Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 16. maj 1997, for genoptaget.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra foregående møde er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Marset Campos
Hr. formand, jeg beklager, at jeg - ligesom under den foregående mødeperiode i Strasbourg - atter ser mig nødsaget til at protestere, denne gang over en episode, der fandt sted i Montpellier i går, hvor der blev sat ild til en lastbil fra Murcia, som var på vej med en ladning tyggegummi til Rusland.
Det er yderst grove ting, der sker, og jeg anmoder Dem om at intervenere med henblik på at få genetableret den frie bevægelighed for varer.

Formanden
Tak, hr. Marset, jeg har noteret mig Deres protest, som jeg naturligvis straks vil videregive til de franske myndigheder.

Macartney
Hr. formand, det første punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om aktuelle og væsentlige politiske spørgsmål. Jeg vil gerne rejse et spørgsmål, som ikke er blevet optaget på dagsordenen, nemlig spørgsmålet om dumping af norsk laks og laksestøtte. Nordmændene er blevet fundet skyldige, og sanktionen skulle blive meddelt i slutningen af denne uge. Jeg vil gerne, at kommissæren oplyser os om, hvad der sker. Vi har ikke hørt noget. Visse udvalg i Parlamentet kan åbenbart få opført visse emner på dagsordenen i forbindelse med dette punkt, hvilket betyder, at medlemmerne ikke kan tage andre op.

Formanden
Hr. Macartney, De ved selv, hvilke fremgangsmåder der i henhold til forretningsordenen kan følges i dette spørgsmål.

Andrews
Hr. formand, det vil erindres, at Parlamentet siden jul har vist en særlig interesse for sagen i forbindelse med Roisín McAliskey, som blev tilbageholdt i fængslet i Holloway i England. Hun har nu født sit barn og er midlertidigt løsladt mod kaution. Efter fru d'Anconas personlige besøg vil jeg gerne anmode Dem om at rette henvendelse til den nye britiske indenrigsminister med henblik på, at hun kan få sin frihed forlænget, således at hun kan vende tilbage til sit hjem sammen med barnet, som bevis for den medfølelse, som Tony Blair og socialisterne lovede under valget med hensyn til denne sag.

Formanden
Hr. Andrews, De må give Deres mening om dette problem til kende på et andet tidspunkt. Jeg understreger, at det her og nu drejer sig om godkendelsen af protokollen fra foregående møde.

Killilea
Hr. formand, til forretningsordenen. På baggrund af det, hr. Macartney sagde med hensyn til spørgsmålet om dumping af norsk laks, og under hensyntagen til de alvorlige følger heraf i hele EU, vil De fortælle mig, hvordan vi som medlemmer kan rejse dette spørgsmål og slå alarm i Parlamentet. Hvilken artikel skal vi lægge til grund? Hvordan gøres det?

Formanden
Hr. Killilea, som veteran-parlamentariker ved De alt om, hvilke reglementerede fremgangsmåder der kan følges for at rejse dette spørgsmål, men det kan under ingen omstændigheder gøres i form af en bemærkning til forretningsordenen på indeværende tidspunkt.
Jeg skal derfor ikke fortælle Dem, hvilken fremgangsmåde De skal benytte. Det ved De udmærket selv.
(Protokollen godkendtes)

Dagsordenen
Formanden
Rådet har meddelt, at det på grund af andre forpligtelser først kan komme til stede i dag efter kl. 17.00.
Derfor vil jeg foreslå, at vi kl. 16.00 påbegynder forhandlingen under ét om de to betænkninger fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik af henholdsvis Christodoulou og Randzio-Plath. Denne forhandling under ét vil blive afbrudt kl. 17.00, hvor vi går over til forhandlingen om Det Europæiske Råds møde den 23. maj 1997, og genoptaget efter afslutningen af forhandlingen om Det Europæiske Råds møde, det vil sige mellem kl. 18.00 og kl. 18.30.
Er der nogen indvendinger mod den foreslåede ændring af dagsordenen?
(Forslaget vedtoges)

Formanden
Gruppen Union for Europa og Det Europæiske Folkepartis Gruppe har på grundlag af forretningsordenens artikel 131 anmodet om, at betænkning af Tomlinson for Budgetudvalget om overslag over Europa-Parlamentets og ombudsmandens indtægter og udgifter for regnskabsåret 1998 udsættes til anden mødeperiode i juni. Selv om de ovennævnte politiske grupper i princippet kunne fremsætte deres anmodning ved forhandlingens begyndelse, har jeg fundet det mest hensigtsmæssigt at behandle spørgsmålet nu, hvor der er et stort fremmøde i salen.
Jeg giver ordet til fru Oomen-Ruijten, som vil begrunde anmodningen.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne på grundlag af forretningsordenens artikel 96 fremsætte et forslag og i den forbindelse opfordre Dem til at tage Tomlinson-betænkningen af dagsordenen for i dag og sætte den på dagsordenen for anden mødeperiode i juni. Hvorfor gør vi det, og jeg har forstået, at hr. Pasty har fremsat samme ønske, det er, fordi der deri omtales en række meget følsomme emner, som er vedtaget i Budgetudvalget, og hvorom vi ved, at disse altid vedtages i Parlamentet med meget små flertal. Hvad disse følsomme emner angår, er vore grupper ikke så glade for resultatet af afstemningen i Budgetudvalget.
Jeg nævner et par eksempler. Finansieringssystemet for de politiske partier. Jeg havde forstået, at gruppeformændene havde indgået en række aftaler, som desværre ikke er optaget i Tomlinson-betænkningen, og som vi vil give både gruppeformændene og grupperne lejlighed til at tale udførligt om.
Der er naturligvis også forslaget med henblik på møderne i Strasbourg. Lad os ikke undlade at tale om det. Også dette forslag er meget følsomt.
Et tredje punkt, og også det må vi inddrage deri, er et brev, som personaleudvalget har sendt til os alle sammen, og hvori det siges, at de forslag, som Budgetudvalget har fremsat inden for rammerne af de sekundære arbejdsvilkår, kan have enorme konsekvenser for personalet. Vi må i det mindste have lejlighed til at drøfte dette i vore grupper.
Jeg konstaterer endvidere, at Parlamentets Præsidium ikke har stemt i dag, hvad grunden end er. Man havde ikke lejlighed til det. Jeg konstaterer desuden, at der er utilstrækkelig koordinering af forslagene som helhed i hvert fald med ledelsen af vore grupper. Det ville for mig, for vor gruppe, være en grund til, og ligeledes i betragtning af mange franske og en række irske kollegers fravær, at bede Dem om at udsætte denne betænkning til anden mødeperiode i juni.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, min gruppe, Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, tilslutter sig den af PPE-Gruppen og UPE-Gruppen fremsatte anmodning.
Ud over de motiver, som fru Oomen-Ruijten har redegjort for, vil jeg påpege, at det er kutyme at behandle budgetspørgsmål under mødeperioderne i Strasbourg. Via betænkninger om budgetretningslinjer og -overslag forsøger man nu ihærdigt at få budgetanliggender sat på dagsordenen for møderne i Bruxelles.
Hertil kommer, at i betragtning af at regeringskonferencen skal udtale sig om spørgsmålet om hjemsted, bør man ikke foregribe resultatet heraf og følgelig fortsætte med at behandle budgetspørgsmål i Strasbourg.
Af ovennævnte grunde tilslutter Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa sig fuldt ud anmodningen om at tage hr. Tomlinsons betænkning af dagsordenen.

Wynn
Hr. formand, som De sikkert helt rigtigt regner med, vil jeg tale imod fru Oomen-Ruijtens forslag. De grunde, hun anførte, er meget tvivlsomme. Dette har nu været på dagsordenen i et stykke tid. Det blev vedtaget i Budgetudvalget med et ret stort flertal. Der var ingen problemer dengang. Vi opdagede, at der var et problem kl. 12.30 i dag. Dette er ikke den måde, som Parlamentet bør udføre sit arbejde på.
(Bifald fra PSE-Gruppen) Med hensyn til problemerne vil de følsomme spørgsmål, som fru Oomen-Ruijten taler om, stadig være der i juni. Jeg foreslår, at vi bibeholder det på dagsordenen. Hvis der er nogle ting i betænkningen, som hun er uenig i, kan hendes gruppe stemme imod dem på stedet, og det vil løse problemet.
(Bifald fra PSE-Gruppen)
Formanden
Jeg sætter hermed anmodningen om udsættelse af betænkning af Tomlinson under afstemning.
(Anmodningen godkendtes)

Aktuelle politiske spørgsmål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om aktuelle og væsentlige politiske spørgsmål.
To emner vil blive behandlet: først situationen i Den Demokratiske Republik Congo og dernæst forbindelserne mellem Tyrkiet og Irak.
Situationen i Den Demokratiske Republik Congo
Pinheiro
Med magtskiftet i Kinshasa er tiden inde til at vende tilbage til at se på området ved De Store Søer og Centralafrika i et bredere perspektiv, eftersom ingen af de mange kriser i regionen er blevet løst varigt. Der er en vedvarende indbyrdes afhængighed i form af politisk ustabilitet, som er forårsaget af befolkningsbevægelser, alliancer på tværs af grænserne og et etnisk mønster, som overskrider de nationale grænser. Der er en overhængende fare for yderligere voldelige konflikter og humanitære katastrofer i den nye Demokratiske Republik Congo og dens ni naboer.
Den omstændighed, at alliancen er blevet suget ind i et politisk tomrum, gjorde det muligt for oprørerne at gennemføre en nervepirrende militær kampagne, men alliancen kom til at stå tilbage med en række nye rekrutter, som var dårligt uddannede og dårligt disciplinerede, og meget få løst kontrollerede kontingenter med særlige etniske karakteristika, hvad enten det var Benya-mulenge eller en uafhængig historisk oprindelse som efterkommerne efter de såkaldte Katangais-gendarmer.
De skarpe kontraster mellem Kabilas humanitære tilsagn på den ene side og den fortsatte forfølgelse af rwandiske flygtninge og chikane af internationale hjælpearbejdere på den anden side viser en klar mangel på sammenhæng eller en mangel på kommunikation inden for alliancen, især mellem den øverste politiske ledelse og lokale militærkommandører. I den nuværende afgørende fase med politisk omorganisering i Den Demokratiske Republik Congo kan denne manglende kontrol med de væbnede styrker forårsage alvorlige vanskeligheder.
Endvidere kan afsmitningen af konflikten i Zaire til nabolandene få følger på lang sigt, navnlig i Congo-Brazzaville og i Den Centralafrikanske Republik, hvor forhenværende rwandiske soldaters ankomst risikerer at medføre, at der bliver rokket ved en usikker politisk og militær balance. I Congo-Brazzaville kunne det også bringe de kommende præsidentvalg i fare, hvis de »væbnede flygtninge« fra Rwanda og det tidligere Zaire udløser en voldskampagne mellem hovedkandidaterne. I Angola kan det, hvis »lejetropperne« fra MPLA eller UNITA eventuelt vender tilbage, udgøre en trussel for fredsprocessen, som allerede er blevet standset én gang som følge af en optrapning af voldshandlingerne i tiden efter valget i 1992.
Med hensyn til Sudan har opløsningen af MUSEVENI-oppositionsbevægelsens bagtropper i den østlige del af det tidligere Zaire givet den ugandiske hær og dens allierede i det sydlige Sudan en strategisk fordel, som sandsynligvis vil føre til intensiverede kampe og et øget pres på styret i Khartoum. Denne konflikt, som har ulmet i adskillige årtier, kan således komme ind i en afgørende fase og resultere i uventede geopolitiske forandringer.
I Rwanda har indtrængning over grænsen eller under dække af flygtningerepatriering medført en udbredt usikkerhed. I nogle regioner i nærheden af grænsen til Congo er der dagligt konfrontationer mellem regeringstropper og svært bevæbnede guerillagrupper. Hvis situationen forværres yderligere, kunne det nærme sig en afgrænset etnisk krig som i Burundis tilfælde. Et nyt og væsentligt element er den rapporterede alliance mellem Babembe-militserne og den bevæbnede burundiske opposition, CNDD, i det sydlige Kivu. Det er i overensstemmelse med det ideologiske mål blandt gerningsmændene bag folkedrabet i Rwanda og deres sympatisører i Burundi, dvs. iværksættelsen af et regionalt militært felttog af »bantuer« i området ved De Store Søer mod de formodede indtrængende hamitter. På baggrund af det kritiske demografiske pres i regionen skaber kombinationen af denne folkedrabsideologi og samfundets fremskredne militarisering en eksplosiv politisk blanding.
I den nye Demokratiske Republik Congo bebudede Laurent Kabila, at der vil blive dannet en ny regering inden for et præsidentsystem. Vi havde håbet på en bredt funderet regering, der omfattede alle de væsentlige politiske kræfter, formentlig uden Mobutu-tilhængere. Det forhold, at en af de væsentlige ledere af oppositionen mod Mobutu, Etienne Tshisekedi, er blevet udelukket trods gode argumenter, er blevet opfattet som noget selvforsvarende. Den omstændighed, at hr. Kabila lovede at udarbejde en ny forfatning og afholde valg inden for to år, er helt forståelig i betragtning af, at hans organisation er en løs organisation, og der er behov for tid til at stabilisere landet, organisere det, forsyne det med en regering og endelig at få frie og retfærdige valg. Det er bedre at vente og få et godt valgforløb end at jage afsted og få et uretfærdigt og korrupt valgforløb.
Lad mig afslutte med at sige, at vi er særdeles foruroligede over den humanitære situation i regionen, hovedsagelig på grund af, at den manglende kommunikation mellem alliancens top og nogle af militærkommandørerne i marken er resulteret i massakrer på ubevæbnede flygtninge. Dette er absolut uacceptabelt, og Den Europæiske Union har gjort dette helt klart, ikke kun i sin officielle meddelelse, men også på et nyligt møde mellem vore udsendinge og Laurent Kabilas udenrigsminister.

Formanden
Mange tak, hr. Pinheiro.
Hr. Robles Piquer har ordet.

Robles Piquer
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, om den yderst fornuftige og afbalancerede redegørelse, vi her har fået, tilstrækkelig klart er blevet videreformidlet til Rådet. Grunden til, at jeg stiller dette spørgsmål, er, at jeg finder det anstødeligt, at Rådet ikke er til stede her i dag, hvilket desværre blot afspejler Den Europæiske Unions anstødelige mangel på tilstedeværelse i forbindelse med den centralafrikanske tragedie.
Jeg vil gerne vide, om den beskrivelse af den yderst dramatiske situation, vi netop har hørt, er blevet videreformidlet med tilstrækkelig kraft og overbevisning til Rådet, således at Rådet som kompetent organ på det relevante tidspunkt havde mulighed for at træffe de behørige foranstaltninger. Efter alt at dømme har Den Europæiske Union nemlig mest gjort sig bemærket ved et tomrum, som endnu engang er blevet udfyldt af et nordamerikansk initiativ.

Pinheiro
Jeg henviser til den erklæring, som formandskabet den 22. maj udsendte på Den Europæiske Unions vegne, og hvori mange af de her omtalte aspekter er medtaget. Jeg skal ligeledes gøre opmærksom på, at trojkaen i går mødtes med Den Demokratiske Republik Congos udenrigsminister, og at budskabet fra dette møde var helt i overensstemmelse med de overordnede linjer i mit indlæg.
Til yderligere orientering kan jeg oplyse, at jeg her i eftermiddag har haft lejlighed til at drøfte situationen i de store søers område med præsident Julius Nyerere, og at også Kommissionen i dag har haft et to timer langt møde med præsident Nyerere for at høre, hvordan han ud fra sit store kendskab til regionen vurderer situationen.

Andrews
Hvilke skridt har kommissæren taget til at indefryse hr. Mobutos aktiver, som findes i medlemsstaterne? Vil Kommission anlægge sag i disse medlemsstater i et forsøg på at genvinde de aktiver, der er plyndret fra landet, således at de kan anvendes til genopbygningen af den nye Demokratiske Republik Congo? Jeg vil også gerne anmode om, at Kommissionen tager til efterretning, at de europæiske befolkninger vil give hr. Mobutu en lige så varm velkomst, som de ville give den største forbryder. Man bør under ingen omstændigheder give ham tilflugt i Den Europæiske Union.

Pinheiro
Kommissionen har desværre ikke beføjelse til at gøre noget sådant. Personligt er jeg helt enig i Deres synspunkter.

Glenys Kinnock
Jeg vil gerne stille kommissæren to spørgsmål. Føler han sig ikke opmuntret af den akse af afrikanske regeringer, der nu er blevet dannet, og som på nuværende tidspunkt ledes af Uganda, og som har den samme politiske, økonomiske og militære tilgang til området ved De Store Søer og de problemer, han beskrev? På hvilken måde kan man efter Kommissionens opfattelse bedst samarbejde med denne akse?
Er kommissæren for det andet bekendt med, at præsident Mandela indtrængende har opfordret den vestlige verden til ikke at dæmonisere hr. Kabila i Kinshasa og indskærpet os, at det ville være selvmorderisk, hvis vi mente, at der f.eks. skulle dannes politiske partier i Zaire på nuværende tidspunkt? Har kommissæren til hensigt at følge præsident Mandelas råd, og er han enig i, at det ikke er klogt af os i vest på nuværende tidspunkt at give hr. Kabila alt for mange råd i forbindelse med hans forsøg på at genskabe lov og orden i landet?

Pinheiro
Man må erkende, at der i det tidligere Zaire var over 100 partier, og dette bidrog ikke til at skabe demokrati. Jeg er derfor tilbøjelig til at tilslutte mig præsident Mandela og præsident Nyerere, når de siger, at det, der er vigtigst, er lov og orden og stabilisering. Men når det er sagt, skal vi være sikre på, at vi ikke går fra en diktator til et autokratisk system.
Det er derfor meget vigtigt, at der snarest muligt fastsættes klare tilsagn om, at der vil blive gennemført en forfatningsmæssig proces og frie og retfærdige valg. Vi mener, at to år er den øvre grænse, og vi er rede til at samarbejde med myndighederne der for at sikre, at alle betingelser for frie og retfærdige valg til sin tid er opfyldt.

Fassa
Hr. kommissær, det er lykkedes Laurent Kabila at overtage magten i Den Demokratiske Republik Congo, bl.a med afgørende støtte fra USA. Har Kommissionen taget initiativ til at samordne sin aktion med den amerikanske eller til at modarbejde denne, hvis den viser sig at være en hindring for en demokratiseringsproces i Congo, der ikke blot er af navn, men også af gavn, og som vi alle ønsker, og som jeg kan forstå De selv erkender risikerer at løbe ud i sandet?

Pinheiro
Den rolle, som De Forenede Stater spillede i alle situationens faser, indtil Kabila overtog magten, er ikke blevet erkendt fuldt ud. Det er min personlige opfattelse, at vore partnere på den anden side af Atlanten bidrog til at lukke lampens ånd ud og senere forsøgte på en eller anden måde at få den lukket ind igen. Men det lykkedes dem ikke. Det var ikke en sejrskampagne. Som jeg sagde i min redegørelse, blev Laurent Kabila suget ind i det magttomrum, der fandtes i det tidligere Zaire.
Når det er sagt, har jeg opretholdt kontakter til De Forenede Stater med hensyn til, hvordan man der opfatter situationen, og hvordan vi bedst kan samarbejde med henblik på at få lov, orden og et demokratisk land. Den Europæiske Union har allerede tilkendegivet sit synspunkt og sin vilje til at hjælpe med til at rehabilitere og genopbygge den nye Demokratiske Republik Congo. Men lad der ikke herske nogen misforståelser. Der er nogle forhåndsbetingelser, som skal opfyldes. Jeg er ikke rede til at underskrive en blankocheck.

Aelvoet
Hr. kommissær, så sent som for nogle dage siden erklærede Deres kollega, fru Bonino, at de humanitære organisationer stadig ikke havde adgang til en række steder i Kivu, hvor der var problemer. Er der sket nogen udvikling på dette område indtil i dag?
For det andet har De gjort opmærksom på nødvendigheden af at genoprette lov og orden, og det har De fuldstændig ret i. I denne forbindelse må man naturligvis holde øje med, at det, hvis der er problemer, og det har der allerede været f.eks. i Kivu, hvor associeringen til forsvar af menneskerettighederne allerede har reageret på en række tilstande, fortsat skal være muligt at reagere, hvis menneskerettigheder ikke respekteres. Hvilke instrumenter har Kommissionen på dette område?

Pinheiro
Den eneste grund til, at jeg ikke gik i detaljer med den humanitære situation, var, at jeg allerede havde overskredet min tid med tre minutter. Men det var absolut rigtigt af Emma Bonino at beskrive det humanitære problem som værende kritisk. Vi overdriver det ikke. Antallet af flygtninge og fordrevne, hvad enten det er i Tanzania, i det sydlige Zaire eller i nabolandene, er på mindst 600.000. Vi taler om et antal, der er på størrelse med befolkningen i Bruxelles, og situationen er derfor kritisk. Vi blev meget skuffede, da de lokale militære herskere ikke lod De Forenede Nationers Center for Menneskerettigheder og andre organer sende en undersøgelseskommission med henblik på at påvise de humanitære behov, da de fastsatte betingelser var af en sådan art, at det ikke kunne accepteres.
På baggrund af de kontakter, vi havde med vor særlige udsending, som mødtes med udenrigsministeren i Den Demokratiske Republik Congo i går, ser det ud til, at vanskelighederne er overvundet, og vi håber, at der i en meget nær fremtid i Den Demokratiske Republik Congo vil blive gennemført en undersøgelse af den humanitære situation og de presserende behov.

Lord Plumb
Den finansielle støtte til hele området ved De Store Søer i de seneste år har være meget betydelig. På baggrund af de skete ændringer, og eftersom mange af pengene blev anvendt til flygtningelejre i denne periode, vil jeg gerne spørge kommissæren, hvordan han vurderer udviklingen i fremtiden, og hvor den finansielle bistand vil blive ledt hen?

Pinheiro
Nogle programmer er blevet videreført, f.eks. hvad angår humanitær bistand eller sundhedsprogrammer. De er blevet videreført til trods for vanskelighederne i hele det tidligere Zaire. Det er nu vor hensigt, som jeg informerede Parlamentet om for nogle få måneder siden, at så snart der er opnået en vis fred og stabilitet, vil Kommissionen være rede til at iværksætte en samlet genopbygnings- og rehabiliteringsplan i området ved De Store Søer. Vi håber at gennemføre en sammenhængende plan, som imødekommer behovene i det pågældende område.
I mellemtiden har vi tilkendegivet over for vor særlige udsending og Rådet og nu over for Parlamentet, at vi er rede til at stille 90 mio ECU til rådighed med henblik på at imødekomme de umiddelbare behov i Den Demokratiske Republik Congo under forudsætning af, at de betingelser, jeg nævnte tidligere, opfyldes. Jeg håber oprigtigt, at dette vil blive afklaret inden sommer. Behovene er presserende, og vi kan ikke vente på de normale procedurer til at forpligte og udbetale disse midler.

Katiforis
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, om han vil forsøge at foranstalte en undersøgelse inden for rammerne af den Internationale Valutafond og Verdensbanken af de skandaløse lån, der er givet til Mobutu, selv om de ansvarlige for ydelsen af lånene ikke kunne undgå at vide, at pengene ville gå tabt, eftersom de sad med rapporter fra 1988, udarbejdet af deres medarbejdere, om netop dette spørgsmål. Alligevel fortsatte de internationale organisationer ikke blot med at låne ham penge, de forhøjede også lånene.
Jeg mener, vi er i vor gode ret til at iværksætte en sådan undersøgelse, da det er de europæiske skatteborgeres penge, man har foræret Mobutu til hans røveriske forehavender.

Pinheiro
Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen ikke er repræsenteret i Verdensbanken eller IMF, men det er medlemsstaterne. Jeg håber derfor, at vore medlemsstater vil handle i overensstemmelse med Deres forslag, da vi af historien bør kunne drage nogle konklusioner til fremtiden - jeg tænker på udlån. Og jeg mener ikke kun til diktatorer, men også til stærkt forgældede lande, som ikke har nogen mulighed for at tilbagebetale gæld på sædvanlig vis.

Vecchi
Så vidt jeg kan forstå, hr. kommissær - og jeg vil bede Dem bekræfte dette - bygger de rammer, De udstikker, på en betragtning og på to betingelser. Betragtningen er følgende: det er indlysende, at det over for en situation som den i det tidligere Zaire, nu Den Demokratiske Republik Congo, hvor en bestemt stormagt nu klart demonstrerer sin tilstedeværelse - således som der også er blevet stillet krav om her i forsamlingen - er vigtigt at undgå, at Europa bliver sat uden for indflydelse og på en måde uden for det system af kontakter, som Congo og dets nye regering vil etablere i fremtiden. De to betingelser - som jeg kan tilslutte mig, men som jeg vil bede Dem bekræfte, hr. kommissær - er for det første: iværksættelsen af demokratiseringsprocessen - fra det øjeblik hvor valget afholdes - bør klart markeres, og derfor er der ingen grund til at forbyde politisk aktivitet og politiske partier for at opretholde ro og orden samt loven; for det andet: nødvendigheden af at man øjeblikkelig løser problemet med adgangen til de områder, hvor flygtningene befinder sig, og - naturligvis - nødvendigheden af at man bringer klarhed over massakrerne.
Så vidt jeg kan forstå, er det de rammer, De har udstukket, hr. kommissær.

Pinheiro
Bortset fra, at De ikke nævnte ideen om en bredt funderet regering, udtrykte De det meget bedre end jeg.

Maij-Weggen
Hr. formand, der er netop henvist til den måde, hvorpå Mobutus regime ved underslæb har tilegnet sig penge, som bl.a. stammer fra budgetterne for udviklingssamarbejde. Er Kommissionen rede til at undersøge, hvor mange penge der er forsvundet fra europæiske udviklingsbudgetter i Zaire? Er Kommissionen rede til eventuelt at være med til en retssag mod Mobutu for at frigøre disse penge igen fra de enorme tilgodehavender, som der åbenbart står i banken i Schweiz og i andre lande, således at pengene igen kan stilles til rådighed for Zaires befolkning?

Pinheiro
Lad mig gentage - da det er vigtigt, at Parlamentet ved det - at antallet af påviste tilfælde af korruption i forbindelse med Kommissionens samarbejde praktisk talt er nul. Midlerne forvaltes på en sådan måde, at der betales for tjenesteydelser eller udført arbejde eller projekter, men de overføres ikke til modtagernes konti. I de tilfælde, hvor det sker - f.eks. i forbindelse med STABEX - er der en så omfattende kontrol, at det praktisk talt er umuligt, at der kan finde betydelige tilfælde af korruption sted. Alligevel har vi bedt vore tjenestegrene om at undersøge situationen grundigt for at sikre, at de midler, vi fik tildelt, blev anvendt behørigt og ikke var medvirkende til at få hr. Mobutus bankkonti til at svulme.
Forbindelserne mellem Tyrkiet og Irak
Van den Broek
Hr. formand, vi taler om situationen i det nordlige Irak. Den Europæiske Union afgav den 16. maj i år en erklæring om den tyrkiske hærs aktiviteter i det nordlige Irak. Selv om man kan have forståelse for den kendsgerning, at der gribes ind mod grupperinger, som forbereder eller gennemfører terrorhandlinger, har Den Europæiske Union også gjort det klart, at en løsning af det kurdiske problem til syvende og sidst kun er mulig ad politisk vej. Der er rettet en indtrængende appel til Tyrkiet om at udvise størst mulig tilbageholdenhed og respektere menneskerettighederne. Tyrkiet er anmodet om hurtigst muligt at trække sine tropper tilbage fra det nordlige Irak. De tyrkiske myndigheder har tilkendegivet, at man ikke sigter mod en permanent militær tilstedeværelse i det nordlige Irak, og at alle foranstaltninger er truffet for at skåne den civile befolkning. Selvfølgelig må det vise sig i praksis, om disse løfter også virkelig kan overholdes.
Den nuværende situation i det nordlige Irak hindrer i betydelig grad den humanitære bistand, som Kommissionen yder til dette område gennem ECHO. I 1997 er der i alt planlagt projekter til omkring ti millioner ECU, som for størstedelens vedkommende skal gennemføres gennem ikke-statslige organisationer og ofte under vanskelige omstændigheder. Det siger sig selv, at en hurtig tilbagetrækning af den tyrkiske hær af denne grund anses for vigtig.

McMillan-Scott
Det er helt klart, at situationen forværres i Tyrkiet, og vi må alle dybt beklage de foranstaltninger, som militæret har truffet. I september 1996 fandt Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol militæret skyldig i en række overtrædelser, og kun tre dage senere forelagde og vedtog Parlamentet sin berømte beslutning, i henhold til hvilken demokrati og menneskerettighedsaktiviteter skal støttes i Tyrkiet. Ved siden af Piet Dankert har vi arbejdet på at forsøge at sikre, at dette sker.
I betragtning af den forværrede situation i Ankara og muligheden for, at militæret bevæger sig i retning af et eventuelt statskup, hvordan vil Den Europæiske Union i så fald forholde sig?

Van den Broek
Jeg ved ikke, om det er klogt her at bebude et militært statskup i Tyrkiet. Ej heller, om det er klogt at spekulere over, hvilken holdning man skal indtage til et sådant kup. Lad os være tydelige. Et land som Tyrkiet, som navnlig i de forløbne måneder på ny så tydeligt har villet minde os om den kendsgerning, at det er kvalificeret, om end på lang sigt, til medlemskab af Den Europæiske Union, bør ikke være et land, som løser sine interne politiske problemer ved hjælp af statskup. Jeg ønsker ærligt talt heller ikke at forvente dette. Hvilket ikke betyder, at de interne politiske spændinger i Tyrkiet ikke også kan iagttages fra udlandet. Men vi må alligevel håbe, ligesom jeg har opfordret til en løsning af det kurdiske problem gennem politiske midler, at der er så meget desto mere grund til at opfordre til, at også interne politiske spændinger løses politisk og ikke militært.

Roth
Hr. formand, hr. kommissær, De ved, at mange kolleger i Europa-Parlamentet knyttede deres samtykke til toldunionen med Tyrkiet sammen med opfyldelsen af kravet om en direkte tilbagetrækning fra det nordlige Irak. Den sidste operation fandt sted i 1995 med 30 000 soldater og ca. 50 kampvogne. Den nuværende operation er langt mere omfattende, det ved De helt bestemt. Der er sat 50 000 soldater ind, 250 kampvogne, F4og F16-bombefly samt Cobra-helikoptere. Intet tyder på, at der vil ske en tilbagetrækning inden for en overskuelig fremtid. Jeg spørger Dem, hr. kommissær: Er denne indgriben set ud fra Deres synsvinkel forenelig med folkeretten? Hvad agter Kommissionen konkret at foretage sig for at forcere tilbagetrækningen af det tyrkiske militær, og hvad mener De egentlig, når De siger, at Tyrkiet er blevet opfordret til tilbageholdenhed? Hvad betyder tilbageholdenhed? Og hvorledes kan overholdelsen af civilbefolkningens menneskerettigheder rent faktisk sikres efter Deres mening?

Van den Broek
Som vi ved, er dette indfald i det nordlige Irak ikke den første militære aktion mod den nordlige del af det land, hvor der, som De også ved, findes et magtvakuum, hvor der ikke findes noget normalt styre, hvor kurdiske grupperinger strides med hinanden om lederskabet, og hvor en af disse kurdiske grupperinger ifølge tyrkerne har appelleret til Tyrkiet om at komme og hjælpe med at forsvare sig mod aktioner fra PKK i det nordlige Irak. Vi har også set, at en lignende situation fandt sted i de foregående år. Og også dengang, ligesom nu, sagde Den Europæiske Union på den ene side, at vi kategorisk kraftigt afviser enhver form for terroraktion foretaget af PKK eller andre grupperinger. Samtidig at vi også erkender, at Tyrkiet har ret til at beskytte sin egen befolkning mod terroraktioner. Men at retsstatens regler og principper bør iagttages ved en sådan indgriben. De elementære menneskerettighedsprincipper bør respekteres. Og at, navnlig når det drejer sig om militær aktion, enhver form for overdreven vold, hvor der ikke længere er nogen proportion mellem mål og midler, skal misbilliges.
Endelig at kernen i dette problem, spørgsmålet om den uløste kurdiske problematik, kræver, at der gøres en begyndelse med en politisk løsning af denne konflikt, fordi vi ikke tror på en militær løsning. Vi kan ikke rigtig gennemtvinge noget, siger jeg i denne henseende til det ærede medlem, men hvad vi kan gøre, er at gøre det klart over for Tyrkiet, at Den Europæiske Union og det internationale samfund fortsat meget nøje følger, hvordan denne konflikt håndteres, navnlig med hensyn til et land, hvormed vi allerede i så lang tid har været i dialog om denne problematik, og navnlig med hensyn til et land, som i sine forbindelser med Den Europæiske Union beder om yderligere tilnærmelse og endda yderligere integration. Jeg håber derfor endnu en gang, at netop denne tyrkiske aspiration også for Tyrkiet giver anledning til at være lydhør over for den bekymring, som Den Europæiske Union har givet udtryk for også over denne militære aktion og til opfordringen til hurtigst muligt at gøre en ende på den.

Green
For et par uger siden stod jeg i spidsen for en delegation fra min gruppe til Ankara, hvor vi mødtes med general Cevic Bir, viceforsvarschefen for de tyrkiske væbnede styrker. På dette møde fortalte general Cevic Bir, at for hans vedkommende havde militæret gjort alt, hvad det kunne i de kurdiske landområder. Det, der nu var behov for, var et politisk initiativ med henblik på at få løst nogle af de problemer, som kurderne i disse områder havde. Nu blot et par uger senere ser vi, at 50.000 tyrkiske tropper trænger ind i det nordlige Irak med henblik på at tackle det, som de påstår er terrorisme fra PKK's side i disse landområder.
Dette minder mig om de løfter, vi fik fra en, der hedder Tansu Ciller, på daværende tidspunkt ministerpræsident, nu udenrigsminister i Tyrkiet, om, at hun var bolværket mod en islamisk regering i Tyrkiet. Hun er nu i regering sammen med en islamisk ministerpræsident i Tyrkiet. Mener kommissæren ikke, at Parlamentet og Kommissionen og Rådet er blevet manipuleret af de tyrkiske militære og civile myndigheder, og at det er vor pligt at afsløre den tyrkiske regerings og det tyrkiske militærs tvetungethed for den tyrkiske befolkning?

Van den Broek
Jeg tror ikke, at Den Europæiske Union behøver tydeliggøre ret meget mere over for den tyrkiske regering. Med hensyn til vor holdning, hvad vi kraftigt opfordrer til, og hvad vi kategorisk afviser, nemlig dels enhver terrorhandling fra PKK's side, dels hvad vi heller ikke accepterer, nemlig overdreven vold eller en systematisk grov krænkelse af menneskerettighederne, når det drejer sig om også at bekæmpe terrorismefænomenet. Jeg tror ikke, at vi kan være tydeligere med hensyn hertil.
Jeg hører også fru Green nævne antallet 50.000 militære. Jeg synes ærligt talt, at antallet er mindre vigtigt. Andre uafhængige kilder taler om 30.000. De tyrkiske myndigheder selv nævner slet ingen tal. Det forbliver en kendsgerning, at der er tale om en militær intervention på nabolandets territorium, som for øvrigt ikke står under de irakiske centrale myndigheders kontrol.
Jeg kan kun love Parlamentet, at vi i vore regelmæssige kontakter og dialog med Tyrkiet fortsat kraftigt vil opfordre til også det, som Parlamentet beder om, og det er nemlig af den vedvarende trussel, som udgår fra PKK via dens terrorhandlinger, også engang at ville drage den konklusion, at der må gøres en begyndelse med at tale om en politisk løsning. Dér ligger naturligvis når alt kommer til alt en løsning, også med hensyn til denne militære indgriben, som vi som sådan afviser.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne spørge kommissæren, om han tror, at Tyrkiets aktiviteter i Irak er nogle enkeltstående begivenheder eller et led i Tyrkiets generelle aggressive strategi uden for dets egne grænser.
Er det tilfældigt, at vi hver eneste måned oplever 5-6 tyrkiske angreb på og indfald i Irak? Er det tilfældigt, at en del af Republikken Cypern har været besat af tyrkiske tropper i over 20 år? Er det tilfældigt, at vi også ser tyrkiske trusler mod dets vestlige nabo, Grækenland, trusler mod dets territoriale integritet?
Hvad er, på denne baggrund, Den Europæiske Unions respons, hvad er Den Europæiske Unions interesse og hensigt med hensyn til Tyrkiets generelle aggressivitet? Og eftersom kommissæren selv talte om PKK-terrorisme i forbindelse med det kurdiske problem, vil jeg gerne spørge, om Den Europæiske Union er indstillet på at komme med forslag, til begge parter, til en politisk løsning på det kurdiske spørgsmål, som den gjorde med Tjetjenien og Jugoslavien?

Van den Broek
Ikke blot har Tyrkiet i øjeblikket og også tidligere klart udtalt, at det ikke nærer noget som helst, jeg gentager ikke noget som helst, territorialt ønske med hensyn til Iraks territorium.
Der er heller ikke nogen som helst anledning for os til at antage, at et sådant ønske skulle eksistere, fordi et sådant heller ikke kunne forsvares folkeretligt på nogen som helst måde. Jeg vil også gå ud fra, at det, som Irak gør, udelukkende har at gøre med, hvad landet mener, det skal gøre med de midler, som det anser for at være berettigede, for at forsvare sig, eller i hvert fald for at gribe kernen deri bedre an, imod PKK's terrortrussel, som er uomtvistelig, lad os ærligt fastslå også dette. Den kendsgerning, at dette sker på nabolandets territorium, muliggøres faktisk udelukkende på grund af den usædvanlige situation, hvori Irak selv befinder sig, idet der i den nordlige del af landet med den hårdt ramte befolkning allerede fra begyndelsen af 80'erne, da konflikten mellem Iran og Irak begyndte, har været mulighed for at gøre dette, fordi der ikke er nogen myndigheder, fordi der ikke er nogen central kontrol fra Iraks hovedstad på dette territorium.
Hvad vi kan gøre for kurderne og for den kurdiske problematik, er i virkeligheden ikke meget andet end at udøve pres på den tyrkiske regering med henblik på at indlede dialogen med repræsentative kræfter fra denne gruppering for at se, om der ikke kan skabes nogen udsigt til en politisk løsning.
De ved, at der også på dette punkt uden for Tyrkiet regelmæssigt gøres forsøg på at samle grupperinger for at tænke over det og tale om det. Hvis jeg ikke tager fejl, vil der snart også i Nederlandene på ny finde et sådant seminar sted med forskellige repræsentanter.

Lindqvist
Jeg mener, at kommissærens svar er alt for svage. Vi har indgået en toldunionsaftale med Tyrkiet. I den aftale forpligter Tyrkiet sig til at opfylde visse demokratiske krav, som vi har stillet. Siden toldunionsaftalen blev indgået, er situationen i Tyrkiet blevet stadig værre. Vi har drøftet spørgsmålet gang på gang og fået utilfredsstillende svar af kommissæren. Jeg synes, det er på tide, at vi stiller strengere krav til en aftalepartner, som angriber sit eget lands befolkning, og som vi sidder og lytter til måned efter måned.
Mit spørgsmål er: Vil kommissæren fastsætte en dato for, hvornår Tyrkiets angrebskrig mod kurderne skal være bragt til ophør? Hvis dette ikke sker, vil han da foreslå, at toldunionsaftalen med Tyrkiet ophæves?

Van den Broek
Når det ærede medlem anmoder om at stille et ultimatum med ophævelse af toldunionen som sanktion, så kan man da også på den ene side spørge sig selv, hvilket pres det i virkeligheden ville medføre i betragtning af, at Den Europæiske Union i øjeblikket bl.a. som følge af og takket være denne toldunion har et enormt handelsoverskud med Tyrkiet. Men rent bortset fra dette argument troede jeg også, at Parlamentet var klar over den omhyggelige måde, hvorpå navnlig også Kommissionen i det forløbne år har evalueret Unionens forbindelser med Tyrkiet, har fulgt dem og rettet henstillinger med henblik på en meget omhyggelig politik over for Tyrkiet bestående af talrige forskellige komponenter. I diskussionen med Parlamentet er Kommissionen i sidste instans også konfronteret med Parlamentets ønske om foreløbig at fastfryse alle former for finansiel støtte eller finansielle instrumenter, hvis disse instrumenter ikke anvendes, direkte eller indirekte, til forbedring af menneskerettighedssituationen i Tyrkiet. Jeg tror, at det under disse omstændigheder er mindre hensigtsmæssigt og også mindre effektivt nu at true Tyrkiet gennem, hvad jeg jo er tilbøjelig til at se som vilde slag i luften, med vidtgående sanktioner, hvis der inden et bestemt tidspunkt ikke er gjort en ende på denne aktion mod det terroristiske PKK. Det er ikke til hinder for de politiske udtalelser, som Den Europæiske Union tidligere har fremsat, og heller ikke for tilsagnet til Parlamentet om, at vi fortsat vil bestræbe os på at forbedre denne situation.

Dankert
Kommissæren har sagt, og i den forbindelse også faktisk gentaget, hvad også Ministerrådet allerede har sagt, nemlig at der må komme en politisk løsning på det kurdiske problem. Under Associeringsrådet, og det er jo allerede fra før invasionen i Irak, afviste fru Ciller pure dette. Samtidig er der i øjeblikket en truende regeringskrise i Tyrkiet. Samtidig siger Kommissionen: Ja, der er nogle private initiativer i gang, de kan kun støttes, det er jeg enig i. Vi følger situationen nøje. Men når jeg lægger det kurdiske problem oven i truslerne med hensyn til den interne situation i Tyrkiet, så er situationen der så alvorlig, at jeg vil spørge kommissæren, om det ikke også forekommer ham, at mere vidtgående initiativer inden for rammerne af EU, og f.eks. NATO, er nødvendige end de, som i øjeblikket er i gang.

Lambrias
Hr. formand, med al respekt for kommissær Van den Broek må jeg indrømme, at jeg ikke forstår, hvordan en alvorlig krænkelse af folkeretten, manglende respekt for grænserne og indtrængen i et andet land kan retfærdiggøres med, at den irakiske regering ikke udøver kontrol i området.
Mit land har tidligere også lidt under såkaldte oprørselementers indtrængen fra et andet land; men det kunne på ingen måde tænkes at ryste den internationale orden så meget, at grænserne ikke længere gjaldt. Hvis Tyrkiets overgreb og dets trusler mod andre lande kan undskyldes blot med det uacceptable argument, at de kurdiske oprørere er terrorister, er det et afladsbrev, som gives til Tyrkiet på forhånd, og jeg mener, det er en fornærmelse af Parlamentet at acceptere sådanne krænkelser.

Van den Broek
Jeg håber, at vi her i Parlamentet er enige om, og vil vedblive at være det, at uanset om politiske krav er berettigede eller ej, selv om vi f.eks. på ingen måde støtter PKK's separatisme, dette politiske krav støtter vi ikke, men hvad vi dog støtter, er noget med anerkendelse af kulturel identitet og lignende. Men selv om det drejer sig om berettigede krav, vil vi fortsat kategorisk og uformindsket afvise efterstræbelserne efter disse mål med terroristiske midler. At PKK gør sig skyldig deri, det bør simpelthen erkendes.
Nu gentager jeg endnu en gang: Fra Parlamentets side spørges der: Men hvad kan vi gøre yderligere for at udøve pres på Tyrkiet. Både hr. Dankert og hr. Lambrias ved udmærket, at der i øjeblikket opereres overordentlig meget diplomatisk og politisk i dialogen med Tyrkiet. Både hvor det drejer sig om at foretage en åbning i det forstyrrede forhold mellem Grækenland og Tyrkiet, og hvor det drejer sig om stridighederne i Ægæerhavet. Der foretages en enorm politisk-diplomatisk offensiv for at forsøge at få de to samfund på Cypern, i hvert fald Cyperns og de tyrkiske cyprioters regering, gennem deres ledere til at sidde ved ét bord inden midten af året for at indlede forhandlingerne om en politisk løsning for Cypern.
For det tredje beskæftiger vi os regelmæssigt efter samråd med den tyrkiske regering med at forsøge at få tidligere løfter, som er afgivet med hensyn til indførelsen af ny lovgivning med henblik på at fremme og beskytte menneskerettighederne i Tyrkiet bedre, forelagt og vedtaget af Parlamentet.
Jeg håber således, at de ærede medlemmer vil tro mig, når jeg siger, at motiveringen til at opfordre Tyrkiet kraftigere til at forbedre alle disse forhold i høj grad er til stede. Jeg siger blot, at når det drejer sig om i øjeblikket at forsøge en løsning navnlig med hensyn til den kurdiske problematik, idet jeg gerne giver hr. Dankert ret i, at denne på tyrkisk side ikke erfares som et virkeligt problem og måske her og der endda afvises som et problem, man ser kun problemet med terrorismen som et kurdisk problem, men ikke det, der ligger bag, så kan vi ikke på nuværende tidspunkt gennemtvinge en løsning.
Alt dette betyder ikke, at jeg ikke uformindsket holder fast ved det, som jeg sagde i mine første svar med hensyn til signalerne til Tyrkiet om nødvendigheden af at gøre en ende på denne militære aktion hurtigst muligt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen om dette punkt er afsluttet.

Uforholdsmæssigt store underskud - Økonomiske politikker
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende dokumenter:
A4-0181/97 af Christodoulou for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om: I.indstilling ved andenbehandling om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om styrkelse af overvågningen af budgetstillinger samt overvågning og samordning af økonomiske politikker (C4-0174/97-96/0247(SYN)) og II. betænkning om forslag til Rådets forordning om fremskyndelse og afklaring af gennemførelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud (6931/2/97 - C4-0182/97-96/0248(CNS)) og-betænkning (A4-0184/97) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens henstilling om de overordnede retningslinjer for 1997 for medlemsstaterne og Fællesskabets økonomiske politikker (KOM(97)0168 - C4-0190/97).
Christodoulou
Hr. formand, den 28. november sidste år vedtog Parlamentet ved førstebehandlingen beslutningsforslagene om stabilitetspagten vedrørende to forslag til forordninger. Det første var et forslag til forordning om styrkelse af overvågningen af budgetstillinger samt overvågning og samordning af økonomiske politikker på grundlag af samarbejdsproceduren, og det andet var forslag til Rådets forordning om fremskyndelse og afklaring af gennemførelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud.
På Det Europæiske Råds møde i Dublin den 13. og 14. december 1996 opnåedes der som bekendt politisk enighed om de generelle principper og de vigtigste elementer i stabilitetspagten. Rådet opfordrede til udarbejdelsen af et udkast til resolution om pagten, hvori medlemsstaterne, Kommissionen og Rådet forpligter sig til strengt at anvende traktaten og stabilitetspagten.
Derefter nåede man på det ekstraordinære møde i ØKOFIN-Rådet i Nordwijk til enighed om en tekst til de to forslag til forordning og udkastet til Rådets resolution, og den fælles holdning om det første af ovennævnte forslag blev fremsendt til Europa-Parlamentet, mens Rådet krævede fornyet drøftelse om det andet forslag.
Ved udarbejdelsen af de ændringsforslag, som her er til behandling, er følgende elementer taget i betragtning:
Først og fremmest den politiske vilje, der kom til udtryk på Det Europæiske Råd i Dublin.
Dernæst Det Europæiske Råds beslutning om en korrekt anvendelse af stabilitetspagten og samtidig også den kendsgerning, at Rådet omdøbte den til vækst- og stabilitetspagten. Desværre afspejles denne kvalitetsmæssige forbedring, der kommer til udtryk i det nye navn, ikke i de tekster, som vi har fået fra ØKOFIN-Rådet. Navnet er ændret, men indholdet er stort set det samme.
At forordningen om overvågning indeholder bestemmelser om de medlemslande, der ikke deltager i tredje fase af ØMU, er et nyt begreb, der er indført. Og hvor Kommissionens oprindelige forslag kun indeholdt bestemmelser om stabilitetsprogrammer fra lande, der deltager i tredje fase af ØMU, er der nu en særlig del, der kræver, at også ikke-deltagende lande fremlægger konvergensprogrammer. Vi har stillet et ændringsforslag i denne forbindelse, som jeg skal gøre rede for.
Vi mener, at stabilitetspagten bør være effektiv. Og for at den kan være det, må den være gennemførlig og troværdig. Og så må de bestemmelser, der skal gælde, gå i denne retning. Men den manglende fleksibilitet i de foreslåede bestemmelser og deres automatiske og mekaniske beskaffenhed tager ikke hensyn til de økonomiske og navnlig også de monetære fænomeners dynamiske karakter, og dette hæmmer deres konsekvente anvendelse, hvilket igen går ud over forordningernes og aftalens troværdighed.
Endelig indfører forslaget til forordning om gennemførelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud en bod i form af deponering af et beløb, som kan ændres til en bøde. Her har vi et meget alvorligt problem, eftersom Kommissionens oprindelige forslag forudså, at produktet af denne sanktion - bøden og renterne heraf - skulle være indtægter for Fællesskabernes budget, mens det nu synes at være den fremherskende opfattelse i Rådet, at dette beløb skal fordeles mellem de medlemsstater, der ikke har et uforholdsmæssigt stort underskud. En sådan fordeling er en besynderlig foranstaltning, som jeg ikke vil kommentere yderligere; men jeg vil sige, at der indtil nu ikke er fundet hverken retsligt grundlag eller en klar procedure for realiseringen af Rådets ønske. Selv om Rådets holdning endnu ikke er fastlagt, vil det mest hensigtsmæssige være at vedtage vort ændringsforslag, der er stillet af Budgetudvalget, da det er udtryk for Parlamentets ønske om at bevare princippet om budgettets enhed, et meget basalt begreb, som vi bør bevare for enhver pris. På grund af Rådets problemer med at finde et retsgrundlag er det imidlertid meget sandsynligt - jeg vil her tillade mig at gætte - at man vil vælge at opføre ovennævnte beløb på budgettet og derefter under fordelingen knytte politiske forpligtelser til dem og måske også en senere ændring af de relevante finansielle bestemmelser. Dette bør imidlertid ikke betyde, at vi undlader at vedtage dette ændringsforslag, selv om det endnu ikke foreligger i sin endelige form.
Vore ændringsforslag har således til formål at forbedre aftalens væsentligste punkter. Her skal især fremhæves:
For det første giver de Det Europæiske Råds resolution dens rette dimensioner på grundlag af artikel D i traktatens fælles bestemmelser. Det var meningen, at denne resolution skal give de politiske retningslinjer for en konsekvent og rettidig gennemførelse af stabilitetspagten, men dette indgår ikke i dennes artikler, og den har således ikke noget lovgivningsmæssigt indhold. Det er blot en overordnet politisk retningslinje.
For det andet indfører vore ændringsforslag begrebet offentlige investeringsudgifter som et afgørende element i den økonomiske vækst og udvikling. På denne måde lægger vi et egentligt indhold i det udviklingsbegreb, der blev tilføjet pagten på Det Europæiske Råd i Dublin. Og det er mig en glæde at sige, at både Rådet og Kommissionen har accepteret, at det inddrages i forordningernes bestemmelser.
For det tredje bliver bestemmelserne om konvergensprogrammerne mere realistiske og indfører i overvågningsforordningen begrebet beskyttelse af ikke-deltagende lande i tredje fase, beskyttelse mod spekulation inden for rammerne af den nye valutakursmekanisme, dvs. EU-organernes beskyttelse i tilfælde af spekulationsangreb. Desuden forudses særlige tilfælde, f.eks. at udgifter forbundet med beskyttelsen af medlemsstaternes territoriale integritet ikke betragtes som årsag til uforholdsmæssigt store underskud.
For det fjerde sikrer ændringsforslagene en vis fleksibilitet uden at fjerne den strenge overholdelse af bestemmelserne - det vil jeg gerne understrege. Fleksibiliteten er nødvendig, hvis stabilitetspagten skal kunne fungere og være gennemførlig og troværdig. Ofte medfører det kategoriske også begrænset anvendelighed, hvilket går ud over troværdigheden.
Endelig bevarer de et grundlæggende budgetprincip, som jeg var inde på tidligere, hvor bøderne og renterne bevares inden for fællesskabsbudgettet. Dette er de grundlæggende principper, der gælder for de ændringsforslag, der er stillet, og som jeg opfordrer Parlamentet til at stemme for. De indgår i den samlede tekst, og er alle vedtaget af Budgetudvalget.
I betragtning af begivenhedernes udvikling indtil nu samt behovet for en stabil euro og holdbare bestemmelser har vi forsøgt at undgå at stille en lang række ændringsforslag for i stedet at fremhæve de elementer, der skønnes absolut nødvendige. Derfor anbefaler jeg heller ikke Parlamentet at stemme for de ændringsforslag, som ikke er med i de ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Økonomi, bortset fra ændringsforslagene om et teknisk spørgsmål, som jeg først lige har modtaget, og som jeg vil udtale mig om senere.
Dette fører frem til, at jeg som ordfører, som afslutning på andenbehandlingen, foreslår, at den fælles holdning om forordningen om overvågning ændres, og at der afgives udtalelse om forordningen om underskud i overensstemmelse med de ændringsforslag, der er vedtaget af vort udvalg.
Jeg vil slutte mit indlæg med at understrege vigtigheden af dette spørgsmål set ud fra en politisk og en økonomisk synsvinkel og gøre opmærksom på, at en forkastelse fra vor side kunne sende et forkert signal til omverdenen og opfattes, som om Europa-Parlamentet afstår fra at træffe vigtige beslutninger. Derfor håber jeg, at vi vil få den bredest mulige accept af og støtte til de synspunkter, der kommer til udtryk i nærværende dokument. Vi ser det dog som en grundlæggende forudsætning, at både Kommissionen og Rådet, hvor sidstnævnte desværre ikke er til stede nu, forpligter sig til på de kommende rådsmøder at føre de forslag ud i livet, som er vedtaget, dvs. forslagene med relation til Det Europæiske Råds resolution, forslagene med relation til spørgsmålene om vækst og offentlige investeringer samt de øvrige elementer, der er blevet vedtaget under trepartssamtalerne og den efterfølgende kontakt, vi har haft med Rådet og Kommissionen. Vi vælger, i god tro, at anbefale vedtagelsen af disse to forordninger. Jeg håber - eller rettere, jeg tror - at både Kommissionen og Rådet vil opfylde de løfter, de har givet os.

