

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om rådets och kommissionens uttalanden om halvtidsöversynen av Lissabonstrategin. Vi har med oss Nicolas Schmit, som företräder rådet i ärendet, och Günter Verheugen, som företräder kommissionen.
Ett antal parlamentsledamöter kommer att tala på parlamentets vägnar. De håller just på att inta sina platser.
Herr Schmit! Jag ger ordet till er, som företrädare för rådet. 
Schmit,
    Herr talman! Fem år efter antagandet kommer Europeiska rådet att uppmanas att ännu en gång diskutera omstarten för Lissabonstrategin, med anledning av halvtidsöversynen.
Som kommissionen har föreslagit måste vi ge strategin en nystart genom att inrikta våra åtgärder på att uppnå starkare och mer hållbar tillväxt och på att skapa fler arbetstillfällen av högre kvalitet. Europeiska rådet kommer därför att kunna bekräfta strategins relevans genom att klargöra både syftet och vad som står på spel. Tillväxt- och sysselsättningsmålen måste eftersträvas genom en synergiprocess som måste utvecklas mellan strategins tre dimensioner, nämligen de ekonomiska, sociala och miljömässiga dimensionerna. I detta sammanhang kommer Europeiska rådet även att fastställa de prioriteringar som bör vägleda unionens åtgärder på det sociala området. En omprövning av den sociala agendan måste i själva verket komplettera och stödja halvtidsöversynen av Lissabonstrategin, särskilt när det gäller främjandet av den ekonomiska tillväxtens sociala dimension.
I fråga om miljön bör Europeiska rådet betona miljöpolitikens bidrag till tillväxt och sysselsättning och bekräfta behovet av att integrera miljöhänsyn i Lissabonprocessen. Dessutom kommer Europeiska rådet även att behandla kommissionens meddelande om strategin för hållbar utveckling, men jag skall återkomma till det senare, eftersom detta är en fråga som utgör en helt egen punkt på rådets dagordning.
Europeiska rådet kommer också att dryfta frågan om hur förvaltningen av strategin kan förbättras, på både unionsnivå och på medlemsstatsnivå. Frågan om förvaltningen står verkligen i centrum för halvtidsöversynen och kommer att vara avgörande för strategins framgång. För ordförandeskapets del kan denna komplexa fråga koncentreras till några få viktiga punkter.
För det första antagandet av en uppsättning integrerade riktlinjer som gör det möjligt att synkronisera och rationalisera de olika processer som för närvarande pågår. De många processerna och rapporterna är faktiskt i hög grad orsaken till att allmänheten uppfattar strategin som svårtillgänglig och de hindrar den också från att genomföras effektivt.
Mot bakgrund av de allmänna riktlinjer som Europeiska rådet har gett bör kommissionen nu lägga fram förslag till riktlinjer som omfattar de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken samt sysselsättningsriktlinjerna och slå ihop dem till en enda sammanhängande text. De integrerade riktlinjerna skulle sedan godkännas av Europeiska rådet och, när fördraget så kräver, antas formellt av rådet. Det behöver inte sägas att full hänsyn kommer att tas till parlamentets åsikter i denna process.
För det andra lanseringen av de treåriga nationella åtgärdsprogrammen. Detta ger medlemsstaterna större flexibilitet i valet av de prioriteringar och metoder som de använder för att genomföra strategin, inom den ram som anges genom de integrerade riktlinjer som jag just har nämnt. Det föreslås att medlemsstaterna skall utarbeta sina nationella åtgärdsprogram i detalj på grundval av dessa integrerade riktlinjer efter ett så brett samråd som möjligt mellan alla berörda parter. För att underlätta samråd och samordning liksom genomförandet av besluten skulle varje medlemsstat kunna utse en offentlig person som skulle ansvara för Lissabonstrategins genomförande.
För det tredje ett övervakningsförfarande grundat på en regelbunden utvärdering av genomförandet vid mellanliggande möten. Tanken är att medlemsstaterna varje höst, med början 2006, skall lägga fram en gemensam rapport om genomförandet av sina nationella program. På denna grund kommer kommissionen i januari varje år att lägga fram en utvärderingsrapport, som vid behov åtföljs av förslag till justeringar, dock utan att detta kan leda till en fullständig omläggning av de integrerade riktlinjerna, som kommer att gälla i tre år. Europeiska rådet kommer sedan att uttala sig om justeringarna.
I sina olika konstellationer fortsätter rådet arbetet med alla de frågor som gäller översynen av Lissabonstrategin, och rådet (allmänna frågor) kommer att återkomma till ärendet den 16 mars, direkt före Europeiska rådets möte. Detta är alltså de viktigaste förslag som för närvarande diskuteras och förbereds inför Europeiska rådets möte den 22 mars. 
Barroso,
    Herr talman, ärade ledamöter! För en månad sedan, på talmanskonferensen, redogjorde jag för våra tankar på ett partnerskap för hållbar tillväxt och sysselsättning med syfte att ge ny skjuts åt Lissabonstrategin.
Vårt mål för partnerskapet är enkelt: vi måste modernisera och stärka vår ekonomi och vår sociala modell, och vi måste förbättra vår livskvalitet genom verkligt ambitiösa reformer. Vi måste inse att en ändamålsenlig miljöpolitik kan ge dubbla vinster i form av sysselsättning och varaktig tillväxt, och när det gäller ekonomisk stabilitet måste vi förbättra förmågan hos våra företag – från de allra största till våra små och medelstora företag – att skapa fler och bättre arbetstillfällen. Vi måste även höja produktiviteten genom större investeringar i kunskap, innovation och människor.
I dag är det första tillfället för en av de partner som vi vill arbeta med – en av de viktigaste, Europaparlamentet – att uttrycka sina åsikter och fastställa sina prioriteringar.
Både jag och övriga ledamöter av kommissionen välkomnar debatten. Vi vill tacka er för de politiska investeringar som ni har gjort för att kunna lägga fram ett övergripande resolutionsförslag som återspeglar det breda spektrumet av åsikter här i kammaren. Vi delar många av era prioriteringar och är lyhörda för er oro. 
 Senare i dag kommer vi att diskutera Europeiska rådets kommande möte. Detta toppmöte kommer att bli början, och inte slutet, på vår resa för den förnyade Lissabonstrategin. Jag stöder fullständigt de påpekanden som företrädaren för Luxemburgs ordförandeskap förde fram.
Om vi skall lyckas måste alla känna att de har mycket att vinna på EU:s framgångar. Dessa framgångar är beroende av att vi kan förmedla en vision som får allmänt stöd, ger en verklig känsla av egenansvar och som framför allt leder till konkreta åtgärder på nationell, regional och lokal nivå.
För att mobilisera stöd måste det emellertid tydligt framgå varför dessa reformer är viktiga och att de utgör en del av vår mer vidsträckta vision. Det handlar om människor och de frågor som betyder mest för dem: möjligheten till arbete, en god start för deras barn, trygghet när det gäller pension och ohälsa samt kvalitativa offentliga tjänster. Det handlar om en bättre livskvalitet och en bättre levnadsstandard i varje del av en utvidgad union, från våra stadskärnor till hjärtat av vår landsbygd och våra kustsamhällen. Det handlar om att förena unionen genom 2000-talets investeringar i infrastruktur och regionala satsningar. Det handlar om att göra mesta möjliga av den europeiska spetskompetensen inom vårt näringsliv – och i synnerhet ta itu med små och medelstora företags problem – och på alla kreativa områden, men även inom vetenskap och teknik, och inom vår unika samhällsmodell.
Det handlar också om att uppnå allt detta på ett sätt som garanterar att framtida generationer ges samma eller bättre möjligheter jämfört med dem som vi själva åtnjuter. Målet hållbar utveckling bär upp Lissabonstrategin likaväl som unionens åtgärder på alla områden.
Detta är de breda ekonomiska, sociala och miljörelaterade mål som låg till grund för Lissabonstrategin när den inleddes och som fortsätter att vara dess grundval i dag. Jag kan lova er att kommissionen kommer att kämpa för att se till att de är det även i morgon, inte minst under de närmaste månaderna, då vi kommer att diskutera den framtida budgetplanen. Detta kommer att vara ett tillfälle för oss att pröva det faktiska engagemanget för sammanhållning och solidaritet från dem som i dag – åtminstone i sin politiska diskurs – befinner sig i frontlinjen för försvaret av den europeiska sociala modellen.
Vi måste dock böja oss för fakta. Lissabonstrategins fem första år har inte gett önskat resultat. Det har handlat om otillfredsställande resultat, för lite egenansvar på nationell nivå och ännu mindre inom samhället i stort. På olika nyckelområden, från utgifter för produktivitet till forskning och utbildning, elever som slutar skolan i förtid eller fattigdom, har vi knappt gjort något märkbart alls för att minska de klyftor som fanns för fem år sedan.
Till detta kan vi lägga utmaningarna med en kraftig global konkurrens och en åldrande befolkning. Detta är inte längre framtida utmaningar, utan den dagliga verkligheten för våra företag och arbetstagare. Det är därför som Lissabonstrategin behöver en ny start, med friska ambitioner. Det är därför som vi föreslår en ny inriktning på tillväxt och arbetstillfällen för att möta dessa utmaningar. Ett dynamiskt och nyskapande EU ger oss de bästa möjligheterna att göra detta. Vice ordförande Günter Verheugen kommer att redogöra mer detaljerat för hur denna nya inriktning skall omvandlas till konkreta åtgärder och resultat.
Detta innebär inte att åtgärderna på andra områden kommer att försämras. Vår nya sociala dagordning, vår granskning av hållbar utveckling och våra åtgärder när det gäller klimatförändringar visar kommissionens åtagande att gå framåt på ett stort antal områden.
Låt mig beröra två särskilda problem som tas upp i er resolution. Det första är balansen i Lissabonstrategin. Jag vet att en mängd problem har tagits upp när det gäller den nya inriktningen på åtgärder för att främja tillväxt och arbetstillfällen. Dessa står inte alls i motsats till vår arbetsmarknads- och miljöpolitik. Tillväxt är en nödvändig förutsättning för ett effektivt och mer ambitiöst program för solidaritet, precis som bekämpningen av arbetslöshet är det bästa skyddet mot utslagning och fattigdom. Utan tillväxt och utan en dynamisk ekonomi kommer det inte att skapas någon hållbar utveckling. Vi kommer inte att främja konvergens mellan regionerna, och våra arbetsmarknads- och miljömål kommer att glida utom räckhåll. Jag accepterar emellertid fullständigt att hållbar tillväxt i sin tur är beroende av att det görs parallella framsteg inom områdena sammanhållning och vår sociala dagordning och att man tar itu med ohållbara och skadliga miljötrender.
När det gäller tjänstedirektivet behöver vi en öppen och blomstrande inre marknad för tjänster inom unionen, liksom tillgängliga offentliga tjänster av hög kvalitet. Detta är nyckelfaktorer för ett framgångsrikt samhälle. Vi måste dock urskilja ett antal områden där förändringar kommer att krävas för att den breda enighet som vi skulle vilja se skall uppstå. Vi har sagt att vi är beredda att arbeta pragmatiskt med er, parlamentet, och med ordförandeskapet inför er första behandling. Framför allt måste vi se till att en struktur som undanröjer risken för social dumpning får en bred spridning, utan att för den skull nödvändigtvis täcka hälsovård och tjänster i allmänhetens intresse, och som löser de verkliga problemen med att få principen om ursprungsland att fungera. 
 Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig avsluta med att säga några ord om förvaltningen av Lissabonstrategin. Jag anser inte att vi behöver skriva om Lissabonstrategin helt och hållet under de närmaste veckorna. Dock har kommissionen och även parlamentet, vilket vi inte får glömma, föreslagit ett antal nyheter.
Vi föreslår att ett europeiskt teknikinstitut skall inrättas, att större kraft skall läggas på att förbättra lagstiftningen, särskilt till förmån för små och medelstora företag, att större tonvikt skall läggas på att ompröva befintliga förslag, att reglerna för statligt stöd och beskattning skall användas på ett sätt som uppmuntrar företagande, innovation och forskning, att arbetsmarknadsreformer skall inriktas på åtgärder som hjälper kvinnor, ungdomar och äldre arbetstagare att finna och behålla arbeten och att en europeisk pakt för ungdomsfrågor skall slutas.
I själva verket tror jag att man kan säga att människorna har en ganska klar bild av vad som behöver göras. Den politiska utmaningen ligger snarast i att utröna hur vi på gemenskapsnivå kan hjälpa dem att göra detta i verkligheten. Allt handlar om ansvarstagande. Det är främst på grund av att medlemsstaterna och samhället i stort inte har genomfört strukturreformerna som ett antal reformer har gett dåliga resultat under de senaste fem åren. Som svar på situationen har vi lagt fram följande förslag, som ni tycks instämma i, åtminstone att döma av ert resolutionsförslag.
För det första föreslår vi att integrerade riktlinjer, en sammanslagning av de nuvarande allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och sysselsättningsriktlinjerna, skall dras upp på EU-nivå, så att medlemsstaterna får en klarare uppfattning om vilka åtgärder de förbinder sig att vidta. För första gången kommer mikroekonomiska reformer att behandlas i detalj. Det kommer följaktligen att röra sig om ett integrerat synsätt som omfattar makroekonomisk politik, mikroekonomiska reformer samt sysselsättningspolitik. Lissabonstrategin kommer alltså inte bara att ha en rent dekorativ roll, utan den kommer verkligen att stå i centrum för vår ekonomiska politik.
För det andra föreslår vi att nationella Lissabonprogram som är anpassade efter de nationella situationerna skall utvecklas. Initiativet kommer naturligtvis att ligga hos medlemsstaterna, men vi har samtidigt redan utarbetat ett EU-program för Lissabonstrategin, som erbjuder initiativ på gemenskapsnivå och alltså i detalj klargör vad som behöver göras på gemenskapsnivå och vad som behöver göras på nationell nivå.
För det tredje föreslår vi att det obligatoriska tillhandahållandet av information skall förenklas, på både gemenskapsnivå och nationell nivå, så att medlemsstaterna kan ägna mer tid åt att genomföra reformerna och mindre tid åt att skriva rapporter om dem, eftersom de flesta ändå inte bryr sig om dessa rapporter. Mindre vikt bör följaktligen fästas vid rapporter än vid ett integrerat synsätt på de reformer som för stunden äger rum.
Vår ambition är att uppnå ett aktivt deltagande i reformerna och att placera dessa i centrum för den nationella politiska debatten. Europeiska rådets vårmöte kommer inte att vara slutpunkten, utan det kommer tvärtom att ge politisk skjuts åt det nya förfaringssättet. I konsekvensens namn måste de allmänna politiska riktlinjer som fastställs i mars vara vägledande för budgetbesluten i juni. Unionen får inte nöja sig med att vara ambitiös. Om den vill lyckas måste den också mobilisera medel som motsvarar ambitionerna. I detta avseende torde en aktiv och framåtsyftande överenskommelse om budgetplanen, med vederbörlig tonvikt på sammanhållning, vara en avgörande faktor för att stärka och utveckla vår sociala modell under de närmaste åren.
Samtidigt kommer Europeiska rådet även att bereda väg för debatter på nationell och regional nivå om de åtgärdsprogram som medlemsstaterna har uppmanats att lägga fram i höst. Jag personligen förväntar mig en hel del av dessa debatter. Lissabonstrategin måste hämta inspiration från de partnerskap och dialoger som under senare år har inletts inom ramen för sammanhållningspolitiken mellan de olika människor som är inblandade på nationell, lokal och social nivå. Om så inte sker kommer det inte att vara möjligt att mobilisera de partner som berörs av genomförandet.
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig bara säga att jag efter mina möten med Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén finner det mycket uppmuntrande att dessa institutioner på det hela taget har välkomnat översynen av Lissabonstrategin varmt. Jag är också mycket glad över den gemensamma förklaring som de två stora europeiska fackförenings- och arbetsgivarorganisationerna nyligen har avgett. Det är följaktligen möjligt att nå ett balanserat samförstånd om ambitiösa reformer. Det behöver inte sägas att Europaparlamentets ledamöter kommer att spela en framträdande roll inom detta partnerskap om vi verkligen vill genomföra dessa reformer. Jag ber er därför att varje år lämna ert bidrag till Europeiska rådets vårmöte, vid vilket man i enlighet med fördraget fastställer de riktlinjer som kommer att styra processen och naturligtvis även att ta täten i de politiska diskussioner som kommer att mobilisera stöd på nationell, regional och lokal nivå. Detta är vår uppfattning om det partnerskap som kommissionen vill upprätta med er. Vi anser att det med denna utgångspunkt och detta engagemang kommer att vara möjligt att göra mycket mer för Europa.
Verheugen,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Det ambitiösa initiativ för tillväxt och sysselsättning som vi i dag diskuterar här i kammaren är kommissionens viktigaste projekt för de kommande fem åren. Som vi vet kommer vi – och inte bara vi – att bedömas efter hur framgångsrikt detta blir. Alla EU-institutioner kommer att bedömas efter om detta tillväxt- och sysselsättningsinitiativ blir en framgång eller inte, för Europas folk förväntar sig att vi verkligen skall vända utvecklingen och försvara Europas plats i den globala och ständigt skarpare konkurrensen på hög nivå – och jag betonar ”på hög nivå”. De åsikter som ibland framförs om hur vi bör hantera riskerna med ett åldrande samhälle, farorna med ökande globalisering samt det alltmer komplicerade systemet med fördelning och utspridning av arbetsuppgifter runtom i världen och de åsikter som ibland framförs om att konkurrenskraft måste uppnås genom lägre löner och sänkta social normer och miljönormer – dessa åsikter är felaktiga. I stället för att försöka ”konkurrera nedåt” måste vi hålla fast vid att Europas förmåga att konkurrera är beroende av kvaliteten på dess varor och tjänster och av den ledande ställning som dessa intar, och vi bör inte dra oss alltför mycket för att högt och tydligt säga att något som tillverkas och säljs i Europa inte bara kan betraktas som förstklassigt i fråga om teknik och kvalitet, utan även att det förkroppsligar vissa europeiska värden, såsom uppfattningen att våra produkter och tjänster aldrig får vara resultatet av hänsynslös exploatering av miljön eller hänsynslöst förtryck av de mänskliga rättigheterna. Jag är fullt övertygad om att en sådan europeisk syn på den ekonomiska politiken ger oss en konkurrensfördel på lång sikt, för de andra dynamiska regionerna i världen kan inte bortse från att människorna vill ha högre miljönormer och sociala normer.
Jag vill uttryckligen betona att tillväxt- och sysselsättningsinitiativet, de nya Lissabonmålen, är ett projekt som bara kan fungera om det uppfattas som grundat på partnerskap. Människorna tänker kanske att ”jaha, låt dem hålla på bäst de vill där i Strasbourg och Bryssel, de kommer ändå att misslyckas igen”, men detta kan bara fungera om EU-institutionerna och medlemsstaterna betraktar projektet som ett gemensamt ansvar. Ordföranden har just talat om de tvivel som några medlemsstater uttrycker över det sätt som vi avser att genomföra strategin på, och det är till dem jag riktar mig när jag säger att vi inte har för avsikt att bygga upp en otymplig mekanism för rapportering, rekommendationer och sanktioner. Vad vi vill ha är en modell där vi tillsammans fastställer och analyserar de politiska resultaten. Dessa måste dock sammanfattas i en lägesrapport, som måste grunda sig på lägesrapporter från medlemsstaterna. Detta är inte något som någon behöver vara rädd för, eftersom medlemsstaterna redan nu är skyldiga att inkomma med utförliga rapporter. Vad vi nu föreslår minskar faktiskt bördan på dem. Ingen behöver frukta att kommissionen planerar att utarbeta ”rankinglistor” eller, som man säger, att ”peka ut och klandra” någon, men vi måste tydligt kunna se vad vi har uppnått på ett år och vad som återstår att göra.
För det andra anstränger sig kommissionen hårt för att förmå medlemsstaternas regeringar att utse ledamöter – ministrar – som skall ansvara för att samordna Lissabonstrategin i respektive länder. Strategin behöver förknippas med ansikten. Den naturligaste lösningen skulle vara att de ministrar som sitter i rådet (konkurrenskraft) åtog sig denna uppgift, eftersom Lissabonstrategin ändå ligger inom deras ansvarsområde. Därigenom skulle denna rådskonstellation, som för närvarande söker efter en ny roll, också kunna finna en och spela denna effektivare. Kommissionen rekommenderar detta alternativ mycket, mycket starkt.
Min sista punkt är att jag under årets lopp kommer att lägga fram en rad viktiga initiativ för att förtydliga projektets europeiska dimension. Allt som kommissionen föreslår kommer att göras till föremål för förhandsgodkännande och bedömas utifrån det bidrag som ett visst projekt eller initiativ lämnar till tillväxt och sysselsättning i Europa. Detta är den fråga som alltid måste besvaras, och vi kommer att besvara den. Vi kommer mycket snart att förelägga er viktiga politiska initiativ inom mitt eget ansvarsområde, och jag väljer nu avsiktligt att ta upp dem i en särskild ordning. Allra först kommer bättre lagstiftning. För att säga det på ett fint sätt har projektet ”Bättre lagstiftning” rullat på under avsevärd tid. Det behövs en tydlig politisk inriktning. Det måste klargöras att bättre lagstiftning är något som har en omedelbar och direkt inverkan på den europeiska ekonomins produktivitet och kvalitet. Inte heller detta kan vi arbeta för om vi inte gör det tillsammans. Här har parlamentet har en viktig roll att spela, och detsamma har rådet och även medlemsstaterna och kommissionen. Det handlar inte bara om den framtida lagstiftningen och om hur vi skall se till att denna förbättrar konkurrenskraften, utan även om det nuvarande regelverket och om att undersöka detta för att se om vi fortfarande verkligen behöver allt det som vi har antagit under de senaste årtiondena eller om det är möjligt att göra betydande förenklingar på området.
För det andra har Europa en väldig och så gott som outnyttjad ekonomisk potential. Den finns där, precis framför ögonen på oss, och vi talar ofta om den, men ändå görs så lite. Jag talar om de 25 miljoner små och medelstora företagen i Europa, som svarar för två tredjedelar av den totala arbetskraften. Låt oss inte nöja oss med att berätta för dessa 25 miljoner företag att de är den europeiska ekonomins ryggrad och sedan inte göra något mer. I stället behöver vi en politik som tillvaratar sektorns enorma potential av innovation, investeringsförmåga och kreativitet och omvandlar denna till arbetstillfällen. Jag kommer inom kort att förelägga er förslag om en omfattande modernisering och uppgradering – jag betonar ”uppgradering” – av Europas politik för små och medelstora företag.
För det tredje industripolitik. Själva ordet framkallar fruktan hos vissa medlemsstater. Vi behöver en modern definition av industripolitik för 2000-talet. Den kan inte längre vara vad den var i det förflutna, då man kringgärdade vissa branscher med skyddsåtgärder. Även här är det enda vi kan göra att upprätthålla konkurrenskraften och att stärka den, men vi måste vara medvetna om att Europa behöver en stark och långsiktig industriell bas, och det kommer följaktligen att bli nödvändigt att betrakta den europeiska industrin sektor för sektor och att diskutera med alla intressenter – företag, fackföreningar, lagstiftande organ samt regeringar – vilka ramvillkor som är bäst för den betraktade sektorn, så att denna kan utnyttja sin tillväxtpotential på bästa möjliga sätt.
Det sista jag vill nämna är innovation. Även på detta område kommer kommissionen att lägga fram nya och långtgående förslag. Innovation är länken i kedjan mellan forskning, utveckling och produktion, och här är Europa inte är starkt nog. Vi måste förbättra vår förmåga att omvandla forskningsresultat till innovation och att göra detta överallt. Bland annat amerikanerna är mycket bättre på det.
Nuvarande kommission är fullt övertygad om att Europa är starkt nog att möta den globala konkurrensens utmaningar. Inom så gott som alla näringsgrenar är minst ett europeiskt företag eller land världsledande. Med andra ord: vi kan göra det. Vi kan lära av varandra. Vi kan hjälpa varandra att utnyttja den potential som finns i våra samhällen, men vi måste ge EU:s institutioner resurser att genomföra en politik längs dessa linjer, så innan jag avslutar mitt anförande kan jag inte göra annat än att konstatera att tillväxt- och sysselsättningspolitiken är ett kraftfullt instrument för att nå dessa långsiktiga politiska mål, men beloppen i nästa budgetplan måste återspegla detta. Jag anser att det enda jag kan säga om saken är att det allvarligt skulle äventyra framgången för vår tillväxt- och sysselsättningspolitik om osäkerheten om nästa budgetplan kvarstod en längre tid. Det brådskar, och jag vädjar till medlemsstaterna att betänka att det behövs tid för att förbereda stora projekt. Vi har inte tiden på vår sida. Det handlar också om Europas trovärdighet i allmänhetens ögon. Vi måste vara beredda att visa att vi backar upp det vi säger med handling. Det är också ett faktum att åtgärder kostar pengar – det finns inget jag kan göra åt det. Utan en rimlig budget, utan en tydlig budgetplan, kommer det att bli svårt, för att inte säga omöjligt, att uppnå vad vi eftersträvar.
Poettering,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda denna mycket, mycket viktiga debatt med ett mycket varmt tack till de båda föredragandena, Klaus-Heiner Lehne och Harlem Désir, för deras arbete. Samtidigt som jag framför mitt tack till styrkommitténs ordförande, Joseph Daul, och vår grupps samordnare, Marianne Thyssen, som har utfört ett enastående arbete, skulle jag också vilja tacka alla dem som har bidragit till att vi förhoppningsvis kan samla en bred majoritet i en god sak när vi röstar vid middagstid. Tyvärr kan jag inte kan namnge dem alla.
Kommissionen, vars ordförande och vice ordförande vi i dag hälsar välkomna hit, har fastställt rätt prioriteringar för sin femåriga mandatperiod, nämligen tillväxt och sysselsättning. Vår grupp stöder dem utan tvekan i detta, och det gläder oss också att så betydelsefulla – och så många – företrädare för kommissionen är här.
Vad som står på spel är Europeiska unionens konkurrensförmåga. Låt oss se på några siffror och jämföra oss själva med vår huvudkonkurrent, vår partner och vän Förenta staterna. Om vi sätter nivån i EU-15 till 100, sänktes vår produktivitet per arbetstagare till 93 genom utvidgningen till EU-25, medan arbetsproduktiviteten i USA ligger på 121. Detta visar den konkurrensfördel som Förenta staterna åtnjuter.
Att människorna lever längre är i sig en god anledning att glädjas, men det är också en av de stora utmaningar som vi står inför, eftersom frågan uppstår hur vi kan utnyttja äldre personers erfarenhet. I EU-25 ligger sysselsättningsgraden på 40 procent, medan den är 59,9 procent i Förenta staterna. Borde vi inte fundera på hur vi kan stärka äldres potential och erfarenhet och förbättra deras möjligheter att få arbete? Om vi ser på forskning och utveckling upptäcker vi att Europeiska unionens 25 medlemsstater satsar 1,9 procent av BNP på forskning och utveckling, jämfört med USA:s 2,8 procent. Av detta framgår den väldiga ansträngning som vi måste göra.
Vår grupp välkomnar varmt de två ändringsförslagen om behovet av att stärka företagarandan. Vice ordförande Günter Verheugen gör rätt i att betona de små och medelstora företagens roll, behovet av att skapa en kultur av risktagande, behovet av att uppmuntra personliga initiativ och personligt ansvar och framför allt behovet av ekonomisk lagstiftning som är obyråkratisk och som företag, särskilt de små och medelstora, kan förstå, med ett enkelt och rättvist skattesystem och den förutsägbarhet som behövs i den ekonomiska politiken. Detta betyder att vi måste göra det möjligt för dem som arbetar i företag att känna förtroende för de politiskt ansvariga.
Det är mycket viktigt att utveckla ett tillväxtinriktat makroekonomiskt klimat, att ha en stabil valuta och en dynamisk utveckling i ekonomin och på arbetsmarknaden samt att minska statsskulden. Jag kan därför inte göra annat än att uppmana alla aktörer att reformera stabilitetspakten på ett sådant sätt att pakten – förutsatt att de lyckas med detta – hamnar i centrum för våra gemensamma ansträngningar. Vad som behövs är reformer, flexibilitet, axlande av ansvar och mindre byråkrati, och om vi lyckas med allt detta kommer det även att främja solidariteten – i form av en mycket rationell och förutseende socialpolitik – med de människor i vårt samhälle, i våra medlemsstater, som är i behov av den.
Vad vi begär av medlemsstaterna är att de skall bidra till ett Europa som kan utvecklas och som gynnar tillväxt, ett Europa med växande ekonomi. Detta är dock inget självändamål, utan målet är snarast att skapa arbetstillfällen, att göra så att människorna kan bli delaktiga och använda sina valmöjligheter i Europa. Detta är nu vår gemensamma uppgift.
Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag håller med kommissionsledamot Günter Verheugen om att genomförandet av Lissabonstrategin blir kommissionens viktigaste projekt under de kommande fem åren. Jag delar också uppfattningen att projektet är fullständigt i sig och att alla i lika grad måste göra sitt för att det skall lyckas – en uppfattning som inte bara kommissionen, utan även alla EU-institutioner och Europeiska unionens alla medlemsstater hyser.
Även jag tackar ledamöterna av det särskilda utskottet – mina kolleger Harlem Désir och Robert Goebbels samt Klaus-Heiner Lehne – och ledamöterna i min grupp, för de har alla arbetat väldigt intensivt och bidragit mycket konstruktivt till den breda samförståndstext som vi i dag har framför oss. Vi ägnade lång tid åt att diskutera vad som bör betonas när vi talar om att nå Lissabonmålen. Vad jag hör i dag återspeglar på ett positivt sätt budskapen i vår debatt. Jag håller med om att Lissabonstrategin kommer att misslyckas om människorna känner att dess syfte är att göra om den europeiska sociala modellen och om möjligt försämra denna, men om strategin som projekt ökar välståndet i Europa, genom att göra kontinenten mer konkurrenskraftig, och samtidigt upprätthåller de sociala ramvillkor som ger alla människor i unionen möjlighet till ett anständigt liv, genom att skapa arbetstillfällen och social trygghet för unga och gamla, om detta är vad Lissabonstrategin får dem att känna, då är det ett projekt som de kommer att godta.
Det är på detta som dess framgång beror – på om projektet godtas av allmänheten eller inte. I fyrtio eller femtio år var hela syftet med Europeiska unionen att bevara freden i Europa, genom att uppnå balans mellan fattiga och rika och genom att ena en splittrad kontinent och övervinna motsättningar. Allt detta har vi uppnått. Så länge EU var en framgång betraktade människorna projektet som sitt, men detta skede av historien närmar sig sitt slut, och människorna frågar sig alltmer vad EU:s syfte är. För alltfler är detta en högst personlig fråga. Man vill inte bara veta mer om Europas värden utan även om Europeiska unionens ekonomiska nytta, och Europeiska unionen är av ekonomisk nytta genom att den, som ett integrerat Europa och en inre marknad med förmåga att frigöra sin inneboende ekonomiska och sociala kraft, utgör kontinentens organiserade svar på globaliseringens utmaning. Att ge unionen social och ekonomisk mening är exakt vad Lissabonstrategin handlar om, och det var detta som gjorde den till en bra början och ett bra beslut. Att processen nu har pågått i ett antal år utan att vi är nöjda får inte leda till att vi ger upp. I stället måste vi samla mod och kämpa vidare. Jag anser att den text som vi i dag kommer att anta visar att en bred majoritet i parlamentet kommer att förena sig med de andra institutionerna – kommissionen och förhoppningsvis rådet samt de enskilda medlemsstaterna – i deras ansträngningar, för både kommissionsledamot Günter Verheugen och kommissionens ordförande har sagt något mycket viktigt i dag, nämligen att det inte är vi ensamma och inte heller EU:s institutioner ensamma, utan framför allt medlemsstaterna som måste dra lasset. Jag instämmer i hög grad med kommissionsledamot Verheugens uppfattning och vill klargöra detta på gruppens vägnar. Det gladde mig också att se kommissionsordföranden le när kommissionsledamoten framhöll kopplingen mellan budgetplanen och Lissabonprocessen. Projektet kommer inte att lyckas om uppgifterna blir ständigt fler och de ekonomiska medlen ständigt mindre. Detta kommer inte att fungera.
De som vill att projektet skall lyckas samtidigt som medlen lämnas oförändrade bör förklara sig när de vill omfördela dessa till förmån för Lissabonmålen. Man säger kanske att vi sätter tak, för all del. Men om en övre gräns införs när det inte finns mer pengar tillgängliga måste ett kvalitativt beslut fattas om vilka satsningar som skall stoppas inom ramen för Lissabonstrategin och vilka andra uppgifter som detta skall gå ut över. Hittills har rådet och medlemsstaterna iakttagit en värdig tystnad i fråga om vilka dessa skulle kunna bli, men någon gång måste de sättas på prov. Jag förväntar mig samma engagemang av kommissionen som kommissionsledamot Verheugen och kommissionens ordförande i dag har visat prov på. Låt stats- och regeringscheferna höra att budgetplanens syfte inte kan vara något annat än att bidra till att uppfylla Lissabonmålen, då dessa tas på allvar. Vi anser att denna koppling är viktig, liksom de tre syftena bättre lagstiftning, förstärkning av små och medelstora företag samt en aktiv och framåtsyftande industripolitik som garanterar såväl arbetstillfällena inom industrin som miljönormerna och kvaliteten på våra produkter och som därigenom ger oss bättre förutsättningar att konkurrera på exportmarknaderna. Ja, vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet är alla för allt detta, för mer än något annat skapar allt detta en sak, och det är arbetstillfällen, som i sin tur skapar social trygghet. För oss är detta utgångspunkten. Jag är tacksam mot alla dem i det särskilda utskottet som har hjälpt till att samla en bred majoritet i parlamentet i denna centrala fråga. Som vi ser det är en sak klar, nämligen att om parlamentet antar resolutioner som bär högerns märke, kommer vänstern inte att ha någon del i dem. Om parlamentet antar resolutioner som återspeglar vad vi socialdemokrater anser, då kommer de att få vårt stöd.
