New York. Vid det tillfället gav jag kommissionen mycket beröm, eftersom den redan då med tanke på Kyoto engagerade sig för ambitiösa reduktionsmål, även om vi efter det som Linkohr med rätta har beskrivit, måste tillstå att detta bara kan vara det allra första steget och egentligen är för lite. Men det är vad som går att göra just nu och därför måste vi stödja kommissionen i detta hänseende.
Klimatkatastrofen kommer att ha katastrofala följder. Det har redan påpekats. Jag vill peka på ännu ett faktum som vi kanske kraftigare måste låta komma fram i den allmänna diskussionen, nämligen hälsoaspekten. Genom klimatzonernas förskjutning kommer vi även i Europa att få tropiska sjukdomar, som vi hittills inte haft. Jag tror att när människorna är oroliga för sin egen personliga hälsa, då börjar de kanske att tänka efter. Detta sa även president Clinton i sitt tal i New York. Det är bedrövligt att USA intar en sådan restriktiv hållning fastän talet innehöll några bra argument. Skälet är att industrilobbyn där målar upp ett krisscenario om vad som skulle hända om man skulle besluta om för tuffa reduktionsmål.
Jag tror att det är tvärtom. Vi kan visa upp många bra exempel på detta. Jag kan nämna ett praktiskt exempel, och alla de som är i Kyoto borde fråga amerikanerna om de inte kan stänga av problemet. Jag har ofta hört berättas att människorna i många kontorslandskap i USA under sommaren har på sig en tröja eftersom luftkonditioneringen är för kall och att man under vintern låter fläktarna gå eftersom värmen är dåligt inställd. Jag anser att det inte har något att göra med försämrad levnadsstandard om man stänger av systemet genom modern effektiv teknik. Vi måste inte tillbaka till grottorna, vi måste framåt till mer energieffektivitet! Här borde kommissionen bli ännu aktivare.

Virgin
Herr ordförande! Kyotokonferensen om vårt framtida klimat är enligt min mening en utomordentligt viktigt händelse. Jag är som medborgare i Europeiska unionen stolt över den förhandlingsposition som har intagits, och som innebär en minskning av växthusgaserna med 15 procent från 1990 fram till år 2010. Det är en ambitiös målsättning som jag hoppas kommer att smitta av sig i Kyoto.
Jag är vidare uppriktigt bekymrad över mitt eget lands insatser inför denna konferens. Sverige var annars det första land som 1988 satte upp ett tufft mål när det gäller koldioxidutsläppen, som innebar oförändrade utsläpp från 1987 och framåt. Vi lyckades till och med att minska utsläppen.
Inför Kyotokonferensen har vi i Sverige nu fått tillåtelse att öka våra utsläpp med 5 procent fram till år 2010. Anledningen till detta är avstängningen av två kärnkraftsreaktorer i Barsebäck som båda fungerar mycket bra och har hög säkerhetsstandard. Om Europa skulle följa Sveriges exempel, skulle Europeiska unionen lika gärna kunna låta bli att åka till Kyoto. Det vore då omöjligt att komma dit med den nuvarande ambitiösa målsättningen.
För att EU skall kunna leva upp till sina mål, är det nödvändigt att införa ekonomiska styrmedel. Jag hoppas att det skall vara möjligt att införa en koldioxidskatt på EU-nivå. Sveriges erfarenhet är att skatten har en betydande effekt. En övergång från fossilbränslen till biobränslen sker på många håll i vårt land, vilket till stor del beror på denna skatt.
Fordonssidan står för betydande utsläpp av växthusgaser. Vi har ju i Europa en snabb utveckling av bilar som drivs med alternativa metoder, t.ex. elbilar och hybridbilar. Stockholms stad har i dagarna köpt in ett betydande antal elbilar från Italien. Det verkar som om de tekniska framstegen på detta område går snabbare än vi tror. Vi har därför anledning att känna en betydande optimism.

Valverde López
Herr ordförande! Vid denna tidpunkt i debatten tror jag att nästan allting har sagts. Därför behöver jag inte upprepa det som redan sagts. Jag menar att det är viktigt att meddela att vi kommer att stödja kommissionens och rådets ståndpunkt. Det är mycket viktigt att gemenskapsinstitutionerna har samma målsättning för att därmed kunna förhandla med större styrka.
När detta är sagt vill jag ta upp den inre politiken i Europeiska unionen. Jag anser att vi måste framhålla att inte alla regeringar har uppfyllt målen man åtog sig vid FN: s konferens om miljö och utveckling och således måste vi genomföra en intern uppmaning med krav på handling. De kompletterande politikområdena har inte heller utvecklats, vilket Linkohr har förklarat på ett bra sätt. Vi måste göra en mycket viktig intern ansträngning och självklart uppmana regeringarna att ingå avtal om övriga 5 % för att fördela åtgärderna och komplettera de 10 % som redan har antagits.
Därefter anser jag att man måste skilja mellan problemet med allmänna utsläpp av växthusgaser och det globala fenomenet klimatförändring. Klimatförändringen är något mycket mer komplext än utsläppen och det finns vetenskapliga fenomen som inte har analyserats tillräckligt på en global nivå. Vi måste vara mycket medvetna om det, för vi kan inte bortse ifrån perioderna av utsläpp från solen och vi kan inte lämna dess inflytande vid sidan av. Men det är ett fenomen för en mer djupgående vetenskaplig analys. Inför förhandlingarna med tredje land är det mycket viktigt att Europeiska unionen har med sig budskapet om att den mest förorenande är den som måste hjälpa mest. Därför måste vi meddela den allmänna opinionen att det kostar pengar att andas och detta är viktigt även för Europeiska unionens inre politik.

Robles Piquer
Herr ordförande, herr rådsordförande, fru kommissionär! Det är mycket besynnerligt att vi i dokument från Europeiska unionen rör oss med två årtal och två siffror som sammanfaller, året 2010 och siffran 15 %, såväl för minskningen av koldioxidutsläpp som för den andel de förnybara energikällorna skall bidra med till energiförsörjningen. Denna besynnerlighet bör få oss att tänka efter, framför allt om vi fäster vår uppmärksamhet på, vilket Linkohrs betänkande tar upp, att kommissionens generaldirektorat XVII räknar med en ökning av koldioxidutsläppen med 8 % till samma år. Faktum är att vi hela tiden ökar energiförbrukningen och det är ett fenomen som ingen kan förhindra. Ingen kan hejda det. Inget avtal kan undvika det. Och inte bara vi utan framför allt utvecklingsländerna som växer mycket snabbt. Kina till exempel med sitt kol.
Därför är det nödvändigt att finna alternativ. Helt klart är ett av dem kärnkraftsenergin. Men det är också klart att det finns ett enormt socialt motstånd mot en utveckling, spridning och utökning av denna energi. Därmed återstår endast en möjlighet: utökningen av de förnybara energikällorna. En mycket färsk artikel av en stor expert pekar på några uppgifter: exempelvis att vindkraftsindustrin växer med 25 % varje år, att solcellsmarknaden på åtta år har gått från 340 miljoner dollar till 900 miljoner dollar, och att stora energiföretag inriktar sig alltmer på denna energiform. Vad som behövs, herr ordförande, i kommissionen och framför allt i parlamentet, det europeiska folkets representanter, är den politiska viljan. Om vi hade en sådan kanske också staterna, som inte har en tillräcklig och önskvärd vilja, skulle få det.