Randzio-Plath
Fru formand, man må med stor bekymring se på den økonomiske udvikling og navnlig på udviklingen inden for beskæftigelsespolitikken i Unionen, og derfor er retningslinjerne i den økonomiske politik af særlig betydning for medlemsstaterne og Fællesskabet. Jeg mener ikke, at vi i de forløbne år i tilstrækkelig grad har benyttet disse retningslinjer til rent faktisk at opnå større overensstemmelse og mere sammenhæng i Europas økonomiske politik, som fik en virkning på foranstaltninger i både den offentlige og den private sektor. Derfor skal vi i år - et år før afgørelsen af, hvem der kommer til at deltage i Den Økonomiske og Monetære Union - være ganske særlig opmærksomme på, hvorledes disse retningslinjer er udformet. Jeg beklager dybt, at Kommissionen ret beset mener, at vi - dersom blot målene valutakursstabilitet og konsolidering af de offentlige budgetter følges og overholdes - så at sige automatisk får de øgede investeringer og den vækst, vi gerne vil have, og dermed tillige en halvering af arbejdsløsheden frem til år 2000.
Det anser jeg ikke for tilstrækkeligt, men tværtimod for ganske utilstrækkeligt til i alle beslutninger at få gennemført de politiske tiltag, som forener Europa-Parlamentet. Derfor bliver vi nødt til at basere retningslinjerne for den økonomiske politik på mere end blot en gentagelse af konvergenskriterierne. Jeg hilser det ganske vist velkomment, at Kommissionen, som Parlamentet har krævet, vil styre anvendelsen af offentlige midler hen imod produktionsinvesteringer og for så vidt også her går et skridt videre end i sidste års kommentarer til den økonomiske udvikling. Efter min mening skal vi i langt højere grad, end det hidtil i grundtræk har været fastsat i retningslinjerne, koncentrere os om at øge investeringerne. Vi har brug for en benchmarking til investeringer, vi har så at sige brug for en styring, for når vi ser, at investeringerne alene i Forbundsrepublikken Tyskland i fjor dalede fra 18 mia til 1, 1 mia, ved vi, hvilken situation af svaghed vi befinder os i, og vi kan kun ved forenede kræfter komme op af dette hul.
Der er en ting, jeg gerne endnu en gang specielt vil fremhæve: Netop fordi det er så vigtigt at handle i fællesskab, skal retningslinjerne være langt mere bindende, for at de kan anvendes konkret og tillige gennemføres. Det er derfor vigtigt at udforme styringen således, at beskæftigelsespolitikken bliver den afgørende dimension for alle øvrige politikker. Det er derfor nødvendigt så at sige at integrere retningslinjerne i den økonomiske politik og i beskæftigelsespolitikken, for at vi bedre kan fremme den økonomiske politik med henblik på at få skabt nye arbejdspladser.
Det anser jeg for virkelig vigtigt, for Den Europæiske Unions råstof er mennesket, og enhver investering i mennesket via kvalificering, videreuddannelse, livslang uddannelse og tillige via ledsagende foranstaltninger som forskning og udvikling og støtte til innovationer vil bistå os med virkelig at gøre fremskridt i Den Europæiske Union. Vi kommer ikke udenom igen og igen at gøre opmærksom på, at afgørelserne på topmøderne fra Essen til Dublin stadig venter på at blive omsat. Derfor er vi nødt til at ændre rammebetingelserne, selv om det er helt klart, at vi ikke må tabe en styring i retning af valutakursstabilitet og konsolidering af de offentlige budgetter af syne, den skal tværtimod videreføres.
Vi skal i Europa-Parlamentet blive enige om nogle krav: Vi har brug for en bedre styring af de offentlige midler hen imod produktionsinvesteringer, de private virksomheder skal i højere grad forpligtes til at være med, når det gælder fremme af økonomi og beskæftigelse, og der skal være større overensstemmelse mellem de økonomiske politikker samt øget sammenhæng mellem medlemsstaternes og Fællesskabets politikker. Vi skal jo tænke på, at nationaløkonomiernes indbyrdes afhængighed er øget i en grad, vi slet ikke kunne forestille os, og derfor er naturligvis ingen foranstaltning i en medlemsstat uden virkning på foranstaltningerne i en anden medlemsstat.
Jeg anser det for vigtigt, at også udtalelserne fra de politiske aktører bliver mere klare, for kun hvis vi troværdigt kan formidle klare politiske retningslinjer og tillige den entydige fastlæggelse af starten på Den Økonomiske og Monetære Union til den 1.1.1999, kan de økonomiske aktører genvinde tilliden. Vi har ikke kun brug for flere investeringer og virksomhedernes tillid, vi har også brug for befolkningens tillid. Opsparingskvoterne slår alle rekorder i Den Europæiske Union, det er enestående i historien, men de mennesker, der har penge, forbruger ikke, og de andre, som ikke har penge, kan ikke forbruge. Deraf ser man, at en forøgelse af efterspørgslen og af købekraften i befolkningen er uhyre vigtig.
Jeg vil gerne endnu en gang gøre opmærksom på, af hvor stor betydning det er, at der omsider kommer en skattemæssig lettelse for faktoren arbejde, for det er den eneste vej til virkelig at øge befolkningens købekraft. Jeg lægger særlig vægt herpå netop i forbindelse med de foranstaltninger, der skal træffes ud fra en hensyntagen til rammebetingelserne. Jeg vil endvidere endnu en gang opfordre til, at vi i Den Europæiske Union via samling og styring af politikkerne arbejder hen imod målet høj beskæftigelse. Vi skal virkelig tilstræbe at opnå synergieffekter i vore politikker, som en enkelt stat i dag ikke længere kan opnå for sin økonomi og sin befolkning.
Jeg anser det på den baggrund for uhyre vigtigt at styre de for den økonomiske politik relevante foranstaltninger hen imod et mål og forene struktur- og finanspolitikkerne. Medlemsstaterne skal på deres side omsider også efterleve deres forpligtelse til at stille komplementærmidler til rådighed for de strukturfonde, som har arbejdsmarkedspolitiske formål. Ellers er der nemlig ikke megen mening i europæisk politik. Forpligtelserne skal efterkommes på fællesskabsplan, men tillige af Den Europæiske Unions medlemsstater.

Hernández Mollar
Fru formand, i alt for stor hast, men med megen interesse, har vi i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender analyseret de forslag til forordninger, der i dag er genstand for forhandling. Vi har naturligt nok analyseret forslagene ud fra den synsvinkel, der interesserer os mest, nemlig de potentielle virkninger på beskæftigelsen - inden for rammerne af den europæiske socialmodel -, af de i de to forordningsforslag foreslåede foranstaltninger til overvågning af medlemsstaternes økonomiske politikker og overvågning af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud i lyset af den forestående yderst spændende fase i den europæiske opbygning.
Forordningsforslagene udgør en helhed og afspejler den omstændighed, at fremskridtene i Den Monetære Union bør ske parallelt med en styrkelse af samordningen af den økonomiske politik, eftersom en fælles valuta kun kan praktiseres af stater med en vis økonomisk konvergens, da det i modsat fald ikke vil være muligt at garantere, at de nødvendige betingelser for pris- og vækstmæssig stabilitet er til stede. Det er således indlysende, at det kun på baggrund af en stabil og kontrolleret budgetsituation og økonomisk konvergens vil være muligt at samordne effektive jobskabende beskæftigelsespolitikker.
Men når dette er sagt, mener jeg også, at Rådet - udover at det, når det behandler og overvåger stabilitets- og konvergensprogrammerne, må tage hensyn til ledigheden og udsigterne til nettojobskabelse - også må tage hensyn til de relevante cykliske og strukturelle karakteristika i den enkelte medlemsstats økonomi og i mindre grad fokusere på underskuddets størrelse som på dets karakter og følgelig lægge særlig vægt på opretholdelse af udgiftsniveauet inden for uddannelse og undervisning samt investeringerne i infrastrukturprojekter, som har en gunstig indvirkning på regionernes produktivitet, navnlig i kriseperioder.
Dette er på ingen måde i modstrid med det faktum, at en sund budgetsituation er en afgørende forudsætning for hurtigt at kunne reagere på ugunstige økonomiske situationer og på samme tid kontrollere det offentlige underskud, hvilket er grundforudsætninger for økonomisk vækst og en heraf følgende stigning i beskæftigelsen. Det er, hvad der understreges i de ændringsforslag, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har stillet til de foreliggende forslag til forordning.
Det er desuden nødvendigt at tage hensyn til det enkelte lands globale situation, inden der pålægges så strenge sanktioner, som det foreslås i forordningen om uforholdsmæssigt store underskud, som efter min mening i øvrigt forfægter en god fremgangsmåde, som vil bidrage til at øge den kommende Monetære Unions troværdighed og styrke tilliden til den.
Hvad angår de økonomiske retningslinjer for 1997, kan ingen være i tvivl om, at Den Europæiske Union på indeværende tidspunkt står over for en udfordring af samme størrelsesorden som i forbindelse med Fællesskabets oprettelse. Europæerne, og i endnu højere grad de, der har ansvaret for at udstikke kursen, er i gang med det forehavende at forene deres økonomiske, menneskelige og sociale potentiale for således at forberede sig på den uafviselige nødvendighed at arbejde og overleve på et stadig mere globaliseret og teknificeret marked, hvor landenes indbyrdes afhængighed ligeledes bliver større og større. Den Monetære Union er endnu et skridt på vejen hen imod en samordning af bestræbelserne. Arbejdsløsheden, som er det alvorligste problem i Den Europæiske Union, kan ikke alene måles i tal, da den især går ud over de unge medborgere, kvinderne, de ældre og handicappede, som i sidste instans vil lade regningen gå videre til os, hvis vi ikke formår at opfylde hovedmålet for vort forehavende - at skabe beskæftigelse.
Europæiske arbejdstagere har i dag i Bruxelles' gader og uden for Europa-Parlamentets dør krævet at få et særligt afsnit om beskæftigelsen indføjet i den reviderede traktat. At vende det døve øre til dette krav ville være at gøre Den Europæiske Union en bjørnetjeneste. At imødekomme kravet vil derimod være et bevis på vores sympati og solidaritet. Det skal understreges, at europæiske arbejdstageres angreb på andre europæiske arbejdstagere, sådan som det i den seneste tid er forekommet over for spanske lastbilchauffører, uligheder og skævheder i de sociale sikringssystemer og et alt for stift arbejdsmarked på europæisk plan er faktorer, som udgør alvorlige hindringer for det europæiske projekt. Derfor må Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, selv om det anerkender Kommissionens positive indsats i forbindelse med det foreliggende forslag om de overordnede økonomiske retningslinjer, endnu en gang tilkendegive sin bekymring over det høje arbejdsløshedsniveau i Den Europæiske Union. For at bekæmpe arbejdsløsheden er vækst, konkurrenceevne og investering nødvendige forudsætninger, men det er også nødvendigt, at den interne efterspørgsel stiger, og det gør den, når der skabes tillid blandt borgerne, og det gør der, når der foretages produktive investeringer, når beskæftigelsessystemet og de sociale sikringsordninger fungerer effektivt, og når arbejdstagerne, kvinder såvel som mænd, får en rimelig løn, som de kan leve af.
Heldigvis ser det ud til, at den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken udvikler sig parallelt, og Kommissionens dokument indeholder et særligt afsnit om nødvendigheden af at fremme beskæftigelsen gennem strukturreformer. Men det er ikke nok. Det er nødvendigt med en bedre udnyttelse af de instrumenter, Unionen råder over, det gælder såvel Udvalget for Beskæftigelses- og Arbejdsmarkedspolitik som de flerårige programmer, med henblik på en bedre samordning af de økonomiske politikker og beskæftigelsespolitikkerne, og endvidere må debatten mellem arbejdsmarkedets parter på europæisk plan fremmes.

Willockx
Fru formand, kære kolleger, i Budgetudvalget har vi først og fremmest beskæftiget os med undersøgelsen af, hvordan bøder, som er fastsat for de medlemsstater, der synder imod 3 %-reglen, i fremtiden skal bogføres og anvendes. Vi har tilsluttet os ordføreren Christodoulou, som vil overvåge, at det ikke gøres til en procedurekamp for procedurens skyld. Vi synes faktisk, at denne stabilitetspagt udgør en del af det globale begreb fælles valuta, og vi ønsker derfor at medvirke konstruktivt. Derfor har en uformel trilog også fundet sted, hvor vi har kunnet lade vor stemme høre over for Rådet. Jeg må her i dag dog konstatere, at vi alligevel står over for et procedureproblem, som det er demokratisk vanskeligt at acceptere, nemlig hvilken holdning Rådet nu til syvende og sidst har med hensyn til, om der findes et retsgrundlag for den måde, hvorpå det vil lade disse bøder strømme tilbage til de deltagende medlemsstater, som ikke foretager nogen overtrædelser, det vil således sige uden de ikke-deltagende medlemsstater, og uden det land, som foretager overtrædelse.
I Budgetudvalget synes vi, at den måde, hvorpå dette må ske, ikke kan accepteres, og vi synes, at dette ville danne en uacceptabel præcedens. Vi henviser med henblik herpå til andre bøder, som findes f.eks. i landbrugssektoren eller i strukturfondssektoren, hvor indtægten fra disse bøder i sidste instans gøres budgetmæssigt kommunautære. Nu er dette ikke tilfældet her, og vi er bange for, at denne præcedens i fremtiden, i hvert fald hvis der i fremtiden vil blive anvendt fleksibilitet på flere områder, virkelig vil omdanne budgettet til en kakofoni. Derfor opfordrer vi kraftigt til at lade vort ændringsforslag til artikel 16 høre, og derfor opfordrer vi også kraftigt til hurtigst muligt, og jeg vil sige helst inden afstemningen i morgen, at få et klart svar fra Rådet i forbindelse med det retsgrundlag, som han påberåber sig, og som vi i øjeblikket stadig ikke har nogen klarhed over.

de Silguy
Fru formand, mine damer og herrer, forhandlingen i dag omhandler såvel stabilitets- og vækstpagten som de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, hvilket er yderst hensigtsmæssigt, da Kommissionen netop ønsker at iværksætte disse politikker samlet og vise, at sammenhæng mellem disse aspekter er en nødvendig betingelse for at virkeliggøre Den Økonomiske og Monetære Union og skabe de fornødne forudsætninger for, at den kan fungere efter hensigten. Pagten og samordningen af de økonomiske politikker vil tilsammen bidrage til at sikre varig stabilitet, vækst og beskæftigelse i Europa.
Indledningsvis vil jeg præcisere en række punkter vedrørende stabilitets- og vækstpagten. Jeg vil gerne på egne og Kommissionens vegne takke hr. Christodoulou for hans betænknings kvalitet, hans ansvarsfulde arbejde og yderst nyttige bidrag til definitionen af denne pagt.
I forlængelse af den uformelle trilog den 6. maj 1997 har Kommissionen overtaget to af de problemstillinger, der ligger ordføreren stærkest på sinde, og den har desuden på det kraftigste forfægtet Parlamentets synspunkt over for Rådet. Det gælder for det første tilvejebringelsen af en bedre interinstitutionel balance inden for pagtens rammer og for det andet en styrkelse af de offentlige investeringers rolle.
Kommissionen kan acceptere størstedelen af ordførerens ændringsforslag, nemlig ændringsforslag nr. 1, 2 og 3 om Det Europæiske Råds resolution, første del af ændringsforslag nr. 4, ændringsforslag nr. 5 og 8 om offentlige investeringsudgifter samt ændringsforslag nr. 6, anden del, og 9, ligeledes anden del, der alle vedrører den multilaterale overvågning efter traktatens artikel 103, stk. 5. Kommissionen kan ligeledes acceptere ændringsforslag nr. 1, 2 og anden del af nr. 4 vedrørende gennemførelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud i henhold til traktatens artikel 104 C.
Et par ord om bodsordningen, dvs. ændringsforslag nr. 5 i forslag til retsakt om gennemførelsen af ovennævnte procedure. Jeg minder om, at selv om Rådet ikke har truffet afgørelse i sagen, kan Parlamentet selvfølgelig alligevel vedtage et ændringsforslag til forslaget om bodsordning. Parlamentet skal selvfølgelig udtale sig om Kommissionens ændrede forslag. Kommissionen opretholder på dette punkt sit oprindelige forslag om integreret opførelse af de deponerede beløb på budgettet. Den kan ikke overtage Parlamentets ændringsforslag, da den ønsker at bevare sin handlingsmargen i forhold til udviklingen i Rådets forhandlinger. Når dette er sagt, kan jeg forsikre Dem, at Kommissionen vil træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at Parlamentets budgetbeføjelser respekteres fuldt ud, og at der findes en gennemsigtig løsning.
For så vidt angår de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, er de et vigtigt instrument til at forbedre samordningen af de økonomiske politikker. Det bekræftes i år, at den makroøkonomiske strategi har båret frugt, og at genopsvinget har bidt sig fast. På grundlag af denne opmuntrende konstatering erindrer Kommissionen om, at kun en nøje overholdelse af konvergenskriterierne kan skabe mulighed for fremover at opnå et afbalanceret policy-mix, som fremmer en bæredygtig vækst og dermed en stigning i beskæftigelsen og i de produktive investeringer.
Inden for disse rammer tager de overordnede retningslinjer, sådan som Parlamentet har anmodet om i sin beslutning om den økonomiske årsberetning, sigte på at give en ny impuls til Den Europæiske Unions økonomiske strategi. Denne strategi tager først og fremmest sigte på at øge beskæftigelsen. Kommissionen kan ikke acceptere den fremsatte kritik af, at dens henstilling ikke i tilstrækkelig grad tager hensyn til nødvendigheden af at skabe bedre betingelser for vækst og beskæftigelse, og den er i allerhøjeste grad bevidst om det yderst alvorlige arbejdsløshedsproblem i Den Europæiske Union.
I den forbindelse vil jeg påpege to ting. For det første at beskæftigelse ikke kan dekreteres. Jobskabelse er et resultat af en stærk, bæredygtig og afbalanceret vækst. De positive resultater med hensyn til konvergens skaber mulighed for at fortsætte et afbalanceret policy-mix , som fremmer vækst og beskæftigelse. For det andet at Kommissionen i lighed med Europa-Parlamentet er sig efterspørgslens afgørende rolle for væksten fuldt bevidst. Men hvis efterspørgslen øges i en hurtigere takt end udbuddet, eller hvis efterspørgslen stimuleres kunstigt, vil resultatet blive en ny uligevægtssituation, som så igen vil kræve korrigerende indgreb, der vil bringe det afbalancerede policy-mix i fare og dermed væksten og beskæftigelsen.
Jeg mener at kunne berolige fru Randzio-Plath, som jeg personligt finder lidt for pessimistisk, idet efterspørgslen, navnlig efter forbrugsvarer, nu udvikler sig i en bedre retning: + 1, 9 % i 1997, + 2, 4 % i 1998, men også på investeringssiden er udviklingen positiv: med hensyn til investeringer i kapitalgoder kan der således registreres en stigning på 4, 8 % i 1997, og stigningen anslås til 6, 3 % i 1998. For at stimulere nettojobskabelsen anbefaler Kommissionen i år en bedre samordning af medlemsstaternes økonomiske politikker, også på beskæftigelsesområdet. Jeg minder om, at der på Kommissionens initiativ blev iværksat en overvågning af beskæftigelsen i 1995. Og på grundlag af de programmer, medlemsstaterne fremlægger en gang om året, vedtog Det Europæiske Råd på samlingen i december 1996 en fælles rapport fra økonomi- og finansministrene samt arbejds- og socialministrene.
Efter Kommissionens mening skal følgende overordnede makroøkonomiske aktionslinjer videreføres: For det første fremme af innovation, forskning, udvikling, forbedring af undervisnings- og uddannelsessystemerne. For det andet er det nødvendigt at få markedet for goder og tjenesteydelser til at fungere bedre. Til det formål vil Kommissionen på Det Europæiske Råd i Amsterdam forelægge en handlingsplan om virkeliggørelsen af det indre marked. For det tredje skal arbejdsmarkedsreformen videreføres, hvilket efter Kommissionens mening ikke må føre til en generel lønsænkning, men derimod til en fornuftig tilpasning af lønstrukturerne i overensstemmelse med produktivitetsforskellene. Altså en beskæftigelsesfremmende strategi, som på samme tid stimulerer investeringslysten, det er hvad Kommissionen anbefaler.
I lighed med Parlamentet har Kommissionen kunnet konstatere et temmelig skuffende resultat, selv om de ovenanførte tal viser, at der er grund til at moderere pessimismen. Meningsundersøgelserne viser rent faktisk en stigende tillid hos producenterne, og investeringsafkastet i Den Europæiske Union er det højeste siden 1960'erne.
Kommissionen bemærker i øvrigt, at lønmodtagerne har bidraget til at sanere de makroøkonomiske rammer ved løntilbageholdenhed. Den finder det derfor uomgængelig nødvendigt, at arbejdsgiverne nu udnytter den chance, som de fremragende økonomiske betingelser og for størstedelens vedkommende også deres finansielle situation, frembyder, til at øge de beskæftigelsesskabende investeringer.
Et sådant investeringsopsving bør prioritere de private investeringer, der jo tegner sig for 85 % af de samlede - fysiske, immaterielle og menneskelige - investeringer. Men Kommissionen anbefaler ligeledes at bevare udgiftsniveauet for offentlige investeringer, navnlig hvad angår transeuropæiske net. Som bekendt er disse investeringer af altafgørende betydning for at skabe et bæredygtigt vækstpotentiale i Den Europæiske Union på mellemlang sigt. Der er tale om investering i den kollektive fremtid.
Endelig vil jeg understrege, at vi med stabilitets- og vækstpagten og med de af Parlamentets ændringsforslag, som Kommissionen kan acceptere, dvs. et kvantitativt stort antal og indholdsmæssigt de overordnede betragtninger, efter min mening nu har opnået en afbalanceret kompromisløsning. En løsning, der giver Parlamentet mulighed for at sætte sit præg på denne vigtige tekst, der nu snart må betragtes som færdigbehandlet, da tidsplanen skal overholdes.
Til sidst en kommentar til fru Randzio-Plaths forslag vedrørende overordnede retningslinjer for en interinstitutionel aftale om iværksættelse af traktatens artikel 103. Kommissionen har for sit vedkommende altid erklæret sig rede til at indgå en sådan aftale, såfremt Rådet også kan gå med på idéen. Kommissionen har da heller ikke sparet på kræfterne i den seneste tid for i højere grad at få inddraget Europa-Parlamentet i den multilaterale overvågningsproces. Hvilket debatten i dag efter min mening bekræfter.
Konkluderende vil jeg derfor, mine damer og herrer, understrege nødvendigheden af, at vore to institutioner forener kræfterne for således med gennemførelsen af pagten og henstillingerne at sikre de bedst mulige ledsageforanstaltninger til indførelsen af euroen inden for rammerne af de i traktaten fastsatte betingelser og tidsrammer.

Randzio-Plath
Jeg forstod ikke kommissæren helt, og jeg vil gerne have at vide, om han er rede til at medtage Europa-Parlamentets forslag i sit udkast til retningslinjerne for Fællesskabets og medlemsstaternes økonomiske politik.

Christodoulou
Fru formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans accept af det forslag, der blev stillet, og for hans meddelelse om, at ændringsforslagene kan accepteres.
Jeg vil bede ham genoverveje ændringsforslag nr. 4 til den første forordnings betragtning 10, idet netop dette ændringsforslag var accepteret i Kommissionens egen holdning, der blev forelagt Rådet. Helt konkret skriver Kommissionen i sin egen tekst, som jeg tilfældigvis har fået et eksemplar af, at:
«whereas this mechanism...« - der er her tale om mekanismen til beskyttelse af valutakurserne, dvs. ERM -
Denne mekanisme også vil hjælpe dem - de lande, der ikke er medlem af Den Økonomiske og Monetære Union - til at modstå uberettiget pres på valutamarkederne.
(EL) Præcis det samme siger vi i betragtningen med vort ændringsforslag, og det undrer mig, at Kommissionen ikke kan acceptere det.
Derfor vil jeg bede kommissæren se på ændringsforslaget igen og overveje, om dette ikke kan accepteres sammen med de øvrige ting, han har accepteret, hvad jeg som sagt takker for.

Formanden
Hr. Christodoulou, fru Randzio-Plath, kommissæren får ved forhandlingens slutning ordet endnu en gang for at svare på Deres spørgsmål. Nu fortsætter vi i første omgang forhandlingen.

Alan Donnelly
Fru formand, jeg vil gerne takke de to ordførere for deres betænkninger, som jeg senere vil knytte et par korte bemærkninger til. Men først vil jeg gerne sige til kommissæren, at hele håndteringen af proceduren i forbindelse med stabilitets- og vækstpagten har været præget af en meget beklagelig række hændelser, hvor der gang på gang blev gjort forsøg på at udelukke Parlamentet fra at deltage i denne debat. Det skyldes kun Parlamentets ukuelighed, at vi nu er i en fase, hvor Kommissionen anbefaler, at den accepterer nogle af vore ændringsforslag. Jeg håber, at vi fremover vil få et bedre forhold, når vi behandler disse yderst vigtige økonomiske og monetære spørgsmål.
Der er et paradoks i kommissærens redegørelse i dag. På den ene side talte ham om de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, den omstændighed, at Kommissionen som mål har en øget forskning og udvikling, øget vækst og bedre uddannelsessystemer. På den anden side forelægger han os en stabilitetspagt, som har fået tilføjet ordet »vækst«, selv om der ikke er noget i pagten, der står i forbindelse med vækst, kun med stabilitet, hvilket potentielt underminerer enhver foranstaltning, vi kan træffe for at fremme forskning og udvikling, uddannelsessystemer eller vækst. Som kommissæren ved, kan stabilitetspagten, hvis den anvendes forkert, være yderst deflatorisk, mindske væksten og øge arbejdsløsheden. Det er derfor, jeg kræver, at Kommissionens påtager sig sit ansvar i henhold til Traktaten om Den Europæiske Union, således at denne stabilitetspagt ikke anvendes af de kræfter i Rådet af Økonomi- og Finansministre, som ønsker at underminere skabelsen af beskæftigelse i Den Europæiske Union.
Hvis vi ønsker at få vækst og stabilitet i Den Europæiske Union, skal vi fremme investeringerne. For øjeblikket udgør investeringerne 19 % af BNP. Ifølge kommissærens egne økonomer skal investeringerne stige til 25 % af BNP. Hvordan får vi forenet det umulige i forbindelse med stabilitets- og vækstpagten og nedbringelsen af låntagningen og budgetunderskuddene med behovet for at øge investeringerne i Den Europæiske Union? Selv hr. Ciampi sagde i sin beretning om konkurrenceevnen, at de offentlige investeringer spiller en væsentlig rolle med hensyn til at stimulere private investeringer i Europas økonomi. Det er derfor Kommissionens ansvar at sørge for, at vi fremmer de offentlige investeringer, at vi ikke hæmmer dem, således at de medfører yderligere private investeringer og større vækstmuligheder i den europæiske økonomi.
Jeg gør det klart over for kommissæren, at vi meget nøje vil følge Kommissionens rolle og den rolle, som spilles af organisationer såsom Det Monetære Udvalg, hvor der ikke er nogen gennemsigtighed, ingen demokratisk legitimitet. Vil kommissæren gøre front mod Det Monetære Udvalg? Vil han påtage sig sit ansvar i henhold til Traktaten om Den Europæiske Union?
Jeg vil afslutte med en bemærkning om beskæftigelsen. Kommissæren understregede behovet for at fremme beskæftigelsen i Den Europæiske Union. Vi vil nu få stabilitets- og vækstpagten. Vi er ved at fastsætte de endelige instrumenter til forvaltningen af den monetære politik. Vi skal aktivere Den Europæiske Investeringsfond og lånebehovet på europæisk plan som kompensation for den låntagning, som medlemsstaterne ikke selv er i stand til at iværksætte. Det er derfor, jeg beder Dem om, hr. kommissær, fra nu af og indtil den økonomiske årsberetning og de overordnede retningslinjer næste år at arbejde for at forsvare det, som Kommissionen og Det Europæiske Råd i Essen opnåede enighed om, nemlig at støtte Delors- og Santer-initiativerne vedrørende låntagning på europæisk plan med henblik på at fremme investeringerne.

von Wogau
Fru formand, mine damer og herrer, denne stabilitetspagt er givet en af de vigtige etaper på vejen mod Den Økonomiske og Monetære Union, og det er et meget afgørende spørgsmål, om det lykkes at få vedtaget denne stabilitetspagt i god tid inden Amsterdam.
Som De har hørt under debatten, er der visse meningsforskelle mellem Parlamentet og Kommissionen, men først og fremmest Rådet om denne stabilitetspagt. Derfor har vi ført forhandlinger med Rådet, og der har været en meget konstruktiv dialog med hr. Zalm, den nederlandske finansminister og formand for Rådet. Det drejede sig om tre spørgsmål. For det første om et spørgsmål af mere institutionel art, nemlig krydshenvisningen mellem Det Europæiske Råds udkast til afgørelse og de to direktiver, for det andet om spørgsmålet om indførelse af den gyldne regel i stabilitetspagten, nemlig den regel, som De kender og som går ud på, at investeringerne på budgettet skal være større end den nystiftede gæld. Det tredje punkt vedrører budgettet, og det har hr. Willockx netop udførligt redegjort for på glimrende vis. Vi er af den opfattelse, at der ikke kan indføres et særskilt budget til indbetaling af bøder, men at bøder, hvis de bliver betalt, skal indgå i Det Europæiske Fællesskabs budget. Det var emnet for disse forhandlinger.
Jeg mener at kunne sige, at det i forhandlingerne tegner til, at Rådet muligvis vil imødekomme os på to punkter, nemlig i spørgsmålet om krydshenvisninger og også i spørgsmålet om den gyldne regel. Hvad angår budgettet, er jeg endnu ikke helt sikker. Efter min opfattelse er retten ganske vist på vor side, for Rådets jurister leder stadig med en vis fortvivlelse efter et retsgrundlag for en løsning, og jeg tror, det kunne føre til, at man i sidste instans går ind på vore forslag.
Til slut vil jeg sige en ting helt klart: Det er af helt afgørende betydning, at vi nu ikke taler om en udskydelse af betænkningen el. lign., men at vi nu beslutter, at der skal stemmes om den i morgen og at vi afgiver vor udtalelse. Jeg kunne ikke fatte det, jeg har nemlig hørt, at der i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har været en drøftelse om udsættelse hhv. om henvisning til fornyet udvalgsbehandling. Dét vil jeg anse for overordentlig farligt, og det må under ingen omstændigheder ske! Vi skal stemme om Christodoulou-betænkningen i morgen.

Giansily
Fru formand, mine damer og herrer, i forbindelse med dette vigtige emne finder jeg det nødvendigt at henlede opmærksomheden på nogle helt enkle principper.
Den største udfordring, vi står over for i størstedelen af medlemslandene, er arbejdsløsheden. En forudsætning for at forbedre beskæftigelsessituationen er større vækst, og denne kan ikke dekreteres. Vækst er et resultat af sunde parametre. Offentlige underskud har aldrig skabt beskæftigelse, ellers skulle vi nok have hørt om det, og vi ville desuden i så fald befinde os i en situation med overbeskæftigelse. Situationen i USA og Holland er oplysende i den henseende.
Desuden skal væksten på mellemlang sigt drives frem af efterspørgslen og understøttes af skønsomme investeringer, der jo nu for 85 %'s vedkommende er private. Vi oplever da også i dag et fornyet opsving i efterspørgslen på et sundt grundlag, hvilket bør stimulere investeringerne.
I sidste instans er det produktivitetsstigningen, som muliggør vækst, og udviklingen med hensyn til lønniveau og offentlige underskud må også fremover følges opmærksomt. Af alle de ovennævnte grunde er de tekster, der nu er genstand for forhandling, af allerstørste betydning for Den Økonomiske og Monetære Unions fremtid. I den forbindelse kan det uformelle rådsmøde i april, som var en succes, siges at være juridiske musikledsagelse til de beslutninger, der blev vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Dublin i december 1996.
Det er vores overbevisning, at det er bydende nødvendigt, at Europa-Parlamentet snarest muligt vedtager de foreliggende forslag til forordning om uforholdsmæssigt store underskud og styrkelse af overvågningen og samordningen af de økonomiske politikker, således at de færdigbehandlede tekster kan foreligge i god tid før topmødet i Amsterdam.
Vi tilslutter os samtlige de relevante forslag, både vedrørende ERM 2, stabilitetspagten og procedurerne efter artikel 103, stk. 5, og artikel 104 C, ligesom vi naturligvis fuldt ud tilslutter os hr. Christodoulous kvalitetsbetænkninger.
Fru formand, mine damer og herrer, hvad angår den foreslåede procedure for nedbringelse af uforholdsmæssigt store underskud, understreger jeg, at den primært er af præventiv og afskrækkende karakter. Det er ikke en strategi, der fokuserer på sanktioner.
Til sidst vil jeg komplimentere Kommissionen, som har sikret, at budgetovervågningen fremover ikke alene foregår i det enkelte land, men også på unionsplan. Det er et stort skridt hen imod en global budgetopfattelse, hvilket er særdeles hensigtsmæssigt i forbindelse med den forestående multilaterale makroøkonomiske dialog med Den Europæiske Unions vigtigste partnere.

Cox
Fru formand, jeg taler på vegne af Den Liberale Gruppe om Christodoulou-betænkningerne. I realiteten kan jeg fremsætte et meget kort indlæg, da jeg er fuldstændig enig i det, hr. Wogau sagde. Vedrørende spørgsmålet om krydshenvisninger mellem en politisk erklæring fra Rådet og forordningerne er Den Liberale Gruppe enig i, at der bør være færrest mulige af sådanne henvisninger. Vedrørende spørgsmålet om den såkaldte gyldne investeringsregel kan vi støtte henvisningerne til artikel 104 C i de relevante artikler inden for rammerne af den multilaterale overvågning.
Med hensyn til stabilitetspagten ser Den Liberale Gruppe med tilfredshed på, at Parlamentet har lagt vægt på behovet for, at renter af deponerede beløb og bøder, som står i forbindelse med denne pagt, i princippet henhører under de egne indtægter. Endelig er jeg fuldstændig enig med hr. von Wogau. Efter at have sikret yderligere tilsagn fra Rådet og i erkendelse af, at stabilitets- og vækstpagten er af særdeles stor betydning for ØMU, vil min gruppe under ingen omstændigheder være rede til at udsætte afstemningen i morgen.

Formanden
Vi afbryder nu forhandlingen under ét.
Den vil blive genoptaget efter forhandlingen om resultaterne af mødet i Det Europæiske Råd den 23. maj 1997.

Det Europæiske Råd den 23. maj 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er en beretning fra Rådet og en redegørelse fra Kommissionen om resultaterne af Det Europæiske Råd den 23. maj 1997.

Patijn
Hr. formand, jeg takker Dem mange gange for, at jeg har lov at være til stede her i dag. Dette er første gang, at jeg må optræde i Deres nye bygning. Jeg håber, at Den Europæiske Unions fremtid ser lige så blomstrende ud som Deres nye bygning.
Jeg vil afgive en kort beretning om Det Europæiske Råds uformelle møde, som fandt sted den 23. maj i år i Noordwijk. Det eneste samtaleemne var regeringskonferencen. I betragtning af den uformelle karakter forelå der ikke nogen formelle dokumenter, og der blev heller ikke draget nogen konklusioner. Det betyder ikke, at Det Europæiske Råds uformelle møde ikke var forberedt.
Formandskabet havde på grundlag af forhandlingerne indtil nu lejlighed til omkring en uge inden Det Europæiske Råd i Noordwijk at forelægge en slags sammenfattende arbejdsdokument, som egentlig ikke havde nogen status, men alligevel tydeligt var en afspejling af forhandlingernes forløb, i hvert fald set gennem formandskabets øjne. Selv om dette papir ikke havde nogen status, gav det dog et klart fingerpeg til de kontraherende parter om, hvor vi stod, og hvilken vej vi nu bør fortsætte på grundlag af formandskabets forslag. Denne tekst er drøftet i forvejen, i hvert fald hele billedet af forhandlingerne, på et uformelt møde i gruppen af personlige repræsentanter, som fandt sted i Houthem ved Maastricht den 16. og 17. maj. For en stor del har Deres repræsentanter for EuropaParlamentet kunnet deltage deri. Dernæst var der tirsdag den 20. maj et konklave derom med udenrigsministrene. Det glædede mig meget, at De også kunne være til stede der og yde Deres bidrag. Jeg vil også generelt give Dem en kompliment for den kommunikative og konstruktive rolle, som både De og Deres repræsentanter på alle niveauer har spillet, også i de uformelle kontakter med formandskabet og med forhandlingskonferencen om dette emne, det vil jeg om lidt sige noget mere om, og det er nyttigt for os.
I Noordwijk fandt, og det vil jeg endnu en gang udtrykkeligt nævne, som sædvanligt mødet med Dem som formand for Europa-Parlamentet sted med en kort udveksling af synspunkter bagefter. Jeg vil ikke undlade at nævne dette, fordi det hører til en af de faste dele af Det Europæiske Råd. Med henblik på Amsterdam, vi går stadig ud fra, at regeringskonferencen vil blive afsluttet i Amsterdam, er der stadig nogle flaskehalse, der skal findes en løsning på. Det har også vist sig i Noordwijk.
Men i al almindelighed var regeringschefernes vurdering, at der med hensyn til regeringskonferencen var gjort meget gode fremskridt, og endvidere passerede navnlig en række emner revy under tour de table . Der blev nævnt: Den bedre forankring af menneskerettighederne i Traktaten, indførelsen af et ikke-diskrimineringsprincip, et kapitel om beskæftigelse, genindførelse og styrkelse af den sociale protokol og ophævelse af det britiske forbehold over for denne, et nyt juridisk grundlag for åbenhed og gennemsigtighed, konsolidering af Europa-Parlamentets lovgivende rolle og også forenkling af procedurer, udvidelse af Domstolens jurisdiktion navnlig i den tredje søjle, samt bekæmpelse af svig. Det er en række emner, hvor formandskabet har indtryk af, også efter at have hørt bemærkningerne fra Noordwijk, at regeringskonferencen er tæt på overensstemmelse. Det betyder ikke, at der ikke naturligvis stadig arbejdes temmelig meget med tekster. Men det hører med til ethvert spil, hvor politikere på et givet tidspunkt må overlade arbejdet til deres medarbejdere og frem for alt også juristerne. Så får man den slags arbejde.
Jeg vil udtrykkeligt nævne, at det i Noordwijk også viste sig, at der stadig ikke er overensstemmelse om en række sager. Det vedrører navnlig kommunautariseringen af den frie bevægelighed for personer. Det vedrører integrationen af Den Vesteuropæiske Union i Den Europæiske Union samt fleksibilitet. Det er der stadig ingen politisk overensstemmelse om. Alligevel viste det sig af den generelle politiske vurdering, som regeringscheferne i Noordwijk foretog, for det første, at der er en klar politisk vilje, der allerede var registreret i konklavet i Haag den 20. maj, men her endnu en gang blev bekræftet den 23. maj af regeringscheferne i Noordwijk, til at afslutte regeringskonferencen succesfuldt under Det Europæiske Råd i Amsterdam med en Amsterdam-traktat. Det er også tydeligt sagt, at der - og det er vi taknemlige for - på grundlag af materiale, som formandskabet har forelagt, også er udsigt til denne Amsterdam-traktat.
Bortset fra denne almene runde har man i Noordwijk også beskæftiget sig med en række delemner. De vedrører navnlig institutionelle emner. Det er emner, som egentlig har fået formandskabet til at tøve indtil nu med at fastlægge sine resultater i faste traktattekster eller forslag, fordi der for os stadig var en masse gætteværk med hensyn til, hvad den endelige overensstemmelse omtrent kunne omfatte. Det drejer sig i første række om Kommissionens effektivitet og sammensætning. På dette punkt har udvekslingen af synspunkter i Amsterdam givet et meget tydeligt politisk signal, som formandskabet taknemligt godkender, og som navnlig vedrører styrkelsen af kommissionsformandens rolle i ledelsen, bl.a. den politiske, af denne vigtige europæiske institution. Der var absolut enighed om, at et vigtigt element til styrkelse af Kommissionens effektivitet og legitimitet i hvert fald under omstændigheder, hvor antallet af medlemsstater konstant udvides engang i det næste århundrede, at denne styrkelse af formandens rolle bestemt var nødvendig. Det er også detaljeret anført - juristerne hos os kan simpelthen skrive det op punkt for punkt, hvordan denne styrkelse bør finde sted - at Det Europæiske Råd udnævner kommissionsformanden i fire til fem på hinanden følgende faser. Denne udnævnelse skal derefter bekræftes og godkendes af Dem, Europa-Parlamentet. Dernæst indtræder den fase, hvor medlemsstaterne i overensstemmelse - og nu bruger jeg ordet i overensstemmelse, men den præcise juridiske udformning må jeg stadig søge - med formanden udnævner deres kommissær. Der er således samråd med hensyn til udnævnelsen af kommissærer, og der er overensstemmelse derom. Med undtagelse af medlemsstaternes beføjelser til at udpege disse kommissærer bør hele Kommissionen endnu en gang godkendes og legitimeres, i hvert fald i overført betydning, af Europa-Parlamentet for der at få godkendelsen.
Det er også tydeligt, at Det Europæiske Råd ønsker, og det vil vi også udforme, at Kommissionens interne organisation i fremtiden rationaliseres. Ideerne med henblik herpå har denne nuværende Kommission allerede selv udviklet globalt, og disse godkendes i al almindelighed af regeringskonferencen, og navnlig får formanden en stærk rolle med hensyn til tildeling og fordeling af porteføljer. Vi må også se, om der, men det er endnu ikke færdigforhandlet, er tale om en slags udpegelsesret, som han måske kunne få, men det er endnu ikke tydeligt på nuværende tidspunkt.
Mindre tydeligt er det, hvordan omfanget og sammensætningen af Kommissionen nu præcist skal være. Der har på dette punkt været en meget åben politisk udveksling af synspunkter om kontrollen med den politiske risiko ved dette emne, fordi dette under regeringskonferencen har udviklet sig til det mest politisk følsomme emne i medlemsstaterne. Det perspektiv, som under diskussionen måske åbnede sig som en mulighed, nemlig at nogle medlemsstater i fremtiden måske ikke længere skulle være repræsenteret i Kommissionen, men måske skulle have en kommissær på skift, har ført til stor modstand i en række medlemsstater med hensyn til dette specifikke emne på regeringskonferencen. Det blev tydeligt, at man hermed løb betydelige politiske risici for hele resultatet, hvis dette ikke ville blive ordnet overordentlig omhyggeligt og til alle medlemsstaters tilfredshed.
Der er kommet et signal fra forhandlingen i Noordwijk om, at denne sag ikke må få forhandlingerne til at bryde sammen, hvilket kan medføre, at den virkelige beslutningsproces med hensyn til, hvordan spørgsmålet om Kommissionens omfang og sammensætning nu præcist skal klares i fremtiden, at den virkelige beslutningsproces udsættes til det øjeblik, hvor i forbindelse med tiltrædelse tiden er inde til, at det må ske. Hvis der altså melder sig tre, fem eller seks lande, der søger om medlemskab af Den Europæiske Union, og de også melder sig med en kommissær, så opstår der et virkeligt problem. Der er en klar mulighed for at udsætte den virkelige beslutningsproces til dette tidspunkt.
Der er endvidere også, inden for de tidsbegrænsninger, som meget travle mennesker nu engang altid forårsager, lagt udførlig vægt på emnet ny stemmevægt og kvalificeret flertal. Det er blevet tydeligt, at et stort antal regeringschefer tillægger en god og afbalanceret ordning af denne sag overordentlig stor betydning, idet navnlig hele spørgsmålet om legitimiteten af de flertal, der skal dannes, skal garanteres. Der er endnu ikke nogen overensstemmelse om, gennem hvilken metode det skal ske. Nogle medlemsstater er tilhængere af en dobbelt vægt eller en dobbelt nøgle. Andre medlemsstater er udtrykkeligt tilhængere af en ny stemmevægt inden for Rådet. Der er varianter og mellemvarianter heraf, hvorom der endnu ingen beslutning er truffet. Men hvad der også er tydeligt i sammenhæng med det andet emne, som der skal ses ordentligt på inden for de institutionelle forhold, og hvad der også er følsomt, er udvidelsen af de kvalificerede flertalsbeslutninger inden for den første søjle.
Endelig, hr. formand, det er noget, som ikke direkte har forbindelse med Det Europæiske Råd, men dog er konsekvensen af den åbning, som De foretog, da De var til stede i Ministerrådet for tre uger siden. De foreslog med henblik herpå regeringskonferencen at afstå fra at gøre udgifterne inden for rammerne af udenrigspolitikken obligatoriske, og De tilbød i forbindelse dermed at nå frem til en interinstitutionel aftale med Europa-Parlamentet for at fastlægge forholdene ordentligt. Det tog formanden for regeringskonferencen, hr. Van Mierlo, op, og han fik af sine kolleger mandat til at indlede forhandlinger herom. Hvad jeg gerne vil nævne, hr. formand, er, at denne hensigt udtrykt af de høje kontraherende parter på regeringskonferencen stadig er til stede, og at de første resultater af sonderingerne mellem Dem og mig efter min mening er forløbet usædvanligt opmuntrende. Jeg vil gerne endnu en gang udtrykkeligt takke Dem for det initiativ, som De for tre uger siden tog i Ministerrådet.

Formanden
Mange tak, hr. Patijn.
Hr. Oreja har ordet.