Watson,
   . – Herr talman! För att kommissionens ordförande skall lyckas med sina Lissabonmål krävs det att medlemsstaterna tar dem på allvar. Morgonens vädjan från rådets ordförandeskap om att någon i varje medlemsstat skall ta ansvar är väl på sin plats. Dessutom kommer ni, ordförande Barroso, att behöva politisk vilja i rådet och stöd i denna kammare för era reformer, vilket inte ännu är helt självklar i något av fallen. EU:s högerorienterade partier har ännu inte anammat globaliseringens centrala faktum att nationalstaten och den fria marknaden inte längre är förenliga. Fri rörlighet för varor och kapital utan en liknande fri rörlighet för tjänster och arbetstagare är ekonomiskt struntprat. Och vänstern är fortfarande splittrad av meningsskiljaktigheter när det gäller statens roll som ekonomisk förvaltare.
Ordförande Barroso! EU:s liberaler och demokrater kommer att stå stadigt och enade i stödet för ert program, under förutsättning att ni erkänner att de krafter som sporrar tillväxt och skapar nya arbetstillfällen ligger i företagaranda och beslutsamhet att göra en bra produkt eller erbjuda en ny och bra tjänst. Den verkliga konkurrensen inom den globala ekonomin är att dra till sig investeringskapital för att stödja nya idéer och skapa nya arbetstillfällen. Om inte den inre marknaden kan förmås att fungera ordentligt kommer vi att förlora denna strid.
Liberaler och demokrater förnekar inte att regeringen spelar en roll i den ekonomiska förvaltningen. När en bättre utbildad, mer välmående, mer självsäker allmänhet har utvecklat etiska intressen och en högre riskkänslighet, och när företag värderar immateriella tillgångar som företagets rykte, kommer det att finnas en efterfrågan på aktiva och ansvarstagande regeringar. Av den anledningen välkomnar vi exempelvis era REACH-förslag, eller ett åtagande för att föra in utsläpp från flygplan i systemet för handel med utsläppsrätter.
Regeringen måste också spela en roll när det gäller att skydda medborgare från bedrägeri eller misslyckanden på marknaden och att skapa lika villkor, inte bara mellan företag, utan också mellan företag och medborgare. Det är därför som min grupp gav sitt stöd till direktivet om otillbörliga affärsmetoder under den förra mandatperioden och kommer att stödja förslag för en högre rättssäkerhet i gränsöverskridande transaktioner här i parlamentet.
För oss förefaller det vara grundläggande att få balans i den ekonomiska politiken. Vi hyser därför allvarliga betänkligheter när det gäller ett dåligt förberett direktiv om programvarupatent till exempel, som verkar vara mer gynnsamt för multinationella än för småskaliga uppfinnare. Större immaterialrättslig stränghet måste tillämpas om Charlie McCreevys förslag skall kunna samla en majoritet vid andra behandlingen. Patenträtter borde skydda innovation, snarare än att kväva konkurrens. Utan ett sammanhängande immaterialrättsligt system inom Europeiska unionen kommer vi inte att skapa många nya europeiska företag.
Avslutningsvis måste en inre marknad för tjänster vara medelpunkten i Lissabonmålen, för att ge tillväxt och arbetstillfällen. Men liberaler och demokrater erkänner en stor skillnad mellan en fungerande marknad och frisläppandet av en offentlig tjänst, och tjänstedirektivet kommer att kräva några ändringar för att återspegla detta.
Ordförande Barroso! Ni erkänner att om EU:s tillväxttakt fortsätter att mattas av kommer vi inte att tillhandahålla våra medborgare säkerhet, välstånd och möjligheter i samma omfattning som andra åtnjuter detta. Vi kommer att stödja era ansträngningar att sätta fart på EU:s ekonomi, men vi är inte blinda för den svaghet som ligger i att mäta ekonomiska framsteg enbart i kvantitativa termer. Bilar som exempelvis är säkrare, mer bränslesnåla och lättare att montera ned efter användandet minskar ekonomisk tillväxt traditionellt sett, men skapar en annan typ av nytta. Vi förväntar oss att er kommission kommer att vara öppen för sådana idéer.
För att förbättra den ekonomiska livskraften och vår kontinents sociala och miljörelaterade hälsa samtidigt måste Lissabonmålen kombinera flexibilitet, rättvisa och framsynthet. Om den gör det kommer Lissabons invånare att bli stolta över att ha lånat ut sitt namn till EU:s framgång. Precis som Henrik sjöfararen ledsagade Europas pionjärer till upptäckten av nya länder och stora rikedomar, så kan ni leda oss i upptäckten av en liknande ekonomisk medgång.
Frassoni,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Om man jämför förmiddagens anföranden och resolutionen om översynen av Lissabonstrategin, som vi står i begrepp att rösta om, med José Manuel Barrosos anförande för några veckor sedan, går det inte att undvika att känna sig glad över att det nu, åtminstone i princip, råder bred enighet om att en förutsättning för nystarten för Lissabon- och Göteborgsstrategierna är vi finner en i allt väsentligt ny balans mellan strategins tre dimensioner, det vill säga dess miljömässiga, ekonomiska och sociala dimensioner.
Likväl anser vi inte att detta räcker, åtminstone inte i den nuvarande formen, för att vi skall delta i den politiska kompromiss som håller på att fastställas. Vi är självklart glada över att några av våra förslag har infogats i den gemensamma resolutionen, men vi anser att det fortfarande finns luckor i texten. Det saknas ett tydligt alternativ när det gäller de instrument som vi borde ha till vårt förfogande för att nå målen, och det saknas garantier för att kommissionen och även parlamentet kommer att vilja och kunna stå emot dem som inte tror på behovet av europeisk styrning av ekonomin och som kräver att sammanhållningspolitiken skall åternationaliseras, att arbetsmarknaden skall reformeras i reaktionär riktning och att unionens budget skall skäras ned ytterligare.
På grund av den starka viljan att nå en kompromiss har motstridiga inslag tagits med i resolutionen, vilket gör budskapet förvirrande i stället för mer övertygande. Vi har valt ut ett antal motsägelser i texten. Det är ett faktum att ingen gillar att betala skatt, men vi instämmer inte i målet att urskillningslöst sänka skatterna till ett minimum, eftersom det bara skulle leda till större sociala orättvisor. Europa behöver en skattereform som innebär att arbetskostnaderna minskar och att andra sektorer beskattas i stället. Jacques Delors sade just detta för väldigt många år sedan, men ingenting har gjorts sedan dess, utan i stället har frågan försvunnit ur den europeiska debatten.
För det andra har man i resolutionen en anmärkningsvärt moderat och till och med tvetydig inställning i tre ytterst viktiga frågor, som kommer att orsaka rejäla gräl mellan lagstiftarna under de kommande månaderna, nämligen frågorna om tjänstedirektivet, REACH-förordningen och direktivet om programvarupatent. Utgången av grälen kommer att visa om Lissabonstrategin bara innebär en återgång till gamla ”thatcheristiska” formler eller om den är början på en verklig nystart för Europa.
Herr talman, herr McCreevy! Vi anser att Bolkesteindirektivet bör dras tillbaka, så att vi kan börja om med rätt fot, det vill säga med ett direktiv om tjänster av allmänt intresse.
Herr Verheugen! Vi menar att REACH-förordningen i sin nuvarande form redan i fullt tillräcklig grad är en kompromiss mellan industrins utan tvivel viktiga argument och de prioriteringar som rör hälsa och miljö. Den är en kompromiss som kommissionen och även parlamentet bör försvara med näbbar och klor mot den aggressiva lobbyverksamhet som bedrivs av kemikalieindustrin, som inte inser att det bästa sättet att säkra branschens konkurrenskraft är att inrätta ett effektivt och trovärdigt kontrollsystem.
Slutligen anser vi att ett uttryckligt avståndstagande från möjligheten att ta patent på programvara innebär en bekräftelse på att europeisk innovation främjas genom fri tillgång till samt spridning av kunskap, inte genom skydd av de stora multinationella företagen och deras monopol.
Herr talman! En grundläggande tvetydighet präglar texten när det gäller det verkliga mervärdet av gemenskapsåtgärder jämfört med åtgärder som vidtas av de nationella regeringarna. Enligt vår mening härrör detta mervärde från förmågan att satsa på instrument för tillväxt, som inte kan reduceras enbart till BNP-procent, och på sektorer som inte är alldeles konkreta, såsom utbildning och kultur. Detta sker genom att man använder sig av förnybara resurser och hållbara lösningar och gradvis överger sektorer som förbrukar och slösar resurser, såsom stora infrastrukturprojekt och intensivjordbruk, och dem som medför stora hälso- och miljörisker, såsom kärnenergi, genetiskt modifierade organismer samt skadliga kemiska produkter.
Herr talman! Vi kommer att stå på er sida i dessa val när så är möjligt, men vi kommer att vara emot er och på EU-medborgarnas sida när det inte är det. 
Wurtz,
    Herr talman! I mars 2000 ville såväl unionens stats- och regeringschefer som kommissionen bevisa att det var möjligt att vidta sociala åtgärder på liberal väg. Deras beslutsamhet att uppnå full sysselsättning senast 2010 väckte verkliga förhoppningar på sina håll.
Fem år senare är situationen en grym besvikelse. Arbetslösheten ligger kvar på i genomsnitt omkring 9 procent i EU, där anställningstryggheten minskar snabbt. I unionens viktigaste ekonomi, Tysklands, som har överlägset störst export, har arbetslösheten trots detta faktum sprängt femmiljonersvallen. För att nå Lissabonmålen, det vill en sysselsättningsgrad på 70 procent senast 2010, skulle det vara nödvändigt att under de närmaste fem åren skapa 22 miljoner fler arbetstillfällen än vad som är fallet i nuvarande takt. Detta är svårt att föreställa sig när Europeiska centralbanken precis har reviderat ned sin tillväxtprognos för euroområdet till 1,6 procent för i år och när länder som Italien och Nederländerna står på randen till recession.
Det går dock inte dåligt för alla. I ekonomitidskriften konstateras att storföretagens vinster har ökat explosionsartat. I tidskriften påpekas att deras andel av BNP i Europa och Asien har nått en nivå som saknat motstycke under de senaste 25 åren. Arbetstagarna är de stora förlorarna, förklarar man. Men vem här talar om arbetstagarna?
Organisationen ATD Fourth World beklagar för sin del att kommissionen i sitt meddelande av den 2 februari inte med ett ord nämner målet att utrota fattigdomen, som för närvarande berör 68 miljoner människor i unionen. Anser ni inte att detta radikala avstånd mellan i går uttalade mål och i dag uppnådda resultat gör det motiverat att ställa vissa allvarliga frågor om relevansen för de liberala trossatser som från början har tjänat som grundval för Lissabonprocessen? .
Men vilka är de budskap från Bryssel som medborgarna hör dag efter dag? Danuta Hübner, kommissionsledamot för regionalpolitik, vill underlätta delokalisering i Europa. För Vladimír Špidla, kommissionsledamot för sysselsättning och socialpolitik, är målet framför allt flexibilitet. Vice ordföranden med ansvar för näringsliv och industri, Günter Verheugen, slår huvudet på spiken när han i fransk press säger att det har funnits så många prioriteringar i Lissabonstrategin att det inte har funnits någon alls och att det den här gången behövs en specifik handlingsplan som är inriktad på konkurrenskraften.
Neelie Kroes, kommissionsledamot för konkurrens, har för sin del förklarat att hon vill avskaffa statligt stöd av regional art i unionens 15 gamla medlemsstater. Och Peter Mandelson, kommissionsledamot för handel, har påmint medlemsstaterna om deras skyldighet att reformera sina arbetsmarknader och välfärdssystem.
Slutligen förtjänar Charlie McCreevy, kommissionsledamot med ansvar för inre marknaden, ett särskilt omnämnande. Han satte punkt för den segslitna frågan om huruvida Bolkesteindirektivet skulle dras tillbaka, ses över eller behållas, genom att förklara att det inte var tal om att dra tillbaka texten, trots att denna hade förkastats av alla sidor. Han följde omedelbart upp detta genom att i samförstånd med rådet vägra att ompröva direktivet om programvarupatentering, trots att parlamentsgrupperna enhälligt hade krävt detta. I forskningsinstitutet European Policy Forum i London avslöjade han slutligen sin verkliga åsikt genom att med anglosaxisk rättframhet säga, och jag citerar Charlie McCreevy: 
 ”Vi måste komma ihåg att programmet för den inre marknaden är den överlägset största avregleringsuppgiften under senare år.” 
Detta är vad José Manuel Barroso kallar ”ett nytt fokus på tillväxt och arbetstillfällen”. Men inser ni inte dels att människorna känner att de oundvikligen närmar sig den punkt där avregleringarna helt enkelt har blivit för många och gått för långt, dels att förkastandet av denna modell förr eller senare kommer att komma tillbaka som en bumerang och slå mot unionens styrande organ på ett eller annat sätt? Min grupp kämpar just för att hjälpa till att uttrycka denna åsikt, inte mot EU – även om det finns en risk för att detta sker – utan till förmån för en djupgående förvandling av unionen. Därför kan vi självklart inte kan stödja den kompromissresolution som i dag har lagts fram, och därför har vi presenterat en alternativ version.
Wohlin,
   . – Herr talman! I den s.k. Kok-rapporten argumenteras att det finns synergieffekter. En euro som spenderas av EU på utvecklingsprojekt kan vara betydligt mer värd än motsvarande summa spenderad hos de enskilda medlemsländerna. EU-projekt kan då minska behovet av statliga anslag till de enskilda medlemsländerna. Ökad EU-finansiering behöver därför inte leda till ökat skattetryck.
Vid stora projekt, t.ex. rymdsatsningar och fusionskraft, kan det finnas skalekonomiska fördelar att driva projekten på EU-nivå. För övrigt anser jag att Lissabonprocessen i huvudsak bör finansieras av medlemsländerna själva. Lissabonprocessen får inte bli avskjutningsramp för ett stort antal nya projekt på EU-nivå som kräver finansiering från medlemsländerna.
Allmänt tycker jag att det är en viktig fråga om nationella satsningar kan substitueras med EU-projekt. Jag frågar mig om det finns några empiriska belägg för existensen av sådana effekter. Min erfarenhet tycks snarast peka på den motsatta effekten: Ju mer EU satsar på utbyggnad av sin byråkrati, ju mer lagstiftning och ju fler direktiv, desto mer växer den offentliga sektorn i medlemsländerna. För varje ny tjänsteman i Bryssel ökar det samlade antalet tjänstemän i medlemsländerna med faktorn 5, 10 eller 25.
Enligt den s.k. teorinskall man vänta sig att varje nationell byråkrati söker maximera sitt inflytande och sin roll. Ju mer EU övertar makten från byråkratin i medlemsländerna, desto mer expanderar den. Motiven för detta är många: De nya direktiven måste genomföras, kontroller måste skärpas, och politikerna som förlorat sin initiativrätt söker nya områden. Det behövs dessutom mer resurser, säger man, för att förstärka förhandlingspositionen i Bryssel.
Som exempel på denna process vill jag nämna vad som hände när euron infördes. När de nationella centralbankerna förlorade sin egentliga funktion att driva penningpolitik ökade deras tjänstestaber kraftigt. Motsvarande fenomen kan iakttas på flera områden.
Jag anser att kommissionen borde ta initiativ till att låta oberoende forskare, ekonomer och statsvetare studera hur den byråkratiska multiplikatorn fungerar inom EU. Det är viktigt att stoppa denna process, bl.a. genom färre lagstiftningsdirektiv och mer frivilliga överenskommelser. Om inte detta görs, kommer sannolikt den viktigaste tillväxtsektorn visa sig vara den offentliga byråkratin. Tillväxten riskerar att bromsas i sina egna ambitioner att harmonisera, lagstifta, kliva in i alla tänkbara frågor etc. Därför borde EU i stället mer utnyttja den institutionella konkurrens som ligger i olikheter. 

Muscardini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det kommer att vara omöjligt att nå målen enligt Lissabonstrategin såvida Europeiska unionen inte radikalt förändrar sättet att angripa de ekonomiska och politiska problem som kännetecknar det moderna samhället i Europa och övriga världen.
Vi lever i en globaliserad marknadsekonomi som bara tycks stödja fri konkurrens. I själva verket är en förutsättning för fri konkurrens att alla startar från samma utgångspunkt, eller åtminstone från jämförbara utgångspunkter, på grundval av förhandlingsuppgörelser. Denna förutsättning finns inte i praktiken, lika lite som det finns en politik för rörlighet i de olika sektorerna som skulle kunna hjälpa till att återuppliva konkurrenskraften och följaktligen sysselsättningen.
Politiskt, finansiellt och ekonomiskt måste man ta fram nya regler för att styra det system som den globala marknaden har medfört och ersätta de regler som gällde för marknaden före globaliseringen. EU:s institutioner måste vara kortsiktiga och oförmögna att inse konsekvenserna av den globaliserade informationen på Internet om de fortfarande tror att det räcker med att samlas och tillkännage en rad avsikter för att dessa faktiskt skall förverkligas.
Det duger inte att upprätta långsiktiga planer och ålägga dessa från ovan. Som historien visar kollapsade under förra århundradet en stormakts ekonomi under verklighetens tyngd på grund av centraliserade planer som var lysande bara på ytan. Verkligheten är inte beroende av planer. Däremot måste planer ta hänsyn till verkligheten. I detta skede i vårt samhälle räcker det inte med en ekonomi som fortfarande bygger uteslutande på ohämmad konsumtion.
När den kunskapsbaserade ekonomin först definierades på Europeiska rådets möte förbisåg man ett antal frågor, såsom att uppställa regler som garanterar att kunskapen är äkta, inte manipulerad, och inte används för olovliga ändamål. Dessutom kommer Lissabonstrategin inte att kunna lyfta om unionens mål inte omfattar att fastställa och genomföra åtgärder som hjälper utvecklingsländerna på ett ändamålsenligt sätt, i syfte att leda dem i riktning mot demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna samt arbetstagarnas och barnens rättigheter. Det är nödvändigt att tänka socioekonomiskt och utvecklingsekonomiskt på en och samma gång.
För att nå detta mål måste Europa lägga om sina förbindelser med de länder där arbetstagarna inte åtnjuter social trygghet eller rättsligt skydd och där barnen inte får leka utan tvingas att arbeta. Miljöskydd och inrättande av en europeisk social modell är mål som måste eftersträvas. 
Rutowicz (NI ).
    – Mina damer och herrar! Lissabonstrategins syfte är att trygga välståndet och sammanhållningen i det europeiska samhället och att se till att detta fortsätter att utvecklas. Det är nödvändigt att inrätta finansieringskällor som gör det möjligt att nå dessa mål, men samtidigt är det avgörande att levnadskostnaderna är så låga som möjlig. Billiga tjänster och produkter är särskilt viktigt för de fattigaste grupperna i samhället.
Forskningsframsteg som medger en mer allmän tillgång till modern teknik samt produktionsmetoder som gör att vi kan konkurrera med länder utanför EU är exempel på faktorer som skulle göra det möjligt att nå Lissabonmålen. Ett effektivt genomförande av moderna produktionsmetoder som innebär att arbetstillfällen som är både moderna och säkra kan skapas bör också prioriteras. Modern, billig och högkvalitativ produktion gör det möjligt att konkurrera på yttre marknader, vilket i praktiken sedan leder till nya arbetstillfällen inom produktions- och tjänstesektorerna.
Genomförandet av Lissabonstrategin inbegriper en analys av ett antal verksamhetsområden, både Europeiska unionens och medlemsstaternas. Ett av de huvudproblem som vi står inför när det gäller Lissabonstrategin är att se till att de mål som uppställs för forskning och för genomförandeprogram är lämpliga. Det nuvarande systemet för att fastställa riktlinjer för forskning och för att kanalisera medel till enskilda forskningsprojekt utnyttjas kraftigt av de medlemsstater som är störst ekonomiskt sett. Under de senaste årtiondena har ledande forsknings- och utvecklingscentrum inrättats i Europa, till exempel i Finland och i Sachsen. Under de närmaste fem åren bör många nya sådana centrum etableras i avsikt att sluta klyftan mellan EU och de globala ledarna inom detta område. Vi måste både öka forskningsutgifterna till minst 3 procent av BNP och anställa ytterligare minst en miljon människor inom vetenskap och forskning, och även införa förfaranden som garanterar att medlen används effektivt.
Stora organisatoriska förändringar måste göras i den nuvarande strukturen för att garantera samstämmighet mellan åtgärderna. Till exempel bör ett lämpligt antal forskningscentrum inrättas i enlighet med planerad teknik- och produktionsutveckling, i syfte att sammanföra lokala forskningsenheter. Dessa bör inrättas för att utnyttja den intellektuella potentialen i länder som inte skulle ha råd att bygga moderna forskningsanläggningar och således bedriva forskning på egen hand. Utöver forskning bör både de lokala enheterna och forskningscentrumen bedriva undervisning och ta sig an unga, talangfulla doktorander och sålunda skapa en ny forskarkader. Detta slags handlingsplan skulle bidra till att fylla tomrummet efter de forskare som har lockats till länder utanför EU.
Det främsta syftet med vetenskap och teknik bör som helhet betraktat vara att främja små och medelstora företag. En utveckling av dessa företag skulle göra slut på arbetslösheten, men de har inte råd att bedriva forskning eller att tillämpa progressiva och moderna produktionsmetoder. Tre program bör inrättas avseende forskning, anställning av forskare och åtgärdernas samstämmighet i EU:s medlemsstater. Här bör ingå ett program med riktlinjer för regional utveckling samt produktionsspecialisering i europeiska länder, ett program med syfte att inrätta ett europeiskt system för forskning och forskarutbildning samt ett program för att lämna information, underlätta införandet av ny teknik och nya produkter och se till att dessa används i produktionen. Programmens syfte bör vara att minska eventuella negativa följder av den planerade lanseringen av REACH-programmet till ett minimum. Systemet för att genomföra forskningsåtgärder bör vara enkelt, lättfattligt och grundat på konkurrenskraftsprincipen, vilket skulle garantera dess effektivitet och uppmuntra investeringar av den privata sektorn. För att vinna allmänt och politiskt stöd måste systemet främja sammanhållning …
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi i Europa står inför en historisk utmaning, en som gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater är beredd att möta, eftersom vi vill att framtida generationer skall få det bra och få möjlighet att ta del av vår sociala modell, ha jobb och få en skälig pension när den tiden kommer. Detta är omöjligt utan ekonomisk tillväxt eller arbetstillfällen. Vi måste skapa dessa med en åldrande befolkning och mot bakgrund av den aggressiva globaliseringen av ekonomin. För att lyckas behöver vi insikt och visioner, men även rätt beslut som vi också måste se till att genomföra. En europeisk piska bakom de nationella dörrarna i form av en ny typ av styrning kommer verkligen att visa sig vara användbar.
Vi uppskattar att Barrosokommissionen har fattat det djärva beslutet att återuppliva och blåsa nytt liv i Lissabonstrategin och att den, på rekommendation av Koks arbetsgrupp, har valt att prioritera tillväxt och arbetstillfällen i ett avvägt socialt och miljömässigt sammanhang. Det vittnar om ärlighet och följer också vår linje för ett medborgarnas Europa som är grundat på gemensamma värderingar.
Vi har gett vårt fulla stöd till styrgruppens rekommendation och till den som formulerats av talmanskonferensen, och trots att formuleringen är allmänt hållen är det helt klart upp till medlemsstaterna att göra de specifika valen. Vi kommer att visa vägen och vår grundläggande inställning är helt klar. Vi måste stödja konkurrenskraften, ett positivt näringslivsklimat – som naturligtvis omfattar små och medelstora företag – samt ekonomisk tillväxt och arbetstillfällen. De tre initiativ som kommissionen har meddelat kommer verkligen att vara lämpliga i detta sammanhang.
Vi måste tillhandahålla medlen för att man skall kunna uppnå dessa mål. Medlemsstaterna måste planera och skapa resultat. Vi kommer att uppmuntra de nationella parlamenten att sporra sina regeringar att vidta åtgärder. Man måste genomföra reformerna nu, så att det blir möjligt att få en hållbar utveckling i alla avseenden.
Vi alla, det gäller även alla institutioner och arbetsmarknadens parter på europeisk, lokal och nationell nivå, måste göra vårt allra bästa. Det gläder mig därför att den socialdemokratiska gruppen i parlamentet ser positivt på resolutionen. Detta skapar återigen möjligheter för en konstruktiv dialog som kommer att gynna parlamentets arbete och ansvar. 
Désir (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr vice ordförande! Jag vill först och främst tacka min medföredragande, Klaus-Heiner Lehne, för det arbete vi gjorde tillsammans under utarbetandet av det resolutionsförslag som parlamentet skall rösta om i dag. Det gläder mig att jag i kommissionsordförandens och vice ordförandens kommentarer redan har hört ett eko av det som uttrycks i vår resolution.
Under de senaste åren har Europeiska unionen fått en egen valuta, utvidgats och antagit ett förslag till konstitution; den har med andra ord rent allmänt upprättat sin ram. För tillfället matchar emellertid inte innehållet i EU:s politik medborgarnas förväntningar. Därför måste unionen koncentrera sig på tillväxt, sysselsättning och territoriell sammanhållning, inte bara därför att dessa är själva målen i den process som skall bygga Europa – nu när freden är säkrad – utan också därför att de är förutsättningarna för att allmänheten skall stödja de politiska planerna för byggandet av Europa, som Martin Schulz har påmint oss om. Vi anser därför att det är viktigt att förklara att unionen måste prioritera Lissabonstrategin under de kommande fem åren. Vi anser att denna strategi är den rätta, under förutsättning att man tar den på allvar, med andra ord under förutsättning att den genomförs på ett effektivt sätt i medlemsstaterna i de tre dimensioner som fastställdes vid toppmötet år 2000 under det portugisiska ordförandeskapet.
Vårt mål måste vara att satsa våra pengar på europeisk konkurrenskraft och tillväxt, genom att ta hänsyn till delarna i den europeiska modellen och inte – som vi ibland får intrycket att ni gör, herr ordförande, när ni nämner era tre dimensioner – genom att ställa en av dessa tre dimensioner mot de andra två. Vi anser att vi bara kan främja den ekonomiska tillväxten på ett lämpligt sätt genom att ta hänsyn till de sociala och miljömässiga aspekterna på ett lika lämpligt sätt.
Vi anser inte att Europa har någon framtid om man skall konkurrera med låga kostnader. Det gläder mig att ni nämner behovet att satsa våra pengar på särskild kompetens, högkvalitativ fortbildning för arbetskraften, humankapital, forskning och hög kvalitet för infrastrukturer och offentliga tjänster. Detta är fördelar som kommer att se till att investerare stöder Europeiska unionen. Tack vare att EU-produkter i högre grad kommer att baseras på teknik, know-how och miljöinnovation kommer de att hitta sin plats på världsmarknaden. Tack vare att vi återigen för fram tillväxten på denna grund kommer vi att få resurserna för att effektivt finansiera en hög nivå av fortbildning, distribution och social sammanhållning i unionen, särskilt i den utvidgade unionen.
Det finns därför en kamp som vi måste utkämpa och förtydliganden som vi måste göra. Jag välkomnar att vi i detta parlament, främst genom vårt resolutionsförslag, har lyckats att undvika dessa fallgropar, för det finns ett visst antal personer som vill förminska Lissabonstrategin till en slags magisk formel, ett program för avreglering i stor skala: avreglering av marknaden för tjänster, avreglering av arbetsmarknaden och avreglering av pensionssystemen, som om detta vore tillräckligt för att garantera att tillväxten och konkurrenskraften i Europa skulle ta ny fart. Jag anser att detta inte bara är ganska begränsat, det har dessutom inget alls med saken att göra.
Europa behöver reformer och vi instämmer alla i det. Vi måste anpassa oss och få en mer dynamisk ekonomi, men vi behöver också investeringar, stimulans av den inhemska efterfrågan, samordning av initiativ och en koncentration av dessa på det som i framtiden kan ge oss välstånd och möjligheter på den konkurrensutsatta världsmarknaden. I resolutionen betonar vi därför en budgetplan som är förenlig med Lissabonstrategin, med andra ord en dubblering av den europeiska forskningsbudgeten och ständiga ansträngningar i samband med de större transeuropeiska näten, social sammanhållning och regionalpolitik. I resolutionen betonar vi också en ambitiös social dagordning som måste integreras i denna övergripande strategi. Vi understryker också att den färdplan som ni har lagt fram för oss – handlingsplanen om lagstiftnings- och budgetfrågor – måste stämma överens med Lissabonstrategins tre dimensioner.
För närvarande har vi känslan att det fortfarande saknas balans, att de flesta enskilda förslagen fokuseras på konkurrenskraft, ekonomi och strukturella reformer och att det råder brist på incitament, information och lagstiftningsinitiativ inom området social sammanhållning och när det gäller miljöfrågor. Vi vill nu t.ex. ha ett faktiskt förslag till ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse. Vi vill ha en reformering av de europeiska företagsråden så att vi kan säga att kvaliteten hos förbindelserna mellan arbetsgivare och arbetstagare i Europa är en del av vår utvecklingsstrategi. Inom området miljöinnovationer skulle vi vilja se mer specifika initiativ, och det gläder oss att konstatera att industripolitik med koppling till innovation och stöd till små och medelstora företag äntligen har inkluderats i kommissionens program.
Detta är de viktigaste delarna i det budskap som kommer från Europaparlamentet. Det gläder mig att vi återigen har uppnått ett mycket brett samförstånd tack vare det arbete som Joseph Daul, Klaus-Heiner Lehne och Marianne Thyssen har utfört. Jag beklagar att ett antal andra grupper på vänsterkanten inte anser att de kan förena sig med oss på grundval av innehållet i denna resolution. Jag kan förstå att det fortfarande finns meningsskiljaktigheter, men jag kan uppriktigt säga att vi anser att vi har lyckats åstadkomma ett tydligt, kraftfullt budskap som är förenligt med Lissabonstrategin och som bidrar till den europeiska sociala modellen. 
Ek (ALDE ).
   – Herr talman! Fem år efter lanseringen av Lissabonstrategin står det klart att vi behöver ge den en nystart. Denna nya start borde emellertid inte följa linjen i kommissionens förslag. Jag är inte kritisk till förslagets innehåll, utan snarare till det som inte finns med i förslaget. Det måste vara ett misstag att avskilja ekonomisk tillväxt från social och miljörelaterad utveckling, eftersom dessa tre områden hänger samman.
När ordförande José Manuel Barroso lade fram halvtidsöversynen inför parlamentet för över en månad sedan använde han en metafor: att ha tre barn och behöva ägna mest uppmärksamhet åt det som är sjukt. De andra två, i detta fall miljörelaterad och social utveckling, kommer att få vänta på sin tur för att få ordförande Barrosos uppmärksamhet. Min slutsats är den motsatta. För att bota EU:s ekonomi krävs det att hela familjen är frisk.
Investeringar i miljöteknik leder till fler arbetstillfällen, ger nyskapandet ett uppsving och skapar hållbar tillväxt. När skogs- och massaindustrin i de nordiska länderna med stor möda lyckades gå över till renare grön teknik, blev de berörda företagen ännu mer konkurrenskraftiga på den internationella marknaden. Ny teknik för att spara energi är ett annat exempel på affärsintressen som står i samklang med miljöfrågor.
Det finns ett talesätt som säger att konkurrens lockar fram det bästa i produktväg och det sämsta i människor. Detta är fullkomligt sant i affärslivet, och det är viktigt att skapa en inre marknad med lika villkor. Vi måste skapa en konkurrenskraftig och hållbar ekonomi inom EU. Detta innebär också att investera i forskning och utveckling.
Statscheferna måste ta denna situation på allvar. Vi kan fastställa ambitiösa målsättningar, men om vi saknar det nödvändiga politiska ledarskapet kommer vi aldrig att nå dem. Inom EU ser vi på situationen i Förenta staterna och undrar varför de har en dubbelt så hög tillväxt jämfört med oss. Förenta staterna undrar varför Kina har en dubbelt så hög tillväxtnivå som de har.
EU har stor potential att bli världens ledande kunskapsbaserade ekonomi. Kommissionens förslag är bra, men att bara förringa Lissabonstrategin till en fråga om ekonomisk tillväxt skulle vara att ta steg i fel riktning medan tiden rinner ut.
De stora grupperna har förhandlat om denna resolution, och det tydliga budskapet är att ekonomisk tillväxt, social sammanhållning och miljöutveckling måste ses som en helhet. Vi begär detsamma från rådet och kommissionen.
Jag vill tacka mina medförhandlare eftersom det är en betydelsefull bedrift att lägga fram denna resolution – jag hade så när sagt revolution! – och att få stor majoritet i kammaren. 
Turmes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi i gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen vill inte skriva blankochecker, varken till Barrosokommissionen eller till parlamentet. När Lissabondimman har lättat fruktar vi nämligen att vi inom det sociala området och inom miljöområdet kommer att möta en verklighet som inte återspeglar integrationen av de tre pelarna. Vi har klargjort i våra ändringsförslag att vi inte vill ge någon blankocheck till Frits Bolkestein. Fram till dess att kommissionen – jag vädjar även till ledamöterna i kammaren – drar tillbaka förslaget kan den hindra en gradvis omröstning vid första behandlingen, och vi försvagar oss själva och förlöjligar till viss mån parlamentet om vi inte omedelbart säger att vi vill att kommissionen skall dra tillbaka förslaget och därmed göra det möjligt för oss att få veta på vilken grund våra debatter genomförs. Vi har angett detta i vårt andra ändringsförslag. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja välkomna Pavol Hrusovsky, talman för Republiken Slovakiens nationella råd, till kammaren. Han finns nu närvarande på hedersplats på åhörarläktaren.
Hans besök ger prov på det stora värde som parlamentet fäster vid dialog med nationella parlament. Jag önskar Pavol Hrusovsky och hans delegation ett angenämt och framgångsrikt besök. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om halvtidsöversynen av Lissabonstrategin. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Denna debatt äger rum i en särskilt svår social situation i Europeiska unionen. Vi befinner oss långt från den ekonomiska tillväxten och den ökande sysselsättningen i slutet av 1990-talet, som en konsekvens av en stram ekonomisk politik, stabilitetspakten och de snabba avregleringar och privatiseringar som man uppmanar till genom Lissabonstrategin.
Med ökande sociala och regionala skillnader, med en arbetslöshet som påverkar nästan 20 miljoner arbetstagare, med växande otrygghet på arbetsplatsen och med nästan 70 miljoner personer i fattigdom, måste social integration och sammanhållning i dag prioriteras. Detta är en central fråga i halvtidsöversynen av Lissabonstrategin. Det innebär inte bara skapande av trygga jobb, utan även att man delar mer rättvist på det välstånd som skapas genom en socialpolitik som utformats för att garantera de mänskliga rättigheterna, bättre pensioner samt offentliga tjänster av hög kvalitet inom områdena hälsa och sjukvård, utbildning, forskning och yrkesutbildning, sociala trygghetssystem samt bostads- och familjestöd. I detta sammanhang måste man särskilt uppmärksamma främjandet av lika rättigheter för kvinnor och ta hänsyn till en lämplig miljöpolitik.