Lahure
Herr ordförande, ärade ledamöter! Först och främst vill jag gratulera parlamentet till denna debatt. Jag gläder mig främst åt ert stöd för rådet och kommissionen. I Kyoto kommer vi att förhandla utifrån en stark vilja att träffa ett ambitiöst avtal. Efter Kyoto kommer vi att behöva fastställa nödvändiga åtgärder för att uppnå de minskningsmål som vi har enats om. Olika rådsmöten med befogenhet i frågan kommer att hållas och vi kommer att fatta beslut på grundval av kommissionens förslag.
Jag skulle vilja göra ett antal påpekanden angående vissa frågor som har tagits upp under debatten. För det första måste alla möjliga vägar undersökas när det gäller att skapa nya arbetstillfällen inom miljösektorn. Både kommissionen och rådet är medvetna om de ansträngningar som krävs för att skapa arbetstillfällen inom miljöområdet och för att minska växthusgaserna.
För det andra måste vi erinra om att det krävs enhällighet i rådet för att fatta beslut i fråga om harmonisering och ökning av energibeskattningen. Detta är ett stort problem. Det luxemburgska ordförandeskapet är fast beslutet att verka i denna riktning om enhällighet nås. Ökad energibeskattning skulle med fördel kunna kombineras med minskade sociala avgifter på arbete. Jag är säker på att rådets ordförande vid det toppmöte om sysselsättningen som kommer att hållas i slutet av veckan kommer att bemöda sig att uppnå ett principbeslut som går i denna riktning och kombinerar minskade sociala avgifter på arbete med höjd energibeskattning.
Parlamentet har starkt betonat problemet med de förnyelsebara energikällorna, något som också den sista talaren tog upp. Faktum är att vi förfogar över det mesta av den teknik som krävs för att utveckla de förnybara energikällorna. Nu måste vi investera. Inte bara regeringarna och kommissionen måste investera, utan också den privata sektorn, och vi måste skapa villkor som ger industrierna incitament att öka investeringarna till förmån för förnybara energikällor. Vi stödjer helhjärtat målet att öka de förnybara energikällornas andel i gemenskapen från 6 till 12 %.
Det har talats mycket här om industrier som motsätter sig åtgärder mot växthusgaserna. Nyligen gjorde jag en annan erfarenhet med ett stort multinationellt amerikanskt bolag. Om man för seriösa förhandlingar med ett företag av den här storleken, ett stort dotterbolag till ett amerikanskt företag, är det möjligt att uppnå en överenskommelse. Den här koncernen förklarade sig vara positiv till att pröva alternativa produkter, och detta inte bara i Luxemburg utan även i Förenta staterna, eftersom dess medlemmar mycket väl insåg att de skulle kunna bli de första som erbjöd alternativ på världsmarknaden, när dessa alternativ väl utvecklats. Jag tror därför att det är möjligt att träffa överenskommelser på området även i Förenta staterna, om det finns en politisk vilja till beslutsamma förhandlingar med industrierna.
Jag skulle vilja återknyta till en fråga som flera av talarna tog upp, nämligen de förslag Europeiska unionen tar med sig till Kyoto. Jag kan bara bekräfta vad kommissionären nyss sagt om detta. Europeiska unionens förslag till Kyoto består inte av ensidiga minskningar, utan är avsedda att försvara vår ståndpunkt under förhandlingarna i Kyoto. Vårt mål skall därför vara att i Kyoto uppnå ett ambitiöst avtal i denna fråga, och jag är överens med alla om att erkänna att Förenta Staterna spelar en mycket viktig roll i detta avseende. Rådet har beslutat att efter Kyoto ställa frågan huruvida förhandlingsförslagen skall omvandlas till ensidiga minskningar, men först efter Kyoto. Detta är vad rådet de facto beslutade vid sitt ordinarie möte den 16 oktober. Det kommer därför sannolikt inte att ske före Kyoto, men kanske efter. Jag kan inte säga det säkert, det är rådets sak att fatta beslut i frågan. Ordförandeskapet har hur som helst den bestämda avsikten att föra upp denna fråga på rådets dagordning så att ett beslut kan fattas.

Bjerregaard
Herr ordförande! Även jag skulle vilja tacka för debatten, som jag tycker har varit mycket konstruktiv, och jag skall bara vilja göra några enstaka anmärkningar. Jag vill gärna understryka, vilket även miljöminister Lahure sade i sin sista anmärkning, att debatten i dag har handlat om hur vi kan stärka vår position på bästa möjliga sätt i förhållande till de andra medspelarna i Kyoto. Jag tror att det var Bowe som sade att japanerna var mottagliga för mer påtryckningar, och det hoppas vi att även de andra länderna är. Frågan är nu i hur stor utsträckning vi kan pressa de andra länderna, så att vi kan nå högsta möjliga mål i Kyoto. Senare kommer vi att ha möjlighet att diskutera hur vi skall genomföra det och hur vi genomför resultaten i Europeiska unionen. Och som det också understryks av många av talarna, finns en lång rad användbara förslag.
Jag samtycker helt till de kommentarer som Graenitz gjorde om möjligheterna för att även koppla samman denna debatt med frågan om sysselsättning. Också jag tror - det har vi också understrukit i vårt meddelande - att det i en förnuftigt genomförd politik ligger en hel del möjligheter till sysselsättning och inte det motsatta, i vart fall som vi hörde någon gång, och det är viktigt att det ligger en hel del outnyttjade möjligheter i samarbetet med industrin. Rörande förslaget om ett internationellt klimatorgan vill jag säga att man ju strängt taget har satt upp ett sådant under FN och placerat det i Bonn, och det kan väl knappast på nuvarande tidpunkt vara förnuftigt att försvaga den institutionen genom att inrätta en annan.
Det är min uppfattning att vi i EU med de mål vi har ställt upp och med den stödjande politik som genomförts står väl rustade inför de förhandlingar som äger rum. Det enda som har förundrat mig i debatten har varit några få inlägg, där man gav uttryck för att vi i EU inte haft särskilt ambitiösa mål. Det är viktigt, som flera har sagt, att när man ser på problemets omfattning så skulle det inte ha gjort så mycket om målen varit högre satta, men när man i gengäld ser på vad vi möttes med från de andra länderna, finns det ju inget tvivel på att EU här har kunnat spela en ledande roll, och den avser vi naturligtvis också att spela i Kyoto och i Kyoto.

