Slutsatser för Europeiska rådets möte 29 och 30 oktober inklusive mandat och befogenheter för Europeiska rådets ordförande och den höge representanten för Unionens utrikes- och säkerhetspolitik/kommissionens vice-ordförande samt sammansättningen av den nya kommissionen (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rapporten från Europeiska rådet och uttalandet av kommissionen - Slutsatser för Europeiska rådets möte 29 och 30 oktober inklusive mandat och befogenheter för Europeiska rådets ordförande och den höge representanten för Unionens utrikes- och säkerhetspolitik/kommissionens vice-ordförande samt sammansättningen av den nya kommissionen.
Fredrik Reinfeldt
Herr talman! Det är roligt att vara tillbaka här och kunna rapportera för er om resultatet av Europeiska rådets möte, som visade sig bli en synnerligen komplicerad utmaning.
Jag ska berätta hur läget var kvällen före Europeiska rådets möte. Vi stod i löpande kontakt med Prag och andra huvudstäder. Hur skulle vi lösa tjeckernas begäran angående stadgan om de grundläggande rättigheterna? Det fanns många olika bud, och flera andra medlemsstater begärde undantag och särbehandling.
Däremot var budskapet tydligare om klimatförändringen, som var den andra huvudfrågan vid mötet. Ett antal medlemsstater meddelade att de inte var redo att göra bindande utfästelser om klimatfinansiering, alltså om att finansiera anpassnings- och begränsningsåtgärder i utvecklingsländer.
Med tanke på detta är jag nöjd med resultatet av mötet. Jag ska gå igenom det viktigaste.
Inför klimatkonferensen i Köpenhamn i december var det Europeiska rådets målsättning att fortsätta att gå i spetsen på klimatområdet. Men vi ska inte inbilla oss något - förhandlingarna var både långa och besvärliga. Våra diskussioner utmynnade dock till slut i att Europeiska rådet ställde sig bakom kommissionens bedömning på 100 miljarder euro per år fram till 2020. Rådet bedömde att det internationella offentliga stödet behöver vara i storleksordningen 22 till 50 miljarder euro senast samma år.
Det är bara tio år kvar till 2020. Vi behöver öka tempot, och rådet konstaterade att vi under perioden 2010-2012, utöver de nämnda beloppen, behöver en global finansiering som motsvarar 5 miljarder euro årligen.
Slutsumman får fastställas när vi ser vad Köpenhamnskonferensen gav. EU och medlemsstaterna är redo att dra sitt strå till stacken, om andra viktiga aktörer vidtar jämförbara åtgärder. Det känns mycket glädjande att vi vid Europeiska rådets möte kunde enas om ett starkt mandat på det här området.
För några dagar sedan återvände jag hem efter förhandlingarna med premiärminister Manmohan Singh vid toppmötet mellan EU och Indien i New Delhi. Och dessförinnan, i förra veckan, överlade jag med president Barack Obama vid toppmötet mellan EU och USA i Washington.
Överenskommelsen i Europeiska rådet gav EU en mycket stark förhandlingsposition. Vår enighet gjorde att vi kunde sporra övriga parter med trovärdigheten i behåll. Vi kunde lägga fram våra åtaganden. Vi kunde säga vad vi förväntade oss. Och vi kunde också, än en gång, gå i spetsen på ett område som är avgörande för alla medborgare.
Mötet i förra veckan behandlade också den ekonomiska och finansiella situationen. Visserligen finns indikationer på att det ljusnar för världsekonomin, men Europeiska rådet framhöll att vi inte får nöja oss med det. Nästa år kommer, med ett undantag, alla medlemsstater att överskrida treprocentsgränsen för budgetunderskottet, och vår totala BNP-minskning sedan ingången av 2008 är 4,7 procent. Detta är två goda argument för att vi inte ska avsluta våra stödåtgärder förrän vi vet att återhämtningen varar. Fram till dess behöver vi stärka förtroendet och fortsätta att arbeta med våra strategier för hur vi ska lösa situationen.
Europeiska rådet gjorde viktiga framsteg beträffande att stärka tillsynen av finansmarknaderna. Vi har nått bred enighet om att inrätta en europeisk systemrisknämnd.
Ordförandeskapet kommer nu att börja överlägga med Europaparlamentet om dessa förslag. Vi vill nå en överenskommelse om ett paket för inrättande av en ny tillsynsstruktur. Vi vill se till att den finansiella kris som nyligen drabbat oss inte upprepas.
När allt detta är färdigt och under genomförande måste vi inrikta oss på att slå vakt om arbetstillfällen. Mer än fem miljoner européer har redan blivit av med jobbet, och långt fler än så kommer att bli arbetslösa framöver. Det är vår uppgift att bryta trenden.
När jag den 15 juli föredrog det svenska ordförandeskapets prioriteringar för er, sade jag att EU behöver gå stärkt ur krisen. Jag sade att hanteringen av den ekonomiska och finansiella krisen var en av våra viktigaste uppgifter. Så är det fortfarande. Därför avser vi att återkomma till dessa viktiga frågor vid Europeiska rådets möte i december.
Ett annat viktigt mötesresultat var att vi antog EU:s strategi för Östersjöregionen, som bygger på ett initiativ från parlamentets sida. Vår ambition för strategin är att vi med dess hjälp ska kunna ta itu med de allvarliga miljöutmaningarna för Östersjöns del, och bidra till att göra regionen ekonomiskt framgångsrik. Jag är övertygad om att initiativet får positiva återverkningar på fler håll i Europa, att det för regionerna närmare varandra och ökar hela EU:s konkurrensförmåga.
Vi har också överlagt om rättsliga och inrikes frågor. Vi välkomnade att det går så bra med genomförandet av åtgärder mot olaglig migration i Medelhavsområdet, och har efterlyst ytterligare insatser på ett antal enskilda områden.
Jag förstår att ni också vill diskutera institutionella frågor nu under eftermiddagen. En stor del av överläggningarna handlade givetvis om detta.
En nyckelfråga var faktiskt just hur vi ska få Lissabonfördraget att träda i kraft snabbt. Det är avgörande för att vi tillsammans ska kunna ta itu med de utmaningar som väntar oss.
Konsultationerna var många och mycket invecklade, men till slut lyckades vi förankra Tjeckiens önskemål.
När detta godkännande getts var president Václav Klaus beredd att underteckna fördraget, vilket han - som ni alla vet - sedermera gjorde för en vecka sedan. Tjeckien deponerar just nu det slutgiltiga ratifikationsinstrumentet hos de italienska myndigheterna. Därmed träder Lissabonfördraget i kraft den 1 december. Jag vet att en överväldigande parlamentarisk majoritet här delar min glädje och lättnad över att vi nu kan sätta punkt för denna utdragna prolog till de institutionella reformerna.
Europeiska rådet utvärderade också hur det går med förberedelserna inför vissa andra fördrag. Rådet enades om riktlinjerna för den europeiska avdelningen för yttre åtgärder och uppmanade den framtida höga representanten att lägga fram ett förslag om hur avdelningen ska organiseras och arbeta.
Sedan har vi personfrågorna. Vi behöver tillsätta de befattningar som inrättas genom Lissabonfördraget. Vi behöver i samråd med er utse en ny kommission. Jag avser att sammankalla ett möte mellan stats- och regeringscheferna den 19 november för att nominera Europeiska rådets ordförande, den höge representanten och rådets generalsekreterare.
Jag vill framhålla att den höge representanten måste nomineras innan vi utser kommissionen, och att nomineringen behöver föregås av lämpliga kontakter med parlamentet. Som ni vet blir vederbörande också vice-ordförande i nästa kommission, och därför erfordras parlamentets godkännande.
Jag ska inte spekulera om vilka personer som kommer att utses, men låt mig påpeka att det inte bara är individerna som räknas, utan också deras verksamhetsområden och arbetsmetoder.
Tack vare Europeiska rådets möte i förra veckan har vi kommit betydligt längre, inte bara på en av de viktigaste punkterna, utan också med andra frågor som är avgörande för Europas och vår planets framtid.