Istället för detta har kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, kommit hit och hävdat att Lissabonstrategin är central för vår ekonomiska politik, till följd av slutsatserna i Kokrapporten, där man särskilt betonar konkurrenskraften. Vad som krävs är emellertid, som vi nämner i resolutionen från vår grupp, att stoppa denna nyliberala kapplöpning, att stärka de offentliga investeringarna på EU-nivå och nationell nivå, att stoppa privatiseringen av offentliga områden och tjänster, att dra tillbaka förslaget till direktiv om en inre marknad för tjänster, att upphäva stabilitetspakten, att fastställa en tydlig åtskillnad mellan löpande utgifter och investeringar samt att främja en utvecklings- och sysselsättningspakt genom vilken man prioriterar fler jobb med rättigheter, social integration och ekonomisk, social och territoriell sammanhållning. Detta är det enda sättet att hjälpa till att skapa de 22 miljoner trygga jobb som krävs för att man skall uppnå målet på 70 procent senast 2010 som anges i Lissabonstrategin.
Om detta inte sker kommer vi att få ökade sociala spänningar bland våra medborgare som protest mot den politik vi genomför. De vill ha större social trygghet och bättre socialpolitik, och detta, herr talman, är utmaningen. 
Knapman (IND/DEM ).
   – För bara fem år sedan föresatte sig EU att göra sig själv till en av Förenta staternas rivaler inom tio år. Nu blåser vi av för halvtid, men jag misstänker att José Manuel Barroso inte är typen som lyssnar på ”whistle-blowers”.
Vi har ombetts att beakta en halvtidsöversyn, men det verkar inte finnas särskilt mycket att se över. Arbetslöshetsgraden är hög och stiger, och 101 000 förordningar och direktiv håller på att suga musten ur välståndsskapandet. Tillväxten är värre. Ilda Figueiredo sade i går i sitt betänkande att 22 miljoner arbetstillfällen måste skapas inom EU under de närmaste fem åren. Man behöver inte vara F.A. Hayek för att förstå att detta inte är genomförbart. Det är intressant att se hur paniken till sist utlöses bland federalisterna; sprickorna börjar verkligen visa sig. José Manuel Barroso är en otyglad förespråkare för den fria marknaden, enligt folk där borta, medan hans idéer åkte ut med arken enligt Peter Mandelson, från högern.
I Storbritannien åtminstone håller folk på att vakna upp. Jag citerar från i morse: ”Pärer säger åt Bryssel att ge tillbaka pengar från EU:s budget”. Vi har betalat in 180 miljarder pund sterling och fått tillbaka 105 miljarder pund sterling. Vart har dessa 75 miljarder pund sterling tagit vägen?
Herr Barroso! Ni försöker och får de brittiska skattebetalarna att fortsätta lida i denna takt eftersom ”värre är bättre”, och på den grunden gör denna korrumperade institution verkligen riktigt bra ifrån sig.
Krasts (UEN ).
   – Jag vill först och främst gratulera kommissionen till dess realistiska syn på läget och till dess beslutsamhet. Vi har insett att ”Lissabon 2000” är ett ouppnått mål som tydligt visar bristen på politisk vilja. Men om vi bedömer läget på ett realistiskt sätt är det på det hela taget inte dramatiskt, även om resurserna för genomförandet av strategin kräver ett genomgripande nytänkande. Som jag ser det är det just detta som kommissionen föreslår. Målen är fortfarande desamma, vilket är förståeligt eftersom det inte finns något verkligt alternativ. Huvuduppgiften är också fortfarande densamma, dvs. att övertyga arbetsmarknadens parter i medlemsstaterna och alla EU-medborgare att godta förändringar. Eftersom det råkar vara så att vi på samma gång som vi återigen börjar att genomföra Lissabonstrategin också diskuterar reformeringen av stabilitets- och tillväxtpakten riskerar vi att få en reform som inte kommer att främja konvergensen mellan länderna i euroområdet, utan istället överför större ekonomiska och finansiella risker på medlemsstaterna. Medlemsstaterna kommer att behöva politiska ledare och en vilja att genomföra reformer.
Även tjänstedirektivet, som kommissionen lade fram som ett nödvändigt instrument för att kunna genomföra målen i Lissabonstrategin, har mött starkt motstånd. Tyvärr är kommissionen beredd att göra eftergifter. Å andra sidan finns det, när man genomför Lissabonstrategin, en risk att man hamnar i en fälla med överdriven detaljreglering på EU-nivå. Vi måste alltså se till att man tar hänsyn till subsidiaritetsprincipen och att effekten av EU:s lagstiftningsinitiativ utvärderas regelbundet, och det främsta målet med detta är att garantera EU-företagens konkurrenskraft.
En av de allvarliga risker som jag också vill nämna är den ideologiska diskussion som vi återigen hör i dag i kammaren om vilken betydelse pelarna i Lissabondagordningen har. Denna diskussion tenderar att återkomma till den tidigare redan överbelastade dagordningen. En av fördelarna med denna period är att EU:s utvidgning med tio nya medlemsstater är ett gynnsamt ögonblick. Rädslan för att jobb flyttas till de nya medlemsstaterna, billig arbetskraft och skattekonkurrens inom själva EU tvingar politikerna att överväga reformer och gör samhället mer öppet för förändringar. I och med utvidgningen av EU är det dags för aktiv konkurrens och förändring. Detta är rätt ögonblick att starta om Lissabonstrategin. 
Bobošíková (NI ).
   – Herr kommissionsordförande! Er översyn av Lissabonstrategin innehåller uttalanden som är starkt vilseledande, inte bara för parlamentet utan även för de politiska ledarna i de 25 medlemsstaterna. Ni säger att vi måste undvika den typ av ”jobblös tillväxt” som har undergrävt resultaten för den amerikanska ekonomin …. Jag är inte säker på om det var tvättäkta antiamerikaner, kommunister eller kanske fackföreningspersoner som lurade er att ta med detta falska uttalande, men jag skulle vilja påpeka att siffror från Eurostat visar att den amerikanska ekonomin växer snabbare än den europeiska ekonomin och att arbetslösheten inte bara är lägre i Förenta staterna, utan att den även minskar nästan dubbelt så snabbt som i EU.
Jag vill uppmana er att avhålla er från att använda falska ekonomiska uppgifter, och jag vill särskilt uppmana er att inte ge efter för påtryckningar från de socialister som inte vill erkänna att maximal frihet för entreprenörer och minimal statlig inblandning är det enda sättet att skapa välstånd. Jag uppmanar er att inse sanningen och vidta åtgärder. Detta är det enda sättet för er att genomföra det ni sade när ni tillträdde er tjänst i somras, dvs. att EU först måste förtjäna rätten att vara en välfärdsstat. Tack så mycket. 
Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att vi med rätta kan beskriva den resolution som har lagts fram för kammaren som väl avvägd. Vi kan också konstatera att den innehåller allt som är relevant för Lissabonstrategin och att den också ger verklig kraft till strategin när denna nu får sin nystart.
Alla dess tre delar – tillväxt och arbetsmarknad, välfärdspolitik samt miljö – har tagits upp i ett lämpligt sammanhang, och min grupp har varit särskilt mån om att betona vikten av att vi klargör sambandet mellan de två pelarna. En lämplig miljö- och socialpolitik är möjligt endast om det finns ekonomisk tillväxt och en fungerande arbetsmarknad. Det finns en nära och praktisk koppling mellan dessa två, eftersom framgång på ett av dessa politikområden är beroende av vad som händer på det andra, och att detta klargörs i resolutionen är mycket viktigt.
Eftersom den korta tid jag har fått till mitt förfogande inte gör det möjligt för mig att diskutera alla tre punkter, finns det en aspekt som jag särskilt skulle vilja ta upp och jag betraktar denna som mycket viktig. Jag avser genomförandet av det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning från december 2003 som inte fungerar som det skall, vilket jag har noterat i ett år. Det är särskilt otillfredsställande när det handlar om att kontrollera effekterna av lagstiftning och att låta berörda parter delta i utarbetandet av lagförslag tillsammans med kommissionen.
Ett av skälen till att vi har tvingats ha de diskussioner som vi har haft om t.ex. tjänstedirektivet och REACH, är att effekterna av lagstiftningen antingen har utvärderats på ett otillräckligt sätt eller inte alls och att de berörda parterna inte har deltagit i lagstiftningsprocessen i tillräckligt hög grad. Jag anser att detta är en av de prioriteringar som tas upp i denna resolution och det är något som måste förändras. 
Låt mig avsluta med att ta upp några iakttagelser av den roll som de övriga grupperna i parlamentet har spelat. Jag är tacksam att den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet följer liberalerna och nu har beslutat sig för att stödja detta förslag. De var inte riktigt beredda att göra detta i styrgruppen, men det gläder mig att de nu har beslutat sig för att göra det, för vi behöver en bred majoritet. Det är oerhört viktigt att Lissabonprocessen får stöd av alla. Jag har vissa problem med De grönas inställning eftersom de sammanträdde separat i Luxemburg och utan att ens invänta resultatet av styrgruppens överläggningar beslutade att inte stödja förslaget. Detta måste väl betraktas som ganska underligt. De gröna kanske borde läsa om texten och fundera på om det inte trots allt vore bättre att rösta för den – om de inte gör det kommer de att få svårt att förklara sitt motstånd. 
Goebbels (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Talman Josep Borrell Fontelles initiativ att bjuda in företrädare för de nationella parlamenten till en gemensam diskussion om Europas ekonomiska, sociala och miljömässiga framtid bär redan frukt. I de flesta nationella parlament har Lissabonstrategin blivit en politisk fråga. Europaparlamentet har i sin tur gjort sitt yttersta för att utarbeta förslag som är mindre ideologiska, bättre avvägda och närmare våra 455 miljoner medborgares vardagliga verklighet.
Naturligtvis kan vårt resolutionsförslag förbättras ytterligare. Om vissa frågor är det mol tyst, t.ex. om bristen på varje form av hänvisning till behovet att anpassa stabilitets- och tillväxtpakten. Lyckligtvis har regeringarna – vilken politisk färg de än har – ett mer realistiskt förhållningssätt än vissa konservativa eller liberala Europaparlamentariker. Sålunda kommer Ekofinrådet, trots vissa tuffa diskussioner, att anpassa pakten framöver.
Jag är beredd att slå vad om att man under vårtoppmötet kommer att lyckas omvandla ett något ineffektivt budgetövervakningsverktyg till ett ekonomipolitiskt verktyg i tillväxtens tjänst. Med begränsad inflation, räntenivåer som är lägre än tidigare, ett sparöverskott och företag som gör goda vinster, saknar EU – framför allt euroområdet – för närvarande inte stabilitet, utan tillväxt.
Vi bör snabbt stimulera den inhemska efterfrågan, i synnerhet i de större länderna i euroområdet, dvs. Tyskland, Frankrike och Italien. Det är bara genom att öka de offentliga och privata investeringarna och stödja konsumtionen som vår union kommer att kunna öka tillväxten och skapa arbetstillfällen.
Halvtidsöversynen av Lissabonstrategin måste resultera i att resurser koncentreras till de prioriterade målen, dvs. investeringar i utbildning, fortbildning, forskning och infrastrukturer.
Det krävs färre rapporter och fler praktiska åtgärder för att man skall kunna skapa det Europa med särskild kompetens som socialisterna efterlyser. Att försvara ett Europa med särskild kompetens innebär emellertid inte att man försvarar status quo. Höga sociala och miljömässiga standarder kan och bör finnas med inom ramen för varje framgångsrikt ekonomiskt alternativ. I en värld med allt mer rörligt kapital är EU:s mest värdefulla komparativa fördel fortfarande dess välutbildade och kunniga arbetskraft, som också har det oberoende som är nödvändigt för att den skall kunna reagera på ständiga förändringar.
Det är ingen tillfällighet att de skandinaviska länderna, som visade den största beslutsamheten vid genomförandet av Lissabonstrategin när det gäller särskild kompetens på de sociala och miljömässiga områdena, nu återfinns bland de europeiska länder som har presterat det bästa ekonomiska resultatet. De gjorde sitt yttersta för att skapa den typ av garanti för trygga jobb som grundas på förmågan att ständigt kunna uppgradera de yrkesmässiga färdigheterna.
En modern konkurrenskraftig ram kräver att man omvärderar flexibilitetsidén. I en snabbt föränderlig global ekonomi kommer de mest framgångsrika företagen att vara de som är mest flexibla. De företag som förlitar sig på en roterande reserv av tillfälliga arbetstagare kommer att förlora mark till dem vars anställda är knutna till dem genom motivation som grundas på anställningstrygghet och anständiga arbetsvillkor.
Arbetsmarknads- och industripolitiken måste omorienteras mot beredskap och hantering av förändringar, för att skapa en dynamisk europeisk ekonomi och övertyga den europeiska arbetskraften att förändring är en möjlighet snarare än ett hot. Vi behöver ett modernt arbetsorganisationssystem och en aktiv arbetsmarknadspolitik.
Samma logik gäller politiken för det sociala trygghetssystemet som spelar en avgörande roll och som uppmanar till en förstärkning av politiken för fattigdomsbekämpning och social utslagning.
Herr talman! Jag skall avsluta med att säga att det är möjligt att uppnå ett Europa med särskild kompetens. Dessutom är Europeiska unionen mycket bättre än sitt rykte. Sett utifrån är unionen den enhet i världspolitiken som har den högsta levnadsstandarden, inte bara i ekonomiska termer utan även i sociala och miljömässiga termer.
Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Även jag vill särskilt tacka Klaus-Heiner Lehne och Robert Goebbels och även de övriga ledamöterna för deras konstruktiva samarbete. Jag vill rikta mitt varma tack till allihop.
Fem år efter införandet av Lissabonstrategin har vi nu nått ett vägskäl, och jag vill ta tillfället i akt och upprepa en grundläggande sak om läget i EU. Senaste gången Europa drabbades av strukturell massarbetslöshet var under 1930-talet. I Tyskland, som jag kommer från, är antalet arbetslösa högre än någonsin i förbundsrepublikens historia och ligger nu på över 1 miljon i Nordrhein-Westfalen, som både kommissionsledamot Günter Verheugen och jag kommer från. Samtidigt blir många medlemsstaters skulder allt större, och vetenskap och forskning riktas åt andra håll när de intellektuella, moraliska och politiska konsekvenserna av massarbetslösheten sprider sig – lägre valdeltagande, allmänt missnöje med politiken, spirande rasism samt extremism från både höger och vänster. Vi måste ta itu med allt detta.
Vi har haft fem förlorade år under vilka vi ville ha allt men inte åstadkom någonting, och nu måste EU fatta ett beslut. Har vi modet och styrkan att åtminstone ge oss in i kampen mot massarbetslösheten? Har vi modet och styrkan att vända på utvecklingen och satsa på fler jobb och högre tillväxt? Har vi modet och styrkan att sluta koncentrera oss på dem som fortfarande har arbete och äntligen vända blicken mot dem som vill men inte får arbeta? Som svar på detta säger jag att det är tydligt att vi måste samla det mod och den styrka som krävs för att göra detta, och det är inte mindre tydligt att det kräver en samlad insats från oss alla och en fullständig inriktning på större konkurrenskraft. Låt oss äntligen fatta vad det handlar om: det oundgängliga kravet på högre tillväxt och nya jobb, utan vilka vi inte kommer att kunna uppnå de ambitiösa sociala och miljömässiga mål som vi alla är för, som man kan läsa i resolutionen.
I samband med detta kommer slutförandet av den inre marknaden att vara en avgörande motor i utvecklingen. Ingen av oss kan längre undgå att känna till att det på EU:s inre marknad har skapats två miljoner nya arbetstillfällen sedan 1993. Har vi då råd att ha en gemensam tjänstemarknad som bara finns på papperet? Bör vi därför inte koncentrera oss på den sektor som nu står för 70 procent av EU:s bruttonationalprodukt? Det finns en enorm tillväxtpotential om man tar bort hindren för flödet av tjänster över gränserna. Om vi vill skapa tillväxt i EU och bekämpa massarbetslösheten, så är det här vi måste börja. Jag vill tillägga att de demagoger i denna diskussion som inte vet något annat än hur man underblåser folks rädslor, har fått rumstera alldeles för länge, och jag hänvisar nu främst till den oheliga allians som har bildats denna vecka i Westfalen, på andra sidan Rhen. President Jacques Chirac och förbundskansler Gerhard Schröder bedriver en kampanj med halvsanningar och lögner som spelar på folks rädslor. Låt mig alltså göra det helt klart att det är mycket bra att kommissionen äntligen har börjat kämpa emot sådan polemik. Jag vill gratulera kommissionsledamot Charlie McCreevy till hans passionerade vädjan i går. Låt oss samla mod att bekämpa massarbetslösheten. Jag anser också att vi bör föra denna debatt i Bryssel istället för i Strasbourg.
Harms (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig berätta för Klaus-Heiner Lehne, eftersom han tog upp saken, att vi i gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen inte tyckte att det var lätt att hantera denna text. Han kommer säkert ihåg att vi, som en del av vår samordning i Lissabonfrågan, tog upp många ändringsförslag i diskussionen, men på de punkter där vi ansåg det vara nödvändigt att konkretisera texten tvekade vi inte att lista det som vi såg som möjliga brytpunkter. Låt mig påminna er om att vi, när vi i styrkommittén började att diskutera denna text, kom överens om att det inte skulle gynna oss att bara ha en allmän överenskommelse, utan att parlamentet måste göra något mer konkret av Lissabonprocessen. Detta är fortfarande min grupps åsikt.
Vi anser t.ex. att en överenskommelse om friheten att tillhandahålla tjänster i Europeiska unionen i högsta grad är nödvändig. Uppriktigt sagt får jag intrycket att Bolkesteindirektivet i grunden inriktas på förhållandena i den gamla Europeiska unionen och att man i direktivet inte lyckas hantera de stora utmaningarna med den sociala konvergensen, däribland den som handlar om att förhindra social dumpning, som kan bli effekten av skapandet av det större EU som vi nu har.
Av detta skäl tar jag förbundskansler Gerhard Schröders och president Jacques Chiracs uttalanden på allvar. Jag anser att man måste dra tillbaka detta direktiv och att socialisterna i parlamentet kommer att stödja vårt ändringsförslag. Om man t.ex. inte vill att polackerna, tjeckerna och slovakerna skall bli besvikna när de hoppas att EU faktiskt skall medföra social utveckling för dem, eller om man inte vill att västvärlden bara skall förknippa EU med social avveckling, då kan man inte rösta för Bolkesteindirektivet i dess nuvarande lydelse. Vi anser att detta är en brytpunkt i denna text. Vi hade förväntat oss att parlamentet skulle komma överens om detta.
När det gäller miljö- och energipolitiken gläder det mig att många allmänt hållna textavsnitt om hållbarhet har införlivats i det förslag som vi skall rösta om i dag. Jag vägrar emellertid att acceptera att dessa textavsnitt endast är lämpliga för pliktskyldiga plattityder om Lissabonstrategin och att allt återigen kommer att glömmas bort när vi t.ex. röstar i jordbruksutskottet om saker som t.ex. REACH, ramforskningsprogrammet eller genetiskt modifierade organismer.
Jag anser därför att De grönas förkastande är välgrundat, och vi kommer under de närmaste månaderna att fortsätta diskussionerna med er om den framtida sociala rättvisan, ett lämpligt förhållningssätt till miljön och innovationer, med hänvisning till de faktiska projekt som berörs. 
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! När det gäller halvtidsöversynen av Lissabonstrategin och de slutsatser som kan dras, är skillnaden mellan majoriteten i kammaren och min grupp att den förra i princip vill fortsätta på den inslagna vägen med tillgångsinriktad ekonomisk politik med ökad konkurrens, samtidigt som vi säger att denna väg är felaktig.
Parlamentet är visserligen enigt om vad Lissabonstrategins mål består av, men vi har helt motsatta åsikter om hur vi skall uppnå dem. Huvuduppgiften är att skapa jobb, och detta är något man bara kan göra om efterfrågan på produkter ökar och företagen tvingas investera i expansiva åtgärder och därmed möta det ökade behovet. Fakta är fakta, och även personer med en ytterst nyliberal ekonomisk syn borde inse att sänkta skatter inte leder till nya arbetstillfällen så länge det inte finns någon efterfrågan. Tvärtom raderar den ständiga rationaliseringen ut de arbetstillfällen som finns eller också låter man bli att återinvestera de ökade intäkterna. Alternativt hamnar de i statsbudgeten via skatterna.
Lissabonstrategin får inte handla om konkurrens om de största vinsterna, utan om konkurrens om högkvalificerade jobb, särskild kompetens inom utbildning och fortbildning, produktkvalitet, höga miljöstandarder och en hög konsumentskyddsnivå. Detta innebär också att låginkomstgrupperna, som i motsats till vad som ofta sägs inte sparar mer än tidigare, antingen måste få högre löner eller lägre skatter. Detta gäller i ännu högre grad eftersom det finns tillräckligt politiskt handlingsutrymme och produktiviteten har stigit mycket snabbare än lönerna under de senaste åren.
Jag kan tillägga att detta också återspeglas i den gynnsamma handelsbalans som finns i de flesta EU-länder, som trots höga sociala transfereringar kunnat erbjuda de produkter som efterfrågats på världsmarknaden. Lågbetalda jobb och deltidsjobb bidrar inte på något sätt till att komma till rätta med arbetslöshetens gissel. Om vi vill bli världens starkaste ekonomiska region senast 2010, måste vi främst koncentrera oss på välståndet och miljön i EU, eftersom detta är det bästa sättet att främja vår ekonomi. 
Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det förestående vårtoppmötet överskuggas av det som folkomröstningarna om konstitutionen för Europa kan föra med sig under de kommande månaderna. Detta är till skada för ett bra beslutsfattande om ekonomiska reformer. Vid sidan om detta påverkas också beslutsfattandet vid det förestående toppmötet av rädslan att välfärdsstaten kan drabbas. Så mycket har klargjorts sedan hösttoppmötet när Kokrapporten diskuterades här.
Jag vill emellertid uppmana er att bedöma de ekonomiska reformerna på ett annat sätt. Är det socialt acceptabelt att 58-åringar inte ges tillträde till arbetsmarknaden? Är det socialt acceptabelt att ungdomar i dag belastas med bördan från vårt alltför dyra system, samtidigt som de själva aldrig kommer att få dra nytta av fördelarna?
Jag vill därför uppmana kommissionen att tillsammans med medlemsstaterna ta itu med de nödvändiga strukturreformerna. Det är nödvändigt med tillväxt om vi skall kunna bevara den europeiska sociala modellen, som också behöver reformeras. Den som i dag hävdar att det är onödigt med strukturreformer är en farlig demagog. 
Kamiński (UEN ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Vi stöder José Manuel Barrosos initiativ och vi är glada att kommissionen vidtar åtgärder för att fullständigt kunna uppnå Lissabonmålen. Vi menar att det är obegripligt att José Manuel Barroso har kritiserats för Lissabonstrategin, för det är trots allt inte Europeiska kommissionens fel att Lissabonstrategin ännu inte har genomförts. Det är medlemsstaterna som bär ansvaret för att Lissabonstrategin fortfarande bara finns på papperet istället för att vara en del av Europas faktiska ekonomiska liv, eftersom det var medlemsstaterna som saknade modet att reformera EU:s ekonomier.
Jag kommer från ett land i vilket man i 45 års tid har försökt att förändra ekonomin genom verbala trollformler. Detta är en omöjlig uppgift, eftersom ekonomier behöver konkreta åtgärder. Det är just därför att Europeiska kommissionen är för sådana åtgärder som vi kommer att stödja den. Jag vill vara helt tydlig och säga att det nu inte finns stora chanser att våra åtaganden enligt Lissabonstrategin infrias eller att vi får faktisk tillväxt i Europa, om medlemsstaterna inte visar tillräckligt mod. Just detta mod saknar de också i fråga om det tjänstedirektiv som diskuteras för närvarande.
Förutsättningarna för tillväxt i Europa är lägre skatter, färre föreskrifter och större ekonomisk frihet. Verkligheten knackar på vår dörr och Europa är inte ensamt i världen. Vi är fullständigt medvetna om att det sker en väldigt snabb tillväxt i Asien och att det även sker tillväxt i Förenta staterna. Förr eller senare kommer den ekonomiska verkligheten att knacka på vår dörr. Vi vill därför önska er lycka till, herr ordförande, med att uppnå Lissabonmålen. 
Belohorská (NI ).
   – Herr Verheugen! Det är viktigt i dag, när vi vill utvärdera utvecklingen i samband med halvtidsöversynen av Lissabonstrategin, att vi inte letar efter färdiga formler, utan att vi främst fastställer möjliga misslyckanden.
Framför allt har samarbetet mellan institutionerna misslyckats. Europeiska rådet angav målen vars uppfyllande det bara behövde samordna och underlätta, för i de flesta fall hanteras dessa mål av nationalstaterna inom ramen för subsidiaritetsprincipen.
Jag uppmanar därför nationalstaterna och deras medborgare direkt att visa ett större ansvar för genomförandet av Lissabonstrategins idéer. Europeiska unionen måste tillhandahålla kontinuerlig övervakning och på ett mer konsekvent sätt garantera rollen som ett flexibelt och effektivt centrum, som den t.ex. har gjort i samband med bekräftandet och uppfyllandet av Maastrichtkriterierna. Enskilda medlemsstater har inte genomfört de sociala reformer som krävs för att lösa frågan om social integration.
För att uppfylla målet att skapa fler arbetstillfällen krävs det ökad rörlighet hos arbetskraften. Men vi har halkat efter här när det gäller erkännandet av kvalifikationer och färdigheter, och särskilt förenklandet av detta förfarande. Arbetskraftens rörelse verkar ske i öst-västlig riktning. I huvudsak är det högt utbildade personer som flyttar och detta förstärker ytterligare skillnaderna i de mindre utvecklade regionerna.
Nationalstaterna har misslyckats att uppmärksamma frågan om den åldrande befolkningen, och genom sina sociala reformer har de inte lyckats garantera social integration av dessa medborgare, dvs. en hel generation. Det största problemet här är det kvalitativa ersättandet av denna ekonomiskt allvarliga förlust. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ni vet måste man först dra lärdom av sina tidigare misstag för att nå framgång. Lissabonstrategin, som inleddes 2000, har inte genererat de framsteg vi hade hoppats. Tillväxten har avstannat och alltför få arbetstillfällen har skapats. Den viktigaste orsaken framstår som självklar: strategin var alltför rörig och splittrad och liknade ett slagfält utan armé. Inte ens nu vet de flesta människor vad den egentligen handlar om.
EU måste därför satsa på sin förmåga att skapa mervärde och samtidigt bevara sin sociala modell, vilket bör ske genom planer med prioriterade åtgärder och exakt tidsplanering. Vi vet att våra företag inte längre kan mäta sig med länder som Kina och Indien när det gäller konventionell konkurrenskraft. Våra starka sidor är innovation, vår utbildningskvalitet, vår miljö och vår förmåga att utnyttja vårt kunnande på bästa sätt. Vårt trumfkort är miljöinnovation och spjutspetstekniker som tillgodoser efterfrågan på produkter med mycket högt mervärde som våra konkurrenter inte kan tillhandahålla.
EU måste även undvika att skjuta sig självt i foten genom att ständigt kväva sin ekonomi, med tanke på de problem vi står inför med den åldrande befolkningen. Det är därför vi har krävt såväl ekonomisk och social som miljöinriktad konsekvensbedömning för varje lagförslag. Detta är ”bättre lagstiftning”. För att blåsa nytt liv i ekonomin och öka sysselsättningen måste vi stödja företagandet genom att hjälpa våra stora företag att bli världsföretag och skapa möjligheter för våra små och medelstora företag att expandera så att ett dynamiskt samhälle kan utvecklas för våra medborgare.
Som ni sade, herr Barroso, måste vi mobilisera för att göra EU till ett kompetenscentrum. Vi vill därför ha ett enkelt och rättvist skattesystem som lägger så få hinder i vägen som möjligt, offentlig-privata partnerskap, en inre marknad utan social dumpning, ett starkt engagemang för ungdomar genom att erkänna utbildningsbevis och öka utbytet, utnämning av en Lissabonansvarig person i varje huvudstad och engagemang för budgetplanen hos medlemsstaterna.
Korten har på nytt delats ut i världen. Varje världsdel har fått bra kort på hand. Lissabon borde bli EU:s turnummer, men vi måste minnas Churchills ord och göra dem till vårt motto: hur vacker strategi man än har får man inte glömma bort att då och då se på resultatet. 
Rasmussen (PSE ).
   – Herr talman, kommissionsordförande Barroso, kommissionsledamot Verheugen! Jag vill betona att jag är mycket glad i dag över det positiva mottagande som vårt förslag till resolution om Lissabonprocessen har fått. Jag ser det faktiskt som en samarbetsinvit och som ett tecken på att människor faktiskt har lyssnat. Även om diskussionens vågor har gått höga ibland måste alla häftiga diskussioner leda till att en slutsats dras, och den slutsats som kan dras i dag är att det nu är dags att agera.
Jag välkomnar Jean-Claude Junckers ord nyligen om att vi nu bör sluta diskutera vad som kommer först och enas om att i EU händer saker och ting samtidigt: vi förbättrar vår konkurrenskraft, genomför sociala reformer – även på arbetsmarknaden – och genomför miljöreformer, alltihop på en och samma gång. Jag vill betona att vi i Skandinavien har visat att detta kan genomföras och det är väl också det vi har kommit fram till när det gäller den europeiska dimensionen. Vi eftersträvar dock inte vilken slags kombination som helst. Vi behöver reformer och vi behöver investeringar.
Herr kommissionsordförande! Jag anser att den viktigaste investeringen som vi behöver i dag är investering i människor under de kommande fem åren. Kommissionen och Vladimír Špidla talar om flexibilitet, och vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har ingenting emot flexibilitet. Det beror på vilken slags flexibilitet vi talar om. Själv menar jag att vi kan skapa en reform som innebär att människor måste kunna gå från ett jobb till annat och samtidigt behålla sin sociala trygghet och vara tryggt förvissade om att de förhöjer sin kompetens, ökar sina kvalifikationer och blir mer utbildningsbenägna. Om vi gör detta kommer vi att kunna införa en nyordning där vi säger till människor: ”Vi skall garantera din trygghet på 2000-talet på en ny arbetsmarknad med nya arbetstillfällen”. Vi skall åta oss att skapa 1 500 nya arbetstillfällen i Europa för varje 1 000 arbetstillfällen vi förlorar till Asien, Indien eller utvecklingsländerna. Med andra ord skall vi tala om att vi är här för att skapa nya arbetstillfällen som skall ersätta de gamla och vi skall se till att människor ges möjlighet att ta dessa nya jobb.
Avslutningsvis vill jag understryka för det luxemburgska ordförandeskapet och kommissionen att vi behöver ökad efterfrågan i Europa och att vi behöver makroekonomisk samordning av investeringarna, för jag kan försäkra er att utan ordentlig ekonomisk tillväxt kommer allmänheten inte att ha någon förståelse för reformerna och utan reformer kan vi inte få någon varaktig ekonomisk tillväxt. Om vi kan enas om detta i det luxemburgska ordförandeskapets förslag till Europeiska rådet har vi kommit en lång, lång bit på vägen. Jag önskar er varmt lycka till med ert arbete under det luxemburgska ordförandeskapet. Jag anser att betydande ansträngningar görs för att säkra balansen och vi vill alltid finnas där, som Martin Schulz sade i dag, för att värna om denna balans som utgör kärnan i den europeiska identiteten.

Lehideux (ALDE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Den text vi har framför oss bygger på den nödvändiga balansen mellan Lissabonstrategins tre aspekter: den ekonomiska aspekten förstås, men också den sociala aspekten och miljöaspekten.
Det är på detta sätt vi vill visa medborgarna vår starka föresats att ge substans åt ett EU som givetvis är konkurrenskraftigt, men som också bygger på social sammanhållning och återställande och bevarande av en hälsosam miljö.
Texten innehåller också flera tydliga budskap som jag vill understryka. Först ett budskap till den yngre generationen, eftersom texten välkomnar det gemensamma initiativ som fyra medlemsstater tagit för att hjälpa ungdomar, ett initiativ som återfinns i kommissionens meddelande inför Europeiska rådets vårmöte.
Det andra budskapet bekräftar de små och medelstora företagens betydelse som sysselsättningsskapare och innovatörer i en aktiv och balanserad näringslivspolitik, som är inriktad på storföretagen men kanske framför allt på de små företagen som återigen är nyckeln till nya arbetstillfällen i Europa.
I det tredje budskapet betonas det uppenbara behovet av en kraftigt förstärkt forskning inom hela EU.
I texten görs slutligen ett grundläggande påpekande som ni nämnde nyss, herr Verheugen, nämligen att ambitionerna i Lissabonstrategin är lönlösa om inte tillräckliga resurser ställs till förfogande, och med det menar jag som ni säkert förstår framför allt en EU-budget som står i rimlig proportion till sina mål.
Även om Lissabonstrategins framtid visserligen är en fråga för EU:s politiska myndigheter är det från och med nu lika mycket, eller kanske till och med mer, en fråga för de nationella politiska myndigheterna och alla som har en roll att spela i de 25 medlemsstaternas ekonomiska liv. Lissabonstrategins framgång hänger på medlemsstaternas förmåga att styra sin politik i den fastställda riktningen och att engagera EU:s befolkning i största möjliga mån. Det är bara möjligt att engagera människor på det sättet om allmänheten har en generellt välvillig inställning till EU:s och EU-institutionernas arbete.
Kommissionen måste inse detta och agera i enlighet med denna förhoppning. Om vi begrundar vissa uttalanden som gjorts nyligen om utlokalisering eller Charlie McCreevys ord här i går om tjänstedirektivet så fruktar jag, herr Barroso, att ni kan gå vidare med ert arbete med Nicefördraget. Var försiktig! 
Karas (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! I EU:s mervärde ingår att bevara freden, skapa säkerhet, trygga tillväxten, sysselsättningen och konkurrenskraften samt garantera den sociala tryggheten och en hållbar miljöutveckling. Det är detta vi strävar efter. Vi har ett nytt projekt att arbeta med – det handlar inte längre om den ekonomiska och monetära unionen utan om konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning.
