Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Hallam
Fru ordförande, jag hänvisar till protokollet. Vad gäller ändringsförslag nr 5 till Lindholmbetänkandet. Min röst blev noterad som nedlagd vid denna omröstning. Jag hade faktiskt för avsikt att rösta " ja" , men mina fingrar " slant" och jag röstade helt enkelt fel. Så kan jag noteras att ha röstat för detta specifika ändringsförlag.

Ordföranden
Det skall vi ordna, ärade kollega.

Van Velzen, W.G.
Fru ordförande, det gäller punkt 7, ONP och universell telekommunikationstjänst. I går var det en utomordentligt svår omröstning och jag har också förståelse för att det ibland uppstår ett litet fel, men jag skulle gärna vilja rätta till det. Det står nämligen att vi röstade tre gånger om strykningen av ordet " endast" . Nu visar det sig att det står ordentligt i protokollet, men sedan har man i bearbetningen i riktlinjen, gjort fel tre gånger. Jag skulle alltså vilja be er att vi rättar det med er hjälp. Protokollet är utmärkt, men i bearbetningen stämmer det alltså inte. Om det går att rätta, är det okej för övrigt.

Ordföranden
Jag har uppfattat saken, van Velzen, och vi skall korrigera detta.

Posselt
Fru ordförande! Jag hänvisar inte direkt till protokollet utan till det fullständiga förhandlingsreferatet från onsdagen. Där finns ett korrekt tryckt bristfälligt svar av rådet på en följdfråga från mig till min kollega Sjöstedt och senare en begäran om att ta upp en ordningsfråga, även det är korrekt. Frågan, som jag ställde har försvunnit på ett outgrundligt sätt och har ersatts med en fråga, som jag ställde till det irländska ordförandeskapet förra året.
Jag ville bara påpeka att delar av det fullständiga förhandlingsreferatet för december här alltså på ett mystiskt sätt åter har dykt upp i det fullständiga förhandlingsreferatet för februari från onsdagen.

Ordföranden
Vi skall göra vad vi kan för att detta ändå rättas till.
Finns det några andra synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Omröstning
Eriksson
Jag har röstat nej till McGowan-betänkandet om gemenskapens politik som ett komplement till medlemsstaternas politik vad gäller utvecklingsarbetet.
Jag är en varm anhängare av en förstärkning av utvecklingsbiståndet, men menar att den framför allt skall ligga på nationell nivå. Betänkandet tycks också se som sin huvuduppgift att stärka EU: s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP) samt att " bidra till att en europeisk identitet erkänns internationellt" som det står i resolutionstexten.
Jag kommer från Sverige, ett alliansfritt land, och anser att vårt land kan göra en betydligt viktigare insats som en självständig progressiv nation i världen än genom att anpassa sig till en i praktiken stormaktsstyrd GUSP.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi har röstat ja till betänkandet, eftersom vi stöder ambitionen att samordna EU: s utvecklingsbistånd och undvika dubbelarbete. Däremot är vi bestämda motståndare till varje form av totalharmonisering av EU-ländernas u-landsbistånd. Vi anser det vara viktigt att EU: s medlemsstater också i fortsättningen bedriver självständig biståndspolitik under egen etikett.

Van der Waal
I Maastrichtfördraget är det bestämt att utvecklingspolitiken från den Europeiska unionen måste vara kompletterande i förhållande till medlemsstaternas politik. Men för att uppnå denna komplettering är samordning mellan unionen och medlemsstaterna nödvändig. Detta sker dock i praktiken relativt lite. Betänkandet McGowan ger en tydlig bild av det. Helt riktigt tillskrivs denna brist en avsaknad på politisk vilja hos medlemsstaterna.
Tyvärr går betänkandet förbi, att denna konstaterade ovilja är en följd av skillnaden i medlemsstaternas orientering. Hos en del står utvecklingspolitiken i handelns tjänst, hos andra är det en del av utrikespolitiken och tillvaratagandet av politiska intressen. Tänk på det franska agerandet i Afrika. Sådan skillnad i målsättningar låter sig inte samordnas lätt. Jag förväntar då inte heller mycket av åtgärderna som föreslagits i McGowanbetänkandet.
Det är beklagansvärt så vida effekten av utvecklingssamarbetet lider av det. Men vid avsaknad av en europeisk politisk enhet tycks det mig mer ändamålsenligt att, med accepterande av befintlig politisk verklighet, utnyttja möjligheten till samordning maximalt, än att sträva efter det höga idealet av en samordnad utvecklingspolitik från unionen.
I upplysningen till sitt betänkandet säger kollega McGowan att den allmänna opinionen i Nederländerna accepterar att en relativt hög procent av BNP används till utvecklingshjälp, just för att Nederländerna ger en starkt nationell profil på denna hjälp. Därför måste utvecklingshjälpen inom unionen där det är möjligt, samordnas, men ändå primärt förbli nationell politik. Framför allt också eftersom det inte handlar om det politiska anseendet som Unionen anser sig behöva få i världen på basis av den använda budgeten för utvecklingssamarbete, utan om de största effekterna i utvecklingsländerna. Av den anledningen har vi ett förbehåll vid McGowan-betänkandet.
Betänkande av Fassa (A4-0021/97)
Eriksson
Jag har röstat nej till Fassa-betänkandet om EU: s humanitära bistånd.
Jag är för en utveckling av det humanitära biståndet, men kan inte rösta för betänkandet, då det starkt förespråkar en förstärkning av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken samt ett ytterligare närmande mellan EU och VEU.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi instämmer i ambitionen att samordna och effektivisera EU: s u-landsbistånd. Däremot stöder vi inte de i sammanhanget ovidkommande formuleringarna om " förstärkning av unionens gemensamma utrikespolitik" och dylikt samt ej heller uppmaningen till rådet att förstärka samarbetet med VEU. Vi anser att EU skall vara en civil organisation och att VEU borde upplösas.

Lindqvist
Det finns absolut ingen anledning för EU att tillsammans med VEU inrätta en militärstyrka som skall vara ansvarig för " fredsbevarande" insatser. Detta förslag måste avvisas.

Avslutning av räkenskaperna för EUGFJ
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är interimsbetänkande (A4-0043/97) av Mulder för budgetkontrollutskottet om uppskjutandet av beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen vad beträffar avslutet av räkenskaperna för garantisektionen vid EUGFJ för budgetåret 1992 (C(96)0417 - C4-0259/96).

Mulder
Fru ordförande, redan sedan många år har vi en europeisk jordbrukspolitik. Genom åren har det funnits mycket kritik på denna jordbrukspolitik. Jag vill i det här ögonblicket inte gå in på kritikens meriter. Men en sak måste dock stå helt klart. Om det finns förordningar, måste man hålla sig till dem, och om det görs utgifter, måste de göras enligt reglerna. I detta parlament har det under årens lopp rests ansenliga tvivel om utförandet av dessa finansiella regler. Det var därför som detta parlament den 17 mars 1995 antog en resolution där det fastställdes att från varje år skulle en specifik ansvarsfrihet utfärdas för jordbruksutgifterna från de europeiska garantifonderna för jordbruket. Också Revisionsrätten har tillkännagivet att en speciell rapport om dessa utgifter skall utges varje år.
Det var förra året i april som parlamentet för första gången uttalade sig enligt denna procedur, och slutsatserna som då formulerades är fortfarande intressanta. För det första konkluderade resolutionen från förra året att personaltjänsterna som skulle göra kontrollerna var totalt underbemannade. I resolutionen från förra året begärdes att femton extra personer skulle anställas. Vi kan, ett år senare, konstatera att endast tre anställts. Den andra viktiga punkten från resolutionen från förra året är att om finansiella rättelser tillämpas, skall de endast tillämpas på tekniska meriter, och politiska beslut får inte spela någon roll. Ett år senare, med hjälp av rapporten från Revisionsrätten, kan vi åter konstatera att kommissionen inte hållit sig till detta.
Om vi nu tittar på utgifterna 1992, så kan vi säga att av hela utgiftsmönstret på ungefär 30 miljarder ecu, skulle 800 miljoner föras tillbaka. För det andra, har kommissionen dessutom givit vissa fördelar till länder som enligt Revisionsrätten inte var riktiga. Främst vill jag då nämna fallet med nötköttslagring på Irland. Det har genomförts på ett konstigt sätt. Kontrolltjänsten för Generaldirektorat VI konstaterar att något gått fel och lägger på rättelser på 5 %. Sedan säger den finansiella kontrollören från kommissionen: det är för lite, allvarliga fel har begåtts, det måste bli 10 %. Generaldirektorat VI finner sig sedan i tanken och säger sedan ännu en gång: det måste verkligen bli 10 %. Irland protesterar, men kommissionen - den tekniska tjänsten - vidhåller, men vad gör den Europeiska kommissionen som politiskt organ? De lägger yttrandet från den tekniska tjänsten åt sidan och beslutar ändå om 5 %. Förlust för gemenskapens budget: ungefär 30 miljoner ecu. I fallet med Grekland för produktionsstödet för bomull, kan ungefär liknande påpekanden göras. Förlust för budgeten med tillägg av bomullen: ungefär 30 miljoner ecu. I alla dessa fall gav kommissionen som svar på kritiken från Revisionsrätten att medlemsstaterna får fördelen vid tvivel.
Vi är inte eniga med detta, fru ordförande. Vilka läxor kan dras ur allt detta? För det första: personalbrist får inte vara något argument för att otillräckligt kontrollera sakerna. Investeringen i personal ger mer än väl tillbaka pengarna senare. För det andra: en rättelse i efterhand på 930 miljoner ecu och enligt Revisionsrätten antagligen ännu högre, är hur som helst alldeles för hög, mer än 5 % av jordbruksbudgeten och måste endera genom bättre tillsyn eller genom bättre regelgivning kontrolleras. För det tredje: det är oförlåtligt att den Europeiska kommissionen kapar av efterlevnaden av föreskrifter genom att minska finansiella rättelser för ett visst år, trots att inga förbättringar under budgetåret konstaterats.
Dessutom tycker vi, att den stora frågan är om maximumet på 10 % finansiella rättelser verkligen är tillräckligt. Vi begär en extra finansiella rättelse på 25 %. Förra året gav detta parlamentet den Europeiska kommissionen fördelen av tvivlet. I år kommer vi inte att göra det. Vi skjuter upp godkännandet av jordbruksutgifterna för 1992 tills villkoren som jag ställt är uppfyllda. Vi kommer att vara tvungna att se till att jordbruksutgifterna är i ordning i framtiden och att medlemsstaterna, så väl allmänheten som medlemsstaterna själva, inte har intrycket av att kommissionen inte utför detta på ett riktigt sätt i framtiden.

Wynn
Fru ordförande, om vi hade talat om 1995 års avslut av räkenskaperna skulle vi kunna säga att det finns något ruttet i kungariket Danmark och vi hade kunnat hänvisa till fetaost. Vi avser nu emellertid inte 1995 års räkenskaper utan 1992 års, och vi kan säga att det är något galet i staten Irland och i åtskilliga andra medlemsstater när man tittar på avslutet av räkenskaperna.
Herr Mulder har arbetat mycket hårt med detta betänkande och budgetkontrollutskottet har inte tagit lätt på saken. Det finns oroande aspekter om det sätt på vilket jordbruksresurserna behandlas och när det rör sig om avslut av räkenskaperna verkar det alltid vara problem. I sin rapport belyste revisionsrätten problemen på ett ganska tydligt sätt, och om man tar en titt på de två fall som herr Mulder nämnde, nötköttsproblemet i Irland och bomullsproblemet i Grekland, så finns det en hel del att oroa sig över.
Jag får intrycket att det är lite som en holländsk auktion - inte för att jag någonsin varit på en sådan - men det är så vi bestämmer vad som skall tillfalla och vad som inte skall tillfalla gemenskapen. Därav skälet till förslaget med siffran 25 %. Det verkar alltid vara en fråga om " ja, det kanske är så att det skett en del oegentligheter och det kanske har förekommit en del bedrägerier men vi behöver inte betala tillbaka alla pengar" .
Budgetkontrollutskottets problem är det faktum att vi aldrig är säkra på hur mycket gemenskapen kan kräva tillbaka och vad kommissionen bör göra för att få tillbaka pengar som betalats ut felaktigt.
I punkterna 8 och 9 i herr Mulders motivering finns två mycket viktiga punkter. Han säger: " Det går sålunda inte att undvika att få intrycket i detta fall (fallet med det irländska nötköttet) att kommissionen till sist vek sig för det politiska trycket och inte längre ledsagades i sitt beslutsfattande av den stora förlustens inverkan på gemenskapens budget. Den har följaktligen inte bara accepterat förlusterna för gemenskapen utan också förnekat dess egna tjänsters arbete. Dessutom skulle kommissionen möjligen kunna anklagas för att inte behandla medlemsstaterna lika, eftersom räntekorrigeringarna för Frankrike och Italien i samband med lagringen av nötköttet inte justerades nedåt, ¼ " . Det är ett extremt oroande fall och när vi ser att 100 miljoner ecu inte återkrävs från Grekland ger det oss en hel del att tänka på.
I punkt 20 i motiveringen säger herr Mulder: " Totalt uppgår sålunda förlusterna för gemenskapen till över 1 miljard ecu, vilka uppstod under tidigt 90-tal och utjämnats först nu, och då endast till en viss del." Vi hade stora förväntningar på förlikningsförfarandet. Vi hoppades att förlikningsförfarandet skulle klargöra situationen, att göra saker och ting enklare. Vi hoppades att medlemsstaterna inte skulle behöva gå till domstolen, men nu kan vi se att irländarna, som gjort en ganska bra affär av nötköttsfallet, överklagar till domstolen mot kommissionens beslut om räkenskapsavslutet och detta ger inte mycket rum för optimism.
Jag menar att den mest talande punkten i herr Mulders betänkande finns i det sista stycket där han säger: " man behöver också ställa sig en annan fråga: är de korrigeringar som föreslås av kommissionen möjligen för låga för att utjämna förlusten i gemenskapens budget?" Detta är en fråga som kommissionen verkligen behöver besvara.
Angående de två rekommendationer som rör fördröjningen av ansvarsbefriandet kan jag säga att jag hoppas att kommissionen inte tror att parlamentet spelar något slags spel genom att i december fastställa siffran för personalstyrkan i de olika avdelningarna och sedan återkomma i mars och rekommendera förstärkningar. De är två olika förslag vid två skilda tidpunkter. Jag är säker på att parlamentet och kommissionen kan komma överens om vilket sätt som bäst leder framåt.