Jag uppskattar att mina kolleger haft en sådan konstruktiv inställning till de utmaningar som vi alla står inför. Men ni vet lika väl som jag hur mycket som återstår att göra. Jag kan lova att jag kommer att vara synnerligen upptagen de närmaste veckorna. Jag ser fram emot att fortsätta vårt nära samarbete med parlamentet om en rad viktiga frågor.
Det återstår nu faktiskt bara 25 dagar till Köpenhamnskonferensen. Den ekonomiska krisen är långt ifrån över, men vi har ett starkt mandat inför klimatförhandlingarna. Vi är fast beslutna att fortsätta samarbetet för att utveckla nya tillväxtkällor och förbättra sysselsättningsläget.
Jag uppskattar att parlamentet fortlöpande har gett oss sitt stöd. Jag ser fram emot att besvara era synpunkter.
José Manuel Barroso
Herr talman! Låt mig komplettera statsminister Fredrik Reinfeldts bedömning av Europeiska rådets möte genom att kommentera två saker. Det gäller dels den politiska aspekten, och dels de institutionella frågorna.
På det politiska området var det viktigaste som vi levererade den mycket betydelsefulla överenskommelsen om våra åtgärder mot klimatförändringen. Vi vet alla att detta är besvärliga frågor. När så mycket står på spel blir färden aldrig strapatsfri. Faktum är att Europeiska rådets möte gav ett bättre resultat än jag först vågade tro. Kommissionens siffror godkändes under förutsättning att hårda villkor uppfylls.
Budskapet är tydligt: Europeiska unionen är redo inför Köpenhamn och redo att följa upp sina utsläppsminskningar med ett kraftfullt förslag om klimatfinansiering, helt i linje med kommissionens förslag i september, och det både på längre sikt och avseende så kallad snabbstartsfinansiering.
Om vi vill att utvecklingsländerna ska infinna sig vid förhandlingsbordet med seriösa begränsningsåtaganden, så måste industriländerna lägga pengarna på bordet. Vi bedömer att utvecklingsländerna 2020 behöver ytterligare cirka 100 miljarder euro årligen för att hantera klimatförändringen. Siffran har Europeiska rådets fulla stöd, precis som uppgiften om den troliga andelen internationellt offentligt stöd och enigheten om att EU ska stå för sin beskärda del av kostnaderna.
Men det är också uppenbart att övriga parter behöver visa att de kan leva upp till våra höga ambitioner. Vår politik går inte ut på att EU ska storma fram i täten, med en vag förhoppning om att andra ska ansluta sig. Det handlar om att använda en stark förhandlingsposition för att åstadkomma så stora internationella utsläppsminskningar som möjligt.
När jag i förra veckan besökte Washington och New Delhi, påmindes jag om hur långt dessa två partner till oss har kommit under det gångna året eller så. Man kan säga detsamma om andra länder, exempelvis Kina. Vi ska naturligtvis fortsätta att respektera det viktiga kravet på att allas vårt gemensamma ansvar för klimatförändringen åvilar parterna i olika hög grad. Men, som jag ofta brukar säga i dessa dagar: Vi sitter alla i samma båt, och EU kommer att fortsätta sina ansträngningar för att alla övriga aktörer ska ge ett meningsfullt bidrag. Vi behöver fortsätta att inrikta oss på slutmålet, det vill säga ambitiösa, seriösa och kontrollerbara utsläppsminskningar som garanterar att vi inte överskrider målet: att temperaturökningen ska vara mindre än 2 °C.
Hur är då utsikterna inför Köpenhamn? Det verkar nu troligt att Köpenhamnskonferensen inte utmynnar i det som vi arbetat för och kommer att fortsätta att arbeta för, nämligen att vi enas om ett regelrätt klimatavtal. Men för den skull ska vi inte finna oss i något mindre än ett avgörande genombrott i dessa förhandlingar. Till syvende och sist är det innehållet och inte formen som räknas. Jag anser att vi bör försöka få till stånd en helt färdig överenskommelse, som bygger på verkliga politiska åtaganden, som kan träda i kraft snabbt och där alla viktiga parter medverkar både ifråga om utsläppsminskningar och finansiering. Vi bör också fortsätta att kämpa för en slutlig överenskommelse om ett bindande avtal. För att det ska ske behöver vi arbeta med förenade krafter under de veckor som återstår till Köpenhamnskonferensen.
Vi har precis visat att vi, med gemensamma krafter, kan enas om ett fördrag som har gäckat oss mycket länge. Det var det andra viktiga resultatet av Europeiska rådets möte: Undanröjandet av de sista politiska hindren för en slutgiltig ratifikation av Lissabonfördraget. Nu kan vi se framtiden an med tillförsikt, för som statsminister Fredrik Reinfeldt sade kommer Lissabonfördraget att träda i kraft i början av nästa månad. Faktum är att kommissionen håller på att arbeta med genomförandet. Som en första konkret åtgärd inledde kommissionen i dag samrådet om medborgarinitiativet.
Jag vill ge statsminister Fredrik Reinfeldt en eloge för att han med så säker hand styrt skutan i hamn. Det svenska ordförandeskapet har uträttat ett utomordentligt arbete med att få Europeiska rådet att enas till slut. Men nu behöver vi ta itu med övergången, och helt naturligt inriktar vi oss på att utse dem som ska fylla de nya befattningarna.
Det är inte min sak ha synpunkter på kandidaterna till posten som Europeiska rådets ordförande. Om vi ser till den institutionella sidan av saken hoppas jag, som kommissionsordförande, dock starkt att stats- och regeringscheferna utser en person som blir en energisk ledare för Europeiska rådet - en ordförande som är en hängiven europavän och som kan ge långsiktig stadga åt Europeiska rådets verksamhet. Det gäller både internt, så att vi kan ange prioriteringar för längre tidsperioder än sex månader i taget, och mot omvärlden, så att vi med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens hjälp kan skicka ut konsekventa signaler till våra partner i världen.
Jag avser att arbeta hand i hand med Europeiska rådets nye ordförande, eftersom det är ett partnerskap som allt hänger på. Vi behöver på stats- och regeringschefsnivå enas om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik som Europeiska rådets ordförande ska föra på Europeiska unionens vägnar. Det behövs också en samsyn beträffande alla de gemenskapsbehörigheter där kommissionsordföranden ska företräda EU enligt fördraget. Det handlar om allt från ekonomi och handel till utvidgning, utvecklingsfrågor, energi och rättsliga frågor. Jag är fast besluten att detta partnerskap ska göra EU starkare och slagkraftigare, såväl internt som gentemot omvärlden.
Samma sak går förstås också att säga om den höge representanten. Jag tillstår mitt särskilda intresse för detta, eftersom den höge representanten samtidigt blir en av kommissionens vice-ordförande. Orsaken är delvis rent pragmatisk: Nomineringen av den vice kommissionsordföranden/höge representanten gör, i likhet med medlemsstaternas övriga nomineringar till kommissionen, att jag kan övergå till att bestämma hur nästa kollegium ska se ut och till att fördela dess arbetsområden. Men det finns även en politisk orsak: Jag är övertygad om att vår utrikespolitik ger mycket bättre resultat med en vice kommissionsordförande/hög representant. Till stöd har vederbörande en stark avdelning för yttre åtgärder, som under samma tak samlar både gemenskapens behörigheter och de europeiska expertkunskaperna om diplomatiska förbindelser mellan regeringar.
Så till kommissionen som helhet. Jag vill att kommissionen ska bestå av dugliga och hängivna européer, och att den ska utnyttja sin initiativrätt till fullo. För att så ska ske genomför jag just nu mina slutliga överläggningar med medlemsstaterna. Jag har uppmanat dem att presentera kandidater, även kvinnor. Sedan beslutar jag vilka arbetsområden de får. Arbetsområdena fördelas inte på enskilda länder utan på personer som brinner för vårt europeiska projekt.