Oreja Aguirre
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, her knap tre uger før Det Europæiske Råd i Amsterdam, hvor regeringskonferencen efter planen skal afslutte sit arbejde, er det betimeligt at evaluere de hidtil opnåede resultater og reflektere over konferencens mål efter det uofficielle Europæiske Råd i Noordwijk. Jeg vil nedenstående fremhæve de tre aktørers vigtigste bidrag i de fjorten måneder, der er gået siden det Europæiske Råd i Torino.
For det første de successive rådsformandskabers indsats og ganske særligt det nederlandske formandskabs, hvis dokument, der blev forelagt på mødet af personlige repræsentanter i Houtem, formodentlig er det maksimalt acceptable for regeringerne og det minimalt acceptable for offentligheden, og navnlig vil jeg udtrykke påskønnelse af hr. Patijns indsats, uden hvis beslutsomhed det ville have været umuligt at nå til de nuværende resultater.
For det andet Kommissionens beretning af 28. februar 1996, som udgør et referencepunkt for konferencens ambitionsniveau.
Og for det tredje det markante og konstruktive bidrag fra Europa-Parlamentet, fra dets repræsentanter, fru Guigou og hr. Brok, og ganske særligt den indsats, Parlamentets formand har gjort på såvel ministerkonferencen som i Det Europæiske Råd.
Jeg vil nu henlede opmærksomheden på noget, der kan forekomme selvindlysende, nemlig grundene til at regeringskonferencen blev indkaldt. Den blev indkaldt med tre mål for øje: at give den politiske Union et skub fremad, forberede Unionen på udvidelsen og opfylde Maastricht-traktatens bestemmelser om, at der for visse emners vedkommende skulle indkaldes en regeringskonference i 1996, som bl.a. skulle tage stilling til spørgsmålet om indføjelse i traktaten af en fælles europæisk forsvarsidentitet.
Spørgsmålet er, om konferencen hidtil har opfyldt disse målsætninger. For at vurdere den aktuelle situation er det nødvendigt med en præcis vurdering af, hvor vi befinder os nu, og hvor vi går hen. Det førstnævnte spørgsmål er allerede blevet behandlet af Rådets formand. Derfor vi jeg koncentrere mig om de fremadrettede perspektiver: Hvor går vi hen? Hvor bevæger konferencen sig hen på indeværende tidspunkt? Hvilket ambitionsniveau tager den reviderede traktat sigte på? Jeg nærer tillid til, at vi vil kunne afslutte konferencen på tilfredsstillende måde. Men jeg skal heller ikke skjule min bekymring, for forhandlingerne er så godt som afsluttet, og der er stadig en del tilbage at gøre, og en anden grund til, at jeg er bekymret, er, at jeg finder det afgørende, at konferencen afsluttes på et ambitionsniveau, der gør det muligt for Den Europæiske Union at tage de udfordringer op, der ligger forude i de kommende år.
Den Europæiske Union har brug for en reform i dybden, som kan styrke dens demokratiske legitimitet, forbedre dens institutioners effektivitet, leve op til borgernes forventninger på de områder, der ligger dem mest på sinde, og gøre det muligt for os at tale med én stemme på den internationale scene. Jeg vil kort skitsere, hvorledes jeg selv og Kommissionen som helhed mener, at konferencen håndterer disse målsætninger. Hvad angår målet om at bringe Europa tættere på borgerne ser jeg to store problemstillinger: beskæftigelsen og socialpolitikken samt samarbejdet på området retlige og indre anliggender.
For så vidt angår beskæftigelsen, har arbejdet på konferencen givet i hvert fald ét positivt resultat, eftersom der hersker konsensus mellem staterne om, at den reviderede traktat skal indeholde et kapitel om beskæftigelsen. Inden for rammerne af den i Essen fastlagte strategi vil indføjelsen af særlige bestemmelser om beskæftigelsen skabe mulighed for at forbedre samordningen af de nationale politikker og at anskue beskæftigelsen som et spørgsmål af fælles interesse for alle staterne, fremme udvekslingen af erfaringer og kort sagt gøre bekæmpelsen af arbejdsløsheden på unionsplan mere effektiv. Jeg må dog imidlertid ytre bekymring på et bestemt punkt: risikoen for at bestemmelserne om beskæftigelsesfremmende foranstaltninger tages ud af den oprindelige tekst som følge af visse staters modstand. Det ville mindske Unionens effektivitet på det sociale område, og derfor er det vigtigt, at traktatens bestemmelser desangående bevares. På det socialpolitiske område vil protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken blive traktatfæstet, hvormed den anormale situation, der accepteredes i Maastricht, vil blive bragt til ophør. Dog er jeg bekymret for, at enstemmighedskravet i forbindelse med de vigtigste beslutninger om social- og arbejdsmarkedsforhold fastholdes, for så vidt som der er sket en ren mekanisk indføjelse af protokollen. Efter mødet i går er jeg imidlertid overbevist om, at der vil ske betydelige fremskridt med hensyn til bekæmpelsen af social udstødelse.
For så vidt angår retlige og indre anliggender, har konferencen fokuseret på tre overordnede temaer: for det første overførsel til Den Europæiske Unions kompetenceområde af anliggender vedrørende asyl, indvandring, kontrol med de ydre grænser, visa, administrativt og civilretligt samarbejde under sikring af, at fællesskabsinstitutionerne gradvist inddrages fuldt ud. Tanken var, at denne proces, der i første omgang vil være baseret på delt initiativret mellem Kommissionen og medlemsstaterne og på enstemmige afgørelser, skulle resultere i en situation, hvor Kommissionen har monopol på initiativretten og beslutningerne træffes med kvalificeret flertal. Dette spørgsmål er langt fra færdigbehandlet, og det samme gælder spørgsmålet om formen for Parlamentets deltagelse, som efter Kommissionens mening bør være proceduren med fælles beslutningstagning.
For det andet en væsentligt forbedret tredje søjle med nye retsinstrumenter og inddragelse af Europa-Parlamentet samt en vis - om end begrænset - rolle for Domstolen.
For det tredje spørgsmålet om integrering af Schengen-aftalen i traktaten i form af en protokol, som vil gøre det muligt at integrere et udvidet samarbejde mellem flere stater omkring et europæisk samarbejde på sikkerhedsområdet, der som bekendt hidtil har udviklet sig uden for traktatens rammer. På trods af det ambitionsniveau på disse tre områder, der kan registreres i formandskabets udkast, nærer jeg en del bekymringer, og jeg skal nu forklare hvorfor. Dels er jeg bekymret for, at der i forhandlingernes slutfase som følge af de problemer, der gør sig gældende i forbindelse med den ovennævnte tekst, kan risikere at komme et ret så beskedent resultat ud af det. I så fald vil det på en måde være et forræderi mod vore medborgere, der dels ønsker at nyde gavn af en virkelig fri bevægelighed inden for Unionens grænser og at kunne etablere sig i en anden medlemsstat, og dels at politikken for indvandring, kontrol med de ydre grænser og bekæmpelse af organiseret kriminalitet udvikler sig som en effektiv ledsageforanstaltning til den frie bevægelighed. Det ville være beklageligt, om resultatet i sidste instans bliver, at vi ikke når vore mål, og at status quo derfor opretholdtes. Det ville formodentlig være den helt store fiasko for regeringskonferencen. Jeg har svært ved at se, hvordan vi skulle kunne forklare vore medborgere, at det efter mange måneders forhandlinger ikke er lykkedes at gøre fremskridt på dette område.
Et andet spørgsmål, som jeg finder af allerstørste betydning for borgerne, er beskyttelsen af den offentlige sundhed. For at sikre at der i alle fællesskabspolitikkerne tages hensyn til målsætningen om et højt forbrugerbeskyttelsesniveau indeholder den nye artikel 129 en bestemmelse om, at bindende normer vedtages med kvalificeret flertal og efter proceduren for fælles beslutningstagning. Det er efter min mening af vidtrækkende betydning, at Parlamentets fulde medvirken på dette område sikres.
Et andet spørgsmål, som også rådsformanden har været inde på, nemlig spørgsmålet om forenkling. Det er vigtigt, at konferencens resultater nedfældes i en klar og enkel form, og at traktaten samles og forenkles. Desværre er dette mål endnu ikke opfyldt.
Et par ord om kapitlet om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg tror på, at den nye traktat på dette område vil forbedre instrumenterne og beslutningsprocedurerne. Med oprettelsen af en planlægnings- og analyseenhed vil Den Europæiske Union få mulighed for at foregribe og behandle de grundlæggende elementer i udenrigspolitikken, og det foreslås endvidere, at Rådets generalsekretær sammen med Kommissionens formand varetager Unionens repræsentation udadtil, idet det skal sikres, at der er fuld sammenhæng mellem Rådets og Kommissionens handlinger under hele proceduren. Jeg tror også, det vil være muligt at udvide området for FUSPafgørelser med kvalificeret flertal på den måde, at der sondres mellem afgørelser truffet med enstemmighed i Det Europæiske Råd og afgørelser truffet med flertal i Rådet for Generelle Anliggender. I den forbindelse drøfter man på regeringskonferencen muligheden for at fremsætte en erklæring om konstruktiv undladelse af at stemme.
Men alle disse tekniske forbedringer vil være utilstrækkelige, hvis der ikke findes en klar politisk vilje i medlemsstaterne til at udvikle en virkelig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvilket er ensbetydende med at sige, at vi må undgå at skabe mere bureaukrati til at forvalte den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Den Europæiske Union må etablere en udenrigspolitik, der gør det muligt at tale med én stemme på den internationale scene. Hvis en sådan politik skal kunne udvikles, må den nødvendigvis ledsages af en troværdig forsvarspolitik. Jeg skal ikke komme nærmere ind på spørgsmålet om finansiering af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, eftersom rådsformanden har været inde på dette. Jeg tror på, at den interinstitutionelle aftale desangående bliver en realitet i den nærmeste fremtid.
På handelsområdet er det vigtigt, at Fællesskabet forbedrer sine muligheder for at føre effektive forhandlinger, navnlig inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen. Artikel 113 har hidtil været et godt grundlag for en fælles, effektiv indsats over for vore handelspartnere. I dag får nye områder som tjenesteydelser, intellektuel ejendomsret og direkte udenlandske investeringer som bekendt stadig større betydning, og derfor må artikel 113 tilpasses denne nye kendsgerning. Hvis det ikke lykkes på regeringskonferencen at få indføjet en bestemmelse om modernisering af den fælles handelspolitik, vil Den Europæiske Union have forpasset en god lejlighed til at bringe sig i en god position i forhold til konkurrenterne, og jeg må indrømme, at jeg frygter, at formandskabets tekst skal blive svækket yderligere under den sidste forhandlingsfase, måske endda så meget at resultatet bliver et tilbageskridt. I så fald er det at foretrække, at artiklen slet ikke ændres, men i stedet bevares i sin nuværende udformning.
Endelig et par ord om det tredje store kapitel i forhandlingerne: den institutionelle reform. Spørgsmålet om Kommissionens sammensætning har været genstand for debat på det uofficielle Europæiske Råd i Noordwijk, hvilket rådsformanden har givet en omfattende redegørelse for. Jeg har ikke meget at tilføje hertil. Der er blevet talt om en styrkelse af kommissionsformandens beføjelser og om en styrkelse af Europa-Parlamentets politiske rolle, idet det foreslås, at Parlamentet skal godkende Det Europæiske Råds udnævnelse af Kommissionens formand.
Der er andre uløste spørgsmål, som formodentlig vil ligge på bordet lige til det sidste. Bl.a. spørgsmålet om beslutningstagning med kvalificeret flertal. Vi har i Kommissionen indtil bevidstløshed gentaget, at opretholdelse af enstemmighedskravet i en udvidet Union vil føre til lammelse. Og i dette spørgsmål er det ikke acceptabelt at opretholde status quo. Selvfølgelig kan der indrømmes undtagelser fra reglen om flertalsafgørelser i forbindelse med forfatningsmæssige anliggender, nye ansøgerlandes tiltrædelse og de egne indtægter, men kvalificeret flertal bør være reglen, hvis vi ikke ønsker at se Den Europæiske Union ende i lammelse og ineffektivitet.
Endelig er der spørgsmålet om fælles beslutningstagning. Her vil jeg udtrykke mig helt klart: udvidelse af den fælles beslutningstagning til lovgivningsmæssige anliggender kan under ingen omstændighed betragtes som værende en indrømmelse til Parlamentet eller til de mest integrationsvenlige sektorer. Jeg er bange for, at denne opfattelse også er repræsenteret på konferencen. Fælles beslutningstagning er et grundprincip, som bør inspirere Den Europæiske Unions forfatningsstruktur såvel i økonomiske og sociale anliggender som på alle de områder, der berører borgernes rettigheder og pligter. Man kan efter min mening ikke forestille sig, at Unionen fremover kan undvære en sådan medlovgiver i form af en politisk instans, der repræsenterer samfundskræfterne og borgerne, når der skal træffes beslutninger, som udstikker de overordnede linjer i de forskellige politikker. Det er et grundlæggende demokratisk krav.
En sidste bemærkning, hr. formand: jeg er klar over, at der er mange vigtige temaer jeg har måttet udelade i dette indlæg. Jeg har valgt at koncentrere mig om det efter min mening væsentligste. Jeg er sikker på, at mange af de rejste problemer vil blive uddybet og afklaret i forhandlingens løb, og hvis nogen opfatter det som en mangel, at jeg ikke har omtalt det fleksible samarbejde, minder jeg om, at vi havde en temadebat om dette emne på et plenarmøde for få måneder siden. Det vigtigste for mig på indeværende tidspunkt er at henlede alle de tilstedeværende politiske kræfters på situationen på regeringskonferencen lige nu. De næste tre uger er afgørende for beslutningen om, hvilken model vi ønsker at udstikke for Den Europæiske Union. Slutforhandlingerne vil blive særdeles hårde, det vil være vanskeligt at finde kompromisløsninger, der vil i mange spørgsmål være divergerende nationale interesser, men endnu er intet afgjort, intet er endegyldigt vundet eller tabt. Derfor opfordrer Kommissionen Europa-Parlamentet til sammen med Kommissionen at kræve, at medlemsstaterne gør en sidste anstrengelse i forbindelse med slutforhandlingerne.
Det er ikke så lidt, der står på spil på denne konference, det er nemlig selve muligheden for at opbygge en stærk, troværdig Union, som kan udvikle den politiske Union i dybden og på samme tid bane vej for udvidelsen uden at udvande systemet og på samme tid bevare dynamikken i Fællesskabets integrationsproces, og det er uden tvivl den største udfordring, vi står overfor. At renoncere på dette mål ville være ensbetydende med at renoncere på vor fælles skæbne, at svække Unionen og den enkelte borgers muligheder og renoncere på at gøre os gældende på den internationale økonomiske og politiske scene. Derfor en sidste appel til Parlamentet. Det er nødvendigt at forene vore kræfter for at sikre, at den nye traktat bevarer den europæiske samfundsmodel, som Parlamentet og Kommissionen må være parate til at kæmpe for.

Formanden
Mange tak, hr. Oreja, for Deres koncentrerede redegørelse, som er et yderst nyttigt supplement til de oplysninger, hr. Patijn på Rådets vegne gav os.
Fru Green har ordet.

Green
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke både rådsformanden og kommissær Oreja for deres beretning og redegørelse i dag. Det var i overensstemmelse med hans positive og glade natur, at rådsformanden gav sin sædvanlige optimistiske version af, hvad han mener der foregår på regeringskonferencen. Kommissær Oreja var blot lidt mere realistisk, for ikke at sige lidt mere ærlig i sin vurdering af den retning, som vi mener den går i.
I Parlamentet er der forhåbentlig ingen - absolut ikke i min gruppe - som ønsker at være negative, vanskelige eller på tværs. Vi ønsker et positivt resultat af topmødet i Amsterdam. Vi er overbeviste om, at det bliver tilfældet, hvis vi kan få nogen indflydelse på processen, da det er af afgørende betydning for Unionens udvikling ind i det kommende årtusinde, at vi får et positivt resultat. Men hvis vi lytter til rådsformandens beretning, viser den EUborgernes frygt og ængstelser.
Han gjorde det klart, at de væsentlige politisk følsomme emner findes i forbindelse med de institutionelle spørgsmål. Jeg havde foretrukket, at han havde sagt, at de væsentlige politisk følsomme emner drejede sig om, hvordan vi virkelig kan styrke jobskabelsen og den sociale dimension, gøre fremskridt med hensyn til at skabe et bedre miljø, en bedre forbrugerbeskyttelse, en bedre folkesundhed. Min bekymring med hensyn til det, han sagde, er, at disse emner allerede er genstand for en stor enighed, hvilket betyder, at de allerede er vedtaget, og der er ikke meget i dem. Det er derfor, det er så let at opnå politisk enighed om dem.
Det er vigtigt, at vi gør det politisk klart, at borgerne i Den Europæiske Union er optaget af jobskabelse. Hvis vi mener det alvorligt med et kapitel i traktaten, som vedrører jobskabelse, ønsker vore borgere ikke kun fromme ord. De ønsker, at traktaten i det mindste giver os ret til at begynde at samordne vore makroøkonomiske politikker med henblik på jobskabelse på unionsplan. Dette er den eneste måde, hvorpå beskæftigelseskapitlet vil have nogen mening.
Ligeledes glæder det mig med hensyn til den sociale dimension, at den sociale protokol vil blive integreret i Traktaten om Den Europæiske Union, og det glæder mig, at der i Storbritannien den 1. maj, den internationale arbejderdag, blev valgt en Labour-regering, hvorved dette vil kunne ske. Men vi ønsker også en vis styrkelse af denne sociale protokol. Vi ønsker også at se fremskridt med hensyn til ligestilling mellem kønnene og en bestemmelse om ikke-forskelsbehandling med en reel betydning. Og vi ønsker, at der i forbindelse hermed anvendes kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning og ikke enstemmighed, hvilket jeg har en formodning om vil blive tilfældet, i hvert fald i forbindelse med bestemmelsen om ikke-forskelsbehandling.
Det er disse ting, der optager befolkningen i Unionen. Det er disse ting, der bør være den drivende kraft i regeringskonferencens sidste dage, for at gøre disse ting stærkere, for at gøre budskabet klart for vore borgere. Kommissær Oreja fremsatte en meget sigende udtalelse, da han sagde, at det, vi har, er det mindste, som den offentlige opinion kan acceptere - det mindste! Og dette giver anledning til særdeles stor bekymring hos mig og min gruppe. Vi ønsker at se, at Unionen gør fremskridt, men dens første prioritet må være at tage fat på de spørgsmål, der i den grad har destabiliseret den offentlige opinion i EU-landene selv, med hensyn til værdien af Den Europæiske Union for dem og deres familie.
Lad os se en reel fremdrift, ikke blot fromme ord om disse spørgsmål, men et reelt fremskridt i forbindelse med traktaten. Min gruppe vil vurdere traktaten på grundlag af, om den imødekommer forhåbningerne blandt borgerne i Unionen.
Den skal også forberede Unionen på udvidelsen, og dette indebærer institutionelle ændringer. Vi kunne have håbet, at vore stats- og regeringschefer kunne have forstået, at for at få en effektiv og virkningsfuld Union skal vi have institutionelle ændringer. De bør være automatiske, hvis Unionen skal udvides med landene i Central- og Østeuropa. Det er således virkelig bydende nødvendigt at forberede Unionen på udvidelsen ved allerførst at se nærmere på den institutionelle situation, som der bør gøres noget ved. F.eks. bør vi reducere antallet af Unionens beslutningsprocedurer til tre, og vi ønsker at se det ske. Det har i lang tid været Parlamentets krav, og vi håber, det vil ske. Og selvfølgelig ønsker vi at se en øget anvendelse af afstemning med kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning. Vi ønsker at se alle disse ting, som vil sikre, at Parlamentets rettigheder fastholdes.
Vi kan og vil ikke acceptere, at nogen af Parlamentets nuværende rettigheder begrænses - hverken dets budgeteller lovgivningsmæssige rettigheder - på noget område. Jeg håber, at man vil gøre dette meget klart for regeringskonferencen.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne rette en tak til rådsformanden og tillige til kommissær Oreja, ikke kun for de taler, De har holdt her, men tillige for, at jeg i de sidste måneder har følt, at De begge var rede til at gå ind på Parlamentets argumenter og også omsætte en række af vore forslag hhv. bidrage til, at de omsættes. Det vil jeg gerne personlig sige tak for.
I Parlamentet har jeg i årenes løb hørt store europæeres store taler, og i de sidste uger har jeg bidt mærke i to taler, den ene af Sandro Pertini, den tidligere italienske præsident, og den anden af Václav Havel. Det kom i begge taler meget klart frem, at vi ikke har brug for et teknokratisk Europa, men for et Europa, som er borgerorienteret og tjener borgeren.
Når jeg ser på regeringsforhandlingers praksis, tvivler jeg af og til på, om vi virkelig lever op til disse standarder. Det bliver stadig mere kompliceret, stadig vanskeligere at gøre europæiske afgørelser forståelige for borgeren, at give borgeren en chance for at forstå, hvem der har ansvaret for hvad, at kontrollere, hvem der træffer gode og hvem der træffer dårlige afgørelser, at få ham til at indse, at han gennem sin indflydelse kan lede tingene i den rigtige retning.
Det bringer mig navnlig ind på emnet Den Europæiske Unions og regeringskonferencens handleevne som forberedelse af udvidelsen af Den Europæiske Union. Alle taler om, at flertalsafgørelser skal fremmes, men alle bærer deres undtagelser foran sig, som de har fået med fra deres nationale ministerier, og for dem, der leder forhandlingerne, er det næsten umuligt at sørge for, at det ikke ender resultatløst. Vi bør i disse dage kort før afslutningen af regeringskonferencen huske på, at enstemmighedsprincippet er mistillidens og fantasiløshedens princip. Man fastholder enstemmighedsprincippet, fordi man ikke har tillid til partnerne og er bange for, at et flertal træffer afgørelser, som er rettet imod egne nationale interesser.
Det er efter min mening en bitter erkendelse, fordi alle et eller andet sted giver et andet eksempel på denne mistillid, og det vil jeg illustrere ved hjælp af nogle punkter. Rådsformandskabet forsøger faktisk i forbindelse med artikel 113 om handelspolitik at udvide flertalsafgørelser til også at omfatte tjenesteydelser, investeringer, copyright etc. Men det kan åbenbart kun lade sig gøre, hvis man samtidig udarbejder en protokol med underprotokol, hvori der fastsættes hundreder - nej, jeg overdriver - et stort antal undtagelser, og først når der tages hensyn til dem, er man rede til at nå frem til flertalsafgørelser.
Hvis det inden længe kommer så vidt, at man i forbindelse med udvidelsen af princippet om flertalsafgørelser i et spørgsmål altid først er nødt til at indgå en særaftale i form af protokoller, fører det i sidste instans til en situation, som måske også fører til handleevne, men i hvert fald til en fuldstændig juridisk sammenkædning af Den Europæiske Union og ikke til mere liv i Den Europæiske Union! Det er der en hel række yderligere eksempler på.
Hvorledes ser virkeligheden da ud? Det er jo sådan, at der i praksis heller ikke i forbindelse med lovgivningen om det indre marked var noget tilfælde, hvor der blev stemt med flertal og et eller andet land blev nødt til at ofre sine nationale interesser eller tabte en afstemning. I sidste instans blev der også dér, hvor der blev truffet flertalsafgørelser, altid forhandlet på grundlag af konsensprincippet. Hvorfor er man så ikke i stand til også at gøre det på andre områder?
Hvilken konsekvens har det for udvidelsen? En del medlemsstater har endnu ikke tænkt på, at det, de hidtil ud fra national interesse har repræsenteret med enstemmighed, i et udvidet fællesskab ændres til det modsatte også set ud fra den nationale interesse! Jeg vil her som eksempel nævne emnet strukturfonde uden at gå nærmere ind på det.
Vi drøfter stadig suverænitetsprincippet, men i den sammenhæng altid kun formelle og ikke indholdsmæssige aspekter, og her er borgeren nået meget længere. Der tales i forbindelse med den tredje søjle og det, der i den tredje søjle skal være fælles, meget om, at man ikke kan gøre det og at det vedrører den nationale suverænitet. Det interesserer overhovedet ikke borgeren! Han vil, så vidt jeg kan se, have løsninger, og vi vil have en ny politik og ikke noget nyt herredømme fra apparatet. Vi vil have en europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik, der indebærer beslutningsprocedurer, så vi kan komme fremad. Men den må ikke være så tynget af så mange klausuler, at flertalsafgørelsen ganske vist står et eller andet sted i midten, men foroven og forneden står det enstemmighedsprincip, der kvæler alt!
Vi vil have en forbedret socialpolitik, grundlæggende rettigheder og øget gennemsigtighed. Denne regeringskonference er i færd med at sørge for, at Europa-Parlamentet muligvis får flere beføjelser, men vi vil alle håbe, at Europa-Parlamentet ikke alene drager nytte deraf, men at det også kommer Den Europæiske Union til gode.

Formanden
Tak, hr. Brok.
Hr. Azzolini har ordet.

Azzolini
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, vi lægger ikke skjul på vores uro og bekymring, hvad angår det tempo, hvormed arbejdet på regeringskonferencen skrider frem, dette på baggrund af Det Europæiske Råds nylige møde i Noordwijk. Selv om vi anerkender det enorme arbejde, det hollandske formandskab har ydet, og den gode vilje en lang række medlemsstater har vist - hvilket jeg vil takke dem hjerteligt for på vegne af min gruppe - bør det ikke desto mindre påtales, at den gamle nationalisme atter en gang sejrede i Noordwijk, hvor man burde finde frem til en aftale med henblik på en omfattende indfrielse af løfterne i Maastricht-traktaten op til Det Europæiske Råds samling i Amsterdam. Indsatsen er ganske vist høj, idet en udvidelse af Den Europæiske Unions beføjelser er ensbetydende med en gradvis afståelse af national suverænitet. Det er derfor ikke overraskende, at idealerne viger pladsen for særinteresser, når man forsøger at lægge hånden på de nationale prærogativer.
Vi nægter at tro, at de europæiske idealer er gået tabt, således som den berømte spanske professor, Rafael Gómez Pérez, hævder. En gang fik man en fornemmelse af et - kulturelt set - fælles fædreland, når man tænkte på Europa; men denne naturlige følelse af at »være europæer« er med tiden blevet svækket, fordi europæeren ikke længere selv oplever en europæisk enhed i hverdagen og dermed også er ophørt med at tænke på at realisere Europas reelle enhed. Vi mener imidlertid, at Europa har meget at byde sig selv, sine borgere og hele verden. Men for at det kan ske, er det også i højeste grad nødvendigt at give Europas tilstedeværelse på den globale scene en politisk dimension gennem en styrkelse af de europæiske politikker og institutioner, først og fremmest Europa-Parlamentet, og gennem den fulde inddragelse af Europas borgere. Det er sådanne tanker, der efter vores opfattelse bør inspirere regeringskonferencen under arbejdet med at revidere en traktat, der ikke længere er i stand til at møde de store udfordringer, som de kommende årtier vil rumme.
Det er rigtigt, at Det Europæiske Fællesskab fra starten og indtil i dag har gjort store fremskridt - det hersker der ingen tvivl om - men det er ikke tilstrækkeligt. Vi ønsker et Europa, der ikke svigter de idealer, som næredes af Europas fædre, der netop indså, at den virkelige styrke lå i den politiske dimension; vi ønsker et stærkt, frit og demokratisk Europa, der gavner de europæiske borgere, idet det sikrer disse velfærd og velstand. Men udvidelsen af Den Europæiske Unions beføjelser bør ledsages af en løsning på det alvorlige problem med Unionens demokratiske underskud; man kan ikke samtidig fratage de nationale parlamenter beføjelser og dermed den demokratiske kontrol og udvide ikke-valgte beslutningsorganers beføjelser. Et ekspanderende Europa, der stræber efter en større politisk tilstedeværelse på den internationale scene, som ønsker at være troværdigt og stærkt, bør indgå en udtrykkelig pagt med sine borgere: enten tillægges som i ethvert demokrati borgerne den fulde magt gennem demokratisk valgte institutioner med fulde beføjelser, eller også vil borgerne ikke føle, at de lever i et fælles fædreland, men blot inden for et bestemt geografisk område med overnationale, fjerne og centralstyrede institutioner.
Hr. formand, det er de europæiske borgere, vi bør have for øje, når vi reformerer Den Europæiske Union!

Brinkhorst
Hr. formand, dette er næstsidste gang, at Parlamentet vil tale om regeringskonferencen, inden der træffes beslutninger i Amsterdam. Det er tydeligt, at hver gruppe har sit ambitionsniveau. Jeg vil gerne kort nævne fire punkter, hvor vi i Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe vil spørge os selv: Lykkes Amsterdam eller ej.
For det første: den fælles beslutningstagning. Der er talt meget derom. Fælles beslutningstagning er væsentlig på alle områder, hvor der findes lovgivning. Vi er bekymrede over, at hvor der finder en overførsel sted fra dele af den tredje søjle til den første søjle, får de retlige og indre anliggender ganske vist kvalificeret flertal i den første søjle, men Parlamentets rettigheder vil ikke fuldt ud gøre sig gældende. Det er væsentligt, at Domstolen også kan spille en rolle der. Det er garantien for en virkelig retsstat, og artikel H er et juridisk uhyre, hr. statssekretær.
Kvalificeret flertal. Der er stadig 35 tilfælde, hvor der skal være enstemmighed. På denne måde kan Fællesskabet ikke fungere. Kan rådsformanden forklare, at formandskabet på dette punkt vil tage nye initiativer for at forsøge at nedbringe antallet af tilfælde, hvor der kræves enstemmighed.
For det tredje fungerer en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke uden de nødvendige instrumenter. Integrationen af Den Vesteuropæiske Union i Den Europæiske Union er nødvendig for at skaffe troværdige instrumenter til at tilvejebringe en udenrigspolitik. I øjeblikket findes disse instrumenter ikke. Den Vesteuropæiske Union ligner stadig mere NATO's satellit og ikke Den Europæiske Unions instrument.
Endelig, hr. formand, er der forenklingen. Til min beklagelse står der i formandskabets forslag en p.m.-konto. Hr. Oreja talte også derom. Borgerne vil bedømme denne traktat ud fra spørgsmålet, om der virkelig sker en ny forenkling og er en ny tydelighed. I den nuværende tekst, som foreligger, er det ikke på grund af det nederlandske formandskab, men på grund af Rådets afmagt uklart, og Maastricht er hævet til den tredje potens i uklarhed. Jeg ønsker formanden held og lykke med sit arbejde i de kommende par dage.

Puerta
Hr. Patijn, hr. Oreja, De vil have bemærket, at alle ordførerne takker Dem for Deres tilstedeværelse i Parlamentet, og stort set alle er enige i, at både det nederlandske og det irske formandskab har gjort et godt stykke arbejde, at vore repræsentanter hr. Brok og fru Guigou på udmærket vis har gjort Parlamentets synspunkter gældende, at den tidligere formand for Parlamentet, hr. Hänsch, og den nuværende, hr. Gil-Robles, har gjort en stor indsats for at skabe lydhørhed for Parlamentets synspunkter, men alligevel er vi bekymrede.
Kommissær Oreja - og det er ikke muligt at finde en mere dannet og besindig kommissær i Den Europæiske Unions historie - har i dag flere gange givet udtryk for bekymring. Ganske vist på en elskværdig og behersket måde, men han har på Kommissionens vegne udtrykt stor bekymring, og det samme må jeg gøre på vegne af de 10 millioner borgere, som har stemt på de partier, der indgår i vores gruppe, og vi er endda kun en lille gruppe. Tænk så på alle de vælgere, der har stemt på de store grupper, hr. Patijn, for Europa-Parlamentet er jo ikke en akademisk forening, der beskæftiger sig med debat og analyse, men et politisk organ, der repræsenterer de europæiske borgere, og som De i øvrigt viser fuld respekt.
Vi ved, at regeringskonferencen gør fremskridt, for så vidt som alle har gjort deres pligt, men hvordan ser det ud med indholdet? Er det på højde med forventningerne? Er det et svar på vor tids politiske problemer? Selvfølgelig tilslutter vi os, at borgerne skal have adgang til beskæftigelse, men vi går også ind for, at der etableres en struktur for en politisk union. Nu næsten ti år efter Berlinmurens fald vil jeg udtrykke det på den måde - og det er ikke nogen morsomhed - at det europæiske borgerskab står med panden mod grædemuren. Med arbejdsløshed, angst for fremtiden og andre store problemer, som vi bør gøre en indsats for at løse. Jeg vil i det følgende give et par eksempler på, hvad der bekymrer os. Hvad angår metoden er det klart: Man forsøger i den elevte time at opnå en ustabil ligevægt, og det må være foruroligende for borgerne at konstatere, at deres regeringsrepræsentanter ikke er i stand til at fastsætte hverken spilleregler eller en tillidskodeks for beslutningsprocessen i forbindelse med så vidtrækkende spørgsmål, som der er tale om.
Resultatet kunne risikere at blive en situation svarende til den, der blev skabt med den traktat, der blev undertegnet i Maastricht, en anden meget omtalt nederlandsk by, hvis navn imidlertid vækker mistillid i det halve Europa, fordi Maastricht-traktaten blev indgået bag ryggen på den offentlige opinion, en situation, der ikke må gentage sig. Jeg prætenderer ikke at give hr. Patijn skylden herfor - som med tegn og bevægelser lader forstå, at heller ikke han ønsker en gentagelse heraf, og at han ikke er ansvarlig for Maastricht-traktaten - men vi må træffe en række klare beslutninger for ikke igen at komme i den nævnte situation. Hvad indholdet angår, var den udtrykkelige hensigt at tage et stort skridt hen imod en politisk Union med en afbalanceret institutionel struktur, som kunne udbedre det demokratiske underskud. Det vil dog ikke ske, der vil kun blive taget et par små skridt, og Parlamentet vil ikke engang få beføjelser til at afgive samstemmende udtalelse i forbindelse med kommende traktatrevisioner. Vi tror ikke på, at der indføres en virkelig fælles beslutningsprocedure på så vigtige områder som budget og lovgivning.
Parlamentet nærer en vis mistillid med hensyn til, hvad der kommer ud af regeringskonferencen, men det er absolut nødvendigt at tage de ovennævnte vigtige skridt henimod en politisk Union. Det er ikke af hensyn til egne interesser, at vi understreger Parlamentets betydning og nødvendigheden af at give det større beføjelser, vi taler om en europæisk demokratisk struktur. Hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er der ikke den fornødne politiske vilje til at tage de relevante skridt, og hvad angår målet om at fremme økonomiske og sociale politikker, der kommer borgerne til gavn, er vi bange for, at det ikke vil blive opfyldt. Der vil ganske vist blive indsat et kapitel om beskæftigelse, og en protokol om social- og arbejdsmarkedspolitik - formodentlig bedre end den tidligere - vil blive indføjet i traktaten, men det egentlige mål nås ikke med beskæftigelsesretorik og begrænsede bistandsorienterede socialpolitikker, men ved at iværksætte socioøkonomiske politikker, som ikke er fuldstændig underlagt konvergenskriterierne.
På grund af tidsnød kan jeg ikke nå at kommentere manglen på løsningsforslag med henblik på udvidelsen. Vi befinder os i en overgangssituation, men, hr. rådsformand, vi må undgå, at man om konferencen kan sige, at et bjerg kælvede, og en mus blev født, som ikke kan løse problemerne for Den Europæiske Union, dens befolkninger og borgere.

Roth
Hr. formand, kære kolleger, i denne debat drejer det sig også om den rolle, vi som EuropaParlament giver os selv. Er vi i anledning af den kommende regeringskonference, den kommende konference i Amsterdam, venlige, stille og beskedne? Er vi en slags supplikanter, der tigger Rådet om flere beføjelser? Er vi alt andet, bare ikke obsternasige, for ved god opførsel at få en smule mere eller miste en smule mindre? Er vi de nationale regeringers forlængede arm, og giver vi i forudilende lydighed afkald på absolut nødvendige krav til regeringskonferencen? Nej, det er helt bestemt ikke vor rolle!
Jeg er overbevist om, at det er Europa-Parlamentets helt specielle opgave i dag og netop i dag at tale rent ud af posen, for det drejer sig om intet mindre end Den Europæiske Unions fremtidsevne. Det drejer sig om indførelsen af et ægte europæisk demokrati. Det drejer sig om en balance mellem politisk og økonomisk integration i Europa. Det drejer sig om udarbejdelsen af en fælles civil udenrigspolitik. Det drejer sig om perspektivet hele Europa, om evnen til en udvidelse af Unionen. Men når jeg ser på og undersøger det, der foreligger indtil nu, må jeg virkelig med stor bestyrtelse og foruroligelse konstatere, at medlemsstaternes regeringer for tiden iværksætter en reform af Den Europæiske Union, som - under stadig påberåbelse af større effektivitet - yderligere reducerer demokrati, gennemsigtighed og åbenhed til fordel for teknokratiske og mellemstatslige procedurer og dermed sætter den oprindelige idé om at udvikle et europæisk demokrati på spil.
Det foreliggende traktatudkast giver ikke noget adækvat svar på Unionens sociale, økologiske og demokratiske krise, og det er ikke kun en utilstrækkelig reform, men også et skridt i den forkerte retning. Løfter om menneskerettigheder og ikke-diskriminering forbliver ord uden appellable garantier. Den fri bevægelighed for personer, et af de højeste goder i Det Europæiske Fællesskab, udskydes til der er to torsdage i én uge. Det, at dele af den tredje søjle skal gøres til fællesskabsanliggender, er snydeemballage, for indførelsen af flertalsprincippet forliges dårligt med Europa-Parlamentets medindflydelse og Den Europæiske Domstols kompetence. Læs selv kapitel H: Den Europæiske Domstol reduceres tværtimod.
EUROPOL skal udbygges, skal have operative beføjelser, uden at de demokratiske kontrolmekanismer udvides. Det er en nedbrydning af retsstatslige principper! Fælles udenrigspolitik skal være freds- og sikkerhedspolitik med det mål at etablere et sikkerhedssystem, der omfatter hele Europa, og dét betyder nu ikke netop integration af WEU, som snarere er et skridt i retning af militarisering af Den Europæiske Union, der engang var et fredsfællesskab.
Afslørende er endvidere den demonstrative opgivelse af fuld beskæftigelse som mål: Af det lovede kapitel om beskæftigelse er der blevet uforbindende politpoesi, hvilket er i allerhøjeste grad uansvarligt i betragtning af massearbejdsløsheden. At Europa-Parlamentet muligvis ikke får flere beføjelser, som denne uges tredje store europæer, Elmar Brok, netop har sagt til os, men at det endog skal have færre beføjelser, f.eks. hvad angår budgettet, kan så ikke mere undre nogen! Der er ingen grund til jubel, men til højeste alarmberedskab, for med denne Maastricht-II-traktat bliver Europas fremtid mere usikker!
(Bifald fra V-gruppen)

Dell'Alba
Hr. formand, ærede kolleger, det er til formanden for Rådet - men også til formanden for repræsentanterne, der forhandler det nye traktatudkast - at jeg henvender mig for spørge dem, om de har bemærket, hvilken sjælden enstemmighed, der indtil nu har været i forsamlingen i forbindelse med kommentarerne og det traktatudkast, som det imidlertid forekommer mig sidstnævnte har udtalt sig stærkt optimistisk omkring.
Efter min mening viser reaktionerne fra forsamlingen, hvor udbredt bekymringen er i Europa-Parlamentet vedrørende dette spørgsmål, en bekymring Kommissionen imidlertid også har givet udtryk for. Arbejdet skulle som bekendt afsluttes i slutningen af denne uge; vi håber, at traktatudkastet vil ligge færdigt, så vi har et præcist overblik over de forskellige punkter under vores næste møde i juni inden Amsterdam-topmødet.
Men politisk set vil jeg henvende mig til formanden for Rådet, som en række kolleger allerede har gjort, og sige: hør her! Den 16. og 17. juni repræsenterer helt bestemt en vigtig etape, det er den etape, hvor man har tænkt sig at afslutte forhandlingerne. Det forekommer mig imidlertid, at man er nået dertil gennem en objektiv række af situationer, på den værst tænkelige måde og med et mindstemål af enighed om et mindstemål af indhold i forbindelse med revisionen af Maastricht-traktaten. Jeg skal ikke komme ind på detaljer, men jeg vil blot spørge, om man mener, den 16. og 17. juni er den eneste lejlighed, den eneste mulighed for at lægge sidste hånd på denne tekst, som om femten stats- og regeringschefers enighed i sig selv var tilstrækkelig, og som om det ikke var nødvendigt - det så vi jo med Maastricht-traktaten - i den udstrækning det er muligt - at opnå tilslutning fra medlemsstaternes befolkninger, idet jeg spørger mig selv, hvad man har at tilbyde disse, hvis indholdet af traktatrevisionen er det, som vi lidt efter lidt får kendskab til.
Aldrig har det europæiske udenrigspolitiske samarbejde været så dårligt, og aldrig har det frembragt så stor politisk afmagt, som i de år der er gået siden kodificeringen af dette samarbejde. Og det problem forsøger man om muligt at løse gennem en styrkelse af det mellemstatslige samarbejde, idet man sågar foreslår, at det hele styres af en tjenestemand på mellemniveau.
Vedrørende de andre emner er den løsning, der bringes, ikke en politisk løsning, men en svag, teknisk løsning, en løsning vi frygter heller ikke vinder tilslutning hos borgerne. Overvej dette, og overvej især, at den 17. juni ikke behøver være den sidste lejlighed til at lægge sidste hånd på det nye traktatudkast, hvis der ikke er tilstrækkeligt med indhold i ændringerne.

Cellai
Jeg håber ikke, formandskabet og hr. kommissær Oreja tager mig det ilde op, når jeg ikke kan undlade at bemærke modsætningen mellem førstnævntes udprægede optimisme og sidstnævntes dybe bekymring og måske realisme. Det er indlysende, at af de to holdninger er den ene mildt sagt overdreven. Hvad er det for en Europæisk Union, der tegner sig, hr. kommissær Oreja? Det er bestemt ikke den politiske union, som er det eneste store basale referencepunkt, og bestemt ikke et socialt Europa, et konsekvent Europa, eftersom der stadig er lande, som over for den katastrofale, omsiggribende arbejdsløshed fortsætter med at lægge hindringer i vejen for aktivitetsfremmende foranstaltninger. Det er ikke tilstrækkeligt med en social klausul eller med en social protokol; dette giver kun ringe anledning til at være optimist med hensyn til et godt resultat af Det Europæiske Råds samling i Amsterdam i næste måned.
Regeringskonferencen, som tilsyneladende for enhver pris bør afslutte sit arbejde på den dato - og hvorfor ikke udskyde fristen, hvis det viser sig, at det ellers ender med et minimalistisk resultat? - risikerer at udmunde i et flygtigt resultat: bjerget barslede og fødte en mus.
Hvis man læser mellem linjerne fra Noordwijk-topmødet, går det op for én, at Den Europæiske Union risikerer at fremstå som et »ministrokrati«. Hvorledes skal man ellers fortolke den kendsgerning, at forhandlerne i forbindelse med de institutionelle reformer, og ikke kun i forbindelse med disse, er repræsentanter for regeringerne, og ikke folkevalgte, og at de dermed er mestre i et uhæmmet bureaukrati? Og hvilket hensyn bliver der i den forbindelse taget til de bekymringer og ængstelser, som næres af 370 mio borgere i Den Europæiske Union.
Femten regeringschefer plus femten udenrigsministre har holdt møde i fem timer uden at nå frem til en klar løsning på et eneste - et eneste - af de problemer, som i et år har fastlåst forhandlingerne. Hvad er det for et Europa, vi er i færd med at skabe? Bestemt ikke et Europa, der interesserer borgerne, som er optaget af helt andre problemer: ledighed, fattigdom, social udstødelse, den vold, der hærger Europa som helhed. Er det i den forbindelse absolut nødvendigt at udvide Unionen, inden man uddyber den? Er der ikke snarere behov for at forbedre den måde, hvorpå Unionen fungerer, og at skabe forudsætningerne for at løse de - såvel interne som eksterne - problemer, som uundgåeligt vil dukke op? Det vil ikke være korrekt at optage nye stater, så længe institutionerne ikke har undergået dybtgående ændringer, der muliggør en større politisk integration. Der er behov for en økonomisk og politisk udbygning af Unionen gennem en fast politisk plan; ellers risikerer man, at den så højt besungne økonomiske og sociale samhørighed ender som en trist illusion og Europa måske som en smuk plan, man godt kan skrinlægge.

David
Hr. formand, det glæder mig, at der ser ud til at blive gjort gode fremskridt. Dette skyldes utvivlsomt det nederlandske formandskabs behændighed, men jeg mener også, at det har noget at gøre med, at der er en ny regering i Det Forenede Kongerige. Denne regering praktiserer det, den slog til lyd for, da den var i opposition, og har resolut indledt et nyt kapitel i sine forbindelser med resten af Den Europæiske Union.
Indtil videre, og navnlig i det såkaldte non-paper , er der et klart bevis for, at der gøres fremskridt: optagelsen af en social protokol i den egentlige traktat, skabelsen af beskæftigelseskapitlet, fornuftig øget anvendelse af afstemninger med kvalificeret flertal, strengere forholdsregler mod svig, tilsagnet om at øge beføjelserne vedrørende fælles beslutningstagning sammen med Parlamentet, mere praktiske ordninger for FUSP og anerkendelse af spørgsmålet om ikke-forskelsbehandling som kendetegnet på et demokratisk, frit samfund. Alt dette er positive foranstaltninger, og vi bør ikke undervurdere deres betydning.
Som det er blevet sagt, er der stadig vanskelige spørgsmål, som skal løses: fri bevægelighed, WEU's fremtid, antallet af kommissærer og det omstridte spørgsmål om fleksibilitet. Men det, der især er slående på nuværende tidspunkt, er det oprigtige ønske blandt alle medlemsstatsregeringerne om, at der opnås en reel aftale. Vi bør hilse dette med stor tilfredshed. Hvis der kan opnås en aftale i Amsterdam, vil det give os et grundlag, hvorfra vi kan gå videre og tage fat på mange af de spørgsmål, som optager borgerne i Europa. Det vil give os et grundlag til at kunne revidere den fælles landbrugspolitik, et grundlag til at kunne gennemføre det indre marked fuldt ud og skabe arbejdspladser og vækst. Det vil give os et grundlag til at kunne skabe et borgernes Europa, og det vil give os et grundlag til at kunne forberede os på udvidelsesprocessen, som er det næste store tema på Europas dagsorden.
Men jeg må sige, at dette ikke er nok. Jeg håber oprigtigt, at man nøje tager parlamentsmedlemmernes bemærkninger i dag til efterretning. Det er ganske enkelt ikke nok at få en traktat, som der er et minimum af enighed om. Vi skal have en traktat, som er inspirerende for befolkningen, som befolkningen støtter, en traktat, som kan vise os vejen til en meget bedre fremtid og vække håb og tillid. Dette vil ikke opnås med et minimum af enighed. Det er derfor, det er så vigtigt, at bemærkningerne her tages til efterretning. Lad os håbe, at denne aftale ikke kun bliver en aftale, som Parlamentet kun lige kan acceptere, men en aftale, som vi kan være virkelig henrykte over.

Maij-Weggen
Hr. formand, det nederlandske formandskab har efter Det Europæiske Råds uformelle møde i Noordwijk meddelt, at der er ført konstruktive drøftelser, og at regeringscheferne er fast besluttet på at nå frem til en Amsterdam-traktat. Den nederlandske premierminister meddelte derefter også, at der i hvert fald allerede er truffet en beslutning, nemlig om at styrke kommissionsformandens stilling. Det lyder alt sammen udmærket. Men jeg knytter med det samme en kommentar til sidstnævnte punkt, og det har forbindelse med Elmar Broks kritik.
Når man beslutter at lade Rådet indstille kommissionsformanden, og at denne beslutning skal forelægges EuropaParlamentet til godkendelse, og når man giver denne kommissionsformand mulighed for at ansætte sine egne kommissærer, så er det faktisk en styrkelse af kommissionsformandens stilling. Men når det snart også besluttes at ansætte en generalsekretær for udenrigspolitikken i Rådet, så har man med den ene hånd styrket kommissionsformandens stilling og med den anden hånd svækket Kommissionens rolle. Så har man klædt kommissionsformanden ordentlig på og klædt fire kommissærer af, som er ansvarlige for udenrigspolitikken.
Jeg minder Dem om, at Parlamentet flere gange har udtalt sig imod en sådan generalsekretær i Rådet. Det er en bureaukratisk og teknokratisk løsning af et politisk problem. For øvrigt spørger vi også os selv, om det snart ligeledes er muligt for en ny kommissionsformand at afskedige individuelle kommissærer? Parlamentet har altid foreslået, at det også skulle have denne ret til at afskedige kommissærer, der ikke lever op til forventningerne. Hvordan hænger dette egentlig sammen?
Den anden bemærkning, som jeg vil fremsætte, drejer sig om et andet emne, som Parlamentet tillægger stor betydning. Det er, at Unionen skal blive mere gennemsigtig og mere demokratisk. Nu har vi som Parlament det sidste ord i forbindelse med omkring to tredjedele af lovgivningen og omkring to tredjedele af budgettet. Jeg har forstået, at der med hensyn til den demokratiske kontrol med lovgivningen vil blive gjort nogle skridt fremad. Men jeg har også hørt, at der fortsat vil være mindst 35-40 emner, som falder ind under enstemmigheden. Det forekommer mig alt for mange til at kunne tale om et gennembrud. Situationen bliver endnu mere alvorlig, når jeg hører, at selv om en del af politikken vedrørende politi og retsvæsen vil blive europæiseret, vil dette ikke ledsages af en styrket rolle til Europa-Parlamentet. Det forekommer mig ikke acceptabelt. Jeg tror, at vi må advare det nederlandske formandskab om, at vi ikke kan have en ny udhuling af det europæiske demokrati.
Endnu værre er beretningerne om Europa-Parlamentets budgetrettigheder. Ifølge beretningerne er der ingen chance for, at Parlamentet også får det sidste ord med hensyn til den obligatoriske del af budgettet. Det drejer sig her om landbrugsbudgettet og om Den Europæiske Udviklingsfond. Det er tilsammen 50 mia. Det er da for galt, at der fortsat er så mange penge uden for Parlamentets demokratiske kontrol. Hvad der er endnu alvorligere, er, at det nederlandske formandskab også selv er imod denne budgetrettighed. Denne holdning var endda så udtalt, at der i det nederlandske parlament er vedtaget et forslag om at kalde det nederlandske formandskab til orden.
Så har jeg også en bemærkning om den såkaldte stemmevægt. Den nuværende stemmevægt erfares i al almindelighed som tilfredsstillende. Så må der altså være gode argumenter for at korrigere dette. Hvad der forekommer os at være det bedste, er, at der også efter udvidelsen fortsat er en god ligevægt mellem de store og de små EU-lande. Hvad der forekommer os uønskværdigt, er, at de store lande tager magten fra de små lande. Altså at det sker, som er undgået i 40 år. Nederlandene må som det største af de små lande forsvare disse små lande. Nederlandene må heller ikke opgive sin egen stilling her, for så får vi en domino-effekt.
Til sidst har jeg lige en bemærkning om den manglende gennemsigtighed. Jeg har forstået, at dokumenter om lovgivning vil blive tidligere tilgængelige for både borgerne, det nationale parlament og for Europa-Parlamentet. Det er godt og tvingende nødvendigt. Men om Rådets offentlighed, når dette træffer beslutning om lovgivning, hører jeg ikke nogen gode beretninger. Fortsætter Rådet med på lovgivningsområdet at opføre sig som et politbureau, som laver lovgivning bag lukkede døre? Hvordan kan man bede central- og østeuropæiske lande om at blive demokratiske, hvis vi ikke selv bliver det.
Hr. formand, jeg sammenfatter. Parlamentet støtter Rådet, når dette kan foretage betydelige skridt fremad i Amsterdam-traktaten. Men Parlamentet kan aldrig acceptere, at den demokratiske mangel i Europa ikke formindskes, men på nogle områder endda øges. Jeg ønsker det nederlandske formandskab held og lykke, men spørgsmålet er ikke, om der kommer en Amsterdam-traktat, spørgsmålet er, om der kommer en god og acceptabel traktat, hvorved alle påskønnes ikke mindst af vore borgere.