McCartin
Fru ordförande, jag skulle å min grupps vägnar vilja tacka herr Mulder för hans betänkande och säga att min grupp accepterar det och uppskattar hans hårda arbete, uppriktighet och rättvisepatos.
Det är naturligtvis vår främsta plikt, som ledamöter vid parlamentet, att se till att bedrägerier och slöseri inte sker och vi måste uppmärksamma att det finns en naturlig tendens för medlemsstaterna att vara mindre försiktiga när de har att göra med gemenskapsmedel än med sina egna direkta skattemedel - vilket är förståeligt.
Föredraganden nämner siffran 800 miljoner ecu. Denna siffra kan verka ganska otrolig för den vanlige medborgaren. Men å andra sidan motsvarar detta bara 2, 5 % av utgifterna för jordbruket. Så man kan se det mot olika bakgrund. Vi måste också förstå att detta inte är pengar som förlorats utan pengar som kunde ha förlorats. Detta är den viktigaste skillnaden i det vi talar om. Vi vet att en del av det gått förlorat; en del av det känner vi inte till och om vi gjort det skulle det gå att få tillbaka.
Jag måste göra en personlig reservation när det gäller denna nivå på 25 %. Vi har böter på 2 %, 5 % och 10 % när medlemsstaterna gjort sig skyldiga till ansvarslöshet eller ett misslyckande som kan leda fram till en förlust av intäkter för gemenskapen. Om vi förlorar 25 % av gemenskapens intäkter så måste det vara något allvarligt fel först och främst med kommissionen - och med de nationella administrationerna. Om den här typen av förluster och slöseri uppkommer, bör systemet dras tillbaka fullständigt. Jag accepterar inte att kommissionen är så blind så att den rutinmässigt tillåter situationer då detta kan ske.
Jag håller till viss del med om den punkt som Jan Mulder tog upp angående kommissionens beslut i relation till Irland. Jag skulle vilja poängtera - även för Terry Wynns räkning - att det inte fanns några identifierbara förluster i det irländska fallet. Administrationen var dålig vilket kan ha orsakat förluster. Om förluster uppstod och folk var skyldiga till bedrägeri så skulle de ha dömts och pengarna skulle ha betalats tillbaka. Men detta var inte fallet: det fanns en ansvarslöshet som kan ha lett fram till förlust av gemenskapsmedel. Kommissionens tjänster - herr Fischlers tjänster - förslog att de skulle reducera eller skjuta upp hälften av den 10-procentiga boten för 1991 och att om saker och ting reddes ut i Irland - vilket naturligtvis skedde - så skulle detta kunna förlåtas efter två år. Med andra ord påverkade inte kommissionens beslut gemenskapens resurser på något sätt.
Det som kommissionen gjorde var att fatta ett kontroversiellt beslut som fick ett enormt genomslag i media och skickade fel signaler till parlamentet att en större eftergift hade skett i det irländska fallet, fastän så inte var fallet. Och det sände ut fel signaler till allmänheten att man kan vara skyldig och, genom politiska manipulationer, klara sig undan. Faktum var att detta var ett PR-utspel från kommissionens sida och jag beklagar detta för att det inte gagnade den irländska situationen.
Jag skulle till sist vilja säga att vi måste vara tuffa om vi skall ta till vara våra intressen, därför att den gemensamma jordbrukspolitiken har råkat i vanrykte. Men det är inte bara på jordbruksområdet som det sker bedrägerier inom gemenskapen. Jag hörde ett nyhetsinslag på BBC som citerade en brittisk minister som sade att om han hade kunnat få stopp på fusket inom det brittiska socialförsäkringssystemet, så skulle han spara 6 miljarder pund årligen. Det sker alltid en viss mängd bedrägeri och fusk när lokal eller nationell administration är inblandad. Det sker inte bara här - men det är inget skäl till varför vi inte skall ta itu med hårdhandskarna för att komma till rätta med det.

Santini
Fru ordförande! Vi står här inför en av dessa frågor där den genomsnittlige europeiska medborgaren riskerar att inte förstå någonting av det vi säger, utan tvärtom riskerar att missförstå och få en något kaotisk uppfattning om vårt sätt att hantera gemenskapens administration. Administrativ oreda, byråkratisk oreda leder - som vi har hört - till förluster i gemenskapens budget på grund av lömska manövrer med förtida överuttag och andra bokföringstekniska manipulationer.
Just nu gäller det nötboskap på Irland och hjälp till bomullsproduktion i Grekland, med det skulle lika gärna kunna vara andra exempel. Ni har själv, herr kommissarie, vid ett flertal tillfällen i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling talat om behovet av att förenkla den gemensamma jordbrukspolitiken och, om jag har uppfatta saken rätt, också administrationen. Men framför allt är tiden nu mogen för ett totalt och kontinuerligt engagemang från medlemsstaternas sida. Detta för att vi skall undvika att behöva upprepa, vilket vi till viss del gör med detta betänkande, fel som beror på felaktiga eller godtyckliga tolkningar. Dessutom säger vår föredragande Mulder, som jag vill gratulera till ett noggrant arbete, att vi nu har de uppgifter som krävs för att kunna kritisera kommissionen för att ha givit efter för politiska påtryckningar från medlemsstaterna och på ett minst sagt kaotiskt sätt ha hanterat sin interna administration.
Jag tror med andra ord inte att detta enbart är ett problem för budgetkontrollutskottet, utan ett problem som även berör andra områden. Det är naturligtvis budgetkontrollutskottets uppgift att ange hur man skall kunna på ett korrekt sätt få tillbaka det som medlemsstaterna blivit skyldiga, förhoppningsvis av misstag.
Vi måste också komma ihåg att det fortfarande är medlemsstaterna själva som har ansvaret för fördelningen av 80 % av budgetavsättningarna. Man behöver med andra ord inte starta ett religionskrig mellan olika medlemsstater, mellan rådet och kommissionen, även om man måste kräva ett minimum av flexibilitet, vilket krävs för att man skall kunna undvika överdrivet stelbenta byråkratiska blockeringar. Enligt min mening är det emellertid nödvändigt att även fortsättningsvis genomföra kontroller för att vara säker på att dessa tolkningar går åt rätt håll och att det inte är kommissionen som måste betala i slutändan.
Det är förvånande att, bredvid de dåliga exemplen från Grekland och Irland, inte också Italien finns med. Jag misstänker nämligen att bristen på byråkratisk-administrativ effektivitet inom den Europeiska unionen även visar sig utåt i administrativt och handlingsmässigt kaos, dvs. i mötet med de europeiska medborgarna.
Herr kommissionsledamot! Just nu, medan vi diskuterar, drabbar italienska mjölkproducerande bönder och boskapsuppfödare samman med polisen, mobiliseras ordningsmakten med anledning av demonstrationer som äger rum framför de stora multinationella företagens anläggningar och som är ett försök att begränsa skadorna från dessa berömda kvoter, dessa överskott, som mjölkproducenterna drabbas av, snarare än att ha orsakat. Även detta är resultatet av dålig information och brister i hur den interna administrationen fungerar.

Van der Waal
Fru ordförande, förpliktad återbetalning av förskott från jordbruksgarantifonderna orsakar regelbundet underlag till diskussioner mellan kommissionen och medlemsstaterna. Det är i sig inget fel med det. Men det får därvid endast handla om frågan om kommissionen uppskattat oriktigt utbetalda belopp rätt. Mulder-betänkandet påvisar att kommissionen också tyvärr har låtit sig ledas av andra kriterier.
En intentionsförklaring från de irländska myndigheternas sida om förbättring av kontrollsystemet var tillräckligt för kommissionen för att sänka standardrättelsen för 1991 för lagringen av irländskt nötkött från 10 % till 5 %. Därvid negligerades yttrandet från den finansiella kontrollören, som pekade på att de fastställda bristerna inte gav någon som helst anledning till sänkning av böterna. Sakernas gång är oacceptabel. Kommissionen behöver inte belöna medlemsstater för utfästelser. Efterlevnad av gemenskapens föreskrifter måste vara självklar.
Vidare påvisar Mulder-betänkandet att kommissionen inte är konsekvent i utdömandet av sanktioner. I Frankrike och Italien konstaterades 1991 samma sorts överträdelser som på Irland. Dessa medlemsstater protesterade inte och var tvungna att oavkortat betala 10 % i böter.
Med beaktande av kommissionens oriktiga användning av godkännandet av räkenskaperna, stödjer jag föredragande i att skjuta upp beslutet om ansvarsfrihet. Först måste det tydligt fastställas att endast den av gemenskapen lidna skadan är avgörande för standardrättelserna. Det är därvid högst nödvändigt att skärpa kriterierna för standardrättelser.
Fru ordförande, omfånget av de totala finansiella rättelserna - för 1992 med ett belopp på 800 miljoner ecu - visar att i tillämpningen av de gemensamma föreskrifterna saknas ännu mycket. Detta är inte bara ett finansiellt problem, utan självklart också skadligt för jordbrukssektorns och unionens anseende. Därför är jag också som föredragande av den åsikten att utvidgning av tjänsten godkännande hos Revisionsrätten är önskvärt för att öka pålitligheten för de finansiella rättelserna. Detta obeaktat att en adekvat finansiell förvaltning primärt är medlemsstaternas ansvar och inte är möjlig utan medverkan från den nationella kontrollinstanserna.