Jag vill också att kommissionen ska ha ett starkt demokratiskt mandat. Därför kommer jag att respektera den parlamentariska utfrågningsprocessen här in i minsta detalj. Vi får inte dra benen efter oss när det gäller att tillsätta den nya kommissionen, men vi får inte heller ta genvägar med utfrågningarna. Jag ser fram emot att i nästa vecka diskutera med talmanskonferensen hur vi ska göra med detta.
Lissabonfördraget ger oss bättre möjligheter att leva upp till medborgarnas förväntningar. Det hänger framför allt på vår politiska vilja om vi ska lyckas tillvarata dessa möjligheter. Fördraget ger oss handlingsförmåga, men vi behöver också ha viljan att handla gemensamt.
Därmed har jag återvänt till vår utgångspunkt tidigare i eftermiddags. Utan de engagerade och hängivna människor som åstadkom det oerhörda för 20 år sedan hade det Europa som parlamentet företräder inte existerat - ett förenat och fritt Europa där vi visar varandra solidaritet. Vi behöver tända den lågan igen. Vi behöver återuppväcka 1989 års anda. Om vi bara är lika engagerade och hängivna, så är jag övertygad om att vi lyckas.
Joseph Daul
Herr talman, mina damer och herrar! Europas 27 medlemsstater har ratificerat Lissabonfördraget. Nu måste det ge resultat.
Det måste ge resultat i institutionellt avseende, och framför allt genom att inrätta ansvarsfulla befattningar snabbt. Det måste ge resultat på klimat- och energiområdet. Och sist men inte minst måste det ge resultat genom att åstadkomma en ekonomisk återhämtning.
Tjeckiens president har undertecknat Lissabonfördraget, och ratifikationsprocessen är äntligen över. Jag vill tacka Fredrik Reinfeldt.
Det är en utveckling som givetvis tilltalar Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater), som har satt stark prägel på fördraget. Men nu är det hög tid för den allmänna debatten i Europa att handla om annat än institutionerna, som bara är redskap för att förverkliga politiska ambitioner. I stället bör vi ägna oss åt själva ambitionerna.
Det är därför som min grupp uppmanar er, herr Reinfeldt, att göra ert yttersta för att vi snarast ska enas om namnet på rådets ordförande och den höge representanten. Det är därför som min grupp uppmanar er, herr Barroso, att - när medlemsstaterna väl har nominerat sina kandidater - fördela arbetsområdena så snart som möjligt före utfrågningarna i Europaparlamentet. Dessa bör för övrigt genomföras med största möjliga grundlighet.
Det är nog inga nyheter för herrarna Reinfeldt och Barroso om jag säger att diskussionen om vilken profil kandidaterna ska ha enbart intresserar det mikrokosmos som finns i Bryssel.
Jag ställer än en gång frågan: Vad vill medborgarna? De vill att deras problem med arbetslöshet, kreditmarknad och utbildning blir lösta. De vill att Köpenhamnskonferensen om klimatförändringen slutar överraskande framgångsrikt. Och de vill att vi ser till att 2009-2010 års vinter inte präglas av att gasbrist försätter halva kontinenten i en omöjlig situation.
För oss, för Europas institutioner och alldeles särskilt för Fredrik Reinfeldt är det därför en plikt att få upp ångan i det europeiska snälltåget, så att det inte längre behöver stanna till vid varje station!
Alla här i parlamentet inser hur svår uppgiften är. Ni måste göra en känslig avvägning mellan kandidaternas politiska inriktning, geografiska ursprung och receptivitet, samt likabehandlingsaspekten. Men det är er plikt att snarast få till stånd en slutlig uppgörelse i rådet, precis som det är parlamentets och parlamentsutskottens plikt att fälla sin dom över besluten på ett sätt som är ansvarsfullt och överensstämmer med det europeiska allmänintresset. Jag hoppas än en gång att detta blir en av det svenska ordförandeskapets framgångar, men för att åstadkomma detta nu behöver vi vara synnerligen snabba i vändningarna.
Klimatförändringen är ännu viktigare än de institutionella frågorna. Det är bara några veckor kvar till Köpenhamnskonferensen. Jag vill framför allt ge en eloge till Europeiska rådet, som än en gång visat sin vilja att fastställa och planera kvantifierbara mål för klimatåtgärderna och för minskningen av koldioxidutsläppen. Genom att utgå ifrån att våra partner är lika villiga som vi själva att göra bindande åtaganden visar rådet sin ansvarsfulla inställning.
Det vore otaktiskt av Europa att lägga alla sina kort på bordet före Köpenhamnskonferensen och låta USA, Kina, Indien och våra andra partner ange tempot. USA, Kina och Indien är i dag globala stormakter som också måste ta sitt ansvar. Europa tar sitt ansvar, men vi kan inte på egen hand rädda planeten. En politisk uppgörelse i Köpenhamn räcker inte. Det som räknas är att staterna gör kvantifierbara åtaganden.
Det första jag tog upp var att vi måste åstadkomma resultat. Först och främst gäller detta den ekonomiska återhämtningen och sysselsättningen, två områden som hänger ihop. Även om det verkar som om tillväxten tar fart igen, så är A och O att återhämtningen verkligen skapar nya arbetstillfällen, och att återhämtningen är robust och äger rum på en marknad som är såväl öppen som reglerad och fri från protektionism.
Det är detta som verkligen oroar européerna och som Europa och medlemsstaterna behöver prioritera, vid sidan av alla vardagliga administrativa bekymmer. Vi har i dag kunnat konstatera att det var beslutsamma människor som lyckades riva muren för 20 år sedan. Jag vill uppmana Fredrik Reinfeldt att sätta fart på stats- och regeringscheferna!
Hannes Swoboda
Herr talman, herr rådsordförande, herr Barroso! Det kanske är en ren tillfällighet - och en lyckosam sådan - att diskussionen hålls direkt efter Václav Havels anförande. Han har påmint oss om hur viktig den här processen var för tjugo år sedan. Jag föddes bara några kilometer väster om järnridån, men det kunde lika gärna ha varit på andra sidan. På den tiden befann jag mig i den sovjetiska ockupationszonen, och jag såg de ungerska flyktingarna 1956 och flyktingarna efter Pragvåren 1968, bland andra min parlamentskollega Libor Rouček. I och med Lissabonfördraget fullföljs den process som förenar Europa.
Václav Klaus hade antagligen ingen särskild tanke bakom att slutföra ratificeringen just den månad när vi firar tjugoårsjubileet av Berlinmurens fall, men det är en lycklig omständighet att fördraget blir giltigt just nu, även om det ännu inte trätt i kraft.
Nu är det dags att fatta beslut om personer. Jag avundas er inte den uppgiften, herr Reinfeldt. Men jag skulle vilja be er eller fråga er om följande: Är ni redo att i era samtal med regeringscheferna de närmaste dagarna se till att vi även geografiskt sett får en någorlunda bra jämvikt, som representerar det nya Europa? Är ni redo att också se till att kanske öka andelen kvinnliga företrädare? Det här säger jag inte bara med tanke på Cecilia Malmström och Margot Wallström som sitter här. Har dagens EU råd med så få kvinnor på toppositionerna, och det gäller även min egen grupp? Är det den bild som EU vill förmedla till medborgarna i dag? Parlamentets talman har redan nämnt detta. Det är naturligtvis inte ert fel om det inte sker, men jag ber er att åtminstone betona under samtalen att vi behöver en bättre geografisk jämvikt och könsfördelning i EU för att markera att vi företräder hela befolkningen i Europa.
Ni nämnde den höga representanten. Är ni redo att även se till att det står klart att den höga representant som ni utser inte får fulla befogenheter förrän ratificeringen har ägt rum och det finns ett beslut i parlamentet? Jag är förstås medveten om det tidsglapp som kommer att finnas, men det måste stå klart att den höga representanten, som även får rollen som kommissionens vice ordförande, behöver parlamentets godkännande. Vi måste vara mycket noggranna och samvetsgranna när vi ger vårt godkännande. Vi måste vara tydliga med att vi i synnerhet på detta område tar vår uppgift på allvar, och dessutom, herr Barroso, kan vi nog lova er att vi ska genomföra utfrågningarna korrekt och noggrant, men också med sikte på att fatta beslut så snabbt som möjligt, eftersom medborgarna i EU kräver att vi arbetar och kommer fram till avgöranden snabbt i stället för att ägna månader åt diskussioner om olika personer.