Vad måste vi göra? För det första måste vi återuppliva den europeiska sociala modellen med en marknadsekonomi som tar ansvar för miljön, och göra verklighet av denna modell och genomföra den, eftersom vi inte ser marknaden som ett mål i sig utan bara som ett medel för att nå detta mål.
För det andra måste vi göra den inre marknaden till en inhemsk marknad för alla. Utan en inre marknad för tjänster kommer den nya Lissabonstrategin aldrig att kunna genomföras.
För det tredje bör vi förverkliga de fyra friheterna för EU:s samtliga medborgare, för näringslivet och för forskningen.
För det fjärde måste vi blåsa nytt liv i stabilitets- och tillväxtpakten. Vad innebär det? Det innebär att vi vill nå de mål vi har ställt upp för oss på ett konsekvent sätt, det innebär att vi måste låta kommissionen utöva de befogenheter som har anförtrotts den, det innebär att vi inte skall göra domare av brottslingar och det innebär att vi skall göra vårt arbete på hemmaplan i stället för att ge Bryssel skulden.
Samma sociala modell gäller för Lissabonstrategin. Vi får inte göra samma misstag med den som vi gjorde med stabilitets- och tillväxtpakten.
För det femte behöver vi mer ledarskap från kommissionen. Därför behöver vi en europeisk handlingsplan, en europeisk tidtabell och ett europeisk åtgärdsprogram, samtidigt som kommissionen måste inleda en dialog med medlemsstaterna vid utarbetandet av nationella handlingsplaner, som måste övervakas av kommissionen.
Herr kommissionsordförande! Ni är tränare och kapten för det europeiska laget. Medlemsstaternas regeringar är era lagmedlemmar. Därför måste samtliga stats- och regeringschefer och inte bara EU-ministrarna återigen göra Lissabonstrategin för tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning till sitt eget projekt. När jag lyssnar till dagens debatt undrar jag vad det är som Europafacket (ETUC) vill demonstrera mot i upptakten till toppmötet i Bryssel. Är det mot de saker ni har talat om i dag? Mot konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning? Jag uppmanar ETUC att sluta demonstrera mot tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning och i stället göra sig förtjänt av vår tacksamhet på samma sätt som socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, genom att åter hoppa på tillväxt-, sysselsättnings- och konkurrenskraftståget. 
Prets (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsordförande! År 2000 fastställde rådet det ambitiösa målet att EU senast 2010 skall vara väldens starkaste kunskapssamhälle, ekonomiskt sett. Även om vi inte lyckas bli det absolut starkaste kunskapssamhället ekonomiskt sett vore det bra om vi åtminstone kunde bli ett starkt samhälle med en social aspekt, vilket är ett annat mål som måste fastställas.
Resultaten av halvtidsöversynen är tyvärr långt ifrån positiva och det är därför nödvändigt att konsekvent genomföra de strategier som redan har utformats. I Lissabonstrategins hjärta finns – vid sidan av social sammanhållning, tillväxt och sysselsättning – utbildning, som ligger till grund för allt annat. Det krävs ökade investeringar i utbildning, vetenskap och forskning, även om detta måste gå hand i hand med reformer för att hantera tekniska och samhälleliga förändringar. Praktiskt sett innebär detta att vi bland annat behöver ett lärande som följer livet snarare än livslångt lärande, vilket snarare kan upplevas som ett slags bestraffning. Vi måste även främja rörligheten inom utbildning, vetenskap och forskning, möjligheterna till gränsöverskridande utbildning, erkännandet av kvalifikationer – som ofta fortfarande inte godkänns överallt – samt allas tillgång till utbildning. Med andra ord får det inte skäras ned på utbildningen, det får inte finnas några undervisningsavgifter, universiteten måste få behålla sina medel och undervisningstimmarna får inte minskas, framför allt inte i de naturvetenskapliga ämnena som främjar kreativiteten och som därför är nödvändiga för den individuella utvecklingen, både den personliga och den yrkesmässiga.
Alla starka och socialt ansvarstagande samhällen måste också beakta genusdimensionen, och vid vårmötet måste rådet därför ägna sin uppmärksamhet åt frågor som lika lön för lika arbete, som det talades mycket om på den internationella kvinnodagen i går, och lika möjligheter. 
Maaten (ALDE ).
   – Fru talman! Eftersom det förstås redan har talats mycket om Lissabonstrategin i denna debatt skulle jag vilja begränsa mig till tre punkter.
För det första måste Lissabonstrategin bli EU:s nästa stora framgång efter euron, utvidgningen och konstitutionen. Vi har inget val. Detta förutsätter dock att vi ger medborgarna förtroende och tillräckligt svängrum för att utveckla nya initiativ och möta nya utmaningar. Min granne i Rijswijk är fullt kapabel att fatta kloka beslut om sin egen framtid och han behöver inga instruktioner från den nederländska regeringen, än mindre från EU.
Detta för mig till punkt nummer två. Vi måste se mer kritiskt på regeringarnas roll i Lissabonstrategin. Den fråga som infinner sig är huruvida regeringarna är lösningen på problemet eller snarare kanske själva problemet. Självfallet måste regeringarna hålla ett öga på saker och ting och föreskriva vissa villkor, men alltför ofta ser vi att regeringarna hindrar nya initiativ i stället för att främja dem. Jag anser att avreglering, minskad administrativ börda och resoluta åtgärder mot byråkrati därför måste stå i centrum inom Lissabonstrategin om vi verkligen vill åstadkomma den förstärkning av EU:s konkurrenskraft som vi så desperat behöver.
För det tredje håller jag givetvis helt med de ledamöter som anser att EU bör vara stolt över sin unika modell, men vi måste också inse att denna sociala modell bara kan förstärkas om vi genererar mer ekonomisk tillväxt. Alltför ofta har kollegerna till vänster om mig vårdat myten att social politik och ekonomisk tillväxt utesluter varandra, vare sig det handlar om Lissabonstrategin eller tjänstedirektivet. De försöker hela tiden påskina att det skulle finnas en motsättning mellan den fria, innovativa och dynamiska kunskapsekonomin och den sociala politiken. Det är därför en gåta för mig varför parlamentets socialdemokratiska grupp lade ned sina röster vid förra veckans omröstning i parlamentets samordningsgrupp, framför allt med tanke på att övriga grupper verkligen hade ansträngt sig till det yttersta för att nå en brett acceptabel kompromiss. Jag är därför mycket glad att denna grupps talesmän nu säger att den text vi har framför oss förtjänar brett stöd. Detta gör förra veckans röstnedläggning än mer obegriplig, men låt oss helt enkelt hoppas att vi skall förstå det med tiden.
Det finns ingen politik som är mer social än den politik som genererar fler och bättre arbetstillfällen och som skapar utrymme för entreprenörsanda. Det återstår att se om majoriteten verkligen kommer att stödja denna politik från kommissionens sida. Det är i så fall en välkommen utveckling. 
Szájer (PPE-DE ).
   –Det är tydligt att parlamentet håller med kommissionen om att den nya Lissabonstrategin måste inriktas på att skapa nya arbetstillfällen, stödja små och medelstora företag och främja tillväxt och forskning. Orsakerna till att strategin har misslyckats hittills har framför allt varit medlemsstaternas handlingsoförmåga och kortsiktiga tänkande. Parlamentet och kommissionen måste därför gemensamt sätta press på medlemsstaterna för att kunna nå de mål som nu tydligt har fastställts på nytt. De måste trycka på eftersom EU:s sjuåriga budgetplan garanterar de medel som krävs för att nå målet att skapa nya arbetstillfällen och stödja små och medelstora forsknings- och utvecklingsföretag. Samtidigt bör detta inte leda till en minskning av det nya sammanhållningsstödet till nya medlemsstater och stödet för att hjälpa mindre utvecklade regioner att komma i kapp.
Detta är centralt för att bevara unionens enighet.
Vi måste se till att alla har samma förutsättningar att nå Lissabonmålen. Det är viktigt att stimulansåtgärderna når berörda parter, och här måste press sättas på medlemsstaternas regeringar så att dessa sätter sig över kortsiktiga politiska och budgetmässiga mål. I vissa av de nya medlemsstaterna finns det i dag fortfarande betydande budgetmässiga och byråkratiska hinder för små och medelstora företag och lantbrukare att konkurrera framgångsrikt med stora företag eller tillvarata sina lagstadgade rättigheter. Därför demonstrerar lantbrukare just nu på Budapests gator mot Ungerns regering.
Stöd till kunskapscentrum med en mer utvecklad forsknings- och vetenskapskultur i de nya medlemsstaterna är också centralt, liksom att också dessa skall kunna delta på lika villkor i Lissabonstrategins genomförande. Eftersom det saknas medel i de nya medlemsstaterna kan de i dag inte hindra sina bästa forskare från att ge sig av. Forskarflykten gynnar i första hand den amerikanska konkurrenskraften, inte den europeiska. Arbete, arbete och åter arbete: det är detta som gör EU konkurrenskraftigt och EU:s medborgare rikare.
Herr kommissionsordförande! Parlamentsledamöterna, ledamöterna i PPE-DE-gruppen och ledamöterna från de nya medlemsstaterna är era bundsförvanter i denna kamp. Det är dags att gå från ord till handling. 
Sacconi (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Om man bad mig redogöra för de två huvudskälen till att jag anser att den kursändring som vi i dag ser hos rådets ordförandeskap, kommissionen och parlamentet är viktig skulle jag svara att mitt första skäl är att utvecklingens sociala och miljömässiga aspekter ges ett uppriktigt erkännande och inte betraktas som hinder eller besvär utan som faktorer för vår konkurrenskraft. Mitt andra skäl är att vi alla är eniga om att man för att verkligen kunna blåsa nytt liv i Lissabonstrategin måste skapa en känsla av eget ansvar för strategin som sprider sig ned till lokal nivå, så att ansvaret i första hand ligger hos de nationella regeringarna och parlamenten och hos allmänheten. Jag instämmer till fullo i detta, som jag hoppas skall utmynna i konkreta åtgärder i Europeiska rådet.
Den här gången måste jag dock protestera mot vad Monica Frassoni sade i sitt anförande. Ett av de skäl hon anförde för att rösta nej till förslaget till resolution – som jag däremot stöder – var att REACH-förordningen ifrågasätts i en av punkterna i resolutionen.
Fru talman! Ni vet hur mycket jag värdesätter den förordningen och jag skulle aldrig riskera att äventyra den genom att stödja förslaget till resolution. Jag vill dock uppmana mina kolleger att inte längre se förordningen som en symbol för gott eller ont, eftersom den sortens polarisering antyder att det skulle finnas vinnare eller förlorare i slutänden. Jag tror tvärtom att en överenskommelse om den förordningen skulle göra oss alla till vinnare. 
Daul (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr Barroso, mina damer och herrar! Först av allt vill jag tacka de två medföredragandena, Klaus-Heiner Lehne och Harlem Désir, och framför allt gruppen med 33 ledamöter, också de ledamöter som antagligen inte kommer att delta i omröstningen. Detta tycker jag är olyckligt, men jag kan tala om för er att vi hade ett utmärkt arbetsklimat, att vi arbetade under mycket goda förhållanden och att jag var en mycket nöjd ordförande.
Det är viktigt att återupplivandet av Lissabonstrategin görs till en absolut prioritering och vi måste därför mobilisera alla berörda parter. Som ett led i detta har parlamentet engagerat sin samordningsgrupp med det enda syftet att bidra till att förbättra strategins genomförande genom att göra parlamentet till en tydligare och mer inflytelserik partner i processen än tidigare. En av gruppens arbetsuppgifter blir att utarbeta en rekommendation inför talmanskonferensen före vårmötet.
Jag hoppas, herr Barroso, att ni och övriga kommissionsledamöter kommer att ta till er allt som sagts. Det finns fortfarande ett kort stycke som jag inte har hört något om, herr Barroso, om samordningen mellan de tre talmännen. Jag anser att detta är mycket viktigt för det som ligger framför oss. När det gäller förslaget till resolution hoppas jag därför att det kommer att bli en mycket stor majoritet vid dagens omröstning. Därför måste vi också fastställa nyckelåtgärder, t.ex. tjänstesektorns betydelse, särskilt stöd till privat företagande samt behovet av en ny förordning om kemiska ämnen och modernisering av arbetsmarknaden.
Ett annat viktigt skede inleds i Bryssel nästa vecka då parlamentet under Josep Borrell Fontelles ordförandeskap håller sitt första sammanträde om Lissabonstrategin tillsammans med de nationella parlamenten. Det är mycket viktigt att vi studerar och samarbetar mycket närmare med våra nationella parlament. Vårt sammanträde kommer blir startpunkten för en parlamentsdialog om Lissabonstrategin. Målet är att samordna initiativ på parlamentsnivå för att sända ett kraftfullt och konsekvent budskap till stats- och regeringscheferna inför varje möte i Europeiska rådet.
Vi kommer även att fortsätta vårt arbete med övriga aspekter av det mandat vi har fått, nämligen att arbeta på interinstitutionell nivå för att förbättra lagstiftningsarbetet och att stärka införlivandet och genomförandet på nationell nivå av de åtgärder som vidtagits inom ramen för Lissabonstrategin. Som framgår av Kokrapporten vill vi att parlamentet skall spela en aktiv roll i övervakningen av strategins resultat. 
Bullmann (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsordförande, kommissionsledamot Verheugen! Objektivt sett innebär EU:s utvidgning att vi går in i en ny era med en ny händelseutveckling. Det innebär att människor i andra delar av världen ser på oss och undrar om vi i EU verkligen kan konkurrera internationellt i en ny tidsålder och om vi kan fortsätta att göra det samtidigt som vi bevarar och vidareutvecklar en hög social nivå. Kan vi ta ekonomiska och tekniska steg in i en ny tidsålder samtidigt som vi går i bräschen för en ny generations produktion med högre – högsta tänkbara – miljönormer? Kommissionsordföranden och kommissionsledamot Verheugen har presenterat mycket djärva visioner för oss. Kommissionsledamot Verheugen har talat om värden – värden i sättet att bedriva företagsverksamhet, värden i sociala normer och värden för socialt deltagande i både näringslivet och samhällslivet – värden som beskrivs som de medel som skall föra moderniseringsarbetet framåt.
Även om jag anser att detta är viktigt tror jag dock att många människors verklighet ter sig annorlunda. De är rädda för otrygghet och de är rädda att dessa mål inte kommer att nås i deras dagliga liv. Om vi vill överbrygga denna klyfta måste vi först reformera våra instrument och därefter måste klyftan överbryggas i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och på andra områden, och då vill jag inte höra mer om förlegade ideologier, utan snarare om hur människor verkligen lever. Om det vi strävar efter tillsammans här i parlamentet skall bli verklighet måste våra egna instrument reformeras. 
Coûteaux (IND/DEM ).
   – Fru talman! Det som så storstilat döptes till Lissabonstrategin har utvecklats till en fars. För det första har tillväxt- och välfärdsmålet uppenbart inte nåtts. Efter halva tiden är tillväxten så svag att OECD liknar euroområdet vid ett svart hål i den globala återhämtningen. Tillväxten ligger stilla på 1,7 procent – lägre i många länder – medan den globala tillväxten är 5 procent. Det mest ironiska är att EU som helhet har en tillväxttakt på 2,9 procent, tack vare det relativa resultatet i just de länder som inte varit dumma nog att ta på sig eurons tvångströja.
I våra medborgares ögon är välfärden för närvarande mer synonym med otrygghet, förlorad köpkraft och arbetslöshet – bara i Frankrike och Tyskland uppgår antalet arbetslösa till 8 miljoner.
Utsikterna blir allt dystrare, särskilt i euroområdet. Euron har inte hållit sitt löfte. Den är helt klart ingen handelsvaluta och den är heller ingen faktor för budgetdisciplin, utan tvärtom för släpphänthet. För närvarande är den snarare en faktor för inflation.
Vad stabilitetspakten beträffar håller den uppenbarligen på att bryta samman. Jag förstår heller inte hur någon kan stödja euron utan att stödja stabilitetspakten. Det är i alla fall en självmotsägelse som jag vill fästa kommissionens uppmärksamhet på. Den lärdom kommissionen kan dra av detta är dessutom enkel. Euroområdets utvidgning måste skjutas upp så att endast 12 av de 25 (snart 30) medlemsstaterna blir euroländer. Detta ligger givetvis långt ifrån de fastställda målen.
Allt detta är förstås argument som kommer att föras fram av dem som vill se ett nej vid omröstningen, och det skulle vi väl kunna acceptera om det inte vore för det sorgliga faktum att det som står på spel här är EU:s själva grundtanke, en tanke som tyvärr har solkats i våra medborgares sinnen, kanske för lång tid framöver. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Fru talman! Ett av mina första tal när jag blev parlamentsledamot för fem år sedan, i april 2000, handlade om Lissabonstrategin. Jag var bestört över att slutförandet av den inre marknaden rankades så lågt på prioriteringslistan i det originaldokument, och att bara en sida ägnades åt den i ett digert dokument.
Jag tackar er, ordförande Barroso och ert lag, för att ha fört upp den inre marknaden överst på dagordningen, där den hör hemma. Om vi inte fullbordar den inre marknaden kommer vi aldrig att få grundvalen för att skapa de arbetstillfällen, den tillväxt, den sociala och miljörelaterade politik som vi alla vill ha. Det står helt klart att nästa fas i den inre marknaden måste bli inom tjänstesektorn. Det vet vi alla.
Förra veckan sade jag offentligt till er, ordförande Barroso, att jag ansåg att ni vacklade när det gällde detta förslag. Ni var inte här i går kväll för att höra när Charlie McCreevy höll sitt brandtal. Det visade hur viktigt detta direktiv är, och jag vill verkligen tacka honom för detta. Jag kan försäkra er om att denna sida av kammaren kommer att arbeta med er för att få igenom åtgärderna, eftersom det är den viktigaste insatsen för den inre marknaden sedan 1992 års program, och det är avgörande för arbetstillfällen och sysselsättning.
Små och medelstora företag gynnas redan av det. Jag blev mycket glad över att höra att kommissionsledamot Günter Verheugen skall lägga fram ett heltäckande program för att modernisera och förbättra villkoren för småföretag. Det var en svaghet i förslaget. Jag är glad att det kommer att det kommer att rättas till, för om varje litet och medelstort företag i hela EU skapar ytterligare ett arbetstillfälle under de närmaste fem åren kommer vi att ha uppnått målet när det gäller att skapa arbetstillfällen. Detta kommer att uppnås först när vi har en företagsvänlig politik och en miljö i vilken människor vill gå ut och starta företag, antingen inom tjänstesektorn eller inom tillverkning och tekniskt nyskapande. Detta är nyckeln till infriandet av Lissabonmålen. Vi står beredda, ordförande Barroso, för att samarbeta med er för att nå dessa mål.
Paasilinna (PSE ).
   – Fru talman! Den viktigaste punkten i parlamentets resolution är definitionen av Europas konkurrenskraft. I konkurrenskraft inkluderar vi social och miljömässig hållbarhet. Kommissionen talar alltför snävt om konkurrens och sysselsättning. Vi socialdemokrater vill se en social och miljömässig hållbarhet. Det är också så det bör vara. Konkurrenskraften blir inte hållbar på lång sikt om den inte har sociala ramar och miljön som sin utgångspunkt. Är detta möjligt? Ja, det är det. Mitt hemland är t.ex. precis lika konkurrenskraftigt som Förenta staterna, som vi ofta jämförs med. Samtidigt har vi till skillnad från Förenta staterna kunnat bevara en social och miljömässig hållbarhet. Vårt samhälle är tack vare detta ett mer jämlikt, tryggt och miljömässigt hållbart samhälle. Konkurrens får inte tillåtas att bli något som bara gynnar ett fåtal, för då får vi i slutänden ett kontrollerat samhälle, för närvarande IT-samhällets kontrolldiktatur.
Som medlem i Lissabongruppen blev jag besviken över att betänkandet inte innehåller något krav på att namnen på de medlemsstater som inte har genomfört Lissabonlagstiftningen skall offentliggöras regelbundet. Det finns hela 1 500 lagar om den inre marknaden som inte har genomförts och processen har därför avstannat på grund av en slags antisolidaritetsrörelse. Jag uppmanar nu medierna att fortsätta att offentliggöra namnen på de medlemsstater som avsiktligt undviker att genomföra lagar. Om människor får den informationen kan de kräva att lagarna skall genomföras. Det vore en metod för hållbar utveckling. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Lissabon är en utmaning och det viktigaste projektet de närmaste åren, och dess framgång hänger på allas vår vilja – regeringarnas, parlamentens och arbetsmarknadsparternas vilja på europeisk, nationell och regional nivå – att arbeta tillsammans. Om vi vill uppnå ett sådant gemensamt samarbete och även detta engagemang så har vi redan övervunnit det främsta hindret för framgång. Till er, herr Barroso, anförtror jag med glädje denna svåra, men också centrala, nyckelroll i denna process.
Om man ser på Lissabonmålen uppstår en i mitt tycke absurd motsägelse. Man kan inte slå in en kil mellan EU:s konkurrenskraft, socialpolitik och miljö, eftersom tillväxt är en förutsättning för att vi skall kunna fullgöra våra miljöåtaganden. Tillväxt genererar fler arbetstillfällen, sysselsättning, inkomster och välfärd för allmänheten. Fler personer i arbete är den bästa garantin för social trygghet till rimlig kostnad och kontroll över de stigande vårdkostnaderna liksom reform av pensionerna, så att dessa blir hållbara på lång sikt till rimlig kostnad. Ekonomi, miljö och socialpolitik hänger därför ofrånkomligen ihop.
Kommissionsledamot Verheugen har uppmärksammat nya initiativ: bättre och enklare lagstiftning, ny näringspolitik och ökat stöd till innovation. Jag anser dock att dessa initiativ saknar en sak, nämligen omskolning och vidareutbildning. Utan fortlöpande utbildning av de potentiella arbetstagarna, vare sig dessa är kvinnor, minoriteter eller funktionshindrade, kan vi inte sätta dem i arbete. Om vi vill att EU skall bli ett kompetenscentrum måste vi lägga pengarna där de bäst behövs. 
Herczog (PSE ).
   –Jag vill inleda med en tjugo år gammal fråga: Hur såg Comecons vapensköld ut? (Comecon var de östeuropeiska ländernas ekonomiska samordningsorganisation.) Svaret är: en grön äng med tio magra kor som alla mjölkar varandra. Jag är säker på att om EU inte fattar vissa avgörande beslut inom ett eller två år – beslut som medlemsstaterna måste genomföra – så kommer EU:s vapensköld också se ut så om tjugo år, bara med den skillnaden att det kommer att vara fler och kanske ännu magrare kor.
För att inte detta skall ske krävs en radikalt förändrad strategi och en rad djärva åtgärder, oavsett vilka politiska sympatier man har, om man är religiös eller ateist, man eller kvinna. I hjärta, sinne och handling står jag till vänster. Som vänstersympatisör anser jag att vår enda chans ligger i att utnyttja de möjligheter som en gemensam inre marknad ger och undanröja alla hinder för den fria rörligheten för varor, tjänster, arbete och kapital, och det snabbt som ögat. Att öka EU:s konkurrenskraft är en fråga som kommer att bli avgörande för vår framtid. Om vi inte slår in på en annan väg kommer vi inte bara att halka efter de andra, vi kommer också att förlora våra möjligheter och drömmar.
Vi måste ingå en allians för att sätta press på oss själva och våra nationella regeringar och försöka ändra den allmänna opinionen så att dessa förändringar blir accepterade och se till att regeringarnas fyraåriga valpropagandamaskiner och särintressen underställs EU och de miljontals människor som lever där. Vi måste kunna göra detta: det är vi som beslutar om våra barns och barnbarns framtid, om de kommer att ha ett arbete om tjugo år. Min yngsta dotter är nio år. Jag vill inte att hon skall tycka att hennes mamma missade alla möjligheter. Frågan är inte vem som säger vad, utan vem som gör vad. 
Samaras (PPE-DE ).
   – Fru talman! Tillväxt är inget nollsummespel. Vi behöver inte avveckla våra samhällen eller förstöra miljön för att nå höga tillväxtmål.
I mars 2000 beslutade vi i Lissabon att maximera EU:s konkurrenskraft, inom ramen för de begränsningar som det innebär att bevara sammanhållningen och miljöskyddet. I det som vi då döpte till Lissabonstrategin beskrevs allt vi ville ha men ingenting om hur vi skulle få det.
I dag har vi fastställt våra prioriteringar. Konkurrenskraft är inte längre något som kan uppnås genom önsketänkande. Det är en strategi med hierarkiskt inordnade prioriteringar. I halvtidsöversynen sammanfattas därför Lissabonstrategin genom följande enkla ekvation:
Prioritera forsknings- och teknikprogram + stödja små- och medelstora företag + bygga upp viktiga infrastrukturer + förbättra de mänskliga resurserna + främja strukturförändringar = långsiktigt varaktig tillväxt och hållbar utveckling.
Vi måste särskilja dessa mål i budgeten och vi får inte neka dem finansiering. Vi får heller inte glömma att vi inte kan skapa mer tillväxt med mindre pengar, precis som vi inte kan skapa ekonomisk stabilitet med mindre tillväxt. 
Ayala Sender (PSE ).
   – Fru talman! Detta är det första tillfälle vi har att betona vikten av denna debatt om rådets, kommissionens och Europaparlamentets överenskommelse om att ge EU en ny start och framför allt vidta de praktiska åtgärder som krävs för att äntligen kunna skapa ett EU som verkligen är mer konkurrenskraftigt och innovativt, och samtidigt fortsätta att stärka dess bästa och mest värdefulla tillgång: den europeiska sociala modellen, med den livskvalitet och de sociala rättigheter som den garanterar EU-medborgarna.
Jag välkomnar särskilt att kommissionsledamot Verheugen betonar innovation och finansiering, eftersom våra ansträngningar att ge EU:s ungdomar bättre utbildning, förbättra arbetstagares och arbetsgivares utbildning och kompetens och öka antalet yrkesverksamma kvinnor, som måste ges samma yrkesmöjligheter och chans att förena yrkes- och familjeliv – alla de verksamheter som vi förespråkar i dag i egenskap av parlamentsledamöter – inte kommer att räcka till om vi inte kan främja de offentliga och privata investeringar som krävs för att inrätta infrastrukturer i EU som främjar ekonomisk utveckling och förverkliga fri rörlighet för varor, tjänster och personer i hela EU.
Detta tar sig för närvarande konkret uttryck i form av de trettio projekten för transeuropeiska nät som, i likhet med Lissabonstrategin, hittills har präglats av en viss apati och problem med finansiering från medlemsstaterna.
Europaparlamentet uppmanar och uppmuntrar kommissionen att fördubbla sina ansträngningar att övertyga medlemsstaterna – och parlamentet vill på alla sätt bidra till och stödja detta. Vi uppmanar även kommissionen att använda alla tillgängliga resurser för att bli mer kreativ och finna eventuella synergier mellan de tre näten (transport, energi och telekommunikation) för att minska kostnaderna och få fram den finansiering som krävs.
Vi stöder även ändringsförslaget om en modell med hållbar transportutveckling, som vi anser är mycket viktigt och som innefattar modernisering och teknisk innovation på transportområdet. 
Radwan (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsordförande! Jacques Delors betraktas som en av de mest framgångsrika ordförande som kommissionen har haft, eftersom det var hans vision att skapa och fullborda den inre marknaden. Lissabonstrategin skulle kunna vara den nuvarande kommissionens vision. En skillnad är dock att Jacques Delors samarbetade med regeringschefer som förbundskansler Helmuth Kohl och president François Mitterrand, som hade egna visioner och mål för EU. Med en del av de regeringschefer vi har i dag infinner sig den kritiska frågan om vilken plats EU har på deras prioriteringslista. Detta, herr kommissionsordförande, är en av de mest grundläggande prioriteringarna för er – att övervinna detta hinder och göra verklighet av Lissabon, så att ni inte i slutänden måste säga: ”jag hade en dröm”, utan att vi fick något produktivt ut av det hela alls. Detta är centralt och kommissionen kan bidra på olika sätt. Kommissionsledamot McCreevy, som jag ser här, kan i stor utsträckning bidra till detta inom sitt område. Jag hoppas att ni skall få er vilja igenom, trots medlemsstaterna, som måste placera EU högre upp på sin dagordning. Medlemsstaternas invånare måste få veta vad dessa länder förväntas göra. Det är öppenheten och möjligheterna att jämföra som står på spel här.
Vi ser nu en oförmåga att tillämpa gällande lagstiftning för stabilitets- och tillväxtpakten, vilket får mig att misstänka att det inte kommer att räcka med lägesrapporter. Låt oss göra mycket tydliga jämförelser här, med hjälp av riktmärkning, för att fastställa vilket land som har EU:s bästa arbetsmarknadspolitik. När vi arbetar med Lissabonstrategin framöver måste vi se till att ekonomiska, miljömässiga och sociala mål inte ställs mot varandra, utan att de i stället underordnas Lissabonmålen. När de enskilda länderna genomför strategin är det ännu viktigare att se till att lagstiftningsarbetet förbättras. Det finns medlemsstater, inte minst min egen, som ständigt lyckas täppa till luckor när det behövs. Den viktigaste uppgiften blir att uppmuntra människor i EU, så att Lissabonmålen kan förverkligas. Vårt främsta problem är att det finns personer inom EU som inte tror att vi kan mäta oss med amerikanerna. Om vi ändå skulle lyckas med det kommer vi att ha uppnått mycket i EU. Parlamentet står bakom er. 
Titley (PSE ).
    Fru talman! Kärnpunkten i Lissabonstrategin måste vara arbetstillfällena. Därför behöver vi en aktiv arbetsmarknadspolitik för att se till att arbete belönas, att arbetslösa får hjälp med att finna arbete, samt att utbildning och omskolning är centralt i allt det som vi gör.
De tre institutionerna måste utveckla en lagstiftning som är lätt att förstå och upprätthålla och nå upp till sina fastställda mål utan negativa sidoeffekter. Kommissionen måste åstadkomma resultat på de områden som man ansvar för, särskilt slutförandet av den inre marknaden.
Jag välkomnar José Manuel Barrosos åtagande när det gäller tjänstedirektivet. Vi behöver detta, men det måste ge tydliga fördelar och inte förluster. Tjänstedirektivets utgångspunkt är kontroll av medlemsstaternas lagstiftning som hindrar införandet av tjänster. Vi behöver inte ett direktiv för att göra det. Medlemsstaterna skulle kunna göra det nu. Om de var riktigt engagerade, så skulle de sätta i gång med det. Detta är nyckeln till debatten om Lissabonstrategin: är medlemsstaterna redo att hålla sina löften?
Framgången hos Lissabonstrategin ligger hos er, herr Barroso. Kommer ni att vara en man eller en mus i ert förhållande till medlemsstaterna? Svaret på det kommer att avgöra hur framgångsrik er kommission och Lissabonstrategin kommer att bli.
Graça Moura (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsordförande! I rekommendationen kommer man dragande med de allmänna principer som redan har accepterats, när det vore mer önskvärt med en strukturerad sammanfattning av vilka åtgärder som bör vidtas. Man kan säga att alla är överens om målen men att få vet vad som skall göras för att de skall uppnås.
En kunskapsbaserad ekonomi kräver en hög utbildningsnivå, som det står i texten, men här nämns inget om att en hög utbildningsnivå kräver att också skolan håller hög kvalitet, redan från barnens första skolår. Eftersom grund- och sekundärutbildningen är bristfällig i de flesta länder är det synd att rekommendationen inte innehåller en uppmaning till medlemsstaterna att utreda frågan och söka en snar lösning. Texten handlar om framtiden, och framtiden klarar sig inte utan en sådan lösning.
I en annan punkt nämns behovet av att mobilisera den europeiska allmänheten, så att människor övertygas om Lissabonstrategins fördelar och förmås att acceptera dem. Men här finns inte ett enda ord om kulturpolitik, vare sig på europeisk eller på nationell nivå. Det talas om en dialogkultur men här nämns inte ens kulturdialog. För att EU-medborgaren skall acceptera behovet av Lissabonstrategin och inse dess fördelar kommer det mer än något annat att krävas en kulturell process. Kulturen är inte bara en central del av demokratin – kulturen är också ett mått på avståndet mellan misslyckande och framgång för en strategi som Lissabon, särskilt om vi vill bevara den europeiska sociala modellen.
En kunskapsbaserad ekonomi förutsätter en världssyn som bara kultur kan åstadkomma. Därför måste vi uppmana rådet, kommissionen och regeringarna att göra ett specifikt och seriöst åtagande också inom den finansiella sfären – jag upprepar, också inom den finansiella sfären – för att vidareutveckla Europas kulturpolitiska åtgärder. Utan dem blir Lissabonstrategin inte mycket mer än en trevlig lista över goda avsikter. 
Berès (PSE ).
    Fru talman, herr rådsordförande, herr Barroso! Enligt min mening är Lissabonstrategin verkligen något som kan förkroppsliga Europeiska unionens mervärde, nämligen en långsiktig vision, ett mål. Men vi har också något som ibland är orsaken till alla misslyckanden för Europeiska unionen: stora ambitioner men inte tillräckliga resurser för att nå de mål vi själva fastställt. Just detta har vi erfarit under de senaste fem åren.
Vi måste därför försöka ändra saker och ting under de kommande fem åren. Och därför, herr Barroso, herr Verheugen, gladdes jag när ni i förmiddags sade att vi var i början och inte i slutet av översynen av strategin, och att resultatet av Europeiska rådets möte inte emotsågs som ett mål i sig.
Efter vårt möte i dag finns det enligt min mening två viktiga kommande möten. Först mötet om antagandet av budgetplanen, och det ni nyss sade tycker jag går i rätt riktning. Sedan kommer reformen av stabilitetspakten, som få har talat om i dag men som handlar om den utmaning som Hans-Gert Poettering talade om tidigare i dag när han uppmanade till stabilitet och flexibilitet. När har vi sett ett ledarskap stärkas eller ett förtroende återupprättas genom att medborgarna får höra att ingenting måste ändras utom deras förmåga att göra sitt arbete flexiblare? Så kommer vi inte att uppnå Lissabonstrategins mål.
Om vi verkligen vill genomföra den här strategin kommer det också att krävas en genomgripande reform av stabilitetspakten.