Fischler
Högt ärade fru ordförande, mina damer och herrar! Ledamot Mulder har idag lagt fram ett mycket balanserat betänkande och har i det visserligen gått till botten med de här problemen, som kommissionen konfronteras med, när den fattar beslut om att avsluta de räkenskaper som medlemsstaterna lagt fram. Kommissionen måste från medlemsstaterna återigen inhämta utgifterna, som uppenbart inte har verkställts i enlighet med gemenskapslagstiftningen. Tyvärr, mina damer och herrar, är sådana svart-vita situationer sällsynta.
I de flesta fall måste kommissionen bedöma risken, som uppstår för utvecklings- och garantifonden till följd av otillräcklig efterlevnad av föreskrifterna, i synnerhet föreskrifterna om verksamheten av den av medlemsstaterna genomförda kontrollen av ansökningarna om stöd. I enlighet med detta avvisar den då en del av utgifterna som står i förhållande till den här risken. Hur stort vart och ett av de avvisade beloppen är, avvägs mycket noggrant efter bestämda riktlinjer, med full hänsyn tagen till medlemsstaternas argument och efter att ha hört ett organ av oberoende, högt uppsatta personer.
Det faktum, att kommissionen företar återindragningar utgör en viktig uppmuntran till medlemsstaterna att kontrollera gemenskapsmedlen enligt föreskrifterna. Därför förbättras i många fall deras kontroller, så snart kommissionens revisorer påpekar brister. När detta sker, har kommissionen i tveksamma fall alltid beslutat till deras fördel vid fastställandet av justeringsbeloppet. För ett av kommissionens viktigaste mål är att motivera medlemsstaterna, att ständigt förbättra kontrollsystemen, inte att bestraffa.
Mina damer och herrar, vad gäller justeringen för Irland från 10 till 5 procent eller sänkningen av justeringen, skulle jag vilja säga följande: Kommissionens inspektörer har fastställt att tungt vägande brister upptäcktes i Irland under 1990 och 1991 vid kontrollerna av uppköp av nötkött för offentlig lagring och har på grund av detta föreslagit en schablonjustering på 10 procent. Irland har liksom förlikningsorganet företrätt uppfattningen att kontrollerna förbättrades 1991 och att förlustrisken därför var lägre under det här året. Inspektörerna kunde emellertid inte övertygas om effekten av de här förbättringarna, eftersom uppköpen för lagring inställdes från och med år 1993 till beslutet om räkenskapsavslut. Det hade inte skett några. Därför såg sig styrekonomen inte vara i stånd att godkänna en sänkning av justeringen. Kommissionen beslutade då, som den alltid gör i tveksamma fall och som jag sade tidigare, till fördel för medlemsstaten. Jag kan emellertid säga att det nu, efter det att det nu återigen sker interventioner, genomfördes kontroller under oktober/november 1996 och att dessa kontroller utföll till kommissionens stora glädje.
Beträffande den andra frågan, bomullssituationen i Grekland: Denna högst extraordinära justering med 25 procent utgör den högsta möjliga förlusten för gemenskapsbudgeten. Inom ramen för åtgärderna för förbättring av kontrollförfarandena har de grekiska myndigheterna genomfört efterföljande kontroller av skalbolag, vid vilka det har visat sig att de faktiska förlusterna med stor sannolikhet inte ligger över 10 procent. Under dessa omständigheter kunde vi inte hålla fast vid en justering med 25 procent.
Vad beträffar tidigare gjorda, enligt vilka justeringarna uppgår till mer än 800 miljoner ecu och man av detta eventuellt skulle kunna avläsa att EUGFJ-medel skulle förvaltas dåligt, måste man påpeka hur stor procentsatsen är av detta belopp, mätt på de totala medlen, och att enbart 415 miljoner ecu, alltså mer än hälften av det totala beloppen, berör ett enda fall, nämligen efterskänkningen av medansvarsavgiften för mjölk i Italien och Spanien. När man betraktar det här beloppet för sig, så motsvarar det övriga beloppet 1, 3 procent av garantifondens utgifter. Jag anser inte att man kan dra den slutsatsen av detta, att medlen har förvaltats dåligt.
Kommissionen är också beredd att granska sina riktlinjer för fastställandet av justeringar i den riktning som krävs av parlamentet, för att ännu starkare framhäva och precisera de principer, som den i praktiken redan följer. Denna granskning kommer att avslutas före utgången av juni och till slutet av juni kommer vi även att informera parlamentet om resultaten. Justeringar på 25 procent får dock endast företagas efter mycket noggranna överväganden, eftersom kommissionens rättsliga grund sällan tillåter att mer än den eventuella faktiska förlusten för gemenskapsbudgeten justeras. Dessutom kan justeringar inte företagas automatiskt i alla situationer, i vilka kommissionen kräver bättre kontroller, utan bara när en av gemenskapens rättsliga föreskrifter inte respekteras. Kommissionen anser det emellertid vara önskvärt att antalet räkenskapsavslutsinspektörer ökas och den kommer att arbeta för att finna de tjänster som parlamentet rekommenderade. Jag ber er emellertid att betänka att personalen för denna mycket speciella verksamhet sällan kan rekryteras genom interna tillsättningar och att antalet nya tjänster är mycket begränsat. Mot denna bakgrund hoppas jag även på ert stöd vid uppfyllandet av det här målet.
Jag vill i det här sammanhanget i synnerhet tacka herr ledamot Wynn för dennes yttranden och avslutande även ännu en gång uttrycka mitt tack till herr Mulder och parlamentet för det konstruktiva betänkandet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, vår grupp kommer att rösta för Mulders betänkande.
Vi instämmer i hans slutsatser, enligt vilka beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen vad beträffar avslutet av räkenskaperna för EUGFJ för budgetåret skjuts upp och underställs vissa villkor.
Vi instämmer även i analysen som Mulder gör i sitt betänkande, särskilt när det gäller kommissionens båda beslut som motiverar detta uppskjutande. Slutligen instämmer vi i de slutsatser han drar av kommissionens beslut. Ingen omprövning skall begäras, även om detta kan vara svårt att acceptera med tanke på de betydande förlusterna för gemenskapens budget, vilka uppgår till närmare en miljard ecu.
Kommissionen måste ändra sitt förfarande för räkenskapsavslut så att hänvisning till eventuellt förbättrade kontroller inte längre kan leda till retroaktiv minskning av schablonjusteringar. Vi är likaså överens om kravet på en justeringsnivå på 25 %.
Med anledning av omröstningen skulle jag vilja understryka skillnaden jämfört med beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen 1992 och för parlamentets budget 1993. Jag hoppas att uppskjutandet av ansvarsfrihet som vi skall rösta om inte leder till det motsatta beslutet och att det verkligen ger effekt, att något beviljande av ansvarsfrihet inte ges så länge parlamentets krav inte uppfylls. Detta är åtminstone vad Gruppen Nationernas Europa kommer att verka för och alltid har hävdat, så att gemenskapsbudgetens betydande belopp fördelas enligt lagar och regler och de europeiska parlamentsledamöterna får möjlighet att genomföra en verklig kontroll, i syfte att bevaka medborgarnas intressen i Europas olika nationer.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Medhjälpande makor och makar till egna företagare
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0005/97) av Lulling för utskottet för kvinnors rättigheter om situationen för medhjälpande makor och makar till egna företagare.

Lulling
Fru ordförande, de som ställer upp föredragningslistan följer alltför ofta en märklig värdeskala och prioriteringsordning som styrs av helt andra lagar än förnuftets.
Därför har det betänkande från utskottet för kvinnors rättigheter som jag har äran att presentera - ett betänkande som direkt berör minst tio miljoner medhjälpande makor i Europeiska unionen, och kanske uppemot det dubbla - förpassats till denna glest besökta kammare en fredag förmiddag. Det är sant att vi har hård konkurrens från galna kor, som det likaså är svårt att hålla räkningen på i Europeiska unionen. Det är också sant att de miljoner medhjälpande makor som arbetar i sina mäns företag, utan formell status och egen socialförsäkring, blottställda vid en eventuell skilsmässa och utan rätt till de tillgångar de bidragit till att skapa, med sin svåra belägenhet inte på samma sätt som de galna korna sätter känslorna i svallning på våra kollegor som i veckan lade fram ett misstroendevotum mot kommissionen.
Året är 1997. I september 1994 lade kommissionen fram ett betänkande om det nedslående genomförandet av 1986 års direktiv om tillämpningen av principen om likabehandling av kvinnor och män med egen rörelse, inbegripet medhjälpande makor och makar. Vi bemötte aldrig detta direktiv med någon större entusiasm, då det till sitt innehåll kan betecknas som urvattnat jämfört med kommissionens inledande förslag, men det var åtminstone något, och jag vill inte förneka att framsteg har skett i vissa medlemsstater, men mer än tio år efter direktivets antagande är fortfarande majoriteten av de medhjälpande makorna och makarna till rörelseidkare en osynlig och socialt utslagen arbetskraft. Eftersom betänkandet om tillämpningen av direktivet, som utarbetades av kommissionen minst tre år för sent, inte föreläggs parlamentet har utskottet för kvinnors rättigheter måst sammanställa ett initiativbetänkande om denna osynliggjorda och diskriminerade arbetskraft som utgörs av medhjälpande makor i miljoner familjeföretag, främst inom jordbruk, SMF, hantverk och handel, men även av makor till fria yrkesutövare.
Jag har bedömt att det inte tjänar något till att beklaga sig över det som varit och över det faktum att 1986 års direktiv totalt misslyckats med att nå sitt mål, och att vi nu måste se framåt, dvs. presentera konkreta förslag för att ge det urvattnade direktivet från 1986 kött på benen - förslag som kan stärka de medhjälpande makornas utsatta ställning, särskilt vid en eventuell skilsmässa eller vid makes bortgång.
Låt oss inte glömma - subsidiaritetsprincipen förpliktar! - att den ändring av direktivet vi vill se endast kan fastställa ramen för medlemsstaternas åtgärder i syfte att förverkliga de mål som jag vill sammanfatta som följer. Vi vill ge medhjälpande makor och makar en rättsställning som ger dem möjlighet att välja mellan benämningarna kontraktsanställd maka eller make, maka eller make knuten till företaget samt medverkande maka eller make. Vi vill att medhjälpande makor och makar obligatoriskt skall betala till socialförsäkringssystemet och att risken för sjukdom, invaliditet, olycksfall och ålderdom skall täckas. Vi förordar skattelättnader, dvs. att det belopp som faktiskt betalas ut till makan eller maken skall ingå i företagets rörelsekostnader, naturligtvis dock under förutsättning att beloppet utgör normalt vederlag för sysslor som faktiskt utförs och att hänsyn tagits till alla obligatoriska avdrag och avgifter.
Vi anser också att nödvändiga åtgärder måste vidtagas för att medhjälpande makor och makar som arbetat ett antal år i familjeföretaget inte förfördelas med avseende på arvslott eller arvsföljd. Till sist vill vi att branschorgan och sammanslutningar i de berörda sektorerna i rimlig utsträckning skall företräda medhjälpande makor och makar.
När det exempelvis gäller invaliditets- och ålderdomsförsäkring är det i mitt land sedan 1988 obligatoriskt för medhjälpande makor och makar att vara ansluten till en sådan, med möjlighet till dispens. Sanningen är den att dispensen, som beviljas alltför lättvindigt, lett till att endast 164 av 2 000 hantverksföretag, där makan helt uppenbart bidrar till verksamheten, betalar till dessa försäkringar. Situationen är lika katastrofal inom handel och fria yrken. Varför? Brist på information, rädsla för den kostnad inbetalningarna medför - även om dessa är avdragsgilla - eller helt enkelt slarv och ointresse.
De lagstiftare vi vill göra anspråk på att vara borde veta att vi ofta måste bevaka medborgarnas intressen mot deras vilja, särskilt när de tenderar att skygga för kostnader.
Därför har vi också lagt fram förslaget om obligatorisk registrering av medhjälpande makor och makar, så att de inte längre skall utgöra en osynlig arbetskraft. Jag har hört uppgifter om att en viss typ av press i Förenade kungariket betonat detta krav extra starkt, för att lansera en ny kampanj mot Europa. Jag hoppas att detta är sant, för det skulle åtminstone innebära att den allmänna opinionen varskos och får veta att parlamentet ägnar sig åt denna osynliga arbetskraft.
Jag vet att kommissionen är i färd att organisera rundabordssamtal med berörda organisationer för att debattera de medhjälpande makarnas och makornas behov. Jag har medverkat vid det första av rundabordssamtalen. Om detta fortsätter och kommissionen drar de nödvändiga slutsatserna av dessa samtal och av vårt betänkande, kan jag åtminstone för egen del försäkra att den inte löper någon risk för misstroendevotum. Om så inte vore fallet skulle jag däremot inte kunna hitta någon bättre anledning att misstro en kommission som struntar i tio miljoner unionsmedborgare - åtminstone inte jämfört med vad vi dryftat nu i veckan.