Det sista jag vill kommentera här är finanskrisen som ni nämnde, eftersom även den är ett stort bekymmer för oss. Med rätta nämnde ni arbetslösheten, som kommer att öka även i fortsättningen. Ni sade också att vi inte kan avveckla stödåtgärderna så länge arbetslösheten är av denna omfattning, för medborgarna förväntar sig också att vi inte accepterar en så hög arbetslöshet i det nya EU som vi har nu.
Sedan har vi debatten om skatt på finansiella transaktioner. Jag vet att den redan har överlämnats åt andra vid fem tillfällen, men det är troligen också viktigt att vi för den diskussionen, för att visa att vi menar allvar med kontrollen och inte önskar oss ett högt skattetryck. Men vi bör vara tydliga med att vi tänker använda alla de instrument som bidrar till att stävja spekulationer, och att resurserna främst är till för att hjälpa de banker som ändå fått problem samt för att förhindra en ny kris. När det gäller detta måste vi sända ut tydliga signaler.
Chefen för Goldman Sachs sade nyligen något som man verkligen behöver smälta, nämligen att han bara är en bankman som utför Guds arbete. Det är med säkerhet ett synnerligen cyniskt och kanske hädiskt uttryck, men det visar vilken mentalitet vissa av dessa personer har. De spekulerar i Guds namn, rent ut sagt. Vi ska inte påstå att vi fullbordar Guds verk genom budgetförordningen, utan vi måste i stället utföra ett mänskligt verk för att skydda människorna på denna kontinent mot arbetslöshet och spekulationer. Jag hoppas att ni kommer att fortsätta sända ut tydliga signaler i linje med detta under resten av det svenska ordförandeskapet.
Guy Verhofstadt
för ALDE-gruppen. - (FR) Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera Fredrik Reinfeldt och naturligtvis även Cecilia Malmström till ratificeringen av Lissabonfördraget. Man bör betona att det är tack vare er beslutsamhet som detta blivit möjligt. Det är tack vare er känsla för kompromisser som vi till slut nått målet. För det har funnits många pessimister, däribland parlamentet, som tyckt att vi skulle vänta till efter det brittiska valet eller inte ens fortsätta att vänta på en ratificering av fördraget. Därför är det tack vare er, och jag tackar er nu på allas vägnar för det arbete som gjorts. Det innebär att nästan tio års arbete nu kröns av framgång.
Jag vill också tacka er för dagens debatt, för att ni gått med på att tillsammans med gruppordförandena diskutera utformningen av befattningarna unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik och Europeiska rådets ordförande samt kommissionens sammansättning, eftersom det här är den enda debatten om denna fråga. Jag måste säga att man inte fått insyn i något annat! Vi läser mycket i tidningarna, och det är bra att vi ändå får veta lite i pressen om vad som pågår, men jag tycker att vi i framtiden måste tänka på hur vi ska få bättre insyn i denna process, som är oerhört viktig för EU.
Nu ska jag yttra mig om nomineringarna och kommer att ta upp synpunkterna i lite omvänd ordning.
Herr Barroso! Jag börjar med kommissionens sammansättning, eftersom det är den viktigaste frågan ur parlamentets perspektiv. Det är vårt ansvar, eller rättare sagt, det är ert ansvar, men det är tillsammans med er som vi måste fatta beslut. Det är vi som övervakar, vilket inte är fallet med Europeiska rådets ordförande.
Det vi ber er göra nu för första gången i era förslag är att dela upp ansvarsområdena i grupper. Vi föreslår faktiskt att ni skapar fyra portföljgrupper i kommissionen, för det första yttre åtgärder, för det andra innovation, klimatförändring och hållbarhet, för det tredje allt som har att göra med finansiell och ekonomisk rätt och för det fjärde inrikesfrågor.
Detta är absolut nödvändigt. Varför inte inrätta vice ordförande som verkligen skulle leda och ta ansvar för var och en av grupperna, som verkar vara resultatet av sunt förnuft inom kommissionen? En fördel med denna typ av organisation skulle vara att kommissionens arbete skulle förbättras ytterligare under ert ordförandeskap. Dessutom måste kommissionen också ha en jämn könsfördelning. Jag tycker att det är er uppgift att ta hänsyn till detta i valet av kandidater.
När det gäller den andra synpunkten, nämligen posten unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik, är det viktigaste att vi får någon som vill föra en konsekvent gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP) och en konsekvent gemenskapspolitik och någon som även står upp för mänskliga rättigheter och för in detta perspektiv i alla uppgifter som han eller hon utför. Slutligen måste vi ha någon som tror på en kraftfull europeisk avdelning för yttre åtgärder. Det är de tre viktigaste delarna i denna persons profil. Vi behöver någon som verkligen tycker att GUSP och gemenskapspolitiken måste integreras, vilket är helt logiskt, eftersom personen även kommer att vara vice ordförande i kommissionen.
Nu kommer jag förstås till den tredje befattningen, den som det talas mest om, den som så att säga är den mest attraktiva av alla, nämligen Europeiska rådets ordförande. Herr Reinfeldt, min grupp vill framföra tre synpunkter i denna fråga. Det är bara synpunkter, eftersom det är rådet som bestämmer. Lyckligtvis får parlamentet ändå lämna synpunkter och kan göra det öppet.
Först och främst måste det snarare vara en roll som chairman [ordförande] än som president [president], för att använda två engelska ord. Därtill måste den besättas med någon som tror på europeisk integration. Man måste ju trots allt vara katolik för att kunna bli vald till påve! Så om vi nu väljer en ordförande i Europeiska rådet måste vi välja någon som tror på europeisk integration, inte en skeptiker, som ibland är fallet ...
Slutligen måste personen tro på gemenskapsmetoden, för att man ska vara säker på hans eller hennes starka övertygelse om europeisk integration. Det är gemenskapsmetoden som är drivkraften i EU, inte mellanstatligheten! Mellanstatlighet är ett koncept för stora länder, även om det lyckligtvis finns stora länder som inte tror på metoden med mellanstatligt samarbete. Det är gemenskapsmetoden som Europeiska rådets ordförande måste stå för.
Jag har en sista sammanfattande synpunkt. Jag ber naturligtvis Fredrik Reinfeldt att nå enighet i rådet och att låta utnämningarna till och fördelningen av de olika rollerna återspegla den proeuropeiska koalition som finns i parlamentet. Därför behöver vi egentligen en kompromiss som ändå återspeglar sammansättningen av den proeuropeiska sammanslutning som driver EU framåt inom Europaparlamentet.
Rebecca Harms
Herr talman, herr Reinfeldt, herr Barroso! Jag tror att det är just minnet av de historiska händelserna för tjugo år sedan som kastar nytt ljus över dispyten om hur man ska förverkliga alternativen efter ratificeringen av Lissabonfördraget. Václav Havels utmärkta ord och hans idéer om Europa, å ena sidan, och de bagatellartade diskussionerna om personer och befattningar som pågått i bakgrunden i rådet, å andra sidan, passar på något vis inte ihop.
Ur mitt perspektiv ser det ut som om lättnaden över att Lissabonfördraget ratificerats efter nästan tio år nu ger utrymme för oro över huruvida det hela kommer att motarbetas eller inte i medlemsstaternas regeringar. Men vad vi i stället måste sträva efter - särskilt med tanke på hur kraftfulla applåder vi gav till Václav Havels anförande - och vad vi faktiskt måste uppnå är enighet om att vi behöver utse starka män och kvinnor till EU:s toppbefattningar samt att individuella intressen måste stå tillbaka, och det gäller även för de länder som faktiskt är emot en utökad integration.