Van Bladel
Hr. formand, hvis man er realist, kan man ikke have høje forventninger til revideringen af Maastricht-traktaten. Det nederlandske formandskab har heller aldrig givet indtryk af at ville foretage alt for ambitiøse tilpasninger, men dog gøre meget små fælles positive skridt fremad. I denne proces hæmmes de nu af det britiske og det franske valg. Tilbage står spørgsmålet, om selv disse små skridt fremad endnu kan realiseres.
Efter min opfattelse kommer Maastricht-traktaten og revideringen deraf for tidligt og overskygges nu egentlig af betydningen af NATO-mødet i går i Paris. Lad os være ærlige. Det har været garantien for stabiliteten for Europa. Men alt i alt må man spørge sig selv, hvad der konkret er tilbage af fornyelser ved vort Europa-hus, for at gøre dette egnet til nye beboere. Jeg synes, at det drejer sig om sikkerhed for borgerne. Der skulle være større vilje til at samarbejde mere, men spørgsmålet er: hvordan. Hvorfor giver man dog altid tekniske svar på vore anmodninger, således som hr. Dell'Alba allerede sagde, hvorfor ikke simpelthen politiske og konkrete svar. Hvorfor ikke sige, vi indleder kampen mod hash fra Marokko via Spanien og Frankrig, heroinen fra Tyrkiet via Tyskland og kokainen fra Surinam via Nederlandene. Herom har den nederlandske formand for nylig fået spørgsmål fra hr. Donnay og hr. Pasty. Der er ikke noget svar. Har De ikke mod til at give et svar, eller skjuler det nederlandske formandskab noget?
Afhjælpningen af den demokratiske mangel bliver primært liggende i Rådet. Desværre har jeg ikke hørt nogen signaler om, at der sker en forbedring deraf. Jeg mener heller ikke, og her er jeg fuldstændig enig med fru MaijWeggen, at det er et godt tegn, at Kommissionens effektivitet fremmes af flere beføjelser til formanden. Det er den modsatte vej. Man begynder ovenfra, medens man netop skal nedskære antallet af kommissærer.
Parlamentet kan ikke se nogen gode tegn på, at dets rolle forbedres, hverken på det lovgivende område eller med hensyn til beføjelserne til at træffe beslutning om budgettet. Alt i alt er jeg overhovedet ikke rolig over, at denne formand har den overbevisende hensigt at gøre Unionen lettere at styre og dermed igen give borgerne tillid til Europa i begyndelsen af det 21. århundrede. Men lad os ikke være alt for pessimistiske. Der er endnu tre uger til topmødet i Amsterdam, og kommissær Oreja sagde: Der er hverken vundet noget eller tabt noget.
Fasthold atmosfæren fra Noordwijk og forsøg alligevel at realisere disse tilpasninger, som er nødvendige for udvidelsen, og for at Parlamentet kan spille sin rolle ordentligt. Jeg ønsker Dem held og lykke.

Wiebenga
Hr. formand, Parlamentet må i dag som sidste forhandling inden topmødet i juni sige og på ny understrege, hvad vore ønsker er. Jeg koncentrerer mig om politikken vedrørende retlige anliggender. Når jeg taler derom, og dokumenterne om politikken vedrørende retlige anliggender foreligger, så må jeg dog sige, at jeg har blandede følelser. Bekæmpelsen af kriminaliteten samt politisamarbejdet gøres ikke kommunautært, og formandskabet må nu forklare, hvordan man effektivt kan bekæmpe kriminaliteten på europæisk plan uden at lade kravet om enstemmighed falde.
Også Europa-Parlamentets stilling inden for denne søjle er forblevet for svag i forbindelse med politikken vedrørende retlige anliggender. Noget bedre går det med Domstolens stilling i forbindelse med politikken vedrørende retlige anliggender, selv om der også der kan fremsættes nogle kommentarer. Den planlagte kommunautarisering af asyl- og immigrationspolitikken, som i sig selv er udmærket, rejser dog nogle spørgsmål. Jeg siger i forlængelse af de bekymringer, som kommissær Oreja har udtalt på dette punkt, at dette jo er det absolutte minimum, som skal gøres kommunautært. Hvis heller ikke asyl- og immigrationspolitikken gøres kommunautær, så falder vi alle sammen gennem isen, for at bruge et hollandsk udtryk.
Statssekretær Patijn, som er min landsmand, kender eventyret, det er for øvrigt et universelt europæisk eventyr: Kejserens nye klæder. Statssekretæren ved, at folket jublede, men at kejseren egentlig ikke havde noget tøj på. Lad statssekretæren undgå, at dette eventyr på ny bliver til virkelighed. Jeg ønsker ham alt muligt held og lykke ved de kommende forhandlinger. Tak, og tak til H.C. Andersen fra Danmark.

Miranda
Hr. formand, der tales meget om borgerne, men hvad vi i dag har hørt om udviklingen i arbejdet på regeringskonferencen må nødvendigvis få os til at konkludere, at der ikke er taget hensyn til de forbehold, den tvivl og den kritik, der affødtes af den foregående traktatrevision. Endnu værre, det ser ud, som om man med endnu større kraft fortsætter i samme retning! Det fremgår først og fremmest af afvisningen af at tage det mest vidtrækkende spørgsmål, Den Økonomiske og Monetære Union, op til seriøs genovervejelse.
Det ser ud til, at protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitikken vil blive indsat i traktaten såvel som et kapitel om beskæftigelse. Det har vi længe krævet, men jeg vil dog understrege, at man ikke skal gøre sig nogen illusioner om denne beslutnings reelle rækkevidde, hvis den bliver ført ud i livet. Det forholder sig nemlig sådan, at løsningen af de sociale problemer, især af det store arbejdsløshedsproblem, kræver, at der iværksættes nye makroøkonomiske politikker, og at man opgiver den nuværende monetaristiske fiksering. Og det er ikke sket!
Også på andre områder er der grund til bekymring. Der er således ikke det mindste tegn på, at de velkendte demokratiske underskud vil blive udbedret. Og endnu en gang glemmer man de nationale parlamenter, der jo skal ratificere denne traktatrevision.
Også på andre niveauer er der fremsat forslag, som der må gøres indsigelse imod. F.eks. hvad angår stemmevægtningen i Rådet og forslagene vedrørende Kommissionens sammensætning, der på sigt ville resultere i, at denne institution mister sin universelle karakter, selv om den fortsat vil have monopol på lovgivningsinitiativer.
Også forslagene om det udvidede samarbejde må afvises, fordi det har en iboende karakter af udelukkelsesmekanisme og uvægerligt vil skabe direktorier, og også tanken om at integrere Schengen-aftalen i traktaten må afvises.
Vi håber selvfølgelig på de bedste resultater, men vi skal ikke lægge skjul på, at vi finder de perspektiver, der tegner sig, yderst foruroligende.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, det nederlandske rådsformandskab kommer ikke gerne i Parlamentet. Der har flere gange været forsinkelser - det giver også i eftermiddag igen anledning til misstemning. Mange kolleger kan slet ikke forstå det og kritiserer det skarpt. Jeg har stor forståelse derfor. Jeg ville også være bange for at træde frem for de europæiske borgeres valgte repræsentation og skulle forelægge de resultater, der må forventes af denne regeringskonference.
Også jeg ville være bange for, at Europa-Parlamentet skulle kunne huske løfterne efter Maastricht, hvor der var tale om indførelse af en politisk union, overvindelse af det demokratiske underskud i Europa, indførelse af en fælles udenrigspolitik, balance mellem økonomisk og politisk integration og skabelse af forudsætningerne for en udvidelse. Jeg spørger mig selv, om rådsformanden ikke er mere bange for Europa-Parlamentet, end vi ønsker. Når jeg ser på beslutningsforslagene, synes et flertal i Europa-Parlamentet at være bange for, at Parlamentet i dette store slag mellem giganterne medlemslande, Råd og Kommission kunne ende i rollen som Don Quijote.
Jeg mener, at faren for at ende som Sancho Panza, der sagte bandende går ind i krattet og lægger sig på ryggen i græsset med sin pølsemellemmad, er langt større for Europa-Parlamentet, og det ville i de europæiske borgeres øjne være en langt mere ynkelig rolle, end det er i denne historiske strid på baggrund af massearbejdsløshed og en alvorlig demokrati- og acceptkrise i Unionen at kæmpe for, at denne historiske chance ikke tabes på gulvet, og det er netop dét, der for øjeblikket sker i forbindelse med den aktuelle regeringskonference.
Europa-Parlamentet er ikke så magtesløst, som det giver det udseende af. Når Kommissionen ikke støtter os - og den har i 1 1/2 år ikke støttet os i disse spørgsmål - kan vi sende den ad hekkenfeldt til, bare vi tilvejebringer egen magt og egne kræfter dertil! Vi kan boykotte budgetterne, vi kan lægge hindringer i vejen for udtalelsen om tiltrædelsesforhandlingerne, vi kan appellere til de nationale parlamenter og ikke mindst til offentligheden om at indgå et forbund med Europa-Parlamentet. Men først skal vi tilvejebringe modet og kræfterne dertil. Dét er det afgørende spørgsmål i de kommende uger!

Paisley
Hr. formand, jeg glæder mig over den måde, hvorpå repræsentanterne for den nyligt valgte britiske regering er blevet modtaget af Det Europæiske Råd. Det er absolut klart, når vi træder ind i et nyt årtusinde, at Europa ikke er og ikke kan være en stiv enhed, men derimod en rig mangfoldighed. I årtusinder er der blevet udkæmpet blodige krige for at gøre det til en enhed. De mislykkedes og er dømt til at mislykkes.
Vejen frem er helt klart det tættest mulige samarbejde mellem de europæiske nationer, ikke indlemmelsen af disse nationer i en europæisk superstat. Europa er ikke et land, det er et kontinent, og derfor kan ingen strukturer i noget kendt land i verden pånødes det. Spørgsmålet om sikringen af de ydre grænser skal være suveræne staters anliggende og skal være forskelligt, som det passer disse stater afhængigt af deres aktuelle forhold og udfordringer. Kendsgerningen er, at ensartethed ikke nødvendigvis er enhed.

Swoboda
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, i det foreliggende non-paper er der et kapitel med overskriften »En effektiv og kohærent udenrigspolitik«. Det er jo klart og tydeligt - for enhver, tror jeg - at man i dag ikke kan tale om en kohærent og effektiv udenrigspolitik. Hvad enten vi ser på Albanien eller på situationen i Congo, halter Europa - hvis det overhovedet er i stand til at gøre noget - altid bagefter. Alene Congo tydeliggør jo, at mens Europa stadig i vidt omfang har allieret sig med det gamle regime, med hvilket befolkningen forbinder korruption og berigelse, har Amerika allerede ført forhandlinger med det kommende regime om ret til undergrunden og andre økonomiske fordele.
Det viser altså, hvor vigtig en fælles og kohærent udenrigspolitik er, og jeg er af den opfattelse - i modsætning til visse andre - at der absolut er sket en del fremskridt på dette område netop takket være det nederlandske formandskabs indsats. Alligevel må nogle kritiske bemærkninger være tilladt. Når i kapitlet »Hvad er udenrigspolitik« udenrigspolitikken defineres, beklager jeg, at spørgsmålet om forebyggelse, forhindring af kriser og nødvendigheden af at markere sig her ikke uddybes nærmere og at man udelukkende koncentrerer sig om EU og WEU.
Det skal endvidere være klart, at integreringen i ordets videste forstand og i en fjern fremtid ikke må betyde, at militæret får mere at skulle have sagt i Europa; jeg mener tværtimod, at de civile komponenter, de fredsorienterede komponenter skal være tilsvarende stærke også over for EU. Hvad forslagene vedrørende trojkaen angår, er jeg af den opfattelse, at det er rigtigt her på en vis måde at lægge tingene an som en overgang, og jeg mener ikke, at Kommissionen er svækket; tværtimod anser jeg det også for vigtigt, at Kommissionen får en stærk position.
Det er endvidere vigtigt, hvad der blev sagt om beslutningsprocessen. Blot har jeg en kritisk bemærkning dertil, og jeg spørger mig selv, hvorledes formandskabet ser på det: På den ene side er der enstemmighed med konstruktiv afståelse, hvilket er rigtigt. Dernæst er der i forbindelse med gennemførelsen flertalsafgørelser, og først så er der igen mulighed for - af nationale grunde - at blokere en sådan proces, i det mindste for en tid. Jeg kan godt se, at der her er et og andet argument at finde, men at man på den ene side fører en fælles udenrigspolitik, men den nationale interesse på den anden side igen gør det muligt at forhindre denne fælles udenrigspolitik, dét kan jeg ikke helt forstå. Jeg fastholder det synspunkt, at når man har beslutningsprocesser, bør disse så ikke kunne blokeres igen af enkelte ud fra nationale grunde.
Også for dette kapitel om udenrigs- og sikkerhedspolitik gælder, hvad der allerede gælder for andre områder: Parlamentets rolle er stærkt undervurderet. Europa-Parlamentet har netop via beslutninger i den sidste tid vist, at det er rede til at medvirke konstruktivt i udenrigspolitikken. Jeg opfordrer derfor Rådet til at give Parlamentet, dvs. de demokratisk valgte repræsentanter, en stemme også inden for området udenrigspolitik.

Cardona
Hr. formand, vi nærmer os nu afslutningen på regeringskonferencen og dermed på det arbejde vedrørende en traktatændring, der nu har stået på i over to år. Efter vores mening vil denne revision ikke opfylde de mål, der er omhandlet i traktaten. Der er tale om en minimalistisk revision.
Det beklager vi. Det ser således ikke ud til, at det bliver muligt at foretage de institutionelle omstruktureringer, der er forudset i traktaten, og på mange andre punkter er det heller ikke lykkedes at komme videre. Det ville ellers have været nødvendigt at give visse organer større demokratisk legitimitet og større beføjelser, end de har nu, og gøre dem mere politisk ansvarlige over for de forskellige medlemsstater.
De annoncerede mål og ambitioner vil ikke blive opfyldt. Spørgsmålet er om det med den komplekse Maastrichttraktat, som kun har været i kraft i ca. fire år - mod mange borgeres udtrykkelige vilje - ville være rimeligt at forvente mere af regeringskonferencen. Formodentlig ikke! Men af denne konstatering må man drage alle de fornødne konsekvenser.
Sådan som jeg opfatter den europæiske integrationsproces, bør den være sammenhængende og konsistent, især fordi den først og fremmest er rettet mod mennesker. Ligesom det gælder for de nationale forfatninger, må også de europæiske forfatningsgivende akter være realistiske og sobre.
De må kort sagt stadfæste samtlige de værdier og principper, som forener alle de europæiske borgere. De må under ingen omstændigheder afspejle nogles interesser på bekostning af andres, da der så ikke vil være nogen mulighed for udmøntning i praksis. Det europæiske projekt må gennemføres med støtte fra befolkningen og aldrig fjerne sig fra folkets vilje.
Jeg vil trods alt afslutte mit indlæg med at udtrykke håb om, at man fra og med juni i år ophører med at tale i Maastricht-terminologi, og at der indledes en ny æra i den europæiske integrationsproces.

Daskalaki
Hr. formand, tiden er knap, og der er allerede sagt mange ting om de enkelte spørgsmål. Regeringskonferencen rejser konkrete, overordnede spørgsmål. Vil det lykkes Europa hermed at undgå at gøre den højt besungne konvergens til et redskab til opløsning af den europæiske enhed og et grundlag for Europaskepticismen? Vil det lykkes at undgå at ofre millioner af arbejdsløse for tallenes og den internationale konkurrences skyld? Vil det lykkes at bevare Europas sociale ansigt? Dette er det første bud; men fremtiden har også andre udfordringer, som ikke er mindre vigtige.
Det ser ud, som om Den Europæiske Union har glemt sine grundlæggeres visioner. Under påskud af den forestående udvidelse, en udvidelse, som er både moralsk og praktisk nødvendig, forberedes visse institutionelle ændringer, som i realiteten undergraver den europæiske bygning og øger vort demokratiske underskud. Mangelen på en fælles udenrigspolitik og sikkerhedspolitik forstærker interne problemer, øger usikkerheden og stiller spørgsmålstegn ved den berømte fællesskabssolidaritet, samtidig med at Den Europæiske Union på internationalt plan ofte fremstår som magtesløs og utroværdig. Borgernes og den sociale retfærdigheds forenede Europa, Europa som vil give lige chancer og muligheder til mænd og kvinder, Europa som vil imponere med sin multikulturelle og multisproglige karakter, med sit engagement i freden og de demokratiske værdier - det var den oprindelige vision. Hvor mange revisioner tiderne end nødvendiggør, har vi ikke ret til at ofre vor vision på den lidet effektive teknokratiske administrations alter.

Formanden
Jeg har modtaget otte beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Patijn
Hr. formand, jeg synes, at det er noget vanskeligt at debattere spørgsmålet, om forventningerne nu er for høje eller for lave, medens vi endnu befinder os i sidste fase af forhandlingerne. Hvad vil resultaterne være? Vil resultaterne være dårligere eller bedre end ventet? Dette her er ikke godt. Det der er heller ikke godt. Det kan være bedre. Jeg ville egentlig springe hele den indholdsmæssige side af sagen over. Jeg vil dog fremsætte et par politiske bemærkninger.
For det første har fru Green sammenlignet mig med kommissær Oreja, og hun syntes, at jeg gav en optimistisk version af, hvad der foregår. Kommissær Oreja var mere realistisk. Jeg vil minde Dem om, at jeg afgav beretning om Det Europæiske Råds uformelle møde i Noordwijk. Hvis jeg har været optimistisk, er jeg det fuldstændigt i overensstemmelse med de stats- og regeringschefer, som var forsamlet der. Hvis disse lader optimistiske røster høre på mødet, så er jeg ydmygt forpligtet til at gengive dette i den korrekte form over for Europa-Parlamentet.
Endvidere sagde fru Green: Ja, alle disse ting, som I er enige om, de er nok ikke meget værd, de vil ikke indeholde meget, for dem er I så hurtigt enige om. Jeg synes, at det er ærgerligt, at fru Green siger dette, fordi jeg gerne vil notere som en politisk kendsgerning, at en af grundene til, at vi er enige derom, er, at der siden 1. maj har været en ny regering i England. Og at en masse ting, som vi inden 1. maj var uenige med den britiske regering om, ikke længere er kontroversielle. Jeg vil med hensyn hertil simpelthen lige gennemgå en række ting.
Godkendelsen af en tydelig forankring af principper om menneskerettigheder både i Rådets politiske optræden og et signal til Domstolen med hensyn til dens retspraksis, godkendelsen af ikke-diskrimineringsprincippet. Beskæftigelseskapitlet er ikke rigtigt kontroversielt længere. Man kan naturligvis altid diskutere de små bogstaver frem og tilbage, men det skyldes bl.a. den britiske regerings tilslutning, at det ikke længere er kontroversielt. Inkorporeringen af den sociale protokol og endda upgrading af den sociale protokols sprog og rækkevidde i Traktaten er nu ikke længere kontroversiel, og det skyldes bl.a. den nye britiske regering. Den nye britiske regering medvirker uden videre til elementer i forbindelse med forankringen af princippet om åbenhed og gennemsigtighed i Traktaten, Europa-Parlamentets konsoliderende lovgivende rolle gennem udvidelse af den fælles beslutningstagning, en god fastlæggelse af reglerne for Domstolens jurisdiktion i den tredje søjle og en god fastlæggelse af reglerne og endda en styrkelse, hvor vi så sent som i dag har talt om den nye britiske regerings ændringsforslag for at styrke reglerne om bekæmpelse af svig. Når fru Green siger, at det nok ikke er meget værd, og at det er ukontroversielt, så vil jeg i hvert fald gerne takke hende for, at hendes parti og hendes regeringsleder i London har erklæret, at en række sager ikke længere er kontroversielle.
Men jeg vil meget eksplicit fremsætte en bemærkning. Der er efter min opfattelse ikke særlig mange emner mere, som kan få Amsterdam-traktaten til at mislykkes. Men der er ét emne, som virkelig kan få Amsterdam-traktaten til at mislykkes, og det er den frie bevægelighed for personer og kommunautariseringen af asyl-, visum- og indvandrerpolitikken og anvendelsen af kommunautære procedurer og retsregler derom inklusive en rolle for Europa-Parlamentet og fælles beslutningstagning samt Domstolens jurisdiktion. Hvis det mislykkes, er det, fordi den britiske regering, som vi hilser velkommen på grund af dens samarbejde med hensyn til de emner, som jeg netop har nævnt, ikke kan springe hen over fru Thatchers skygge for nu at træffe ordentlige bestemmelser om disse ting i Traktaten. Den britiske regering har ikke givet nogen som helst antydning af, at formandskabets strategi i princippet er acceptabel, og at denne gennem ændringer og i betragtning af den særlige stilling, som østater nu engang har og måske også endda en vis anerkendelse af den kendsgerning, at Storbritannien med hensyn til personkontrol i selve landet og ved grænserne nu engang har en anden tradition end de kontinentale stater, osv., det kan alt sammen ordnes. Men vi har brug for den britiske regerings medvirken med hensyn til den frie bevægelighed for personer for at nå til en traktat i Amsterdam. Hvis det ikke sker, frygter jeg det værste for Amsterdam-traktaten.
Jobskabelse. Efter formandskabets og regeringskonferencens opfattelse afhænger det ikke blot af et kapitel om beskæftigelse. Jobskabelse kræver absolut fælles bestræbelser fra alle Den Europæiske Unions organers side på alle dens områder: det indre markeds funktion, en liberal handelspolitik, en god ledsagepolitik med hensyn til sociale foranstaltninger, samhørighed og strukturfonde, en god transportpolitik, hjælp til anlæg af transeuropæisk infrastruktur. Det er alt sammen elementer, som spiller en rolle der. Det er absolut nødvendigt, hvis vi i Europa skaber betingelser, hvor markedet, den private sektor kan opfylde sin rolle som drivkraft med hensyn til at skabe beskæftigelse, at navnlig denne horisontale og denne drivende og denne stimulerende og denne gunstige stilling i alle sektorer af politikken tages op. Det er navnlig kapitlet om beskæftigelse, som sigter herimod. Det drejer sig ikke om en specifik vertikal søjle, hvor der skabes småjob, nej, det drejer sig om at skabe en horisontal holdning til hele spørgsmålet om konkurrencestilling, konkurrenceevne, økonomisk fornyelse, uddybelse af det økonomiske samarbejde mellem medlemsstater, skabelsen af vilkår, hvorunder erhvervslivet ikke kan gøre de ting, som erhvervslivet er til for, det er nemlig at vokse økonomisk og skabe job.
Når jeg har en anden bekymring med hensyn til regeringskonferencen, og her tilslutter jeg mig det, som det ærede medlem hr. Brok har sagt, så er spørgsmålet, om denne regeringskonference vil være i stand til at forberede Den Europæiske Union på det 21. århundrede og navnlig udvidelsen. Jeg er som observatør, som insider under regeringskonferencen, bekymret på dette punkt. Den institutionelle fornyelse - jeg taler om Kommissionen, jeg taler om flertalsbeslutninger, jeg taler om forenkling af procedurer - kræver endnu en ekstra spurt på regeringskonferencen. We have to go the extra mile for it . Det kræver også, at repræsentanterne for medlemsstaterne ved regeringskonferencens bord ligesom Elmar Brok altid er klar over, at det drejer sig om denne forberedelse med henblik på det 21. århundrede, og at det drejer sig om denne forberedelse af udvidelsen. Jeg synes, at det er udmærket at føre diskussioner indtil langt ind i det 21. århundrede om legitimiteten af, at hver medlemsstat beholder sin nationale kommissær. Men på et givet tidspunkt må denne diskussion holde op, og så må vi tilpasse institutionerne og procedurerne til det 21. århundrede. Egentlig må der komme et signal herom i Amsterdam eller inden Amsterdam.
Det tredje punkt, det punkt, som hr. Brinkhorst og hr. Wiebenga, kære landsmænd og meningsfæller, fremkom med. De er bekymrede over retsstatens kvalitet. Det er vi også. Og det er, fordi vi i denne Traktat, de samlede medlemsstater og formandskabet i særdeleshed, giver udtryk for, at Unionen er en Union af demokratiske stater, hvor vi vil holde fast ved retsordenen og retssikkerheden på et kvalitativt højt niveau. Det betyder faktisk, at vi gør vort bedste for at styrke beskyttelsen af svage, af mennesker, som gøres uret, mennesker, som diskrimineres på grund af nationalitet og af andre grunde. Men vi må ikke kaste barnet ud med badevandet. Når det ærede medlem hr. Brinkhorst citerer artikel H, ja, det er lidt rodet, så drejer det sig her om spørgsmålet, hvor mange promiller eller tiendedele af promiller af de 200.000 asylprocedurer, som kommer for dommeren i Europa, de har lov at nå frem til Domstolen i Luxembourg, som nu afvikler 200 sager om året med en gennemsnitlig løbetid på to år. Lad os antage, at en promille af disse 200.000 sager forelægges Domstolen i Luxembourg med henblik på en præjudiciel afgørelse. Det betyder en fuldstændig forstyrrelse af rettergangen ved Domstolen, fordi procedurerne bliver alt for lange, og fordi disse procedurer bliver lange, og nationale asylmyndigheder må vente to, tre eller fire år på at vide, hvordan retten hænger sammen for at træffe bestemte afgørelser, betyder det også, at asylprocedurerne i de nationale medlemsstater simpelthen smides væk. De må simpelthen være klar over realiteten, grænserne for, hvad der er muligt, må vi være klar over. Det er på den måde, at jeg ikke umiddelbart føler mig ramt af kritik prima facie af den slags ting. Dette formandskab, denne regeringskonference vil med hensyn til retsstatens kvalitet og retsbeskyttelse efter min opfattelse foretage et vigtigt skridt fremad, for så vidt angår Domstolens stilling i sager, der falder ind under den nuværende tredje søjle. Jeg vil også gerne meddele, at der er ringe meningsforskel på regeringskonferencen om, at Europa-Parlamentet i mellemstatslige sager under den tredje søjle får fuld ret til at blive hørt, hvor det nu ingenting har.
Når jeg i løbet af forhandlingen nu og da havde det indtryk, at vi ikke taler om den samme traktat, så vil jeg ikke tage Dem det ilde op, det kan jeg heller ikke, men så vil jeg rette min bebrejdelse mod den kendsgerning, at vi naturligvis taler ud fra forskellige politiske perspektiver. Ligesom mange talere vil jeg gerne stå til regnskab for en traktat, som er færdig, og en traktat, som er undertegnet af regeringschefer, og som er undersøgt nøje med hensyn til indholdet, de små bogstaver og sammenhængen. Dette formandskab støtter de forslag, som det har fremsat. Vi glæder os over, at vi i betydeligt omfang kan nå til overensstemmelse om disse forslag, og jeg har nævnt en undtagelse. Dette formandskab vil gøre alt, støttet af Europa-Parlamentets indflydelse og ikke mindst af kommissionsformand Santers og kommissær Orejas vigtige medvirken, for at forsøge så vidt muligt at undgå, at resultatet i forhandlingernes sidste uger på en uacceptabel måde forhandles, så det bliver ringere.
Hr. formand, jeg vil gerne lade det blive ved dette. Jeg takker Dem mange gange for den tid, som jeg har kunnet tilbringe i Deres midte.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, efter de indlæg, vi har hørt her i eftermiddag, herunder rådsformandens, vil jeg til en start understrege, at denne forhandling kommer på et yderst betimeligt tidspunkt. Forhandlingerne på regeringskonferencen nærmer sig afslutningen, det sidste møde på minsterplan afholdtes den 20. maj, og Det Europæiske Råds den 23. maj, og vi befinder os nu i en fase med permanente forhandlinger. Følgelig har denne debat været uhyre berigende for mig. Jeg har hørt, hvad de forskellige politiske grupper mener. Der er fremsat nogle beslutningsforslag, som i morgen kommer til afstemning, og det vil være en vigtig referenceramme for Kommissionen. De kan være forvisset om, at Kommissionen med den største opmærksomhed vil analysere de beslutninger, som Parlamentet måtte vedtage.
Jeg gør desuden opmærksom på, at det ikke har været min hensigt at anlægge hverken et optimistisk eller et pessimistisk syn på situationen og fremtidsudsigterne. Jeg gjorde ganske enkelt rede for, hvordan jeg opfatter den nuværende situation, men især var det mig magtpåliggende at gøre opmærksom på de farer, der lurer i øjeblikket. Formandskabet har spillet en vigtig rolle i de seneste måneder, men der er nu en reel fare for, at ambitionsniveauet bliver sænket, og det var, hvad jeg ønskede at minde forsamlingen om. Ikke fordi formandskabets dokument giver anledning til bekymring. Det, der bekymrer mig, er risikoen for, at dette dokuments ambitionsniveau skal blive sænket.
For så vidt angår de indlæg, der er fremkommet, vil jeg begynde med fru Greens, som også rådsformanden henviste til for lidt siden, vil jeg understrege betydningen af nogle af de kapitler, som fru Green omtalte, navnlig bekæmpelsen af forskelsbehandling. Det er et af de emner, der er blevet dybtgående behandlet i løbet af de sidste uger, og jeg tror, det også er et af de områder, hvor der kan findes en tilfredsstillende løsning.
Hr. Brok nævnte, at Europa skal stå i borgernes tjeneste og henviste til en artikel, som jeg finder særlig vigtig, artikel 113. Den har også jeg henvist til, og det tilstræbes rent faktisk at gøre spørgsmål vedrørende tjenesteydelser og intellektuelle ophavsrettigheder til genstand for afstemning med kvalificeret flertal. Dette spørgsmål er ikke omhandlet i traktaten, fordi problemet ikke var aktuelt i 1957. I 1957 var det varer, og ikke tjenesteydelser, der var på dagsordenen. Hvad har størst betydning for udvekslingen i dag? Tjenesteydelser og intellektuelle ophavsrettigheder. Følgelig vil det være meningsløst at sondre mellem varer og tjenesteydelser på den ene side og intellektuelle ophavsrettigheder på den anden. Det er nødvendigt at forene vore kræfter med henblik på at beskytte virksomhedernes og borgernes interesser, hvilket er et vigtigt mål, der endnu ikke er nået. Hr. Brok sagde, at man måske skulle overveje en protokol indeholdende undtagelsesbestemmelser, og det er utvivlsomt en god løsning: en overordnet retsbestemmelse og nogle undtagelsesbestemmelser indføjet i en protokol som bilag til traktaten.
Hr. Azzolini påpegede, at Europa har brug for en politisk dimension, og det er absolut en dimension, vi skal stræbe efter at virkeliggøre. Hr. Brinkhorst beskæftigede sig især med spørgsmålet om fælles beslutningstagning og henviste til en artikel, som viser, at han er godt inde i emnet, nemlig artikel H. Det er netop denne artikel, der i sin nuværende udformning hindrer, at der kan indbringes præjudicielle sager for Domstolen i spørgsmål, der hører under den tredje søjle. Hvis i det mindste en sådan mulighed indførtes for Retten i Første Instans, ville det udgøre en garanti for borgerne, da det vil give Domstolen en større rolle.
Hr. Alonso Puerta beskæftigede sig med spørgsmålet om en tillidskodeks, som er et centralt emne. Hvad vi mest har brug for, er netop at vinde borgernes tillid. Også et andet indlæg omhandlede nødvendigheden af at indgå en pagt med borgerne, og det er et udtryk, jeg vældig godt kan lide. Det er netop, hvad vi skal tilstræbe, og det bør blive resultatet af Amsterdam-topmødet, altså en pagt med borgerne, for borgerne bør være i centrum for traktaten. Desuden vil jeg sige til fru Roth - som var inde på spørgsmålet om Europa-Parlamentets rolle -, at konferencen er bevidst om dette problem, og det er mit håb, at antallet af beslutningsprocedurer nedsættes, og jeg tror, at der er reelle muligheder for at gøre fremskridt i spørgsmålet om fælles beslutningstagning. Jeg forstår udmærket - som fru Roth understregede - at Parlamentet ikke kan renoncere på sine krav, det bør oven i købet insistere på dem; jeg håber, de er medtaget i Parlamentets beslutninger, og jeg tror, de vil komme på konferencens bord. Som hr. dell'Alba sagde, er beslutningerne jo vedtaget med enstemmighed her i dette forum, og det er et yderst vigtigt faktum. Det er et faktum, som hverken konferencen eller medlemsstaterne kan lade hånt om. Der hersker enstemmighed, og synspunkterne er sammenfaldende i mange spørgsmål, og det vil der ganske givet blive taget hensyn til.
I andre indlæg understreges nødvendigheden af at styrke Parlamentets beføjelser, og der er også blevet talt om bekæmpelsen af kriminalitet, og om at dette anliggende ikke vil blive lagt ind under EU-kompetencen - og det vil ganske rigtigt ikke blive »europæiseret«, men Unionen vil få større beføjelser på dette område. Hr. Miranda var inde på de nationale parlamenters rolle. Jeg kan oplyse, at der i øjeblikket findes en accepteret løsningsmodel vedrørende den fremtidige rolle for de nationale parlamenter. Efter min opfattelse er det - og det har andre talere også understreget -, af allerstørste vigtighed, at Europa-Parlamentet får mulighed for at afgive samstemmende udtalelse om kommende traktatændringer. Det har Parlamentet længe krævet, og det er også nu et yderst aktuelt krav. Det er meget vanskeligt at forklare offentligheden, borgerne, at Parlamentet ikke har beføjelser til at afgive samstemmende udtalelse om de ændringer, der måtte blive indført i den europæiske forfatning. Parlamentet skal vide, at dette krav har Kommissionens fulde opbakning.
I nogle indlæg har jeg fornemmet en overdrevet pessimistisk tone. I den forbindelse gør jeg opmærksom på, at der stadig er en vis handlingsmargen, og at Parlamentet nødvendigvis skal spille en stor rolle, da det repræsenterer de nationale suveræniteter, den europæiske suverænitet. Det er uhyre vigtigt, at Parlamentet gør opmærksom på sine ønsker og ambitioner, og det vil da også fremgå af dets beslutninger, der som sagt vil blive gjort til genstand for drøftelse, helt sikkert i Kommissionen, men også på regeringskonferencen. Jeg håber, at det der i dag forekommer usikkert, i sidste instans vil bidrage til at skabe et mere retfærdigt, frit og solidarisk Europa.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Oreja.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen, torsdag, kl. 11.00.

Uforholdsmæssigt store underskud - Økonomiske
politikker (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen under ét om betænkning (A40181/97) af Christodoulou, indstilling ved andenbehandling (A4-0172/97) af Christodoulou og betænkning (A40184/97) af Randzio-Plath for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om uforholdsmæssigt store underskud og økonomiske politikker.

Theonas
Hr. formand, jeg vil bruge det ene minut, jeg har til rådighed, til at takke hr. Christodoulou og fr. Randzio-Plath for deres forslag om vægtningen af de offentlige investeringers rolle i en tid, hvor kapitalens uhindrede, spekulationsfremmende bevægelse og alle områders overdragelse til markedet er det, der karakteriserer Den Europæiske Unions økonomiske og sociale politik.
Hr. Christodoulous ændringsforslag går i en positiv retning set i forhold til Rådets holdninger, og derfor vil vi støtte dem. Det samme gælder for flere af fr. Randzio-Plaths ideer. Ordførernes forsøg på at gøre den famøse stabilitetspagt og de generelle retningslinjer for den økonomiske politik acceptable er imidlertid ikke nok. De voldsomme vækstproblemer, de svindende produktive investeringer, den eksplosive stigning i arbejdsløsheden, fattigdommens udbredelse og det sociale sikringssystems opløsning vil fortsætte med forøget hast. Marginalisering af lande og økonomier og deregulering af arbejdsforholdene vil være det direkte resultat af den politik, som Den Europæiske Union fører.
Det står klart, at denne sociale og økonomiske model er i absolut modstrid med arbejdstagernes forventninger, og derfor vil vi bekæmpe den og hindre den. Vi vil støtte denne kamp på alle måder.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, det er rigtigt af os at drøfte stabilitetspagten og de overordnede økonomiske retningslinjer i sammenhæng. Parlamentet gik allerede sidste år ind for en policy mix , som skal overvinde stabilitetsfetichismen. I Frankrig er Lionel Jospin netop ved at vinde valget bl.a. med kravet om, at den europæiske stabilitetspolitik integreres i en økonomisk styring. Jeg synes, at også Kommissionen omsider burde opgive den neoliberale tyrkertro og i stedet for fortsat at acceptere en situation, hvor et deflationært kapløb kombineret med skattedumping går nedad, vende om, tilbage til Brüning plus, til en situation og en politik ud over Keynes.
Med sin intuition som bankmand har hr. Christodoulou rigtigt set, at det, en kollega her har sagt - ikke i dag, men i forbindelser med disse afgørelser - er forkert. At sige, at man er nødt til også at anerkende symbolske tekster, ødelægger troværdigheden, og troværdighed kan ikke opnås ved hjælp af automatisk-mekanistiske former eller ved at erstatte politik med algoritmer. Den opnås ikke ved at spare sig ihjel, når det gælder investeringer. Jeg vil lige henlede opmærksomheden på endnu ét, som hr. Christodoulou sætter højt, nemlig den territoriale integritet. Dén bør også vi sætte højt på baggrund af den stadig mere bitre splittelse i vore lande.
Den, der bygger på en stabilitetspolitik, der ikke satser på konsolidering af økonomien, ikke satser på økosocial udvikling og realøkonomisk konvergens og ikke sigter på omsider at realisere de krav, der blev formuleret i kapitel ti i Delors' hvidbog, må finde sig i følgende: De, der skal bære jer ud, står ude foran døren! Vi har set dem i dag.

Blokland
Hr. formand, stabilitetspagten skal forhindre åbningerne mod en for fleksibel budgetpolitik. Hvorfor? Frem for alt fordi »no-bail-out«-klausulen i Traktaten praktisk talt vil være en papirtiger.
Det er tydeligt, at Den Europæiske Union løber en stor risiko, hvis den vil lade ØMU fortsætte ifølge tidsplanen i Traktaten. Forskellige medlemsstater udfører i øjeblikket bogholderimæssige krumspring for at opfylde ØMUnormerne. Det har intet at gøre med virkelig konvergens. Det vil vise sig, når ØMU er en kendsgerning. Hvis der omkring 1999 skulle opstå en økonomisk recession, så vil mange ØMU-deltagere få underskud. Man vil i dette tilfælde gøre alt for at undgå idømmelse af sanktioner.
Den nuværende formulering af Rådets forordning giver mulighed for at manipulere med nedgangen i bruttonationalproduktet. På dette punkt har jeg derfor sammen med fru Peijs stillet to tekniske ændringsforslag. Rådet bør nemlig definere mere præcist, ifølge hvilken metode nedgangen i BNP skønnes, således at bogholderes kreative påfund, som får nedgangen til at se større ud, er udelukket.
Det er et dårligt tegn, at Kommissionen ikke har foretaget sig noget på dette punkt efter Noordwijk, da statistikere gjorde opmærksom herpå. Sagsforløbet omkring udarbejdelsen af denne forordning indgyder allerede på forhånd ringe tillid. Må jeg opfordre kommissæren til en mere tillidvækkende adfærd? Af en euroskeptiker kan De forvente, at han ikke tror på salgsargumenter om euroen og ØMU. Den nederlænder, tysker eller belgier, som vil veksle sin pålidelige valuta til en euro så blød som smør, har jeg ikke mødt endnu.

Lukas
Hr. formand, stabilitetspagten rejser en række uløste spørgsmål, som spænder fra moral i den økonomiske politik til institutionelle overvejelser. Det automatisk og regelmæssige pålæg af sanktioner i form af deponering af et ikke-rentebærende beløb, der senere kan ændres til en bøde, må med henblik på den nødvendige budgetdisciplin betegnes som positivt. En alt for stor fleksibilitet ville her åbne døren på vid gab for uønskede eskapader. Men den hensigt, at det beløb, der er tilbageholdt fra en budgetsynder, fordeles blandt de medlemsstater, som ikke har uforholdsmæssigt store underskud og som har været med til at træffe afgørelsen om dets pålæg, må kategorisk afvises.
Denne fremgangsmåde lugter næsten af deling af rovet. I stedet for at forværre en i forvejen vanskelig situation i et land, skal der tværtimod søges udveje til at bistå dette land med at overvinde problemerne og netop med det formål for øje bør også bødebeløbet anvendes.
Hvis Den Økonomiske og Monetære Union skal blive virkelighed, er en bæredygtig stabilitet en absolut nødvendighed. Sanktioner, der i denne sammenhæng vedtages af Rådet, ville imidlertid uden mulighed for at få dem gennemført, dvs. i det mindste indbragt for Den Europæiske Domstol, blot være tandløse tigre. På den anden side ville disse foranstaltninger så gå langt ud over den koordinering af den økonomiske politik, der er fastsat i artikel 103, hvilket ville betyde en traktatændring med alle dens konsekvenser.
En stabil Økonomisk og Monetær Union er vanskelig at forestille sig uden samtidig økonomisk kooperation og koordination. Den, der siger ja til Den Økonomiske og Monetære Union, siger også ja til de nødvendige forudsætninger for gennemførelsen og bevarelsen af den. Men til det formål er der brug for en ny, interventionistisk komponent i den økonomiske politik og i budgetpolitikken, som ændrer primærretten og derfor skal behandles af de nationale parlamenter i henhold til artikel N.

Wim van Velzen
Hr. formand, ligesom i første runde vil jeg gerne kritisere en indtrængende opfordring, som Kommissionen og nu også Rådet fremsætter for at fremme regionale forskelle i lønninger inden for Unionen. Jeg forstår ærligt talt overhovedet ikke, hvorfor Kommissionen vil det, og hvor den vil hen. Jeg kan forestille mig, at man i sig selv er påvirket af problemerne i Tyskland efter genforeningen. Men det går alt for vidt for mig at generalisere de problemer, som man har der, til en almen europæisk politik. Det går i hvert fald for vidt for mig, eftersom der i forslagene fuldstændig mangler nogen rammer, inden for hvilke dette skulle ske. Også i diskussionen sidste gang svigtede Kommissionen med hensyn til at anføre, inden for hvilken politik dette passer.
Sagen er alvorligere, når vi ved, at det efter ØMU kan forventes, at presset fra den konkurrence, som i højere grad findes mellem medlemsstater, end det ofte antages, vil koncentrere sig om den sociale sikring og om fastsættelsen af lønninger. Jeg kan ikke læse andet, end at Kommissionen egentlig mener, at denne konkurrence mellem medlemsstater, men nu også inden for medlemsstater mellem regioner, faktisk skal stimuleres også efter tiltrædelsen af ØMU. Jeg ville sætte overordentlig stor pris på, at Kommissionen nu gør det klart, hvilken politik der ligger bag dette, og hvilken politik man vil nå frem til.
De ved, at der foregår betydelige virksomhedsflytninger inden for Unionen, meget mere inden for Unionen end uden for Unionen. Mange af disse virksomhedsflytninger har at gøre med konkurrencen og med dumping. Hoover tog til England, fordi man der stod med ryggen imod muren og accepterede, at lønningerne var lavere end normalt og de sociale vilkår mange gange dårligere end i resten af England. Man accepterede det, fordi man ikke så nogen udvej. Det passer ind i denne politik, at vi i hvert fald har en level playing field med hensyn til foranstaltninger. Jeg savner fuldstændigt disse rammer i Kommissionens holdning og på den betingelse, hvorpå den nu formulerede det, kan Parlamentet udelukkende være imod.

Ilaskivi
(FI ) Hr. formand, hr. Christodoulou har udarbejdet en meget interessant betænkning om den økonomiske politik, som det er meget let at tilslutte sig. Der er dog en enkelt detalje, som bør behandles nærmere.
Betænkningen understreger, at man nøje bør holde sig inden for rammerne af den fastsatte grænse på 3 procent for budgetunderskuddet. For det første er 3 %-grænsen, som medfører strenge strafrenter hvis den overskrides, valgt vilkårligt. Grænsen kunne lige så godt være på fire, to og en halv eller endog nul procent. Derfor er der brug for en vis fleksibilitet.
For det andet vil de enkelte lande efter ØMU'ens tredje fase være afskåret fra at føre økonomisk politik på nationalt plan. Der kan ikke længere foretages valutakursændringer mellem euro-valutaerne. Pengepolitikken fastlægges af Den Europæiske Centralbank. Det eneste middel, der vil være tilbage er budgetpolitikken, der i lande med en beskeden gæld bør give råderum for finansiering af beskæftigelsesinvesteringer. Derfor foreslog jeg i Økonomiudvalget en tilføjelse, som dog blev afvist. Forslaget havde følgende ordlyd: «Rådet og Kommissionen skal opfordres til nøje at overvåge udviklingen i budgetunderskuddene i de enkelte medlemsstater og i den forbindelse åbne mulighed for fleksibilitet med hensyn til 3 %-grænsen for underskuddet for at undgå alt for store økonomiske forstyrrelser og bekæmpe massearbejdsløshed under forudsætning af, at underskuddet under hele konjunkturforløbet ikke overskrider de opstillede målsætninger.«
Da dette emne vil blive behandlet senere i forbindelse med hr. Fourcans' betænkning, hvortil jeg har stillet nogle ændringsforslag, der er blevet godkendt, vil jeg støtte hr. Christoudolous ideer. Selv om arbejdsløsheden ikke hører til blandt konvergenskriterierne, bør beskæftigelsespolitikken være en central opgave for os parlamentarikere.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, vores gruppe er enig i den analyse, Kommissionen har fremlagt vedrørende de overordnede retningslinjer for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker, som er det emne, jeg vil koncentrere mig om.
Vi mener dog, at analysen skal uddybes på nogle punkter. Virkeliggørelsen af Den Økonomiske og Monetære Union og indførelsen af en fælles valuta gør det nødvendigt at disponere over en virkelig fælles økonomisk og monetær politik. Kommissionen er for tilbageholdende på dette punkt, og den må i sine kommende forslag opstille nogle retningslinjer for en virkelig fælles økonomisk og monetær politik, som er på højde med en Økonomisk og Monetær Union og en fælles valuta.
Også vi kræver, at der lægges særlig vægt på at skabe favorable betingelser for et mere konkurrencedygtigt produktionssystem, men vi er ikke enig i de midler, som fru Randzio-Plath foreslår. Efter vores mening er det ikke ved at prioritere offentlige investeringer eller via større intervention fra den offentlige sektor - som vil resultere i alt for store underskud inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union - eller gennem diskriminering til fordel for offentlige investeringer, at der kan skabes et mere konkurrencedygtigt og beskæftigelsesskabende produktionssystem.
Vi mener derimod, at der skal udvikles mere åbne og konkurrencedygtige rammer, et system, som fremmer det private initiativ, private investeringer og foretagsomhed. Det er på den måde, der kan skabes beskæftigelse og større økonomisk vækst.

Katiforis
Hr. formand, det er beklageligt, at de generelle retningslinjer for økonomien medfører manglende opfyldelse af en pligt. Nemlig Rådets pligt til at konstatere, at en politik er slået fejl, når dette sker. Den Europæiske Unions beskæftigelsespolitik, som først og fremmest er formuleret i hele sin udstrækning i hvidbogen om konkurrenceevne, produktivitet og beskæftigelse, har vist sig at være en sørgelig fiasko.
I år 2000 skulle arbejdsløsheden være reduceret til det halve set i forhold til 1995. Vi har snart nået år 2000, og arbejdsløsheden er ikke faldet og ser heller ikke ud til at ville gøre det. Det mindste, man kunne forvente af de overordnede retningslinjer, var, at de ringede voldsomt med alarmklokken og gjorde opmærksom på fiaskoen. I stedet gentager de den samme forsvarstale for en alt for restriktiv politik, som stabilitetspagten nu lover os at forevige.
Det står klart, at vi er nået til det punkt, hvor vi taler for døve øren. Men når de, der bestemmer, mister deres hørelse, mister demokratiet sine grundprincipper. En af de premierministre, der havde mistet hørelsen, er allerede faldet, og andre vil følge efter, og turen vil også komme til Dem, hr. kommissær, og så vil vi måske kunne tale sammen som almindelige borgere og ikke som tjenestemænd.

Ettl
Hr. formand, efter kommissærens redegørelse i dag er det virkelig endnu en gang nødvendigt at gøre opmærksom på, at vi i Europa har over 20 mio arbejdsløse, at hver femte unge er arbejdsløs og ikke kan finde arbejde og at Kommissionens henstilling om retningslinjerne for den økonomiske politik virkelig kan betegnes som tandløs. Deri er der bestemt ingen udsigter for Europas arbejdstagere. Derfor og for endnu en gang at tage beskæftigelsesspørgsmålet op, har Europas fagforeninger indkaldt til aktionsdagen i dag. Et råb, en advarsel, som vi som parlamentsmedlemmer absolut skal tage alvorligt med henblik på at sikre social stabilitet og social fred.
Ikke uden grund er fagforeningens krav rettet mod Amsterdam om at rette op på det, der blev forsømt i Maastricht. At koncentrere så godt som alt udelukkende om valutakursstabilitet og konsolidering af de offentlige budgetter er for lidt! Lykkes det ikke at overtale Rådet til at medtage en aktiv beskæftigelsespolitik i retningslinjerne for den økonomiske politik, lykkes det ikke at lave en policy mix i den økonomiske politik i henhold til artikel 3 for at opnå en beskæftigelseseffektiv vækst, vil vi i Europa opleve et tilbageskridt og stå over for konflikter.
Jeg er glad for ordførerens klare sprog og hendes krav om mere forpligtelse, som Kommissionen åbenbart ikke har været i stand til at sørge for i dette spørgsmål.