Gröner
Fru ordförande! Värderade kollegor! Jag vill tacka föredraganden, som har bemödat sig om att lägga fram ett balanserat betänkande, som även har fått stort godkännande i utskottet för kvinnors rättigheter. Som sagt, det övervägande flertalet medhjälpande makor och makar till egna företagare är kvinnor, som arbetar tillsammans med sina makar inom jordbruk, hantverk, handel samt fria yrken. De flesta kvinnorna medverkar i denna verksamhet, utan att deras rättsliga status erkänns, och många spelar - framför allt vad gäller skötsel av lantbruksföretag - en lika viktig roll som sina makar.
Det är emellertid svårt att fastställa det uppskattade värdet av antalet makar, och det faktum att det just inte finns några fastlagda exakta kriterier, försvårar det här sammanhanget ytterligare. En del är sysselsatta på heltid. Dessa dyker då upp som normalt registrerade arbetstagare och är socialt försäkrade som alla andra arbetstagare. Andra omfattas inte på något vis, vilket leder till svårigheter vid en eventuell skilsmässa eller om parterna går isär och framför allt kvinnorna blir stående i regnet utan någon socialförsäkring. Andra är delägare i företaget - det finns alltså en mängd olika möjligheter.
Här skulle direktivet från 1996 skapa en gemensam lösning. Den är emellertid oprecis i utförandet och oprecisa formuleringar försvårar här skapandet av en gemensam status. Till detta kommer också det dröjande genomförandet i medlemsstaterna. Medlemsstaterna vägrar att överföra ansvar till unionen. Det leder till blockadattityder. Vi har det stora problemet att inte ens det sociala protokollet är en del av fördraget. Därför är det särskilt viktigt att rikta uppmärksamheten på att lika möjligheter tas upp i fördraget om Europeiska unionen och utgör en mycket viktig pelare för kvinnorna och för de medborgerliga rättigheterna i unionen.
Nu är medlemsstaterna föga villiga att göra något här. Alltså måste vi i Europaparlamentet utöva tryck, för att ge dessa kvinnor högre status. Var kan vi börja? Jag anser att betänkandet ger hänvisning om att den obligatoriska registreringen för kvinnorna inte får bli hängande i luften. Tvärtom måste vi utöva påtryckningar så att alla kvinnor omfattas och att de kan bli medlemmar i den lagstiftade pensions- och sjukförsäkringen, så att det kan ske framsteg här.
Om detta skulle jag vilja säga, att vi vid tröskeln till 2000-talet inte längre kan låta den gamla familjerollen från 1900-talet med äktenskapet som försörjningsinriktning för kvinnorna ligga till grund, när vi har skilsmässosiffror på över 30 %. Kvinnor måste inte längre vara arbetsmyrorna i familjeföretagen, som utan klagan arbetar tills de är alldeles utmattade och under den dubbla belastningen av yrke och hushållsarbete förlorar all status och alla rättigheter.
Därför behöver vi en oberoende sjuk- och pensionsförsäkring för de här kvinnorna, det måste finnas möjligheter till vidareutbildning och jag anser att det, kvällen före den 8 mars, den internationella kvinnodagen, är det enda krav som Europeiska parlamentet måste ställa fullt ut. Jag ber om godkännande för betänkandet.

Flemming
Fru ordförande, mina damer och herrar! Debatten om medhjälpande kvinnor startade för ungefär 30 år sedan. I dag ser den rättsliga situationen ut så här: Den medhjälpande makan eller maken kan vara helt normalt sysselsatt som arbetstagare. Han/hon är då sjuk-, olycksfalls- och pensionsförsäkrad. Om verksamheten endast består av intern hjälp, kan det inte vara tal om något anställningsförhållande, men man kan försäkra sig genom sjukförsäkringen. Vid skilsmässa delas den " äktenskapliga bruksförmögenheten" (Gebrauchsvermögen) och besparingarna enligt § 81 i äktenskapslagen. Kvinnan måste endast verkligen ha givit sitt bidrag. Detta bidrag uppstår enligt § 83 punkt 2 i äktenskapslagen redan genom skötseln av det gemensamma hushållet, vård och uppfostran av gemensamma barn och i varje annat äktenskapligt bistånd. Detta kan också vara ett gott råd.
Särskilt till kvinnliga lantbrukare: 1989 infördes enskild pensionsutbetalning. Lantbrukarkvinnorna kan även på makens önskan kräva att 50 % av hans pension utbetalas direkt till henne. Sedan 1992 finns det en särskild pension för kvinnliga lantbrukare. Sedan den 1 juli 1990 får även kvinnliga lantbrukare karenspengar i ett och ett halvt år efter barnafödande. Veckobidraget till kvinnliga lantbrukare utbetalas även för tiden för den lagstiftade moderskapspenningen - i Österrike är det fyra veckor före och fyra veckor efter födseln - och grundas på en särskild försäkring.
Från och med 1 januari 1993 får kvinnor som går i pension ett tillägg för varje barn och tiden för barnuppfostran är pensionsgrundande för den egna pensionen.
Mina högt ärade damer och herrar, jag anser att vi borde fortsätta diskussionen. Jag är gärna beredd att ge var och en av er dokumenten om de här rättsliga möjligheterna. Här för vi inte en diskussion om fantastiska fantasier, utan om realiteten och den nuvarande rätten i en av Europeiska unionens medlemsstater.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor, jag är helt enig med fru Lulling. Faktumet att detta betänkandet diskuteras på en fredag i plenarsammanträdet i Strasbourg, talar redan mycket om avsaknaden av intresse för denna fråga. Det är för övrigt en bra återspegling av situationen för medhjälpande makar fram tills nu.
De medhjälpande makarna står oftast angivna som " utan yrke" i riksregistren eller som " hemmamamma" eller " hemmafru" . För den sociala säkerheten är de oftast en stor okänd massa. I verkligheten är de dock en oumbärlig kraft för sina makar. Den liberala gruppen är därför mycket glad för detta initiativbetänkande, men kommer att vara ännu gladare när kommissionen äntligen kommer att lägga fram sitt förslag till ändring av befintlig riktlinje. Den medhjälpande makan förtjänar mer än bara erkännande från sin makes och familjs sida. Omständigheter så som skilsmässa, dödsfall eller invaliditet hos maken kan ju oväntat sätta en punkt för detta erkännande och betyder början på en hel del elände.
Betänkandet då. Det som jag framför allt tycker är viktigt, är för det första, att vi bestämmer oss för ett förpliktat system för registrering och anslutning till en försäkring. Vi lärde ju från det franska systemet att ett frivilligt system inte får den förväntade reaktionen. För det andra, det är nödvändigt att den lagliga stadgan, även om den är förpliktad, ändå är tillräckligt flexibel, framför allt när det gäller beräkningen av bidragen. Om vi gör det för belastande att erhålla en stadga, riskerar vi omedvetet att skapa en kategori gömda medhjälpande makar. Det får inte vara vår avsikt. För övrigt stödjer jag förslagen som föredragande lägger fram, för ett större medvetandegörande och om en uppmuntran till berörda personer att ansluta sina makar genom skattemässiga stimulanser.
Jag beklagar att jag måste konstatera att den belgiska regeringen arbetar tvärtemot och precis nu drar tillbaka tiden. Från den 1 januari i år tillåter den inte längre att egenföretagare sätter en del av inkomsterna i sina medhjälpande makars namn och avskaffar därför den skattemässiga stimulansen. Den medhjälpande makan kan fortsättningsvis bara skrivas in som arbetstagare eller bli företagsledare, men för många fria yrken är detta med hänsyn till det fria yrkets beskaffenhet och bolagslagstiftningen omöjligt. Det är alltså inte längre tal om någon flexibilitet. Men förhoppningsvis ger den nya europeiska lagstiftningen, den belgiska regeringen ny insikt. För det som vi nu upplever liknar processionen Echternach.
Ordförande, kollegor, jag hoppas att debatten om ett förslag till en lag om medhjälpande makar kan föras här inom kort. Jag hade gärna tagit del av kommissionens intentioner om detta.

Ribeiro
Herr ordförande, det man fram till för inte länge sedan kallade otypiskt arbete har blivit typiskt. Instabiliteten och osäkerheten i arbetstillfällena, resultatet av den s k arbetsmarknadens flexibilitet, aldrig tillräckligt beaktad av arbetsgivarna, har fått sin benämning i betydelsen uppkomst och tillväxt av oberoende arbetare.
Om den oberoende arbetaren, vilket många gånger är fallet, inte är någonting annat än en arbetare som förlorat sin juridiska ställning, men som behåller en arbetsställning som är identisk med den tidigare, är det oberoende arbetet i andra fall en ny och annorlunda verksamhet, som ersatt det som var en typisk yrkesverksamhet.
Denna utveckling drar med andra i en allt större diskriminering och situationen för medhjälpande makor och makar till oberoende arbetare, varför man skulle kunna tala om detta i femininum, borde ges särskild uppmärksamhet.
Vi kan vara glada att detta betänkande gör det. Eftersom det handlar om medhjälpande makor och makar i en avvikande och mycket heterogen grupp arbetare kan man anta, trots avsaknaden av definition av yrkesbestämmelserna och svårigheten med kvantifieringen, ligger mycket högre än de 3 miljoner som nämns i kommissionens betänkande om social trygghet. Eftersom tre fjärdedelar av dessa arbetare är kvinnor kan de, i en medlemsstat som t ex Grekland, utgöra en fjärdedel av den kvinnliga befolkning som kan anses vara aktiv.
Eftersom Lulling, som jag gratulerar för hans arbete, i sitt betänkande understryker att direktiv 86/613 är otillräckligt, framför allt beroende på bristande definition av bestämmelserna och ineffektiviteten avseende rätten till social trygghet för denna grupp arbetare. Därför måste den ändras under 1997.
Samlingen förslag i betänkandet förtjänar vårt principiella medgivande och är en bra grund för arbetet med ett nytt direktiv, som kan utnyttjas i situationer som inte kan ses i ett sammanhang, på gamla eller nya sätt, för diskrimineringen av kvinnan i arbetslivet, med det i detta fall försvårande faktum att problemet är nästan osynligt.
Framför allt stöds, som en följd av uppfyllandet av icke uppfyllda förslag i det direktiv som skall ersättas, konkretiseringen av initiativ som debatter och rundabordssamtal som ger en verklig delaktighet bland berörda vid definition av behoven, av bestämmelserna och formuleringarna i det nya direktivet.

Van Dijk
Ordförande, jag ansluter mig av hela hjärtat till betänkandet från fru Lulling. Det har verkligen blivit ett utmärkt betänkande och det uttrycker otillfredsställelse från kvinnoutskottet och parlamentet om verkan av riktlinjen som skulle förbättra positionen för den medhjälpande makan. I praktiken har inte så mycket förbättrats och det skulle behöva ske mycket mer för att se till att dessa kvinnor kan göra anspråk på den sociala tryggheten som de har rätt till. Det är desto mer iögonfallande eftersom just den Europeiska gemenskapen och unionen har försökt att få kvinnors position på arbetsmarknaden lika med männens position, och det är ju en substantiell del av arbetsmarknaden som i realiteten skjuts åt sidan. Vi måste verkligen fråga oss vad som exakt är meningen med att tillåta denna, i realiteten en form av svart marknad.
Jag vill peka på faktumet att i betänkandet har det också tagits upp att vi vill ha erkännande för andra hållbara sammanboendeformer i medlemsstaterna där sammanboendekontrakt är erkända.
Slutligen, ordförande, i den nederländska rubriken på betänkandet står: självständiga arbetstagare. De finns inte. Självständiga arbetstagare är en terminologisk kontradiktion. Det ska vara: självständigt arbetande. Vill ni vara snäll att ta med det.

Féret
Herr ordförande, jag välkomnar det värdefulla initiativ som utskottet för kvinnors rättigheter tagit för att utarbeta detta betänkande till förmån för ett anständigt socialt skyddsnät för medhjälpande makar och makor. Jag beklagar precis som den föredragande förseningen med flera år och den tid som Europeiska kommissionen förslösat, år som skulle ha kunnat användas till att utveckla åsiktsutbytet mellan de berörda parterna.
Ingen av oss kan finna någon rimlig anledning till att förneka behovet av lagstiftning på detta område, och enligt min åsikt är inte frågan om ett frivilligt eller obligatoriskt skyddssystem aktuell. Erfarenheten från Luxemburg har visat hur ineffektivt det är att lita till frivilliga inbetalningar. Anledningen till detta misslyckande är helt uppenbar. De små och medelstora företagen och rörelseidkarna dignar i alla unionens länder redan under tyngden av allehanda skatter och avgifter, som de stora multinationella bolagen för övrigt alltför lätt undslipper.
Därför är det vår plikt att inte bara ålägga medlemsstaterna att organisera det sociala skyddsnätet för medhjälpande makar och makor, utan också att ge korrekt information till berörda löntagare och se till att de nationella regeringarna åtar sig att förvalta de inkomna medlen på ett ansvarsfullt sätt, i motsats till vad som är brukligt hos merparten av unionsländernas regeringar, vare sig de sitter till vänster eller höger.