Ordföranden
Jag förklarar debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.
Omröstningen om rådets och kommissionens uttalanden kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Tullunion med Turkiet
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är betänkande (A4-0276/97) av Kittelmann för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågors vägnar om förslag till rådets beslut om förfarandet för antagande av gemenskapens ståndpunkt inom tullunionens gemensamma kommitté, som inrättats genom beslut nr 1/95 av associeringsrådet EG-Turkiet om genomförandet av tullunionens slutfas (5372/97 - C4-0081/97-96/0020(CNS) (Förnyat samrådsförfarande).

Kittelmann
Herr ordförande, ärade kollegor! Till skillnad från många debatter som vi haft om Turkiet, rör det sig här om en skyldighet som mer är av teknisk art, nämligen att inrätta en gemensam kommitté för genomförande av tullunionen. Kommittén skall, enligt associeringsavtalets artikel 24, vara rådgivande åt associeringsrådet, svara för utbyte och samråd - det handlar här om åsikts- och erfarenhetsutbyte - och skall formulera rekommendationer till associeringsrådet.
Redan vid sitt sammanträde den 10 juli 1996 tog Europaparlamentet med stor majoritet ställning om förslaget till rådets beslut om förfarandet. Den 19 februari 1997 beslöt rådet att på nytt höra Europaparlamentet enligt artikel 113 i EG-fördraget om detta förslag.
Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor behandlade förslaget till betänkande vid sammanträden den 16 och 24 september. Vid det sistnämnda sammanträdet godkände utskottet förslaget till resolution med 23 röster för, 1 röst mot och 1 nedlagd röst.
Vi har diskuterat den rättsliga grunden, dvs. frågan om artikel 113 här är den riktiga. Utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet hade föreslagit att en annan rättslig grund borde vara aktuell. Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har gemensamt med utskottet för externa ekonomiska förbindelser, som också enhälligt röstat ja, enligt yttrandet från rättstjänsten beslutat att artikel 113 skall gälla eftersom artikel 113 i princip gäller för handelsavtal och därför passar just här.
Väsentligt för rättstjänstens rekommendation var att frågan om rättslig grund till slut blivit inaktuell sedan rådet godkänt Europaparlamentets ändringsförslag, som garanterar Europaparlamentet rätt till information. Under dessa omständigheter kan den föreslagna nya rättsliga grunden godkännas oberoende av att vi från början ville ha det så.
Jag vill bara kort säga att vi i den politiska diskussionen mycket ofta diskuterar frågor med varandra som är mycket viktiga, men att det här handlar om att hålla på fördragsregler, nämligen att förbereda tullunionen via associeringsrådet.
Som avslutning skulle jag vilja hänvisa till att vi i denna fråga tidigare alltid betonade hur tullunionen skulle fungera, att den som hitills varit tullunionens vinnare är Europeiska unionen. Genom otroligt stora exportfördelar drar vi fördelar av att Turkiet mest importerar halvfabrikat från Europeiska unionen och det är vår skyldighet att göra allt för att etablera jämbördiga förbindelser inom tullunionen mellan Europeiska unionen och Turkiet.
Jag är säker på att vi idag vid omröstningen kommer att göra vår plikt och jag ber er, att som den stora majoriteten i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och utskottet för externa ekonomiska förbindelser, rösta ja och vid omröstningen godkänna rådets förslag.

Efraimidis
Herr ordförande! Som herr Kittelman sade, frågan är juridisk, den uttrycker tekniska åsikter och frågor om bestämmelser och successiva beslut från rådet och kommissionen. Allt detta närmar han sig med sitt betänkande och jag skulle inte ha någon svårighet att hålla med, med vi måste se på saken politiskt och substantiellt.
För det första godkände Parlamentet tullunionen med Turkiet med grundval av löften och tryck för att landet skulle rätta sig efter vissa grundläggande förutsättningar avseende frågor om mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstaten, samexistens i enlighet med internationella bestämmelser vad gäller kurder, cyprioter och relationerna mellan Grekland och Turkiet.
För det andra gick parlamentet med på att den årliga rapporten skall läggas fram inför parlamentet för att det skall kontrollera om dessa villkor uppfylls. Alltså kan vi hålla med om vilken reglering som helst under förutsättning att dessa två grundläggande frågor uppfylls, alltså att Turkiet rättar sig efter villkoren samt parlamentets kontroll av huruvida Turkiet rättar sig eller inte rättar sig efter förutsättningarna, givet kommissionens betänkande. Allt annat utöver detta är listigheter och tjänar vissa stormakters egennyttiga ekonomiska, handelsmässiga och strategisk-politiska syften.

Kreissl-Dörfler
 Herr ordförande! För ett och ett halvt år sedan hade vi klart formulerat under vilka villkor vi skulle rösta ja till en tullunion och vi hade börjat ett långvarigt medlingsförfarande. Nu vill rådet genomdriva en ändring av den rättsliga grunden utan hänsyn till mig eller dig, ja t.o.m. utan debatt. Vi skall i frågor kring tullunionen finna oss i att bli underrättade i efterhand. Medlingsförfarandet var således bara ett spel för gallerierna.
Förra året insisterade vi på att arrangera en utfrågning innan beslutet, men nu är det inte längre aktuellt. Jag anser att denna ändring till förmån för artikel 113 olämplig och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt varnade i sitt yttrande för ett farligt prejudikat! Tullunionens förlorare hitills är de små och medelstora företagen i Turkiet. EU-exportörer däremot hämtar hem allt större vinster. Denna snedfördelning är ruinerande för Turkiet. Vi sa från början att Turkiets väg in i EU inte får blockeras. Turkiet måste på ett rättvist sätt kunna delta i förhandlingarna vid Europakonferensen. Villkor för detta är dock att Turkiet demokratiseras, respekt för mänskliga rättigheter och en politisk lösning av kurdfrågan. Detta innefattar även ett inställande av alla typer av krigshandlingar i norra Irak. Vi kommer tyvärr inte att kunna rösta ja till detta betänkande.