Herrero-Tejedor (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Svaret på följande fråga: ”Är det möjligt att skapa sex miljoner nya arbetstillfällen i Europa till 2010?” är ja. Svaret på frågan om detta är ett alltför ambitiöst mål är nej. Och när det gäller frågan om vi har förmåga att uppnå detta mål, är svaret beroende av vad vi gör och vad vi inte gör.
Vad får vi inte göra? Vi kan inte följa exemplet i de länder som har övergett strukturreformerna och ökat de offentliga utgifterna. Vi behöver raka motsatsen: öka tillväxten.
Låt mig ta José Maria Aznars regeringspolitik i Spanien – som knappast kan anklagas för ineffektivitet – som exempel och föreslå fyra praktiska åtgärder.
För det första bör vi göra arbetsmarknaden flexiblare, i syfte att öka deltagandet på arbetsmarknaden. För det andra behöver vi se till att sammanhållningsbudgeten för perioden 2007–2013 täcker behoven. För det tredje behöver vi uppmuntra företagandet genom att minska de skattemässiga och administrativa bördorna. För det fjärde behöver vi stödåtgärder som utformas för att förbättra utbildningen och det livslånga lärandet.
Vi behöver också fullborda den inre marknaden genom att prioritera avreglering av marknaderna för kommunikation, energi och finansiella tjänster. Sedan behöver vi öppna den europeiska ekonomin för yttervärlden, med särskild fokus på nya industriländer.
Mina damer och herrar! Inget av detta kommer dock att vara möjligt om vi inte har lämpliga budgetresurser – kommissionens siffra på 1,24 procent av gemenskapens bruttoinkomst är bra – och om vi inte gör medlemsstaterna direkt delaktiga i processen, eftersom de är Lissabonstrategins viktigaste parter.
Om någon av staterna använder Lissabonstrategin för att föreslå nedskärningar av EU-åtgärder som har varit effektiva tillväxtmotorer eller för att lätta på stabilitetspakten – då mina damer och herrar, sätter jag en spansk tortilla och en belgisk öl på att vi är på väg mot katastrofen. 
Andersson (PSE ).
    Fru talman! Det gläder mig att vi ser ut att få en stor majoritet i Europaparlamentet för denna resolution. En bred majoritet är enda möjligheten för parlamentet att få politiskt inflytande.
Jag anser att vårt inflytande består i att vi i vår resolution har lyckats bibehålla det som är grundläggande för Lissabonprocessen, dvs. balansen mellan de tre pelarna tillväxt, social sammanhållning och ekologisk uthållighet. I det ursprungliga dokumentet från kommissionen tycker jag inte att man lyckades med det. Man sade att vi behöver tillväxt för att klara välfärd och ekologisk uthållighet. Det är sant, men också motsatsen, dvs. att vi måste ha social sammanhållning och göra långsiktigt hållbara investeringar för att klara den långsiktiga tillväxten. Det är samtidigheten som är det viktiga. Kan vi från parlamentet bidra med detta till rådets möte och om det blir den fortsatta politiken, då har vi nått framgång. 
Sonik (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr kommissionsordförande! I en tid när Europeiska unionen just har utvidgats och vi varje dag konfronteras med stora skillnader i utvecklingen mellan länder och regioner, är det omöjligt att betrakta gemenskapens uppgifter som isolerade från de enskilda medlemsstaternas åtgärder och ansträngningar. Hela poängen med integration och de möjligheter som Lissabonstrategin erbjuder är att agera solidariskt för att stödja mindre utvecklade regioner och hjälpa dem att hinna ikapp.
Lissabonstrategins ursprungliga förutsättning var att hitta en lösning på de inre och yttre utmaningar som vi nu ställs inför. Under det senaste året har vi dock inte sett några nya idéer eller debatter om hur Lissabonprocessen kan återupplivas. Det viktigaste skälet till att Lissabonstrategin ännu inte har blivit en framgång tror jag är att både Europeiska kommissionen och medlemsstaterna, som undertecknade strategin 2000, har saknat den politiska förmågan att genomdriva förändringar. Förändringar är en nödvändig förutsättning för att strategin skall kunna genomföras, bland annat en långtgående avreglering av arbetsmarknaden, en lägre grad av social trygghet, en omfattande översyn av regelmässiga hinder och stora nedskärningar av de offentliga transfereringsmedlen. Lissabonstrategin har råkat i konflikt med byråkratin och byråkratin har blivit det största hindret för innovationsutvecklingen.
För att nå sina mål måste EU nu skapa nya visioner och utveckla gemensamma insatser som enar alla medlemsstater. Man bör prioritera att sätta Lissabonstrategins principer i samband med sammanhållningspolitikens instrument och de medel som öronmärkts för dessa instrument. Dessa medel bör inte likna de allmosor som de rika ger till de fattiga. De bör i stället vara instrument som ökar regionala ekonomiers konkurrenskraft, utvecklar humankapitalet och uppmuntrar innovationer och tekniköverföring från vetenskapsvärlden till EU:s företag. De nya medlemsstaterna har vitaliserat EU med en avreglerad marknad, en stark entreprenöranda, en kritisk inställning till överreglering, en hög grad av överensstämmelse med EG-rätten och snabba produktivitetsökningar. De strukturförändringar vi har gått igenom under senare år samverkar med och liknar dessutom Lissabonmålen.
Slutligen skulle jag vilja säga att den grundläggande principen för en ekonomisk utvecklingspolitik bör vara att målen om ekonomisk tillväxt och nya arbetstillfällen inte utformas så att de skall nås samtidigt. Det är svårt att ta det andra steget utan att först ha tagit det första. 
De Vits (PSE ).
    Fru talman! Jag kommer att stödja den resolution som vi skall rösta om, eftersom jag håller med om vad ordförande José Manuel Durão Barroso sade om att de tre barnen nu behandlas jämlikt. Det ena följer inte av det andra, men de bör stärka varandra.
Jag stöder helhjärtat den politik som sammanfattades av kommissionsledamot Günter Verheugen, dvs. att den ekonomiska konkurrensen bör utgå från kvalitet och inte kostnader, vilket vore en återvändsgränd. Jag vill efterlysa en debatt om metoden att nå målen. Jag tror nämligen inte att målen kan nås om metoden upphör att vara gemenskapsorienterad.
Slutligen vill jag be er att fundera över parlamentets fråga om att inrätta en rättslig ram för tjänster av allmänt intresse, tillsammans med ett reviderat tjänstedirektiv. Detta kommer verkligen att förenkla det vi gör här i kammaren. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja säga till ordförande Barroso att det stämmer att de första fem åren sedan Lissabonmålen antogs har gett lite och att de flesta medlemsstaterna, som har det yttersta ansvaret för att genomföra Lissabonmålen, har varit väldigt långsamma med att ta ansvar. Det stämmer också att vi, om vi fokuserar på den ekonomiska dagordningen, inte nedvärderar andra dagordningar, till exempel dagordningen för miljön eller den sociala dagordningen.
Jag skulle vilja säga till kommissionsledamot Neelie Kroes att konkurrensen är målet, inte problemet. Vi kan inte låta medlemsstaterna tävla om att hamna sist i kön för att undvika att locka till sig utländska investeringar av rädsla för att bli slagna på fingrarna av Bryssel. Två mycket tydliga exempel från Irland – Intel och Ryanair – har varit mycket belysande för att en orimlig konkurrenspolitik kan motverka konkurrensen.
På tal om skattefrågan vill jag rikta följande uppmaning till kommissionsledamot László Kovács: Försök inte laga det som inte är trasigt. Och slå framför allt inte sönder det! Medlemsstaterna måste erbjudas den nödvändiga flexibiliteten för att genomföra de lösningar de behöver för att uppfylla Lissabonmålen, förhoppningsvis genom att stimulera sysselsättningen med hjälp av minskad direkt beskattning, i synnerhet skatten på arbete.
Jag skulle vilja understryka för kommissionsledamot Janez Potočnik att det är absolut nödvändigt att gemenskapens forskningsanslag ökar betydligt inom ramen för det sjunde ramprogrammet. Grundforskningen är viktig, men samtidigt måste vi underlätta tillämpningen av forskning och utveckling inom de europeiska företagen och gynna innovationer.
Jag skulle vilja säga till kommissionsledamot Charlie McCreevy att ett underlättande av den fria rörligheten för tjänster är det som behövs för att frigöra potentialen hos den europeiska arbetskraften och få fart på den europeiska ekonomin. Som ni sade i går, herr kommissionsledamot, är det alltid enklare att hitta skäl för att inte göra någonting. Handeln med tjänster bidrar med 70 procent av Europas BNP, och jag uppmanar er att fortsätta med tjänstedirektivet. Detta är särskilt viktigt för våra nya medlemsstater, som så länge har nekats fördelarna med fri rörlighet för personer, varor och tjänster. Jag vill be er att ta upp frågan om hälso- och sjukvården, betänka att goda regler kan användas som riktmärke och hantera det här specifika området på ett lämpligare sätt.
Slutligen vill jag säga några allmänna ord till kommissionen. Skulle vi kunna få färre regleringar, som dessutom är bättre, enklare, ordentligt granskade och riskbedömda? Vi måste Lissabonsäkra REACH (registrering, bedömning och godkännande av kemikalier), tjänstedirektivet och förordningen om folkhälsa och näringsmässiga behov.
Det saknas alltid en handlingsplan för att vi skall kunna agera. Kommissionsledamot Barroso med kolleger, var snälla och sätt i gång!
Hökmark (PPE-DE ).
    Fru talman! I skenet av de tillkortakommanden som har präglat Lissabonprocessen finns det anledning att understryka att de viktigaste frågorna inte handlar om vad vi vill uppnå utan hur. Det handlar inte om att andra är bättre inom olika områden utan varför. Även när vi berömmer oss som allra mest för den sociala modellen, ser vi nämligen arbetslöshet, utanförskap, stagnation och motsättningar. Vi måste också fråga oss varför och vilka beslut vi skall fatta för att förändra detta.
Det som Avril Doyle just sade stämmer. För varje område där vi motverkar konkurrens blir resultatet sämre konkurrenskraft. De som nu bekämpar tjänstedirektivet med en fri och öppen tjänstemarknad motverkar i själva verket framtidens nya jobb och europeisk tillväxt. Det finns ingen motsättning mellan den inre marknaden och medborgarnas sociala trygghet, eftersom ingenting är så avgörande för social trygghet som ett arbete och en inkomst. Inget är så avgörande för social sammanhållning som möjlighet till nya företag och nya jobb.
Den viktigaste integrationsprocessen i Europeiska unionen pågår just nu medan vi sitter här. Det handlar om ett flöde av människor, varor och tjänster som bär fram kunskap och idéer över gränserna. Då måste vi fråga oss om vi i den processen vill göra det möjligt för medlemsstater att utnyttja sina olika konkurrensfördelar. De gamla medlemsstaterna har haft förmånen att i 50 års tid utveckla sina samhällsekonomier och sin konkurrenskraft i frihet och fred. De nya medlemsstaterna har under motsvarande tid lidit under förtryck och fattigdom. Den inre marknaden måste präglas av att kan tillvarata sin konkurrenskraft. Det är en plikt för kommissionen att se och lyfta fram att detta handlar om solidaritet, integration och allas möjlighet att skapa välfärd. Därför är tjänstedirektivet viktigt, och därför är det viktigt att komma ihåg att det handlar om en integration i Europa som är avgörande för konkurrenskraft. Det måste vi genomföra. 
Novak (PPE-DE ).
   – (Fru talman, ärade kommissionsledamöter! Lissabonstrategin har inte gett oss någon lätt uppgift – att skapa nya arbeten av högre kvalitet och samtidigt ge Europeiska unionens medborgare samma eller en högre nivå av social trygghet. De flesta länder anslår stora resurser för att betala en armé av arbetslösa. Många ungdomar ägnar förgäves alltför lång tid åt att söka sitt första jobb, för att få den erfarenhet som krävs.
Samtidigt har mödrarna förutom sitt vanliga arbete ansvaret för sina moderliga plikter och arbetar därför dubbelt. Europa har också en åldrande befolkning, eftersom kvinnorna inte längre är beredda att axla ett så stort ansvar för befolkningens normala reproduktion som de gjorde tidigare. Utbildningsområdet ger också kvinnor större möjligheter till arbete och yrkesutveckling, givetvis förutsatt att de inte får barn eller skjuter upp barnafödandet.
I dessa tider kan vi inte längre begära att kvinnor skall föda fler barn för samhällets bästa och hänge sig åt moderskapet och dessutom förvänta oss att de själva skall bära alla ekonomiska konsekvenser av detta. Vi kan inte heller förvänta oss att arbetsgivarna frivilligt ger mödrar extra förmåner.
Europeiska unionens länder behöver därför systematiskt formulera den sysselsättningspolitik – inklusive finansiella incitament och förmåner – som kan uppmuntra arbetsgivare att skapa arbeten som är lämpade för mödrar, utan att vare sig arbetsgivaren eller modern skall behöva drabbas av negativa konsekvenser. På så sätt skulle mödrarna inte behöva välja mellan karriär och moderskap utan kunna kombinera båda, vilket ligger i samhällets intresse och gagnar dem själva och deras utveckling. Att spara på bekostnad av moderskapet är en dålig investering för samhällets framtid. 
Mauro (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill framföra en praktisk synpunkt för att hjälpa till att lösa vad jag anser vara en av de viktigaste aspekterna av vårt problem, nämligen att vi bör lämna de principiella uttalandena bakom oss och på något sätt börja värdera vår strategi mer konkret. Jag hämtar mitt exempel från området humankapital, som många betraktar som en strategisk faktor för att vi skall kunna återfå vår konkurrenskraft.
Under den senaste mandatperioden, när det konstaterades att 94,5 procent av Europas skolor hade Internetanslutning men att endast 25 procent av lärarna visste hur den nya tekniken kunde användas i undervisningssyfte, hoppades vi länge att e-lärandeinitiativet skulle förverkligas. Parlamentet hoppades på åtgärder från de nationella regeringarna, som förutsattes utnyttja resurserna väl – dvs. 30 miljarder euro, åtminstone trodde vi det – med en prioriteringsordning som skulle ge dem möjlighet att lösa humankapitalproblemet.
När det blev tydligt att regeringarna inte skulle agera fattades beslutet att kommissionen borde inrätta ett program. Vid det laget hade miljarderna sjunkit till miljoner, 44 miljoner närmare bestämt, en löjeväckande summa för att lösa problemet, varför förslaget bara blev ett principiellt uttalande och prioriteringen förblev rent teoretisk, utan att någonsin bli en finansiell prioritering.
Mot denna bakgrund begär jag att kommissionen bör ha möjlighet att lägga större ansvar på dem som har beslutsmakt och att främja åtgärder inom området humankapital. Eftersom EU-budgeten med rätta förpliktar oss att ge jordbruket så mycket som 50 procent skulle detta förhindra att EU bara förblir en väktare av animalkapitalet snarare än att främja humankapitalet. 

Fajmon (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! I början av februari lade kommissionen fram en reviderad version av Lissabonstrategin, som medlemsstaterna godkände mindre än en månad senare. Trots det rikt utsmyckade språket kan man inte komma ifrån att Lissabonmålen inte kommer att nås. Den reviderade Lissabonstrategin innehåller färre mål samtidigt som det görs ett försök att kategorisera målen och tydligt prioritera ekonomisk tillväxt och ökad konkurrenskraft. Detta är i sig en bra sak, men det löser tyvärr inte projektets inneboende motsägelse, nämligen att de problem som Europeiska unionen kämpar med beror på att varje del i ekonomin är alltför hårt reglerad. Överregleringen får förödande följder och leder till låg BNP-tillväxt – i vissa medlemsstater noll – och hög arbetslöshet.
Europas största problem är den orimligt stora skattebördan och det alltför stora antalet regler som den privata sektorn och investerare måste brottas med. Avreglering i form av de fyra friheterna har alltid varit gemenskapens grundval, och det krävs därför omsorg om att varje antagen lagstiftning främjar verklig avreglering och frihet, och inte överreglering.
I Lissabonstrategin nämns inte heller ett antal uppenbara problem som uppstått med EU:s utvidgning till tio nya medlemsstater. Dessa problem har framför allt att göra med diskriminering av arbetstagare från de nya medlemsstaterna på de tolv gamla medlemsstaternas arbetsmarknader. Den typen av diskriminering strider mot EU:s principer och de fyra friheterna, och utgör ett allvarligt hot mot hela Europeiska unionens ekonomiska produktivitet.
I Lissabonstrategin beskrivs inte heller den gemensamma jordbrukspolitiken mer ingående, trots att detta program sväljer större delen av EU:s medel. Detta är ett annat område i Europeiska unionen där dubbla standarder tillämpas; en regel gäller för de gamla medlemsstaterna, vars jordbrukare får fullt stöd, och en annan regel tillämpas för de nya medlemsstaterna, vars jordbrukare inte får fullt stöd förrän 2013. Den summa pengar som satsas på denna politik är också löjligt stor. Allmänt sett är Europa i behov av färre regleringar, färre bidrag och ökad rörelsefrihet för arbetstagare, tjänster, företag, investeringar och kapital. Tack för er uppmärksamhet. 
Schmit,
   . – Herr talman! Debatten har på ett bra sätt visat att Lissabonstrategin är mycket viktig. Men samtidigt måste vi inse att vi på ett sätt har att göra med en paradox. EU är världens största handelsmakt, vissa medlemsstater är ledande exportländer, vilket vice ordförande Günter Verheugen också har sagt, och många europeiska företag är världsledande inom sina sektorer. Ändå har vi intrycket att vi är på väg in i något slags evig pessimism.
Inom flyg- och rymdtekniken har det europeiska näringslivet visat sin förmåga att ta igen förlorad mark, till exempel genom Galileo. Tänk också på att vi nu genomför en lyckad utvidgning. De nya medlemsstaterna visar energi och en exemplarisk europeisk slagkraft. Klyftan mellan Europeiska unionens gamla och nya medlemsstater krymper: 5 procents tillväxt för de nya, omkring 2 procent för de gamla. Detta visar att Europa har en fantastisk kreativ förmåga. Det visar också att Europas nedgång varken är verklig eller oundviklig.
I en tid när vi klagar och menar att vi befinner oss i en nedgång oroar sig resten av världen för de amerikanska underskotten, dvs. handelsunderskottet och budgetunderskottet. I Förenta staterna skapas emellertid tillväxt, forskning och arbetstillfällen. När allt kommer omkring är det där svagheten i Europa som helhet ligger. Frågan måste emellertid angripas med viss försiktighet, för när vi talar om Europa talar vi om olika förhållanden i olika länder. Det finns skillnader mellan medlemsstaterna eftersom det finns stater där sysselsättningen är ett mindre problem och där det finns tillväxt.
På det hela taget kämpar vi dock för att nå en tillräcklig, och en tillräckligt hållbar, tillväxttakt, så att vi kan skapa de arbetstillfällen som Europa behöver om den orimligt höga arbetslösheten skall kunna minskas avsevärt och varaktigt. Som jag redan påpekat finns det inga skäl till pessimism, om den återlanserade Lissabonstrategin nu inte stannar vid vackra ord utan verkligen bär med sig nya krafter, de nya krafter som vi behöver och som EU:s medborgare behöver och verkligen räknar med.
Att blåsa nytt liv i den ekonomiska tillväxten är absolut inte synonymt med att nedmontera den europeiska sociala modellen. Tanken att vi kan åstadkomma tillväxt genom att nedmontera det sociala trygghetssystemet framstår inte som trovärdig för mig. Det är inte heller synonymt med obegränsat utnyttjande av naturresurser oavsett konsekvenserna, eftersom det på ett sätt skulle vara raka motsatsen vill en verkligt kvalitativ tillväxt. Så har man heller inte valt att återlansera reformstrategin, Lissabonstrategin. Social utslagning ger varken ökad tillväxt eller fler arbetstillfällen.
Vi måste emellertid vara medvetna om att en allt mindre konkurrenskraftig ekonomi som inte längre genererar tillräckligt många arbeten oundvikligen leder till social utslagning och undergräver själva grunderna för den europeiska sociala modellen. Därför förespråkar ordförandeskapet tillväxt som ett sätt att främja social sammanhållning, eftersom social sammanhållning och ekonomisk tillväxt är nära sammanlänkade och på sätt och vis befruktar varandra.
I detta avseende anser jag att Europaparlamentets resolution är ett viktigt bidrag till det stora reformprojektet att återlansera Lissabonstrategin. Era budskap har hörsammats: mer forskning, bättre överföring av forskning och innovation till nya produkter och nya tjänster, bättre tillgång till och större spridning av ny teknik och innovationer, och därmed en bättre förankring av den nya kunskapen i ekonomin och samhället – en sådan kunskapsbaserad ekonomi är motsatsen till ett samhälle som marginaliserar stora grupper i befolkningen – samt snabbare utveckling av miljövänlig teknik som ger Europa möjlighet att hävda sitt ledarskap inom framtida verksamhetsområden.
Till sist instämmer jag helt i vad vice ordförande Günter Verheugen sade om vikten av små och medelstora företag, som utgör den arbetsreserv Europa behöver. Om det nätverket skall utvecklas måste vi fundera ut nya finansieringssätt. Det är tyvärr ofta alltför svårt att hitta finansiella resurser för att starta ett företag. De byråkratiska och administrativa hindren är ibland alltför avskräckande för att unga människor skall ge sig på vågstycket att bilda nya företag. Vi måste därför koncentrera oss på bättre lagstiftning, minska de byråkratiska hindren där detta är lätt gjort och även skapa EU-lagar som är mer lättillgängliga och enklare att förstå. Enligt min mening bör vi följa den vägen mer energiskt i framtiden.
Sociala innovationer, investeringar i humankapital och livslång utbildning är också sätt att garantera att flexibiliteten – en term kring vilken det råder bred enighet – inte utesluter ett nödvändigt mått av trygghet. Otrygghet är inte en källa till framtidstro, tvärtom. Syftet med den nya Lissabonstrategin är i viss utsträckning ett dynamiskt Europa som inte är ett offer utan en huvudspelare i globaliseringen – en sann huvudspelare som bidrar till att forma globaliseringen. Vi vill inte ha ett samhälle i flera hastigheter, vi vill att alla skall ha en del i tillväxten, den ekonomiska utvecklingen och kunskapsexpansionen.
Med tanke på att det här är en kritisk tid för EU:s ekonomi och EU:s ekonomiska utveckling skulle vi bedra oss själva om vi trodde att vi kunde återlansera Lissabonstrategin utan att kunna enas om en seriös reform av stabilitets- och tillväxtpakten. Det skulle vara slöseri med tid. Vi kan inte möta medierna och säga ”ja, vi lyckades återlansera Lissabonstrategin men kunde inte enas om stabilitetspakten”. Det är ingen lösning.
EU behöver strukturreformer precis som det behöver makroekonomiska ramar som skapar en bra jämvikt mellan å ena sidan stabilitet och å andra sidan tillväxt och sysselsättning. Okontrollerade underskott är definitivt inte lösningen. Samtidigt kan framtidsinvesteringar inte användas för att betala priset för en rent bokföringsmässig strategi som inte har något att göra med en sund ekonomisk politik.
Slutligen håller jag också med Günter Verheugen när han gör en direkt koppling mellan budgetplanens framgång och återlanseringen av Lissabonstrategin. Hur trovärdig skulle Europeiska unionen vara om den i mars beslutade att blåsa nytt liv i forskningen, trappa upp sina åtgärder för att främja konkurrenskraften och utveckla politiska åtgärder som var mer förenliga med en miljö i jämvikt, bara för att knappt tre månader senare konstatera att unionen för 0,0X procent av sin BNP inte kan enas om en gemensam finansiering av de politiska åtgärderna? Ni måste hålla med om att det är ett skämt. Det är inte realistiskt.
Människor kommer att ha ögonen på Europeiska unionen de närmaste två veckorna. EU kan skapa en genuint ny energi. Men genom att sätta sin framtida utveckling på spel kan unionen också svika människors förtroende för den europeiska ekonomin och, vilket kanske är allvarligare och som många talare har framhållit, riskera det starka medborgarstöd som EU behöver för att lyckas. Genom att samarbeta nära med kommissionen och lyssna till parlamentet vill ordförandeskapet göra en framgång av det stora partnerskapsprojekt som vi nu inleder. Vi räknar med parlamentets stöd när det nästa vecka anordnar ett stort möte om Lissabonstrategin med de nationella parlamenten.
Lissabonstrategin är också en fråga om demokrati och behöver därför stöd och hjälp från våra samhällen. Utan ett sådant stöd finns ingen framgång vid vägs ände. Jag tror att vi nu har förmåga att frigöra kraften, kreativiteten och den innovativa och initiativrika anda som Europa har i överflöd. Men vi måste ta saken i egna händer och öppna upp nya möjligheter för Europas folk. Det får mig att tro på framtiden. 
Barroso,
    Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag uppriktigt tacka er för denna mycket engagerande och framför allt mycket rika debatt, där många av er har deltagit.
Min slutsats är att parlamentet i stora drag stöder den nya Lissabonstrategin. Det gläder mig. Vår mycket positiva diskussion visar att kommissionen kan se Europaparlamentet som en riktig partner i genomförandet av Lissabonstrategin. Ni har svarat positivt på min anhållan i samband med att denna debatt inleddes i förmiddags.
I sitt inlägg var Lena Ek nära att göra en felsägning: när hon talade om parlamentets resolution sade hon nästan revolution. Jag skulle inte gå så långt – det vi gör är ingen revolution, men det är en sann reform. Det pågår också en revolution när det gäller vårt partnerskap: vi kommer att arbeta tillsammans och vi – parlamentet, kommissionen och rådet – har alla förmågan att nå ett dynamiskt samförstånd, inte ett samförstånd som skapar passivitet eller handlingsförlamning, utan ett dynamiskt samförstånd som främjar de förändringar som är nödvändiga i vårt Europa. Förändringarna är nödvändiga för en reform som blickar framåt, men de är också rimliga och balanserade.
Därför vill jag också besvara en specifik fråga från Claude Turmes i gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. Ni frågade mig, herr Turmes, var jag var när den globala strategin för hållbar utveckling utarbetades i Rio 1992. Jo jag var i Rio, men inte på Ipanema eller Copacabana! Jag var EU-ordförandeskapets företrädare, eftersom Portugal var ordförandeland då. Då arbetade jag med kommissionen och medlemsstaterna, och det var Europa som ledde debatten om hållbar utveckling vid Riokonferensen.
Jag berättar detta för att visa att mitt personliga och kommissionens engagemang för målen om hållbar utveckling. Det finns ingen motsägelse mellan social sammanhållning, hållbar utveckling, tillväxt och konkurrenskraft. Det är enligt min uppfattning en uppenbar slutsats av debatten. Som vi alltid har sagt finns inga motstridiga mål, utan bara mål som kan stärka varandra ömsesidigt.
Med detta sagt är vi nu alla medvetna om att Europa snabbt behöver höja sin tillväxtnivå. Tillväxt och nya arbetstillfällen är särskilt brådskande mål. Därför är vi säkra på att vi gör rätt i att koncentrera våra kortsiktiga mål på det området.
Jag är självklart mycket nöjd med debatten, eftersom vi har visat att ett samförstånd var möjligt. Detta samförstånd måste dock sträcka sig längre än till EU:s institutioner – till nationell nivå, till de nationella parlamenten och regeringarna. Ert positiva svar ökar vårt gemensamma ansvar. Kommissionen kommer för egen del att göra allt den kan för att den nya Lissabonstrategin skall bli en framgång.
Kommissionen vet nu att den kan räkna med Europaparlamentet för att nå detta mål. Parlamentet kommer dock att behöva bli en aktiv partner och ta hänsyn till kommissionens krav. Kommissionen och EU-institutionerna får inte glömma att det är dags att agera. I det sammanhanget vill jag framhålla det stöd jag har funnit i parlamentet för vår prioritering att utveckla den inre marknaden.
Vi kommer inte att få någon tillväxt i Europa utan en helt funktionsduglig inre marknad. Tjänster svarar för 70 procent av vår ekonomi. För varor har vi en inre marknad, men vi har fortfarande 25 olika marknader för tjänster. Vi behöver därför integrera tjänstemarknaderna, självklart med hänsyn till de rättmätiga farhågor som framfördes under debatten om tjänstedirektivet. Därför lyssnar kommissionen. Vi vill arbeta med er. Jag vill också understryka att vi stöder allt som kommissionsledamot Charlie McCreevy sade om tjänstedirektivet i går. Vi kommer att arbeta med er i den andan. Vi anser att en inre marknad för tjänster måste inrättas och att det samtidigt är möjligt att lösa alla problem som genomförandet av detta direktiv kan ge upphov till.
Vi är också mycket uppmärksamma på vad som sades om humankapitalet och om att prioritera detta. Många av er, särskilt Poul Nyrup Rasmussen, betonade vikten av humankapital, utbildning, forskning och innovation, och jag skulle vilja tillägga, som Vasco Graça Moura sade, kultur. Vår syn på humankapital är mycket riktigt inte en teknokratisk syn. Kultur är också en del av våra mål för kunskapsekonomin. Därför har vi lagt fram konkreta förslag: ett europeiskt teknikinstitut, ett nytt forskningsprogram. Vi har bestämda program som skall främja en tillväxtekonomi, men även en kunskapsbaserad ekonomi, på europeisk nivå.
I det här sammanhanget vill jag besvara en särskild fråga från Josep Daul – som jag vill gratulera som ordförande för 33-kommittén liksom alla de föredragande som möjliggjorde ett brett samförstånd kring er resolution. Vi instämmer i att de tre institutionernas ordförande bör träffas vid ett trepartsmöte för att diskutera Lissabonstrategin. Jag är personligen villig att delta och hoppas att parlamentets talman och rådets ordförande kommer att stödja idén.
Som ni vet är vårt mål på medellång sikt att de tre institutionerna bör arbeta tillsammans. Samtidigt skulle Lissabonstrategin vinna mycket på om det fanns en större känsla av att strategin stöddes helhjärtat av de institutioner vi företräder.
Nu ser vi fram emot Europeiska rådets möte i förhoppningen och, om jag får säga så, vissheten att detta möte i sin tur kommer att ge den politiska skjuts framåt som krävs för att återlansera Lissabonstrategin och utarbeta en europeisk tillväxt- och sysselsättningsstrategi.
Många av er – Othmar Karas, Alexander Radwan, Graham Watson, Gary Titley och Malcolm Harbour – har betonat hur viktigt det nu är att medlemsstaterna engagerar sig. Kommissionen känner sig självklart starkare nu på grund av Europaparlamentets stöd till den nya Lissabonstrategin.
Våra egna och Europaparlamentets förslag får inte försvagas nu när de skall genomföras – medlemsstaterna måste också kunna fullgöra sin åtaganden och allmänheten i de olika länderna måste förstå att den nya Lissabonstrategin inte bara är en dekoration utan själva kärnan i programmen för ekonomiska reformer, social sammanhållning och hållbar utveckling i Europa.
Avslutningsvis måste jag säga att det viktigaste resultatet av denna debatt för mig är viljan att arbeta tillsammans, möjligheten att nå ett dynamiskt samförstånd och det breda stödet för den nya Lissabonstrategin, och dessutom det faktum att strategin under de närmaste fem åren kommer att stå i centrum för arbetet i våra institutioner och i de reformer som medlemsstaterna kommer att behöva genomföra.
Talmannen. –
   Debatten är avslutad.
Jag har avslutningsvis mottagit tre resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.30. 
Talmannen. –
   Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag har ett muntligt ändringsförslag. Jag skulle vilja att andra halvan av punkt 11 får följande lydelse: ”understryker att införlivandet av Europeiska utvecklingsfonden i EU-budgeten bör åtföljas av en förstärkning av den gemensamma parlamentariska församlingens politiska roll då det gäller att följa upp och kontrollera de medel som används inom ramen för AVS–EU-partnerskapet”. 
Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det är inget problem för mig och jag antar det gärna. 


Sánchez Presedo (PSE ),
   . – Herr talman! När det gäller detta ändringsförslag och de två följande, som är exakt likadana eftersom de går ut på att tre ord bör strykas, föreslår jag att vi behåller ordet ”systematisk”. 


Goebbels (PSE ).
    Herr talman! Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill dra tillbaka ändringsförslag 32 till förmån för ändringsförslag 27 från Íñigo Méndez De Vigo och Klaus-Heiner Lehne, eftersom dessa två ändringsförslag har samma syfte. Vi skulle därför vilja be ledamöterna att i stället rösta för ändringsförslag 27. 
Talmannen. –
   Ändringsförslag 32 dras därför tillbaka till förmån för ändringsförslag 27, som vi skall rösta om inom kort. 
Lehideux (ALDE ).
    Herr talman! Det är mycket vänligt av er att ni nämner gruppernas namn när vi läser upp ändringsförslagen. Jag vill dock be er notera att det inte längre finns en liberal grupp i kammaren; den kallas numera gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa. 
Talmannen. –
   Det skall jag komma ihåg, särskilt med tanke på att sammanträdestjänsten har bett mig att undvika att använda kortformerna för grupperna, vilket jag har gjort. Jag kommer därför att göra som ni ber.
Désir (PSE ).
    Herr talman! Jag vill uppmärksamma er på ett fel i några av språkversionerna av ändringsförslag 29. Den ursprungliga versionen, med andra ord den engelska versionen, är den giltiga texten, som lyder enligt följande: 
 ”Urges the Commission to come forward with an initiative to ensure …” 
 och inte ”lägga fram ett initiativ om avreglering”, som det står i den franska versionen. Ett av syftena med detta ändringsförslag – som antogs genom ömsesidig överenskommelse – var nämligen att stryka dessa ord. 
Talmannen. –
   Jag håller helt med er, herr Désir, om att orden ”om avreglering” av misstag införlivades i den franska versionen. Detta vill jag göra klart och vidare konstatera att ändringsförslag 29 bortfaller.
Även om texterna under alla omständigheter kommer att kontrolleras senare, bortfaller ändringsförslaget eftersom en av de två delarna av ändringsförslag 5 har antagits. 
Désir (PSE ).
    Att den första delen av ändringsförslag 5 från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har antagits innebär enligt min mening inte att ändringsförslag 29 bortfaller. 
Talmannen. –
   Ändringsförslagen rör samma ord, herr Désir, ”nytt initiativ” och ”initiativ”. Ändringsförslag 29 faller bort, men er rättelse var relevant och kammaren kommer att få en redogörelse om hela saken.
Lehne (PPE-DE ).