Herr Reinfeldt, jag kan ännu inte gratulera er, för hittills ser jag inget av dessa starka män och kvinnor i ledningen för EU:s politik.
Jag kan tyvärr inte heller instämma i den enorma hyllning som vissa har framfört för vad vi har uppnått inför Köpenhamnsmötet. Jag kom just tillbaka från den senaste förberedande FN-konferensen i Barcelona, och våra förväntningar inför Köpenhamnsmötet blir allt mindre, vilket även bekräftades vid toppmötet här i Bryssel.
Det är fel att vi i Europa nu har intagit ståndpunkten att vi faktiskt redan har gjort allt vi kan och att det nu hänger på alla andra. Om man ser till vad EU faktiskt redan har gjort för en effektiv klimatpolitik som leder till minskade koldioxidutsläpp, vad som faktiskt har uppnåtts, vilka minskningsmål vi har fastställt och lagstiftningen i vårt klimatpaket, räcker inget av detta för att man ska kunna uppnå tvågradersmålet som det alltid talas om. Det vet alla, även på internationell nivå.
Om vi i Europa nu börjar ifrågasätta om vi verkligen vill ha en bindande överenskommelse, ifrågasätts även ett FN-förfarande som många européer stått bakom i många år. Jag tycker att ni verkligen ska tänka igenom de ståndpunkter ni framför i Köpenhamn. Det finns en sak som jag alltid oroar mig för: Här i parlamentet hör man ofta att hållbara strategier, resurseffektivitet och klimatskydd ska vara de nya hållpunkterna i EU:s ekonomiska och industriella politik. För detta fick också Václav Havel stora applåder. Jag får intrycket att européer - hur mycket de än betonar och applåderar detta - har tappat förtroendet för de framtidsorienterade jobben under den ekonomiska krisen, och att de därför just under den ekonomiska krisen lägger undan de framgångsrika strategierna för nya arbetstillfällen och framtidens marknader. Det gör mig mycket bekymrad. Den ekonomiska krisen är den sämsta ursäkten för att inte vidta ambitiösa åtgärder för klimatskydd. Klimatskydd och ekonomisk utveckling är faktiskt två sidor av samma mynt. Men det framgår inte alls av EU-besluten i rådet.
Timothy Kirkhope
för ECR-gruppen. - (EN) Herr talman! Först vill jag gratulera det svenska ordförandeskapet till framgången vid det senaste toppmötet, när det gäller att utarbeta EU:s ståndpunkt om klimatförändringen. Det är en av våra viktigaste uppgifter att hantera klimatförändringen, och det är en fråga där vi väntar oss och vill att EU ska ha en ledande roll. Den väl avvägda överenskommelsen om finansieringsformer är mycket välkommen och ger unionen en stark ställning i arbetet inför Köpenhamnsmötet.
Men jag måste nämna den diskussion som nu verkar dominera EU:s agenda, nämligen diskussionen om utnämningarna av Europeiska rådets ordförande och den höga representanten. Vi borde börja med att tydligt definiera befattningarnas räckvidd och karaktär, och först därefter slå fast vilka kvaliteter och vilken erfarenhet som krävs hos de personer som ska utses. Det är säkerligen logiskt för rådet att göra formella nomineringar och fråga ut kandidater före beslutet, bland andra eventuellt Guy Verhofstadt.
Men i stället förfaller diskussionen till en sjaskig dispyt mellan regeringschefer, som bara verkar vara intresserade av att skaffa jobb till sig själva, oavsett om de är från små eller stora länder, från norr, söder, öster eller väster, från vänster eller höger, och det handlar inte om huruvida någon faktiskt är den bästa kandidaten för ansvarsområdet.
Vad värre är har vissa till och med försökt att dela upp EU i två medlemskategorier genom att säga att det bara är personer från medlemsstater i Schengen- och euroområdet som är lämpliga. Jag befarar att detta är oacceptabel diskriminering, och det på en historisk dag när vi minns alla dem som stupat i krig och under en vecka när vi minns kristallnattens hemskheter och de tragiska händelser som följde, och när vi har firat alla gärningar som bidrog till kommunismens fall, i Polen där det började, i Ungern, i de baltiska länderna, i länderna i hela Öst- och Centraleuropa och naturligtvis slutligen i Berlin.
Det är rätt att kämpa för frihet och värde åt alla, inte för fina jobb åt några få utvalda.
Lothar Bisky
för GUE/NGL-gruppen. - (DE) Herr talman! Lissabonfördraget har ratificerats av alla 27 medlemsstaterna. Många kommer att fira det som en stor framgång, men min grupp kommer inte att delta i firandet. Jag har många gånger uppgett skälen till detta i parlamentet, och jag ska inte göra det igen.
Stadgan om mänskliga rättigheter kommer inte att omfatta medborgarna i tre av medlemsstaterna, och detta gör tyvärr att jag tvivlar på EU:s stora framgångar när det gäller att skydda de grundläggande rättigheterna. Jag nämner det särskilt med tanke på vårt högtidliga möte i dag och Václav Havels anförande. Men det är just för att vänstern i EU vill ha en social, fredlig och miljömässigt hållbar europeisk integration som vi även i fortsättningen ska använda fördragets ramar för detta ändamål. Det har vi gjort hittills, och det tänker vi fortsätta med.
I samband med detta kan jag bara välkomna att parlamentet nu får utökade befogenheter. Bland alla lovord, borde man också ha gett regeringscheferna rådet att ägna sitt senaste toppmöte åt mer konkreta politiska frågor. Den största utmaningen som världen står inför är klimatförändringen. Inför klimatkonferensen i Köpenhamn har EU tyvärr förlorat sin ledande roll, som var självpåtagen. För det första motsvarar inte innehållet i åtagandena om att minska koldioxidutsläppen det verkliga behovet. För det andra är det oacceptabelt att EU:s medlemsstater uppenbarligen vill undvika att ta sitt ekonomiska ansvar, även om vi i nuläget inte har råd att vänta med att agera.
Det handlar inte om huruvida Sverige snart är en vinodlingsregion, även om jag skulle unna er det. Det handlar faktiskt om överlevnad och i övrigt om freden i världen. Klimatförändringen orsakar redan fattigdom och svält, och den gör att miljoner människor tvingas fly från sina hemtrakter. Var och en i denna kammare har säkert någon gång talat om att de globala utmaningarna inte kan hanteras på nationell nivå. Klimatskydd, fred och fattigdomsbekämpning är just sådana utmaningar. Om EU inte agerar på ett konsekvent och förebildligt sätt när det gäller detta kommer EU att förlora i internationell betydelse.
William  Dartmouth
för EFD-gruppen. - (EN) Herr talman! Den nya befattningen Europeiska rådets ordförande, som alla verkar vara ganska engagerade i, är en utnämning för bara två och ett halvt år framåt och med mycket få uttryckliga befogenheter. Så någon borde tala om för Tony Blair att han inte ska bli så upprörd om han inte får den!
I samband med Lissabonfördraget blir tjugohundratalets verklige helige romerske kejsare, vår tids Karl den Store, med en makt långt mer omfattande än någon tidigare, naturligtvis kommissionens ordförande, vår egen José Manuel Barroso. Och det här säger jag trots Barrosos kommentar om partnerskap.
Men det är något helt annat med unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. Det finns en stor budget för att inrätta nya beskickningar, och jag måste påpeka att denna befattning även utgör ett hot mot de permanenta stolarna i FN:s säkerhetsråd, som innehas av Storbritannien och Frankrike, herr Daul.
Men det stora problem som EU:s medlemsstater står inför är inte att det finns för få beskickningar, utan att det finns för många arbetslösa. Här har vi firat tjugoårsdagen av Berlinmurens fall - och det med rätta. Men nu har vi fått en ny Berlinmur, inte längs nationsgränserna utan inom medlemsstaterna. Denna mur går mellan yrkespolitikerna i det politiska etablissemanget och folket.