Souchet
Herr ordförande! Kittelmanns betänkande ger oss frånsett de tekniska aspekterna tillfälle att summera våra förbindelser med Turkiet och framför allt utvärdera om de politiska mål som åberopades för att rättfärdiga behovet av en tullunion verkligen har uppnåtts, eller är i färd att uppnås. En majoritet i parlamentet ansåg att det ökade välstånd som detta avtal skulle medföra för Turkiet och den politiska signal som det skulle utgöra, slutgiltigt skulle befästa landets plats bland demokratierna och stävja islamismen.
Verkligheten ser helt annorlunda ut eftersom det islamistiska partiet tog makten i Ankara bara några veckor efter det att kammaren på nämnda grunder godkänt avtalet om en tullunion. Ett annat argument hade tidigare också framförts, nämligen att tullunionen var förutbestämd att ersätta Turkiets anslutning till Europeiska unionen och utgöra den normala ramen för våra förbindelser med detta mycket närbelägna grannland.
Tvetydigheten är emellertid större än någonsin. Vid presentationen av Agenda 2000 här i parlamentet pekade van den Broek på vad han såg som Turkiets strävan att ansluta sig till unionen, och Ankara kommer att delta i konferensen för kandidatländerna, tvärtemot många medlemsstaters vilja. Vidmakthållandet av denna tvetydighet skapar fåfängt hopp, främst hos Turkiet, om att landet skall uppnå en ställning det inte kan göra anspråk på. Jag fruktar att besvikelse och utpressning, som i dag kan gälla tullunionsavtalet och i morgon Cypern, allvarligt kommer att skada våra förbindelser med detta stora land.
Om vi framhärdar i denna villfarelse, i stället för att tydligt lägga fram en särskild ram för samarbetet som är avpassad till omfattningen av våra förbindelser med Turkiet och vidareutveckla ett fruktbart samarbete, riskerar vi att skada det kapital av goda förbindelser som flera av våra medlemsstater har byggt upp och väcka konstlade och farliga motsättningar till liv. Jag tror att det är hög tid att vi lägger om kursen och grundar våra förbindelser med Turkiet på något annat än tvetydighet.

Van Dam
Herr ordförande! Största delen av gemensamma kommitténs beslut faller under artikel 113 i EG-fördraget. Det rör sig framförallt om skyddet av det fria handelsutbytet. Dessutom har parlamentets rättstjänst på grundval av EG-domstolens prejudikat visat på att den gemensamma kommittén inte strikt måste begränsa sig till befogenheter i enlighet med artikel 113.
Juridiskt finns det då inte heller mycket att invända mot rådets beslut att låta antagandet av ståndpunkten i gemensamma kommittén för tullunionen med Turkiet falla under artikel 113 i stället för artikel 235.
Det är märkligt att Europeiska kommissionen i första hand valde artikel 235 som rättslig grund utan att ange skälet till detta. Tvärtom, Europeiska kommissionen anger själv att den gemensamma kommitténs befogenheter faller under artikel 113. Kan kommissionen ange varför denna ologiska grund ändå valdes?
Utskottet för rättsliga frågor motsätter sig den ändrade rättsliga grunden och hänvisar därvid till förfarandet för att anta ståndpunkt i EES-kommittén och i associeringsrådet med Turkiet. Denna jämförelse haltar ändå eftersom den gemensamma kommittén ägnar sig åt en markerad, begränsad sektor, nämligen tullunionen och vissa bestämmelser om intellektuell egendom.
Utskottet för rättsliga frågor fruktar också att ändringen av den rättsliga grunden skadar den institutionella jämvikten i gemenskapen. Denna fruktan verkar vara en grov överdrift. Förslaget syftar på antagandet av ståndpunkt i en kommitté. Det är svårt att vidhålla att rådet skulle behöva rådfråga Europaparlamentet inför varje möte i gemensamma kommittén. Det har utlovats att parlamentet skall få kännedom om besluten årligen. Det är mer än tillräckligt.
Jag vill göra helt klart att vi gärna instämmer med kollega Kittelmanns betänkande som behandlar dessa svåra problem på ett tydligt sätt.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag skulle gärna vilja börja med att tacka för det stora arbete som föredraganden och hans föregångare, Matutes har utfört. Det förslag till beslut som debatterades i dag utarbetades av kommissionen i januari 1996 för att gemenskapen skulle kunna lägga fast sin ståndpunkt i det blandade utskottet för tullunionen EG-Turkiet. Det är klart att när utspelet blev fördragets artikel 113, så hänger det samman med att kommissionen hade den uppfattningen att det var en teknisk roll det var frågan om, och därmed föll befogenheten under tillämpningsområdet under artikel 113 i fördraget. Den nya behandlingen i Europaparlamentet, som sammanträdet i dag handlar om, rör nu uteslutande den rättsliga grunden för förslaget, som alltså ändrats av rådet efter den första behandlingen. Kommissionen har inga problem med att godkänna den nya rättsliga grunden, som rådet har önskat. Det bygger på ett annat arbetssätt än kommissionens, men det också korrekt. Kommissionen håller därför med om slutsatserna i Kittelmanns betänkande. Kommissionen menar i synnerhet att ändringen av den rättsliga grunden på intet sätt påverkar, varken det sätt det blandade utskottet fungerar på eller Europaparlamentets rättigheter, precis så som understryks i Kittelmanns betänkande. Och slutligen vill jag gärna tillägga att det är viktigt att denna rättsakt antas så snart som möjligt, så att den gemensamma kommittén för tullunionen kan börja fungera helt tillfredsställande.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.

Högskoleutbildning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0358/97) av Heinisch för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om förslag till rådets rekommendation om europeiskt samarbete i fråga om kvalitetssäkring i högskoleutbildning (KOM(97)0159 - C4-0263/97-97/0121(SYN)).