Torres Marques
Hr. formand, kommissær de Silguy afsluttede sit indlæg med en bemærkning om, at beskæftigelse ikke er noget, der dekreteres. Jeg vil minde ham om, at arbejdsløshed til gengæld kan dekreteres, og det er netop, hvad vi socialister ønsker at undgå.
Stabilitetspagten var ikke forudset i Maastricht-traktaten, og efter vores mening var den heller ikke nødvendig. Traktaten begrænser sig klogt nok til at udstikke de overordnede linjer for den økonomiske udvikling i de lande, der deltager i euroen. For at gøre denne stabilitetspagt, som ikke har noget retsgrundlag, mere politisk acceptabel har Rådet tilføjet ordet »vækst« uden af den grund at ændre dokumentets indhold.
Hvad vi nu kræver, er, at de forslag, som er indeholdt i betænkningerne af Christodoulou og Randzio-Plath, accepteres, og at der i højere grad fokuseres på beskæftigelsen. Stabilitetspagten foreslår en automatisk udløsning af efter vores mening uacceptable sanktioner og bøder.
Institutionaliseringen af en interinstitutionel beslutningsproces som foreslået af fru Randzio-Plath, omfattende Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet, vil give de europæiske borgere sikkerhed for, at budgetstramningerne vil være sammenkoblet med vækst og jobskabelse.

de Silguy
Hr. formand, jeg vil forsøge at besvare samtlige de spørgsmål, der er stillet mig i løbet af denne opdelte forhandling. Jeg tager spørgsmålene i rækkefølge, og jeg anmoder de ærede medlemmer om at vise forståelse, hvis jeg ikke inden for den tildelte taletid når at give et præcist svar på alle spørgsmålene.
Til fru Randzio-Plath - og det er også et svar til hr. Ettl - vil jeg sige, at Kommissionen i sin henstilling om de overordnede retningslinjer har medtaget mange af de forslag, der var indeholdt i Parlamentets beslutning om den økonomiske årsberetning. Jeg minder om, at Kommissionen på Parlamentets anmodning gennemførte uformelle høringer, før den forelagde sit forslag. Nu er de overordnede retningslinjer fastlagt, og henstillingen ligger på bordet. Bolden er nu givet over til Rådet. Og efter min mening vil Parlamentet bedst kunne få opfyldt sine ønsker, hvis det støtter Kommissionens tiltag for at undgå, at Rådet, som det skete sidste år, vedtager en mere restriktiv holdning, end Parlamentet ønsker.
Hr. Christodoulou, vedrørende ændringsforslag nr. 4, anden del, er jeg, efter at have tænkt nærmere over Deres spørgsmål i pausen inden forhandlingens genoptagelse, kommet frem til den konklusion, at Kommissionen ikke kan overtage denne del af ændringsforslag nr. 4, da der heri gives udtryk for en subjektiv vurdering, som ikke hører hjemme i en lovgivningsmæssig tekst. Desuden er det samme koncept allerede indeholdt i betragtning 10. Endelig, hr. Christodoulou, finder jeg udtrykket »uberettiget pres« unødigt provokerende, og det undrer mig, at en tidligere - eminent - centralbankdirektør kan falde for en sådan fristelse.
Hr. Donnelly, til en start må jeg understrege, at Kommissionen efter min mening ikke har sparet på kræfterne med hensyn til at få Parlamentet inddraget i forberedelserne til udformningen af stabilitets- og vækstpagten. Når jeg tæller efter, når jeg frem til det resultat, at det i dag er sjette gang siden februar, at jeg deltager i et plenarmøde eller et møde i et af Parlamentets udvalg. Hvad angår trilogen, var det udelukkende på grund af Kommissionens tiltag, at den overhovedet fandt sted. Endvidere gør jeg opmærksom på, at de ændringsforslag, som Kommissionen accepterede efter Parlamentets førstebehandling, nu er overtaget af Kommissionen og accepteret af Rådet. Jeg kan ikke se nogen grund til, at det skulle gå anderledes i forbindelse med andenbehandlingen.
Hr. Donnelly, jeg deler på ingen måde Deres opfattelse af stabilitets- og vækstprogrammets deflatoriske virkning. Den igangværende budgetkonsolidering fremmer investeringslysten. Investeringerne i kapitalgoder anslås således at ville stige fra 4, 5 % i 1997 til 6, 3 % i 1998. Og jeg minder i den forbindelse om, at en stigning i investeringerne af størrelsesordenen 6-7 % om året gør det muligt at fastholde en stigning på mellemlang sigt på 3-3, 5 %, hvilket igen resulterer i en stigning i beskæftigelsen på 1-1, 5 %.
Stabilitets- og vækstpagten åbner kort sagt mulighed for at finde handlingsmargener, som ikke eksisterede på forhånd, at undgå at den monetære politik bliver overbelastet, hvilket klart nok ville give sig udslag i et alt for restriktivt policy-mix . Endvidere skaber stabilitetspagten rum for budgetfleksibilitet i den forstand, at det, når de strukturelle budgetter er i balance, i perioder med økonomisk stagnation er muligt at lade de automatiske stabilisatorer komme til fuld udfoldelse. Det var en fagøkonomisk redegørelse, jeg her kom med, men mere enkelt udtrykt er det afgørende spørgsmål, hvorledes investeringerne skal finansieres, om de primært skal være af offentlig eller privat karakter, et spørgsmål, der skal ses på baggrund af, at det med det underskud, vi har i dag, forholder sig sådan, at over halvdelen af husholdningernes opsparing går til at finansiere statsgælden. Vi siger ja til finansiering af investeringer, men også ja til at nedbringe de offentlige underskud, således at det bliver muligt at bruge pengene til investeringer i stedet for til finansiering af statens gæld.
Jeg kan forsikre Dem, hr. Donnelly, at Kommissionen lever op til sit ansvar. Det har den vist med forelæggelsen af grønbogen og med forelæggelsen af forslag til bestemmelser vedrørende stabilitets- og vækstpagten. Og også med forelæggelsen af forslag til regulering af denne pagts retsstatus. Endelig har den også inden for rammerne af den interinstitutionelle dialog levet op til sit ansvar og gjort alt, hvad den kunne for at gøre Parlamentets synspunkt gældende.
Hr. von Wogau, den gyldne regel for offentlige investeringer, som De omtalte i Deres indlæg, vil blive overholdt i 1998. Det anslås således, at de offentlige underskud ved en uændret politik vil være på 2, 5 % i 1998 og stigningen i de offentlige investeringer på mellem 2, 5 % og 2, 8 %. Hvad det øvrige angår, mener jeg i mit første oplæg at have besvaret de tre punkter, De omtaler.
Hr. Giansily, jeg er enig i Deres analyse af stabilitets- og vækstpolitikken. Til hr. Cox vil jeg sige, at jeg også kan tilslutte mig hans analyse, som i øvrigt er den samme som hr. von Wogaus, og at jeg mener at have besvaret spørgsmålet vedrørende bodsordningen - også hr. Lukas'- i mit første oplæg.
Hr. Wolf, jeg mener, at policy-mix gør det muligt at løse det problem som De kalder stabilitetsfetichisme. Det skal gentages, at et afbalanceret policy-mix fremmer vækst og beskæftigelse, fordi det aflaster de monetære politikker. Med et afbalanceret policy-mix er der ingen konflikt mellem stabilitetsmålet og udviklingen på budget- og lønområdet. Vi bevæger os nu hen imod et sådant policy-mix . Hvad angår økonomisk styring - jeg ligger ikke under for ordfetichisme - man kan kalde det, hvad man vil - det er ligegyldigt om en kat er grå eller sort, når blot den kan fange mus - mener jeg, at det vigtigste i dag, hr. Wolf, er at iværksætte de etablerede instrumenter til samordning af økonomierne. Og disse instrumenter skal nu stå deres prøve i praksis inden for rammerne af de forskellige politikker.
Hr. Blokland, De har rejst et spørgsmål om det, De kalder kreativ bogføring, og jeg skal i den forbindelse henlede opmærksomheden på, at der findes en række regler, og at vi ikke er underlagt jungleloven på dette punkt. De omhandlede regler er det europæiske nationalregnskabssystem, SEC, SEC 79 helt præcist, samt et direktiv om BNP. Disse instrumenter definerer, hvorledes BNP beregnes, og disse definitioner gælder også i forbindelse med stabilitets- og vækstpagten. Kommissionen støtter aktuelt fuldt ud statistikernes bestræbelser på at forbedre beregningen af BNP. Det er et stort arbejde, men jeg mener ikke, at en redegørelse for metoder og metodediskussioner skal figurere i tekster vedrørende stabilitetspagten. Endvidere sagde De, at offentligheden ikke tror på euroen. Jo, hr. Blokland, jeg kan forsikre Dem, at offentligheden tror på euroen, i hvert fald hvis man skal dømme ud fra de meningsmålinger, Kommissionen jævnligt gennemfører.
Hr. van Velzem, De var inde på det yderst interessante spørgsmål om regional differentiering af lønniveauet. Det er efter min mening en normal økonomisk mekanisme, som ingen økonom ville finde på at anfægte. Det bedste bevis er, at hvis en sådan differentiering ikke fandt sted, ville der være en betydelig regional arbejdsløshed. Her tænker jeg i særdeleshed på Mezzogiorno. Det er i øvrigt næppe et tilfælde, at de italienske fagforeninger for nylig har anerkendt og accepteret en sådan regional differentiering af lønniveauet.
Hr. Ilaskivi, De vil gerne vide, hvorfor man har fastsat en referenceværdi på 3 % af BNP. Det er der flere grunde til. Den første, der falder mig ind, er, at med en nominel vækst på 5 % - hvoraf 3 % er realvækst og 2 % skyldes inflation -, er det for at fastholde en referenceværdi for den offentlige gæld på 60 % af BNP, nødvendigt, at det offentlige underskud ikke overstiger 3 %. Men selve tallet er ikke så vigtigt. Personligt mener jeg, at et offentligt underskud på 3 % af 3 % er meget. For mange af medlemsstaterne er det ensbetydende med, at staten hvert år bruger 20 % mere, end den tjener. Jeg gad nok se den virksomhed, stor eller mellemstor, som kan overleve, hvis den giver 20 % mere ud, end den tjener.
Hr. Ilaskivi, De nævnte desuden spørgsmålet om justering i tilfælde af voldsomme asymmetriske valutakursudsving. Som De ved, er disse situationer i de sidste 25 år blevet stærkt forværret som følge af divergerende politikker. Det vil ikke længere være muligt i Den Økonomiske og Monetære Union. I tilfælde af voldsomme fluktuationer vil budgetstabilisatorer, politiske stabilisatorer og lønjusteringer være tilstrækkelige instrumenter til at afhjælpe problemet.
Hr. Gasóliba i Böhm, jeg er ikke helt enig i Deres udtalelse om, at man ikke skal stimulere væksten via offentlige investeringer, og jeg tror bestemt heller ikke, at fru Randzio-Plath vil være enig heri. Det er nødvendigt at bevare det offentlige investeringsniveau, det er nødvendigt at udbygge de transeuropæiske net. I mit først oplæg understregede jeg, at de kommende generationers fremtid og vore landes fremtid på en række områder var afhængig af store offentlige investeringer, som kun staterne bør og kan gennemføre, og som de under alle omstændigheder skal bidrage til. Når dette er sagt, erkender Kommissionen, at de offentlige investeringer i de seneste år er gået tilbage, og derfor kan den kun beklage, at man i Rådet ikke følger dens forslag vedrørende de transeuropæiske net.
Jeg mener nu at have besvaret næsten alle de rejste spørgsmål. Til sidst vil jeg som svar på en række problemstillinger, der er blevet rejst, navnlig af fru Torres Marques, hr. Ettl og hr. Katiforis, sige, at stabilitets- og vækstpagten er i fuld overensstemmelse med Maastricht-traktaten. Kommissionen har i forhandlingernes løb opmærksomt våget over, at der ikke tilføjedes noget, der ikke er hjemmel for i traktaten. Stabilitets- og vækstpagten er baseret på to forordninger, hvoraf den ene er baseret på artikel 103, stk. 5, den anden på artikel 104, som begge tager sigte på at gøre traktatens bestemmelser operationelle, med andre ord at etablere eurobygningens husregler.
Afslutningsvis vil jeg endnu en gang understrege, at det virkelige problem i dag er arbejdsløsheden. Det er Kommissionen sig fuldt bevidst. Men man skal ikke tro, at vi kan skabe arbejdspladser ex nihilo. Vi kan kun skabe arbejdspladser, også til de unge, hvis vi skaber de rette betingelser for at opnå en sund og bæredygtig økonomisk vækst. Vi har med den fulgte strategi igennem en årrække gradvist etableret en sådan ramme. Vi må nu forfølge denne indsats og krone den med iværksættelsen af euroen, som endegyldigt vil sikre rammerne for stabilitet og vækst - og de to ord er ikke antonymer - men man skal også gøre sig klart, at vi må leve op til vort ansvar i forhold til den strukturelle arbejdsløshed, og med henblik herpå må der iværksættes strukturelle foranstaltninger i form af stimulering af forskning, undervisning og uddannelse, navnlig er det nødvendigt at sænke de skatte- og afgiftsbyrder, der tynger de arbejdskraftintensive industrier.

Formanden
Mange tak, hr. de Silguy.
Hr. Christodoulou har bedt om ordet for en kort bemærkning.

Christodoulou
Hr. formand, jeg vil gerne gøre kommissæren opmærksom på, at den græske tekst til det ændringsforslag, som jeg havde anmodet ham om at acceptere, taler om »uberettiget pres« på valutamarkederne. Jeg er sikker på, at en hvilken som helst centralbankchef, med stor eller lille indflydelse, bruger dette udtryk særdeles ofte. Begrebet »uberettiget pres« på valutamarkederne er et kendt begreb, der anvendes særdeles ofte.
Jeg vil ligeledes sige til kommissæren, at grunden til, at vi har anmodet om vedtagelsen af ændringsforslag, er, at vi vil lette gennemførelsen af stabilitetspagten. Stabilitetspagten, som den ser ud nu, er så ufleksibel, at den i mine øjne og i mange andres øjne, som har studeret den, og der er tale om fagfolk med kontakt til markederne, ikke er særlig anvendelig. Det, vi forsøger at gøre, er derfor at stille nogle ændringsforslag, som vil lette gennemførelsen af denne pagt, og som også vil gøre arbejdet lettere for Kommissionen. De er ikke blevet accepteret. Jeg håber blot, at Parlamentet vil stemme for denne pagt i morgen, så vi kan gå videre. Det er vigtigt, at den vedtages, selv i sin nuværende form.
Kommissæren bør dog huske på, når vi mødes igen engang, at denne stabilitetspagt aldrig vil kunne gennemføres inden for de rammer, som opstilles nu. Den er usmidig og derfor meget vanskelig at gennemføre, for som vi alle måtte konstatere efter den pengeøkonomiske, valutariske og anden udvikling i begyndelsen af 90'erne, i 1990 og 1991, medfører det katastrofale resultater, når fleksibiliteten mangler. Det lader til, at de fleste af dem, der har udarbejdet teksten, ikke har lært denne lektie, og derfor har vi fået noget, der er usmidigt og uanvendeligt. Jeg håber, jeg har uret; men jeg er bange for, at jeg har ret.

Randzio-Plath
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang sige til kommissæren, i hvor høj grad Europa-Parlamentet naturligvis er taknemmelig for, at den uformelle dialog med Kommissionen har været mulig, også om retningslinjerne for den økonomiske politik. Det ville være godt, om Kommissionen ville gå ind for forhandlinger med Parlamentet. Både Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og ØKOFINRådet har ladet forstå, at de er rede dertil. Det betyder, at inden for rammerne af kommenteringen og udarbejdelsen af retningslinjerne skulle en slags forhandling med Parlamentet være mulig igen, for én ting står jo fast: Selv om traktaten ikke indeholder helt bestemte instrumenter med henblik på trilogen, er det alligevel muligt, at de tre institutioner enes om vitale retningslinjer for politikkerne, her med henblik på overvindelse af massearbejdsløsheden. Det ville være godt, hr. kommissær, om De også ville gå ind for det. Endelig ville jeg være Parlamentets formand meget taknemmelig, dersom han ville sørge for, at Parlamentets beslutninger fra i morgen, også hvad angår retningslinjerne for den økonomiske politik, så hurtigt som muligt sendes til både Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og det nederlandske rådsformandskab, for at der rettidigt kan finde en behandling og en dialog eller trilog sted.

de Silguy
Hr. formand, jeg takker hr. Christodoulou og fru Randzio-Plath for det gode samarbejde og for deres indsats i forhold til de omhandlede to vigtige dokumenter. Samtidig med at jeg varmt takker hr. Christodoulou for hans indsats, beder jeg ham forstå, at Kommissionen rent faktisk har overtaget - og fået Rådet til at acceptere - så mange af Parlamentets ændringsforslag, som det overhovedet var muligt. Efter min mening er vi nået frem til et velafbalanceret kompromis, der bør blive til en retsakt. Jeg synes også, at det er tilstrækkelig fleksibelt, hr. Christodoulou, og jeg minder Dem om, at denne stabilitetspagt trods alt er baseret på Kommissionens initiativ og Rådets fulde beslutningskapacitet. Også hvad dette angår er rammerne i orden. Det er nu op til politikerne at føre dem ud i livet.
Tak, fru Randzio-Plath, for Deres bidrag. Jeg er åben over for Deres forslag om at overveje, hvordan Parlamentet kan blive mere inddraget i udarbejdelsen af de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Efter min opfattelse har vi i år tilbagelagt en etape hen imod dette mål. I forbindelse med forhandlingen om den økonomiske årsberetning fremsatte en af Deres kolleger, hr. Donnelly, en række forslag til forbedring af proceduren, som vi tænker nærmere over i Kommissionen. I en konstruktiv ånd, for jeg mener at en styrkelse af dialog og større gennemsigtighed i dag er en nødvendig forudsætning for at få vore medborgere til at acceptere de økonomiske politikker.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Skatte- og afgiftssystemer i EU
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0169/97) af Secchi for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens rapport om beskatning i Den Europæiske Union - Rapport om udviklingen i skatte- og afgiftssystemerne (KOM(96)0546 - C4-0054/97).

Secchi
Hr. formand, ærede kolleger, det er mig en stor glæde at gøre nærmere rede for denne betænkning vedrørende et emne, jeg tillægger stor betydning.
Jeg vil allerførst påpege, at det forhold, at Europa-Parlamentet beskæftiger sig med spørgsmålet vedrørende skatte- og afgiftspolitikken i Den Europæiske Union knap to uger inden Det Europæiske Råds samling i Amsterdam, er vældig positivt, for så vidt som det giver repræsentanterne for borgerne mulighed for at give udtryk for deres kvalificerede mening vedrørende spørgsmål, der bør være genstand for den største opmærksomhed her i forsamlingen og forhåbentlig gøres til genstand for innoverende beslutninger, der løser op for en situation, der i alt for lang tid har været fastlåst.
Det Europæiske Råd i Amsterdam vil nemlig beskæftige sig med handlingsplanen for det indre marked, som går ud på at fastlægge tidsplan og fremgangsmåder for samtlige de foranstaltninger, der er nødvendige for en reel gennemførelse af det indre marked i god tid inden overgangen til den fælles valuta og inden påbegyndelsen af forhandlingerne om en yderligere udvidelse af Unionen. Europa-Parlamentet kan fuldt ud tilslutte sig dette og håber, at det i Amsterdam lykkes at opnå resultater, som er i overensstemmelse med de europæiske borgeres og erhvervslivets forventninger.
I den forbindelse får skatte- og afgiftsspørgsmålene en helt speciel betydning, for uden afgørende fremskridt med hensyn til koordineringen og samordningen af alle de områder, som det indre markeds gnidningsløse funktion afhænger af, vil det indre marked afgjort ikke kunne fungere tilfredsstillende, samtidig med at der sås tvivl, om det fælles valutaprojekt skal lykkes. Dette er bestemt ikke ensbetydende med, at vi underkender gyldigheden af subsidiaritetsprincippet på skatte- og afgiftsområdet, men at vi mener, at subsidiaritetsprincippet bør gøres til genstand for realistiske overvejelser for at undgå, at man i forbindelse med anvendelsen af princippet tilsidesætter de betragtninger, der blev lagt til grund for, at man med rette indskrev princippet i traktaten.
Kommissionens undersøgelser og betragtninger, som Europa-Parlamentet har givet en positiv modtagelse og skænket stor opmærksomhed, viser på den ene side, at der sker en gradvis forværring af situationen i retning af skadelige former for skattekonkurrence og på den anden side, at det er påkrævet med nye fremgangsmåder på området, samtidig med at man fastholder den endelige målsætning om at afskaffe princippet om enstemmighed i forbindelse med Rådets afgørelser på området, således som Europa-Parlamentet selv flere gange har slået til lyd for. Navnlig har en alt for udpræget skattekonkurrence haft og har stadig en negativ indvirkning på det indre markeds gnidningsløse funktion gennem en forvridning af strømmene af varer, tjenesteydelser, kapital og erhvervsaktiviteter, på beskæftigelsesniveauet som følge af skattebyrden på arbejdskraftfaktoren i forhold til en betragtelig lempelse af skatter og afgifter på kapitalgevinster, og endelig på medlemsstaternes skatteprovenu på grund af en skærpet skattekonkurrence, der som et nettoresultat er med til at forværre situationen i kraft af en større international mobilitet, hvad angår pengestrømme og andre faktorer.
Analysen af de nuværende skatte- og afgiftssystemer i Den Europæiske Union har således bragt for dagen, at ingen medlemsstat i dag - taget enkeltvis - er i stand til som følge af den gradvise proces med den endelige gennemførelse af det indre marked alene at fjerne de tilbageblevne hindringer for den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital og på den anden side heller ikke til at bekæmpe skatteudhulingsfænomenerne. I øvrigt er det i en monetær union, hvor den monetære politik er overnational, uafhængig og bundet af målet om prisstabilitet, nødvendigt, hvad angår skatte- og afgiftspolitikken, at forlige det, der er nødvendigt for det europæiske produktionssystems og det indre markeds gnidningsløse funktion, med de krav, der stilles af de medlemsstater, der ønsker at bevare en vis kontrol med skatte- og afgiftspolitikken for at beskytte indkomstomfordelingspolitikkerne og velfærdsstatens rolle generelt, medens manøvremargenerne på området - også som følge af vækst- og stabilitetspagten, er stærkt reducerede.
Følgelig består den eneste muligt løsning i at gennemføre forskellige former for »fællesskabeliggørelse« af skatteog afgiftspolitikkerne på de ovenfor nævnte følsomme skattemæssige områder, for således at rette op på denne situation med en alt for ekstrem udnyttelse af subsidiaritsprincippet, der er skadelig såvel for de fælles interesser som for medlemsstaterne.
Men eftersom medlemsstaterne klart synes lidet tilbøjelige til at ændre bestemmelsen om enstemmighed, bør man overveje midlertidige ordninger, der kan bidrage til løsningen af problemet, f.eks. gennem en aftale om frivillig selvbegrænsning på visse specifikke og klart definerede skatte- og afgiftsmæssige områder.
Dette er meningen med adfærdskodeksen, som opstiller en samling regler for at sikre koordineringen mellem skatte- og afgiftspolitikkerne, og i hvilken forbindelse Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik fremlægger en række præcise punkter for forsamlingen, der bør bringes til Kommissionens og Rådets kundskab. Jeg kunne godt oplæse disse punkter, men af tidsmæssige grunde vil jeg undlade dette; til sidst vil jeg udtale ønsket om, at Europa-Parlamentet benytter sig af lejligheden til at give udtryk for sin klare og kvalificerede mening om dette vanskelige og komplekse spørgsmål, hvor det imidlertid vil være umuligt at gennemføre en større økonomisk og social samhørighed, med mindre der gøres yderligere fremskridt.

Monti
Hr. formand, jeg vil med det samme sige, at jeg er virkelig glad over at være til stede her i dag og drøfte disse skatte- og afgiftsmæssige spørgsmål; her, fordi jeg mener, at EuropaParlamentets rolle - også i disse spørgsmål - i stigende grad bør bestå i at inspirere og støtte, og Secchibetænkningen og det vidtrækkende beslutningsforslag giver stor tiltro til, at Europa-Parlamentet virkelig kan bidrage til fremskridt på dette område; i dag, fordi det er en dag, hvor arbejdsløshedsproblemerne i Europa er genstand for opmærksomhed og derfor en dag, som er specielt egnet til at diskutere skatte- og afgiftsspørgsmål. Det bliver nemlig stadig mere klart, at der er en forbindelse mellem mangelen på en koordinering på skatte- og afgiftsområdet i Den Europæiske Union og den alvorlige beskæftigelsessituation. Og når vi taler om økonomisk regering - ud over de monetære aspekter - bør skatte- og afgiftspolitikken afgjort betragtes som et væsentligt punkt.
Det er et faktum - hr. Secchi har allerede gjort opmærksom på dette - at der er foregået en meget forskelligartet udvikling i Europa som følge af den asymmetriske skattekonkurrence; der er således sket en sænkning af skatten på kapitalgevinster og en stigning i skatten på arbejdsindkomster, hvilket er nøjagtig det modsatte af, hvad der ville tjene en beskæftigelsespolitik. Når den fælles valuta er indført, vil mangelen på en koordinering af beskatningen af kapitalgevinster kunne mærkes endnu mere.
Kommissionen har især sidste år haft lejlighed til at drøfte disse emner med medlemsstaterne og med EuropaParlamentet. Jeg skal minde om nedsættelsen af en højtstående gruppe bestående af finansministrenes personlige repræsentanter. For når der ud over vanskelighederne i forbindelse med enstemmighedsprincippet kun er sket begrænsede fremskridt på skatte- og afgiftsområdet, skyldes dette efter Kommissionens opfattelse også den isolerede måde, hvorpå man har behandlet de forskellige forslag. Det forhold, at man således gør finansministrene opmærksomme på nødvendigheden af en bredere indgang til skatte- og afgiftsspørgsmålene, lader til at være et nødvendigt skridt for at opnå deres tilslutning til beslutningerne.
Parallelt med den højtstående gruppe bestående af finansministrenes personlige repræsentanter har Kommissionen også kunnet inddrage Europa-Parlamentet i dette arbejde - og dette er jeg meget taknemlig over. Vi har især i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik ved forskellige lejligheder drøftet skatteog afgiftsspørgsmål. Jeg betragter specielt Secchi-betænkningen som et vigtigt bidrag til det igangværende arbejde og til udarbejdelsen af en handlingsplan på skatte- og afgiftsområdet, der tager sigte på det indre markeds endelige gennemførelse og reelle funktion.
De igangværende drøftelser dels på europa-parlamentsplan, dels i Rådet, har gjort det muligt at skabe en platform, der forhåbentlig kan tjene som udgangspunkt for opnåelsen af konkrete resultater. I udkastet til den handlingsplan for det indre marked, som Kommissionen har vedtaget, har vi netop anvendt forskellige idéer, der var indeholdt i Secchi-betænkningen. De punkter, der i øjeblikket er genstand for overvejelser i handlingsplanen for det indre marked er følgende: foranstaltninger til sikring af en reel beskatning af grænseoverskridende kapitalstrømme; foranstaltninger til afskaffelse af beskatning i form af opkrævning ved kilden af rente- og royaltybetalinger inden for samme koncern; en adfærdskodeks, der er udformet således, at den begrænser den skadelige skattekonkurrence, der forringer medlemsstaternes beskatningsevne - de punkter, der skal indføjes i kodeksen, og som er nævnt i Secchi-betænkningen, vil udgøre et værdifuldt bidrag til dette arbejde -; foranstaltninger til afskaffelse af den konkurrenceforvridning, der er et resultat af den uensartede gennemførelse af ordningerne for indirekte skatter.
Hr. formand, vi er klar over, at det ikke bliver let at opnå konsensus i Rådet omkring alle disse forslag, men jeg er overbevist om, at vi bør følge denne approach, hvis der skal ske reelle fremskridt på det skatte- og afgiftspolitiske område. En samordnet approach er et væsentligt element, som vi vil søge at fremme. I udkastet til handlingsplan for det indre marked gøres der endvidere opmærksom på nødvendigheden af at skabe en fælles momsordning og at revidere rammerne for fællesskabsbestemmelserne vedrørende beskatningen af energiprodukter.
Endelig er der et andet punkt, jeg gerne vil nævne, eftersom det er omtalt i beslutningsforslaget, nemlig fællesskabsindsatsen imod skatteunddragelse og -svig. Den internationale svindel og svindlerne tager intet hensyn til nationale grænser eller skatte- og afgiftsområder. Der er derfor brug for at understrege nødvendigheden af at forbedre samarbejdet mellem medlemsstaterne og at styrke forebyggelsen og bekæmpelsen af svindel.
For at sætte ekstra gang i denne indsats har Kommissionen foreslået et ambitiøst program under navnet FISCALIS. Det er meningen, at programmet skal bistå de nationale forvaltninger med at forbedre samarbejdet, idet disse får passende instrumenter i hænde. Samarbejdet, der allerede er et vigtigt led i indsatsen, vil få endnu større betydning med det nye IVA-system, som Kommissionen har foreslået. FISCALIS vil helt afgjort betyde en umiddelbar forbedring af de nuværende IVA-systemer; jeg frygter imidlertid, at disse forbedringer ikke vil kunne rette op på manglerne i det gældende system. Disse mangler vil alene kunne fjernes ved en radikal ændring af det system, vi har foreslået.
Jeg vil takke, fordi jeg har fået lejlighed til i korte træk at redegøre for udviklingen i skatte- og afgiftssystemerne i Den Europæiske Union. Jeg glæder mig meget til at fortsætte samarbejdet med Europa-Parlamentet omkring dette emne, som interesserer mig stærkt.

Formanden
Mange tak, hr. Monti.

Pomés Ruiz
Hr. formand, efter kommissær Montis pæne ord om hr. Secchis betænkning, som han påskønner som et led i vores bestræbelser på at gøre skatte- og afgiftssystemerne til et element, der fremmer beskæftigelsen og velstanden, vil jeg i mit indlæg fokusere på Kommissionens egen udtalelse om, at ethvert forslag om fællesskabsintervention på skatte- og afgiftsområdet fuldt ud skal tilpasses nærhedsprincippet.
Suveræniteten på skatte- og afgiftsområdet er i dag ikke alene fordelt på de femten medlemsstater, idet nogle medlemsstater, som f.eks. Spanien, omfatter selvstyrende samfund som Navarra m.fl. med selvstændig beslutningskapacitet på skatteområdet, hvilket ikke er ensbetydende med, at der ikke tages hensyn til det indre marked. Og når vi går ind i tredje fase af Den Monetære Union vil kravet om, at underskuddet ikke må overstige 3 % af BNP, tvinge alle medlemsstaterne og deres skattemyndigheder til at afstemme udgiftsniveauet efter indkomstniveauet. Det vil med andre ord sige, at de administrationer, der har beføjelse til at fastsætte udgiftsniveauet, også frit skal kunne fastsætte, hvilken type skatteindtægter de ønsker, og hvordan de opkræver dem. Jeg tilslutter mig fuldt ud indførelsen af en adfærdskodeks for at undgå uacceptable fremgangsmåder fra de suveræne administrationers side, men det er ikke Europa-Parlamentet - og da slet ikke på indeværende tidspunkt - der skal tage denne debat om nærhedsprincippet op; fællesskabsaktionen skal baseres på respekt for de eksisterende beføjelser på skatteområdet. Det er klart, at vi på et senere tidspunkt må understrege, at kun en fællesskabsaktion, som fuldt ud respekterer nærhedsprincippet, vil kunne gøre Kommissionens og Rådets forslag anvendelige i praksis.

Cardona
Hr. formand, det er et velkendt faktum, at de sociale beskæftigelsespolitikker og budgetpolitikkerne er uløseligt forbundet med skatte- og afgiftssystemerne. Skattesvig og skatteunddragelse, systemernes kompleksitet, de utilstrækkelige informationsudvekslingsmekanismer, det øgede skattetryk på arbejdskraftsfaktoren, den stadig større mængde off-shore-områder og gunstige skatteordninger og hindringerne for kapitalens frie bevægelighed som følge af de forskellige beskatningsformer, bl.a. med hensyn til royalties og opsparing, er klart nok faktorer, som bidrager til at skabe fænomenet skattekonkurrence.
En effektiv løsning på disse spørgsmål er, at alle, der som jeg mener, at et frit og retfærdigt indre marked ligeledes kræver retfærdige og neutrale skatte- og afgiftssystemer, rejser krav om indførelse af sådanne systemer. Vi håbede at finde et forslag til løsning på disse problemer i den foreliggende betænkning.
Det er desværre ikke helt tilfældet. Vi kan således konstatere, at bestemmelserne i traktaten om Den Europæiske Union ikke udnyttes fuldt ud, idet de, hvis de omsættes i praksis, kan løse de problemer, der er forbundet med udhulingen af beskatningsgrundlaget, og som fællesskabsinstitutionerne ikke hidtil har været i stand til at løse.
Vi henviser til direktivet på basis af artikel 220 om indgåelse af bilaterale beskatningsaftaler mellem medlemsstaterne. Som bekendt tager disse aftaler sigte på at eliminere dobbeltbeskatning, at harmonisere beskatningen ved kilden og på bopælen og på at undgå skatteunddragelse. Så vidt jeg ved, er der hverken foretaget analyser af eller gjort status over anvendelsen af sådanne aftaler i Den Europæiske Union. Jeg sætter spørgsmålstegn ved det hensigtsmæssige i at indføre mekanismer såsom ændring af enstemmighedsreglen i skattespørgsmål, uden at de politiske og praktiske virkninger af de ovennævnte aftaler først er blevet evalueret.
Fællesskabets intervention går i øjeblikket ikke længere end til direktivet om udbyttedeling, virksomhedssammenslutninger og overførselspriser mellem sammensluttede virksomheder. Harmoniseringen af rentebeskatningen har i mange år hvilet i politikkens korridorer. Jeg mener derfor, at tidligere fremsatte forslag, som ikke er blevet omsat i praksis, bør genfremsættes i fornyet form. Derfor er betænkningens svar efter min mening ikke det mest adækvate.
Virkeliggørelsen af det indre marked, bekæmpelse af arbejdsløsheden, forbedring af de sociale forhold og fjernelsen af forhindringer for den frie bevægelighed opnås efter vores mening gennem en samordnet politik og incitamenter til indgåelse af bilaterale beskatningsaftaler. I betragtning af at staterne har suverænitet på skatteområdet, må enighed og konsensus være reglen.

Cox
Hr. formand, på Den Liberale Gruppes vegne vil jeg gerne først sige, at vi glæder os over Secchi-betænkningen, og vi komplimenterer ordføreren. Når det er sagt, er betænkningen yderst ambitiøs. Det er godt at være ambitiøs, men Den Liberale Gruppe er, selv om den ikke nødvendigvis er imod alt det, der er i betænkningen, endnu ikke kommet så vidt i sine overvejelser, at det er muligt for os at gå ind for alt i betænkningen.
Jeg vil specifikt koncentrere mine bemærkninger om to ting. Den første vedrører punkt 3, henvisningen til udvidelsen af EU's beføjelser inden for skatte- og afgiftsharmoniseringen til også at omfatte selskabs- og kapitalbeskatning osv. Vi har en masse uafsluttede sager på dette kompetenceområde, som i vidt omfang er udviklet, men stadig ikke afsluttet, nemlig harmoniseringen eller den yderligere tilnærmelse, for at være mere præcis, af de indirekte skatter og afgifter såsom moms og punktafgifter. Dette skal der gøres noget mere ved, inden vi går videre til spørgsmålet om direkte skatter og afgifter.
Min anden generelle bemærkning vedrører afstemningsreglerne. Vi nærer nogen betænkelighed ved, om Parlamentet har gjort sig tilstrækkeligt mange overvejelser - og det har vi absolut ikke i vor gruppe - til at sige, at vi også ønsker flertalsafgørelser i Rådet i forbindelse med den direkte beskatning. Vi har overvundet os selv og har accepteret det, selv om det muligvis ikke bliver resultatet af regeringskonferencen, for den indirekte beskatning, men endnu ikke for den direkte beskatning.
Vi vil derfor ikke fuldt ud støtte alle ambitionerne i denne betænkning samtidig med, at vi ikke nødvendigvis gør indsigelse mod, at tankegangen udvikles i denne generelle retning. Men ikke lige nu, ikke umiddelbart inden regeringskonferencen. Vi mener ikke, det er aktuelt.

Hautala
(FI ) Hr. formand, jeg vil gerne på det varmeste lykønske hr. Secchi med en særdeles god betænkning og også takke kommissær Monti for, at han har inddraget Økonomiudvalgets medlemmer i de indgående drøftelser om beskatningen. Efter min mening er beskatning netop et af de områder, hvor EU bør gå i gang med arbejdet. Også borgerne forventer dette. I sidste ende kan man sige, at hele den europæiske velfærdsmodel afhænger af, hvordan vi er i stand til at ændre beskatningen. For øjeblikket er man jo meget bekymret for de store offentlige udgifter, men der bør næres den samme bekymring for de reducerede indtægter i de enkelte medlemslande.
Jeg glæder mig over Kommissionens analyse af de dramatiske ændringer i beskatningen, der har fundet sted i løbet af de seneste år. Det vigtigste budskab er, at de mere mobile produktionsfaktorer bevæger sig hen til de områder, hvor beskatningen er mest fordelagtig, og derfor bliver den menneskelige arbejdskraft, der ikke er så mobil, udsat for en helt urimelig beskatning. Dette kan ikke fortsætte, hvis vi ønsker at afskaffe arbejdsløsheden. Jo mere mobil den enkelte produktionsfaktor er, jo større bliver kravet om harmonisering. Kapital, f.eks. bankindskud, er en af de mest mobile produktionsfaktorer, og beskatningen heraf bør derfor harmoniseres.
En af udfordringerne for Kommissionen er, om det vil lykkes den at indføre en fælles energiafgift. Jeg tror, at Europa-Parlamentet vil gøre alt for at støtte Kommissionen i dens bestræbelselser.

de Rose
Hr. formand, eftersom man ved beskatning forstår en pekuniær ydelse, som den offentlige myndighed opkræver hos fysiske og juridiske personer, primært til dækning af offentlige udgifter, er der ingen tvivl om, at skat og afgifter er et af statens vigtigste økonomiske interventionsinstrumenter, idet der er mulighed for at vælge, hvilke typer indkomster der skal beskattes, at vælge forskellige beskatningsformer, direkte, indirekte beskatning, beskatning af indkomst eller kapital, og at vælge udgiftsniveauer.
I lighed med de monetære og sociale politikker henhører skatteområdet under den nationale suverænitet. Men hvad ser man så nu? Bruxelles, der ikke er tilfreds med i konvergenspagtens navn at have påbudt opfyldelse af arbitrære kriterier, der desuden har mistet enhver i en recessionsperiode, hvilket resulterer i et diktat om en stram monetaristisk økonomisk politik, der berøver staterne budgetinstrumentet, kaster sig nu over skatte- og afgiftsinstrumentet. Men det skal understreges, at det er økonomien, der skal tjene samfundet og ikke omvendt.
Min gruppe modsætter sig denne konfiskering af skatte- og afgiftsinstrumentet under dække af harmonisering og samordning. I stedet for at satse på en sammenslutning af suveræne nationer, der i fællesskab har skabt et indre marked, som fremmer den interne frihandel, anmoder Kommissionen nu staterne om at give afkald på deres prærogativer og underlægge sig stigende kontrol fra centralistiske og autoritære europæiske institutioners side.
Det er i øvrigt ikke svært at påpege ulogiske og vanvittige påstande i Kommissionens rapport. Jeg skal give nogle slående eksempler herpå. Hvordan skulle man kunne koordinere så forskelligartede skatte- og afgiftssystemer uden at bringe ligevægten i det enkelte lands skattesystem, der er baseret på en langsom og gradvis udvikling, i fare? Hvordan forene analytiske og syntetiske beskatningsformer, proportional beskatning og progressiv beskatning, beskatning baseret på selvangivelse og beskatning ved kilden, beskatning af kapital og beskatning af arbejde?
Hvorfor og hvordan harmonisere 15 nationale skatte- og afgiftssystemer, når bilaterale beskatningsaftaler i forvejen udgør en pragmatisk løsning på størstedelen af spørgsmålene? Hvordan kan man påstå, at der er så store skattemæssige forskelle, at de skaber en illoyal skattekonkurrence mellem medlemsstaterne? Ingen af de 15 stater er, så vidt jeg ved, et skatteparadis. Årsagen til flytninger skal i mindre grad søges i favorable skatte- og afgiftslovgivninger end i interessante beskæftigelsesmuligheder, hvad angår løn og livskvalitet.
Hvordan bekæmpe skattesvig på europæisk plan uden at opbygge et megakartotek, når det vil være tilstrækkeligt at samle og centralisere de indsamlede oplysninger i de nationale skattekartoteker? Hvordan kan der skabes ligevægt mellem den nødvendige lettelse af de obligatoriske skatter, navnlig for SMV, for at kunne klare konkurrencen med USA og de fremspirende nyindustrialiserede lande, og på den anden side opretholdelsen af et budgetindtægtsniveau, der kan sikre opfyldelsen af de pålagte konvergenskriterier? Hvordan harmonisere skattestrukturerne uden at anfægte de sociale sikringssystemer i visse lande, for når man siger opkrævning, siger man skat, men også socialsikringsbidrag, både på lønmodtager- og arbejdsgiverside?
Til sidst vil jeg sige, at jeg endnu en gang får det indtryk, at man ønsker at gøre endnu et indhug i de nationale prærogativer, som medlemmerne af Den Økonomiske Union har tilbage: det yderst følsomme skatte- og afgiftsområde. Det er let at vifte folk om næsten med løfter om skattesænkninger for at få dem til at sluge den kamel, der går under betegnelsen skatte- og afgiftsharmonisering. Men hvor vil skrumpningen af vores nationale suverænitet stoppe?

Amadeo
Hr. formand, der er vist ikke meget at tilføje til det, ordføreren og kommissæren har sagt. Det er for mig en pligt, men også en glæde at kommentere indlæggene fra to fremragende personligheder, som er lærere ved det mest ansete økonomiske universitet i Italien. Jeg vil derfor søge at komme med en kort bemærkning, og jeg føler mig beæret over at kunne gøre dette.
Secchi-betænkningen udmunder i en vigtig konklusion, som bør give stof til eftertanke. Det hedder i konklusionen: «Taget for sig er ingen medlemsstat i dag i stand til som følge af den progressive proces med den endelige gennemførelse af det indre marked alene at fjerne de tilbageblevne skattemæssige hindringer for den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital og på den anden side heller ikke til at bekæmpe skatteudhulingsfænomenerne«. Og ordføreren tilføjer: «I yderste fald risikerer skattekonkurrencen at øge det globale skatteudhulingsniveau som følge af den frie bevægelighed for kapital og af muligheden for skattesvig og skatteunddragelser«. Mangelen på harmonisering af skatte- og afgiftsstrukturerne og den heraf følgende skattekonkurrence får betydning i forbindelse med processen med den endelige gennemførelse af det indre marked og på den lange vej henimod indførelsen af den fælles valuta.
Når man i den forbindelse skal udstikke retningslinjerne, hvad angår processen med den endelige gennemførelse af det indre marked, bør der efter min vurdering opfyldes en række krav; for det første, at skatte- og afgiftssystemerne gør det muligt at fremme den økonomiske aktivitet i de forskellige medlemsstater, idet man bør indføre simple, korrekte og effektive systemer, der er baseret på den skattepligtige indkomst og formue, og som indebærer lavere skatte- og afgiftssatser, hvilket ikke bør være til hinder for indførelsen af skatte- og afgiftspolitiske incitamenter, for så vidt angår de små og mellemstore virksomheder; for det andet, indføre en endelig, mere enkel og mere effektiv momsordning for at gøre markederne mindre komplekse og opdelte og fjerne de muligheder for svig, der ligger i den nuværende overgangsordning, forvridninger, der i øvrigt især rammer de små og mellemstore virksomheder; for det tredje, fjerne den skatte- og afgiftsmæssige hæmsko, der har en negativ indflydelse på virksomhederne, navnlig hvad angår de grænseoverskridende kapitalstrømme; for det fjerde, fremme en større fleksibilitet på arbejdsmarkedet, idet man undgår fænomener såsom dobbeltbeskatning af arbejdstagerne, specielt hvad angår livsforsikringer og pensionsordninger.
Fremkomsten af skatte- og afgiftssystemer, der rammer arbejdskraftfaktoren - således som professor Monti nævnte for et øjeblik siden - blev allerede taget med i beregningen i hvidbogen »Vækst og konkurrenceevne«, og er et af de vigtigste aspekter, som jeg gerne vil henlede såvel ordførerens som kommissærens opmærksomhed på.

Randzio-Plath
Hr. formand, Kommissionen har med rette i sin rapport taget med i sine overvejelser, at skatte-og afgiftspolitikken i Den Europæiske Union har behov for en omlægning. Jeg mener ikke, at det er Den Økonomiske og Monetære Union, der gør det påkrævet, men at det er det indre marked og kapitalens fri bevægelighed, der kræver, at vi yderligere overvejer harmoniseringen af skatter og afgifter og omsider også træffer foranstaltninger. Jeg hilser det meget velkomment, at rapporten omhandler alle de områder, som på kort eller mellemlang sigt har behov for en løsning. Vi har her at gøre med et bedre samarbejde på skatte- og afgiftsområdet, nye retningslinjer for så vidt angår harmoniseringen af virksomhedsbeskatningen og også harmoniseringen af rente- og aktieudbytteskatten. Her drejer det sig om på det europæiske indre marked at undgå en unfair konkurrence om virksomhedernes valg af domicil og at bidrage til, at der reelt er tale om skatte- og afgiftsmæssig retfærdighed i Den Europæiske Union. På den anden side må den jonglering med underskud heller ikke fortsætte, som muliggøres af eksistensen af skattely, af fordrejningen af konkurrencen om virksomhedernes valg af domicil på grund af unfair skattebegunstigelser samt af andre forvridninger, der desværre muliggøres på grund af skatte- og afgiftsbestemmelserne.
Hvad angår virksomhedsbeskatningen har vi brug for en harmonisering af definitioner og beskatningsgrundlag. Jeg mener, at vi omgående skal i gang med at omsætte Ruding-Udvalgets henstillinger. Vi har på dette område endvidere brug for en skelnen mellem beskatningen af den profit, der tages ud, og den, der reinvesteres. Her er der virkelig brug for en indsats. Parlamentet har allerede i lang tid talt om en harmonisering af rente- og aktieudbytteskatten og også foreslået løsninger. Det er meget vigtigt at indse, at konkurrence ikke kun kan måles ud fra aspektet statsstøtte. Lige så skadelig kan også den ruinerende skatte- og afgiftskonkurrence være, som vi har i Den Europæiske Union, og derfor er det på høje tid, at vi beskæftiger os med Kommissionens rapport og Secchi-betænkningen hjælper os med som Europa-Parlament endnu en gang at fastlægge klare holdninger.

Paasilinna
(FI ) Hr. formand, hr. Secchis betænkning er lige som Kommissionens analyse meget saglig. Et effektivt indre marked forudsætter effektive strukturer. Det er nødvendigt at gøre beskatningssystemerne mere retfærdige af hensyn til beskæftigelsen og ligevægten. I forbindelse med gennemførelsen af den fælles valuta føres der streng individuel kontrol med det offentlige budget. Hvorfor kan den samme kontrol ikke bruges inden for beskatningen?
Det største problem er, at beskatningen i stigende grad rettes mod arbejdskraften. Af en eller anden grund tror man, at virksomheder med mange ansatte er mere velhavende, for beskatningen af dem er urimelig sammenlignet med automatiserede virksomheder. Under udviklingen af beskatningssystemer bør man straks gå i gang med at rette op på den skæve fordeling. Det er et minimumskrav, at virksomheder med mange ansatte i det mindste bliver ligestillet med automatiserede virksomheder i skattemæssig henseende. Ellers vil vort samfund sygne hen på grund af automatiseringen, der unddrager sig beskatning.

Wibe
Jeg ønsker blot at bruge disse få sekunder til at forklare, hvorfor jeg og den svenske partigruppe ikke kan stemme for denne betænkning. Vore indvendinger vedrører først og fremmest punkt 4, hvorefter Rådet ikke længere skal træffe afgørelse om skatte- og afgiftsspørgsmål med enstemmighed, og punkt 9, hvorefter skattebyrden i Unionen ikke må øges. Vi mener, at det er hvert unionslands uafviselige ret selv at fastsætte statens indtægter og udgifter. EU skal ikke kunne hindre borgerne i et land i på demokratisk måde at beslutte at hæve eller sænke deres skatter.
Derfor, hr. formand, vil vi under henvisning hvert enkelt lands ret til at fastsætte sine egne skatter stemme imod hr. Secchis betænkning.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg tager ordet for en meget kort bemærkning, dels for at forsikre om, at Kommissionen i allerhøjeste grad vil tage hensyn til de forskellige kommentarer, dels for at berolige. Der er nemlig blevet givet udtryk for en vis ængstelse, hvad angår subsidiariteten. Subsidiariteten indtager en central plads i Kommissionens strategi, men vi befinder os i en fase, hvor medlemsstaterne, som mener de stadig har fuld suverænitet på skatte- og afgiftsområdet, i realiteten har mistet eller er på vej til at miste denne suverænitet til fordel for markedskræfterne som følge af integrationen og åbningen af markederne; når vi hjælper medlemsstaterne til en bedre koordinering, hjælper vi dem reelt med at opfylde deres nationale målsætninger.
Endelig vil jeg sige, at hvad angår de indirekte skatter, er der helt sikker sket fremskridt med arbejdet og med gennemførelsen, men med hensyn til de direkte skatter er det også strengt nødvendigt at gøre fremskridt og det hurtigt, især hvad angår kapitalbevægelser, således som forskellige parlamentsmedlemmer har nævnt. Dette er allerede nødvendigt af hensyn til det indre markeds gnidningsløse funktion og vil være det i endnu højere grad ved indførelsen af den fælles valuta, når alle de andre konkurrenceforvridningsfaktorer - såsom overførselsomkostninger og kursrisici - er fjernet, og der kun er skatte- og afgiftsforskellene tilbage til at påvirke kapitalstrømmene. Og dette er ikke en effektiv anvendelse af ressourcerne; derfor stiller den fælles valuta yderligere krav til et mindstemål af koordinering af beskatningen af kapitalgevinster.
Vi har en meget vanskelig opgave foran os, men hvis Europa-Parlamentets holdning er den, som afspejler sig i Secchi-betænkningen og i beslutningsforslaget, vil det i høj grad lette Kommissionens arbejde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.25 og genoptaget kl. 21.00)

Det indre markeds virkning og effektivitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0160/97) af Lyndon Harrison for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen - Virkningen og effektiviteten af det indre marked (KOM(96)0520 - C4-0655/96) og til arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene: 1996oversigt over det indre marked (SEK(96)2378 -C4-0007/97).