Det är lite för sent att efterfråga insyn nu, herr Verhofstadt. Vissa av oss här kommer att fortsätta tala för folket och höja rösten mot de institutioner som har för lite demokratisk legitimitet. EFD-gruppen har redan påpekat detta vid flera tillfällen och kommer att göra det igen.
Hans-Peter Martin
(DE) Herr talman! Demokrati kräver en revolution, och det är aldrig fel, herr Dartmouth, att tala om vikten av insyn, herr Verhofstadt. Särskilt ni i det svenska ordförandeskapet skulle kunna vara ett lysande exempel på detta och faktiskt tala om för oss vad som pågår vid kohandeln om toppbefattningarna. Den är helt ovärdig det europeiska projektet. Och även José Manuel Barroso skulle kunna föregå med gott exempel vid utnämningen av ledamöterna i kommissionen. Tyskland och Österrike är dåliga förebilder när det gäller detta, och tyvärr även andra länder.
Det finns personer med rätt kvalifikationer här i kammaren, men de har ingen chans att bli godkända. Nu när Lissabonfördraget har antagits ber jag er att vara modiga och ärliga och erkänna att beslutsgången måste präglas av mycket mer tydlighet och insyn, när det gäller kommissionen och toppbefattningarna. Med så mycket expertis måste det gå att hitta bra personer i Europaparlamentet i stället för att leta fram dem i den ena eller andra regionen.
Fredrik Reinfeldt
Herr talman! Jag tackar ledamöterna så mycket för alla värdefulla kommentarer och frågor.
Precis som någon sade har det tagit ganska lång tid att få 27 medlemsstater att ratificera. Vi har diskuterat fördraget i många år, och jag blir alltid förvånad när jag sedan får frågor om hur snabbt vi kan sluta följa denna konstitution, eftersom jag måste bygga mitt arbete på fördragen. Där fastslås att de beslutande organen för rådets ordförande är premiärministrarna och regeringscheferna i EU. Det är faktiskt vad som står i fördragen.
Dessutom ser jag det som ett uppenbart problem att de flesta som nämns för närvarande är regeringschefer i olika EU-länder. Det är faktiskt en känslig fråga att framställa sig som kandidat till ett jobb som man kanske inte får, och därigenom signalera till folket att man lämnar landet och sedan komma hem igen och säga ”Ja, jag är fortfarande här!”. Jag tycker att vi ska respektera att det har betydelse i denna fråga.
När det gäller utnämningen av den höga representanten kommer ni att få mycket mer insyn och mycket bättre tillfälle till diskussion, eftersom det hör till kommissionen och är ett beslut som fattas efter utfrågningar i parlamentet. Men som svar till Hannes Swoboda, det framgår tydligt av fördraget som träder i kraft den 1 december att den höga representanten direkt kommer att inleda sitt arbete, men att han eller hon måste ingå i den kommission som parlamentet godkänner.
Detta är naturligtvis svårt, men som jag sade sist är det uppenbart att det aldrig var meningen att det skulle bli så som det nu blev. Detta skulle ha varit klart redan före det svenska ordförandeskapet. Det blev en mycket mer utdragen process än någon hade kunnat förutse.
När det gäller jämvikten, som jag också fått höra om, rådgjorde jag i dag för första gången med mina 26 kolleger. Men det är svårt att skapa jämvikt när det gäller bara två personer. Ni nämnde geografisk och könsmässig jämvikt, men den jämvikt som jag främst tar hänsyn till är den mellan mittenvänstern och mittenhögern. Det är svårt att skapa jämvikt, och jag skulle ha behövt fler befattningar för att kunna uppfylla alla kriterier som nämnts här. Det måste vara uppenbart för alla att vi försöker hitta bästa möjliga jämvikt.
Som jag sade kommer vi att försöka uppfylla alla era önskemål i en så snabb process som möjligt nästa torsdag vid vårt toppmöte med tidig middag. Det är vad vi har försökt göra. Det framkom synpunkter på vem som fattar beslutet. Det tar lite tid att rådgöra med alla. Nu är vi 27 medlemsstater. Att rådgöra med alla mina kolleger tar två arbetsdagar. Det är fantastiskt, men det tar tid.
När det gäller klimatet håller jag med Rebecca Harms om att EU inte gör tillräckligt. Jag vill också påminna er om att vi har förutspått en situation där vi behöver öka våra ansträngningar i EU när det gäller bindande mål, men det finns ett behov av villkorlighet. Det återspeglar åsikterna hos många av mina kolleger. De är mycket tydliga med att vi, om vi skulle gå ännu längre i EU, även behöver samma typ av åtaganden från andra delar av världen.
Jag välkomnar att vissa medlemsländer har gått längre. Vi har många exempel på det. I t.ex. mitt land Sverige har vi slagit fast ett nationellt mål på 40 procents minskning till 2020, och det gäller även Tyskland.
Vi måste göra mer, och det är inte vi som försöker tunna ut det beslut vi behöver fatta i Köpenhamn, men det krävs mycket arbete för att få andra att agera. Som jag sade är jag tillbaka från besöken i Indien och Förenta staterna, och jag åker till Kina senare den här månaden, och ledarna måste vara överens för att komma igång med det här. Det är det som är det svåraste. Det är en global utmaning i en värld där vi inte har den sortens övergripande ledarskap eller beslutsfattande som vi har i EU. Därför är det mycket svårare att nå resultat, men vi måste ändå göra det.
Som ni vet står EU bara för 13 procent av utsläppen i världen. Vi kan inte lösa problemet på egen hand, utan andra länder måste också engagera sig, särskilt de som har de största utsläppen, och det verkar vara de som räcker upp handen och säger att de vill stå utanför överenskommelsen. Det är ohållbart, eftersom vi då aldrig kan nå tvågradersmålet.
Under det svenska ordförandeskapet ska vi nu slutligen försöka driva igenom den förbättrade övervakning av finansmarknaden som krävs för att finansmarknaderna ska fungera bättre i framtiden.
Vi ska även inleda diskussioner som kommer att fortsätta under det spanska ordförandeskapet. Diskussionerna kommer att handla om konkurrenskraft, om hur vi ska få arbetsmarknaderna att fungera bättre och om hur vi ska ta oss ur krisen när vi väl ser tydliga tecken på återhämtning. Då handlar det om att å ena sidan lära av de problem vi har haft och å andra sidan skapa finansmarknader som fungerar bättre, men det handlar också om de diskussioner och beslut som krävs för att vi ska få bättre konkurrenskraft och arbetsmarknader som fungerar bättre här i Europa.
José Manuel Barroso
Herr talman! Jag skulle vilja yttra mig kortfattat om några av de direkta frågor som ställdes under debatten.
Låt oss först och främst vara tydliga när det gäller klimatförändringen. EU verkar för ett bindande avtal. Vi har förbundit oss vid Kyotoprotokollet och godkänt det. Alla våra medlemsstater har godkänt Kyotoprotokollet, och vi är för ett bindande avtal inför framtiden. Om det finns någon här som inte vill ha ett bindande fördrag, är det inte EU.
Men verkligheten är sådan att några av de viktigaste parterna helt enkelt inte är redo för detta, så det finns två möjligheter. Den ena är att insistera på något, trots att vi vet att det inte kommer att fungera. Den andra är att försöka nå ett resultat som är så långtgående och ambitiöst som möjligt i Köpenhamn. Jag tror fortfarande att det är möjligt, och vi ska kämpa för det. För att nå en så ambitiös överenskommelse som möjligt i Köpenhamn - åtminstone för kommissionen, och jag är säker på att regeringscheferna håller med - tänker vi fortsätta att verka för ett bindande avtal med tydliga mål för industriländerna och tydliga åtgärder för utvecklingsländerna, bland annat de snabbväxande, stora tillväxtekonomierna som också måste ta ansvar. Dessutom behöver vi stödja utvecklingsländerna ekonomiskt - särskilt de fattigaste och minst utvecklade länderna - eftersom vi vet mycket väl att de inte kommer att kunna göra de anpassningar och ansträngningar för att minska utsläppen som krävs, om de inte får stöd.