    Herr talman, mina damer och herrar! I samförstånd med min medföredragande Harlem Désir vill jag lägga fram ett muntligt ändringsförslag som vi anser täcker frågan bättre. Jag kanske helt enkelt skall läsa upp det på engelska, efter ”demographic situation”, står det: 
”calls on the Commission and the Member States to develop the necessary comprehensive measures in order to support schemes, as a way of supplementing existing national pension systems”. 
 Det nya är användningen av termen ””. Jag ber parlamentet att godta detta muntliga ändringsförslag som de båda föredragandena har enats om. 
Désir (PSE ).
    Jag vill tacka min medföredragande Klaus-Heiner Lehne för att ha lagt fram detta muntliga ändringsförslag, och jag vill ansluta mig till honom och be parlamentet rösta för det.

Goebbels (PSE ).
    Herr talman! Det har lagts fram en begäran om att hålla en separat omröstning om den andra delen av ändringsförslag 30, som innebär att två ord stryks. Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill dra tillbaka denna del, och jag hoppas att detta gör det möjligt för oss alla att rösta för en mer hållbar transportpolitik. 
Talmannen. –
   Jag lägger därför fram ändringsförslag 30, som nu bara har en del, för omröstning.

Queiró (PPE-DE ),
   . – Den förbindelse som har utvecklats mellan Europeiska unionen och länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet förtjänar erkännande och applåder från vår sida. Dessa länder har en speciell betydelse och vikt för de allra flesta medlemsstater i synnerhet och för hela Europeiska unionen i allmänhet, både av historiska skäl och av skäl som har att göra med en känsla av internationellt ansvar.
Detta är en viktig och värdefull förbindelse som återspeglas i verksamheten i den gemensamma parlamentariska församlingen. Den måste därför vara ärlig och följa de principer som Europeiska unionen upprätthåller och regelbundet kräver. Goda förbindelser mellan de båda sidorna är inte bara önskvärda utan centrala. Men de är bara möjliga – och bara värdefulla – om de grundar sig på filosofin att upprätthålla de värden vi tror på och om Europeiska unionen inte tvekar att kritisera länder som inte fullgör sina skyldigheter gentemot världssamfundet eller sina egna medborgare – och att agera därefter. Så har förbindelserna allmänt sett varit, trots de meningsskiljaktigheter som vi har haft anledning att uttrycka i fråga om Kuba eller Angola. Jag har ändå röstat för betänkandet.
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Det enhälliga godkännandet av detta betänkande i utskottet illustrerar att alla grupper i parlamentet, från höger till vänster, lägger stor vikt vid förbindelserna med parlamenten och parlamentsledamöterna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS). Dessa förbindelser är grundläggande i ett Europa som vill vara öppet för världen och som har åtagit sig att stärka dialogen med sina strategiska partner, i enlighet med Europas historiska band.
Det är en glädje att notera de stora framsteg som gjordes förra året i fråga om den gemensamma parlamentariska församlingens interna organisation, yttre åtgärder och institutionella inflytande, och jag hoppas att den växer och blir ännu starkare.
Jag välkomnar erkännandet att man måste ta ett helhetsgrepp om situationer som uppstår efter en konflikt, och jag är tacksam för förtroendet att ha blivit utsedd till medföredragande i den här frågan.
Trots att det finns anledning att vara belåten, vilket jag påpekat, måste jag än en gång kritisera att användningen av portugisiska och möjligheten att få tolkning till detta språk – som faktiskt är det tredje vanligaste europeiska kommunikationsspråket i världen – gång på gång förbises under den gemensamma parlamentariska församlingens sessioner till förmån för andra språk (och som är i stark minoritet i AVS-sammanhang). Därmed förnekas portugisiskspråkiga parlamentariker samma förutsättningar som övriga ledamöter i församlingen.
Jag har röstat för betänkandet. 

Andersson, Hedh, Hedkvist Petersen, Segelström och Westlund (PSE ),
   .– Undertecknade har röstat ja till betänkandet i sin helhet eftersom det i många delar innehåller viktiga förbättringar av kommissionens ursprungliga förslag. (Till exempel avskaffandet av kravet på dubbel bearbetning mm.) Däremot har vi invändningar mot ändringsförslag 31 (artikel 13, punkt 1), eftersom vi anser att det allmänna preferenssystemet är ett instrument för att minska fattigdomen i världen och inte skall användas för att skydda vår europeiska textilindustri. 
Gollnisch (NI ),
   .– Det allmänna preferenssystemet för utvecklingsländer är ytterligare ett i raden av program för att främja allmänna preferenser för utrikeshandel, och ytterligare ett exempel på hur Europeiska unionens tullar håller på att avskaffas.
Vissa påstår att detta system verkar till fördel för mottagarländerna, men samtidigt erkänner man att den reform som nu föreslås inte grundar sig på någon utvärdering av hur det nuvarande systemet fungerar eller hur effektivt det är.
Det är dock enkelt att förutse de negativa effekter som detta kommer att ha på EU:s industri och jordbruk. De innefattar följande:
- Inga eller förmånliga tullar kommer att garanteras för ett stort antal produkter, vilket kommer att innebära att många sektorer, däribland jordbruk och fiske, kommer att utsättas för ännu tuffare global konkurrens.
- Den marknadsandel som länder kommer att tillåtas ha innan de förlorar sin rätt till tullförmåner kommer att vara så stor att det kommer att leda till att hela näringsgrenar kollapsar. Textilindustrin kommer att drabbas särskilt hårt, eftersom den kommer att ta den hårdaste smällen när kvotsystemet upphör.
- Skyddsåtgärder är alltid otillräckliga och överdrivet byråkratiska, och de tillämpas aldrig.
Som vanligt är dock kommissionen bara intresserad av att driva en ideologi som placerar handeln över allt annat. Att göra Europa fattigt och se till att fler européer förlorar sina jobb kommer inte att främja utvecklingen i länderna i tredje världen. Av denna anledning röstar vi mot detta betänkande. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Det nuvarande allmänna preferenssystemet (GSP) är grundat på ett sätt att tänka som är motstridigt: idén om att utveckling kan främjas genom avreglering av den internationella handeln – en modell som främjar export och regleras på världsnivå, med ett ”centrum” och en ”periferi”.
Detta tankesätt strider mot idén om rättvisa internationella förbindelser och bistånd som är inriktat på att utveckla inhemska faktorer i de ekonomiskt sett minst utvecklade länderna. Utan sådana faktorer, och fångade mellan den stöld som de externa skulderna utgör och de påtvingade intressena från de största amerikanska, europeiska och japanska multinationella företagen, kommer dessa länder att fortsätta att ha en perifer och underordnad status.
Handeln är en del av utvecklingen, men den är långt ifrån den viktigaste.
Det allmänna preferenssystemet garanterar förmånstillträde för produkter från runt 178 länder. Det nuvarande förslaget tidigarelägger ikraftträdandet av det nya systemet och öppnar upp det allmänna preferenssystemet för särskilt känsliga produkter för Portugal (konserverad tonfisk, tomatkoncentrat, textilier och kläder).
Textil- och beklädnadssektorn är särskilt hårt drabbad, särskilt eftersom tröskelvärdena för gradering är höga för denna sektor. Denna och andra negativa aspekter måste vändas i positiv riktning, annars kommer det att leda till allvarliga konsekvenser för landets tillverkningssektor, med de sociala och ekonomiska följder som detta kommer att få. 
Louis (IND/DEM ),
   . Kommissionen har lagt i en högre växel för att reformera det allmänna preferenssystemet, uppenbarligen på grund av det brådskande behovet att stödja ekonomierna i de länder som drabbades av tsunamin den 26 december 2004. Tanken är att det nya systemet skall träda i kraft den 1 april.
Efter flodvågskatastrofen har Europas medborgare och stater visat att man kan räkna med deras generositet. Kommissionen tänker dock låta sektorer inom den europeiska industrin som dras med svårigheter, i synnerhet textilindustrin, betala ett högt pris för denna generositet.
Textilindustrin har drabbats hårt av orättvis konkurrens från Kina, och denna konkurrens kommer bara att bli värre. Trots detta svarar industrin för livsuppehället för två och en halv miljon människor i Europa, och genererar en omsättning på 230 miljarder euro. Kommissionen har för avsikt att sätta ett tröskelvärde på 12,5 procent av gemenskapens import av dessa produkter innan ett land förlorar sin rätt till det allmänna preferenssystemet, vilket kommer att uppmuntra konkurrens från den indiska textilindustrin, eftersom denna kommer att gynnas av sänkta tullavgifter. Denna industri betraktas som konkurrenskraftig enligt det nuvarande GSP-systemet, där tröskelvärdet ligger på 10 procent innan tullavgifter måste betalas, vilket med andra ord möjliggör en balanserad konkurrens trots skillnader i lönenivå och välfärd.
Att låta en bransch betala priset för statligt stöd strider mot det liberala tänkandet. En sådan åtgärd, som skulle göra hundratusentals människor i Europa arbetslösa, skulle också vara antisocial. 
Martinez (NI ),
   . Det allmänna preferenssystemet för tullavgifter är över 30 år gammalt. Det grundar sig på en idé som går ännu längre tillbaka i tiden, till FN:s konferens för handel och utveckling 1963, där man introducerade idén om kompensationsskillnader, eller vad vi i dag skulle kalla ”positiv diskriminering på området tullavgifter”. Det förefaller som att fattiga länder, till exempel Peru eller Colombia, har gynnats av att kunna exportera sin sparris eller sina räkor till oss utan att behöva betala tullavgifter, även om en viss omläggning av handeln har gjorts på grund av oklarheter om ursprungsreglerna.
Vid närmare betraktelse har det allmänna preferenssystemet en sak gemensamt med hela GATT- och WTO-systemet, närmare bestämt att det har tillkommit på grund av en överflödig teori, nämligen att tullar skall sänkas för att så småningom avskaffas helt. En mer innovativ idé vore att införa ett system för att dra av tullavgifter. Exportören garanteras en tullkredit i importlandet som är lika stor som de tullavgifter som har lagts på, och denna kredit skulle kunna dras av vid inköp i importlandet. Finansiering av dessa tullkrediter skulle kunna uppbringas på en aktiemarknad. Problemet med ekonomisk och social ojämlikhet skulle lösas, och en balans skulle uppnås i den globala handeln. 
Queiró (PPE-DE ),
   . – Det allmänna preferenssystemet (GSP) måste ses både som ett handelspolitiskt instrument och som ett instrument för att stödja utvecklingen, eftersom den internationella handeln utan tvekan är en av de starkaste drivkrafterna för utveckling och tillväxt i varje ekonomi.
I detta sammanhang förhåller det sig så som föredraganden uttryckligen påpekar i sin motivering: ”Allmänna preferenssystemet måste därför vara samstämmigt med målen för utvecklingspolitiken och förenligt med Dohaprogrammet.”
Doharundan är verkligen ett viktigt pågående steg mot en öppnare och rättvisare världsekonomi, och precis som föredraganden föreslår måste denna insikt finnas med i det allmänna preferenssystemet.
Slutligen anser jag att man måste lovorda den snabba ändringen av det allmänna preferenssystemet som reaktion på effekterna av flodvågskatastrofen. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Den graderingsmekanism som har införts gör det möjligt att sluta tillämpa det allmänna preferenssystemet (GSP) på länder som är konkurrenskraftiga på gemenskapsmarknaden och inte längre behöver preferenssystemet för att främja sin export. Dessutom spelar mekanismen en viktig roll också när det gäller att reglera den kommersiella införseln av textil- och beklädnadsprodukter, och detta visar sig vara mycket viktigt för att skydda Europas textilindustri med tanke på att kvoterna försvann den 31 december 2004.
Jag inser också att ett av de områden där hållbar utveckling främjas är när det gäller att förbättra den ekonomiska situationen för utvecklingsländerna, i synnerhet de länder som är minst integrerade i det internationella handelssystemet. Följaktligen kommer de mest sårbara utvecklingsländerna som tar på sig skyldigheter och ansvar genom att ratificera de grundläggande konventionerna om mänskliga rättigheter och arbetstagarnas rättigheter att gynnas av de ytterligare förmånerna inom det allmänna preferenssystemet, vilket jag varmt välkomnar.
Avslutningsvis vill jag belysa den förenkling som uppnås genom att man minskar antalet ordningar från fem till tre, så att det nu finns en allmän ordning, en särskild ordning för hållbar utveckling och gott styre, och en särskild ordning för de minst utvecklade länderna (”Allt utom vapen”).
Jag röstade för betänkandet. 

Dover (PPE-DE ),
   .– Jag och mina brittiska konservativa kolleger stöder Valdis Dombrovskis betänkande om riktlinjerna för budgeten 2006 eftersom vi anser att det är ett steg i rätt riktning. Vi tycker att det är bra att använda anslagen mer effektivt, att kräva större klarhet i översikten över varje framlagt budgetförslag samt att det framgår att det kostar mer än 200 miljoner euro per år att Europaparlamentet skall ha sitt säte i Bryssel och Strasbourg. Detta är ett grovt slöseri med skattebetalarnas pengar!
Däremot är det viktigt att reformera EU:s budget. Bedrägeri och administrativa missförhållanden kan endast bekämpas om de rätta strukturerna skapas, och än så länge har arbetet med detta varit långsamt och otillräckligt. Det måste finnas mer öppenhet och ansvarsskyldighet i utnyttjandet av anslag hos alla EU-institutioner, och alla medlemsstater måste åta sig att göra en lämplig redovisning av alla utgifter som rör EU-program. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag tycker att det är absolut nödvändigt att vi räknar med tillräckliga utgifter inom områden där politiska beslut kräver större finansiellt engagemang, så att vi slipper ändringsbudgetar och överföringar. Till exempel bör budgeten för den parlamentariska dimensionen av WTO täcka alla utgifter för Europaparlamentets delegationer till WTO:s ministerkonferenser, liksom även utgifter som rör organiseringen av WTO:s parlamentariska konferens. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade ja till Valdis Dombrovskisbetänkande (A6-0043/2005) om riktlinjerna för avsnitt II, IV, V, VI, VII, VIII (A) och VIII (B) och om det preliminära förslaget till Europaparlamentets budgetberäkning (avsnitt I) för budgetförfarandet för budgetåret 2006, eftersom jag håller med om huvudinriktningen i de bedömningar och förslag som har lagts fram, och i synnerhet konsolideringen och förberedelserna inför nästa utvidgning och den effektiva och rationella användningen av anslagen.
Jag vill också påpeka att jag håller med om de särskilda punkter som handlar om yrkesutbildningar, särskilt på området översättning och tolkning. Jag anser att det är viktigt att parlamentets ledamöter medverkar aktivt på sitt modersmål, för att på så sätt garantera lika villkor för alla ledamöter. 
Till sist vill jag lyfta fram parlamentets ökade ansvar på lagstiftningsområdet, vilket naturligtvis kommer att kräva att vi hanterar de befintliga resurserna bättre och att vi avsätter medel för att stödja vårt arbete. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– I det betänkande vi har framför oss understryks de områden där det är viktigt att se till att de tillgängliga anslagen ökar och används korrekt. Den utmaning som utvidgningen innebär kräver utan tvekan förnyade och beslutsamma ansträngningar och vi måste ta emot den nya personalen inom institutionernas struktur så snabbt som möjligt – samma snabbhet som vi kräver av generalsekreteraren – och bevilja medel för att öka antalet tolkar och förbättra de allmänna arbetsförhållandena i utskotten genom att se till att det finns fler rum och datorer tillgängliga.
Planen att klargöra de andra institutionernas budgetkontoplaner bör välkomnas. Öppenheten och begripligheten när det gäller information är – som jag har sagt vid andra tillfällen – nödvändiga förutsättningar för ansvarsskyldighet och effektivitet i budgetfrågor.
Jag välkomnar förslaget att anta ekologiska effektivitetsnormer i den administrativa förvaltningen, och uppmaningen att anta en mycket ambitiösare informations- och kommunikationspolitik. Detta är verkligen en av de saker jag ofta slåss för i varje budget eftersom jag tycker att det är viktigt att vi för Europa – dess projekt, dess syften och dess handlingar – ännu närmare medborgarna. 

Villiers (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uppmärksamma kammaren på två frågor som för närvarande behandlas av utskottet för framställningar.
Den första rör Mike och Ann Radford, två av mina väljare från Chipping Barnet, som köpte en fastighet på Cypern på 1980-talet och i 14 år har försökt få ersättning från byggherren för en bristfällig stödmur. Detta är en fråga som utskottet för framställningar för närvarande behandlar. Jag vill be utskottet att göra allt det kan för att hjälpa makarna Radford, deras grannar och andra människor som befinner sig i liknande situationer i många delar av Europa. Konsumenttvister av detta slag är djupt problematiska och smärtsamma för de människor som är inblandade, och jag hoppas att utskottet för framställningar kan hjälpa dem.
Den andra frågan handlar om Equitable Life. En av mina väljare, Arthur White, har lämnat in en framställning som framhåller de oriktigheter som skedde i samband med Equitable Life. Återigen vill jag be utskottet för framställningar att skynda på behandlingen av denna viktiga fråga och göra allt det kan för att se till att framställarna får rättvisa och upprättelse. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– God demokrati grundar sig på total respekt för medborgarnas rättigheter, och denna respekt omfattar historiskt sett medborgarnas rätt att inge framställningar till parlamenten. Denna praxis, som ibland kan verka vara till liten nytta, är framför allt ett tecken på demokratisk ödmjukhet och en vilja att lyssna på medborgarna, vilket är viktiga egenskaper i ett demokratiskt samhälle.
Vi måste därför offentligt erkänna parlamentets utskott för framställningar och det arbete som utförs där. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   . – Den vanligaste kritiken mot den europeiska integrationsprocessens nuvarande tillstånd är avståndet mellan beslutsfattarna och medborgarna, det så kallade demokratiska underskottet. Med tanke på att utskottet för framställningar ur parlamentets synvinkel är ett fruktbart sätt att stärka kontakten med medborgarna bör dess arbete främjas, eftersom detta skulle uppmuntra människor att bli delaktiga i EU-frågor. Jag anser att detta ger den stora fördelen att det dels bringa medborgarnas verkliga oro och ängslan i dagen, dels gör det möjligt för politikerna att visa sitt arbete för dem som är intresserade och visa att de är beredda att arbeta för att ta itu med medborgarnas verkliga behov.
I detta sammanhang vill jag uttrycka min besvikelse över att inte vederbörlig uppmärksamhet ägnades åt den framställning där det begärdes att en hänvisning till Europas kristna arv skulle finnas med i ingressen till konstitutionsfördraget och att viljan hos de över en miljon människor över hela Europa som skrev under framställningen därmed helt ignorerades.
Slutligen anser jag att utskottet för framställningar skulle behöva ökade medel och ett effektivt och balanserat stöd från både kommissionen och rådet. 

Fernandes (PSE ),
   .– Tillsammans med socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och den stora majoriteten i kammaren röstade jag för detta förslag eftersom det innehåller riktlinjer och åtgärder som kommer att göra det möjligt för oss att blåsa nytt liv i Lissabonstrategin, förbättra genomförandet och klara de målsättningar som fastställdes 2000.
Som jag alltid har hävdat:
- Det ger parlamentet större delaktighet i beslutsprocessen och genomförandeprocessen (”en verklig dialogkultur bör utvecklas med parlamentet”) tillsammans med kommissionen (med vilken ett ”starkt partnerskap” bör upprättas), rådet (det föreslås att ett trepartsmöte mellan institutionerna skall hållas) och de nationella parlamenten (med vilka parlamentet också skall upprätta ett ”starkt partnerskap”), liksom även ”ökat deltagande av regionala och lokala myndigheter”.
- Det innehåller krav på att budgetmedel på nationell nivå och gemenskapsnivå skall motsvara de mål som fastställdes inom ramen för Lissabonstrategin. Detta måste återspeglas i budgetplanen för 2007–2013 och i strukturfonderna, som har omarbetats inom ramen för sammanhållningspolitiken.
Dessutom kommer den reviderade Lissabonstrategin att utgöra ett instrument för att genomföra den önskade förändringen av den ekonomiska och sociala utvecklingsmodell som hittills har följts i Madeiraregionen. 
Gollnisch (NI ),
   . Målet med Lissabonstrategin var att göra Europa till ”den mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen” till år 2010. Detta har misslyckats totalt. I stället har byråkraterna i Bryssel lyckats göra Europeiska unionen till den minst dynamiska ekonomin i världen. Man bör också särskilt nämna euroområdet, som presterar ännu sämre än det övriga EU.
Bryssel kommer naturligtvis aldrig att erkänna sin skuld i detta eftersom EU aldrig ifrågasätter sitt eget agerande. Dess förslag för att lösa dessa problem består av ännu mer europeisering – mer avreglering av marknaderna, fler restriktioner för företag, färre offentliga tjänster, mer europeisk och global konkurrens, mindre offentlig finansiering och mindre socialt skydd. De sociala och miljömässiga målen i den första versionen av Lissabonstrategin har försvunnit och ersatts av allomfattande konkurrens och produktivitet. Människor har blivit handelsvaror, och tanken är att marknaden skall flytta runt dem och ta hand om arbetslösheten.
Barrosokommissionens förslag är en rena mardrömmen. De följer visserligen en ”mjuk” linje eftersom allt de består av är ett program och målsättningar, varav en del till och med är vettiga. Men vi är redan alltför bekanta med de direktiv som införlivar program av det här slaget och som syftar till att genomföra deras mål; Bolkesteindirektivet är ett utmärkt exempel. 
Goudin, Lundgren och Wohlin (IND/DEM ),
   .– Detta förslag till resolution är en oöverskådlig textmassa där allt som civiliserade människor skulle vilja se genomfört tas upp utan minsta hänsyn till principerna för subsidiaritet och proportionalitet. Ingen kan vara mot att fattigdom och arbetslöshet motarbetas och snarast avskaffas. Ingen kan invända mot att skatter bör vara okomplicerade och rättvisa snarare än komplicerade och orättvisa. Men subsidiaritetsprincipen, som skall vara en ledstjärna för EU-samarbetet, innebär att medlemsstaterna skall ha rätt att söka sig fram till olika avvägningar i de målkonflikter som den demokratiska styrelseformen har att hantera. Det bakomliggande syftet med detta förslag är att flytta ännu mera av de politiska besluten från medlemsländerna till EU:s institutioner.
Junilistan har mandat från sina väljare att motsätta sig en sådan centralisering av makten i Europa och säger därför nej till förslaget i sin helhet. Vi har dessutom sagt nej till flera ändringsförslag som vi i princip skulle stödja i Sveriges riksdag men som vi motsätter oss på EU-nivå av omsorg om folkstyret i medlemsländerna. Detta gäller t.ex. ändringsförslag 32. 
Kirkhope (PPE-DE ),
   .– Min och mina konservativa kollegers röster i omröstningen om resolutionen om halvtidsöversyn av Lissabonstrategin är grundade på behovet av ekonomiska reformer, en flexiblare arbetsmarknad, en mer konkurrenskraftig skattepolitik samt minskade hinder för ökad sysselsättning, och då främst den överdrivna reglering som är förhärskande i många europeiska ekonomier.
Naturligtvis fortsätter Förenta staterna att överträffa Europa, och de konkurrensmässiga utmaningarna från Asien, särskilt Kina och Indien, ökar utan några synbara motåtgärder från EU-ländernas huvudstäder. Rådets ordförandeskap får inte låta sig distraheras av kraven på att bevara den fullständigt föråldrade ”europeiska sociala modellen”. Det är just på grund av att så många regeringar har misslyckats med att ta tjuren vid hornen när det gäller att genomföra reformer som Lissabonprocessen tyvärr hittills har misslyckats på viktiga områden.
En konkurrenskraftig skattepolitik, flexibla arbetsmarknader, mindre byråkrati och en beslutsamhet att få vågskålen att väga över ordentligt till välståndsskaparnas fördel är det enda sättet att ta sig ur Europas relativa ekonomiska nedgång. Dessa saker är en styggelse för socialisterna, men av avgörande betydelse för alla oss. Vi har röstat mot ett antal ändringsförslag som skulle underminera den marknads- och företagsinriktade politik som vi anser att en reviderad Lissabonagenda borde förespråka. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag samtycker till Lissabonmålen om att stärka sysselsättningen, genomföra ekonomiska reformer, öka konkurrenskraften, fullborda den inre marknaden, skapa social sammanhållning och främja miljöskydd som motorer i en hållbar tillväxtorienterad ekonomi.
För att kunna bygga en bred koalition för förändring måste alla betrakta Lissabonstrategin som en strategi vars fördelar kommer att delas av många och utvecklas i samarbete med alla berörda socioekonomiska aktörer, en strategi vars mål är arbetsmarknader som främjar både dynamik och säkerhet, en strategi vars syfte är att modernisera den sociala tryggheten utan att försvaga den och en strategi inom vars ram de höga sociala och miljömässiga normerna är en del av Europas konkurrenskraftiga modell.
Jag anser att det är mycket viktigt att blåsa nytt liv i Lissabonstrategin för att ta itu med svårigheterna att leva upp till målen från mars 2000. Jag välkomnar denna möjlighet att stödja idén om nationella handlingsplaner som ett sätt att genomföra Lissabonstrategin, där varje regering utser en minister som skall samordna åtgärderna. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Mellan illusionen att det räcker att sätta upp ett mål för att detta skall uppfyllas och det faktum att den europeiska ekonomin inte har lyckats hantera den nuvarande ekonomiska krisen finns en union bestående av olika ekonomiska och sociala verkligheter, en union som gång på gång uppger sina goda intentioner men som inte har lyckats särskilt bra med att lösa sina problem.
Trots detta kan man inte förneka att Europa är den bästa kontinenten att leva i.
Om Europa vill vara den mest konkurrenskraftiga ekonomin måste vi därför ändra den väg vi har slagit in på. Detta måste göras utan att vi förlorar våra bästa egenskaper och våra kärnpunkter, och på ett sådant sätt att vi garanterar respekten för den historiska och kulturella mångfalden och de olika utvecklingsnivåerna i Europas länder.
Därför tror jag att den resolution vi har framför oss uttrycker en vision som jag delar: hållbar tillväxt och sysselsättning måste vara EU:s angelägnaste målsättningar, och genom att uppnå de målen kommer vi att främja de miljömässiga och sociala framstegen. Det kan inte finnas någon europeisk social modell utan en europeisk ekonomi, och det tjänar ingenting till att ha en konkurrenskraftig ekonomi som inte tjänar medborgarnas intressen. 
Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .– Den halvtidsöversyn vi har framför oss kännetecknas av slutsatserna från Europeiska rådets senaste vårtoppmöte i Bryssel om att resultaten har varit blygsamma i fråga om de mål som har fastställts. Den stagnation som har drabbat den europeiska ekonomin sedan 2000 har sannerligen inte gjort saken bättre. I övrigt, förutom att man efterfrågar större beslutsamhet från kommissionens sida, begränsar sig den föreslagna texten till att upprepa de principer som angavs i den ursprungliga strategin.
Vår inriktning är, och har alltid varit, hållbar utveckling, social sammanhållning, förbättrade arbetsvillkor, fler arbetstillfällen, fortlöpande eller dynamisk yrkesutbildning och ekonomisk konkurrenskraft. Dessvärre hindras dock fortfarande denna inriktning av en känsla av utanförskap bland många stater och medborgare.
Därför beklagar jag att man vid det senaste Ekofinmötet försummade ett annat tillfälle att kombinera finansiell disciplin och budgetåtstramningar med den betydelse som måste fästas vid de offentliga utgifternas beskaffenhet och kvalitet.
Vi måste också förbättra regelverket och lagstiftningen genom att förenkla dem.
Till sist anser jag att vi behöver en väsentligt mer realistisk vision som inte begränsar sig till att fördöma misslyckanden och gång på gång rättfärdiga allting genom att anklaga medlemsstaterna för bristande motivation och efterlevnad. Vi behöver kreativitet, ledarskap och beslutsamhet, vilket är huvudlinjerna i denna resolution och vilket övertygade mig om att rösta för förslaget. 
Roure (PSE ),
   . I dag skall vi rösta om halvtidsöversynen av Lissabonstrategin.
I en tid då 68 miljoner medborgare i Europeiska unionen fortfarande lever i fattigdom är vårt enda alternativ att stödja Lissabonstrategin som antogs år 2000 och att på nytt framhålla målet att utrota fattigdomen.
Det har gjorts framsteg på vissa områden, exempelvis de nationella handlingsplanerna för social integration och införlivandet av kampen mot fattigdomen som ett mål i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Vi kan dock inte nöja oss med detta. Vi är skyldiga våra medborgare att vara uthålliga. De förväntar sig att vi skall hålla vad vi har lovat, och jag anser att alla nödvändiga åtgärder måste vidtas vid vårtoppmötet. 
Schierhuber (PPE-DE ),
   .– Det gläder mig att se att Lissabonstrategin också omfattar användningen av alla former av alternativ energi, som därför måste främjas. Förutom att utnyttjandet av alternativ energi som bekant skyddar miljön och bidrar till att Kyotoprotokollet efterlevs, ger det också andra positiva effekter, däribland ökad konkurrenskraft, regionalt mervärde och ökad sysselsättning på landsbygden.
Det gläder mig därför att Europaparlamentet, enligt resolutionsförslaget, anser att en konkurrenskraftig och hållbar europeisk ekonomi förutsätter utnyttjandet av hållbara energikällor. 
Silva Peneda (PPE-DE ),
   .– Som en följd av den realistiska bild som Wim Kok målade upp i halvtidsöversynen beslutade kommissionen att göra en granskning och lägga fram en reform av Lissabonmålen.
De prioriteringar som fastställdes 2000 har omdefinierats på grundval av det som ständigt oroar EU-medborgarna, nämligen tillväxt och arbetstillfällen.
I denna nya verklighet har man definierat vem som är ansvarig för varje åtgärd, fastställt praktiska tidsfrister och utvärderat framstegen. Nästa steg är ett enskilt nationellt program och utnämnandet av en Lissabonansvarig för varje medlemsstat, som kommer att vara ansvarig för övervakningen av Lissabonstrategins åtgärder och för att förenkla utvärderingsmetoderna.
Eftersom detta är en mellanstatlig fråga beror Lissabonstrategin nästan uteslutande på medlemsstaternas förmåga och vilja att genomföra långtgående strukturella reformer.
Enligt översynen måste medlemsstaterna fastställa tydligare prioriteringar och arbeta enligt en strikt tidtabell om Lissabonstrategin skall bli en framgångshistoria.
För närvarande måste Lissabonstrategin framstå som en utopi för de flesta europeiska medborgare. EU:s historia är fylld av liknande historier. På 1980-talet trodde ingen att den inre marknaden och den gemensamma valutan skulle nå framgång.
Jag önskar att Lissabonstrategin når samma framgång. 
Toussas (GUE/NGL ),
   . – Europaparlamentet antog resolutionen om halvtidsöversynen av Lissabonstrategin med hjälp av rösterna från PPE-DE-gruppen, socialdemokraterna, liberalerna och andra konservativa politiska krafter, som lade alla små meningsskiljaktigheter mellan sig åt sidan och enades om det strategiska målet med Lissabonfördraget.
Med konkurrenskraften i det enade Europas ekonomi (med andra ord i dess monopol) som förevändning har en attack utan motstycke riktats mot de breda folklagrens arbetsrätt och sociala rättigheter. Jag hänvisar till den våldsamma omfördelningen av arbetarnas inkomster till förmån för storföretagen, med löneminskningar för arbetare och nyblivna pensionärer, avskaffandet av socialbidrag och minskningar av förmåner, privatiseringar och så vidare. Målet är att använda så kallade aktiva anställningsformer för att utöka de flexibla arbetsformerna och senarelägga pensionsåldern, med andra ord skapa billig, flexibel arbetskraft som kommer att bli ett lätt byte för monopolen att exploatera utan att dessa själva straffas.
Det grekiska kommunistpartiets parlamentsgrupp röstade mot resolutionen, i vilken man accepterar frontalangreppet på arbetarklassen och de breda folklagren och visar EU:s politiska inriktning. Det går inte att lura sig själv när det gäller Lissabonstrategins betydelse. Det organiserade motstånd, den olydnad och den kamp som majoriteten av de breda folklagren i EU för mot den arbetarfientliga Lissabonstrategin är den enda vägen ut. 
Wijkman (PPE-DE ),
   .– Resolutionen om Lissabonstrategin innehåller mycket som är bra. Jag hade dock gärna sett en än starkare betoning av vikten av ”policy integration”, dvs. att satsningen på tillväxt måste ske i former som noga väger in de sociala och miljömässiga konsekvenserna. Dessa tre dimensioner av utvecklingen måste vara ömsesidigt stödjande. Tanken ”tillväxt först, och därefter tar vi hand om resten” är fel och representerar en olycklig återgång till debatten före antagandet av EU:s hållbarhetsstrategi i Göteborg år 2001.
EU står inför en rad svåra utmaningar på miljöområdet. Särskilt allvarlig är risken för irreversibla förändringar i klimatsystemet. För att adressera detta problem måste vi ställa om energi- och transportsystemen i Europa. Denna omställning måste främst ske genom en kraftig satsning på innovation och utveckling av ny teknologi. En sådan satsning skulle vara en stimulans för tillväxten och skapa nya arbetstillfällen. Samtidigt skulle europeiska företag utveckla spetskompetens på ett område där hela världen ropar på nya lösningar. Vare sig kommissionens förslag eller parlamentets resolution ger en tillräcklig betoning av dessa aspekter. Det är min förhoppning att Europeiska rådet vid sitt möte den 22 mars skall ge dessa frågor en långt bättre uppmärksamhet. 
Talmannen. –
   Frågestunden är avslutad. Sammanträdet avbryts.


Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelser av Europeiska rådets möte (Bryssel, 22–23 Mars 2005). 
Schmit,
   . – Herr talman! Vi har kommit överens om att Europeiska rådets möte den 22 mars skall fokuseras på Lissabonstrategin, vilken var ämnet för vår debatt i morse, liksom även på stabilitets- och tillväxtpakten, även om det fortfarande finns en möjlighet att denna fråga kan klaras av innan Europeiska rådet träffas. Rådet kommer också att diskutera strategin för hållbar utveckling och Kyotoprotokollet. Med tanke på att Lissabonstrategin diskuterades under morgonens sammanträde tänker jag inte återkomma till den nu. I stället kommer jag att fokusera på två eller tre andra ämnen.