Harrison
Fru formand, dagen i dag har været EFS's aktionsdag til fordel for arbejdspladser, og Europa kræver med rette arbejde til sine 30 mio arbejdsløse. Men den hurtigste måde, hvorpå Europa kan skabe disse arbejdspladser, er ved nøje at gennemføre Europas største projekt, det europæiske indre marked med 370 mio borgere, og ved at gennemføre alle de vigtige hjælpeforanstaltninger, som underbygger og supplerer dette marked, og som ØMU og den fælles valuta er det vigtigste eksempel på. I min betænkning foreslås det da også, at fuldendelsen af det indre marked samtidig med en af ØMU'ens etaper kunne være det mål og den ambition, som kunne puste nyt liv i Den Europæiske Union på tærsklen til et nyt århundrede.
Rapporten i år om det indre marked er usædvanlig og lovende af en meget vigtig grund. For første gang nogen sinde har vi et vist reelt bevis for de belønninger, som er resultatet af det indre markeds oprettelse. Af kommissær Montis fortræffelige række af rapporter og undersøgelser fremgår klart virkningen af at have et marked for forskellige sektorer i Europa, og hvordan Europas konkurrenceevne skærpes for at gøre os i stand til at tage udfordringen op og klare os på den internationale arena.
Se blot på de tal, der er anført i hr. Montis 39 artikler. Omkring 900.000 arbejdspladser er blevet skabt direkte som følge af det indre marked. EU's BNP-indkomst steg med 1, 5 % mellem 1987 og 1993. Inflationsraterne i hele EU er blevet omkring 1, 5 % lavere. Den økonomiske konvergens og samhørighed mellem regionerne er blevet styrket, samtidig med at der er opstået en større samhørighed med randstaterne, således at vi nu beskriver Irland som en atlantisk tigerøkonomi. Programmet for det indre marked med mere end 280 direktiver har begrænset masser af bureaukrati. 100.000 nationale standarder og etiketteringsregler, 60 mio told- og skatteformaliteter er blevet makuleret og arkiveret lodret.
Men hvis det er gode nyheder, er der stadig meget, der skal gøres, og flere gevinster, der skal hentes hjem. De »sorte huller«, som kommissær Monti beskriver dem, med hensyn til offentlige indkøb og statsstøtte skal der stadig tages fat på. Oprettelsen af et indre marked for energi, private pensioner og medieindustrien mangler stadig. Arbejdstagernes mobilitet, som fremmes og støttes af grundlæggende undervisnings- og faglige uddannelsesprogrammer, er fortsat ikke gennemført. SMV'erne er stadig Askepot på markedet, som hovedsagelig blev oprettet ud fra hensynet til de store virksomheder. Kun 56 % af foranstaltningerne fra 1985 er faktisk blevet gennemført af alle medlemsstater.
Og her ligger kilden til problemet. Det er medlemsstaterne, som hyklerisk har støttet markedsprincippet, men som har gjort sig mest skyldige i ikke at gennemføre, overvåge og sikre overensstemmelse med bestemmelserne for det indre marked. Se blot på de tekniske regler. Der indføres årligt omkring 450 nye nationale tekniske regler. Undertiden gør medlemsstaterne sig ikke engang den ulejlighed at give Kommissionen meddelelse om disse nationale variationer, hvilket resulterer i en underminering af markedet. Min og Parlamentets bøn til hr. Monti er at bebrejde og nævne de lande ved navn, som groft overtræder vedtagne bestemmelser, og det glæder mig, at disse spørgsmål erkendes i Kommissionens forslag til handlingsplan for den fulde gennemførelse af det indre marked.
Men det er ikke nok alene at overholde reglerne for markedet. Aktive politikker, såsom gennemførelsen af de transeuropæiske net for telekommunikation, energi og transport, er væsentlige komponenter i den europæiske infrastruktur. Medlemsstaterne skal støtte, ikke blokere, disse kloge ledsageforanstaltninger. Men medlemsstaterne bør først og fremmest koncentrere sig om den almindelige borger, herunder folk på indkøb og forbrugere, som har ret til at forvente en effektiv beskyttelse. Endvidere har 120 mio forbrugere - med andre ord Europas børn - ret til at kræve, at markedet fungerer til fordel for dem. Åbne grænser er ikke kun til fordel for forretningsfolk, men også for personer, der forulemper børn.
Afslutningsvis glæder det mig, at Tony Blair, Storbritanniens nye premierminister, har meddelt, at hans formandskab for Den Europæiske Union i 1998 vil have det indre markeds fulde gennemførelse som et første mål. Virkelig et nyt marked til et nyt Europa og et nyt håb til alle vore borgere.

Berger
Fru formand, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har i sin udtalelse om meddelelsen fra Kommissionen ligeledes givet udtryk for sin skuffelse over, at det indre marked hidtil ikke helt har kunnet opfylde de forventninger, der næredes til det.
Som vi også allerede kritisk har måttet konstatere i andre betænkninger, er medlemsstaterne stadig meget bagud med omsættelsen af de direktiver, der blev vedtaget på grundlag af hvidbogen; i nogle tilfælde lykkes det heller slet ikke at anvende dem, hvilket er til skade for borgerne og erhvervslivet. De retsmidler, som for øjeblikket står til Kommissionens rådighed, er åbenbart heller ikke tilstrækkelige til, at den i et og alt kan leve op til sin rolle som traktaternes vogter. Vi støtter derfor alle forslag, som giver Kommissionen og borgerne bedre retsmidler i hænde til at imødegå overtrædelser af bestemmelserne vedrørende det indre marked.
På nogle områder har man overhovedet vanskeligt ved at tale om et indre marked. Vi har allerede i dag drøftet skatter og afgifter indgående. Jeg vil gerne anføre et eksempel i forbindelse med forskellene i momsen. Hvad angår plantebeskyttelsesmidler, er det åbenbart fortsat helt i overensstemmelse med EU-direktivet muligt, at der i et land opkræves en moms på kun 3 %, i et andet land en moms på 20 %. At denne forvridning ikke gør det muligt for virksomhederne at tro på et indre marked og at det på dette område også medfører skadelige virkninger på miljøet, er nemt at forstå. Vi kræver derfor et supplement til programmet om det indre marked, navnlig for så vidt angår harmoniseringen af momsen og tillige af virksomhedsbeskatningen.
Opmærksomheden skal imidlertid også henledes på, at også andre af virkningerne af det indre marked, som Kommissionen meget ærligt påviser, ret beset bør stemme os til eftertanke. De hidtidige effekter på beskæftigelsen må jo snarest betegnes som yderst beskedne. Kun 300 000 til 900 000 ekstra arbejdspladser - ophobet gennem nogle år - beviser, at det indre marked ikke kan løse beskæftigelsesproblemet alene. Den øgede trafiktæthed har vist følger, som måske gør det umuligt for EU at overholde de internationale forpligtelser til at reducere CO2 -udslippet.
Vi støtter derfor Kommissionen i alt, der kan bistå den med at gribe mere effektivt ind her, og vi appellerer til medlemsstaterne om ikke at snyde sig selv og deres borgere for de positive virkninger af det indre marked.

Monti
Hr. formand, jeg glæder mig over fru Harrisons glimrende betænkning; det er en betænkning, der for os er rig på idéer, i betragtning af at vi netop er i gang med at forberede den endelige udgave af handlingsplanen for det indre marked. Og rent faktisk har vi, fru Harrison, allerede i handlingsplanen indføjet en lang række af de punkter, som findes i Deres betænkning. Jeg håber at kunne udlede af dette, at Kommissionen vil kunne regne med en resolut støtte fra Europa-Parlamentet til gennemførelsen af planen.
Handlingsplanen for det indre marked, der bliver forelagt for Det Europæiske Råd i Amsterdam i juni, er udsprunget af den analyse, som er indeholdt i meddelelse fra Kommissionen om virkningen og effektiviteten af det indre marked, som behandles i den betænkning, der i dag forelægges for forsamlingen. I handlingsplanen beskrives de foranstaltninger, der bør vedtages i første række, for at det indre marked kan fungere som en fuld støtte for overgangen til den fælles valuta, som indledes den 1. januar 1999.
Vi er alle enige i nødvendigheden af et endnu større politisk engagement, der kan tilvejebringe et indre marked, som opfylder kravene på det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område, og som udfolder sit fulde potentiale, hvilket endnu ikke er sket, hvad angår beskæftigelse, vækst og konkurrenceevne.
I forbindelse med dette effektfulde politiske initiativ, som handlingsplanen udgør, kan vil tilbyde de europæiske institutioner og medlemsstaterne en større opgave. Der er atten måneder til den 1. januar 1999; og vi er klar over, at man ikke i løbet af denne korte periode kan nå til enighed om alt. Men vi bør koncentrere os om de vigtigste gøremål og arbejde på at opnå konkrete resultater og på at sætte en dynamik i gang, hvor betydningen af et effektivt virkende indre marked er hovedkriteriet for Unionens udvikling.
Jeg vil benytte lejligheden til at vise, hvorledes vores handlingsplan også har taget udgangspunkt i den approach, som ordføreren, fru Harrison, har beskrevet. Det vil jeg gøre, idet jeg kort nævner fire punkter: det første består i kravet om, at de regler, der allerede eksisterer vedrørende det indre marked, gøres mere effektive. Dette punkt er af afgørende betydning, hvis vi ønsker at øge virksomhedernes tillid til markedet, hvilket kræver en bedre og hurtigere gennemførelse af fællesskabsretten i medlemsstaterne.
Et andet vigtigt mål er kampen imod de væsentligste årsager til konkurrenceforvridning, som skyldes skatte- og afgiftsbarrierer og konkurrencehæmmende adfærd. Alene mere sammenhængende og mere koordinerede regler på skatte- og afgiftsområdet vil kunne bevirke, at de europæiske selskaber virkelig betragter det indre marked som et stort nationalt marked. Vi er i dag langt fra dette mål. Et vigtigt element i en skatte- og afgiftsordning burde være en adfærdskodeks, i kraft af hvilken medlemsstaterne forpligter sig til en mere gennemskuelig og samordnet adfærd for at undgå en alt for skarp skattekonkurrence. Det er også påkrævet med en strengere indstilling til konkurrencepolitikken for at sikre, at det indre markeds dynamik ikke dræbes af en konkurrencehæmmende adfærd hos virksomhederne eller gennem statsstøtte.
Et tredje mål, der er opstillet i handlingsplanen, består i fjernelsen af de resterende sektorielle hindringer for integreringen af markederne. Vi ønsker at begrænse vedtagelsen af ny lovgivning til det strengt nødvendige inden for rammerne af en strategi, der går ud på at forenkle den eksisterende lovgivning frem for at udvide omfanget af denne. Men i visse særlige tilfælde - jeg tænker på de finansielle tjenesteydelser og på elektronikmarkedet - kan en lovgivningsmæssig ramme vise sig nødvendig, ligesom det er nødvendigt med beslutninger omkring forslag, som stadig drøftes, f.eks. inden for bioteknologi og selskabsret, en sektor hvor Kommissionen vil overveje, hvorledes den kan tilpasse forslaget vedrørende det europæiske selskabs vedtægter på baggrund af anbefalingerne fra Davignon-gruppen, der blev nedsat på kommissær Flynns og mit eget initiativ.
Endelig et fjerde, men særdeles vigtigt punkt, som det glæder mig at kunne nævne netop i nærværelse af kommissær Flynn: handlingsplanen vil indeholde forslag om at konsolidere det indre markeds sociale dimension inden for to hovedområder: beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder og udviklingen af mobiliteten på unionsplan. Kommissionen er overbevist om, at en industriel omstrukturering, der også fremmes gennem integreringen af markederne, er nødvendig og nyttig for Unionen, men den er overbevist om, at en sådan omstrukturering kan have alvorlige følger på det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område. Den fulde overholdelse af gældende fællesskabsbestemmelser, hvad angår arbejdstagernes medindflydelse, er af helt afgørende betydning, når det gælder om at sikre en vedholdende politisk opbakning af det indre marked.
I handlingsplanen opfordrer Kommissionen Europa-Parlamentet og Rådet til at prioritere behandlingen af de lovgivningsforslag, handlingsplanen indeholder, for at man kan opnå de størst mulige resultater inden for den begrænsede periode - som jeg nævnte: atten måneder - der er fastlagt i planen.
På den anden side vil jeg gerne forsikre om, at Kommissionen ikke nødvendigvis tænker på en formel interinstitutionel aftale, men snarere er interesseret i en politisk forpligtelse til at behandle lovgivningsforanstaltningerne inden for så korte frister som muligt. I så fald bør man i første række sætte ind på at færdiggøre de forslag, der allerede behandles i Europa-Parlamentet - inden for bioteknologi, liberalisering af gasleverancer og informationssamfundets transparensmekanisme - samt de forslag, som Kommissionen vil fremsætte om kort tid, og som indgår i handlingsplanen.
Fru formand, jeg er meget taknemlig for den opmærksomhed, Europa-Parlamentet har vist meddelelsen »Virkningen og effektiviteten af det indre marked«, og jeg glæder mig også over den fortræffelige Harrisonbetænkning. Kommissionen ser frem til et aktivt samarbejde omkring gennemførelsen af handlingsplanen, og i den forbindelse ville det glæde mig, om jeg fra Europa-Parlamentets side kunne få en tilkendegivelse om, hvorvidt Europa-Parlamentet er enigt i, at handlingsplanen, som jeg har beskrevet i store træk her i aften, reelt er det bedste instrument til at nå de mål, vi har sat os, en tilkendegivelse om, hvorvidt Europa-Parlamentet er enigt med hensyn til de opstillede mål, med hensyn til at fastholde den kurs, vi har udstukket med henblik på at gennemføre disse mål og - ja, det er meget, jeg afkræver Europa-Parlamentet, men jeg ved, hvor stor betydning EuropaParlamentet tillægger den fulde gennemførelse af det indre marked - med hensyn til at prioritere behandlingen af de lovgivningsforslag, handlingsplanen indeholder, i det omfang det er nødvendigt.

Billingham
Fru formand, jeg vil også gerne komplimentere Lyndon Harrison for en meget omfattende og dybtgående betænkning, som søger at fuldføre det indre marked. Jeg vil gerne komme ind på tre af de behandlede spørgsmål, som er særdeles vigtige.
Det første vedrører små og mellemstore virksomheder, som han med rette beskriver som rygraden i den europæiske økonomi. De oplever stadig, at de bliver modarbejdet på grund af for mange direktiver, bureaukrati og bogstavelig talt hundredvis af lovgivninger, som gør deres byrde uacceptabel. Denne byrde skal, som kommissæren lige sagde, gøres mindre, og procedurerne skal forenkles.
For det andet vil jeg gerne støtte opfordringen i Harrison-betænkningen til, at de transeuropæiske net gennemføres fuldt ud. Energi, transport og telekommunikation er af afgørende betydning med henblik på at skabe mulighed for økonomisk succes i Europa. Succes er lig med arbejdspladser, og en dag, hvor tusinder af arbejdstagere uden for Parlamentet har tilkendegivet deres berettigede krav om arbejdspladser, er dette en positiv måde at genoprette balancen på og svaret på deres krav. Og hvad mere er, de transeuropæiske net tilvejebringer et passende grundlag for en universaltjeneste for offentlige tjenesteydelser til alle vore borgere i Europa, hvilket gør deres liv bedre og skaber en bedre fremtid.
Endelig er jeg sikker på, at det ikke vil overraske kommissær Monti, at jeg støtter Lyndon Harrisons forslag om arbejdskraftens mobilitet og en fælles europæisk beskæftigelsespolitik. F.eks. har franske skiinstruktører og myndigheder forhindret en enkelt britisk skiinstruktør i at arbejde i De Franske Alper. Og det til trods for de forsikringer, som kommissæren gav for et halvt år siden om, at det ikke kun var ulovligt, men at han ville give de franske skiinstruktører instruks om at handle i overensstemmelse hermed.
Denne betænkning strammer i vidt omfang lovgivningsprocedurerne i EU op, og derfor glæder jeg mig over den.

Peijs
Fru formand, al respekt for vor ordfører, hr. Harrison, som har skrevet en udmærket betænkning om et meget vigtigt emne. Gennemførelsen af det indre marked har indtil nu forårsaget en revolution i Den Europæiske Unions lande. Selv om de noget opskruede forventninger fra Cecchini-rapporterne ikke altid er indfriet, og her sigter jeg fortrinsvis til de millioner ekstra job, der var skønnet, er investeringerne alligevel steget. Inflationen er faldet. Der er alligevel skabt mellem 300.000 og 900.000 ekstra job. De europæiske landes økonomier er stærkt forbundet med hinanden. Alligevel skal der ske meget endnu. Når man ser på de offentlige indkøb, så laver Tyskland og Frankrig jo noget rod med direktiverne på dette område. Jeg tror, at der skal lægges vægt herpå. Heller ikke f.eks. på markedet for de finansielle tjenesteydelser, forsikringer, er der tale om et europæisk indre marked. Der skal stadig ske en hel del.
Temmelig mange foranstaltninger har medlemsstaterne endnu ikke gennemført. For at give en ny impuls til fuldførelsen af det indre marked vil Kommissionen i juni forelægge en handlingsplan for Det Europæiske Råd i Amsterdam. Det er tvingende nødvendigt. Medlemsstaterne gennemfører i det ene tilfælde for sent og i det andet tilfælde tilføjer de så megen lovgivning, at loven bagefter mere ligner et juletræ end en seriøs lov. Også vi i Parlamentet er somme tider gode til det, når vi skal være ærlige. Harmoniseringsmålet er til den tid kommet langt uden for synsvidde, og barriererne vedbliver at være der.
Så er der de små og mellemstore virksomheder. Som også Kommissionen konstaterer i sit arbejdsdokument med titlen »Tilbageblik på det indre marked i 1996«, har de små og mellemstore virksomheder mindre gavn af det indre marked end de store virksomheder. Gennem hr. Harrisons beslutningsforslag vil også min gruppe udtrykke sin bekymring herover. Fuldførelsen af det indre marked må lade de små og mellemstore virksomheder drage større fordel af det indre marked, f.eks. større eksport, og euroen vil i den forbindelse hjælpe, samt alle betalingssystemer, som vil indføres omkring euroen.
Endvidere udgør omkostningerne i forbindelse med opfyldelsen af den nye administrative, tekniske og skatte- og afgiftsmæssige lovgivning på det indre marked et stort problem for de små og mellemstore virksomheder. Jeg beder derfor kommissæren om at lytte opmærksomt til de problemer, som de små og mellemstore virksomheder har. Mere effektiv end alle mulige subsidier, som møjsommeligt skal opnås, er en enkel, klar lovgivning for de små og mellemstore virksomheder.
Hvad vil de små og mellemstore virksomheder nu egentlig? De vil have bedre instrumenter til at blive hørt, både med hensyn til f.eks. en økonomisk dialog, en handelsdialog og en social dialog, måske endda en skatte- og afgiftsmæssig dialog, men der skal være en dialog med de små og mellemstore virksomheder. De vil forbedre kollektive udviklings- og forskningsprogrammer for de små og mellemstore virksomheder og gøre disse programmer mere tilgængelige.
Det tredje punkt. Formindskelse af de finansielle byrder, når der opereres hen over grænserne, såsom udgifterne ved internationale banktransaktioner. Dette direktiv vil træde i kraft samtidig med euroen. Jeg tror ikke, at vi længere har nogen indvendinger herimod. Jeg håber, at handlingsplanen vil virke. Det indre marked er en af de vigtigste ting, som Den Europæiske Union har opnået, og uden denne nye impuls kan vi med de nye tiltrædelser forvente en udvanding af dette indre europæiske hjemmemarked.
En streng håndhævelse og disciplin fra medlemsstaternes side er derfor nødvendig for at bevare dette indre marked for os.

Boogerd-Quaak
Fru formand, også jeg vil takke hr. Harrison for hans betænkning og navnlig også for, at han har overtaget forskellige ændringsforslag. Jeg vil gerne anmode hr. Monti og eventuelt også hr. Flynn, som også er til stede, om at lægge ekstra vægt på to aspekter af det indre marked. Det er de skatte- og afgiftsmæssige aspekter af det indre marked og forsikringsspørgsmålet, som fru Peijs også nævnte, i forbindelse med det indre marked. Når vi ser på, hvad der bl.a. også står i fru Bergers betænkning, den kendsgerning, at pensionsfondene ikke kan operere i nogle medlemsstater, og således ikke kan tilbyde deres tjenesteydelser der og heller ikke må investere der, så tror jeg, at vi beskæftiger os med en forkert side af det indre marked.
Det samme gælder for nogle tilbud fra bankvæsenet. Jeg kender eksempler, f.eks. inden for bevægeligheden af tjenesteydelser mellem mit eget land, Nederlandene, og Belgien, på, at når en bank vil tilbyde en tjenesteydelse i form af et hypotek i en bolig i Belgien, må det ikke trækkes fra i skat. Nu ved jeg også godt, at Bachman-dommen i mellemtiden spiller en rolle, men det hjælper os heller ikke meget videre.
Jeg vil således appellere indtrængende til de to kommissærer om at lægge særlig vægt på navnlig disse aspekter af det indre marked, som vedrører borgere, når de vil benytte tjenesteydelser, som udføres i det ene land, fordi de f.eks. har arbejde der, og som skal forarbejdes skatte- og afgiftsmæssigt eller på anden måde i det andet land. Det er optaget i Berger-betænkningen, og det står også i ændringsforslag nr. 12.
Til sidst vil jeg lige henlede opmærksomheden på vedtægten for virksomhederne. Jeg håber, at det nu i juni i Amsterdam lykkes Kommissionen virkelig at få gennemført vedtægten for virksomhederne.

Porto
Fru formand, en tak til Kommissionen, repræsenteret ved kommissær Monti, og til hr. Harrison for de foreliggende dokumenter, der indeholder en yderst relevant evaluering de indhøstede erfaringer med virkningerne af det indre marked.
Der kan ikke være tvivl om den positive rolle, som initiativerne i 1980'erne spillede, først med hvidbogen om programmet for det indre marked fra 1985 og siden med fastsættelsen af en dato og forenklingen af lovgivningsprocessen med Den Europæiske Fælles Akt. Der er tale om en positiv rolle, som ikke kan drages i tvivl, selv om den faktiske udvikling har været mindre optimistisk end de i Cecchini-rapporten indeholdte prognoser, der i sig selv var alt for optimistiske, og endvidere skal det tages i betragtning, at det ikke på daværende tidspunkt var muligt at forudse Berlinmurens fald og recessionen i begyndelsen af 1990'erne.
Det er under alle omstændigheder værd at bemærket, at ifølge de tal, Kommissionen er nået frem til på grundlag af forskellige beregningsmetoder har det indre marked i 1993 skabt mellem 300.000 og 900.000 nye arbejdspladser. Desuden ligger væksten i det europæiske bruttonationalprodukt på 1-1, 5 %, og inflationen er begrænset til 1-1, 5 %.
Det er imidlertid ikke nok at observere disse tal, det er også vigtigt at overveje, om vi ville være bedre udrustede til at klare de opståede problemer uden det indre marked. Svaret er uden tvivl nej, og formodentlig ville navnlig arbejdsløshedsproblemet være endnu større, da det grundlæggende skyldes den teknologiske udvikling, som vi under ingen omstændigheder vil kunne unddrage os, da det ville være det samme som at sætte vores fremtid over styr.
Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt at supplere denne positive erfaring og gennemføre nogle af de ting i programmet, der mangler at blive virkeliggjort. Parallelt med indførelsen af euroen må der igen iværksættes et globalt og ambitiøst initiativ med en sammenhængende række projekter, som ud over de umiddelbare mål, der skal opfyldes, kan mobilisere europæernes begejstring og engagement.
Kun således vil det være muligt at tage de forestående udfordringer op og skabe stabile arbejdspladser i internationalt konkurrencedygtige sektorer. Det er, hvad jeg ønsker at understrege med dette lille indlæg.

Monti
Fru formand, jeg vil takke for de yderligere bidrag, som denne debat har ydet til udformningen af Kommissionens handlingsplan. Jeg skal ikke gennemgå alle indlæggene, men fremdrage og understrege interessen for de små og mellemstore virksomheders situation, som er et helt centralt punkt i handlingsplanen, navnlig i forbindelse med forenklingen af lovgivningen, og den betydning, alle har tillagt den reelle overholdelse af bestemmelserne vedrørende det indre marked, og dermed problemet omkring håndhævelsen med de rette instrumenter med henblik på at gøre kontrollen af overholdelsen af bestemmelserne vedrørende det indre marked mere effektiv og hurtigere.
Jeg vil ikke komme ind på andre punkter, som også er særdeles vigtige - lige fra det europæiske selskabs vedtægter til finansielle tjenesteydelser - og jeg vil slutte med en enkelt betragtning: efter min mening bør vi på et tidspunkt, hvor opmærksomheden i så høj grad er rettet imod den fælles valuta og tidsfristen for gennemførelsen af denne, ikke glemme, at den økonomiske og monetære union godt nok betyder fælles valuta, men også økonomisk union, og at gennemførelsen af en økonomisk union er lige så væsentlig som den monetære union, der supplerer den økonomiske, hvis man vil sikre udvikling og beskæftigelse inden for europæisk økonomi. Det indre marked er hovedgrundlaget for den økonomiske union, og jeg mener derfor, at hele den indsats, vi sammen yder for at sikre den fulde gennemførelse af det indre marked, bør ses som et reelt bidrag til vækst og beskæftigelse i Europa.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Den ikke-konventionelle medicin
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0075/97) af Lannoye for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om den ikke-konventionelle medicins status.

Lannoye
Fru formand, jeg tror, at man uden at tage fejl kan hævde, at harmoniseringen af de nationale lovgivninger om medicinske professioner og lægemidler er så godt som afsluttet.
Hvad angår den ikke-konventionelle medicin, dvs. andre medicinske discipliner end den konventionelle anerkendte medicin, er billedet meget broget. I Den Europæiske Union er den lovgivningsmæssige situation på dette område ekstremt forskelligartet. Systemet er usammenhængende, og efter min mening må denne tingenes tilstand snarest muligt bringes til ophør.
Jeg kan give nogle eksempler på disse forskellige opfattelser. I Tyskland er f.eks. homøopatiske og antroposofiske lægemidler optaget i den nationale farmakopé. I Storbritannien er osteopati og kiropraktik officielt anerkendte, lovlige erhverv, og det samme gælder for kiropraktikere i de skandinaviske lande, Sverige, Danmark og Finland.
I andre europæiske lande er alle disse professioner imidlertid ulovlige, og udøvelsen af disse terapeutiske metoder er i nogle lande forbudt, i andre tolereret, og i atter andre udsættes udøverne for retlig forfølgelse.
Det er derfor som sagt på tide at bringe denne situation til ophør og dermed også imødekomme en stigende efterspørgsel fra patienterne. Man kan ikke benægte den kendsgerning, at der er en voksende interesse blandt borgerne for ikke-konventionelle behandlingsformer. Af meningsmålinger gennemført for Kommissionen fremgår det, at op til 50 % af befolkningen i nogle lande gør brug af disse behandlingsformer.
Hvad er sigtet med den foreliggende betænkning fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse? Det er netop at påpege nødvendigheden af en anerkendelse af de ikke-konventionelle behandlingsformer, selvfølgelig baseret på de indhøstede erfaringer, navnlig fra de lande, hvor disse terapiformer er anerkendte, på undersøgelser af disse terapiers effektivitet, på krav om en kvalitetsuddannelse af udøverne - der kan ikke være tale om at sælge ud på disse områder - og endelig på en dialog mellem fortalere for allopatisk medicin og udøverne af ikke-konventionelle metoder med henblik på at nå frem til en harmonisk løsning, hvor metoderne supplerer hinanden.
Det er ånden og indholdet i den foreliggende betænkning fra Miljøudvalget, som jeg håber vil blive vedtaget med flertal ved afstemningen i morgen.
Jeg vil gerne benytte min resterende taletid til at gendrive visse påstande, som jeg finder skadelige. I modsætning til hvad det undertiden hævdes, er der hverken tale om at give grønt lys for kvaksalvere, anerkende hvad som helst og eller at gøre sundhedsplejeområdet til et sammensurium af uoverskuelige metoder. Tværtimod mener jeg, at den eneste måde hvorpå man kan beskytte de seriøse udøvere mod kvaksalvere og beskytte patienterne, er ved at vedtage en egnet lovgivning. At lukke øjnene for den realitet, at der er større og større interesse for ikkekonventionel medicin, er ikke en ansvarlig politisk holdning. Det er en konservativ holdning, som under alle omstændigheder før eller siden må acceptere kendsgerningerne.
Jeg benytter lejligheden til at citere et kort uddrag af en tale, som den indiske sundhedsminister for nylig holdt i anledning af Verdenssundhedsorganisationens 50. generalforsamling i Genève, som han førte forsæde for. Han sagde således: «Vi må også anerkende betydningen af de traditionelle sundhedsplejesystemer, som mange lande med rette er stolte af. Vi må ikke overse disse systemer i vor iver efter at fremme den moderne videnskab og teknologi«. Som eksempel nævner han Indien, som har bidraget til at skabe tre medicinske systemer og leveret et stort videnskabeligt potentiale samt en meget righoldig faglitteratur, som har gjort det muligt effektivt at behandle visse sygdomme. Han prætenderer ikke, at der er fundet en metode, som kan helbrede alle sygdomme, men visse sygdomme.
Han fortsætter: «For at imødekomme den moderne verdens krav er disse terapiformer i Indien blevet udstyret med en lovramme og en organiseret struktur. Der er foretaget en standardisering, og der er etableret uddannelser, som fører frem til registrering som anerkendt behandler. Det kunne være interessant at afholde en international konference om emnet traditionelle behandlingsformer, for at udbrede kendskabet til deres potentiale, rette misforståelser og fremsætte positive anbefalinger med henblik på større udbredelse«.
Det var den indiske sundhedsministers ord. Jeg foreslår, at man lader sig inspirere af denne tale, ikke alene hvad angår den traditionelle medicin, men også de mere moderne metoder, som har deres plads og berettigelse, og som efter min mening bør have borgerret. Europa-Parlamentet er afgjort det mest velegnede sted til at udløse en sådan mekanisme.

Alber
Fru formand, kære kolleger, det har været Retsudvalgets opgave at undersøge, om Den Europæiske Union overhovedet har beføjelser til at fastsætte bestemmelser i spørgsmål om den alternative behandling. Det siger vi ja til. Det er rigtigt, at sundhedsbeskyttelse og sundhedspolitik nævnes i en lang række bestemmelser i traktaten, f.eks. i artikel 3 O og S, 36, 56, 100 A, stk. 3, 129 etc. Det er endvidere rigtigt, at i alle disse bestemmelser er der ikke tale om fællesskabsretsakter.
Men ud fra, at sundhedsbeskyttelse nævnes så ofte, kan man slutte, at sundhedsbeskyttelse skal være en væsentlig bestanddel også af europæisk politik. Den grænseoverskridende dimension følger naturligvis især af fri ret til etablering og fri bevægelighed for tjenesteydelser, hvilket også gælder de ikke-konventionelle behandlere, og endvidere af fri bevægelighed for varer - her medicin - og naturligvis af fri bevægelighed for tjenesteydelser - patienter går til læge, dvs. frit grænseoverskridende valg.
Efter vor mening kommer navnlig artikel 54, 63 og 100 A i betragtning som retsgrundlag. Det er ganske vist rigtigt, at i det specifikke ved artikel 57, stk. 3, kan kun (lægegerning eller) »lignende virksomhed«, en systematisk sammenfatning, gælde som egnet retsgrundlag, fordi denne formulering er så generel, at den ikke kun henviser til og begrænser sig til læger af den klassiske skole, men naturligvis også kan omfatte ikke-konventionel behandling. Nu omhandler artikel 57, stk. 2, beføjelser til at samordne. Man kunne nu sige: Der eksisterer jo endnu ikke nogen national retspraksis eller lovgivning, i hvert fald kun i nogle lande, og derfor kan man slet ikke samordne, når der endnu ikke eksisterer noget at samordne. Alligevel mener vi, at der er beføjelse dertil, fordi der er risiko for, at der på grund af de mange forskellige nationale bestemmelser opstår retsusikkerhed, og heller ikke den nationale suverænitet eller subsidiaritet, som vi i dag kalder det princip, er til hinder herfor.
Punkt to: Retsudvalget er af den mening, at vi ikke skal udstede forskellige direktiver om de enkelte alternative former for medicin, for der er et spørgsmål, som er stærkt omstridt: Hvad er alternativ medicin? Det kan udvikle sig til klassisk medicin, men det kan også ende i magi eller mani eller blive esoterisk. Det er under alle omstændigheder mere vigtigt at udstede et principielt direktiv, og derfor ønsker vi ikke nogen abstrakt definition og heller ikke syv forskellige direktiver.
Personlig må jeg også sige: Den for mig vigtigste alternative medicin er slet ikke med, nemlig rødvin og hvidvin.
Vi mener, det er vigtigere at udstede et principielt direktiv, som omfatter generelle punkter og gælder for det hele. Det vigtigste princip skal være en meget høj grad af patientbeskyttelse. Fru formand, uret er vist ikke præcist. Jeg har endnu ikke talt i 3 1/2 minut!
(Munterhed, bifald) Det vigtigste princip er patientbeskyttelsen, og derfor foreslår Retsudvalget, at vi skal fastsætte meget høje kriterier for uddannelsen af de alternative behandlere. Vedkommende behøver ikke absolut at være læge med dertil hørende eksamensbevis, men det skal under alle omstændigheder sikres, at vedkommende kender de relevante almenmedicinske grundbegreber, og naturligvis skal de enkelte organisationer så være med til at bestemme, hvad uddannelseskriteriet skal være.
Et eksempel er den tyske lov om »Heilpraktiker« (naturlæger). På dette niveau bør også vi fastsætte bestemmelser om de alternative behandlere. Tilsvarende forpligtelser til oplysning og ansvarsforsikring indføjes. Problemet er for vidtgående til, at man kan redegøre for det på to minutter, og da ingen her jo mere vil holde store taler, mener jeg, at jeg godt kan overskride taletiden lidt. Kort og godt, Retsudvalget er kommet til det resultat, at Fællesskabet har beføjelse til at fastsætte bestemmelser vedrørende disse spørgsmål, og derfor skal vi af hensyn til patienterne og dem, der søger alternativ behandling, også fastsætte disse bestemmelser.

Formanden
Hr. Alber, jeg har bemærket, at man gerne lytter til Dem, men jeg har for et øjeblik siden, og det har De ikke hørt, sagt, at vi i aften har en meget lang dagsorden, og hvis vi vil nå det, vi skal, inden midnat, kan det kun lade sig gøre, hvis taletiden overholdes. Dvs. at jeg bliver nødt til at insistere på, at de følgende talere overholder deres taletid.

Roth-Behrendt
Fru formand, jeg vil forsøge at rette mig efter tiden, da uret nu lige pludselig igen går præcist, selv om det desværre for et øjeblik siden ikke gjorde det, da hr. Alber havde ordet, hvilket jeg ikke er utaknemmelig over, det erkender jeg. Med det, hr. Alber sagde for Retsudvalget, blev nemlig allerede en del af det foregrebet, som jeg ville sige, og det er derfor overflødigt at tale om kravene om fri etableringsret og spørgsmål vedrørende det indre marked.
Derfor vil jeg sige noget om andre områder: Vi har i Den Europæiske Union en høj grad af tolerance over for hinanden, og jeg håber, det lykkes os også at have det under drøftelsen af dette punkt på dagsordenen. Vi taler her ikke om lovgivning, men vi taler om en initiativbetænkning fra Europa-Parlamentet, med hvilken vi forsøger at få Kommissionen til at indse nødvendigheden af en lovgivning. Men når jeg ser på den religionskrig, som lægernes faglige organisationer har ført i de sidste måneder, er jeg ikke helt sikker på, hvad det drejer sig om her.
Men for os drejer det sig om, og det har hr. Alber allerede på udmærket vis beskrevet, på den ene side at redegøre for, sikre og garantere det indre markeds principper, og det er at garantere fri etableringsret og derudover en høj grad af patientbeskyttelse. Jeg ved ikke, hvem der har ret til, eller hvem der tror at have ret til at nægte folk valgfrihed med hensyn til behandlingsform. Læger vil jeg ikke give lov til det. Jeg giver ikke læger med deres uddannelse ret til at bestemme, hvad der er bedst for patienten. Situationen er forskellig fra medlemsstat til medlemsstat, i nogle lande er der kiropraktikere, bestemte former for massage, naturlæger, akupressur etc., og jeg forventer, at det også gøres tilgængeligt for andre medlemslande og andre patienter, hvis de ønsker adgang dertil. I min gruppe, og jeg håber og tror, at det forholder sig lige sådan hos mine kolleger i andre grupper, er tilliden til myndige EU-borgeres valgfrihed og frihed til at træffe afgørelser meget stor. Dvs. jeg mener, at de selv kan afgøre, hvad de ønsker, til en vis grad. Det er derfor et stort og betydningsfuldt gode, at vi kræver, at de personer, der gennemfører en terapi på patienter, ved, hvad de gør, dvs. har en relevant uddannelse.
Det kræver hr. Lannoye og Miljøudvalget i betænkningen. Vi kræver, at alle, der udøver en form for terapi - ligegyldigt hvilken - skal have en relevant uddannelse og vide, hvor deres grænser går, vide, hvornår de skal sige, nu skal en klassisk læge, en kirurg eller en specialist i intern medicin tage over, for nu kan jeg ikke gøre mere. Med henblik herpå skal de have en relevant uddannelse, det skal de have kvalifikationer til, og disse kvalifikationer skal være underkastet bestemmelser, der gælder i hele Europa, for jeg forventer, at patienternes sikkerhed garanteres ens i Storbritannien, Irland, Danmark og Spanien.
Hvis det er sådan, hvis kvalifikationsbeviser og uddannelsesforløb er lovfæstede, er patienter i Den Europæiske Union beskyttet og de har mulighed for selv at afgøre, hvem de har tillid til og hvem der skal behandle dem. Det er det, vi opfordrer Kommissionen til. Vi opfordrer den til at blive aktiv og forelægge en lovgivning herom.

Liese
Fru formand, mine damer og herrer, vi har under debatten i de sidste uger og måneder fået kendskab til en lang række ekstreme holdninger, og det vil også i aften igen blive tilfældet, at de ekstreme holdninger støder sammen. Jeg vil derfor ved indledningen af min tale slå en noget mere forsonlig tone an. Jeg er selv en såkaldt klassisk læge, jeg er uddannet læge og arbejder også fortsat, så vidt min tid tillader det - inden for den konventionelle medicin. Jeg mener, der bør være enighed om, at der - det er der også mange kolleger, der siger - i de sidste årtier er sket kæmpefremskridt inden for den konventionelle medicin og at den såkaldt klassiske medicin hjælper mange mennesker.
Men på den anden side bliver vi nødt til at tage til efterretning, og det ved jeg også fra min praktiske erfaring, at mange mennesker i den konventionelle medicin ikke finder det, de søger. Navnlig i forbindelse med kroniske sygdomme eller manglende velbefindende gør mange mennesker meget ofte brug af såkaldt ikke-konventionelle behandlingsmetoder. Det er der naturligvis en årsag til. Jeg er lige som mange kolleger af den opfattelse, at disse metoder for størstedelens vedkommende ikke har nogen virkning ud over placeboeffekten. Alligevel benytter mange mennesker sig af dem.
Jeg mener, at det først og fremmest skyldes, at naturlæger og andre, som anvender ikke-konventionel behandling, lytter til folk. De udfylder dermed en funktion, som åbenbart ellers ingen i samfundet udfylder mere. Man kan ikke rette bebrejdelsen herfor mod lægerne alene, for på grund af afregningssystemet, på grund af omkostningerne har læger ikke altid mulighed for at bruge så megen tid på patienten, som der måske ville være behov for. Det er tillige et spørgsmål til vort samfund som helhed. Familiestrukturernes forfald og måske inden for delområder tillige den større afstand til kirken medfører, at de traditionelle strukturer falder bort, som sørgede for, at man altid havde nogen, der ville lytte til en.
I nogle af Den Europæiske Unions lande er der naturlæger og lignende behandlere, i andre lande findes de ikke. Måske hænger den omstændighed, at f.eks. naturlæger ikke findes i Italien i den form, sammen med, at der dér er andre net, der opfanger disse ting. Jeg ved det ikke, det er også vanskeligt for os at vurdere det i aften. Jeg ville blot give en impuls til overvejelse. Vi skal i den konventionelle medicin ikke altid blot tro, at alt er perfekt, men vi skal også gøre os tanker om årsagerne.
Dog har min gruppe alvorlige problemer med Lannoye-betænkningen i den foreliggende form. Jeg har i lang tid forsøgt på en eller anden måde at føre de forskellige holdninger, der er i Parlamentet, sammen. Men jeg tror, der er et kerneproblem, som vi ikke kommer udenom, selv ikke med nok så gode kompromisforslag. Lannoyebetænkningen vil på den ene side have en valgfrihed, der skal være så stor som mulig, for patienter og behandlere. Men på den anden side vil den have en sikkerhed, der er så stor som mulig, og her er der et problem. Ved nogle metoder har det i mellemtiden vist sig, at de har virkninger, der kan påvises og som man tillige kan kontrollere videnskabeligt. Jeg går stærkt ind for, at vi i øget grad støtter disse metoder og at også læger i øget grad skal anvende dem. På den anden side er der metoder, som selv afviser en principiel videnskabelig kontrol. Den, der anvender metoden, tror, at den hjælper. Vedkommende er endog overbevist derom. Men tredjemand kan ikke kontrollere det ud fra videnskabelige kriterier. Spørgsmålet er: Hvorledes vil man i en sådan situation fastlægge grænsen mellem brug og misbrug? Hvorledes vil man f.eks. føre en sag om skadeserstatning, når en objektiv kontrol ikke er mulig?
Efter min mening bliver vi nødt til her endnu en gang at tænke os grundigt om, også fordi naturlæger i Tyskland og i andre lande for en dels vedkommende siger: Det kunne jo blive farligt, hvis Europa fastsætter strenge kriterier, fordi det kan føre til, at vi ikke mere kan praktisere i vort land, således som vi hidtil har gjort. Vi får også kritiske skrivelser fra dem, der anvender den ikke-konventionelle medicin, hvori der står: Hold hellere fingrene væk! Spørgsmålet om subsidiaritet skal også med henblik herpå overvejes endnu en gang.
Jeg mener derfor, at alle disse grunde bør foranledige os til ikke at vedtage Lannoye-betænkningen i den nuværende form. Det er ikke noget nej til den såkaldte naturmedicin. Men det er et nej til det hidtil utilstrækkelige forsøg på en samordning på europæisk plan.

Cabrol
Fru formand, mine damer og herrer, vi skal ikke tage fejl af ordførerens hensigter. Han gentager nu sit gamle refræn med nye ord. Efter nu i flere år at have fortalt os om parallelmedicin, komplementære behandlingsteknikker og alternative behandlingsformer, underholder han os nu med ikke-konventionel medicin i håbet om at få os til at glemme, at der bag dette ord skjuler sig esoteriske begreber som shiatsu, sikh m.m. Vage, ubestemte, uverificerbare begreber.
Ordføreren anmoder ganske enkelt om, at Den Europæiske Union med et direktiv anerkender den såkaldte alternative medicin og dem, der udøver den. Men med hvilken garanti? Herom er betænkningen yderst vag. Med et diplom? Et akademisk diplom? Nej. Et diplom udstedt at udøverne selv »gennem selvregulering inden for erhvervet«. Udøverne ville således få status af både jury, dommere og part i sagen. Ville De betro Deres helbred til sådanne folk? Ville De i sammenligning hermed stige op i et fly styret af en ikke-konventionel pilot?
Ordføreren forsøger at overbevise os ved at gøre gældende, at nogle af disse udøvere nyder en form for statslig anerkendelse i visse medlemsstater. Vil han på et så seriøst område bringe os på niveau med de mest permissive stater? I øvrigt holder han sig heller ikke tilbage for at give en forkert udlægning af visse artikler i traktaten, navnlig artikel 57, stk. 3. Ændringsforslag nr. 10 slår til lyd for en evaluering af ikke-konventionelle behandlingsformer. Men af hvem? Af et seriøst, godkendt udvalg? Aldeles ikke. Af et paritetisk udvalg bestående af udøvere af de to behandlingsformer, den konventionelle og den ikke-konventionelle. Man må knibe sig i armen. Man skulle tro, man var i gang med at diskutere fagforenings- eller trosspørgsmål.
Men det omtalte ændringsforslag går endnu længere. I det næste afsnit foreslås et udvalg bestående af kvalificerede behandlere inden for ikke-konventionel medicin. Kvalificeret af hvem? I ændringsforslag nr. 11 anføres det, som man kunne vente, at forfølgelsen af disse »hæderlige behandlere« må ophøre. Der røber pressionsgrupperne sig. På deres tilskyndelse anmoder betænkningen om en revision af farmakopéen og listen over autoriserede lægemidler, og hvorfor ikke, som i ændringsforslag nr. 15, at der ydes godtgørelse til disse lægemidler og til behandlerne over sygesikringen.
Vi står i den paradoksale situation, at på et tidspunkt hvor Parlamentet kræver stadig bedre forbrugerbeskyttelse, vil man udlevere de selvsamme forbrugeres, vore medmenneskers og børns helbred til personer uden diplom eller med bekvemmeligehedsdiplomer, der anvender medicin, hvis effekt ikke er påvist, og altsammen på skatteydernes regning. Nej, den er for langt ude, og jeg er overbevist om, kære kolleger, at De vil afvise denne betænkning, som ville bringe os i miskredit i den offentlige opinion.
Hr. ordfører, hold op med at fylde os med disse masseproducerede, ulæselige breve, hvor end ikke underskriften kan læses. Det er hverken Dem eller os værdigt. Og mener De ikke også selv, at disse penge ville være givet bedre ud til et virkeligt sundhedsprojekt?

Kestelijn-Sierens
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, den ikke-konventionelle medicin i alle sine former og discipliner er en realitet, som vi må tage hensyn til. Som ordføreren netop sagde, har nogle medlemsstater allerede anerkendt nogle former, men også i medlemsstater, som endnu ikke anerkender nogen som helst af disse discipliner, anvendes de. Hvis vi i dag skulle stemme imod denne betænkning, betyder dette ikke, at den ikke-konventionelle medicin ikke længere anvendes i morgen. Tværtimod, herved giver vi frem for alt ikke-kvalificerede behandlere frie hænder. At ignorere denne realitet er efter vor mening en forkert fremgangsmåde, og det løser ikke problemet med den illegale udøvelse af den ikke-konventionelle medicin.
I patienternes, lægernes og de ikke-konventionelle behandleres interesse anmoder vi derfor Kommissionen om at foretage en grundig undersøgelse, som skal give os svar på følgende spørgsmål.
Er den pågældende disciplin sikker og effektiv? Hvad er dens anvendelsesområde? Hvad kan behandles med den, og hvad kan ikke behandles med den? Er det en supplerende disciplin, som placerer sig ved siden af den klassiske medicin, eller vil den fuldt ud erstatte denne? Og endelig, i hvilke medlemsstater er den pågældende disciplin allerede anerkendt? Hvilke betingelser er der i hver medlemsstat? Og hvilken uddannelse findes der med henblik herpå?
Så længe Kommissionen ikke gennemfører en sådan undersøgelse, kan der efter vor mening ikke være tale om en koordinerende lovgivning og om legalisering på europæisk plan.
Endvidere synes vor gruppe, at problemet med, om ydelserne skal refunderes af det sociale sikringssystem eller ej er en sag, der fuldt ud henhører under subsidiariteten. Vi er imod ændringsforslag nr. 15, som ordføreren har stillet.
Den Liberale Gruppe håber, at et flertal vil støtte denne betænkning, som er et acceptabelt kompromis, og navnlig godkender første del af betænkningens konklusion nr. 2. Det er fundamentalt for os. Sker dette ikke, så vil vi se os nødsaget til at stemme imod betænkningen som sådan, hvilket også vi ville beklage.

Ahern
Fru formand, jeg glæder mig over denne betænkning, som forsøger at arrangere visse grundlæggende harmonier i en temmelig kaotisk symfoni. Befolkningens accept af den ikke-konventionelle medicin er ganske enkelt en kendsgerning. Men hvordan dette skal reguleres i Den Europæiske Union er ikke så indlysende. Ordføreren har gjort et tappert forsøg på at opnå enighed på grundlag af mange forskellige kulturelle erfaringer.
For den engelsktalende del af verden vil jeg driste mig til at sige, at accepten af den ikke-konventionelle medicin er en central værdi i denne kultur, og den består af tre grene. For det første den del af den konventionelle europæiske medicin, som blev udelukket, efterhånden som den vestlige allopatiske medicin blev udviklet i det 19. århundrede på baggrund af apoteker- og kirurgdisciplinerne - og jeg taler navnlig om manipulatorisk medicin og naturmedicin og også om homøopati.
For det andet den konventionelle medicin i verden uden for Europa, som blev overmandet af den vestlige tankegangs kraft, også i det 19. århundrede. For det tredje kvindernes mindre betydningsfulde rolle som dem, der primært stod for sundhedsplejen, efterhånden som det medicinske område blev institutionaliseret i det 19. og i begyndelsen af det 20. århundrede.
I forbindelse med disse tre grene taler vi om medtagelse af det, der var udelukket, hvilket er et væsentligt demokratisk træk i Den Europæiske Union. Vi taler således ikke kun om lytning og pleje, men også om egentlig praksis. Mange af disse discipliner er særdeles dybtgående og har deres egne traditioner i praksis, som er meget effektive.
Lad os være fornuftige og vedtage dette rimelige og fornuftige forslag, da vi i modsat fald risikerer en stor divergens og også uoverensstemmelse i Unionen. Under alle omstændigheder vil Det Forenede Kongerige og Irland som højt kvalificerede centre holde fast ved den ikke-konventionelle medicin. Vi har denne tradition med regulering fra faglige organers side, ikke med den form for retsgrundlag, der er almindelig i andre stater i Unionen. Dette er faktisk uproblematisk på mange områder af det kulturelle liv i disse lande. Den finansielle sektor er et godt eksempel.
Jeg vil gerne bede kommissæren om at se nærmere på de ændringsforslag, jeg har stillet på De Grønnes vegne, og som prioriterer de discipliner inden for den ikke-konventionelle medicin, som allerede på en eller anden måde er anerkendt og organiseret på europæisk plan. Jeg håber, at vi kan godkende denne fortræffelige betænkning.