(FR) Låt oss vara helt uppriktiga när det gäller den institutionella frågan. Snart ska ett nytt system som är extremt krävande träda i kraft.
De flesta av oss har kämpat hårt för att få det här fördraget, i många år, minst nio år! Efter Nicefördraget ville vi ha ett mer ambitiöst fördrag, och nu måste vi genomföra det. Det är komplext, eftersom vår union är komplex. Det är en union av medlemsstater, en union av medborgare.
Men det viktigaste är just respekten för fördragen. Vi är en union som bygger på rättsstatsprincipen, och den dag när vi slutar att uppfylla vårt åtagande om att helt och fullt respektera fördraget blir utan tvekan den dag när vi misslyckas med att göra vår plikt.
Det är därför helt avgörande i övergången, och när det nya fördraget är genomfört, att respektera fördragen och respektive institutions befogenheter, nämligen parlamentets befogenheter, naturligtvis, rådets befogenheter och kommissionens befogenheter.
Jag hör till dem som tror att EU står still när en institution använder sin makt och sina befogenheter mot de andra. Jag tror att det är ett misstag att agera så. Jag tror att institutionell avund är ett karaktärsdrag hos många mediokra personer. I stället tror jag att vi blir starkare om vi stöder varandra. Jag tror att det ligger helt och hållet i vårt intresse att ha ett starkt parlament, och det får ökat inflytande i och med Lissabonfördraget, men även att ha ett råd med konsekvent och sammanhängande ledarskap på lång sikt samt en stark kommission.
Dessutom ska det ske i enlighet med fördragen, och jag citerar artikel 17 i Lissabonfördraget - eftersom vi hela tiden talar om det men ibland kan behöva läsa det också - där det står att det är kommissionen som ”ska främja unionens allmänna intresse och ta lämpliga initiativ i detta syfte. Den ska säkerställa tillämpningen av fördragen och av de åtgärder som institutionerna antar i enlighet med fördragen”. Med andra ord är det kommissionens uppgift att kontrollera om fördragen tillämpas eller inte, även i övergången. Det är en befogenhet som kommissionen får genom fördraget och som kommissionen naturligtvis ska utöva inom ramen för sina ansvarsområden.
Därmed är det viktigt att arbeta på partnerskapsbasis för att stärka EU:s institutioner. Vad händer om institutionerna inte fungerar? Medlemsstaterna, och i synnerhet vissa medlemsstater, tenderar då att fatta sina egna beslut utanför institutionerna. Vill vi ha det så? Jag tror inte det. Vi vill att besluten ska fattas inom den institutionella ramen, inom ramen för en union som bygger på rättsstatsprincipen, och följande vill jag säga till er med stor uppriktighet och stort allvar: Låt oss gemensamt stärka våra institutioner.
I dag har vi hört Václav Havels enastående inlägg. Det är enastående, men som Jean Monnet sade: ”Ingenting är möjligt utan människor, ingenting kan bestå utan institutioner.” Nu måste vi skapa starka institutioner, och det kan bara göras i partnerskapsanda. Det är därför som jag bland annat vill tacka för era förslag när det gäller kommissionens organisation och sammansättning. Jag är precis som ni mycket fäst vid gemenskapsmetoden och fördraget, som ger en tydlig uppdelning av ansvaret. Enligt fördraget är det ordföranden i kommissionen som har ansvar för kommissionens organisation, och jag vill inte på något sätt ta avstånd från det.
När jag presenterar kommissionen ska jag därför göra så som alla anspråkslösa upphovsmän gör, nämligen tacka alla dem som gett mig råd och ändå ta mitt fulla ansvar för slutprodukten. I dag har jag fått höra några bra och intressanta förslag, men det avgörande är att förstå följande: Var och en av oss måste utöva sina befogenheter med anknytning till övriga institutioner och naturligtvis med största möjliga hänsyn till vad som är bäst för EU som helhet.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Herr talman! Kommissionens ordförande framförde gratulationer till Fredrik Reinfeldt för att han fört fartyget tryggt i hamn, och med fartyget menade han Lissabonfördraget.
För två år sedan sade jag här i parlamentet att jag befarade att Lissabonfördraget skulle sluta som fisken i Hemingways roman Den gamle och havet, där fisken nästan var som en hög med ben när den kom i hamn efter den långa kampen. Jag ser nu att Lissabonfördraget inte kommit i hamn som en hög med ben. Det väsentliga i fördraget finns fortfarande kvar. Tack, herr Reinfeldt! Tack, Cecilia!
Men jag måste säga att jag tror ni gjorde rätt när ni försökte komma överens med Tjeckiens president. Många i parlamentet blev bekymrade över den tjeckiske presidentens beteende, men det finns en spansk poet som menar att när allting är över var allting ingenting. Det viktigaste i slutändan är att fördraget träder i kraft och att vi nu tänker på hur fördraget ska genomföras.
Herr Barroso, jag har inte heller för avsikt att ge er råd om hur ni borde bilda kommissionen, delvis eftersom jag respekterar att kommissionens ordförande är autonom och oberoende. Han har dessutom fått stabilt stöd från oss för att göra detta. När ni presenterar ert kollegium av kommissionsledamöter och ansvarsfördelningen kommer vi att ta ställning för eller emot, men i dag har ni vårt fulla stöd.
Jag har inte heller för avsikt att ge råd till rådets ordförande, men om ni tillåter skulle jag vilja göra er uppmärksam på något som hände under arbetet med konstitutionsfördraget. I det första utkastet, där befattningen Europeiska rådets ordförande kom till, fanns det ett förslag om att denna rådsordförande skulle vara en regeringschef som hade haft befattningen i minst två och ett halvt år (på skämt kallade vi detta för Brutonklausulen, efter John Bruton, eftersom han berättade att han hade varit regeringschef i två år och sju månader och därför skulle vara lämplig för befattningen). Senare strök vi detta villkor - det minns Andrew Duff - och vi strök det på grund av att parlamentet frågade vad det fanns i en premiärministers DNA som saknades i andra dödligas DNA. Varför måste Europeiska rådets ordförande vara regeringschef?
Herr Reinfeldt, ni borde i stället försöka hitta den person som bäst kan representera den moraliska auktoriteten, som kan vara en mäklare för överenskommelser i EU. För att ni ska kunna göra detta har vi gett er ett redskap. Det är att valet av Europeiska rådets ordförande inte behöver vara enhälligt utan kan ske med kvalificerad majoritet.
Därför är det önskvärt med samförstånd, om det är möjligt. Om inte, bör ni använda kvalificerad majoritet för att få fram den bästa personen som Europeiska rådets ordförande.
Marita Ulvskog
Herr talman! Jag är glad att det svenska ordförandeskapet har övergett sin ambition att driva på för snabba skiften till exitstrategier som skulle riskera att permanenta den höga arbetslösheten i Europa. Men jag är bekymrad över att allt fler varnar för att klimattoppmötet i Köpenhamn inte kommer att bli den framgång som så många har hoppats på och det har präglat många av inläggen i den här debatten och frågorna till Fredrik Reinfeldt.
Den här pessimismen präglar också slutsatserna från det senaste rådsmötet. Visserligen bekräftar rådet att den utvecklade världen måste minska sina utsläpp med 80-95 % till 2050, men ska vi lyckas med detta krävs ambitiösa åtaganden i närtid, och för att åstadkomma detta måste man lösa frågan om finansieringen av insatser i utvecklingsländerna. Det är de länder som har bidragit minst till klimatförändringen som kommer att drabbas hårdast av dess effekter, och löser man inte finansieringen kommer man inte heller att få till ett klimatavtal.