Torres Marques
Herr ordförande, det initiativbetänkande vi behandlar idag, författat av Lulling, som jag vill tacka, är mycket svårhanterat på grund av att det behandlar en grupp på miljoner osynliga arbetar, så osynliga att man i statistiken officiellt klassar dem som inaktiva. Inaktiva eftersom de inte är registrerade som arbetslösa och inte heller söker arbete, eftersom arbete är det de inte saknar. Det är bara så att arbetet inte är varken erkänt eller betalt. Detta förhållande gäller framför allt de oberoende arbetarnas kvinnor, som, när det är frågan om arbetare på landet eller i andra typer av mycket små familjeföretag som förekommer överallt, hjälper dem. Detta berör enligt gjorda studier miljontals personer.
Oavsett om vi talar om gemenskapens lagstiftning eller om nationell lagstiftning, kolliderar denna med en verklighet mycket långt från lagens andemening, när man uttryckligen talar om medhjälpande makor och makar till egna företagare, vilket är fallet med den portugisiska lagstiftningen.
Kvinnorna ser det många gånger som sin skyldighet att hjälpa sina makar eller sambor gratis och betraktar detta enorma arbete, utan att det för den skull tas med i ländernas beräkning av nationalprodukten, som en skyldighet som följer av att vara maka. Om vi till detta faktum lägger frånvaron i lagen och av rättigheter denna ger, förstår man varför vi talar om osynliga arbetare. De arbetar men tjänar inget. De arbetar men har inga sociala rättigheter, även om lagen förutsäger detta.
Det är därför jag instämmer med förslagen i betänkandet, och med de ändringar som hjälper till att lyfta fram hela denna arbetande grupp, obligatorisk inskrivning av medhjälpande makar och makor i socialförsäkringssystemet, skyldighet för medlemsstaterna att inte enbart vidta lämpliga juridiska åtgärder, utan också att anstränga sig för att se till att dessa åtgärder verkligen tillämpas, stimulansåtgärder för de familjeföretag som uppfyller dessa skyldigheter, är alla förslag som måste stödjas. Det är därför väsentligt att kommissionen förbereder ett nytt direktiv i denna fråga, både utifrån social synvinkel och från ekonomisk. Det finns slutligen många fler arbetare, det är bara det att de inte räknas med i varken BNP eller i socialförsäkringssystemet.
Förslagen förefaller mig också, vad gäller flexibiliteten i systemet och anpassningen till företagens storlek, vara väl genomtänkta, vilket också gäller förslaget att dessa kostnader för socialförsäkringen, i de mycket små familjeföretagen, bör vara avdragsgilla i företagets bokföring.
Avslutningsvis ber jag också förbunden för oberoende arbetare att de skall se det som sin strikta skyldighet att också kämpa för respektive medlemmars makars och makors sociala situation.
Jag gratulerar därför återigen föredraganden och hoppas att detta förslag, som Europaparlamentet säkerligen kommer att anta idag, snabbt kommer att bli till ett förslag till direktiv på kommissionens bord.

Thyssen
Ordförande, jag vill gratulera kvinnoutskottet och framför allt föredragande till initiativet att lyfta fram situationen för medhjälpande makar och att lägga fram förslag till att nu äntligen skapa en stadga för en kategori av befolkningen som är stor till antalet, men liten i statistiken. Jag hoppas snart få höra att kommissionen finner inspiration i det till lagstiftande arbete.
Ordförande, jag följer denna dossier redan sedan långt innan riktlinjen från 1986 och jag har alltid frågat mig om stadgan för medhjälpande makar skulle vara lika tom och betydelselös om sammansättningen av denna grupp var övervägande manlig. För mig är situationen för de medhjälpande makarna i allra högsta grad en värdemätare för den ännu befintliga diskrimineringen mellan män och kvinnor. I mitt land, ordförande, det är Belgien, är medhjälpande makar den enda gruppen människor som är permanent yrkesverksamma utan att hamna inom tillämpningsområdet för en förpliktad social stadga. Men den består då också till 97 % av kvinnor.
Denna situation kan naturligtvis inte ses avskild från den ännu ringa närvaron av kvinnor i professionella och interprofessionella organisationer och i det politiska beslutsfattandet. Om kvinnor inte sitter vid bordet där, tas deras intressen inte till vara så särskilt bra. Vad vi måste komma fram till i alla medlemsstater i Unionen, är vare sig mer eller mindre än en stadga som vilar på samma automatik som den för egenföretagare, jordbrukare och fria yrken, det betyder en stadga som ger social och juridisk trygghet för varje risk som lämpar sig för det. På medaljens baksida sitter säkert en prislapp, men där, där ingen ifrågasätter principen " den som ger, får tillbaka något" för de respekterade egenföretagarna, dyker allehanda invändningar upp när det handlar om de medhjälpande makarna till dessa företagare.
Ordförande, jag avslutar med tanken att, faktumet att vi måste peka på detta år 1997 inte bara är obegripligt utan egentligen skandalöst.

Papoutsis
Herr ordförande, kära ledamöter, jag skulle först och främst vilja tacka utskottet för kvinnors rättigheter, och särskilt föredraganden Lulling, för deras utmärkta arbete. Betänkandet som vi har diskuterat idag utgör ett klart bevis på Europaparlamentets intresse av att främja frågan om lika möjligheter och lika behandling av kvinnor och män. Jag tror att frågan om lika behandling av kvinnor som deltar i en egenföretagande makes verksamheter har en särskild betydelse. Som ni känner till bemöttes denna fråga för första gången på gemenskapsnivå 1986, med godkännandet av rådets direktiv 86/613/EEG, den 11 december 1986. Efter utvärderingen av de åtgärder som medlemsstaterna vidtagit inom detta område, konstaterades det, såsom det också tydligt uppgavs i betänkandet, att många åtgärder ännu återstår, lika mycket beträffande det sociala skyddet som beträffande ståndpunkten och erkännandet av makars roll som anställda i familjeföretag. Liksom Gröner betonade, får vi inte glömma att bristen på framsteg i denna fråga delvis speglar den traditionella uppfattningen om makars roll i familjeföretaget. En uppfattning som inte gör någon skillnad mellan samlivet i äktenskapet och i företaget. I verkligheten finns det en tendens att makars insatser i familjeföretaget anses självklara, som en förlängning av den äktenskapliga plikten. Bristen på framsteg speglar också de svårigheter som existerar beträffande anpassningen av socialförsäkringssystemen, samt också beträffande de utgifter som följer på denna anpassning av familjeföretagen, i vilka de två makarna arbetar gemensamt. Europakommissionen känner till dessa problem. Den har finansierat många studier, utifrån vilka vi konstaterar att det finns ett viktigt tomrum beträffande socialskyddet för medhjälpande kvinnor. Men samtidigt är det ett faktum att vanligtvis framhävs inte de existerande möjligheterna till frivillig försäkring eller erhållandet av en separat rättslig status. Jag skulle på den här punkten vilja betona att frågan om medhjälpande makar innefattas i målen för det fjärde åtgärdsprogrammet på medellång sikt om lika möjligheter. Europakommissionen har åtagit sig utförandet av en försiktig utvärdering av situationen samt omfattande förhandlingar med alla intresserade parter. Vårt mål är att undersöka möjligheten av ett förslag till ett ändrat direktiv som skall överensstämma med de verkliga behoven som existerar på detta område. De rundabordssamtal som ni välkomnade i ert betänkande och aktivt deltog i, förordar ett forum för diskussioner om denna fråga. Men för att förstå de existerande hindren för ett främjande av socialskyddet för medhjälpande kvinnor, behöver vi mera information om deras synpunkter samt angående yrkesorganisationernas ställning. Av denna anledning behöver vi anpassa åtgärder och politik som kan variera med tanke på dessa hinders invecklade natur, men också eftersom socialskyddet för medhjälpande makar har koppling till frågor som erkännandet av deras roll inom familjeföretaget, såsom Kestelijn-Sierens så tydligt betonade, och även Thyssen. Idag lägger vi märke till viktiga förändringar i samhället. Kvinnorna önskar spela en mera aktiv roll på alla nivåer av arbetsmarknaden, liksom Torres Marques betonade. Vi står emellertid inför svårigheter och huvudsakligen en brist på finansiering, som Ribeiro mycket klart betonade. Vi står inför problem som bristen på lämpliga tjänster för rådgivning till företagen. Bristen på lämpliga insatser från yrkesorganisationernas sida och bristen på erkännande av kompetens. Omstruktureringen av jordbruket, för övrigt, och förändringarna inom den allmänna jordbrukspolitiken kommer radikalt att ändra livet inom jordbruket och inom denna ram måste förbättringen av kvinnornas status i familjeföretagen inom jordbruket utgöra en prioritering såsom Flemming betonade. Alla dessa faktorer måste utvärderas samtidigt under diskussionerna av frågan om egenföretagarna och deras medhjälpande makar. Herr ordförande, jag skulle ännu en gång vilja tacka parlamentet för stödet som det ger i frågan om lika möjligheter och än en gång lyckönska Lulling till hennes utmärkta betänkande. Jag är säker på att vårt samarbete kommer att fortsätta med samma prioriteringar och samma mål. Idag måste frågan om lika möjligheter mellan kvinnor och män kraftigt betonas, för att vi skall kunna svara mot vår tids krav och för att på ett mera effektivt sätt utveckla politiken angående integreringen av kvinnorna på arbetsmarknaden. Jag tackar er så mycket.

Ordföranden
Tack så mycket Papoutsis. Jag överlämnar nu ordet till föredragande Lulling.

Lulling
Herr ordförande, jag skulle hjärtligen vilja tacka herr kommissionsledamot Papoutsis för hans mycket positiva tal och jag skulle vilja hålla fast vid vad han sade: Kommissionen kommer att lägga fram ett förändrat förslag till direktiv. Eftersom herr Flynn inte kunde vara med idag, skulle jag vilja ge uttryck för min förhoppning att herr Papoutsis vackra ord kommer att åtföljas av herr Flynns handlingar.

Ordföranden
Tack så mycket Lulling.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Före omröstningen om ändringsförslag 4

Lulling
Herr ordförande, jag skulle vilja fästa kammarens uppmärksamhet på hur viktig denna ändring är, eftersom vi i vår text talade om att basera inbetalningarna till socialförsäkringssystemet på personlig inkomst. Detta är mycket riktigt ett högst olämpligt uttryck, eftersom den avgift man erlägger för en obligatorisk försäkring aldrig baseras på personlig inkomst, utan på inkomst från förvärvsarbete. Ändringen preciserar detta. Jag skulle därför vilja att denna ändring antogs precis som den andra formuleringen, eftersom den är bättre än min, som talade om att utgå från den högsta socialförsäkringsavgiften. Den andra formuleringen talar om att utgå från ett schablonmässigt uppskattat belopp.
Jag tror att detta är en viktig detalj, men om kollegorna inte kan godta den andra delen vill jag ha en separat omröstning om den första, eftersom det är omöjligt att ta ut avgifter på personlig inkomst. Detta görs inte någonstans, vilket jag insisterar på.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Fällor av saxtyp
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är muntlig fråga (B4-0002/97) från Collins för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd till kommissionen om Europeiska kommissionens ståndpunkt angående lagstiftningen om saxfällor.
Jag överlämnar härmed ordet till Collins.