Blokland
Fru formand, de ikke-konventionelle behandlere har gjort deres arbejde godt, for på ny står en betænkning på Parlamentets dagsorden for at forbedre de ikke-konventionelle behandlingsmetoders status.
Hvad drejer det sig alt sammen om?
Udadtil ser det ud til at dreje sig om en interessekonflikt i forbindelse med anerkendelsen af de ikke-konventionelle behandlingsmetoder. Den gængse lægevidenskab bryder sig generelt ikke særlig meget om de ikkekonventionelle behandlingsmetoder. Man betragter dem ikke blot som konkurrenter, men de ikke-konventionelle behandlere kaldes somme tider endda farlige eller inkompetente. Bag denne konflikt skjuler sig efter min mening en fundamental meningsforskel med hensyn til det syn, som man har på mennesket og på, hvad sygdom egentlig er.
Det beslutningsforslag, som nu foreligger, forsøger at bygge bro mellem de »objektive videnskabsmænd« og de ikke-konventionelle behandlere, og det ser ud til, at det er lykkedes rimeligt. Med rette opfordres der i de første to afsnit kraftigt til en grundig undersøgelse af denne behandlingsmetodes sikkerhed og effektivitet. Dermed hentes diskussionen ud af den følelsesladede atmosfære.
Hvad jeg i den forbindelse ikke synes om, er, at der nu appelleres til den europæiske ret for at afgøre en strid, som primært kæmpes på nationalt plan, nemlig striden mellem beskyttelse af patienten mod kvaksalveri og patientens frie valg.
Traktatens artikel 57, stk. 3, fortolkes for bredt ved at lade også de ikke-konventionelle behandlingsmetoder falde ind under paramedicinske professioner. Det var tydeligvis ikke hensigten med denne artikel, således som både Kommissionen og rådsformandskabet har erklæret. Måske kan det endnu en gang bekræftes. Den pågældende artikel fremhæver nemlig netop koordineringen af de betingelser, hvorunder visse paramedicinske professioner udøves i medlemsstaterne.
Jeg ville derfor synes, at det var bedre, hvis dette spørgsmål blev klaret med en opfordring til subsidiaritet på medlemsstaternes plan.
Kun etableringsfriheden tages op til diskussion på europæisk plan. Det økonomiske bør ikke dominere det lægeetiske her. Den pris må de ikke-konventionelle behandlere så betale: De skal overholde reglerne i det land, hvori de etablerer sig. Regler, som er kommet i stand på demokratisk vis. Det er for øvrigt heller ikke slemt, fordi succesfuld forskning inden for ikke-konventionelle behandlingsmetoder kan føre til, at den konventionelle lægevidenskab udvides med beviste, sikre og effektive behandlingsmetoder.
At gennemtvinge større frihed ved hjælp af europæiske ordninger synes jeg er en utilladelig metode.

Féret
Fru formand, indledningsvis vil jeg udtrykke påskønnelse af ordførerens indsats på et så specialiseret felt. Jeg har altid været imponeret af hr. Lannoyes umådeligt store viden om økologi. Men medicin er en helt anden videnskab, og det gør mig ondt at måtte konstatere, at hr. Paul Lannoye i forbindelse med udarbejdelsen af disse betænkninger om ikke-konventionel medicin har fået dårlig rådgivning, vejledning og er blevet misinformeret.
Alle behandlere, og jeg er selv en af slagsen, erkender den manglende nytte, ja faren ved overdrevne tekniske præstationer for en god diagnosticering. Kemoterapi er således en del af det terapeutiske arsenal, der skal anvendes med omtanke og moderation. Jeg har altid været tilhænger af at øge kendskabet til og anvendelsen af bløde medicinske behandlingsformer, når de anvendes korrekt, såsom homøopati, berøringsteknikker, akupunktur og mésotherapie , som desværre ikke er medtaget i denne betænkning.
Men den sunde fornuft siger os, at uanset den valgte behandlingsmetode, skal den kun kunne udøves at læger med en lægevidenskabelig uddannelse fra vore europæiske fakulteter, som ubestrideligt er de bedste i verden. De sjældne fejltagelser, som begås af enkelte læger, er ingen begrundelse for at overlade sundhedsplejen til behandlere, hvis kunst har mere med hekseri at gøre end med medicinsk videnskabelighed.
Når et fly styrter ned som følge af en pilotfejl, er der ingen, der får den ide at uddanne ikke-konventionelle piloter. Jeg understreger derfor over alle mine ikke-medicinske kolleger her i salen, at de må forstå den bydende nødvendighed af at integrere undervisningen i bløde eller alternative eller ikke-konventionelle terapiformer i universiteternes lægestudium. Det urørlige princip primum non nocere kan ikke forbeholdes den allopatiske terapi alene, men må gælde for alle behandlingsformer.
Jeg må til min oprigtige beklagelse meddele ordføreren, at jeg anser det for min pligt at undlade at stemme for hans betænkning.

Needle
Fru formand, meget ofte opfordrer borgerne medlemmerne af Parlamentet til at fremføre fordelene og ulemperne ved Den Europæiske Union. Meget tit gør vi rede for dem på baggrund af rettigheder og ansvar, frihederne og rettighederne i forbindelse med det indre marked og det sociale og retlige ansvar, som er af grundlæggende betydning for, at det gennemføres på retfærdig vis.
Debatten om den ikke-konventionelle medicin, som uden tvivl er kontroversiel, antager fast form i denne bredere debat. Vore borgere kræver rettigheder. Forbrugerne viser klart deres krav om ikke-konventionel medicin og behandling. Undersøgelser, som f.eks. den britiske forbrugerorganisation har foretaget, viser, at én ud af fire borgere nu foretrækker at søge behandling hos ikke-konventionelle læger. Disse læger søger på deres side at gøre brug af den ret til fri bevægelighed, der er fastsat i traktaten. Alligevel oplever f.eks. fuldstændig respektable osteopater og kiropraktorer, som har tilladelse til at udøve deres erhverv i visse stater, f.eks. i min stat, alvorlige hindringer i andre stater - og da slet ikke nogen tilskyndelse.
Der er således et krav om ændringer fra både patienternes og potentielle behandleres side. Men for de potentielle lovgivere skal der også være et ansvar. Risikoen for overdrevne påstande om mirakelkure, en svækkelse af standarderne og en utilstrækkelig regulering er velsagtens reel, selv om internationale organer, som f.eks. står stærkt på det homøopatiske område, har arbejdet meget hårdt på at højne bevidstheden og standarderne.
Det er derfor, hr. Lannoyes ihærdige forsøg på at få forelagt dette initiativ for Parlamentet i aften skal hilses velkomment og bør støttes under afstemningen i morgen, som min storartede kollega, fru Roth-Behrendt, opfordrede til i aften. Det er måske ufuldstændigt, som medlemmerne både for og imod har været inde på i aften, men det er et skridt i den rigtige retning mod en bedre adgang og valgmulighed for patienterne, fjernelsen af hindringerne for ansvarlige og behørigt tilladte behandlere, anerkendte uddannelses- og kvalifikationsstandarder og muligheden af en fornuftig integration i fremtidige konventionelle sundhedssystemer på et passende senere tidspunkt.
Den britiske lægeforening har siden 1993 efterhånden anerkendt dette, og selv om vi skal arbejde sammen med Kommissionen og andre organer med henblik på nøje at undersøge fremtidige forslag og også meget nøje behandle de fortsat eksisterende reelle forbehold, vil det være en rigtig og ansvarlig beslutning, hvis Parlamentet i morgen viser vejen frem og fordomsfrit går i gang med at imødekomme nogle af de meget reelle sundhedsmæssige behov blandt borgere i hele Europa.
(Bifald fra venstre)

Formanden
Mine damer og herrer, jeg bliver nødt til at henvende mig til tilhørerne i logerne. Vi har fastlagt en forretningsorden og i den står der om logerne: «Tilhørere, som har fået adgang til logerne, skal forblive siddende og forholde sig tavse. Enhver, der udtrykker bifald eller mishag, vil omgående blive bortvist af betjentene.« Jeg siger det blot til Dem, fordi det rent faktisk gribes an på den måde. Vi vil gerne have, at befolkningen har mulighed for at høre, hvad der foregår her. Men De må ikke deltage hverken på den ene eller den anden måde, hverken med bifald eller mishag. Jeg vil anmode Dem om at rette Dem efter det, for ellers bliver jeg nødt til at foranledige, at betjentene fjerner Dem fra logerne.

Trakatellis
Fru formand, først vil jeg gerne understrege, at lægevidenskaben er en helhed, hvorfor der ikke findes alternativ eller ikke-konventionel medicin, ligesom der heller ikke findes en alternativ fysik, kemi eller arkitektur.
For det andet har vi allerede set, hvilket omfattende bidrag lægevidenskaben har leveret både til beskyttelsen af menneskets sundhed og til retableringen heraf, når den rammes af sygdom. Dette ses helt tydeligt af den store stigning i menneskets gennemsnitlige levealder, men også af de velkendte landvindinger, der er sket med vaccinationerne, og de forbløffende fremskridt med hensyn til diagnostiske og kirurgiske metoder. I dag betragtes hjerteoperationer næsten som simple indgreb.
For det tredje gør jeg opmærksom på, at medicinstudiet er langt og svært og sædvanligvis tager over ti år at gennemføre.
For det fjerde er ud over læger også andre videnskabsfolk og erhverv involveret i det medicinske område, f.eks. fysikere, kemikere, laboratorieassistenter, psykologer, fysioterapeuter m.fl., og alle disse arbejder i de syges tjeneste og altid under den behandlende læges ansvar. Dette kunne også praktiseres med nogle af de grupper, ordføreren omtaler; men i stedet vil han gøre dem selvstændige og give ikke-lægeuddannede tilladelse til at udføre lægegerning. Dette er jeg stærk modstander af.
For det femte vil jeg også gøre opmærksom på, at for at en sygdomstilstand skal kunne behandles effektivt, må der først stilles en korrekt diagnose. Her er der også en stor risiko, for hvis ikke-lægeuddannede indleder en behandling uden en komplet diagnose af sygdommen, kan det medføre farlige og måske skæbnesvangre forsinkelser i behandlingen med den rette kur, og dette er et basalt punkt inden for lægevidenskaben, som betænkningen desværre forbigår.
For det sjette er det også en velkendt kendsgerning, at et nyt lægemiddel ikke tages i brug af læger, uden at der er gået en langvarig og grundig afprøvning forud, så man kan forsvare en markedsføring, dette overser betænkningen også.
Til sidst vil jeg understrege, at den europæiske borgers sundhed, som er det mest dyrebare af alle goder, bør lægges i hænderne på lægerne, som også alle de øvrige lægerelaterede faggrupper, der arbejder for at hjælpe den syge, bør samarbejde med. I øvrigt har lægevidenskaben indtil nu, med sine strålende resultater, bevist, at den sagtens kan bære dette ansvar.
Jeg håber, at Parlamentet vil forkaste denne betænkning, for hvis den vedtages, tror jeg, at den vil betyde store tilbageskridt i beskyttelsen af den europæiske borgers sundhed.

Linser
Fru formand, under drøftelsen af en begrundelse for den alternative medicin i forhold til den klassiske medicin anføres igen og igen den manglende menneskelighed og bortfaldet af det tillidsfulde forhold mellem læge og patient. Jeg vil gerne her stærkt understrege, at menneskelighed, tillid og personligt engagement ikke afhænger af behandlingsmetoden, men ene og alene af den behandlende person, dvs. lægen eller behandleren.
I den foreliggende betænkning må det klare og umisforståelige krav i punkt J hilses velkomment, i hvilket der som forudsætning for en anerkendelse af ikke-konventionelle behandlinger kræves kliniske undersøgelser og en omfattende evaluering af behandlingsresultaterne. Efter en positiv afslutning af en således gennemført testrække lever en behandlingsmetode de facto op til den klassiske medicins krav om bevislige og kontrollerbare virkningsmekanismer. Det er den forkerte vej at søge tilflugt i nye, til dato kun til dels beviselige alternative behandlingsmetoder. Det ville være mere rigtigt inden for den medicinske tradition, der har stået sin prøve, at undersøge nye forslag til løsninger og helbredelsesmetoder omfattende og skånselsløst for, dersom de falder positivt ud, så hurtigt som muligt at integrere dem i den klassiske medicin med henblik på at sætte en mere menneskelig medicin, der ser på mennesket som en helhed og bygger på menneskets kraft til at helbrede sig selv, op imod en klassisk medicin, som måske i de sidste år er blevet alt for teknisk og for afhængig af apparatur.
Til slut vil jeg lige komme ind på et finansielt aspekt af dette problem. Det, vi alle betaler dyrt for med vore bidrag, skal beviseligt have positive virkninger. Det grundlæggende kvalitetskrav skylder vi ikke kun patienten, men også skatteborgeren. Formanden for sammenslutningen af sygekasselæger i Forbundsrepublikken Tyskland udtalte f.eks. i går, at det ikke kan accepteres, hvis alle på solidaritetssamfundets regning vil virke med tibetanske trommer eller meditativ ikebana, blot fordi det på et eller andet tidspunkt har gjort en sygeforsikret godt. Det er for lidt til at blive anerkendt som helbredelsesmetode og støttet økonomisk.

Aparicio Sánchez
Fru formand, ikke alle medlemmerne af De Europæiske Socialdemokraters Parti deler fru Roth-Behrendts opfattelse, idet mange af os mener, at en progressiv holdning til de såkaldte alternative medicinske behandlingsformer ikke er ensbetydende med at sætte friheden til at vælge over enhver anden værdi. Det er en ultraliberal holdning. Det drejer sig derimod om at udvikle alternative former for medicin, fremme dem og lovgive om dem, men under sikring eller i hvert fald beskyttelse af borgernes sundhed, sikkerhed og rettigheder.
Vi mener ikke, at hr. Lannoyes betænkning går i denne retning, tværtimod, og derfor har vi stillet nogle ændringsforslag, og derfor vil vi stemme imod nogle punkter og endog hele betænkningen, hvis punkt 2 f.eks. opretholdes i dens nuværende form. Hermed forsvarer vi to grundlæggende principper: for det første at en person, der i Den Europæiske Union udøver en alternativ behandlingsform, skal have en generel grunduddannelse inden for sundhedsområdet og et officielt anerkendt bevis for uddannelsen, det være sig som læge, naturlæge eller homøopat, osv. Men det skal være et bevis udstedt af den fagvidenskabelig autoritet; det er ikke nok, at et udvalg vurderer de faglige kvalifikationer; og for det andet: effektiviteten og navnlig uskadeligheden af behandlingsformerne skal vurderes af videnskabelige eller akademiske institutioner på grundlag af videnskabelige, biologiske, statistiske, osv. metoder og under ingen omstændigheder som resultat af en selvregulering inden for erhvervet, som der slås til lyd for i betænkningen.
Disse og andre forslag er efter vores mening ikke forenelige med de videnskabelige garantier, som de europæiske beviser og diplomer står for, og heller ikke med beskyttelsen af hverken borgernes sikkerhed eller EuropaParlamentets omdømme.
Såvel lægekunstens som menneskehedens historie er en kamp mellem tro og viden, og jo mere sidstnævnte vinder frem, jo længere trænges førstnævnte tilbage. Kommer der mon en dag, hvor lægekunst bliver en eksakt videnskab? Ganske givet ikke. Det endelige resultat vil altid være en fiasko, for det er døden, og denne er enhver biologisk videnskabs svage punkt. Men det bør aldrig blive et påskud for at opgive det videnskabelige grundlag baseret på fornuft og viden.

Poggiolini
Fru formand, jeg vil begrænse mig til kort og godt at sige, at man med dette beslutningsforslag anmoder om, at der gives tilladelse til, at den pleje og behandling, som normalt hører lægeerhvervet til, for fremtiden også kan ydes af personer, der ikke besidder den uddannelse, som er omhandlet i EF-direktiverne vedrørende de lægevidenskabelige fakulteters læseplaner, der er udformet med henblik på at sikre den frie bevægelighed for læger på unionsplan.
Det hedder i betænkningen, at disse behandlere ikke vil udøve lægegerning, men alene behandle patienterne i henhold til den såkaldte alternative medicins forskrifter, men der er ingen tvivl om, at man ved at fremme de europæiske borgeres adgang til alternative behandlingsformer samtidig giver dem adgang til den meget problematiske diagnosefase, uden at de besidder den nødvendige uddannelse. For det er nemlig først efter identificeringen af den sygdom, der er tale om, dvs. først efter diagnosen, at man kan tage stilling til, hvad der vil være den passende behandling. Diagnosen er en grundlæggende opgave for lægen og kun for lægen; en diagnose, der ikke udføres korrekt og hurtigt for sygdomme, der kan helbredes af lægevidenskaben, der som bekendt har gjort enorme fremskridt i de seneste år, kan i mange tilfælde udgøre en helbredsrisiko, og i visse tilfælde være årsag til patientens død.
Der blev i udvalget stillet et ændringsforslag, som ordføreren ikke tilsluttede sig, ifølge hvilket der inden offentliggørelsen af et eventuelt direktiv bør gennemføres en undersøgelse af, hvorvidt den alternative medicin er effektiv og uskadelig. Det viste sig da, at mange kolleger, der går ind for beslutningsforslaget, stemte for ændringsforslaget, fordi de trods alt endnu ikke er overbeviste, endnu ikke er sikre på effektiviteten og uskadeligheden af behandlingsmetoder, hvis gyldighed endnu ikke er blevet videnskabeligt verificeret.
Efter godkendelsen af ændringsforslaget, hvorved der kræves en grundig forudgående undersøgelse, for så vidt angår uskadeligheden og effektiviteten af de enkelte ikke-konventionelle behandlingsformer, står vi, hr. kommissær, over for et fornuftstridigt og inkonsekvent beslutningsforslag, fordi man i alle de øvrige betragtninger og punkter i beslutningsforslaget tilskynder Kommissionen til at tillade udøvelsen af den såkaldte alternative medicin i alle medlemsstaterne. Jeg vil derfor - lige som hele min gruppe - stemme imod beslutningsforslaget, dels fordi det er i de europæiske borgeres interesse, dels fordi jeg mener, at det under alle omstændigheder er et område, hvor det vil være naturligt at anvende subsidiaritetsprincippet, som giver medlemsstaterne mulighed for at udfærdige regler i henhold til egen praksis og tradition.

Malone
Fru formand, jeg vil også gerne komplimentere ordføreren. Han har gjort et stort arbejde, siden denne initiativbetænkning første gang blev henvist til Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse for næsten tre år siden i oktober 1994.
Som vi ved, bliver den komplementære medicin praktiseret af tusinder af personer hvert år i hele Europa, og den har været genstand for en omfattende debat på europæisk plan i de seneste år. Hr. Needle sagde, at én ud af fire personer havde ladet sig behandle med komplementær medicin og erkendt fordelene ved discipliner som shiatsu eller - som i min moders tilfælde, hvor den konventionelle medicin ikke gav noget resultat - opnået stor lindring ved hjælp af akupunktur.
Mange behandlere inden for den konventionelle medicin erkender, at den ikke-konventionelle medicin har meget at tilbyde, og fornuftige, selvstændigt tænkende personer må erkende, at hele vor fremtidige sundhedstilstand og vel utvivlsomt ligger i en god blanding af de to. Jeg beder Kommissionen om nu at forelægge et direktivforslag. Der er et klart behov for, at den komplementære medicin bliver lovreguleret, og behandlernes faglige kvalifikationer skal anerkendes retligt. De skal have mulighed for at bevæge sig frit i hele Unionen under forudsætning af, at de opfylder grundlæggende standarder.
Kommissionen er bedst i stand til at fastsætte disse bestemmelser. Jeg opfordrer derfor i aften kommissær Flynn til at forelægge et direktivforslag, og jeg opfordrer medlemmerne til at støtte betænkningen og de ændringsforslag, som jeg har været med til at stille.

Heinisch
Fru formand, jeg er overbevist om, at de ikke-konventionelle behandlingsmetoder kan være til stor gavn for patienten. Principielt anser jeg et behov for handling fra europæisk side for givet, men vil først understrege, at der ikke er behov for europæiske bestemmelser om indgreb i sygekassernes organisation og bidrags- og godtgørelsespligter. Disse bestemmelser træffes i henhold til subsidiaritetsprincippet fortsat af medlemsstaterne. For mig, der arbejder som farmaceut, er det vigtigt, at betænkningen giver en værdifuld impuls til drøftelsen af spørgsmålet om medikation på egen hånd. I mange stater kræves øget medikation på egen hånd, når der er tale om en gennemgang af sundhedssystemerne.
Farmaceuter skal derfor engagere sig i spørgsmål om medikation på egen hånd og bringe deres viden ind i de rådgivende samtaler i forbindelse med valg af en behandling med naturmedicin. I hvert enkelt tilfælde er der brug for en sikker vurdering af sygdommens art og grad af farlighed. Ikke-konventionelle helbredelsesmetoder bygger på de samme naturlove, men forsøger at sætte øget gang i de kræfter, kroppen har til at helbrede sig selv. Det er endvidere vigtigt at fremhæve, at forskellige behandlingsmetoder ikke udelukker hinanden, men supplerer hinanden.
Det er i den forbindelse uhyre vigtigt, at patienten garanteres et meget højt sikkerhedsniveau, og der skal sørges for, at patienten får udførlige informationer om kvalitet og effektivitet af og tillige om de eventuelle risici ved de ikke-konventionelle behandlinger. Kvalifikationer på et så højt niveau som muligt og pligt til oplysning skal derfor tilstræbes. Kvalifikationsniveauet på europæisk plan skal mindst svare til det, der allerede kræves f.eks. for naturlæger i Tyskland eller Sverige. Derudover skal en ansvarsforsikring være obligatorisk af hensyn til beskyttelse af patienten, og den må ikke være lavere end de for uddannede læger gældende ansvarsforsikringer.
Min erfaring fra Udvalget for Andragender viser, at vi meget ofte drøfter anerkendelse af kvalifikationsbeviser på europæisk plan. Der er således ingen holdepunkter i traktaten for, at aktiviteter inden for den ikke-konventionelle medicin skulle være udelukket fra at blive anerkendt. Med henblik på den grænseoverskridende mobilitet, der skal tilstræbes, bør anerkendelsen af kvalifikationsbeviser fremmes også inden for dette område. Det må i almindelighed ikke ske, at fordi professionen alternativ behandler ikke findes i et land, er man dermed også afskåret fra at udøve den.
I en tid med telemedicin og teleshopping forekommer det mig endvidere nødvendigt, at studieforløbene i medicin og farmaci på europæisk plan tages op til overvejelse, men ikke harmoniseres, og ligeledes vil jeg foreslå, at der ved universiteterne udbydes muligheder for at studere alternative behandlinger, at disse studier lægges til grund for udarbejdelsen af eventuelle koordinerende retsforskrifter og at udarbejdelsen af forskningsprogrammer inden for dette område fremmes.

Ebner
Fru formand, når man følger denne debat, får man til dels det indtryk, at man har læst de forkerte dokumenter. Der er tale om hekseri og om sammenligninger med luftfarten. Jeg mener ikke, at man gavner emnet ved at drive ren polemik og forsøge simpelt hen at fortie ting eller fremstille dem helt anderledes. Den konstatering, at der i nogle stater er forskellige bestemmelser eller problemer, er snarere en tilskyndelse til end et modargument imod Lannoye-betænkningen.
Religionskrigen er her med rette blevet kritiseret. Men det er ikke nok kun at kritisere den, når så en kollega, der har gjort det, begår samme fejl og straks kaster sig over lægerne. Min gruppe har store forbehold og vil stemme imod betænkningen. Men der findes medlemmer i vor gruppe, som håber, at Kommissionen omsider vil gøre noget for at samordne, at det omsider bliver undersøgt grundigt, hvorledes situationen virkelig er, hvad angår effektivitet, ufarlighed og anvendelsesområde. Vi håber endvidere, at der affattes bestemmelser for området til beskyttelse af folkesundheden, professionerne, både de eksisterende og dem, der muligvis kommer til i fremtiden, samt den klassiske medicin. Vi er - f.eks. fru Oomen-Ruijten og jeg - af denne opfattelse.
Selv om jeg ikke kan støtte alle punkter og alle ændringsforslag, er jeg alligevel i store træk for Lannoyebetænkningen, og jeg er helt enig i indholdet af det, fru Heinisch sagde.

Matikainen-Kallström
(FI ) Fru formand, jeg takker hr. Lannoye for en god betænkning og for hans behandling af problemerne i forbindelse med ikke-konventionel medicin. Ved siden af den konventionelle medicin har der udviklet sig en såkaldt ikke-konventionel medicin. Det bør erindres, at den konventionelle og ikkekonventionelle medicin ikke udelukker hinanden, men at de i mange tilfælde støtter hinanden til fordel for patienten. Jeg har selv haft gavn af begge behandlingsformer.
Den konventionelle medicins status og rolle er imidlertid vidt forskellig i de enkelte europæiske lande. Den ikkekonventionelle medicin opfattes forskelligt. For eksempel har uddannede kiropraktorer allerede fået autorisation i mange lande såsom Danmark, Sverige, Finland og England. De forskellige holdninger til ikke-konventionel medicin bevirker, at det vil være problematisk fuldt ud at indarbejde den ikke-konventionelle medicin i de sociale sikringsordninger i Europa. Som det bemærkes af hr. Lannoye, befinder forbrugerne sig derfor også i vidt forskellige situationer i de enkelte lande.
Efter min mening bør behandlingsformerne uden for rammerne af den konventionelle medicin defineres nøje, og der bør også fastlægges et uddannelsesniveau for udbyderne af disse behandlingsformer, for at patienterne på udvælgelsestidspunktet kan have så megen korrekt viden som muligt om de forskellige muligheder. Det er vigtigt at finde frem til en ensartet lovgivning, der kan sikre, at der fastlægges et vist niveau i de pågældende uddannelsesinstitutioner, at de færdiguddannede fagfolk kan komme i arbejde, og at der føres kontrol med arbejdet og efteruddannelsen og frem for alt med behandlingens effektivitet og sikkerhed for patienten.

Flynn
Fru formand, på Kommissionens vegne vil jeg gerne komplimentere ordføreren, hr. Lannoye, for bredden og dybden i hans initiativbetænkning om den ikke-konventionelle medicin. Det er imidlertid kun retfærdigt at sige helt i begyndelsen, at Kommissionen på nuværende tidspunkt ikke er enig i alle konklusionerne i betænkningen.
Området ikke-konventionel medicin er for øjeblikket et yderst aktuelt og følelsesladet område. Diskussioner om dette spørgsmål afstedkommer ofte stærke og modstridende synspunkter inden for og uden for de videnskabelige kredse. De meningsforskelle og de mange forskellige holdninger, der findes i forbindelse med dette spørgsmål, fremgår også meget klart i Parlamentet i aften. Disse meningsforskelle kommer, som det også påpeges i betænkningen, ligeledes til udtryk i medlemsstaternes forskellige lovgivning. Dette er grunden til, at Kommissionen ikke mener, at tiden er moden til at foretage den omfattende undersøgelse af ikke-konventionelle lægemidler og terapier, som hr. Lannoye slår til lyd for.
I rapporter af denne art må Kommissionen støtte sig til nationale oplysninger og politikker for at vurdere behovet for foranstaltninger på fællesskabsplan. Men da vi er så langt fra at have opnået enighed på dette område, er det usandsynligt, at en sådan undersøgelse, hvis den gennemføres på nuværende tidspunkt, vil kunne resultere i nogen afgørende konklusioner. Og i betragtning af de meget begrænsede budgetmidler til folkesundhedsprogrammer er vi endvidere som bekendt nødt til at fastsætte prioriteringer for fællesskabsforanstaltningerne, og de stramme budgetbegrænsninger giver os ikke mulighed for at indgå andre nye forpligtelser på nuværende tidspunkt.
I betænkningen opfordres Kommissionen også til at harmonisere betingelserne for udøvelse af de ikkekonventionelle medicinske behandlingsformer i de forskellige medlemsstater. Som svar på denne specifikke anmodning vil jeg først gerne understrege, at den generelle ordning til anerkendelse af eksamensbeviser, som nu har eksisteret i en række år, allerede garanterer den frie bevægelighed for behandlere mellem de medlemsstater, som anerkender den ikke-konventionelle medicin som en disciplin, der er forskellig fra den konventionelle medicin.
Som det anføres i betragtningerne i beslutningen, er det helt rigtigt, at Kommissionen i henhold i traktatens artikel 57 kan fremsætte forslag til et direktiv, som indeholder bestemmelser om oprettelsen af en eller flere anerkendte professioner på dette område i hver medlemsstat, under forudsætning af aftalte regler om uddannelse og oplæring. Men i henhold til traktaten kræver et sådant direktiv, at det vedtages enstemmigt af medlemsstaterne. Jeg må være helt ærligt og sige til Parlamentet, at på baggrund af den forskellige lovgivning, jeg var inde på tidligere, er det usandsynligt, at der inden for en overskuelig fremtid kan gøres nogen fremskridt i forbindelse med et forslag af denne art.
Lidt mere positivt vil jeg gerne sige, at med hensyn til kosttilskud bebudede Kommissionen i sin grønbog om levnedsmiddellovgivning, som blev vedtaget den 13. april 1997, at den har til hensigt snarest muligt at indlede tekniske konsultationer vedrørende behovet for og mulige anvendelsesområde af fællesskabsbestemmelser. Med hensyn til lægemiddellovgivningen vedrørende den ikke-konventionelle medicin er fællesskabslovgivningen på lægemiddelområdet baseret på tre krav, nemlig kvalitet, uskadelighed og effektivitet.
Hovedproblemet for de ikke-konventionelle lægemidler er beviset for effektivitet. Der blev gjort et særligt tiltag med direktiv 92/73 og direktiv 92/74 om visse homøopatiske lægemidler, hvor et produkt fik tilladelse til at blive markedsført uden at opfylde kravet om effektivitet. Kommissionen er rede til at undersøge denne mulighed, som dette tiltag giver, for at efterkomme de synspunkter, der er givet udtryk for i beslutningen.
Med hensyn til det specifikke spørgsmål i punkt 5 i beslutningsforslaget vedrørende budgetpost B6-7142 i forbindelse med biomedicinprogrammet må jeg oplyse Dem om, at det ikke var juridisk muligt at gennemføre de omtalte forskningsprojekter, da de ikke-konventionelle lægemidler ikke er omfattet af målene for dette program. På den anden side er der i forbindelse med budgetpost B6-8332, som der henvises til i beslutningsforslagets præambel, for nylig blevet offentliggjort en rapport, der er udarbejdet af en konsulentgruppe, og som vedrører forskning i homøopati. Jeg har medtaget et enkelt eksemplar til de ærede medlemmers orientering; andre eksemplarer vil blive fremsendt til Parlamentets ad de normale kanaler.
Endvidere har Kommissionen offentliggjort en udbudsprocedure vedrørende en undersøgelse af præparater fremstillet på basis af lægeplanter. Der vil om kort tid blive tildelt en kontrakt i forbindelse med denne undersøgelse, og det forventes, at resultaterne af undersøgelsen vil være en hjælp for Kommissionen, når den skal vurdere situationen og udarbejde eventuelle forslag til en specifik lovgivning. Selv om Kommissionen mener, at der vil gå nogen tid, inden det er muligt i vidt omfang at tage fat på alle de mange spørgsmål på fællesskabsplan, der er rejst i denne beslutning, er jeg overbevist om, at hr. Lannoyes betænkning vil yde et vigtigt bidrag til den debat, der allerede er i gang i mange af vore medlemsstater.

Rübig
Hr. kommissær: Agter De at udarbejde en grønbog om dette område? Behovet i befolkningen for oplysning på dette område er meget stort. Hvorledes vil fremtidens uddannelsesstandarder se ud, og hvorledes vil man kunne prioritere på en ny måde her, netop hvad angår forskningsområdet?

Flynn
Fru formand, det er ikke hensigten på nuværende tidspunkt at stille forslag om, at der offentliggøres en grønbog. De andre spørgsmål, der blev henvist til, behandlede jeg i mit svar.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Boligpolitikkens sociale aspekter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0088/97) af Crowley for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om boligpolitikkens sociale aspekter.

Crowley
Fru formand, indledningsvis vil jeg gerne takke sekretariatet i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, Nik Lane, for alt hans arbejde og også embedsmændene i min egen gruppe, fru Emma Petroni og hr. Denis Smyth. De har lagt et kolossalt arbejde i det, jeg anser for at være en meget vigtig og afgørende betænkning, som vedrører boligpolitikkens sociale aspekter i hele Den Europæiske Union.
Jeg vil gerne over for medlemmerne tilkende, hvilken ideologi der ligger bag denne betænkning, og også bortvejre enhver frygt, som nogle medlemmer måtte have for den. Et af de centrale argumenter, der kom frem i udvalget, da denne betænkning blev behandlet første gang, var spørgsmålet om nærhedsprincippet. Via dialog, forhandling og kompromis med andre grupper i udvalget og andre interesserede har jeg forsøgt at overvinde deres problemer med visse områder. Men vil derfor se, at der i betænkningen ikke er noget krav om, at der i traktaten skal optages en grundlæggende ret til en bolig. Jeg forsøgte oprindeligt at få dette med, ikke mindst på grund af det nært forestående topmøde i Amsterdam.
Den Europæiske Union har imidlertid allerede nogen beføjelse med hensyn til boligområdet. Som led i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab er der en særlig budgetpost og en særlig reserve til ydelse af boliglån til lav rente til genhusning af kul- og stålarbejdere og også til renovering og sanering af boliger i kulmine- og stålregioner. Som det er medlemmerne bekendt, udløber EKSF-traktaten i 2002. Der er ingen grund til, at Den Europæiske Union ikke skulle overtage beføjelserne i denne traktat. Maastricht-traktaten giver os mulighed for at gøre det og også at udnytte de reserver, der fortsat er i disse budgetposter og anvende dem som led i en ny EU-politik.
Det menneskelige aspekt af det, vi behandler her, er kolossalt: 18 mio hjemløse i Den Europæiske Union, formentlig den mest velstående økonomiske blok i verden. 13 mio personer bor i utidssvarende eller midlertidige boliger. Vi taler om næsten 10 % af befolkningen i Den Europæiske Union, som lider som følge af manglen på en koordineret og behørig boligpolitik. Samtidig skal man også se på arbejdsløshedstallene. Og på trods af de særdeles høje arbejdsløshedstal, der fremgår af de seneste oplysninger fra Kommissionen, kan der hvert år registreres et fald i antallet af personer, som deltager i færdighedsrelaterede erhvervsuddannelsesforanstaltninger. Dette betyder, at der om 5-10 år måske ikke vil være tilstrækkeligt mange faglærte inden for tømrer-, blikkenslager-, bygningsfaget osv. til at imødekomme efterspørgslen.
Vi bør ikke se på dette på en negativ, men derimod på en positiv måde, hvor Europa tager sig af dem, som er mest udsatte i vort samfund, og lever op til den ægte sociale model bag Den Europæiske Union med henblik på at sikre, at den rigdom, der skabes i Unionen, når ud til alle borgere, og at han eller hun ikke stilles økonomisk dårligt som følge af hindringer, der opstår på baggrund af EU-afgørelser.
Derudover har vi mulighed for at skabe ny beskæftigelse og ny erhvervsuddannelse. Som led i mine undersøgelser og drøftelser i forbindelse med denne betænkning mødtes jeg med bygningsindustriens sammenslutninger i alle medlemsstater, og de er rede til at bidrage økonomisk til et boligprogram i samarbejde med de lokale og nationale myndigheder. Jeg opfordrer til, at Den Europæiske Union inddrages som ekspert med henblik på at få tilvejebragt den bedste praksis fra alle medlemsstater og finde ud af, hvordan en bæredygtig boligudviklingspolitik kan fungere, og også tilskynde til passende uddannelsestiltag og ledelsesmæssige færdigheder til gennemførelsen af disse programmer.
Endelig med hensyn til spørgsmålet om affolkning af landdistrikterne: Dette er et problem, som kan løses. I de seneste ti år har vi oplevet et fald på 48 % i befolkningen i landdistrikterne i Europa. Dette har medført betydelige problemer for store byområder, hvor antallet af beboelsesejendomme er steget voldsomt, hvor serviceydelserne er utilstrækkelige, og det samme gælder veje, skoler osv. Dette er resulteret i sociale problemer som f.eks. stofmisbrug og kriminalitet. Ved hjælp af positive foranstaltninger kan vi genhuse personer i landdistrikterne, bringe nyt liv i samfundene i landdistrikterne og tage noget af presset af byområderne.
Afslutningsvis vil jeg bede om, at alle medlemmer støtter ideologien og troen bag dette. Det er et Borgernes Charter til et bedre Europa. Det viser, at vi kan imødekomme de reelle behov blandt den enkelte europæiske borger. Jeg beder alle medlemmer om at støtte det.

Waddington
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne tale om en enkelt del af denne betænkning, nemlig spørgsmålet om hjemløshed. Dette er en af grundene til og konsekvenserne af social udstødelse. Det er én afsavnsfaktor, som sammen med arbejdsløshed, fattigdom, social isolation og utilstrækkelig almen uddannelse og erhvervsuddannelse ødelægger livet for millioner af europæiske borgere. Hjemløshed rammer navnlig unge, gamle og andre sårbare grupper i samfundet.
I f.eks. min by er den største enkeltårsag til hjemløshed vold i hjemmet, nemlig vold mod kvinder og børn i hjemmet. Da hjemløshed indgår som en del af et komplekst, flerdimensionalt mønster i forbindelse med det at være ugunstigt stillet, kræver det en koordineret indsats fra de offentlige myndigheders side, en indsats, som imødekommer behovene og håbene blandt de hjemløse, som tager hensyn til, at de hjemløse har behov for arbejde, skoler, sundhedsydelser og en indtægt såvel som et hjem.
Det er grunden til, at Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse opfordrer til, at en task force bestående af alle relevante generaldirektorater i Kommissionen udvikler integrerede strategier til bekæmpelse af social udstødelse. Det er derfor, vi siger, at de hjemløse selv og deres organisationer bør høres om relevante europæiske programmer. Hovedansvaret for at tilvejebringe boliger ligger hos de relevante myndigheder i medlemsstaterne. Men hvis Det Europæiske Fællesskab mener det alvorligt med sit ønske om at opbygge et samfund, hvor alle er integreret, kan Europa tilføre medlemsstaternes arbejde en yderligere dimension. Dette kunne vi f.eks. gøre ved at anvende strukturfondene. Vi kunne ophæve Rådets veto af fattigdomsprogrammet og se nærmere på nye initiativer, som tager fat på behovene på boligområdet sammen med behovet for en bæredygtig udvikling af byområderne og landdistrikterne, kvalifikationer og beskæftigelse.
Vi kan skabe nye veje til integration af dem, der er hjemløse og udstødte. Jeg håber, at hr. Crowleys betænkning, som jeg komplimenterer ham for, vil bidrage til denne proces, og at udviklingen henimod opbygningen af et socialt Europa fremmes yderligere i Amsterdam i næste måned.

Pronk
Fru formand, der er en nederlandsk talemåde, som siger: «Jo senere på aftenen, desto smukkere folk«. Jeg tror, at det gælder her, men vi er jo ikke ret mange til stede her under drøftelsen af dette vigtige emne.
For nylig bekendtgjorde Kommissionen statistikker om fattigdomstallene i Europa. Heraf fremgår det, at et stort antal mennesker lever i relativ fattigdom, det vil sige sammenlignet med menneskene i deres omgivelser. Af disse mennesker er en tredjedel arbejdsløse, en tredjedel pensionister, og en tredjedel af dem arbejder. En stor del af disse mennesker er således stadig temmelig unge. Når vi ser på tallene med hensyn til hjemløse, ser vi også at mere end halvdelen af dem er mellem 20 og 40 år. De fleste af dem har engang haft arbejde, men for det meste midlertidige og usikre job. Fattigdom og dårlig eller ingen bolig hænger således stærkt sammen med hinanden. Begge ting kan bidrage til social udelukkelse af de pågældende. Det er derfor nødvendigt, at den principielle ret til en ordentlig og betalbar bolig gennemføres i praksis gennem konkret politik. Men denne politik skal fortrinsvis gennemføres af de lokale og de nationale myndigheder.
Internationalt er der sidste år i Istanbul under Habitat-konferencen gjort en begyndelse med at sørge for boliger til alle, både på lokalt, nationalt og globalt plan skal der træffes foranstaltninger. På europæisk plan kan Den Europæiske Union optræde som koordinator for nogle aspekter af boligpolitikken. Eventuelt kan der startes et europæisk initiativ i form af et forsøgsprojekt.
For så vidt angår PPE-ændringsforslagene til Crowley-betænkningen vil jeg understrege, at det er den tyske tekst, der gælder i forbindelse med ændringsforslag nr. 13 af Thomas Mann. Dette betyder, at projekter kun kommer i betragtning for teknisk støtte, f.eks. teknisk bistand ved optagelsen af lån. Ændringsforslaget betyder ikke, at boligprojekter skal finansieres europæisk.
Hvis ordføreren efter at have taget denne tydeliggørelse i betragtning kan støtte vore ændringsforslag, vil PPEGruppen i morgen kunne godkende ordførerens betænkning. Jeg vil for øvrigt give ham en stor kompliment for hans arbejde, og jeg tror, at han har holdt en usædvanlig imponerende tale om nødvendigheden af at gøre noget ved boligpolitikken. Spørgsmålet er blot, hvem der skal gøre det og hvordan.

Mezzaroma
Fru formand, Crowley-betænkningen indeholder alt, hvad man kan kræve: teksten er fuldt tilfredsstillende og giver et passende svar på problemet vedrørende boligpolitikkens sociale aspekter. I min omgangskreds i Rom plejer man at sige, at hvis der ikke kommer gang i byggeriet, kommer der heller ikke gang i økonomien; hvorfor da ikke fremme denne sektor i Europa, hvor den vil kunne skabe mange nye arbejdspladser? Men ud over beskæftigelse giver boligen også mulighed for at styrke og samle familien, som er samfundets grundpille. Det enkelte individ har krav på en anstændig og økonomisk overkommelig bolig; ja, visse familier burde endda have mulighed for en gratis bolig.
Boligen tjener som beskyttelse imod vejrliget og som samlingssted og referencepunkt for udstødte og ældre, lige som plejecentre for handicappede; tænk på, hvor vigtigt det er, at man i såvel eksisterende som nye byplaner indføjer plejecentre, hvor handicappede kan flytte ind, i det øjeblik forældrene falder bort.
Men Europa-Parlamentet og Kommissionen burde vise boligsektoren, der er så tæt relateret til sociale spørgsmål, en større opmærksomhed. Selvfølgelig er der en række problemer, bl.a. mangelen på økonomiske midler. Jeg har selv et førstehåndskendskab til byggesektoren - idet jeg byggede huse, inden jeg blev valgt til EuropaParlamentet - og jeg ved, at det er en stabil, økonomisk uafhængig sektor; sektoren har indtil nu ikke modtaget hjælp fra Den Europæiske Investeringsbank, lovgivningen er stadig alt for kompliceret, og små som store virksomheder møder mange hindringer, når de ønsker at etablere sig i andre EU-medlemsstater.
Vi vil da også først kunne komme videre, når vi har fundet en passende løsning på dette problem, som er af finansiel art for ikke at tale om manglende planlægning.
Betænkningen omhandler samtlige sociale aspekter og kommer også ind på byplanlægning i relation til byggeri. Det er rigtigt set, at byplanlægningen spiller en central rolle, når det gælder om at undgå beboelsesgettoerne, som nødvendigvis vil opstå, hvis byggeriet kun er til for byggeriets skyld og genstand for ren spekulation. Til sidst vil jeg bemærke, fru formand, at det er nødvendigt at bygge større huse, så at det gode gamle Europa sætter flere børn i verden.

Boogerd-Quaak
Fru formand, kære kolleger, vor gruppe har sympati for de tanker, som ligger bag denne betænkning, fordi den giver udtryk for bekymring for grupper i det samfund, som har brug for denne omsorg. Men alligevel mener vi i Den Liberale Gruppe, at vi ikke kan stemme for denne betænkning på grund af den kendsgerning, at for mange sager trækkes over på det europæiske plan, som vi ikke kan føre ud i livet. Hvis vi f.eks. ser, at der i punkt B står, at medlemsstaterne generelt er tilbøjelige til at unddrage sig deres ansvar med hensyn til boligpolitik, så kan vi da ikke sige, at dette er rigtigt. Og således er der flere ting i denne betænkning, som lægger for meget ansvar over på det europæiske plan, og Europa kan ikke realisere dette. Vi har ikke noget retsgrundlag på dette punkt. Det er for os grunden til, at vi har sagt, at vi ikke vil stemme for denne betænkning. I sig selv er vi for øvrigt ikke imod et handlingsprogram, som ville stimulere modelprojekter. Men det er da også det eneste, som for os kan tages op til diskussion.

Moreau
Fru formand, over 18 mio mennesker uden bolig eller med dårlige boligforhold i Den Europæiske Union, det er en utålelig situation, som kan risikere at blive endnu værre.
Det er en af de mest dramatiske følger af de politikker, der er baseret på økonomisk rentabilitet, og som på samme tid i overdreven grad begunstiger ejendomsspekulation og skaber arbejdsløshed, usikre og atypiske arbejdsforhold og udstødelse. Når markedets ubønhørlige lov anvendes på boligområdet, kastes millioner af mennesker på gaden, i særdeleshed unge, som ikke kan få et stabilt job. Retten til bolig er imidlertid en grundlæggende menneskerettighed.
Betænkningen indeholder interessante forslag, f.eks. foranstaltninger til bekæmpelse af spekulation i byplanlægning og fællesskabsfinansiering af projekter forelagt af medlemsstaterne. Men jeg mener ikke, at en integreret europæisk politik, som der slås til lyd for i betænkningen, er en god løsning, først og fremmest fordi erfaringen desværre viser, at de fleste fællesskabspolitikker har sænket de sociale standarder og aldrig rettes ind efter det højeste niveau.
Dernæst vil jeg understrege, at Maastricht-kriterierne og kriterierne for overgangen til den fælles valuta indebærer dystre indgreb i finansieringen af det sociale Europa, herunder boligstøtten. Boligspørgsmålet, som hører ind under den enkelte medlemsstat, er på ingen måde uløseligt. Der skal blot være politisk vilje til stede til at give det sociale boligbyggeri den plads og de midler, der tilkommer det.
Jeg kan nævne tre typer løsninger, som er værd at tænke nærmere over. For det første at der for at fremme et byggeri af boliger til overkommelige priser, ydes støtte til materialer, at bankrenten sænkes, og at spekulation beskattes. At der opføres centre for de hjemløse, hvor de kan komme på fode igen, at der indrettes herberger, der respekterer det enkelte menneskes rettigheder og stiller sociale serviceydelser til rådighed.
Men det vigtigste er at undgå, at få antallet af hjemløse stiger yderligere. Med henblik herpå må den barbariske fremgangsmåde med at smide folk på gaden bringes til ophør. Det skal ganske enkelt forbydes, når manglende huslejebetaling skyldes sociale årsager. At stå på gaden uden tag over hovedet er som oftest et irreversibelt skridt ud i marginalisering. At stå uden tag over hovedet er navnlig for børn en frygtelig traumatisk oplevelse. Specialiserede udvalg kan støtte i denne situation og midlertidige overtage ansvaret for betalingen af husleje.
Endelig bør der ydes støtte til velgørende foreninger, hvis indsats er uundværlig, foreninger, som uden løn gør en uegennyttig indsats for at lindre de dårligst stilledes lidelser, og på dette sted er det på sin plads atter at understrege nødvendigheden af at genopføre bevillinger på Unionens budget til bekæmpelse af fattigdommen.
Hvis de egentlige årsager til boligproblemet skal fjernes, vil det være nødvendigt at bryde med finansmarkedernes logik og at sætte mennesket og ikke pengene i centrum.

Ojala
(FI ) Fru formand, her i salen plejer man normalt at lykønske betænkningens forfatter med et udmærket arbejde. Når jeg nu bringer mine lykønskninger, kommer de fra et særlig oprigtigt hjerte. Brian Crowley har i sin betænkning, der er udarbejdet på Parlamentets og Socialudvalgets initiativ, på udmærket vis understreget den centrale rolle, som boligpolitikken indtager i socialpolitikken. De øvrige beskæftigelsesmæssige og socialpolitiske foranstaltninger er uden virkning, hvis den enkelte ikke har en ordentlig bolig, hvorfra han kan tage på arbejde, og hvor han kan opdrage sine børn og slappe af i fritiden.
Vi er blevet klar over, at der er enorme forskelle mellem medlemslandenes boligpolitik. Nogle medlemslande bruger hele 3 % af deres bruttonationalprodukt på boligpolitikken, mens andre bruger mindre end 1 %. Man kan også sige, at boligpolitikken på det skammeligste er blevet tilsidesat i EU's arbejde. Vi har stadig mulighed for at sørge for, at der under topmødet i Amsterdam i traktaterne indføjes en artikel om socialpolitik, der kan skabe et retsgrundlag for Fællesskabets boligpolitiske aktiviteter. Dette vil være vores udfordring i de kommende uger.