Heinisch
Högt ärade ordförande, kära kollegor! I utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media hävdar vi alltid betydelsen av rörligheten, inte bara för integrationen utan speciellt för våra ungdomar som i unga år förbereder sig för ett yrkesliv. Globaliseringen är i full gång. Det blir allt viktigare att lära sig språk, att lära känna kulturer och att flexibelt anpassa sig till situationer i andra länder. Av den anledningen välkomnar jag kommissionens initiativ att skapa ett europeiskt nätverk för kvalitetssäkring i högskoleutbildningen.
Valet av titel på förslaget finner jag olyckligt. Det handlar i första hand om en möjlighet att främja rörlighet och mindre om att kvalitetssäkra högskolorna. Naturligtvis är även detta angeläget och det är absolut vettigt att kräva kvalitetsriktlinjer i alla europeiska medlemsstater. Det borde vara en lägsta nivå på kraven, som inte får underskridas och som garanterar att kvaliteten vid våra högskolor inte sjunker utan helst förbättras. Det finns inget annat sätt för våra universitet att fortsättningsvis kunna stå sig i den internationella konkurrensen. Med rätta hänvisar medlemsstaterna till att innehållet i utbildningen absolut inte får hamna inom Europeiska unionens kompetens. Jag har därför i mitt betänkade anmodat medlemsstaterna att utveckla ett utvärderingssystem som helt klart lyfter fram universitetens oberoende.
Kommissionens förslag syftar visserligen till att i första hand ge studenterna och lärarna information om studiemöjligheter, studiemål och examina vid universiteten i de olika medlemsstaterna. Det skall underlätta för högskolorna att hitta eventuella syskonuniversitet och studenterna att hitta individuella studievägar i utlandet. Det är alldeles utomordentligt och jag välkomnar detta, då jag har egen erfarenhet av studenter och hur entusiasm och intresse för europeiska grannländer hindras genom brist på information.
Kommissionen förutsätter i sitt förslag att den skapar ett europeiskt nätverk. Det tycker jag är dumt och jag förstår att medlemsstaterna värjer sig mot detta. Att skapa ett sådant nätverk kan bara ske genom ett ömsesidigt förtroende och samarbete. Utan nationella yttre omständigheter och ett nationellt erfarenhetsutbyte är det svårt att föreställa sig förverkligandet av detta nätverk. Av den anledningen har kulturutskottet understött mitt ändringsförslag att rikta denna uppmaning såväl till kommissionen som till medlemsstaterna.
En kinkig fråga är som förut finansieringen av detta nätverk. Förslaget förutsätter en finansiering via programmen Sokrates och Leonardo, men utan parlamentets medbeslutande. Men det handlar om att nätverken redan är möjliga inom de telematiska näten inom Sokrates- och Leonardoprogrammen och därför välkomnar jag detta förslag.
Detta förslag handlar för övrigt om den första rekommendationen inom utbildningssektorn enligt artikel 126. Det understöder jag för sakens skull. Men för att minska förslagets bindande kraft har jag ersatt några av de operativa åtgärderna genom mindre bindande formuleringar. Jag är glad över att kulturutskottet antagit detta. Mitt förslag om att definiera begreppet högskoleinriktning har det också antagit.
Låt mig nu ta upp några punkter som jag tycker är mycket viktiga i mitt betänkande. Jag har initierat att redan nu skall de central- och östeuropeiska länderna tas med i utvecklingen av utvärderingssystem och skapandet av nätverket. Naturligtvis måste man ta tillräcklig hänsyn till deras speciella förutsättningar och problem. Vidare var det viktigt för mig att utvärdera forskning och undervisning eftersom jag är övertygad om att forskning och undervisning just för vetenskapen i framtiden måste vara av hög kvalitet. Vidare anser jag att vi borde utarbeta ett enhetligt och samarbetsfähigt kvalitetsbegrepp inom den kvalitetssäkring som vi eftersträvar, ett begrepp som alla högskolor kan identifiera sig med och enligt vilket utvärderingen av studievägarna kan göras. Utan en sådan konsensus är det utomordentligt svårt att genomföra en utvärdering som får genomslag i hela Europa. Tyvärr avvisades detta förslag av kulturutskottet. Men eftersom jag tycker att det är så viktigt, kommer jag på nytt att lägga fram det i PPE-gruppens namn och jag hoppas på stöd från kommissionen.
Mina damer och herrar, mycket talar för detta nätverk, för insyn i högskolornas kvalitet, för ett förtroendefullt samarbete mellan medlemsstaterna inom detta område. Så jag hoppas att kommissionen godkänner våra ändringsförslag och att Europaparlamentet röstar ja, vilket innebär att de hinder som tyvärr fortfarande finns för studenternas rörlighet, raseras.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Att bedöma kvaliteten på högskoleundervisningen är svårt och invecklat, förknippat med problem som gäller såväl skillnader mellan olika system som utbildningstraditioner, särskilt i fråga om hur examina motsvarar varandra. En bedömning av högskoleundervisningens kvalitet får inte leda till en strävan att slipa bort kulturella differenser. Målet måste vara att allt jämnare sprida multiplikatoreffekterna av ett brett upplagt samarbete. Alla EU-stater måste medverka. Viktigt vore det också att sörja för att de nyutbildade får arbete.
Heinisch framhåller i mitt tycke särskilt väl den stora vikten av högskolornas interna bedömning parallellt med yttranden av så kallade utomstående experter. Högskolestuderandena själva har också en central roll vid bedömningen av undervisningens kvalitet. Den feedback som en studerande kan ge sin högskola eller fakultet efter ett år vid ett utländsk universitet är värdefull. Forskarutbyte har också liknande positiva effekter särskilt vad gäller att skapa personliga kontakter och förtroende. Också av denna anledning är studentutbytet genom Sokrates-programmet så viktigt att resurserna för det på inga villkor får minskas, utan istället avsevärt måste ökas.
En bedömning av högskoleundervisningens kvalitet är en av de viktigaste nycklarna till utveckling när ett öppnare och insiktfullare samhälle skapas. Jag hade hoppats att kommissionen vågat komma med djärvare konkreta metoder för att förbättra utvärderingen. Praktisk tillämpning av teknologi borde stå överst på agendan. De allt mer avancerade Internet-förbindelserna och gemensamma elektroniska nätprojekt för högskolorna vore guld värda med tanke på en bedömning av undervisningen. De förenar de centrala bedömningspåverkande faktorerna: snabb och omfattande dataöverföring, gemensamma erfarenheter samt bättre förståelse för kulturella differenser.

Guinebertière
Herr ordförande! Först och främst vill jag gratulera min kollega Heinisch till det arbete som hon har genomfört på grundval av rådets rekommendation om kvalitetssäkring i högskoleutbildningen.
I rekommendationen uppmanas medlemsstaterna att utrusta sina högskoleutbildningssystem med mekanismer för kvalitetsbedömning och kvalitetssäkring.
Kommissionen utgår från principen att det är viktigt att en kvalitetsbedömning av högskoleutbildningen samtidigt grundar sig på europeiskt samarbete, utbyte av gränsöverskridande erfarenheter och positiva expertutlåtanden. Jag delar helt denna uppfattning, men anser att detta mål är lovvärt just för att det genom bedömningen möjliggör en säkrare uppskattning av styrkorna och svagheterna i de olika utbildningssystem som olika skolor i Europa företräder.
Av det skälet skall upprättandet av ett "Europeiskt nätverk för kvalitetssäkring" inte jäktas fram. Kvalitetssäkringsmärket är ett begrepp som är svårt att definiera och dessutom är jag rädd att risken är stor att man hamnar i en hierarkisk uppdelning av högskolorna.
De ändringsförslag jag har inlämnat å min grupps vägnar bygger vidare på föredragandens tankegångar. Vi får inte ifrågasätta de europeiska utbildningssystemens kulturella mångfald, som utgör en verklig tillgång. Det är också lämpligt att bevara högskolornas oberoende och därmed medlemsstaternas självständiga politik inom detta område.
Vidare får inte ekonomiska aspekter tillåtas hota undervisningens samlade pedagogiska värden. Arbetsmarknadens punktvisa krav får inte leda till att enbart de utbildningar som ligger i linje härmed får den största biten av kakan. Vi måste vara vaksamma mot detta.
Hela svårigheten med denna fråga ligger i att vi här jämställer universitet och tekniska högskolor. Alla vet att de inte har samma syfte och därför inte kan ha gemensamma kvalitetskriterier, som blir svåra att fastställa och vars huvuddrag vi måste precisera.