Det första är stabilitets- och tillväxtpakten. Rådet har diskuterat en reform av stabilitets- och tillväxtpakten under en tid nu, och visst finns det personer som antagligen tycker att det har diskuterat denna fråga för länge. Den diskuterades vid flera tillfällen under der nederländska ordförandeskapet, och vid varje Ekofinmöte under det luxemburgska ordförandeskapet har frågan hamnat i centrum.
Med tanke på denna ingående debatt och de förändringar som finansministrarna krävde lade ordförandeskapet den 8 mars fram ett meddelande till Ekofin i syfte att finna en balanserad lösning som skulle tillmötesgå samtliga medlemsstaters behov. Detta gjorde man genom att föreslå en kompromiss som grundar sig på sunt ekonomiskt förnuft – en fråga som också diskuterades i kammaren i morse – och som ger svar på det verkliga behovet av ökad flexibilitet under svåra perioder, men som också uppmanar till hårdare budgetdisciplin i perioder av tillväxt och välstånd.
Eftersom Ekofinrådet inte lyckades nå en överenskommelse om en rapport till Europeiska rådet under sitt sammanträde den 8 mars kommer ordförandeskapet att fortsätta samtalen med målet att nå en lösning som är acceptabel för alla och som kan presenteras för stats- och regeringscheferna. Ytterligare ett sammanträde med Ekofinrådet har utlysts till den 20 mars, det vill säga två dagar innan Europeiska rådet sammanträder.
I morse nämnde jag att det innebär stora konkreta risker om vi inte lyckas nå en överenskommelse. Tyvärr skulle den nuvarande pakten inte längre kunna tillämpas som om inget hade hänt, och ett misslyckande att nå en överenskommelse skulle inte öka trovärdigheten för den nuvarande pakten. Samtidigt skulle dock en kompromiss till varje pris – en lågpriskompromiss, så att säga – vara en lika dålig lösning.
Dessutom är detta ett område där EU övervakas noga, först och främst av medborgarna, som förväntar sig att deras beslutsfattare kan driva en ekonomisk politik och en budgetpolitik som varken offrar tillväxten för stabilitet eller stabiliteten för en tillväxt som i bästa fall är kortlivad.
Låt oss dock inte resignera inför ett misslyckande redan nu, eftersom vi fortfarande har alla chanser att nå en balanserad och trovärdig lösning. Om vi uppnår en sådan lösning, vilket vi verkligen hoppas att vi gör, kommer kommissionen att få ett tydligt mandat att göra de förbättringar av pakten som medlemsstaterna har gått med på, och de förfaranden som behövs för en formell revidering av paktens bestämmelser kan sedan sättas i gång. En revidering av någon av de två bestämmelserna kommer att innebära ett förslag från kommissionen och att parlamentet görs delaktigt enligt de regler som har fastställts i fördragen och som faktiskt skiljer sig åt för de båda bestämmelserna.
Låt mig nu gå vidare till hållbar utveckling och Kyotoprotokollet, vilka båda uppenbarligen också hänger ihop med Lissabonstrategin, eftersom vi i morse kom fram till att miljöaspekten av Lissabonstrategin måste behållas eller till och med ges större tyngd. Därför är det ganska naturligt att Europeiska rådet också måste ta itu med frågor om hållbar utveckling och Kyotoprotokollet. Ordförandeskapet anser att hållbar utveckling måste vara ett övergripande begrepp, och ett av Europeiska rådets mål kommer att vara att klargöra hur förändringarna av strategin för hållbar utveckling skall hanteras i framtiden.
Till exempel skulle de vägledande principerna för hållbar utveckling kunna fastställas i en stadga, och en av huvudkomponenterna i denna skulle vara en serie relevanta indikatorer som kan användas för olika politiska inriktningar i framtiden. Kommissionen skulle kunna lägga fram ett förslag om detta till Europeiska rådets sammanträde i juni.
Tiden är dock knapp och vi anser att det vore en bra idé om den nya strategin för hållbar utveckling skulle kunna färdigställas och läggas fram före årsskiftet. Vi håller alla med om att klimatförändringarna är en av de största utmaningar som mänskligheten stått inför och att de har en stor inverkan både på miljön och på det ekonomiska och sociala området. Vi tyckte därför att det var glädjande när Kyotoprotokollet trädde i kraft, och vi är också glada över att Ryska federationen har ratificerat protokollet.
Det är vår fasta avsikt att ge ny fart åt de internationella förhandlingarna. För att göra det är vår första uppgift att undersöka möjligheterna för ett FN-lett styre efter 2012 som skulle se till att högsta tänkbara nivå på samarbetet uppnås från alla länder. Rådet (miljö) kommer denna vecka att fokusera på denna fråga och borde då komma till någon sorts slutsats. Det kommer sedan att bli nödvändigt att utarbeta en långsiktig EU-strategi för att förhindra att utsläppen bidrar till att den ofta nämnda temperaturökningen på 2 ºC överskrids samt att senast 2020 minska de totala utsläppen från 30 procent till 15 procent jämfört med 1990 års nivåer. Slutligen borde en undersökning göras med syftet att uppnå ett bra kostnadsnyttoförhållande för alla dessa åtgärder. Det måste stå klart för alla att Europeiska rådet har en fullspäckad dagordning och att det kommer att ta upp frågor som är av stor vikt för Europeiska unionens framtid. Samtidigt kommer det också att försäkra européerna om att detta vårt Europa bryr sig om deras nuvarande och framtida problem.
Barroso,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I morse diskuterade vi den nya strategin för tillväxt och sysselsättning i detalj och lyckades nå fullständig enighet mellan parlamentet och kommissionen.
Jag anser att Europeiska rådets kommande möte kommer att spela en avgörande roll för att förverkliga denna ambitiösa strategi. Vi får inte missa detta tillfälle. Europeiska rådets möte kommer vid en mycket viktig tidpunkt, för det första eftersom det äger rum just när ett nytt parlament och en ny kommission börjar bli varma i kläderna och lägga upp sitt arbete för de kommande åren, men också eftersom en omfattande debatt om ratificeringen av konstitutionen kommer att föras, en debatt som kommer att vara inriktad på vilken typ av EU vi vill ha och vilken typ av EU vi klarar av att bygga åt medborgarna.
Därför måste vi vid Europeiska rådets möte visa att EU faktiskt fungerar och att EU klarar av att framgångsrikt lansera nya initiativ som ger påtagliga resultat för de europeiska medborgarnas liv. 
 Låt mig ta upp två av de viktigaste målen för Europeiska rådet. För det första är det nödvändigt att återuppta Lissabonstrategin och åter inrikta den på tillväxt och arbetstillfällen för att kunna få våra allmänna ekonomiska, sociala och miljömässiga mål inom räckhåll. Detta kräver mer än bara ord. Det krävs ett verkligt engagemang från medlemsstaternas sida. Därför är vår nya strategi att arbeta för att stödja medlemsstaternas strävan efter att uppnå Lissabonmålen mycket viktig.
För det andra måste vi se till att toppmötet resulterar i en starkare stabilitets- och tillväxtpakt med stärkt trovärdighet. Båda dessa mål ligger inom räckhåll för oss, och jag skall nu kommentera dem i tur och ordning.
När det gäller Lissabon vill jag bara understryka vikten av att låta reformprocessen ta ny fart. Därför bör Europeiska rådet ta ställning till de nya ledningsmekanismerna, de nya integrerade riktlinjerna samt Lissabonprogrammen på nationell nivå och EU-nivå, med enkel rapportering och bättre reformsamordning på nationell nivå. Lanseringen och uppföljningen av den nya Lissabonstrategin måste förberedas genom nära samarbete mellan kommissionen, rådet och parlamentet.
Låt mig nu tala om stabilitets- och tillväxtpakten. 
Herr talman, mina damer och herrar! Vi är alla medvetna om att tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten har stött på problem under den senaste tiden.
Olika tolkningar av fördraget och av stabilitetspakten har skapat osäkerhet kring hur budgetövervakningen skall gå till. Vi behöver en tolkning som gör pakten effektiv och trovärdig, utan att den behöver skrivas om.
Diskussionerna i Ekofinrådet igår ledde inte till något resultat. Ordförandeskapet har valt att avhålla ytterligare ett ministermöte före Europeiska rådets möte. Icke desto mindre hoppas jag fortfarande att en förnyad och mer trovärdig pakt skall kunna presenteras vid vårtoppmötet, en pakt som bygger på en heltäckande, konsekvent och balanserad lösning.
Kommissionen kommer att fortsätta att kämpa för de principer som den har lagt fram, särskilt när det gäller reformeringen av pakten. Riktmärkena för underskott och statsskuld i fördraget måste fortsätta att gälla som systemets hörnsten. Den förebyggande sidan av pakten kan förbättras, särskilt genom att specifika budgetmål på medellång sikt sätts upp för varje land.
När ekonomin är på uppgång måste man fortsätta att föra en sund budgetpolitik. Alltför stora underskott måste påtalas på ett otvetydigt sätt och snabbt rättas till. Tidsfristen för korrigeringen kan dock sättas med hänsyn till ekonomiska faktorer. Kommissionen kommer för sin del att fortsätta att göra allt som står i dess makt för att komma fram till en överenskommelse med ordförandeskapet och medlemsstaterna – men inte till varje pris.
Rådets slutsatser kommer också att handla om andra viktiga frågor. I vissa av dem, såsom hållbar utveckling och klimatförändringar, är det också mycket viktigt att vi når en överenskommelse om vi skall kunna använda Lissabonreformerna som grund för en hållbar tillväxt. Jag väntar med intresse på att ett politiskt initiativ till en europeisk stadga om hållbar utveckling skall komma från Europeiska rådet. Kommissionen kommer naturligtvis att följa upp och stödja detta. 
Slutligen kommer vi självfallet att granska den senaste utvecklingen i Mellanöstern och Irak samt kontrollera vilka framsteg som har gjorts för att förbereda nästa utvidgningsomgång och eventuella framtida förhandlingar.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall avsluta med att säga att toppmötet är ett tillfälle som vi inte har råd att missa. Det måste slå an tonen för framtida reformer genom att ge Lissabon en ny start och öka stabilitets- och tillväxtpaktens trovärdighet. Som vi sade i morse hänger dessa två frågor ihop.
Vår trovärdighet står på spel och det gäller för oss att visa för de europeiska medborgarna att vi tar Europas framtid på allvar och är beslutna att arbeta för den.
Allmänheten, väljarna, skulle helt enkelt inte förstå oss om vi inte skulle kunna få till stånd ett genombrott eller om toppmötet skulle sluta med att det finns vinnare och förlorare i stället för med framgång. Alla fina distinktioner som vi kan tänkas vilja göra i fråga om till exempel vilken institution som skall göra vad eller om Lissabonstrategin är mer av en vänster-, höger- eller mittenstrategi, kommer att vara irrelevanta för det stora flertalet medborgare. För dem handlar det om Europa, inte om en eller annan institution eller en eller annan aspekt. Därför är det mycket viktigt att vi sänder ut ett sammanhängande budskap och visar att vi verkligen arbetar tillsammans för vårt Europas skull.
Om vi återspeglar bristande harmoni mellan institutionerna eller förmedlar ett halvhjärtat eller pessimistiskt budskap om Europas framtid kommer detta oundvikligen att få en negativ inverkan på den allmänna opinionen, vilket är särskilt farligt vid en tidpunkt då konstitutionsfördraget håller på att ratificeras. Jag tror dock att vi har utmärkta möjligheter att lyckas. Vi har ett kompetent och målmedvetet ordförandeskap. Vi har en kommission som gör sitt allra bästa. Vi vinner en viktig seger genom att visa att vi alla är beslutna att komma fram till en ny Lissabonstrategi i dag. I dag har vi visat att det faktiskt är möjligt att nå ett starkare och dynamiskt samförstånd.
Därför är det viktigt att vi visar Europeiska rådet att vi kan hjälpa Europa att lägga in en högre växel. Vi kan lansera reformprocessen och börja mobilisera opinionen för en europeisk förnyelse. Det som gäller vid Europeiska rådets vårmöte är att se till att vår vision omvandlas till handling.
Spautz,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! Trots att Ekofinrådet inte heller i början av denna vecka kom fram till någon slutgiltig lösning på frågan om hur stabilitetskriterierna skall bedömas i framtiden hoppas jag verkligen att finansministrarna ändå kommer att nå en överenskommelse före Europeiska rådets möte.
För min del är jag fortfarande övertygad om att grunden för stabilitets- och tillväxtpakten måste ligga fast. De nuvarande tröskelvärdena – 3 procent för nya skulder och 60 procent för utestående skulder, mätt i relation till bruttonationalprodukten – hänger så intimt samman med eurons växelkurs att de måste behållas om den gemensamma valutan skall kunna hållas stabil och solid. Det är också grundläggande för pakten att en stats budget skall betraktas som en helhet när bedömningen görs av huruvida kriterierna är uppfyllda. Detta är inte någonting som bara föreskrivs i allmänna budgetlagar, utan det sunda förnuftet säger oss samma sak. En enskild, hel budget kan inte bedömas både med och utan hela utgiftsområden. Därför kan vi inte ha det så att utgiftsområden som vissa medlemsstater betraktar som särskilt betungande inte tas med i bedömningen av i vilken utsträckning stabilitetskriterierna är uppfyllda.
Det finns ju trots allt möjligheter att göra en nyanserad bedömning av statsbudgeten mot bakgrund av var i konjunkturcykeln landet befinner sig, eftersom pakten också innehåller en betydande tillväxtkomponent. Av det skälet måste vi behålla dagens förfaranden samtidigt som vi gör deras exakta tillämpning och konsekvenser beroende av den budgetpolitiska verkligheten. Detta beror – som jag sade här i kammaren för några veckor sedan – på att pakten kallas en stabilitets- och tillväxtpakt, och en överdriven stabilitet inte får tillåtas att hämma tillväxten i stället för att stimulera den.
Ekofinrådet räknade upp möjliga sätt att göra en mer djuplodande bedömning av nationalstaternas ansträngningar att skapa stabilitet. Jag hoppas verkligen att några av dessa kommer att ligga till grund för en slutgiltig överenskommelse före toppmötet den 22–23 mars.
Låt mig nu bara säga en annan sak om Lissabonstrategin. De nedslående resultaten efter första halvleken beror huvudsakligen på att målsättningarna varit för vitt spridda. Därför måste vi koncentrera oss på ett antal väsentliga mål om vi skall få någon påtaglig framgång under de nästa fem åren, och därför stöder jag en linje som innebär att vi mer än hittills litar på att nationalstaterna genomför Lissabonkraven. Detta möjliggör en viss konkurrens om vad som betecknas som ”bästa metoder”, vilket ju måste öka strategins möjligheter att lyckas. I framtiden bör vi dra ned på de riktigt stora tillkännagivandena om det inte är helt klart att de faktiskt kommer att förverkligas. 
Swoboda,
   .  Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag vill bara kort kommentera stabilitets- och tillväxtpakten. Om jag ser på den i egenskap av ekonom – vilket är vad jag är utbildad till – finns det många länder som lyckas utan stabilitetsregler. USA nämns ofta som exempel. Det finns länder som strikt följer stabilitetsreglerna utan att nå några större framgångar, och motsatsen förekommer också. Så ur ekonomisk synvinkel finns det ett antal möjliga strategier, men när vi nu har etablerat oss som en gemenskap och vill skapa en inre marknad finns det goda skäl för oss att utrusta oss med en stabilitets- och tillväxtpakt av det här slaget. Det viktigaste skälet är eurons införande. Trots de många domedagsprofetiorna, som inte minst har kommit från parlamentet, har vi fått en stark euro. Den kan till och med sägas vara för stark och därför måste vi nu definitivt ändra på saker och ting, dock inte genom att överge stabilitets- och tillväxtpakten, utan genom att ta hänsyn till de ekonomiska förhållandena i den enskilda länderna.
Det är inte specialarrangemang för Tyskland som behövs, utan ett erkännande av att särskilda ekonomiska omständigheter kan uppstå i vilken medlemsstat som helst. När en sådan förändring görs måste naturligtvis varje land – om det så är Tyskland eller något annat land – följa reglerna. Viss hänsyn bör också tas till att Tyskland fortfarande är det land som betalar mest till Europeiska unionen. Med tanke på det betraktar jag förslagen från det luxemburgska ordförandeskapet som mycket, mycket vettiga, och jag hoppas att de kommer att visa sig vara en lyckad lösning. Jag hoppas att kommissionen och dess ordförande kommer att kunna hjälpa oss att komma fram till en verklig lösning. Förutom den lösningen och ett uppsving för Lissabonprocessen är det främst två andra saker som behövs, nämligen en bättre samordning av den allmänna tillväxten och den ekonomiska politiken mellan de enskilda länderna och en lösning på budgetplanerna, om möjligt innan Luxemburg lämnar över ordförandeskapet. Jag vet att det vilar en tung börda på era axlar – som kanske inte är så breda med tanke på ert lands storlek – men jag hoppas att ni kommer att lyckas lösa detta. Hur som helst önskar vi det luxemburgska ordförandeskapet stora framgångar, och jag talar för hela min grupp när jag säger det. Ni har tagit med er allt som behövs för att lösa den här frågan, inte minst genom en rationell reformering av stabilitets- och tillväxtpakten. 
De Sarnez,
   . Herr talman! I och med Lissabonstrategin och stabilitets- och tillväxtpakten kommer Europeiska rådets kommande vårmöte främst att vara inriktat på den ekonomiska politiken.
När arbetslösheten är 9 procent i Europa och tillväxtprognosen bara är 1,6 procent i euroområdet står det helt klart att det är dags att sluta prata och att vi måste vidta grundläggande åtgärder för att få fart på tillväxten och sysselsättningen igen. Vi behöver en gemensam budgetdisciplin. Vi måste slå fast detta tydligt så att ingen kan tvivla på det. Varje medlemsstat är skyldig att ha kontroll över sina offentliga utgifter, agera för att sänka underskottet och stabilisera eller till och med minska skuldbördan. Om de inte gör det kommer framtida generationer att få bära kostnaderna, och ju mer medlemsstaterna försöker kringgå de regler som de själva har infört, desto mer kommer de att destabilisera systemet som helhet.
Om vi har regler måste vi självfallet se till att de följs. Annars är det ingen mening med dem. Vi kan inte inleda debatten om möjliga ändringar av pakten förrän vi har kommit överens om dessa grundläggande principer, som det sunda förnuftet dikterar. Dessa ändringar måste också ta hänsyn till konjunkturcyklernas beskaffenhet och den nödvändiga åtskillnaden mellan underskott i löpande verksamhet och investeringsunderskott.
Vi har en annan och ännu viktigare fråga att ta itu med: Kan vi på längre sikt leva med en gemensam budgetdisciplin samtidigt som vi driver olika ekonomisk politik? Jag anser att svaret är nej. Jag anser att vi snarast måste besluta att samordna den ekonomiska politiken, annars kommer vi aldrig att kunna generera vår egen tillväxt.
Vi har turen att ha en ordförande för Europeiska rådet som också är ordförande för eurogruppen. Låt oss utnyttja det. Nu är tiden mogen – nu eller aldrig – att införa den ekonomiska styrning som EU i så hög grad saknar och ta initiativ som äntligen kommer att sätta fart på saker och ting. Vi föreslår att de stora framtidsinvesteringarna skall göras i europeisk skala. Jag tänker till exempel på försvaret, forskningen och större investeringar i infrastruktur. Vi släpar efter rejält på det här området och jag anser att det är dags att ändra på det – eller åtminstone försöka ändra på det.
Så ligger det till, mina damer och herrar. Naturligtvis kommer vi att behöva ambitioner, beslutsamhet och mod, men en sak är jag säker på: ingen av oss kan uppnå detta om vi agerar ensamma och isolerade. Om vi vill skapa tillväxt och sysselsättning, om vi vill fortsätta att förverkliga en nyskapande social modell är enda lösningen att göra mer på EU-nivå. 
Jonckheer,
   . Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, fru vice ordförande! I fråga om stabilitets- och tillväxtpakten stöder vår grupp bestämt det luxemburgska ordförandeskapets ansträngningar, och särskilt Jean-Claude Junckers idé att lista relevanta faktorer. Jag anser att vi måste skapa en större differentiering mellan de nationella ekonomierna, särskilt i fråga om skuldnivåerna och de krav som ställs på dem. Därför stöder vi en uttrycklig lista med faktorer, som – för att låna Romano Prodis uttryck – skulle möjliggöra en politisk och mer intelligent tolkning av stabilitetspakten.
Trots detta är en samordning av budgetpolitiken i EU fortfarande viktigare än reformeringen av pakten, som Marielle de Sarnez just sade. Här vill jag säga till rådet att jag anser att det uttalande som jag läste efter Ekofinrådet, särskilt om att en överenskommelse mellan de 12 medlemsstaterna i euroområdet inte nödvändigtvis skulle ratificeras av alla rådets medlemmar, alltså av alla de 25 medlemsstaterna, sänder ut en ytterst oroande signal från politisk synpunkt.
Från den synpunkten ligger det mycket i det som Jean-Claude Juncker sade om en triangel i början av det luxemburgska ordförandeskapet, när han talade om Lissabonstrategin, stabilitetspakten och budgetplanen. Jag anser att tolkningen av stabilitetspakten bör avspegla hur beredda medlemsstaterna är att göra extra budgetansträngningar för att få en ändamålsenlig budgetplan och budget för Europeiska unionen som kan leda till de mål vi skulle vilja nå. 
Från den synpunkten är den politiska timingen inte så god, eftersom vi kräver att Europeiska rådet vid sitt vårmöte når en överenskommelse om Lissabonmålen och stabilitetspakten och helst skjuter upp debatten om budgetplanen till i juni. Jag anser dock att risken för en spricka främst mellan de nya medlemsstaterna och de gamla är en politisk risk som inte får underskattas i hela den här debatten.
När det slutligen gäller den hållbara utvecklingen är jag verkligen förvånad över att förslaget är så ytligt, om man så säger. Europeiska kommissionen har sammanställt en rapport om gemenskapens strategi för hållbar utveckling, som således berör unionens olika fackpolitiska områden. Rapporten innehåller mycket kritik. Den är tillräckligt ärlig för att vara mycket kritisk. Så om den stora politiska drivkraft som José Manuel Barroso förväntar sig och som också vi hoppas på från rådets sida bara består i att man säger ”vi tänker sammanställa en tabell över indikatorer” – då kommer vi att säga: Är det allt? Ni behöver bara titta i rapporterna från Europeiska miljöbyrån så har ni era indikatorer där.
Vi förväntar oss mycket mer än så. Vi förväntar oss att mycket mer restriktiva mål sätts upp för transportpolitiken, energipolitiken och Kyotoåtagandena. Det räcker inte längre att hela tiden gå tillbaka till frågan om indikatorer och säga ”vi vill ha färre indikatorer” på förmiddagen och ”vi vill ha fler” på eftermiddagen. Vad exakt vill vi ha? Vi vill ha en framgångsrik politik och vi vill att kommissionen och rådet håller fast vid Göteborgsåtagandena på allvar. 
Musacchio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tycker uppriktigt talat att debatten här i kammaren är ganska motsägelsefull, eftersom vi hanterar frågor som Lissabonstrategin, budgetplanen, Europeiska rådets kommande möte och på vilka sätt man kan reformera stabilitets- och tillväxtpakten på ett fragmentariskt sätt. Den sistnämnda frågan är för övrigt en fråga som alla utom parlamentet agerar i.
Jag anser att alla dessa frågor i stället borde hanteras tillsammans. Social sammanhållning och fler och bättre arbetstillfällen har verkligen inte främjats genom en låtgåpolitik med inriktning på konkurrenskraft, och inte heller av en monetaristisk politik. Denna politik har till och med lagts in i det nya konstitutionsfördraget – för första gången någonsin innehåller en konstitution ett valutafördrag.
Paradoxen är att Europa har en mycket stark valuta, men en svag ekonomi som befinner sig i en allt djupare kris och ett samhälle med stora svårigheter. Ett ökande antal faktorer kommer förmodligen att förvärra situationen ytterligare, såsom de implicita faktorerna i Bolkesteindirektivet, i nedskärningarna i EU:s budget och stabilitetspaktens falska flexibilitet, som vissa skulle vilja endast användes till att försämra pensionerna. Allt detta har lett till ett Europa med social fragmentering, omplaceringar och en oundviklig försämring av den sociala och kulturella modellen.
Vi måste slå in på en ny väg, en som innebär att vi bryter med låtgåekonomin och monetarismen och bygger på en harmonisering uppåt av rättigheter och lönenivåer och ger kvalitetsutvecklingen ny skjuts. För att vi skall kunna åstadkomma det måste vänstern bryta sig ur stabilitetspaktens tvångströja och investera i forskning, förnyelse och vad helst annat som krävs för att främja utveckling i de enskilda länderna – men också direkt i Europeiska unionen. Det vi behöver är alltså ett annat Europa, ett socialt Europa, det slags Europa som vi kommer att kräva vid EU-demonstrationen i Bryssel den 19 mars. 
Bonde,
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för att den har gått med på fullständig öppenhet för 3 000 arbetsgrupper. För första gången kan vi nu se listan med grupperna. Den finns på kommissionens webbplats och det är ännu lättare att ladda ner den från min webbplats bonde.com. Igår sade kommissionens vice ordförande Margot Wallström att vi också skall få namnen på deltagarna. Tack. Nu kommer vi snart att få se om de som ger kommissionen råd om rökning kommer från tobaksindustrin eller från grupper som arbetar med att bekämpa cancer.
Jag vill också tacka kommissionen för att den i framtiden kommer att låta oss få reda på allt om kommissionens bidrag till ministerrådet och dess arbetsgrupper. Åttiofem procent av all lagstiftning färdigbehandlas i 300 arbetsgrupper och i Coreper. Hittills har vi varit utestängda från större delen av denna lagstiftning. Nu har vi fått löfte om den största öppenhetsreformen någonsin. Jag är lycklig som en liten pojke på julafton, eftersom jag har arbetat för en sådan öppenhet i många år. Tack. Det är nästan för bra för att vara sant.
Nu är det er tur borta i rådet. Kära ministerrådet, kan inte det luxemburgska ordförandeskapet kräva att de 300 arbetsgrupper som arbetar med lagstiftning öppnas för parlamentet? Det är förödmjukande att valda företrädare alltid måste tigga om handlingar i korridorerna eller fråga lobbyister eller studerande vid någon av de ständiga representationerna, eller ambassadörer eller ministern i fråga. När vi sitter i utskotten och behandlar lagförslag har vi officiellt bara kommissionens ursprungliga förslag, fastän rådets arbetsgrupp håller på att diskutera version 17 – som vi inte kan få tag på med lagliga medel. Tjänstemän och praktikanter sitter bakom oss på utskottssammanträdena med den senaste versionen av lagförslagen, men vad har utskottsledamöterna själva? Vi har väljarnas röster, men inte ministerrådets förtroende. Nu kommer vi att få kommissionens nya förslag vid den tidpunkt då lagstiftningen diskuteras. När kommer vi att kunna tacka er i rådet för någonting som skulle vara det mest naturliga av allt? I demokratier ansvarar maktutövarna inför de valda företrädarna. I demokratier finns det ingen som står över eller är likställd med valmanskåren och dess direktvalda företrädare. Tack, herr ordförande, särskilt om rådet kommer att ge oss lite mer att tacka för! 
Crowley,
   . – Jag vill tacka rådets ordförande och kommissionens ordförande José Manuel Barroso för deras framställningar.
Parlamentet har ofta varit väldigt trångsynt när det gäller den framtida utvecklingen av Europas ekonomi och den europeiska sociala modellen, trots att tidigare erfarenheter borde ha lärt oss att allt som vi gör inom ett område får omedelbar effekt på andra områden. Därför kan vi inte längre tala om att enbart ha en social modell som fungerar enligt den gamla ideologin med höga skatter och stor social trygghet. Inte heller kan det bara finnas ett område med en fri marknad där alla kan göra som de vill utan några restriktioner. Vi behöver regler och bestämmelser för att se till att Europa fungerar ordentligt, inte bara för konsumenterna och företagen, utan först och främst för våra medborgare. Därför är stabilitets- och tillväxtpakten bra, trots de fel och brister i själva genomförandet som nyligen har belysts. Det är bra att den fortfarande finns och att den kan modifieras och ändras för att anpassas till nya omständigheter.
Jag vill dock varna för att göra alltför omfattande förändringar eller begränsa de befogenheter som finns inom stabilitets- och tillväxtpakten. Vi får inte glömma att man inte kan se tillväxtpakten som en isolerad företeelse: den måste ses i samband med de allmänna riktlinjer som har fastställts för den ekonomiska politiken. Vi har tidigare vidtagit åtgärder mot en regering – den irländska regeringen – på grund av dess så kallade misslyckande att uppfylla vissa kriterier enligt de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Felet var inte att pakten fanns, utan att den inte användes mot andra länder som fortsätter att bryta mot dessa riktlinjer och inte följer den övergripande politiken om korrekt förvaltning och hantering av ekonomi och finanspolitik.
Slutligen vill jag påpeka att Lissabonstrategin, som vi röstat om i dag, är en strategi för god förvaltning, god ekonomisk tillväxt och framför allt skapande av arbetstillfällen, vilket är det bästa redskapet för att bekämpa fattigdom, socialt ogynnsamma förhållanden och isolering. Den kommer att garantera att vi i Europa kan erbjuda alla våra medborgare de bästa jobben, den bästa utbildningen och framför allt den bästa sociala tryggheten. 
Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Jag vill fästa rådets uppmärksamhet på att den turkiska polisens brutalitet mot demonstranter för några dagar sedan har lett till helt berättigade protester i hela Europa och till och med – eller skall jag säga äntligen – till att man frågar sig något mer öppet om ett land som Turkiet över huvud taget kan bli ett medlems- eller kandidatland i Europeiska unionen. Detta är naturligtvis lite märkligt i sig, med tanke på att vi ganska länge har känt till att Turkiet har en något nonchalant inställning till de mänskliga rättigheterna och under många år har bedrivit en riktig folkmordspolitik mot etniska minoriteter och icke-muslimska trossamfund. Jag anser att det som hände för några dagar sedan faktiskt ger rådet en god anledning att omvärdera hela Turkietfrågan. Det finns tillräckligt med grundläggande skäl att göra det. 
Talmannen. 
   – Herr Vanhecke! Jag vill be er att hålla er till ämnet för debatten. 
Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Jag anser att jag, som ledamot av parlamentet, har rätt att fästa rådets uppmärksamhet på vilket ämne som helst och att talmannen inte skall bry sig om vad ledamöternas anföranden innehåller.
Jag tycker verkligen att det finns tillräckligt med grundläggande skäl att föra upp den här frågan på dagordningen. Jag vill upprepa att Turkiet inte är ett europeiskt land politiskt, kulturellt, ekonomiskt eller historiskt sett, och då har jag inte ens nämnt problemet med islam, även om ingen kan förneka att en möjlig utvidgning med ett land på 70–100 miljoner islamister hotar att förändra vårt samhälle i grunden.
Jag vill uppmana rådet att se över Turkietfrågan snarast, också av interna skäl och av demokratiskäl. Jag anser att det faktum att man under de senaste månaderna, i alla europeiska länder, har omöjliggjort en debatt om Turkiets inträde och undvikit ett utslag från väljarna och medborgarna i frågan är totalitärt och odemokratiskt. Våra medborgare är tillräckligt intelligenta för att själva i en folkomröstning fatta beslut om Turkiets medlemskap. Den som förnekar dem och oss rätten – och låt mig också säga den som förnekar oss i parlamentet rätten – att när som helst ta upp detta grundläggande problem med rådet gör Europeiska unionen en björntjänst och för oss ett steg närmare en totalitär europeisk regim, någonting som vi inte under några omständigheter kan tolerera. Det är rådets skyldighet att diskutera detta med hög prioritet. 
Talmannen. 
   – Herr Vanhecke! Jag beklagar att det som ni sade, trots min uppmaning, inte hade med ämnet för vår debatt att göra. Icke desto mindre vill jag tacka er för ert inlägg. 
García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag instämmer i kommissionsordförandens slutsatser. Jag anser att Europa just nu befinner sig vid ett vägskäl. EU kan gå in i en kris om konstitutionsfördraget inte ratificeras antingen nu eller om några år, det vill säga om vi inte klarar av att konstituera EU på ett sätt som slår fast vår politiska och ekonomiska identitet för omvärlden. Vi måste fastställa vad EU är nu, i linje med den nuvarande kommissionens och parlamentets mandat.
För att vi skall kunna göra detta i ekonomiska termer – vilket är vad vi diskuterar i dag – krävs det en makroekonomisk stabilitet. Det andra minimikravet är att Lissabonprocessen påskyndas så att sysselsättningen och produktiviteten ökar, och därmed konkurrenskraften, vilket kommer att minska klyftan mellan oss och Förenta staterna och göra att vi klarar konkurrensen från tillväxtländerna.
Vi diskuterade Lissabonreformerna i förmiddags, så jag skall gå tillbaka till vikten av stabilitetspakten. Jag anser att vi måste vara väldigt ärliga mot varandra i den här frågan. Vi skall inte reformera stabilitetspakten för att dess inneboende logik eller de idéer som den bygger på har misslyckats, utan snarare av det enkla skälet att ett för stort antal länder har misslyckats med att uppfylla dess villkor, i synnerhet de större länderna. Eftersom det är de större medlemsstaterna som tvingar oss att se över pakten måste vi få veta vad de är beredda att göra – och det fick vi just höra.
De är beredda att acceptera en reformering av de förebyggande delarna av pakten och anstränga sig under goda tider, eftersom de helt enkelt vet att ingen världsmakt kan tvinga dem att följa reglerna. När det gäller de förebyggande åtgärderna vill de mjuka upp och bryta mot reglerna så mycket att det – som en tysk socialdemokrat sade – inte finns några absoluta regler.
Det finns två alternativ – bara två – i det här läget: antingen rör vi oss i riktning mot ekonomisk styrning, ekonomisk samordning och en oberoende domare som inte kan utfärda några sanktioner eller också behåller vi de befintliga automatiska förfarandena.
Vi har inte velat gå vidare med den ekonomiska samordningen. Regeringskonferensen vände upp och ned på alla trevande framsteg som konventet gjorde i fråga om samordning, så att vi hamnade i exakt samma läge som tidigare. Vi vill inte heller fortsätta med de automatiska processerna. Det enda som kommer att hända vid detta och framtida rådsmöten är att vi rör oss bakåt. Frågan är hur långt tillbaka vi kommer att gå, och i vilken takt.