Collins, Kenneth
Herr ordförande, detta är den aldrig avslutade berättelsen om saxfällor. Det är den tråkiga berättelsen om dåligt uppförande från kommissionens sida. Ledamöterna vet att saxfällor är en särskilt otäckt sätt att fånga vilda djur för pälsindustrins räkning, ett sätt som åsamkar djuren stark och onödig smärta. Ledamöterna vet också att förra årets betänkande om saxfällor av Carlos Pimenta, vilket efterlyste ett förbud av dem, stöddes av en överväldigande majoritet i kammaren.
Den 9 december förra året följde miljörådet vår linje och krävde ett fullständigt genomförande av kommissionen. Detta var den 9 december. Den 18 december förkastade kommissionen bestämt detta krav. Så parlamentet röstade för det förra året. Rådet röstade för det i december och den 18 december, kommissionen som inte är vald och inte heller ansvarig inför någon, förkastade våra krav.
Pimenta-betänkandet fordrar humana fångstprocedurer och skrevs på ett klokt sätt i och med att det undvek en konflikt med Europeiska unionens åtaganden i enlighet med GATT och WTO. Det går till och med så långt att det vill ålägga ett förbud för skinn från djur som har fångats i saxfällor och häva detta förbud när avtal har ingåtts med tredje länder för att få stopp på användningen av saxfällor. Detta avtal skulle inte ens vara tvunget att vara i kraft för att förbudet skall hävas. Det skulle helt enkelt bara avtalas. Europaparlamentet lyckades att slå ett slag för principen och samtidigt ge tredje länder ett lämpligt manöverutrymme.
Ändå hör vi nu att kommissionen överväger att lägga fram förslag till en ny förordning som försöker att göra undantag för Ryssland och Kanada. Detta går inte att rättfärdiga. Det uppvisar ett fullständigt åsidosättande av parlamentets demokratiska röst, såväl som rådets beslut. Jag har skrivit till ordförande Santer och i förmiddags fick jag ett svar från honom. Jag kan inte acceptera detta svar. Det är ett modigt försök att försöka rättfärdiga det orättfärdiga. Kommissionen måste förstå att frågan om saxfällor är en fråga om djurens väl och ve.
Det handlar inte bara om handel. Kommissionen kan inte låta principen sammanfattas i en önskan att blidka handelspartners. Den måste visa upp samma mod som våra demokratiska principer. Vår kommissionsledamot och vår kommission måste sluta upp med att vara WTO: s företrädare i Europa och börja agera språkrör för Europeiska gemenskapen i WTO. De har vänt upp och ner på prioriteringarna.
(Applåder) Det är därför frågan tas upp idag, därför att rådet för allmänna frågor sammanträder nästa vecka och miljörådet sammanträder i mars. Kommissionen måste inse vilket getingbo det har stuckit in näsan i genom sitt beslut och jag ber den att idag berätta för oss hur den får sitt beslut att gå ihop med respekt för demokratins väsen. Jag skulle vilja att kommissionen berättar för denna kammare varför lagstiftning som den har antagit inte tillämpas och jag skulle vilja att kommissionen ger kammaren garantier att den kommer att samråda både med parlamentet och rådet innan den antar varje form av internationellt avtal om saxfällor.
Till sist så kräver jag att kommissionen under denna förmiddag berättar klart och tydligt för oss att det inte finns några omständigheter, och inte heller kommer bli, då den kommer att försöka skapa lagar som undviker nödvändigheten i att samråda med Europaparlamentet och undviker nödvändigheten i att observera miljörådets önskemål. Jag hoppas att kommissionen kan ge oss dessa garantier under denna förmiddag.
(Applåder)
Papoutsis
Herr ordförande, parlamentsledamöter, från första början skulle jag vilja underrätta er om att ordförande Santer svarade genom en skrivelse, den 4 februari 1997, på skrivelsen från Collins från den 23 december 1996.
I sitt svar förklarade ordförande Santer med tydlighet och i detalj Europeiska kommissionens synpunkter angående denna konkreta fråga. Förordningen gäller fullt ut och tillämpas vad gäller de föreskrifter som refererar till gemenskapens import. Svårigheter kvarstår uteslutande med avseende på tillämpningen av åtgärder gällande utrikeshandeln i förordningen i fråga.
Men tillåt mig att påminna om utgångspunkten. Rådets förordning (EEG) 3254/91, om fällor av saxtyp förutser för tredje land två skilda möjligheter till kringgående av de handelsrestriktioner som Europeiska unionen ålägger pälsimporten, antingen med förbud mot användning av fällor av saxtyp eller med användning av fångstmetoder som överensstämmer med internationella avtal om modeller för humana fångstmetoder. Denna valmöjlighet som tillåts i tredje land vittnar om lagstiftarens avsikt beträffande internationella modeller, om en lösning av frågan om överensstämmelsen mellan de handelsåtgärder som förutses i förordningen och de internationella handelsreglerna. Men olyckligtvis, som ni känner till, hade de internationella modellerna inte ännu inte föreskrivits när förordningen från den 1 januari 1996 trädde i kraft. Och detta på grund av det misslyckade internationella standardiseringsarbetet, vilket kommissionen inte har någon möjlighet att påverka. Följaktligen var tillämpningen av förordningen outförbar under dessa förutsättningar och för de mål som definierades i texten. På grund av detta beslutade kommissionen i november 1995 att uppskjuta tillämpningen av förordningen under ett år och att föreslå rådet en ändring av förordning 3254/91. Målsättningen var särskilt att få till stånd förhandlingar om ett internationellt avtal om modeller av humana fångstmetoder med de huvudsakliga pälsexporterande länderna, d.v.s. USA, Canada och Ryssland.
Fram till nyligen stödde rådet närmandet som kommissionen föreslog, vilket direktiven som gavs till kommissionen i juni 1996 särskilt vittnar om. Dessa direktiv avser förhandlingar om avtal angående modeller för humana fångstmetoder. Europaparlamentet, under den första behandlingen av den föreslagna ändringen av förordning 3254/91, stödde också förhandlingarna om ett sådant avtal, men hänvisade samtidigt till den omedelbara tillämpningen av handelsrestriktioner som förutses i förordning 3254/91 och bevarandet av dess giltighet ända tills dess att avtalet i fråga har gjorts upp.
Det är inte sant att Europeiska kommissionen var okunnig om denna hänvisning. Tvärtom så ansåg vi att tillämpningen av förbudet mot pälsimporten inte skulle bidra till skapandet av lämpliga avtal för genomförandet av konstruktiva förhandlingar. Värdet av ett internationellt avtal som för första gången skulle föreskriva regler för kontrollen av handeln bör inte undervärderas.
Som ni vet skrev i december 1996 Europeiska gemenskapen, Canada och Ryssland under en överenskommelse angående internationella modeller för humana fångstmetoder. Kommissionen drev förhandlingarna i fråga i gemenskapens namn helt och hållet i överensstämmelse med fördraget. Kommissionen bekräftar särskilt att denna överenskommelse för det första är fullt konsekvent och förenlig med föreskrifterna i förordning 3254/91 och för det andra fullständigt överensstämmande med de direktiv som rådet lade fram till kommissionen i juni 1996. Kommissionen är också övertygad om att denna nära förbundna, ambitiösa och rättsligt förpliktigande överenskommelse utgör det bästa medlet för en försäkran om en konkret förbättring av skyddet av djur som fångas med fällor i Nordamerika, Ryssland och Europa. Denna överenskommelse bevarar samtidigt kontrahenternas legitima handelsintressen.
Avsaknaden av en överenskommelse skulle emellertid sannolikt leda fram till oenigheter beträffande handeln, vilket skulle göra det omöjligt att lyckas med något rörande skyddet av djuren. Dessutom skulle avsaknaden av en överenskommelse få grundläggande negativa ekonomiska och sociala konsekvenser både för Europeiska unionen och för tredje land i fråga, huvudsakligen för den inhemska befolkningen. Vi kan gå längre, en oenighet beträffande handeln skulle underminera trovärdigheten för gemenskapens handelspolitik som alltid tydligt är emot användandet av ensidiga handelsåtgärder med extraterritoriell giltighet. Sålunda överlämnade kommissionen, alltså den 24 januari 1997, ett resolutionsförslag till rådet angående Europeiska gemenskapens godkännande av denna överenskommelse. Naturligtvis enligt bestämmelserna i fördraget, ombads rådet att formulera sin åsikt med anledning av detta konkreta förslag. Samtidigt tog kommissionen itu med de nödvändiga arbetet rörande tillämpningen av förordning 3254/91, såsom den ombetts av miljörådet den 9 december. Kommissionens förordning rörande de intyg som importörerna är skyldiga att visa upp för gemenskapens tullmyndigheter före importen av pälsar publicerades t.o.m. i den officiella tidningen. Angående förteckningen över tredje land gäller fortfarande kommissionens förfarande som omnämns i artikel 5 i förordning 3254/91.
Slutligen, och i enlighet med miljörådets anvisningar från den 9 december, tog kommissionen kontakt med tredje land i fråga. Målet med dessa kontakter var undersökningen av möjligheterna av en ändring av överenskommelsen som skrevs under av Canada och Ryssland. Och jag vill underrätta er om att de senaste dagarna har vissa möten hållits i New Orleans den 14 februari och i Ottawa den 17 och 18 februari, för att överlämna miljörådets anhållan till länderna i fråga. Dessa kontakter har fram till i detta ögonblick inte burit frukt och kommissionen väntar nu på ytterligare direktiv från rådet för att kunna gå vidare.
Jag vill försäkra er om att Europeiska kommissionen inte bara respekterar och accepterar parlamentets roll och den parlamentariska kontrollen men, som ni vet, så har vi upprepade gånger bevisat att vi på alla sätt försöker, och även vidare utifrån den institutionella ramen som definieras av fördragen, att samarbeta med Europaparlamentet, särskilt i dessa frågor som inte bara är känsliga för de ekonomiska aktiviteterna, utan som huvudsakligen berör känsligheten hos den europeiske medborgaren. Sålunda vill jag alltså nu försäkra er om att kommissionen kommer att fortsätta att hålla parlamentet underrättat om utvecklingen i denna fråga.

Kellett-Bowman
Herr ordförande, jag skulle vilja ställa en fråga till kommissionsledamoten om vad han just sagt. Han hänvisade till sannolikheten att få detta operationellt i december. Eftersom vi i huvudsak har att göra med det norra halvklotet, håller han inte med om att det är ganska löjligt att ha stoppdatum halvvägs in i jaktsäsongen? Skulle det inte vara mer logiskt om det skedde denna sommar?

Ordföranden
Tack så mycket Kellett-Bowman. Jag tror inte att det här är en ordningsfråga. Det är nog snarare en kronologisk fråga. Flexibiliteten på fredagarna tillåter mig dock att överlämna ordet till kommissionsledamoten ifall denne önskar svara på Kellett-Bowmans kronologiska bekymmer.

Papoutsis
Herr ordförande, jag skulle vilja försäkra Kellett-Bowman om att denna mekanism kommer att utlösas när vi lyckas med att få till stånd den överenskommelse som skall tillåta att tillämpningen accepteras av alla medlemsstaterna.

Pollack
Herr ordförande, eftersom kommissionen inte har kommit någonstans med dessa ytterligare förhandlingar, har den styrt in sig själv i en ytterst ohållbar position om förordningen om saxfällor. Den har inte bara trotsat parlamentet utan har också trotsat ministerrådet vilket är sensationellt. I den oreglerade handelns intresse förväntar sig kommissionen helt allvarligt att Europeiska unionen skall lägga sig ned och gnaga av sig sitt eget ben precis som 600 000 pälsdjur som fångas i dessa barbariska saxfällor varje år i Kanada så att moderiktiga kvinnor i Europa kan bära päls, och pälsbranschen och den kanadensiska staten kan fortsätta att tjäna miljontals med dollar. Detta är de fällor som den kanadensiska regeringen inte tycker är grymma.
Allt startade med tonfisk/delfinfrågan då handeln vann över miljöbehoven. Nu är kommissionen beredd att offra vad många känner är det mjuka alternativet - pälsdjur - både vad gäller saxfällor och kosmetikabranschen, under föresvävningar om att vinna frihandelsfördelar. Detta duger inte! Den här affären med WTO håller fullständigt på att löpa amok, och det gör även kommissionen. Det så kallade avtalsutkastet om saxfällor med Kanada och Ryssland representerar inte så mycket en kompromiss som en underskrift av sin egen dödsdom. Artikel 13 säger till exempel: " Ingen part får införa handelsbegränsande åtgärder för päls och pälsprodukter som härstammar från någon annan part" . Detta gör ju fullkomligt narr av vår lagstiftning!
Inför Kanadas envisa vägran att sluta med användningen av saxfällor har kommissionen, utan att bry sig om sitt mandat från sina europeiska herrar, helt enkelt sagt: " OK, fortsätt ni med era grymheter så fortsätter vi att köpa era pälsar - allting är bara bra!" Fler än 60 länder världen över, naturligtvis inklusive Europeiska unionen, har förbjudit användandet av saxfällor så det finns inte någon orättvis inhemsk fördel för Europeiska unionen här.
Dessutom innehåller artikel 20 i GATT det perfekta försvaret för ett importförbud enligt åtgärder som är acceptabla om de är nödvändiga för att skydda den allmänna moralen. Den allmänna moralen behöver skyddas. Civiliserade länder kan inte stå ut med att offra den allmänna anständigheten och miljömål på frihandelns altare. Det måste finnas vissa gränser och förordningen om saxfällor fastställer den gräns som vi vill skall tillämpas i detta särskilda fall. Vi vill att kommissionen visar att den har en ryggrad.

Pimenta
Herr ordförande det är beklagansvärt att Sir Leon Brittan än en gång gömmer sig bakom kollegorna i kommissionen, som inte bär skulden och inte är här för att diskutera det som han enbart är ansvarig för.
Och det tal kommissionsledamot Papoutsis höll, ta inte detta personligt, för det är inte ert tal, det är Leon Brittans tal, är en samling lögner.
För det första, förordningen från 1991 gäller, den har inte upphävts genom något juridiskt dokument godkänt av parlamentet och rådet. Kommissionen genomförde den inte. Kommissionen drog tillbaka den genom ett brev från två generaldirektörer. Detta är utifrån rättslig synpunkt otillåtet.
För det andra herr Brittan, förkastades förordningen från 1996, som, vilket sagts här idag, presenterats av kommissionen, vid första behandlingen här i parlamentet, som röstade mot kommissionens förslag. Ministerrådet gjorde ingenting åt detta, det godkände aldrig den gemensamma ställningen. Så långt från kommissionens ståndpunkter står man.
I tredje lögnen, herr kommissionsledamot, sas att det avtal som tecknats med Kanada överensstämde med mandatet från rådet. Just detta råd sa den 9 december i sitt beslut att detta avtal med Kanada inte var i linje med det mandat som givits.
Sluta ljuga herr kommissionsledamot Leon Brittan! Vi kan diskutera seriöst. Vad jag inte kan tillåta är att ni kommer hit och leker med de demokratiskt valda parlamentariker som har som uppgift att övervaka legitimiteten i beslutsprocessen. Det handlar här om en fråga om att vara seriös och en annan fråga om respekt för institutionerna. Jag känner mig förolämpad av det sätt på vilket ni, herr kommissionsledamot, kommer hit och ljuger!
Slutligen skulle jag villa ställa två frågor. Som ordförande Ken Collins uttryckte det, vilken är den juridiska grund som dessa avtal med Kanada och Ryssland skall ges? Tänker kommissionen försöka byta ut samarbetsförfarandet mot ett enkelt rådgivningsförfarande med detta parlament? Är det detta kommissionen har för avsikt att göra, att åsidosätta Europaparlamentet? Och slutligen, var någonstans finns pengarna till den vetenskapliga utredningen avseende mer humana metoder att få fram djur?