Ryynänen
Herr ordförande! Att utveckla utbildningen hör till EU: s centrala mål, men ansvaret för utbildningssystemen och undervisningens innehåll ligger entydigt på nationell nivå, alltså hos medlemsstaterna. Det är en princip som inte får bli bortglömd i diskussionen om europeiskt samarbete i fråga om kvalitetssäkring i högskoleutbildning.
Ett samarbete är meningsfullt om det ger ett mervärde och hjälper högskolorna i Europa att bättre uppnå sitt egentliga mål, dvs. att förbättra kvaliteten på forskningen och undervisningen av studenterna. Det målet främjas inte av ett centraliserat, enhetligt europeiskt utvärderingssystem. Detaljerade normer och bestämmelser från gemenskapens sida fungerar inte om man vill respektera högskolornas egenart och självständighet samt medlemsstaternas primära behörighet. Lyckligtvis har förslaget förbättrats utgående från responsen från medlemsstaterna, och Heinischs betänkande innehåller ytterligare viktiga förbättringar i riktning mot en lösare samarbetsrekommendation.
Syftet med utbildningssamarbetet är att stärka den europeiska konkurrenskraften och främja rörligheten bland studerande och forskare. Därför behövs alltjämt mer information om utbildningens struktur och innehåll i andra länder. På en mer gedigen kunskapsbas kan man i fruktbart samarbete bygga upp det förtroende som är nödvändigt. Vi kan lära av varandras praxis och erfarenheter, medan vi samtidigt tar vara på den rikedom som en kulturell mångfald ger och som återspeglas även i utbildningssystemen.
Utifrån från dessa principer kan jag ger mitt stöd åt att ett europeiskt nätverk för kvalitetsbedömning bildas. Nätverkets förnämsta uppgift blir alltså utbyte av information och erfarenheter samt tekniskt bistånd till medlemsstaterna för att ta fram bedömningsmetoder. Speciellt viktigt är det att finna lösningar för en bättre integrering av nyutbildade på arbetsmarknaden. För detta behövs mellan olika parter en mycket omfattande dialog om framtida behov och en utveckling av utbildningen så att dessa behov tillgodoses.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Tanken om att främja ett i sann mening europeiskt universitet av hög kvalitet håller på att slå rot. I en fransk kvällstidning uttryckte nyligen två ansedda universitet önskemål om att ett sådant skulle inrättas. Vi skall glädja oss åt sådana initiativ, men även om idén är på frammarsch får vi inte underskatta den väg som återstår eller de hinder vi kommer att möta.
Därför kommer denna rekommendation från kommissionen lägligt, även om den är formell, och jag vill också gratulera Heinisch till ett väl utfört arbete. Som hon så riktigt understryker kvarstår att högskolornas oberoende är en prioritet som inga rationaliseringssträvanden bör rucka på. För övrigt vilar idag högskolesamarbetet på ett antal program som bildar grundval för en europeisk universitetspolitik - jag tänker då på programmen Sokrates och Leonardo.
Först av allt är det lämpligt att utrusta dessa program med tillräckliga ekonomiska resurser. För vad är det som i slutänden kvalitetssäkrar utbildningen? Kanske är det medlemsstaterna själva, men också erkännandet från universitetssamfundet, som samfällt bekräftar denna kvalitet på gemenskapsnivå genom mekanismerna för utbyte och samarbete.
Vi får inte förlora denna tanke ur sikte, särskilt inte i ett skede då ett antal länder i Central- och Österuopa associeras till våra utbildnings- och ungdomsprogram som ett led i den kommande utvidgningen.

Lukas
Herr ordförande! Studenters och forskares rörlighet inom Europa är fortfarande alldeles för dålig. Just på universitetsutbildningens område borde integrationsprocessen utvecklas, en integrationsprocess som är varaktig och som äger rum på många plan och som kan fungera utan att för den skull skapa dyra institutionella organisationer. Brist på kunskaper om högskolornas strukturer i andra medlemsländer samt kvalitet och innehåll i studieorganisationen, framför allt om exmensmetoder och slutexamina, försvårar för närvarande samarbetet mellan högskolorna.
Utvärderande undersökningar kan här bidra till värdefull upplysning och främja studenters och forskares rörlighet. En ökad rörlighet och en mer sammanlänkad utbildning skulle kunna leda till positiva effekter på Europa som näringslivszon som inte skall underskattas. Att gynna kvalitetssäkring och samarbete mellan högskolor kan bara fungera om det finns ett ömsesidigt förtroende. Varje skymt av tvång, vare sig det sker från nationell sida eller från gemenskapens sida, måste därför redan från början uteslutas.
Den kulturella mångfalden som även kommer till uttryck i bildningssystemens diversitet måste respekteras. Principerna för insyn och subsidiaritet har en speciell betydelse i samband med högskolornas autonomi och bevarandet av deras typiska profil. I en tid när arbetslösheten står överst på dagordningen i alla europeiska institutioner anser jag att det är mycket viktigt och positivt att även kunna hitta sysselsättningspolitiska argument i denna fråga. Jag tänker t.ex. på det ömsesidiga erkännandet av examina och att underlätta inträdet i yrkeslivet.

Perry
Herr ordförande! Jag vill börja med att säga att jag i stort instämmer med kommissionens förslag och utan tvekan med betänkandet av min kollega Heinisch och de ändringsförslag som hon rekommenderar.
Jag tror att vi alla i Europa nu är överens om att sysselsättningen har en hög prioriteringsgrad och att vi hjälper sysselsättningen, i synnerhet unga människors sysselsättning, genom att se till att enhetsmarknaden fungerar bra och att vi har en väl utbildad befolkning. Förslaget går en bit på vägen till detta.
I Europa har man fortfarande svårigheter att godta högskolemeriter. Till exempel får vi i utskottet för framställningar fortfarande framställningar från medborgare i Europa som upptäcker att deras högskolemeriter inte godtas i det ena eller andra landet. Att ta in utländska experter i kvalitetssäkringsprocessen skulle på många sätt hjälpa oss att säkra att utbildningsnivåer och -åtgärder i ett land godtas i ett annat land.
Jag vill också godkänna ändringsförslag 59 som säger att alla aktörer måste vara med och räknar upp aktörerna. Studenter har redan nämnts, men vi får inte glömma affärsvärlden eller yrkessammanslutningar. De måste absolut inbegripas i kvalitetssäkringen.
Eftersom jag har varit med om kvalitetssäkring i utbildningsförfaranden i Förenade kungariket, vill jag slutligen uppmana kommissionen och alla berörda i frågan att vara enkla: vi vill inte ha för mycket byråkrati eller ett förfarande där ifyllda formulär och register anses viktigare än att ge en god utbildning, vilket är det som efterfrågas.
Om vi går efter detta betänkande kommer vi att hjälpa högskoleutbildningen, enhetsmarknaden och de unga att få den sysselsättning de behöver.