Flynn
Fru formand, på Kommissionens vegne vil jeg gerne takke hr. Crowley for hans betænkning og alle de medlemmer, som har deltaget i forhandlingen. Selv om vi alle med rette er foruroligede over de problemer, der er forårsaget af hjemløshed, er der nøje grænser for, hvad Kommissionen kan eller forsøger at gøre på dette område. Grundlæggende er boligområdet medlemsstaternes anliggende, og Kommissionen mener ikke, den har nogen nævneværdig rolle at spille med hensyn til den fysiske tilvejebringelse af boliger.
I hr. Crowleys beslutning er der forslag om, at der kunne indføres europæiske boliglån til lav rente med EKSFeksemplet som model. Dette var absolut et program, som medførte store fordele, men disse lån er mindre relevante nu, end de har været. Efterspørgslen efter dem er faktisk faldet i et sådant omfang i mange af medlemsstaterne, at der fortsat ikke er gjort krav på en del af de tildelte midler. Ordningen bliver da også afviklet i slutningen af i år.
Strukturfondene er blevet nævnt som en potentiel kilde til boligfinansiering. Dette har ikke tidligere været tilfældet, selv om fællesskabsinitiativet URBAN f.eks. har fokuseret på områder med dårlige boliger. Selv om jeg ikke ved, hvad Kommissionen vil foreslå i forbindelse med reformerne efter 1999, spørger jeg mig selv, om boliglån til lav rente egentlig kan prioriteres højere end f.eks. vore behov på beskæftigelsesområdet.
Men, i en mere positiv tone, Kommissionen forsøger, selv om den ikke kan finansiere boliger som sådan, at bidrage til bestræbelserne på at bekæmpe hjemløshed og de sociale følger af dårlige boliger. Vi er helt enige i betænkningens understregning af behovet for at anlægge en integreret strategi med henblik på at løse det komplekse væv af økonomiske, sociale og kulturelle problemer, som ligger til grund for dem.
Et udmærket eksempel på denne integrerede strategi var Det Tredje Fattigdomsprogram, som fremmede strategier til fattigdomsbekæmpelse fra flere organers side. Dette program støttede en lang række projekter på boligområdet, lige fra forbedring af barakbyer i Grækenland til støtte til fornyelse af områder med forfaldent socialt boligbyggeri i Edinburgh. Boligforanstaltninger af en eller anden art indgik faktisk i næsten tre fjerdedele af de projekter, der blev støttet.
I hr. Crowleys beslutning nævnes også IGLOO-initiativet. Kommissionen har allerede ydet støtte med henblik på at bidrage til oprettelsen af dette europæiske net, og jeg håber særdeles meget, at vi fortsat kan støtte denne form for aktivitet i fremtiden. Jeg vil gerne takke hr. Crowley for hans tankevækkende betænkning. Kommissionen vil undersøge hans forslag omhyggeligt, og det er værd at se nærmere på materialet fra medlemsstaterne.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Flynn.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Europæisk informationssystem - Informationsteknologi på toldområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende to betænkninger:
A4-0062/97 af Terrón i Cusí for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om udkast til Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om Det Europæiske Informationssystem (EIS) (12029/94-9277/1/95 - C4-0249/95; -A4-0060/97 af Schulz for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om Rådets retsakt af 26. juli 1995 om udarbejdelse af konventionen om brug af informationsteknologi på toldområdet, om konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om brug af informationsteknologi på toldområdet og
om aftalen om midlertidig anvendelse mellem visse medlemsstater af konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om brug af informationsteknologi på toldområdet (C4-0248/95 og C4-0520/95).

Terrón i Cusí
Fru formand, indledningsvis vil jeg takke for den samarbejdsvilje i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, som alle de politiske grupper har udvist såvel som deres velvillige indstilling i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning. Endvidere vil jeg gerne takke vore svenske kolleger for deres tålmodighed, selv om de først meget sent modtog teksten om den omhandlede konvention på deres eget sprog. De har arbejdet på grundlag af den engelske version, men omsider forelå også den svenske oversættelse, og vi kan nu drøfte betænkningen.
I dag har Rådet og Kommissionen redegjort for de fremskridt, der er sket på regeringskonferencen, herunder på områder, som berører den frie bevægelighed for personer, et af de unionsmål, som stadig langt fra er opfyldt. Denne debat kan derfor ikke komme på et mere velvalgt tidspunkt.
Vi skal i dag tale om et udkast til Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om Det Europæiske Informationssystem, som skal erstatte Schengen-Informationssystemet. Jeg skal ikke her komme ind på erfaringerne med Schengen-Informationssystemet, eftersom vi for kort tid siden har vedtaget en betænkning herom af fru van Lancker, og jeg henviser derfor til denne. Jeg vil her koncentrere mig om det mest overordnede i min betænkning, nemlig anmodningen om en ændring af retsgrundlaget for udarbejdelsen af Det Europæiske Informationssystem.
Rådet forelægger os et udkast til konvention i medfør af artikel K.3 i traktat om Den Europæiske Union. Artikel K.3 henviser til artikel K.1 i samme traktat, og sidstnævnte artikel nævner eksplicit passage af medlemsstaternes ydre grænser, indvandringspolitikken, politikken over for tredjelandsborgere, civilretligt og strafferetligt samarbejde, toldsamarbejde og politisamarbejde med henblik på forebyggelse og bekæmpelse af terrorisme, ulovlig narkotikahandel og andre former for grov international kriminalitet. Det Europæiske Informationssystem dækker imidlertid efter min mening et helt andet område. Hovedmålet med EIS er at tilvejebringe en kompenserende foranstaltning med hensyn til den frie bevægelighed for personer i forbindelse med afskaffelsen af de ydre grænser, hvor Fællesskabet har enekompetence i henhold til artikel 7 A i EF-traktaten. Ydermere fastlægges det i artikel K.1 i Unionstraktaten, at det i denne artikel omhandlede samarbejde kun gælder i det omfang, hvor det ikke berører Det Europæiske Fællesskabs beføjelser. Alene på grund af denne enekompetence for Fællesskabet ville man forvente en fællesskabsordning for EIS.
Europa-Parlamentet har ved flere lejligheder tilkendegivet, at i betragtning af, at den frie bevægelighed for personer burde have været en realitet allerede i 1958, bør personkontrollen ved de ydre grænser tilrettelægges på samme vis som kontrollen med varer. Ser vi på indholdet af EIS, bliver det endnu mere klart, at fællesskabslovgivning er berettiget. Nok drejer det sig ved EIS om politisamarbejde, men ikke specifikt om terrorisme, ulovlig narkotikahandel og andre former for international kriminalitet.
Det centrale mål med EIS er at efterspore personer, der er efterlyst »nationalt«, samt at overvåge bevægelserne af personer, der skal overvåges »nationalt«, hvilket som følge af ophævelsen af de indre grænser ikke altid længere er muligt på nationalt plan. Det vil sige, at EIS som allerede nævnt er en foranstaltning, som skal kompensere for kontrollen ved de indre grænser. En ændring af retsgrundlaget og anvendelse af en fællesskabsordning ville frembyde mange fordele såvel som behørig høring af Europa-Parlamentet i et anliggende, hvor der end ikke er garanti for, at de nationale parlamenter i så fald inddrages. En sådan løsning vil også muliggøre en hurtigere ikrafttrædelse. Jeg finder, at erfaringerne med Schengen-konventionen eller Dublinkonventionen giver anledning til at frygte det værste. Ikrafttrædelsen af en konvention kan vare op til 10 år. Der må også kræves en klarere rolle for Kommissionen. Og ved en fællesskabsretspraksis i et anliggende, som omhandler personoplysninger, bør Domstolen og Retten i Første Instans afgjort inddrages med hensyn til bl.a. klager fra borgerne og spørgsmål om ensartet fortolkning af konventionen.
Endvidere er EIS-konventionen sammenkoblet med konventionen om de ydre grænser. Der gives ingen begrundelse for denne sammenkobling, og der er efter min mening heller ingen begrundelse herfor, efter som EIS som nævnt flere gange har til formål at kompensere for kontrollen ved de indre grænser. Kontrollen ved de ydre grænser gennemføres under alle omstændigheder med eller uden sammenkobling med konventionen om de ydre grænser. Hvis en sådan sammenkobling etableres, kan etableringen af EIS komme til at vente meget længe, hvis den skal vente til ikrafttrædelsen af konventionen om de ydre grænser. En fællesskabsordning derimod kan ikke gøres betinget af indgåelsen af en konvention baseret på afsnit VI i Unionstraktaten.
Angående spørgsmålet om flygtninge og visumansøgere, mener jeg, at alle foranstaltninger skal overvåges. Det er farligt, at dette spørgsmål, så længe der ikke er sket en harmonisering på dette område, inddrages i informationssystemet, da personer, hvis asylansøgning er blevet afvist, kan ende med at blive opført under kategorien uønskede udlændinge. Det er så alvorligt et spørgsmål, at det for enhver pris må forsøges undgået. Jeg finder det også utroligt, at den eneste ting, der nævnes særskilt før indgåelsen af denne konvention, er bekæmpelsen af ulovlig indvandring. Dette udtryk bør ændres til overvågning af indvandringen.
Der er andre mindre vigtige aspekter, som også bør ændres i konventionen, men jeg har ønsket at koncentrere mit indlæg om denne ændring af retsgrundlaget, som vi kræver. Hvis en sådan ændring foretages, vil vi have et bevis på, at hvad Rådet så ofte fortæller os, er andet og mere end smukke ord og ønsker, og at der findes politisk vilje til at virkeliggøre Den Europæiske Union og den frie bevægelighed for personer.

Schulz
Fru formand, kære kolleger, jeg fortsætter dér, hvor fru Terrón i Cusí slap. Jeg beskæftiger mig her med et andet informationssystem, som skal opbygges i Den Europæiske Union, Toldinformationssystemet; den dybere mening med det er at bistå med, at alvorlige overtrædelser af de enkelte staters retsforskrifter på toldområdet bedre kan forfølges. Meningen med dette informationssystem skal være, at toldmyndighederne sættes i stand til så hurtigt som muligt at få registreret de informationer, der er nødvendige til bekæmpelse af alvorlige forbrydelser, og udveksle dem med henblik på opbyggelse af effektive samarbejdsmodeller, at stille effektive kontrolforanstaltninger til rådighed i forbindelse med transport af varer, behandlingen af transportvirksomheder, udvælgelsen af transportmidler og forskellige former for svig og kriminalitet i en mere omfattende form, end det hidtil har været tilfældet, og ved at stille disse data til rådighed kunne nå frem til bedre strategier for bekæmpelsen af kriminalitet.
I dette informationssystem planlægges det, at man skal beskæftige sig med de former for kriminalitet, der i Den Europæiske Union udvikles på tværs af grænserne, og opstille analyser og stille dem til rådighed for de nationale myndigheder. Men det kan naturligvis kun lade sig gøre, hvis man også indsamler informationer om dem, der begår strafbare handlinger, dvs. at dette informationssystem også vil registrere data om personer.
Så vidt, så godt. Det er et fornuftigt og rigtigt udgangspunkt, og Europa-Parlamentet bør støtte myndighederne i Den Europæiske Union, både toldmyndighederne og alle andre involverede nationale myndigheder, når det drejer sig om i højere grad end tidligere at bekæmpe kriminaliteten, der jo på dette område stiger mere og mere, og vi støtter alle bestræbelser på at opbygge de informationssystemer, der er nødvendige til dette formål.
Hvad vi ikke kan støtte, er, at Europa-Parlamentet i forbindelse med ikrafttrædelsen, opbygningen af selve informationssystemet og den lovgivningsprocedure, der er nødvendig for at sætte konventionn i kraft, som sædvanlig blev holdt udenfor. Artikel 6 i traktaten fastsætter, at Europa-Parlamentet skal høres i forbindelse med foranstaltninger som etableringen af Toldinformationssystemet. Hvad har Rådet gjort? Det har - og jeg anmoder Dem om at lægge nøje mærke dertil, fordi det er en for Rådet sædvanlig fremgangsmåde - sat konventionn i kraft og underskrevet den, inden Europa-Parlamentet havde ordlyden til disposition på de officielle sprog. Dvs. at Europa-Parlamentets medlemmer, som i aften ikke er særlig talstærkt repræsenteret, hvad jeg for øvrigt godt kan forstå, har måttet beskæftige sig med dette projekt, idet de først måtte kæmpe for at få det nødvendige dokument på de officielle sprog.
Derudover har Parlamentet så måttet tage til efterretning, at høringen af det, som jo ret beset skal finde sted i aften, er helt uden betydning, at alt, hvad vi drøfter i aften, er ganske formålsløst og meningsløst, fordi konventionn allerede er blevet videresendt til ratificering i de nationale parlamenter.
Der er her tale om opbygningen af et informationssystem, som kan registrere enhver europæisk unionsborger, for i denne konvention findes der passager, der f.eks. fastsætter, at det kommende europæiske informationssystem skal samarbejde med alle de nationale myndigheder, der kunne komme på tale i forbindelse med registrering af data i dette informationssystem, uden at det i konventionn defineres, hvilke nationale myndigheder der menes og ad hvilken vej disse nationale myndigheder kan videregive de nødvendige data til Toldinformationssystemet.
Det ser overhovedet ud, som om der i Den Europæiske Union stadig uden hensyntagen til deltagelse af de ved frie valg udpegede repræsentanter for befolkningerne ligefrem er brudt et informationssystemskapløb ud. Vi har netop hørt fru Terrón i Cusí sige, at vi har Det Europæiske Informationssystem, jeg taler om Toldinformationssystemet, der er Schengen-informationssystemet og EUROPOL har også et selvstændigt informationssystem, og disse informationssystemer bearbejder datasamlinger, idet de til dels er sideløbende og endog overlapper hinanden. Det er for fremtiden kun muligt for en europæisk borger at unddrage sig registrering i en eller anden form for informationssystem ved at opholde sig uden for Den Europæiske Union, men dog ikke i de central- og østeuropæiske stater, der søger om optagelse i Unionen, for de arbejder intensivt sammen med de europæiske informationssystemer eller på opbygningen af dem. Det adskiller de stater, der gerne vil tiltræde Unionen, fra Europa-Parlamentet. Den polske indenrigsminister ved med garanti mere om Toldinformationssystemet end Europa-Parlamentets ordfører, det kan jeg forsikre Dem om. Det gælder i øvrigt også for de andre informationssystemer.
Det blev engang overvejet at etablere et fælles stort informationssystem, som skulle sammenfatte Toldinformationssystemet, Det Europæiske Informationssystem, EUROPOL og Schengen, så at sige den store informationsbroder unddraget de nationale parlamenters kontrol og ikke undergivet Europa-Parlamentets kontrol. For de chefer, der skulle forvalte et sådant informationssystem, ville det være en fin ting. De kan nemlig samle ind af data, hvad der passer dem, uden at de skal aflægge regnskab til nogen som helst om, hvad de foretager sig med disse data.
Hvis De som individuel borger i Den Europæiske Union i dette store demokratiske område tilfældigvis kommer i berøring med et sådant informationssystem og det ikke passer Dem, hvad der er oplagret af data om Dem i dette informationssystem, har De ikke nogen mulighed for at indbringe sagen for Den Europæiske Domstol, for Den Europæiske Domstol har overraskende nok heller ikke fået beføjelser, hvad angår dette informationssystem.
Efter den omfangsrige beskrivelse af denne særdeles demokratiske fremgangsmåde tillader jeg mig følgende principielle bemærkning: Den, der vil vinde borgerne i Den Europæiske Union for dette vidunderlige fremtidsprojekt Europa, som kunne blive en hjælp til at dæmpe vanskelighederne i Den Europæiske Union, den, der vil vinde borgeren for at være med i dette projekt, skal give borgerne en følelse af, at vi lever i et demokratisk retssystem. Det er ikke acceptabelt, at i informationssystemer som f.eks. det, jeg taler om i aften, hvis formål er udmærket, nemlig kvalificeret bekæmpelse af kriminalitet, basale forudsætninger af elementær og demokratisk art ikke er opfyldt, dvs. at borgerretlig beskyttelse og legal tilvejebringelse af retsgrundlagene ikke er garanteret.
Det er ikke garanteret, når artikel K.6 i Maastricht-traktaten hele tiden trædes under fode! Når det forholder sig således, vil vi ikke kunne overbevise Den Europæiske Unions borgere om, at det er godt at være med i denne Union. Jeg skal også sige Dem hvorfor: Det kan godt være, at de borgere på gaden, som i aften er glade over, at Borussia Dortmund har sejret over Juventus Turin, i hvert fald hvis de er fra Tyskland, at disse borgere ikke interesserer sig for Toldinformationssystemet, og det tror jeg gerne, og at det ved første øjekast også er dem ligegyldigt, om Europa-Parlamentet beskæftiger sig med det eller den tyske forbundsdag eller et eller andet nationalt parlament, det forudsætter jeg også. Men hvis de i længden mærker, at al lovgivning i Den Europæiske Union, hvad angår indre sikkerhed, ikke længere drøftes i deres nationale parlament og heller ikke i EuropaParlamentet, når de mærker, at der opbygges systemer, som har mulighed for at gribe ind i deres hverdag, uden at borgerne stadig har en mulighed for at medvirke til oprettelsen af disse ting, så er jeg temmelig sikker på, at mistilliden til disse institutioner øges. Den tillid skal øges, som disse institutioner behøver til at bekæmpe dem, der er farligst for udviklingen af Den Europæiske Union - ud over Rådet, der, hvis det fortsætter på den måde, virkelig til stadighed udsætter sig for risikoen for at blive kritiseret for, at det er et udemokratisk organ. Det, der virkelig er en fare for os, er den organiserede kriminalitet, som det bør og også skal være alle disse institutioners mål at bekæmpe. Det vil de imidlertid kun kunne gøre effektivt og med et godt resultat, hvis vi baserer deres aktivitet på virkelig demokratiske strukturer.
Det er desværre igen en gang heller ikke sket her. Jeg beklager derfor, at vi med vor betænkning er nødt til at gøre opmærksom på, at et ret beset udmærket projekt igen en gang er omstridt og også i forbindelse med de nationale parlamenters ratificeringer vil være og forblive omstridt, som det jo for tiden er tilfældet med EUROPOL, fordi Rådet igen en gang i sin grænseløse visdom - som jeg i aften undtagelsesvis vil betegne som arrogance, har undladt at høre Parlamentet i rette tid.

Bardong
Fru formand, kære kolleger, jeg vil her først og fremmest henvise til Budgetkontroludvalgets udtalelse, både hvad angår konventionen om brug af informationsteknologi på toldområdet og tillige konventionen om Det Europæiske Informationssystem, der netop er blevet Dem forelagt.
Samarbejdet på toldområdet rejser spørgsmålet om afgrænsningen mellem den første og den tredje søjle og vedrører dermed forskellige beføjelser. Det drejer sig her om administrativ bistand mellem medlemsstaternes myndigheder og om deres samarbejde med Kommissionen på det fællesskabsretlige område. Deraf følger så, at bare udvekslingen af informationer på toldområdet hviler på to forskellige retsgrundlag, hvilket ikke netop er gavnligt for formålet, som er at forbedre samarbejdet mellem toldmyndighederne.
Vi har her at gøre med en titel, der snarere er vildledende, og navnlig med et ikke særlig integrationsorienteret mål. Kommissionen skal udelukkende forestå den tekniske forvaltning af dette system. Ellers etablerer konventionen ingen forbindelser med Kommissionens øvrige databanker, som for en dels vedkommende allerede er blevet nævnt, som SCENT eller IRENE, databanken til bekæmpelse af svig, eller IDA, som skal sørge for, at det indre marked fungerer. Dermed tages der ikke udtrykkelig hensyn til beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser.
Toldmyndighederne skal bekæmpe og forhindre overtrædelser af fællesskabsretten og af de nationale staters retsforskrifter. Således skal da også på en højst indviklet måde udgifterne til dette system opføres på EF-budgettet og betales af medlemsstaterne. Udvekslingen af toldmæssige informationer skal i henhold til traktaten om Den Europæiske Union placeres inden for EF-traktatens rammer. Men desværre har Rådet imødekommet visse medlemsstaters ønsker og placeret konventionen inden for det mellemstatslige samarbejde, eller man kunne sige ladet den sygne hen dér. Den kunstige skelnen, der opretholdes mellem det mellemstatslige plan og fællesskabsplanet, kan efter min mening ikke effektivt fremme bekæmpelsen af svig og beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser.
Den i beslutningen indeholdte opfordring til Kommissionen om at undersøge, om systemet ikke inden for EFtraktatens rammer kan erstattes af en forordning eller et direktiv, giver kun meget forsigtigt udtryk for denne problematik. Konventionen om indførelsen af Det Europæiske Informationssystem skal endvidere forbedre effektiviteten af kontrolforanstaltningerne - denne gang langs Unionens ydre grænser - navnlig for så vidt angår opslag om eftersøgte personer eller ting.
Det gavner, og det er der også blevet givet udtryk for, gennemførelsen af den aftale, der allerede i 1990 undertegnedes af nogle medlemsstater uden for EF-traktatens rammer, om gennemførelse af Schengen-aftalen. Det Europæiske Informationssystem skal nu udelukkende finansieres gennem bidrag fra medlemsstaterne. Der er ikke fastsat nogen form for forbindelser til Fællesskabets tjenestegrene - f.eks. enheden til bekæmpelse af svig - ej heller adgang for Kommissionens tjenestemænd til dette informationssystem.
Disse informationssystemer er vigtige og nødvendige. Det erkender også jeg. Men jeg må med skuffelse konstatere, at det nu helt givet ikke er den bedste vej for europæisk lovgivning eller indførelsen af europæiske foranstaltninger. Der opbygges fortsat, også parallelt, og så sættes der skillevægge op. Det er ikke dét, vi ønsker og har brug for! Man kan desværre heller ikke sige, at regeringskonferencen, selv om dette stikord dukker op dér, nu vil afhjælpe det, i hvert fald ikke endnu. Desværre!

Schaffner
Fru formand, mine damer og herrer, da Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder afgav udtalelse om konventionen om udarbejdelse af Det Europæiske Informationssystem, rådede det kun over et udkast til konvention fra december 1995, som ikke var færdigbehandlet i Rådet.
Parlamentets inddragelse i proceduren i overensstemmelse med artikel K.6 i Unionstraktaten er ufuldstændig og afhænger af det enkelte formandskabs forgodtbefindende og er selvsagt ikke omfattet af de juridiske kontrolgarantier, som kendetegner Europa-Parlamentets deltagelse i lovgivningsproceduren i medfør af EFtraktatens artikel 138 B. I artikel K.6 hedder det, at Parlamentet regelmæssigt kan underrettes og/eller høres af formandskabet inden for rammerne af afsnit VI. Den skrivelse, hvormed det franske formandskab har tilstillet Parlamentet udkastet til retsakt om udarbejdelse af konventionen om Det Europæiske Informationssystem, havde mere karakter af orientering end høring. Parlamentet har dog alligevel besluttet at afgive udtalelse.
Formålet med den omhandlede konvention er at etablere midler og forudsætninger for virkeliggørelsen af den frie bevægelighed for personer. EIS-konventionens oprettelse vil lette gennemførelsen af konventionen om personers passage af EU-medlemsstaternes ydre grænser. Der er en uløselig sammenhæng mellem disse to konventioner.
Den kommende konvention dækker hovedsagelig politik- og domstolssamarbejde, og navnlig den hurtige formidling af oplysninger om de personer, der skal eftersøges, overvåges eller tilbageholdes under overholdelse af de retlige garantier i henhold til konventionen, vil fremme opfyldelsen af målet om virkeliggørelse af den frie bevægelighed for personer.
Desuden er EIS-konventionen kalkeret over Schengen-informationssystemet. Efter denne model består EIS af to dele: en national del, og en separat teknisk støttefunktion. Med et sådant todelt system opstår der uundgåeligt den ulempe, at hver medlemsstat skal anvende to regelsæt: sin egen lovgivning og konventionens bestemmelser. Der er stor sandsynlighed for, at dette problem vil gøre sig gældende ved den i artikel 4 omhandlede indberetning.
Det store antal internationale instrumenter, der er inddraget i konventionen om oprettelse af EIS, afspejler betydningen af de omhandlede spørgsmål, men Retsudvalget frygter, at inddragelsen af disse instrumenter og deres omfattende anvendelsesområde kan udgøre en yderligere komplicerende faktor, som endog kan betyde, at den her omhandlede konventions reelle gennemførelse udsættes i det uendelige. Udvalget beklager desuden, at De Europæiske Fællesskabers Domstol ikke nævnes. Inddragelsen af Domstolen ville kunne styrke retssikkerheden ved konventionens gennemførelse.
Til sidst vil jeg for egen regning sige, at jeg dybt beklager, at Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender ikke har fundet det opportunt at høre Retsudvalget i forbindelse med ordførerens forslag om ændring af retsgrundlaget. Hvis der ved Amsterdam-topmødet træffes beslutning om, hvad der er højst sandsynligt, at lægge spørgsmål vedrørende passage af de ydre grænser, indvandring osv. ind under fællesskabsområdet, vil det være nødvendigt at ændre konventionen til en forordning, men før regeringskonferencen var det for tidligt at foreslå noget sådant.

Cederschiöld
Fru formand, disse tekniske spørgsmål synes efter fremmødet i salen at dømme ikke at »ophidse« borgerne synderlig. Derfor vil jeg, når jeg ser alle tolkene omkring mig, gerne, i betragtning af hvor tyndt besat her faktisk er, rette en særlig tak til dem, som kæmper med os i denne sene time.
Emnet har imidlertid vigtige politiske implikationer. Borgerne må kunne føle sig trygge i Europa. Forbryderne tilpasser sig hurtigere end retsapparaterne til de nye fælles betingelser. Et Europa uden en fungerende kriminalitetsbekæmpelse eller med en vaklende retsorden vil ikke få den folkelige støtte, som er nødvendig for, at Unionen kan udvikle sig på en sådan måde, at den kan levere det, som folk forventer af og håber at opnå gennem det europæiske samarbejde, eksempelvis fri bevægelighed.
Fri bevægelighed efter afviklingen af de indre grænser forudsætter kompensatoriske foranstaltninger i form af EIS, hovedsagelig ved de ydre grænser, med henblik på at gøre grænsebevogtningen mere effektiv. Der er god grund til at udveksle information mellem medlemsstaterne, ikke blot om forsvundne personer, men også om forsvundne og forfalskede genstande. Hvad kriminelle personer angår, vil sådanne blive registreret, når der er en velbegrundet formodning om, at de står i begreb med at begå eller har begået meget alvorlige forbrydelser.
Kriminalitetsbekæmpelsen i Unionen vil blive baseret på informationsudveksling mellem nationale myndigheder. Der bliver tale om fire informationskilder. Der bør, rimeligvis, være en vis adskillelse mellem dem, da de har forskellige formål; der er jo ingen, der ønsker et »Storebror Europa«. Derfor må man være forsigtig med at skabe meget store informationsnet. Informationsindsamlingen skal være underlagt tydelige begrænsninger, men også omfatte oplysninger, som er væsentlige i sammenhængen, ellers kan den aldrig blive et afgørende redskab i kriminalitetsbekæmpelsen og vil derfor ikke tjene noget formål. Samtidig bør man imidlertid holde sig for øje, at den overskudsinformation, som man ikke kan undgå, skal behandles med stor forsigtighed og holdes på lavest mulige niveau.
Vi beklager, at oversættelserne har været så længe undervejs fra Rådet. Parlamentet kan jo ikke tage stilling til en lovtekst, som ikke foreligger på samtlige sprog, og Rådets optræden kunne derfor tyde på en nedvurdering af det demokratiske element i den europæiske proces. Hvis retsakten havde været baseret på artikel 235, havde Rådet kunnet undgå at stille sig i dette kedelige lys. Vi har fremsat et par ændringsforslag for at følge dette synspunkt op på det formelle plan. Hr. Bardong gjorde så glimrende rede for, hvordan PPE-Gruppen ser på disse spørgsmål ud fra en konstitutionel synsvinkel, så det punkt springer jeg over og nøjes med at påpege, at det ville værdi værdifuldt, om de kunne løses inden for rammerne af Unionen.
Afslutningsvis vil jeg gerne citere von Wogaus skrivelse fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Heri står der: «Med denne konvention indføres ikke alene det informationssystem, som konventionen om passage af de ydre grænser indeholder krav om, men den skaber også et konkret grundlag for et mere omfattende samarbejde på det retlige, politimæssige og toldmæssige område. Herudover bidrager den til at øge sikkerheden for personer (og genstande) på Unionens område og til at fjerne hindringerne for de nationale økonomiers funktion, idet den skal bekæmpe undergrundsøkonomi, ulovlig handel af enhver art (med narkotika, våben osv.), terrorisme, kriminalitet, forbrydelser og uretmæssig anvendelse af midler.« Desuden ønsker udvalget en hurtig ratifikation af konventionen, således at borgerne kan komme til at bevæge sig frit. Denne gode indsigt, som er til stede i begge udvalg, bør snarest muligt omsættes i praktisk handling; det vil være et væsentligt skridt hen imod fri bevægelighed.

Neil Kinnock
Fru formand, jeg vil behandle de to betænkninger ved først at komme ind på hr. Schulz' betænkning og dernæst fr. Terrón i Cusís betænkning. På Kommissionens vegne vil jeg gerne takke Parlamentet for det betydelige arbejde, der er gjort i de forskellige udvalg i forbindelse med konventionen om brug af informationsteknologi på toldområdet. Som det vil være Parlamentet bekendt, er målet med konventionen om Toldinformationssystemet at oprette en database, som indeholder operationelle oplysninger om følsomme spørgsmål såsom illegale stoffer, våben, pornografi osv., som for øjeblikket ligger uden for Fællesskabets retlige kompetence, til brug for toldadministrationerne i medlemsstaterne.
Som det også vil være Parlamentet bekendt, vedtog Rådet den 13. marts i år parallelt med denne konvention en ny forordning om gensidig bistand og administrativt samarbejde om told- og landbrugsanliggender. TIS i konventionen supplerer derfor klart TIS i forordningen. Kommissionen har klart ingen initiativret på området toldsamarbejde under den tredje søjle.
Under hensyntagen til forbindelsen til TIS i førnævnte forordning vil Kommissionen imidlertid også stå for den tekniske infrastruktur af TIS i konventionen, men ikke have adgang til de oplysninger, der er indeholdt i dette system. Parlamentet vil også være bekendt med, at Kommissionen aktivt interesser sig for bekæmpelsen af svig, og Kommissionen mener, at en styrkelse af toldsamarbejdet mellem medlemsstaterne, bl.a. gennem anvendelse af edb-systemer, i betydelig grad bidrager til at øge disse bestræbelsers effektivitet.
Det er vor praktiske erfaring, at de aspekter af organiseret kriminalitet, som toldadministrationerne skal tage sig af, omfatter både første og tredje søjle, uden at det er muligt at foretage nogen sondring. Det er derfor, Kommissionen har presset meget hårdt på, samtidig med at den respekterer de retlige begrænsninger i EUtraktaten, for at få toldembedsmændene til rent faktisk at anvende det fælles edb-system. TIS-konventionen falder klart inden for disse rammer.
Sammenfattende kan det derfor siges, at selv om den tekniske infrastruktur, der anvendes til TIS i henhold til forordningen, også vil blive anvendt til TIS i henhold til konventionen, vil der i juridisk henseende være tale om to forskellige systemer i overensstemmelse med Den Europæiske Unions søjlestruktur. Kommissionen er enig i retningslinjerne i hr. Schulz' betænkning. Selv om vi bemærker de forskellige henvisninger til Kommissionen i denne betænkning, ved Parlamentet kun alt for godt, at Kommissionen ikke har nogen initiativret på dette område og er nødt til at tage højde for Den Europæiske Unions søjlestruktur.
De spørgsmål, der rejses i hr. Schulz' betænkning, kunne selvfølgelig løses som led i regeringskonferencen, og jeg ved, at Parlamentet og Kommissionen er enige her. Jeg opfordrer derfor Parlamentet til fortsat at støtte overførslen af de administrative aspekter af toldsamarbejdet, som for øjeblikket findes i traktatens afsnit VI, fra den tredje søjle til fællesskabssøjlen. De strafferetlige og juridiske aspekter af toldsamarbejdet bør og vil selvfølgelig forblive under tredje søjle. Men som medlemmer af Parlamentet og Kommissionen har fremført, er der fælles fordele ved et administrativt toldsamarbejde, og en ændring vil derfor generelt medføre fordele uden at bringe medlemsstaternes særlige interesser i fare.
Jeg anbefaler Parlamentet betænkningen, og jeg takker hr. Schulz og hans kolleger for deres nyttige arbejde.
Jeg vender mig nu til fr. Terrón i Cusís betænkning om Det Europæiske Informationssystem. Jeg må sige, at Kommissionen deler ordførerens bekymring med hensyn til, at EIS-konventionen er kørt fast i Rådet, og vor foruroligelse er så meget mere markant på grund af den klare forbindelse mellem EIS-konventionen og konventionen om kontrol ved de ydre grænser. Kommissionen er også enig i ordførerens forslag om, at Domstolen også inddrages i spørgsmål i forbindelse med konventionerne på grundlag af artikel K.3.
Jeg vil benytte lejligheden under denne forhandling til at afklare et par misforståelser, som er kommet frem. For det første vil Det Europæiske Informationssystem (EIS) erstatte Schengen Informationssystemet (SIS). Vi vil derfor kun have et enkelt system og ikke to. For det andet drejer Eurodac-systemet sig om muligheden for at tage fingeraftryk i forbindelse med asylansøgere og har at gøre med gennemførelsen af Dublin-konventionen. For det tredje er CIREA og CIREFI ikke informationssystemer, det er arbejdsgrupper i Rådet. Kommissionen har adskillige gange påpeget, at betegnelsen »center« i begge disse titler kunne føre til misforståelser, og jeg understreger derfor, at der med center i dette tilfælde menes grupper og ikke steder. Jeg håber virkelig, at det er soleklart.
Jeg er enig med ordføreren i, at vi nøje skal påse, at der ikke sker en overlapning mellem forskellige informationssystemer i fremtiden, f.eks. med Europol-systemet. Samtidig er Kommissionen overbevist om, at indførelsen af EIS vil resultere i mere klare og mere rationelle informationssystemer, og hvem ved, en skønne dag kan det måske resultere i mere klare og mere rationelle forhandlinger i Parlamentet.
Afslutningsvis vil jeg gerne fremsætte en generel kommentar til et institutionelt spørgsmål, der går som en rød tråd gennem begge de betænkninger, der behandles i aften. Fr. Terrón i Cusí er inde på, at EIS-konventionen kunne omdannes til en forordning. Jeg må imidlertid sige til hende, at det er tvivlsomt, om det er muligt at anvende traktatens artikel 235 i praksis, da den ligesom artikel K.3 kræver enstemmighed i Rådet.
De spørgsmål, vi har drøftet i aften, viser, at det ville være meget lettere, hvis vi havde fælles retlige rammer. Det er derfor, Kommissionen stillede forslag til regeringskonferencen om, at alt i afsnit VI, undtagen politisamarbejde og retligt samarbejde, overføres til den første søjle. En sådan ændring i traktaten vil gøre vort arbejde lettere i forbindelse med både EIS og TIS og give Fællesskabet og borgerne tydelige fordele. Jeg håber derfor, at Parlamentet fortsat vil støtte Kommissionens forslag på regeringskonferencen, og jeg håber også, at resultaterne af regeringskonferencen og den nye traktat vil betyde, at vort fælles ønske om større effektivitet kan gå i opfyldelse. Jeg er taknemlig for det arbejde, som fr. Terrón i Cusí og hendes kolleger har udført i forbindelse med en betænkning, som yderligere understreger behovet for vidtgående ændringer.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Kinnock!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Luftfartsselskabers erstatningsansvar i tilfælde af ulykker
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0172/97) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om luftfartsselskabers erstatningsansvar i tilfælde af ulykker (C4-0092/97-95/0359(SYN)) (Ordfører: González Triviño).

González Triviño
Fru formand, til en begyndelse vil jeg takke alle medlemmerne af Udvalget om Transport og Turisme for indsatsen, engagementet og samarbejdet om at få denne sag fremmet. Jeg vil ligeledes takke Kommissionen for dens lydhørhed over for Parlamentets ændringsforslag og dens beredvillighed til at acceptere Parlamentets synspunkter. Endelig takker jeg også hr. Isidoro Sánchez, tidligere medlem af Europa-Parlamentet, som var den første til at tage hul på dette problem.
Lufttransport har i de seneste år fået en hidtil uset betydning i Den Europæiske Unions medlemsstater, hovedsagelig på grund af følgende faktorer:
For det første det stigende indkomstniveau, som gør dette transportmiddel mere tilgængeligt.
For det andet foranstaltningerne til liberalisering og åbning af konkurrencen i Den Europæiske Union, som har banet vej for en betydelig nedsættelse af luftfartsselskabernes priser.
Og endelig de teknologiske fremskridt, som fremmer en mere intens brug af luftfartøjer, som desuden har større kapacitet end for 20 eller 40 år siden. Resultatet er, at antallet af passagerer, der i de seneste år benytter lufttransport i Europa, stiger med næsten 10 millioner om året. De seneste tal fra European Airlines Association viser, at der nu er over 150 millioner passagerer om året. Det er et meget højt tal, som klart viser, at lufttransporten er blevet en transportform, der anvendes regelmæssigt af en meget høj andel af den europæiske befolkning.
Men hvad angår forsikringsbeskyttelsen, er luftfartsselskabernes erstatningsansvar stadig omfattet af bestemmelserne i Warszawa-konventionen og ændringsprotokollerne fra Haag, som nu er over tyve år gamle og dermed selvsagt forældede. Logisk nok kan man ikke nu anvende dækningskriterierne fra et transportsystem, som i starten betragtedes som yderst risikofyldt, og som desuden kun benyttedes af en mindre procentdel af befolkningen. Man står derfor nu i den absurde situation, at de passagerer, som anvender lufttransport, har en lavere forsikrings- og beskyttelsesgrad end passagerer, der benytter sig af vejtransport, selv om statistikken viser, at lufttransport er det sikreste transportmiddel af alle med i gennemsnit 700 dødsfald årligt.
En undersøgelse bestilt af Kommissionen viser f.eks., at en 40-årig person i en lederstilling, som omkommer ved en trafikulykke, kan forvente et erstatningsbeløb på 650.000 ECU, men hvis den samme person omkommer ved en flyulykke, får han 30 gange så lidt i erstatning. Dette skyldes, at de mindstegarantier, der er fastsat i Warszawakonventionen, fortsat er den internationale norm, bortset fra visse luftfartsselskaber, hvis hjemlande har vedtaget andre nationale bestemmelser.
Endvidere er det indlysende urimeligt, at der ikke vedtages foranstaltninger til at tilnærme forsikringsbeskyttelsen for alle borgerne i Den Europæiske Union. Derfor er det et prisværdigt initiativ fra Kommissionens side, som i dag forelægges Parlamentets plenarforsamling.
Den udveksling af synspunkter, der har fundet sted i Udvalget om Transport og Turisme, viser, at de forskellige politiske grupper enstemmigt tilslutter sig Kommissionens initiativ.
De overordnede aspekter i forordningsforslaget er følgende:
At ophæve alle finansielle lovfæstede eller aftalemæssige erstatningsansvarsgrænser i tilfælde af luftfartsselskabets ansvar for passagers kvæstelse eller død.
For det andet at pålægge et strengt erstatningsansvar indtil en modværdi på 100.000 ECU for hver passager, også selv om luftfartsselskabet har truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at undgå ulykken. Endvidere skal der fastlægges bestemmelser for forskudsudbetalinger til ulykkesofre for at afhjælpe ofrenes eller de efterladtes mest umiddelbare behov. Det skal understreges, at vedtagelsen af disse foranstaltninger til forsikringsbeskyttelse af passager om bord på EF-luftfartøjer ikke indebærer en nævneværdig stigning i transportudgifterne, eftersom omkostningerne til forsikringspræmierne svinger mellem 1 og 3 promille af luftfartsselskabernes udgifter. Endvidere skal det bemærkes, at passagerer i Den Europæiske Union, som stiger om bord i et fly fra et tredjeland, vil have en langt mindre forsikringsdækning. Det skal i den forbindelse nævnes, at forordningsforslaget indeholder et krav om, at de pågældende luftfartsselskaber oplyser passagerne klart og tydeligt om, at forsikringsdækningen er mindre end i det øvrige EU. Det kan forudses, at denne forordnings ikrafttrædelse vil tilskynde til udvidelsen af bedre dækningsniveauer for flypassagerer, ligesom det skete med den frivillige aftale, der blev undertegnet i Kuala Lumpur i oktober 1995, og som i alt 83 store luftfartsselskaber har tilsluttet sig.
Endelig er det værd at bemærke, at ICAO's juridiske komité netop har lagt sidste hånd på sit forslag til ændring af Warszawa-konventionen, som ved udgangen af indeværende år eller begyndelsen af det næste, vil blive omdannet til samme organisations diplomatiske konference. Hvis Rådet, som det kan forudses, skal tage stilling til indholdet i den tekst, vi i dag drøfter, med henblik på at fremsætte forslag om en ændret forordning, hvor der tages hensyn til internationalt vedtagne normer med hensyn til ansvar over for passagerer, håber og ønsker vi, at den endelige tekst på ny sendes til høring i Europa-Parlamentet.

Megahy
Fru formand, der er foretaget en masse ændringer mellem første- og andenbehandlingen. Men der er én ting, der er det samme. Forhandlingen finder sted omkring ti minutter i midnat. De af os, som jævnligt rejser med fly, har år for år oplevet det stigende antal passagerer i vore lufthavne. Heldigvis er risikoen for transportulykker for de fleste af disse flypassagerer særdeles lav, og jeg fandt absolut stor trøst i de slående statistiske oplysninger, som ordføreren kom med til at bevise dette. Men når der sker en katastrofe, skal der være et tilstrækkeligt forsikringsbeskyttelsessystem, som giver forbrugerne ret til en omfattende og retfærdig erstatning og giver adgang til midler inden for kort tid med henblik på at opfylde presserende forpligtelser.
Denne forordning er en stor hjælp i denne henseende og udgør et stort fremskridt for forbrugerbeskyttelsen i EU. Det er en forordning, som der har været en særdeles stor enighed om mellem institutionerne og også mellem medlemmerne af Parlamentet. Hidtil har luftfartsselskabernes erstatningsansvar, som ordføreren var inde på, principielt været omfattet af Warszawa-konventionen af 1929. Denne er temmelig gammel, den er faktisk lige så gammel, som jeg er, og det er temmelig gammel. Denne bør klart tilpasses, og dette er erkendt i mange af de frivillige aftaler mellem de europæiske og andre luftfartsselskaber. Forordningen bringer disse sammen og forbedrer dem væsentligt.
De oprindelige forslag, som Kommissionen forelagde, er blevet styrket væsentligt gennem de ændringsforslag, der blev vedtaget i Europa-Parlamentet under førstebehandlingen, hvilket også antydes i Rådets fælles holdning, når det siger, at det accepterer de fleste af disse ændringsforslag, hvor de fleste støttes af Kommissionen selv. Udvalget om Transport og Turisme og de to ordførere kan være meget tilfredse med et veludført arbejde.
Jeg glæder mig navnlig over, at forordningen ophæver alle erstatningsansvarsgrænser i tilfælde af luftfartsselskabets ansvar. Dette er nødvendigt for at holde trit med de i stor stil forhøjede beløb, som domstolene pålægger under disse omstændigheder. Selv i tilfælde af, at luftfartsselskabet gjorde alt for at undgå en ulykke, skal der nu være et strengt erstatningsansvar, og der er også forslag om forskudsudbetalinger i tilfælde af dødsfald. Der er et særdeles stort behov for disse, og de har styrket forordningen. Disse bestemmelser gælder selvfølgelig kun for luftfartsselskaber i Den Europæiske Union, men det glæder mig at sige, at luftfartsselskaber fra tredjelande har pligt til at informere passagererne om deres betingelser, når disse køber deres billetter.
Dette er som sagt en forbedring. Men da europæiske passagerer i højere og højere grad flyver uden for Europa, og der dukker nye og undertiden risikable luftfartsselskaber op, skal vi gøre alt, vi kan for at indgå nye aftaler med andre dele af verden med henblik på at sikre, at denne beskyttelse af flypassagerne udvides yderligere.

McIntosh
Fru formand, jeg beklager, at et spørgsmål, der er så følsomt for flypassagerer, finder sted på et så sent tidspunkt. Men jeg vil gerne takke alle for at blive her i aften, navnlig tolkene og selvfølgelig også kommissæren såvel som de øvrige talere.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe glæder sig over Kommissionens forordningsforslag, og jeg vil gerne komplimentere hr. Gonzalez Triviño, ordføreren, for hans arbejde i denne henseende. Det er vigtigt at erkende, at den fælles beslutning afspejler hovedmålene med forslaget. Dets hovedmål er særdeles vigtige: at tilpasse erstatningsansvarsniveauet for luftfartsselskaberne, idet der tages hensyn til de færre risici forbundet med flyvning i dag og de større erstatningsbeløb, der udbetales til ofrene ved transportulykker. Det er vigtigt at ophæve de finansielle erstatningsansvarsgrænser i tilfælde af luftfartsselskabets ansvar, men at pålægge et strengt erstatningsansvar indtil en modværdi på 100.000 af de særlige trækningsrettigheder.
Det vigtigste er, at luftfartsselskaberne fra tredjelande skal informere passagererne om deres befordringsbetingelser på tidspunktet for billettens køb. Situationen i Europa i dag er desværre meget spaltet, og i forbindelse med denne forordning og vore bemærkninger til den bør vi understrege behovet for en ensartet fortolkning af erstatningsansvar. Den foreslåede forordning er derfor yderst velkommen i denne henseende.
Min gruppe vil støtte ændringsforslagene undtagen ændringsforslag nr. 4 af hr. Wijsenbeek. Vi mener, at den oprindelige tekst er bedre og stærkere. Vi anbefaler Parlamentet dette forslag, og vi er navnlig vor ordfører, hr. Gonzalez Triviño, taknemlig for det fortræffelige arbejde og kommissæren taknemlig for hans tålmodighed med hensyn til at være her i aften.

Jarzembowski
Fru formand, hr. kommissær, da vi alle er enige, vil jeg kun nævne to småting. Jeg er lidt ked af, at Rådet ikke fulgte Kommissionens forslag om at lade de nye bestemmelser træde i kraft efter 1/2 år, men først efter et år. Jeg kan ganske vist godt indse, at luftfartsselskaberne skal have tid til at omstille sig, men jeg synes, at Kommissionens forslag var det bedste, fordi det sagde, at 1/2 år er nok, og så forbedres flypassagerernes sikkerhed markant. Det ville have været bedre.
Hr. kommissær, måske skulle De alligevel sige noget om et af Europa-Parlamentets ændringsforslag, som jeg anser for meget vigtigt. Med hr. González Triviños ændringsforslag nr. 4 opfordrede vi Dem til i forbindelse med alle kommende forhandlinger om civil luftfart med tredjelande at sørge for, at der til fordel for passagererne indføres erstatningsansvarsniveauer, som svarer til denne forordnings. De ved, at Rådet ofte gør Dem livet besværligt i forbindelse med forhandlinger med tredjelande. Det er grunden til vor anmodning om, at man ved lov sørger for, at der gøres noget inden for rammerne af forhandlingerne med tredjelande. At få gennemført de samme beskyttelsesrettigheder for vore flypassagerer hos udenlandske luftfartsselskaber er vel en sag, der genspejler vor fælles overbevisning. Hvis vi imidlertid sammen ville vedtage det, hr. kommissær, og De ville støtte det, ville Rådet gøre færre knuder. Det ville navnlig gøre livet mindre besværligt for Dem. Det ville derfor glæde mig, om De ville tage stilling til dette særlige ændringsforslag fra hr. González Triviño og alligevel overtage Parlamentets forslag, nemlig ved alle forhandlinger med tredjelande at sætte disse spørgsmål i centrum.

Neil Kinnock
Fru formand, der er en enkelt fordel - og jeg tror kun en enkelt - ved at mødes og behandle vigtige spørgsmål på dette tidspunkt af aftenen. Det fremmer en vis form for teamånd, hvilket jo er udmærket, navnlig med hensyn til at udvikle yderligere solidaritet mellem Kommissionen og Parlamentet. Jeg er de medlemmer særdeles taknemlig, som har udtrykt tilfredshed med, at kommissæren er til stede her for at lytte til denne interessante forhandling i aften. Vi er her selvfølgelig alle uden yderligere omkostninger for den europæiske skatteyder.
Som det vil være Parlamentet bekendt, og som medlemmerne har været inde på, giver dette forslag juridiske muligheder for glædelige ændringer og forbedringer af beskyttelsen af lufttransportpassagerernes interesser. Til trods for, at der stadig er en mindre uoverensstemmelse med Rådet, er der garanti for, at denne forordning vil blive vedtaget, og den omstændighed, at den fælles holdning helt eller delvis indeholder 15 af de 19 ændringsforslag, som Parlamentet vedtog under førstebehandlingen, betyder, at Parlamentet kan føle en vis berettiget tilfredshed.
Hovedmålene med det oprindelige forslag var, som Parlamentet vil erindre, at fjerne de for længst forældede erstatningsansvarsgrænser i Warszawa-konventionen, at indføre et princip om et strengt erstatningsansvar indtil 100.000 særlige trækningsrettigheder, ca. 120.000 ECU, og at fastsætte et krav om, at luftfartsselskaber skal foretage forskudsudbetalinger til personer, der har ret til sådanne udbetalinger. Det glæder mig at sige, at disse mål alle er intakte. Den eneste ændring af betydning, som Rådet har foretaget, var at slette bestemmelsen om, at det tilstræbes, at forordningen anvendes under forhandlinger med tredjelande. Dette forslag er nu blevet genfremsat i ændringsforslaget fra Udvalget om Transport og Turisme, som vi hørte under forhandlingen.
Som det vil være Parlamentet bekendt, anså Kommissionen dette ændringsforslag og det forslag, der er indeholdt i det, for at være et hensigtsmæssig og berettiget forslag, som uden at overtræde bestemmelserne i Warszawakonventionen sigter mod at tilskynde luftfartsselskaber fra tredjelande til at anvende det samme forsikringsdækningsniveau som Fællesskabets luftfartsselskaber, når disse luftfartsselskaber fra tredjelande opererer i Fællesskabet. Kommissionen støtter derfor ændringsforslag nr. 1 og 4. Jeg kan også oplyse Parlamentet om, at Kommissionen under de indledende drøftelser med landene i Central- og Østeuropa om lufttransport allerede har anlagt denne strategi ved at anmode om, at deres luftfartsselskaber anvender sådanne forsikringsdækningniveauer, når de udfører flyvninger til, fra eller i Fællesskabet.
Kommissionen kan også acceptere ændringsforslag nr. 2 og 3, som skal erstatte artikel 6, stk. 2, og artikel 6, stk. 3, i den fælles holdning. Det er vigtigt, at omfattende oplysninger om luftfartsselskabets erstatningsansvarssystem er tilgængelige for passagererne, nøjagtigt som hr. Gonzalez Triviño helt rigtigt fremførte. Transportbetingelserne indeholder også andre oplysninger af interesse for passagererne, og en henvisning til disse betingelser er klart af værdi. Det foreslåede system vil betyde, at der ikke er behov for at anføre mange forskellige oplysninger på billetten, hvorved man tager fat på det problem, der fremgik af den nylige korrespondance med IATA.
Jeg vil gerne give hr. Gonzalez Triviño og Udvalget om Transport og Turisme mine varme komplimenter for det fortræffelige arbejde, de har udført i forbindelse med dette spørgsmål, ikke kun i den betænkning, vi behandler i aften. Jeg er meget taknemlig for den vedvarende støtte, som Parlamentet til stadighed har givet Kommissionen i forbindelse med dette forslag.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Kinnock.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 00.05)