Eisma
Ordförande, jag tänker inte upprepa den sorgliga historien i denna dossier. Ken Collins, kollega Carlos Pimenta har alldeles utmärkt sagt det. Vår grupp står helt bakom er åsikt och ändå måste jag konstatera med anledning av det korta svaret som kommissionsledamoten gav, att i hela denna dossier tycks handelsintressena väga mycket tyngre än djurvälbefinnande och demokratiska principer. Han sa: om vi hade genomfört det hade vi fått stora problem inom ramen för ekonomiska förbindelser och handelsintressen. Det är fel utgångspunkt om det redan finns en riktlinje från 1991 som säger: låt djurvälfärd ha företräde framför handelsintressen, och om kommissionsledamoten och hela kommissionen inte gör något åt det.
Jag tycker att det är en mycket dubiös roll som kommissionen har spelat i denna obehagliga saxfälleaffär. Kommissionen har handlat mot det Europeiska ministerrådets vilja, mot Europaparlamentets vilja. Alla ville vi ha, så väl ministerrådet som parlamentet, importförbud på päls från länder som fortfarande arbetar med saxfällor. Detta beslut från den Europeiska kommissionen går helt och hållet mot alla tidigare avtal. Kommissionsledamot och ni, kollegor gå och titta på videofilmerna, då ser man plötsligt på vilket grymt sätt dessa djur fångas. Det är ingen resolution, ingen åsikt från parlamentet mot jakt, utan det handlar om en grym fångstmetod. Vi hoppas, nu när kommissionen hotar att avstå från ett importförbud och helt går in på ett innehållslöst avtal och ett avtal utan tvång, med de pälsexporterande länderna, att det europeiska ministerrådet nu snabbt skall ingripa och låta importförbudet träda i kraft för den Europeiska unionen och rätta den europeiska kommissionen.

Van Dijk
Ordförande, detta parlament kämpar nu redan sedan två år mot kommissionen för att se till att importförbudet för päls som erhållits genom saxfällor nu äntligen kommer till stånd. Vi går från den ena överraskningen till den andra. Först skjuts förordningen upp och nu föreslås en kompromiss som verkligen inte kan uppfattas som en kompromiss. Kommissionen har lyckats hota det enda landet som ville genomföra denna förordning i rätt ögonblick med rättsliga följder. Hur är det möjligt. Har kommissionen verkligen tänkt ut att det är smartare att lägga fram denna så kallade kompromiss, detta avtal, för rådet för allmänna ärenden i stället för miljörådet eftersom rådet för allmänna ärenden kanske är känsligare för handelsargument och mindre känsligt för djurvälbefinnande? Det är övertydligt att kommissionsledamot Brittan här har vunnit över kommissionsledamot Bjerregaard.
Jag vill göra en vädjan. Det första är vädjan till rådsordförande Van Mierlo för rådet för allmänna ärenden att inte acceptera denna punkt på sammanträdet för rådet för allmänna ärenden och hänvisa det till miljörådet där det hör hemma. Herr Van Mierlo skulle blamera sina kollegor miljöministrar och göra dem till åtlöje om han skulle acceptera det. Miljöministrarna, som ju i en övervägande majoritet har låtit veta att de inte vill acceptera detta avtal.
Jag gör en enträgen vädjan till kommissionen att nu äntligen sluta att välja minsta motståndets väg och även i WTO-sammanhang ta upp miljödebatten, djurvälbefinnandedebatten och naturdebatten. För det är mer än tydligt att det finns brister i WTO-sammanhang och att vi, om vi vill rädda något här, måste ta upp denna påträngande fråga på föredragningslistan och se till att vi vinner där.

Ordföranden
Jag har mottagit ett resolutionsförslag i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen.

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Efter kommissionsledamotens svar välkomnar jag i hög grad inlämnandet av den muntliga frågan från herr Collins vid denna tidpunkt. Till följd av den ofullständiga kännedomen om förhandlingsresultaten mellan EU, Canada och Ryssland, om vilket vi redan har hört flera kritiska röster, är det hög tid att kommissionen utförligt informerar parlamentet. Det överraskar mig lite grand, hur länge det kan dröja till dess att detta hus informeras någorlunda om fördragsförslaget, medan lobbyister och andra grupper förfogar över färdiga fördragstexter. Med det beslut som skall antas idag måste parlamentet - herr ordförande, ni har tacknämligt nog påpekat detta - även ge nya impulser i detta hänseende.
Jag stödjer även den innehållsmässiga målsättningen i det föreliggande förslaget till resolution, i vilket ståndpunkten i fråga om fällor av saxtyp betonas. Fällor som är plågsamma för djur måste försvinna, och det över hela världen! Andra fällor får endast användas om de inte är plågsamma för djur. Detta måste vara grundsatsen! Detta innebär att vi i det fortsatta förfarandet måste orientera oss i riktning mot herr Pimentas betänkande från förra året, som tog upp de mångsidiga aspekterna av problemet. Dessa är: förbud mot fällor som är plågsamma för djur, utvecklande av internationella normer för humana fällor, hänsynstagande till ursprungsfolks särskilda roller och situationer och klarläggande av det handelspolitiska sammanhanget.
Samtidigt skulle jag ändå vilja varna för att en motsatt effekt kan uppnås av allt för ambitiösa åtgärder. Som ett negativt exempel kan man nämna Brent Spar, som förlorade mycket trovärdighet genom falsk information.
Aktionen under förra veckan med de många papper, som fladdrade ner på ledamöternas bord, sköt enligt mitt förmenande över målet. Jag har verkligen inget emot lobbyister, men i sakens intresse är det emellertid nödvändigt med en balanserad argumentation. Vi kommer bara att lyckas uppnå en förändrad inställning i de berörda länderna, om vi bemöter människorna där på ett trovärdigt sätt. Detta gäller närmast ursprungsfolken, som berörs direkt. Vi måste dessutom ta hänsyn till deras kulturella egenarter och vi bör även dra motsvarande slutsatser efter behandlingen av resultaten.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag är i det här parlamentet en av dem som hör till arbetsgruppen jakt och även företräder djurskyddet, för jag är övertygad om att en riktigt jaktintresserad, en riktig jägare, samtidigt är djurskyddare. Just som en sådan skulle jag vilja säga att jag tackar herr Collins med hela mitt hjärta för att han åter igen har tagit upp frågan om dessa omänskliga fällor. Jag har suttit i det här parlamentet i 18 år nu och jag kan säga er att det har dragit ut på tiden, och jag måste med beklagan fastställa att det från kommissionens sida om och om igen har utförts " förskjutningsmanövrer" och " fördunklingsmanövrer" , som inte har tillåtit oss att äntligen komma till ett klart beslut. Vi har ju fattat några beslut, men de har sedan med olika undanflykter inte tillämpats.
Här skulle jag vilja lägga särskild vikt på en punkt: Det talas nu mycket om humanitära fällor. Det kanske är möjligt att göra sådana, men det som, åtminstone i pressen, betecknas som humanitära fällor, är nästan lika omänskliga som de hittillsvarande fällorna var. Att man helt enkelt drar över fällorna med lite gummi, gör inte någon skillnad för benen. Tragedin är ändå den att djuren, i synnerhet i Canada, ibland i dagar måste leva under fruktansvärda förhållanden i fällorna.
Jag anser därför att det är vår absoluta skyldighet att på allvar göra kommissionen uppmärksam på att vi äntligen inte bara vill komma med ord, utan även handlingar. Jag anser att man inte skall åka till New Orleans, och gud vet vart man annars åker, man ska slutligen handla, och nämligen från vår sida. Jag vet att det finns ett stort motstånd, men motståndet finns där just för att övervinnas. Jag ber därför kommissionen - som jag just även röstade för med Böge-förslaget, eftersom jag anser det vara riktigt att ställa den ett ultimatum - att ändå se upp, för vårt tålamod håller långsamt på att ta slut.

Papoutsis
Herr ordförande, jag skulle först och främst vilja tacka de ärade parlamentsledamöterna för deras inlägg, oberoende av tonen eller den kritik som de framförde.
Jag känner för övrigt mycket väl till att i denna sal tjänar vi alla demokratin och följaktligen respekteras alla synpunkter förutsatt, naturligtvis, att vi alltid refererar till sanningen och till verkligheten.
Jag skulle först av allt vilja referera till Pollacks och Eismas kommentarer, som avsåg frågan om hur det kom sig att Europakommissionen har godkänt avtalet med Canada och Ryssland, vilket inte förutser ett totalt förbud för fällor av saxtyp.
Jag skulle vilja säga er, liksom jag för övrigt sa i mitt tal, att kommissionen känner till att avtalet framkallar vissa problem just av den anledningen att det inte formellt förutser förbudet av alla typer av saxfällor. På denna punkt består emellertid vissa missförstånd och jag skulle vilja att ni tillät att jag förklarar dem:
Jag tror att vi alla kommer ihåg att förordning 3254/91 angående fällor av saxtyp förutser två skilda möjligheter till kringgående av Europeiska unionens handelsrestriktioner för pälsimportörer och, som jag sa tidigare, dessa två möjligheter är antingen förbudet av användning av fällor av saxtyp eller användning av fångstmetoder som överensstämmer med internationella avtal om modeller för humana fångstmetoder.
Det skulle emellertid vara orimligt och juridiskt ogrundat att kräva av tredje land att även uppfylla dessa två alternativa fall därför att, och jag upprepar, avtalet förutser att det är alternativa fall. Avtalet med Canada och Ryssland överensstämmer helt tydligt med det andra fallet och följaktligen är det inte bara i överensstämmelse med förordning 3254/91 utan stödjer den i handling genom att förutse liknande internationella överenskommelser angående modeller av humana fångstmetoder.
Dessa länder skulle aldrig delta i förhandlingar på någon som helst annan grund och detta framförde de tydligt från allra första stund eftersom de, trots våra försök att tvinga dem till motsatsen, aldrig skulle dela synpunkten att alla fällor av saxtyp är fullständigt brutala eller mer brutala än alla fångstmetoder som används i stor omfattning i Europeiska unionen.
Fram till nyligen stödde rådet detta närmande och det vittnar de direktiv om som rådet överlämnade till kommissionen i juni 1996, direktiv som emellertid inte innehåller någon begäran beträffande ett förbud av någon konkret typ av fällor, inklusive fällor av saxtyp. Avtalet överensstämmer helt och hållet med direktiven i fråga.
Slutligen beträffande påpekandena av Pimenta, och som denne personligen känner till, så respekterar och uppskattar jag särskilt både hans arbete och hans närvaro under många år i Europaparlamentet, men jag skulle vilja säga att de inte är helt korrekta. Kommissionen följer föreskrifterna i Fördraget och det förfarande som fastställs i artikel 228, i enlighet med rådets föreläggande.
Europaparlamentet vet också mycket väl att rådet är det som beslutar om det skall vara miljörådet eller rådet för allmänna frågor som skall behandla varje ärende. Kommissionen är inte den som föreslår det. Det är alltså inte kommissionen som beslutar utan rådet, om rådet för allmänna frågor skall följa upp ärendet och inte miljörådet.
Europakommissionen följer också alla förhandlingsförfaranden med Europaparlamentet och, som jag sa till er, så ber den, i enlighet med fördraget, om Europaparlamentets åsikt gällande godkännandet av avtalet med Canada.
Beträffande importförbudet, så vidtog kommissionen alla de åtgärder som var nödvändiga för tillämpningen av importförbudet. Medlemsstaterna hade redan kommit överens om förfarandet i fråga innan miljörådet genomförde det. Denna förordning antogs av kommissionen och publicerades i den officiella tidningen i början av januari 1997. Denna förordning som, jag upprepar, överensstämde med rådets direktiv, förutser bland annat att förbudet skulle träda i kraft den första dagen i den tredje månaden efter publiceringen av listan över staterna. Förslaget om listan över staterna presenterades för Cites (Washington-konventionen) den 19 december 1996 och medlemsstaterna uttryckte sin negativa åsikt angående förslaget från denna kommission den 13 januari 1997. Även på grund av detta, och i enlighet med förordningen 3254/91, vidtar kommissionen lämpliga åtgärder för att föra fram detta förslag till rådet och, som jag nämnde i mitt tal, i varje fall skall jag hålla Europaparlamentet underrättat och följa det förhandlingsförfarande som förutses i Fördraget.