Bjerregaard
Herr ordförande, ärade ledamöter! Först och främst vill jag gärna tacka parlamentet och föredraganden, Renate Heinisch, för den snabbhet med vilken de behandlat förslaget, vars ämne är av stor betydelse, samtidigt som det, som det understryks, är ett mycke känsligt ämne.
På den begäran av rådet, som det lade fram som ett led i sina slutsatser i november 1991, har kommissionen under 1995 och 1996 satt i gång en rad pilotprojekt för att pröva olika metoder innan den utarbetade sitt förslag till rekommendation. Alla som har deltagit i detta projekt, det må röra sig om representanter för ministrar, rektorskollegier, högre utbildningsinstitutioner, myndigheter med ansvar för kvalitetsbedömning, alla har insisterat på att kommissionen skall göra en insats för att främja EU-samarbetet på det här området. Det är värt att notera att det, efter att vi har gått in i informationssamhället, har blivit av avgörande betydelse för EU-medborgarna att det ställs stora krav på utbildningarnas kvalitet. Att främja sådana kvalitetsutbildningar har nu även blivit en uppgift för gemenskapen.
Det är en nästan omöjlig uppgift att definiera vad begreppet kvalitet i samband med högre utbildning är för något, när utbildningssystemen inom EU är så olika som de är, vilket också har framgått av debatten här i kväll. Därför har vi inte ens en gång försökt. Hur skall man bära sig åt för att ge en samlad definition av de olika arbetsmetoder, den olika grundsyn och de olika traditioner som är oupplösligt förenade med varje utbildningssystem. Om man följer denna rekommendation och respekterar de principer som bör utgöra grundvalen för de olika behandlingssystemen, så kommer man där att kunna skapa det förtroende som krävs i samarbetet med universiteten.
Vi hoppas således att den bristande förståelsen och den därav följande bristen på tillit framledes kommer att leda till långt färre problem i samband med till exempel erkännande av examensbevis och därmed i verkligheten av arbetskraftens fria rörlighet. Det kan nämligen konstateras, att huvuddelen av dessa problems skylls på att den mottagna undervisningen är inte är känd. I detta sammanhang kommer inrättandet av ett europeiskt nätverk för kvalitetssäkring bestående av representanter för ansvariga myndigheter och universitetssammanslutningar i medlemsstaterna att kunna bidra till ett bättre erfarenhetsutbyte. Jag vill gärna slå fast, att det är kommissionens önskan, att denna rekommendation blir ett användbart verktyg för de aktörer, som ansvarar för att det genomförs kvalitativa utvärderingar av utbildningarna. Detta verktyg kan per definition varken användas vägvisande eller preskriptivt, lika lite som det får vara för specifikt.
Jag vill därför ännu en gång tacka föredraganden, Renate Heinisch, och övriga ledamöter av kultur- och utbildningsutskottet, som har lagt fram förslag till ändringar eller rentav förbättringar av och tillägg till texten, utan att själva andan i rekommendationen ändras. Jag tänker här på de 17 av de 38 ändringsförslagen, som kommissionen är inställd på att godkänna. De ändringar, som vi således har valt att ta fasta på, är bl.a. de som berör utbildningssystemens olikheter, de högre utbildningsinstitutionernas oberoende och medlemsstaternas önskan om att få deltaga aktivt i upprättandet av ett europeiskt kvalitetssäkringsnät. De övriga 21 ändringarna har kommissionen inte kunnat godkänna, bl.a. på grund av att de innehåller vad vi anser vara irrelevanta tillägg, till exempel referenser till tredje land och inbegripande av forskning. För det andra på grund av att de utesluter referenserna till kommissionens vitböcker och grönböcker, vilka utgör grunden för rekommendationen, där frågan om sammanhangen mellan arbetsmarknadens behov och samhället i allmänhet belyses. Och för det tredje eftersom de föreslår en kortfattad presentation av de olika etapper av utvärderingen av de aktörer, som är involverade i de enskilda etapperna, istället för den detaljerade och analytiska presentation som kommissionen har gjort. Med dessa anmärkningar vill jag ännu en gång tacka för behandlingen här i kväll.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.30.

Ändring av artikel 154 i arbetsordningen
Ordföranden
Nästa punkt på förerdagningslistan är betänkande (A4-0345/97) av Dell'Alba för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöternas immunitet om ändring av artikel 154 i Europaparlamentets arbetsordning om rapport till Europarådets parlamentariska församling.

Dell'Alba
Herr ordförande, mina damer och herrar! Även om den här ändringen är av teknisk natur, så har den en viss symbolisk innebörd, framför allt som den diskuteras i denna lokal som vi åtminstone fram till nästa år delar med Europarådet. Vad handlar det om och vilket betänkande har jag fått uppdraget att presentera? - I ett försök att göra vår arbetsordning mera lättläst föreslog Ford för någon månad sedan att ta bort hänvisningarna till våra relationer med Europarådet. Goda skäl låg bakom detta första förslag. Artikel 154 i arbetsordningen föreskriver att Europaparlamentet varje år skall skicka en rapport till Europarådet, som om vi parlamentariker skulle stå i underordnad ställning i förhållande till en storebror som vi just har börjar frigöra oss ifrån. De historiska skälen till detta är att 1952, dvs. när EKSG-fördraget undertecknades, föreskrevs speciella relationer med Europarådet som Europaparlamentet, i ett protokoll som undertecknades vid samma tid, beslöt att uppfylla genom att varje år skicka en rapport som med tiden har kommit att förlora all betydelse.
Vi har haft och fortsätter alltjämt att ha kontakter, inte intensiva, men likaväl kontakter, inte bara på administrativ nivå utan även när det gäller specialutskotten, ordförandeskapet, etc. Utan tvekan kommer utsikterna av en utvidgning och utökning av antalet medlemmar i Europarådet att medföra att denna institution även när det gäller denna utvecklingsfas kommer att föregå vår egen institution. Att bibehålla band som formellt sätt är en aning starkare än de vi har med de andra europeiska parlamenten har med andra ord varit viktigt för utskottet för arbetsordningen, även om presentationen av Fords betänkande var ett lämpligt tillfälle att ändra våra relationer. Det betänkande som jag presenterar i dag innehåller två förslag som bekräftar en situation som redan föreligger. Låt oss ta bort den obsoleta hänvisningen till denna moraliska skyldighet att presentera en årsrapport och begränsa oss till att i arbetsordningen föreskriva att Europaparlamentets olika organ i konkreta frågor skall samarbeta med Europarådet, och även när det gäller arbetsordningen erkänna betydelsen av det speciella förhållande som binder oss till Europarådet, om inte annat så därför att vi har samma arbetsplats. Vi begär också att ordförandekonferensen, som redan har den institutionella behörigheten, definitivt reglerar frågan om relationerna med Europarådet.
Det rör sig med andra ord om en liten ändring som i allt väsentligt understryker de historiska band med Europarådet som knöts i fördragen och som uppmanar de behöriga institutionerna, dvs. ordförandekonferensen, att vid lämpligt tillfälle reglera de befintliga relationerna, framför allt när det gäller mänskliga rättigheter och andra frågor av allmänt intresse. Det är med andra ord fruktbart att bibehålla dessa relationer och att avstå från de obsoleta former som vi i och med detta betänkande beslutar att avskaffa.
Jag hoppas att ni godkänner förslagen och att kammaren i morgon röstar ja.