Vad lovar då rådet? Precis som Fredrik Reinfeldt har sagt här idag har EU lovat att ställa upp med ett skäligt bidrag. För mig är detta en antiklimax. Skulle beslutet ha kunnat vara att EU inte skulle ställa upp med ett skäligt bidrag? För mig är det som att börja sticka på en vante och inte bli klar med mer än tummen. Kommissionen har föreslagit stöd på 5-7 miljarder under de tre första åren. Detta väljer rådet att notera och jag har väldigt svårt att se det som ett åtagande som är någonting värt.
Jag tycker att det är bekymmersamt. Visst finns det problem med USA, med Kina och med andra länders ambitioner, men det finns även stora problem med EU:s hållning och egna ambitioner. Detta skulle kunna rättas till, och om Fredrik Reinfeldt hade behagat vara kvar skulle jag ha velat fråga honom hur det svenska ordförandeskapet tänker skaffa sig ett starkare mandat inför Köpenhamnsmötet. För det får inte misslyckas.
Alexander Graf Lambsdorff
(DE) Herr talman! Lissabonfördraget som lyckligtvis har trätt i kraft kommer att ge oss mer demokrati och ett prövningsförfarande inför utnämningen av den höga representanten. Alla kommissionsledamöter kommer hit, så att vi får tillfälle att höra vad de har att säga och pröva dem, och det med rätta. Men Europeiska rådets ordförande blir inte utfrågad här och prövas varken av oss eller av parlamentet i någon medlemsstat.
Hans ställning är illa utformad ur demokratisk synvinkel. Han får inte bli EU:s politiska president. Han måste hålla sig till att vara en ärlig mäklare mellan medlemsstaternas och rådets olika intressen, och minimikravet för utnämningen är att man når samförstånd i rådet. Guy Verhofstadt nämnde just att när man väljer en påve väljer man en katolik. När vi väljer Europeiska rådets ordförande bör vi välja en europé, med andra ord någon som tror på grundtanken med EU. Det tycker jag är helt rätt. Vi behöver någon som kan föra in det ”europeiska” i Europeiska rådet igen.
Om vi inte hade haft den här debatten, som för övrigt efterfrågades av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, i parlamentet, skulle vi alla bara ha diskuterat frågan i medierna eller i korridorerna. Jag tycker att det är nödvändigt med insyn i de kommande utnämningarna.
Till Fredrik Reinfeldt vill jag säga följande:
(EN) Det handlar inte bara om att skapa jämvikt mellan mittenvänstern och mittenhögern, utan det handlar även om att skapa jämvikt mellan mitten, vänstern och högern.
Yannick Jadot
(FR) Herr talman! Klimatförändringen har redan orsakat 300 000 dödsoffer, och om vi inte agerar är det ett brott mot mänskligheten.
Vi vet att det är ett nödläge, vi vet att det inte finns någon plan B, och ändå står förhandlingarna stilla nu. Det är lätt att säga att det är Förenta staternas fel, men vi tycker att även EU har ett enormt ansvar.
EU har tyvärr inte längre någon ledande roll vid klimatförhandlingarna, såsom statsministern hävdar. Om EU:s nuvarande åtaganden gällde hela planeten skulle det bli fyra grader varmare i slutet av århundradet, fyra graders global uppvärmning! Det är oacceptabelt, och det räcker inte längre, vilket José Manuel Barroso mycket riktigt hävdar, att bara gömma sig bakom den legislativa delen av åtagandet.
Oberoende undersökningar visar nu att Japan, Norge och Schweiz är redo att göra mycket mer än EU. Även tillväxtländerna Kina, Sydafrika, Brasilien och Indonesien gör inrikes åtaganden som går längre än vad forskarvärlden begär av dem.
Om man ska lära sig något av Václav Havels anförande, så är det att vara ödmjuk och realistisk. Vi måste sluta låtsas att allt står stilla utanför EU, att världen inte har förändrats sedan Kyotoprotokollet och att EU alltid ligger långt före resten av världen. I och med att rådet inte tar hänsyn till de anspråk som framförts av Europaparlamentet, och i synnerhet av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, har rådet tagit över ansvaret för något mycket allvarligt, nämligen ett misslyckande vid toppmötet i Köpenhamn.
Det är inte för sent. EU kan återta initiativet genom att omedelbart höja sitt minskningsmål till 30 procent och genom att utlova minst 30 miljarder euro i stöd till länderna i söder. På så vis får vi med oss länderna i söder och tvingar fram en överenskommelse med amerikanerna.
Konrad Szymański
(PL) Herr talman! Slutsatserna för rådets möte i oktober är en god grund för att begränsa de fullkomligt orealistiska åtgärder som EU förväntas vidta när det gäller klimatförändringen.
I gengäld för de åtgärder vi vidtar mot klimatförändringen bör vi kräva ansträngningar även från Kinas, Förenta staternas, Indiens och Brasiliens sida. Vårt bidrag till ren teknik i utvecklingsländerna får inte förstöra vår egen ekonomi. Vi måste komma ihåg att det faktiskt är ekonomisk tillväxt som gör det möjligt för oss att finansiera de teknologiska förändringar som är avgörande för miljöskyddet.
Uppdelningen av åtagandena inom EU får inte leda till ett läge där länder som utvinner energi ur stora mängder kol betalar två gånger för samma utsläpp - först inom handeln med utsläppsrätter och sedan en andra gång genom stödet till ren teknik i hela världen. Om vi inte överväger denna synpunkt kommer vi att försvaga EU:s ställning i den här debatten.
Mario Borghezio
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! För några dagar sedan orsakade ett avgörande vid domstolen i Strasbourg stor skada, eftersom det innebär att den italienska staten inte tillåts ha krucifix synliga i klassrummen. Kommissionen har yttrat sig alldeles för försiktigt om detta. Frågan handlar snarare om frihet än om religion: Det här är en allvarlig överträdelse av subsidiaritetsprincipen.
Om det här nu är ett tecken på vad som ska komma finns det skäl till oro över hur det ska gå med den här frågan i förhållande till Lissabonfördraget. Är vi säkra på att vi inte fortsätter på den här farliga vägen där EU-lagstiftningen undertrycker och kör över medlemsstaternas lagstiftning? Det är en risk som vi måste gardera oss emot. Kommissionen borde ha reagerat mycket mer handfast, inte minst på grund av den samstämmiga protest som framfördes vid dagens tvärpolitiska möte mellan alla de italienska partier som finns representerade här. Det visar vilka starka känslor italienarna har för krucifixet. Det är en metapolitisk, metareligiös och kulturell tillhörighet, om man utgår från samma synsätt som en berömd filosof, som lärt ut de viktiga orden ”vi kan inte säga att vi inte är kristna”.
Frågan om utnämningarna är mycket viktig. Följaktligen kan vi nu läsa pressmeddelanden med rykten om möten. Vi vet inte ens om det krävs ett extraordinarie sammanträde i Bryssel. Men det är en sak som jag verkligen undrar över när jag reflekterar över de namn som är i omlopp, t.ex. Jan Peter Balkenende, David Miliband och Herman Van Rompuy, för att nämna tre av dem. Är det ingen som har lagt märke till att alla tre deltar regelbundet i både Bilderberggruppens och den trilaterala kommissionens möten? Jag tycker att vi måste fastställa principer för insyn, som det så ofta talas om vid våra institutioner, och vi måste fråga de här personerna tydligt om de är kandidater som företräder sina länder och deras politiska partier eller om de företräder hemliga grupper som sammanträder bakom lyckta dörrar och fattar beslut över huvudet på medborgarna.
Francisco Sosa Wagner
(ES) Herr talman! Nu när oron över godkännandet av Lissabonfördraget har lagt sig, är det dags att tänka på hur vi i framtiden ska hantera den nationalistiska attityd som är ett sådant stort hinder för den europeiska integrationen. Jag tycker inte att sådana hinder ska få vara gratis. Det är dags att vara klarsynt och tänka på vilka åtgärder som kan behövas framöver.
Jag är en enkel parlamentsledamot som vill att Europeiska rådets ordförande ska vara en man, eller ännu hellre en kvinna, som står för federalism i EU, använder euron, bor i Schengenområdet samt identifierar sig med och instämmer i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