Ordföranden
Jag överlämnar härmed ordet till Pimenta som ska gå in på personliga insinuationer.

Pimenta
Herr ordförande, en halvsanning är lika dålig som en lögn. Medlemsstaternas representativa råd förkastade i januari listan över de länder som kommissionen ville ha därför att kommissionen hade inkluderat Kanada och Ryssland, till och med med en ingress som säger att den var av preliminär karaktär. Käre herr Papoutsis, det är inte ert fel. Ni känner inte till detaljerna. Försök inte att skydda någon som inte är värd att skydda.

Papoutsis
Herr ordförande, först av allt vill jag säga att jag inte försöker skydda någon. Jag försöker skydda Europakommissionens auktoritet och beslut och, som ni vet, så fattar Europakommissionen kollektiva beslut och angående grunden till dessa kollektiva beslut så godkänns den av alla de andra institutionella organen och är underkastad parlamentarisk kontroll. Beträffande listan över länderna i fråga, som jag sa tidigare, så har Europakommissionen överlämnat den till rådet. Medlemsstaterna var inte överens, och med anledning av detta blev vi försenade, inte på grund av Europakommissionen, utan på grund av rådets oförmåga att komma fram till ett beslut. För det andra, beträffande rådets direktiv som ni refererade till, som överlämnades till Europakommissionen och som den troget följde, tillåt mig, herr ordförande, att foga rådets protokoll till parlamentets protokoll och ge dem till ert sekretariat.

Ordföranden
Tack så mycket ärade kommissionsledamot.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Ford
Jag kommer att stödja resolutionen och kräva att kommissionen genomför parlamentets önskemål och förbjuder importen av pälsprodukter från djur som fångats med hjälp av saxfällor. Det är inte acceptabelt att frihandelns dogmer skall få tillåtelse att köra över frågan om djurens väl och ve. Saxfällor är det grymmaste straff som kan utdömas till ett djur. Som vi såg denna vecka försöker djur att gnaga av sina egna ben för att undkomma smärtan.
Europeiska unionen och nästan 60 andra länder har förbjudit användningen av saxfällor. Det finns absolut inget skäl, absolut inget rättfärdigande varför vi i frihandelns intresse skulle tillåta att Kanada och Ryssland får exportera sina pälsprodukter till unionen om dessa hade varit olagliga om de hade fångats här.
Kommissionen bör följa parlamentets och rådets önskemål, och viktigast av allt, den överväldigande majoriteten av de europeiska medborgarna, och förbjuda denna grymma import som endast har ett syfte: att göra det möjligt för modemedvetna män och kvinnor att visa upp sin omänsklighet inför djuren.

Sandbæk
Herr ordförande, jag anser det vara anmärkningsvärt att man genom att rösta mot ändringsförslag 3 faktiskt har förnekat fakta, men det skall jag låta vara.
Jag kommer att rösta mot förslaget till beslut, eftersom jag känner mig övertygad om, att ett blint upprepande av kravet på att verkställa genomförandebestämmelserna till förordningen om importförbud av pälsar kommer att hindra, att man förhandlingsvägen når fram till en ordning, som när allt kommer omkring skulle gagna djurens välbefinnande långt mer, ty här ställer vi krav på jakten med fällor både i Kanada, USA, Ryssland och EU, där miljoner djur fortfarande fångas i fällor. Vi uppfyller ju långt ifrån själva de krav, som vi ställer i förordningen. Saxfällor är förbjudna i EU på allmänt, men inte på privat område, och man kan köpa dem med bruksanvisning för att använda dem alldeles utanför Europaparlamentets portar. Fällor används också mest till att fånga skadedjur. Och ett importförbud mot skinn kommer inte att utgöra något incitament till att stoppa bruket av fällor. Avtalsvägen kan vi däremot förbjuda alla former av grymma fällor till gagn för djuren. Jag vet, att man, innan förordningen antogs, förgäves försökte förhandla, men det betyder ju inte, att de nuvarande förhandlingarna kommer att drabbas av samma olycksaliga öde. De förhandlingar, som kommissionen har inlett med Kanada, USA och Ryssland, är det första internationella avtalet, som inriktar sig på välbefinnandet för de djur, som fångas i fällor. Låt oss inte äventyra detta, genom att riva upp grundvalen för dessa förhandlingar, för att i stället få en rättssak hos WTO, som kan dra ut i åratal, utan att den på något sätt gagnar djuren.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Genetiskt modifierad majs
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande muntliga frågor till kommissionen:
B4-0003/97 från Breyer och Lannoye för V-gruppen om genetiskt modifierad majs, som släpps ut på marknaden; -B4-0005/97 från des Places för I-EDN-gruppen om GMO - om genetiskt modifierad majs, som släpps ut på marknaden; -B4-0012/97 från Pasty för UPE-gruppen om genetiskt modifierade organismer; -B4-0013/97 från González Álvarez för GUE/NGL-gruppen om begäran om moratorium mot införande av transgen majs i Europeiska unionen; -B4-0014/97 från Barthet-Mayer och Kouchner för ARE-gruppen om genetiskt modifierad majs, som släpps ut på marknaden; -B4-0015/97 från Roth-Behrendt för PPE-gruppen om genetiskt modifierad majs, som släpps ut på marknaden; tillståndsförfarandet; -B4-0016/97 från Grossetête för PPE-gruppen om genetiskt modifierad majs, som släpps ut på marknaden; Jag överlämnar härmed ordet till Lannoye för en ordningsfråga.

Lannoye
Herr ordförande, på min grupps vägnar vill jag begära att debatten skjuts upp, enligt artikel 131.1 och 131.2 i arbetsordningen och att den skrivs in som första punkt på föredragningslistan under sammanträdesperioden i mars, måndagen den 10 mars.
Varför detta senareläggande? Sir Leon Brittans frånvaro nämndes nyss i samband med den viktiga debatt vi nyss genomfört. Jag konstaterar att Papoutsis representerar kommissionen i denna minst lika viktiga om inte viktigare debatt om genetiskt modifierad majs. Vi har absolut ingenting emot Papoutsis person, men det är uppenbart att Bjerregaard borde ha varit här.
Vi anser att omständigheterna för debatten inte är helt gynnsamma, en sen fredag förmiddag med mycket få närvarande, och att vi därutöver har en kommissionsledamot som inte är insatt i frågan, vilket inte på något vis är en kritik av honom. Därför upprepar jag i enlighet med artikel 131 begäran om senareläggning till den 10 mars, som första punkt på föredragningslistan.
(Applåder)

Ordföranden
Lannoye, jag har rådfrågat artikel 131 i arbetsordningen och ni är i er fulla rätt att göra den här begäran. Men tillåt mig påpeka följande: för det första så är fredag som vilken arbetsdag som helst, och följaktligen borde alla närvarande ledamöter visa lite respekt och betrakta den som sådan. För det andra kan jag inte göra några utfästelser vad gäller vid vilken tidpunkt på föredragningslistan denna punkt skall tas upp inför nästa session. Frågan är helt beroende av utformandet av föredragningslistan.
Vad vi däremot kan fastställa är om den gemensamma debatten skall skjutas fram.
Låt oss därför höra ett yttrande för och ett emot, för att därefter framlägga förslagen för omröstning.
Lannoye, jag överlämnar härmed ordet till er.

Lannoye
Herr ordförande, jag är inte någon specialist på arbetsordningen, men jag är dock läskunnig och konstaterar då att det i artikel 131.1 står att alla politiska grupper kan lägga fram ett förslag som syftar till att senarelägga debatten till en närmare bestämd tidpunkt. Det var ett sådant förslag jag gjorde. " En närmare tidpunkt" är den första punkten på föredragningslistan under sammanträdesperioden i mars, måndagen den 10 mars. Detta tycks mig stå i överensstämmelse med arbetsordningen.

Ordföranden
Jag noterar i varje fall er kommentar och vidarebefordrar den till ordförandekonferensen, som ni säkert vet är den som fastställer föredragningslistan. Jag är säker på att man kommer att beakta ert resonemang, men det här ordförandeskapet kan för närvarande inte göra några utfästelser.
Jag överlämnar härmed ordet till von Habsburg för ett inlägg mot Lannoyes förslag.

von Habsburg
Herr ordförande Jag skulle strikt vilja uttala mig mot herr Lannoyes förslag, inte för att det retoriskt inte har något berättigande, utan för att det helt enkelt betyder att fredagen förstörs som arbetsdag. Vi har ju nu valts för att tjäna våra väljare. Det är helt oviktigt om det är många eller få. Åtminstone här ersätter kvalitet kvantitet. Det har vi upptäckt många gånger och jag ber därför att ni under alla omständigheter röstar emot. Jag tackar herr ordförande för att han också sade detta. Fredag är en arbetsdag liksom alla andra.

Ordföranden
Tack så mycket von Habsburg. Ordförandeskapet skulle aldrig vilja ställa några villkor på omröstningen. Jag har förstått av de skäl Lannoye anförde att det inte bara handlade om en fredag. I det här fallet - eftersom jag alltid pläderar för att alla dagar är lika viktiga, inklusive fredagar - skulle jag inte vilja att man från ordförandeskapets sida ställde några villkor på någon omröstning. Ordförandeskapet måste förhålla sig helt neutral vid omröstningarna, så till den grad att den normalt sett inte röstar.
Jag överlämnar nu ordet till Pailler som skall försvara Lannoyes förslag.

Pailler
Herr ordförande, jag tror att det gäller en synnerligen viktig debatt, som följer på de 118 röster som röstade för ett misstroendevotum mot kommissionen i en mycket närbesläktad fråga. Vi skulle därför vilja att de ledamöter av kommissionen som har kompetens på området närvarar och att tillräckligt många parlamentsledamöter närvarar för att denna debatt får den tyngd och uppmärksamhet den förtjänar.
Igår begärde Caccavale av mycket vaga skäl och fast det var mycket folk i kammaren att hans betänkande skulle senareläggas och vad jag vet var det ingen som tog anstöt. Det var torsdag och betänkandet senarelades. Jag kan inte inse varför vi inte skulle våga senarelägga ett så pass viktigt ärende till ett tillfälle då ledamöterna, liksom kommissionen och kanske även rådet kan närvara.

Ordföranden
Tack så mycket Pailler.
Vi skall nu genomföra omröstningen om begäran om att skjuta upp den gemensamma debatten.
(Parlamentet godkände begäran.) Jag överlämnar ordet till Ford för en ordningsfråga.

Ford
Herr ordförande, angående en ordningsfråga. Jag antar att talarlistan är stängd, så att de ledamöter som inte tyckte att det var viktigt nog att stanna kvar här denna förmiddag inte plötsligt beslutar att detta är en fullständigt fascinerande fråga när det är förlagt till en måndagskväll! Kan ni bekräfta att talarlistan är stängd?

Ordföranden
Ford, ni är en framstående ledamot av utskottet för arbetsordningen och ni känner därför väl till att talarlistan öppnas på nytt inför debatten så att de ledamöter i kammaren som så önskar kan deltaga.
Jag överlämnar ordet till Rübig för en ordningsfråga.

Rübig
Herr ordförande, jag tycker att det är oansvarigt att en sådan viktig debatt skjuts upp.

Ordföranden
Ledamot Rübig, detta är inte en ordningsfråga. Det är en personligt yttrande, förvisso mycket aktningsvärt, men det är inte en ordningsfråga. Kammaren har genom omröstning, på ett demokratiskt sätt, fattat ett slutgiltigt beslut. Ordförandeskapet är följaktligen tvungen att respektera majoritetens vilja i kammaren.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Ärade ledamöter, än en gång har jag fått i uppdrag att leda dessa exemplariska fredagssessioner. Jag önskar er alla en trevlig helg, samtidigt som jag än en gång vill tacka alla i kammaren för det goda samarbetet och er, ärade ledamöter, för att ni gör mitt arbete så enkelt och trevligt.
Jag förklarar Europaparlamentets session för avbruten.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.30.)