Ford
Herr ordförande! Jag tar till orda för att tala om betänkandet av Dell'Alba om ändring av artikel 154. Jag måste erkänna att det är mitt fel. I min egenskap av ledamot i parlamentet under de senaste tretton åren slog det mig för en tid sedan då jag satt i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöternas immunitet att jag aldrig har sett att artikel 154 har använts. Det gjorde att jag framställde en fråga till parlamentets ordförande om när artikel 154 senast hade använts. Svaret blev 1969. Detta gäller en årsrapport som nu inte utarbetats under de senaste trettio åren. Jag följde logiken i tankegångarna och lade fram ett ändringsförslag om att artikel 154 skulle strykas. Men jag måste göra en bekännelse - sällsynt för politiker - och säga att jag hade fel. Richard Corbett, en man som har glömt mera om unionsfördragen än vad jag någonsin kunnat - eller någonsin kommer att kunna - påpekade vid ett kort besök i utskottet att detta är i själva verket en förpliktelse i fördraget. Jag har kontrollerat saken och så är det. Det står faktiskt så i EG-fördragen. Artikel 2 i protokollet om samarbete med Europarådet, en bilaga till EKSG-fördraget, säger att gemenskapernas Europaparlament varje år skall lägga fram en rapport om sina verksamheter.
Jag är därför rädd att vi måste hålla oss till det. Jag är förbryllad över att 17 ordförande i denna institution har lyckats bortse från artikeln. Jag är också intresserad av hur kommissionen, som är fördragens väktare, inte under de senaste 28 åren har lyckats säkra att artikeln har följts. Vi borde ha ställts inför EG-domstolen, fastän jag antar att kommissionen också är medveten om artikel 4 i samma protokoll som fastställer att kommissionen skall upprätta en dialog med Europarådet. Jag tillkännager att jag kommer att fråga kommissionen när det senast gjordes.

Ordföranden
Sammanträdena i utskottet för arbetsordningen måste verkligen vara spännande!

Donnelly, Brendan
Herr ordförande! Det är tydligen på modet för labourpolitiker att offentligt be om ursäkt för sina misstag. En ännu mer berömd labourman gjorde det nyligen. Ford följer i berömda spår.
I min åsikt motsäger inte betänkandet av Dell'Alba formellt föpliktelsen i fördraget, till vilken Ford hänvisade. Det är helt riktigt att ordförandekonferensen skall ha rätt, som Dell'Alba föreslog, att styra och övervaka förbindelserna mellan Europaparlamentet och Europarådets parlamentariska församling och det är deras sak att bestämma om det inte lugnt och diskret skulle passa att inte respektera snarare än att följa denna föråldrade men inte åtlydda bestämmelse i fördragen.
Jag är inte orolig för att rösta för betänkandet av Dell'Alba. Formellt sett finns det ingen motsägelse. Politiskt sett är det kanske helt riktigt att gå över till denna situation och det system som Dell'Alba föreslår.

Corbett
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Ford och Dell'Alba till att de finner så dunkla artiklar i arbetsordningen att de i själva verket inte genomförts på så länge, och sedan föreslå att de skall strykas, men som Ford redan har påpekat finns det en stötesten. Artikel 2 i protokollet, som bifogas EKSG-fördraget, gör det faktiskt till en rättslig förpliktelse. Varför finns det en sådan rättslig förpliktelse? Herr ordförande, alla vice ordföranden utöver er själv skulle faktiskt självklart komma ihåg att när kol- och stålgemenskapen upprättades var det bara sex stater som avvek från de dåvarande fjorton som utgjorde Europarådet och dess något större parlamentariska församling. De började som pionjärer och denna artikel symboliserade det faktum att de lämnade dörren öppen för andra att följa efter senare, men uppehöll kontakterna: ett mycket klokt beslut som historien bekräftade, eftersom de övriga staterna till sist slog följe med dem.
Det skulle kanske därför inte vara riktigt att stryka ett sådant symboliskt förfarande. Även om vi kanske inte är beredda att genomföra det borde vi inte göra oss av med det. Vem vet när det kanske blir lämpligt att göra det igen i den europeiska integrationens historia. Men även om vi inte står inför en sådan situation är i varje fall respekten för fördragen grundläggande. Fördragen är Europeiska unionens grundlag. Det kanske är en dålig grundlag, dess lagar kanske inte är så väl upplagda, det kanske finns en massa artiklar som man har glömt bort, men inte desto mindre är det en grundlag. Fördragen fastställer unionens behörighetsområde och institutionernas makt och vi bortser från fördragen på egen risk. De är grundvalen för parlamentets makt och kan inte helt glatt förbises. Därför uppmanar jag parlamentet och alla som har kommit för att lyssna till denna debatt att stödja det ändringsförslag som lagts fram av Glyn Ford till detta betänkande och som jag tror är i det närmaste förenligt med fördragsbestämmelsen och säkra att parlamentet håller sig inom grundlagen.

Dell'Alba
Herr ordförande! Tillåt mig helt kort att i egenskap av föredragande tacka de kolleger som deltagit i denna omfattande och historiska debatt. Låt mig dessutom säga att personligen har jag alltid hävdat att den juridiska basen för ändringen återfinns just i det fördrag som nämnts. Maastrichtfördraget säger nämligen i artikel 320: " Gemenskapen skall på alla sätt verka för ett konstruktivt samarbete med Europarådet." Att å andra sidan - och jag ställer frågan till författarna, i avvaktan på att vi skall diskutera detta imorgon - utgå från ett protokoll från 1952 som bland annat vill att ledamöterna av detta vårt parlament skall väljas bland ledamöterna i Europarådet, verkar uppriktigt sagt en aning anakronistiskt. Vi har denna text som stöd och vi har enligt min åsikt fördraget i vilket en artikel ägnar uppmärksamhet åt samarbetet med Europarådet: det tycker jag verkligen räcker. Låt mig bara påpeka detta utan att gå in alltför mycket i detalj på ett protokoll som, uppriktigt sagt, verkar en aning föråldrat.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.15.)