Dispenserna från de regler som vi själva sätter upp innebär att vi försvagar stabilitetspakten och slår till reträtt i fråga om den. Hur mycket ni är beredda att gå med på kommer att inverka på vår framtida trovärdighet, vår ekonomiska styrka och påverka om vi kommer att kunna undvika den ekonomiska kris som jag förutser under de kommande åren. 
Myller (PSE ).
   – Herr talman! Det kommande toppmötet är dubbelt intressant när det gäller den hållbara utvecklingen. Halvtidsöversynen av Lissabonstrategin står på dagordningen, liksom den årliga revisionen av programmet för hållbar utveckling. Dessa två hänger ihop. Vi kan inte få en hållbar tillväxt och bli konkurrenskraftiga om vi inte har högsta möjliga nivå på miljöskyddet och den sociala tryggheten. Den halvtidsöversyn av programmet för hållbar utveckling som gjordes i år måste medföra att det skapas en ambitiös strategi som sträcker sig långt in i framtiden. Denna bör vara direkt knuten till Lissabonstrategin och också användas för att styra andra politiska områden i Europeiska unionen.
Cardiffandan behöver återupplivas och vi bör mer ingående granska hur hållbar Europeiska unionens politik är och ta itu med de faktorer som leder till en ohållbar utveckling. Vi måste särskilt uppmärksamma energiproduktionen, transporterna, markanvändningen och jordbruket. Nya, mer ambitiösa åtgärder måste till för att förebygga klimatförändringar. Vi måste se framåt till tiden efter Kyotoprotokollet och sätta upp mål för år 2020 som vi kan hålla oss till och övervaka. 
Vi måste också sätta en prislapp på den hållbara utvecklingen. Vi måste beräkna hur mycket det kommer att kosta att göra absolut ingenting. Nu är förstås alla inriktade på vad miljöskyddsåtgärderna kommer att kosta.
Europeiska unionen måste fortsätta att vara den organisation som visar världen vägen på det miljöpolitiska området. En ambitiös lagstiftning kopplad till rätt ekonomistyrningsmetoder är också en bra kombination om man vill skapa efterfrågan på den nya miljötekniken. 
Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I folkomröstningen om EU:s konstitution som hölls i Spanien bekräftade baskerna och katalanerna tydligt att vi helt och fullt vill vara en del av Europa. Andelen nejröster var tre gånger högre i Baskien och Katalonien än i övriga Spanien. Europa måste ta hänsyn till denna politiska verklighet, särskilt om målet är att bygga ett tätare och starkare Europa för alla människor i Europa.
Det vore väldigt odemokratiskt att bortse från de olika verkligheter som finns i Europas statslösa nationer. Det vore hyckleri att hävda att Europa är pluralistiskt och sedan förneka staternas interna mångfald. Samtidigt som flera spanska ledamöter har klagat över påstådd diskriminering av det kastilianska språket förbjöd det spanska parlamentets talman Manuel Marín en katalansk parlamentsledamot att säga några ord på katalanska i sina inledande kommentarer. Olika kriterier kan inte gälla för likvärdiga situationer. Man kan inte kräva rättigheter, rättvisa eller olika moraliska normer när man befinner sig i Europa och samtidigt hålla fast vid en pragmatisk attityd grundad på ekonomiska förhållanden när man befinner sig i Spanien eller Italien.
Om vi verkligen eftersträvar språklig mångfald, om vi vill att det kastilianska språket skall användas vid alla möten i utskotten, vid presskonferenser och så vidare måste vi först vara ärliga och garantera allas språkliga rättigheter, även för katalaner och basker, liksom till exempel för walesare och irländare.
Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Som rådsordföranden sade nyss kommer Europeiska rådets vårmöte i huvudsak att handla om stabilitets- och tillväxtpakten samt om Lissabonstrategin, en strategi som man anser är misslyckad och i behov av översyn. Den behöver ses över eftersom antalet arbetslösa i Europa nu är uppe i 20 miljoner, eftersom 70 miljoner människor befinner sig på gränsen till fattigdom och eftersom kvinnors löner i genomsnitt är 16 procent lägre än mäns, varför ingen riktig konvergens har uppnåtts.
Tyvärr sätter Lissabon socialpolitiken i andra hand. I och med de ändringar av stabilitetspakten och Lissabonstrategin som har föreslagits kan inte strategin bli en strategi för gräsrötterna. Det är en paradox och det är absurt att vi å ena sidan talar om att skapa världens mest produktiva ekonomi och å den andra vill göra budgetnedskärningar och därmed skapa mindre sammanhållning.
Det är bara genom en rad radikala åtgärder, däribland ökade resurser till social tillväxt, som Lissabonstrategin kan bli mer av en gräsrotsstrategi. 
Clark (IND/DEM ).
   – Herr talman! Innan jag övergår till att tala om stabilitets- och tillväxtpakten vill jag ge några kommentarer till den ekonomiska situationen i allmänhet. Jag är lite besviken över att se att José Manuel Barroso, kommissionens ordförande, verkar ha försvunnit, eftersom han kommer att få höra en kommentar från en företrädare för Förenade kungariket, som är den näst största bidragsgivaren till Europeiska unionens budget.
Hittills har vi bidragit med 180 miljarder pund sterling. Vi har fått tillbaka omkring 105 miljarder pund sterling i form av olika subventioner. Vi tror att det mycket snart kommer att hållas allmänna val i Förenade kungariket, och jag tror att väljarna kommer att vilja veta vad som har hänt med de resterande 75 miljarderna. Kommer vår nuvarande premiärminister eller finansminister att svara på det? Kommer parlamentet att svara på det? När vi påminner dem om att Europeiska revisionsrätten för tionde året i följd har vägrat att avge en revisionsrapport eftersom flera miljarder pund har försvunnit kanske de lägger ihop två och två i fråga om vad som hände med våra 75 miljarder.
Har vi en stabilitets- och tillväxtpakt eller inte? Luxemburgs premiärminister Jean-Claude Juncker sade nyligen till några journalister i Bryssel: ”Jag börjar allvarligt överväga möjligheten att inte ändra på pakten alls.” Han tillade: ”Vi utesluter inte tanken på att låta pakten vara som den är, för detta är nu en tydlig möjlighet. Jag strävar inte efter att byta ut en pakt som inte fungerar bra mot en som ser ut att fungera men som det sedan går snett med.” Tidigare hade han sagt att pakten var död.
Så vad skall vi göra med stabilitets- och tillväxtpakten? Är det inte absurt att länder som drar på sig ett underskott på mer än tre procent måste böta enorma summor pengar, vilket gör deras situation ännu värre? Självklart är stabilitetspakten fel. Den är värdelös! Spola den! 
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vid Europeiska rådets kommande möte kommer man att behandla reformer som är avgörande för Europeiska unionens framtid, bland annat reformeringen av stabilitetspakten. Denna reform är tyvärr höljd i dimmor. Vi rör oss ju mellan allmänna uttalanden om nitton punkter som eventuellt skall göra pakten stabilare och möjligheten att lämna pakten oförändrad. Då återstår bara att beklaga att parlamentet har missat ett tillfälle genom att inte vilja låta kammaren direkt diskutera hur pakten skall reformeras. Det är parlamentets talman och de stora politiska grupperna som bär ansvaret för det.
Det verkar som om vi skall komma fram till en kompromiss, som i vanlig ordning kännetecknas av taktiskt manövrerande och politiska balanskonster. Detta är inte vad Europa behöver just nu. Det Europa behöver är i stället djärvare och mer pragmatiska sätt att se på huvudfaktorerna när det gäller att sätta fart på ekonomin, det vill säga investeringar i forskning, nyskapande, konkurrenskraft, infrastruktur och strukturella reformer. Det är också därför som jag understryker att jag är förbluffad över att kommissionen och det luxemburgska ordförandeskapet vägrar att tillämpa den så kallade gyllene regeln, som skulle ha kunnat bidragit mycket till att få igång vår ekonomiska tillväxt.
Vi är skyldiga framför allt den yngre generationen att göra ett praktiskt åtagande för vår ekonomis framtid. I den meningen behöver vi en riktig ungdomspakt. Ungdomarna måste kunna se fram emot en framtid med stabilitet, säkerhet och social sammanhållning tack vare åtgärder som hjälper dem att komma in på arbetsmarknaden och kunna få lån, liksom åtgärder för att ge dem rätten till bostad och familj.
Avslutningsvis anser jag att Europeiska unionen verkligen måste engagera sig för att se till att de yngre generationerna i Europa får reella möjligheter. Det är det vi kräver och det är vad de unga mest av allt förväntar sig. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Just nu är det inte svårt att känna viss sympati för kommissionen och rådet när de försöker hitta en vettig lösning på problemet med stabilitetspakten. De har fallit offer för EU:s självtuktan och självpåtagna fångenskap. Den här stabilitetspakten kom till av skäl som var mycket lättillgängliga, särskilt i fråga om Tyskland som senare visade sig vara det land som hade störst problem med den. Jag anser att en av de läxor som vi bör lära oss för framtiden är att inte forcera fram sådana här saker, eftersom skadan nu är större än den tidigare kortsiktiga nyttan. Det hela har kapsejsat och utlöst ännu en förtroendekris i Europa. 
För de ungas skull och för alla dem som fortfarande, med viss eufori, tror på Europa, hoppas jag verkligen att ni kommer att klara av att lösa denna gordiska knut. Det kommer att bli mycket svårt, men vi har förlorat mycket förtroende – och det var detta förtroende som stabilitetspakten ursprungligen skulle bygga upp. Därför önskar jag er, på fullaste allvar, all framgång vid det kommande rådsmötet och hoppas att ni där kommer att lyckas få bort den här stötestenen för Europeiska unionen. 
Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Rådets vårmöte kommer utan tvekan att domineras av halvtidsöversynen av Lissabonstrategin. Detta är en fråga som jag har yttrat mig om vid flera tillfällen under de senaste veckorna, och som borde ligga till grund för den europeiska dagordningen under de kommande åren.
Jag vill bara betona att Europademokraterna stöder vidtagandet av kraftfulla åtgärder för att återuppliva Lissabonstrategin. Vi vill att de nationella regeringarna engagerar sig mer för att genomföra verkliga och hållbara ekonomiska reformer. Kommissionens ordförande har vårt fulla stöd för ett driftigt Europa som arbetar för tillväxt och välstånd.
Jag vill dock klargöra att vi är oroade över delar av den senaste utvecklingen, och jag vill framhålla att ordförande José Manuel Barroso inte bör försvaga sin ståndpunkt om avregleringen av EU:s marknader genom att på något sätt undergräva tjänstedirektivet, vilket är en grundläggande del av Lissabonstrategin som han själv nyligen har omdefinierat. När det gäller arbetstidsdirektivet tycker jag att det är egendomligt att det fortfarande finns politiker och regeringar som anser att lika konkurrensvillkor innebär att alla EU:s medlemsstater måste ha lika låg konkurrenskraft. Det är grundläggande för vår europeiska vision att arbetsgivare och arbetstagare så långt det är möjligt själva måste få komma överens om arbetsvillkor och arbetstid och inte låta regeringar eller EU bestämma åt dem. Detta går stick i stäv med hela den anda av ekonomisk avreglering och flexibilitet som så många av oss tror på.
Rådet kommer att behandla andra frågor också, däribland den internationella situationen. Låt mig kommentera en aspekt av detta: återupplivandet av den transatlantiska alliansen. Den amerikanska presidentens besök i Europa förra månaden inledde ett nytt kapitel i världens viktigaste geopolitiska partnerskap. Nu finns det verkliga utsikter till nystart i denna förbindelse, som är avgörande för världens säkerhet. Några kommentarer som nyligen framförts, bland annat av Tysklands förbundskansler, är av stor betydelse och måste tas på allvar. Hans slutsats att NATO inte längre är det viktigaste medlet för militärt försvar är en fråga som jag anser måste granskas närmare och som oroar mig.
Om Europa vill vara en seriös partner vid Förenta staternas sida i kampen mot terrorismen och utbredningen av massförstörelsevapen måste det ha ett närmare samarbete med våra amerikanska vänner. 

Van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill säga något om stabilitets- och tillväxtpakten, eftersom det är beklagligt att Ekofinrådet inte lyckades komma fram till en överenskommelse om den tidigare i veckan. Jag hoppas och tror verkligen att Jean-Claude Juncker, som kommer att medverka vid både Ekofins extra möte och toppmötet, kommer att kunna fortsätta sitt arbete. Det är med sorg som jag ser att reformeringen av pakten håller på att omvandlas till en . Jag är rädd att den kommer att reduceras till en vanlig kohandel mellan medlemsstaterna, särskilt de större, vilket är någonting som vi redan har varit med om allt för ofta. Det är dags att våra stats- och regeringschefer visar prov på verklig framsynthet och ledarskap.
Min grupp har sagt många gånger att den är för en reformering av pakten, som skulle leda till tillväxt utan att sätta eurons stabilitet på spel, och därför anser jag att det skulle vara bra om det gjordes en kvalitetsbedömning av medlemsstaternas budgetutgifter. Detta fördes fram under diskussionen om Lissabonstrategin i förmiddags. Det investeras för lite i utbildning och forskning i Europa för att vi skall kunna bli den konkurrenskraftiga kunskapsekonomi som vi så desperat strävar efter att bli. Pakten borde inte hindra oss i dessa strävanden.
Inom näringslivet skulle företagen vara ute ur leken om de underlät att investera i framtiden. Men jag bör väl tillägga att investeringar inte skrivs av på ett år i näringslivet. Så varför gör vi det i pakten? Vad är det som hindrar oss från att tillämpa en längre avskrivningstid också för Lissaboninvesteringarna? Det skulle innebära en substantiell förändring som skulle skapa utrymme utan att äventyra disciplinen.
En annan förändring som måste göras är att vi börjar tänka i mer europeiska banor. Det är helt acceptabelt att regeringen har inflytande över ekonomin, under förutsättning att det sker på europeisk och inte på nationell nivå. Det verkar som om ledarna vid toppmötet främst vill skapa en ursäktskatalog som skall hjälpa dem att slippa undan disciplinen och som de kan använda för alla möjliga politiska områden. Min grupp anser att kommissionen skall spela en tung roll och att spelreglerna och bedömningarna skall fastställas gemensamt, ur ett europeiskt perspektiv. 
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill fråga rådet vad som hände i Göteborg och vad som nu återstår av Göteborgsstrategin, eftersom jag anser att svaret är ”mycket lite”.
Om rådet hade hållit fast vid sina åtaganden skulle det inte söka efter nya drivkrafter för att förjaga EU-skepsisen, som ni gjorde i förmiddags och nu gör igen i eftermiddag, för Göteborg visade vägen och skänkte nytt hopp genom förslaget att det skulle hållas ett särskilt toppmöte på våren varje år för att följa upp framstegen i fråga om den hållbara utvecklingen. Margot Wallström vet vad jag menar. Var har ni gjort av Göteborgsentusiasmen över att ta itu med de nya hot och utmaningar som européerna oroar sig för? Var är era nyskapande, övertygande och konkreta planer för att bekämpa klimatförändringarna och motverka den utarmade biologiska mångfalden? Vilka framsteg har gjorts på fyra år och hur långt har vi kommit med den sociala harmoniseringen? Hur långt har vi kommit med de offentliga tjänsterna i Europa?
Enligt min mening har ni snedvridit syftet med vårtoppmötena, som skulle ge svar på alla dessa frågor och göra politiska omprioriteringar. Och nu kräver ni en stadga med de nya kriterierna! Herr talman! Dessa kriterier existerar och ni har satt dem åt sidan, kanske för att de var för begränsande, för besvärliga. Ta kriteriet om biologisk mångfald till exempel: har kommissionen lagt det på hyllan?
Herr talman! Det finns inget behov av att återuppfinna hjulet dag efter dag. Gå tillbaka till Göteborgsandan, ge detta nyskapande projekt tillbaka dess plats i centrum för vårtoppmötena, detta nyskapande projekt som medborgarna har väntat på så länge och som kommer att ta Europa ur dess stagnation. 
Manolakou (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Halvtidsöversynen av Lissabonstrategin innebär inte att nya mål sätts upp, utan en omgruppering för att öka konkurrenskraften gentemot Förenta staterna. I rapporten kräver man ett närmare samarbete och samordning mellan regeringarna samt att dessa skall övervakas för att komma ifrån de fördröjningar som uppstår när de opponerar sig. Följaktligen drar det ihop sig till nya stormar mot gräsrotsinkomsterna och annat som har uppnåtts på gräsrotsnivå vid rådets vårmöte. Slutresultatet av de första fem årens tillämpning av Lissabonstrategin, med ökad fattigdom, arbetslöshet, ojämlikhet, otrygghet för de anställda och större välstånd för oligarkin, borgar för det.
Medlemsstaternas ledare kommer att besluta att gå vidare för att göra förbindelserna med arbetsmarknadens parter mer flexibla, skära ner arbetarnas inkomster och inskränka gräsrötternas rättigheter på ett aggressivare och snabbare sätt, genom ett nytt försäkringssystem och fullständig avreglering av marknaden och allmänna privatiseringar. Samtidigt kommer de att fatta beslut som kommer att påskynda Europeiska unionens politiska och militära närvaro i fler länder och besegla Förenta staternas och Europeiska unionens gemensamma front i kriget mot folken. Dessa åtgärder inskränker de sociala rättigheterna och rätten till sysselsättning för att öka det europeiska kapitalets lönsamhet.
Detta är den medeltida arbetsmiljö som de skapar, detta är Europeiska unionens och dess partiers politik. De kräver att arbetarna skall göra uppoffringar för att de vill försämra deras liv. Men det görs också uppoffringar i syfte att skapa ett bättre liv, och med det menar jag den organiserade kampen mot Europeiska unionens och regeringarnas barbari och exploatering. 
Brunetta (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Som andra har sagt kommer Europeiska rådets vårmöte att handla om två huvudfrågor: reformeringen av stabilitets- och tillväxtpakten och översynen av Lissabonstrategin.
Om man ser längre än till de aktuella kompromisserna, det oundvikliga hyckleriet och det tröttsamma taktiska manövrerandet mellan dem som vill ha stringens och dem som vill ha flexibilitet, mellan gräshoppor och myror, handlar debatten om stabilitets- och tillväxtpakten fortfarande om den gyllene regeln, om hur man på ett hederligt sätt skall kunna göra budgetreglerna mer flexibla utan att ta till opportunistiska eller svekfulla medel.
Den kompromiss som håller på att ta form verkar vara bra, men den kommer inte att lösa allt. En gyllene regel som tillämpas i efterhand kommer inte att bidra särskilt mycket till utvecklingen, men den kommer att göra att vi förlorar vår trovärdighet och vårt rykte. En tydlig förhandsstrategi för användningen av en underfinansierad budget på EU-nivå skulle vara mer användbar, men vi är förmodligen inte mogna för att fatta ett sådant beslut än.
Detsamma kan sägas om översynen av Lissabonstrategin. Det kommer inte att tjäna så mycket till att definiera om målen om verktygen fortfarande är subsidiaritet, öppen samordning, grupptryck och moralisk övertygelse, särskilt inte under en lågkonjunktur. Det som behövs är direktverkande instrument, såsom europeiska handlingsplaner, men vi är inte mogna för sådana än heller.
Därför anser jag att vi behöver mognad om vi skall få mer av Europa, det vill säga för att en gång för alla kunna bestämma vilken slags ekonomisk konstitution vi vill ha för vårt Europa, på ett högre plan än våra själviska nationella intressen. Globaliseringens utmaningar gör att vi faktiskt inte har så mycket tid längre. 
Pittella (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det dödläge som har uppstått under de senaste dagarna i fråga om översynen av stabilitets- och tillväxtpakten visar att vi måste lära oss att hantera flexibilitet. Den långa lista med stora undantag som det luxemburgska ordförandeskapet har tagit fram, och som skulle tillåta att underskottsgränsen fick överskridas tillfälligt, har uppenbarligen öppnat en Pandoras ask av nationella intressen.
Om vi fortsätter så här kommer vi inte att uppnå någonting, utan resignerat behålla pakten som den är, som någonting mer eller mindre meningslöst. I stället måste vi gå den självklara vägen genom att ha ett enda viktigt undantag och reservera möjligheten till avvikelser uteslutande för vissa begränsade EU-initiativ i fråga om utbildning, forskning och större fysiska och immateriella infrastrukturnät. Därför måste vi knyta en eventuell flexibilitet i pakten till ett reellt europeiskt mervärde genom investeringar.
Erfarenheterna från de senaste dagarna lär oss också att unionens ekonomiska politik måste samordnas ordentligt. Jag har dock intrycket att medlemsstaternas regeringar tillämpar en strategi som går ut på att kommissionens roll långsamt och diskret försvagas. Vi kommer förmodligen också att kunna se detta i debatten om budgetplanen i juni, då det inte är svårt att förutse att en ny attack mot trovärdigheten i Europeiska unionens gemenskapsaspekt kommer.
Kelam, Tunne (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag önskar Europeiska rådet lycka till i sin översyn av Lissabonstrategin. En avgörande ansträngning krävs för att öka konkurrenskraften inte bara genom bra program utan också genom verklig ekonomisk handling, eftersom en hållbar utveckling och fler arbetstillfällen endast kan skapas med hjälp av större tillväxt. Vi måste också öka unionens trovärdighet, både hos företagare och medborgare i allmänhet. Inte bara regeringarna utan också människorna måste motiveras att aktivt bidra till att uppnå Lissabonmålen.
En lösning ligger i att öppna upp EU:s marknad för tjänster. Om vi verkligen har för avsikt att öka effektiviteten och motivationen måste vi öppna den snarast. Detta kan visa sig vara en av de viktigaste och mest produktiva reformerna i denna organisation. Omvänt skulle ett urvattnat tjänstedirektiv kunna innebära ett förödande slag mot principerna om jämlikhet och solidaritet.
I dag sades i kammaren att fri rörlighet för varor och kapital utan fri rörlighet för tjänster är nonsens. I detta sammanhang måste principen om ursprungsland ses som en oupplöslig del av direktivet.
Jag hoppas verkligen att den nya kommissionen inte kommer att försvaga sin ståndpunkt om avregleringen av EU:s marknader. I stället för att strida för att fortsätta att vidmakthålla det rådande ojämlika status quo-läget borde vi koncentrera oss på de fördelar som den fria konkurrensen skulle innebära för oss alla, både gamla och nya medlemsstater, och fördelar finns det helt klart!
Jag hoppas att Europeiska rådet kommer att visa tillräcklig politisk vilja för att våra medborgare skall tro på att medlemsstaterna menar allvar med att skapa förhållanden för dynamisk tillväxt. Detta kommer också att bli ett prov på EU:s solidaritet. 
Lévai (PSE ).
   –Jag vill bidra till den här debatten i egenskap av företrädare för ett land som nyligen kom in i EU. Dessutom anser jag att frågan om ett socialt Europa är särskilt viktig. Vi vet alla hur stor skillnaden i levnadsstandard är mellan de nya och gamla medlemsstaterna. Vi vet också att denna skillnad är oacceptabel och vi måste sträva efter att eliminera den. Lissabonstrategin var bland annat en av de viktigaste riktlinjerna för oss inför anslutningen. Det var enormt lockande att vi kunde bli medlemmar i ett EU som kunde sätta upp mål om att öka den ekonomiska konkurrenskraften, öka sysselsättningen och samtidigt sprida värdena med ett socialt EU över hela Europa.
Inställningen att större ekonomisk konkurrenskraft är en prioriterad fråga men att sociala dimensioner är mindre viktiga är inte acceptabel för de nya medlemsstaterna, där mer än en tredjedel av befolkningen lever i fattigdom. Det stämmer att det bästa sättet att bekämpa fattigdom är att öka den ekonomiska konkurrenskraften och skapa sysselsättning, men detta måste vara intimt förknippat med social sammanhållning, utbildning, forskning och utveckling samt miljöskydd. De sociala frågorna hör till medlemsstaternas ansvarsområde, men det är mycket viktigt att det finns en riktig samordning mellan institutionerna på unionsnivå. Vi kan inte acceptera att vi lever i brutala marknadsekonomier – vi måste sträva efter att få ett socialt medvetet Europa. 
Busuttil (PPE-DE ).
   – Det stämmer att Europeiska rådets möte kommer att vara inriktat på Lissabonstrategin och stabilitetspakten. Låt oss dock erkänna att frågan om de budgetplaner som hänger samman med Lissabon och stabilitetspakten också kommer att finnas med i bakgrunden till denna diskussion – för i slutänden är det de ekonomiska medel som Europeiska unionen kommer att ha under de kommande åren som kommer att avgöra om och i vilken utsträckning vi kommer att kunna omsätta den vision om Europa som José Manuel Barroso nämnde i praktiken. Här måste vi komma ihåg att de nya medlemsstaterna fortfarande har lägre levnadsstandard än genomsnittet i EU och att de trots detta förväntas genomföra de reformer som Lissabonstrategin och stabilitetspakten kräver. 
Vi måste också komma ihåg att det finns en viss trötthet, en viss utmattning efter den kontinuerliga reformprocessen i de nya länderna. Det räcker att säga att de har genomgått en reformprocess under ett antal år – först för att förbereda sig för medlemskap i Europeiska unionen, och efter anslutningen var de sedan tvungna att göra ytterligare reformer, nu av en mer budgetmässig och skattemässig natur, för att förbereda införandet av euron. Som om det inte vore nog med det har vi nu de reformer som reformstrategin kräver, vilket tillsammans ger en reformprocess utan avbrott.
Detta innebär inte att reformprocessen bör avbrytas, långt därifrån. Det betyder emellertid att de nya länderna behöver känna att de inte lämnas ensamma på vägen. Tvärtom bör de känna att det finns någon som hjälper dem. Detta är just vad Europeiska unionens sammanhållningspolitik kan åstadkomma, och därför kommer de ekonomiska resurser som Europeiska unionen kommer att ha under de kommande åren att avgöra om vi verkligen vill att de nya medlemsstaterna skall bli riktigt integrerade, om vi verkligen vill att de skall införa euron och expandera sin ekonomiska utveckling och skapa sysselsättning, som Lissabonstrategin säger att vi skall göra. Som José Manuel Barroso själv sade kan man inte få mer EU för mindre pengar. 
Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Det är särskilt svårt för tyskarna i parlamentet att tala om det kommande rådsmötet och stabilitets- och tillväxtpakten, för ni vet hur svårt det var för tyskarna att överge den tyska marken. Det enda sättet att övertyga den tyska allmänheten att skiljas från marken var att uttryckligen lova att det skulle finnas en stabilitets- och tillväxtpakt som skulle gå i den tyska markens fotspår och bibehålla valutans långsiktiga stabilitet. Naturligtvis är det särskilt problematiskt när det av alla medlemsstaterna är de större, såsom Tyskland och Frankrike, som efter att ha tvingat de mindre länderna – däribland länderna i Sydeuropa – att acceptera denna pakt själva bryter emot den, bryter mot dess regler och till och med ändrar den när de hamnar i svårigheter. Av det skälet kan jag bara uppmuntra det luxemburgska ordförandeskapet att stå på sig vid toppmötet och uppmana alla de andra ledamöterna i rådet att göra detsamma.
Det är verkligen inte tal om att ändra i pakten. Här i parlamentet har vi hört viktiga argument om att den kan tillämpas på olika sätt i olika skeden. Det sämsta alternativet är dock att ändra pakten just när man själv har brutit emot reglerna och klarat sig undan oskadd, så den lista med sexton punkter som Jean-Claude Juncker har lagt fram är den rätta vägen att gå för att reformera den. Vår inställning i den här frågan är att kommissionen måste få en starkare hand och fortsätta att vara med i spelet. Det kan inte vara medlemsstaterna som skall besluta när och var en eller annan specialregel skall vara tillämplig i fråga om stabilitetspakten. När det gäller Europeiska rådets slutsatser den 22–23 mars bör rådet tänka på att kommissionens position måste stärkas och att det finns åtskilliga förändringar som vi kan tala om.
Låt mig slutligen, eftersom rådet sammanträder under speciella internationella omständigheter, tillägga att det finns mycket som är statt i omvandling hos våra grannar vid Medelhavet i Mellanöstern. Där är det också viktigt att vi står på demokraternas sida och stöder de mänskliga rättigheterna. Av det skälet vill jag att rådet vid sitt möte genom sitt sätt att rösta sänder ut ett tydligt budskap om terroristernas verksamhet, om Hizbollah och om allt som har med dem att göra, som motvikt mot vad vi hittills har hört här i kammaren. 
Schmit,
   .Herr talman! Jag tycker att debatten om stabilitets- och tillväxtpakten har visat att det verkligen finns ett behov av handling. Den siste talarens kommentarer, som gav oss ett uppmuntrande budskap, gjorde särskilt intryck på mig.
Det skulle vara ytterst allvarligt om det uppstod klyftor mellan till exempel gamla och nya medlemsländer i Europeiska unionen i en fråga som stabilitets- och tillväxtpakten. Detta betraktar jag som någonting mycket farligt. Vi måste hantera reformeringen av stabilitetspakten i en anda som också inbegriper solidaritet. Alla former av splittring skulle enligt min mening vara ytterst skadliga och farliga.
Jag vill också komma tillbaka till en tanke som särskilt den siste talaren tog upp, nämligen den institutionella aspektens betydelse. Vi får inte försvaga kommissionen eller dess roll när det gäller att administrera stabilitetspakten, och så vitt ordförandeskapet anbelangar är det inte frågan om att på något sätt återkalla kommissionens uppdrag att övervaka budgeten. Således framstår denna aspekt som särskilt viktig.
Ordförandeskapets förslag, som det ännu saknas en överenskommelse om, tenderar klart att medföra större flexibilitet, för på sina håll krävs det större flexibilitet. Samtidigt syftar de dock till att skapa ett mer exakt regelverk specifikt för att underskotten skall kunna bedömas. Ett underskott är inte det andra likt. Jag tror att vi alla är tillräckligt hemtama med ekonomiska regler och lagar för att veta att två underskott inte nödvändigtvis är identiska till sin natur. Ett underskott som beror på för höga konsumtionsutgifter bör inte betraktas som detsamma som ett underskott som uppstår till följd av produktiva investeringar och investeringar i framtiden. Därför anser jag att detta är det regelverk som ordförandeskapet vill skapa, för att möjliggöra mer exakta bedömningar och undvika risken för godtycklighet.
Vidare anser jag att pakten måste vara mer knuten till konjunkturcyklerna och att det fortfarande bör vara möjligt att ändra den ekonomiska politikens instrument utifrån erfarenheterna. De regler som antas måste kunna klara verklighetens test. När de testas i verkligheten kanske vi ibland kommer att tvingas att dra slutsatsen att reglerna kanske inte alltid är helt lämpliga. Att vi anpassar pakten betyder inte att underskotten kommer att tillåtas öka i framtiden. De som anser att underskott skall tillåtas löpa okontrollerat utan konsekvenser har fel, för underskott som skenar i väg utan kontroll skulle mycket snabbt straffa sig i form av stigande räntesatser, vilka skulle påverka de investeringar som vi har ett skriande behov av i Europa. Vi diskuterade också Lissabonstrategin ingående i förmiddags – en strategi som bland annat bygger på investeringar. Därför står det klart att vi inte kan rekommendera en strategi som bygger på investeringar samtidigt som vi uppmuntrar förfaranden som skulle leda till höjda räntor och därigenom verka hämmande på dessa investeringar.
Jag anser att det vi vill ha är regler som följs – regler som alla kan respektera, och för att alla skall kunna följa dem måste vi ta hänsyn till vissa ekonomiska och politiska fakta. Utan att vilja nämna något visst land – även om ett redan har nämnts – måste vi erkänna att relativt exceptionella händelser har inträffat i vissa länder och att det inte skulle vara acceptabelt att inte ta hänsyn till sådana exceptionella faktorer.
För att övergå till den hållbara utvecklingen kan jag säga till Marie Anne Isler-Béguin att vi har insisterat kraftigt på att miljödimensionen i Lissabonstrategin skall bibehållas – inte bara bibehållas utan också verkligen införlivas med all politik överlag. En hållbar utveckling kan inte bara knäppas på. Det är någonting som måste genomsyra alla politiska sakområden, och all politik måste bedömas med den hållbara utvecklingen som måttstock. Därför anser jag inte att ordförandeskapet försöker nonchalera Göteborg eller låta det falla i glömska. Vi betraktar fortfarande strategin med hållbar utveckling som helt giltig. Vi rekommenderar en övergripande linje för all miljöpolitik, vilket redan står i fördraget och i förslaget till konstitution. I fråga om detta anser vi att en stadga kan vara användbar eftersom den skulle ge oss ett visst antal riktlinjer att följa när de olika politiska åtgärderna genomförs. 
När det slutligen gäller Kyoto är ordförandeskapet mycket angeläget om att utveckla uppföljningen av Kyoto, och om det finns en dimension av hållbar utveckling anser jag att den särskilt grundar sig på denna aspekt, nämligen att förbereda uppföljningen av Kyoto. Ordförandeskapet vill att Europeiska unionen skall ta ledningen i den här frågan, vara i utvecklingens framkant och ha en nyckelroll för att försvara vår planet.
Wallström,
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla Europaparlamentets ledamöter för deras värdefulla bidrag till denna debatt och deras konkreta idéer.
Denna debatt har visat på behovet av en sammanhängande och konsekvent linje. Vi måste se till att politiken i stabilitetspakten, Lissabonstrategin och strategin för hållbar utveckling går hand i hand. Under morgonens debatt om Lissabonstrategin påpekade ni också att just de konkreta förslag vi har diskuterat ett tag måste syfta till att bevara denna balans.
Vi skall göra detta på europeiskt vis, vilket är att se till att skapandet av tillväxt och arbetstillfällen inte sker på bekostnad av socialpolitiken eller att vi överutnyttjar naturresurserna. Vi måste se till att vår politik innefattar alla dessa tre saker och att de förstärker varandra. Klimatförändringar är ett exempel, eftersom detta inte bara är en miljöfråga utan också en fråga med enorma ekonomiska och sociala konsekvenser, vilket innebär att vår politik måste utformas därefter. Det är just detta som införlivandet av en dimension med hållbar utveckling handlar om. Det tar även med framtiden och resten av världen i beräkningarna.
Jag vill tacka alla dem som har ställt frågor om Lissabonstrategin och försäkra dem att Europeiska kommissionen kommer att ta fasta på alla dessa frågor.
Jens-Peter Bonde var den ende som sade att han var väldigt nöjd. Det gläder mig att han är nöjd, eftersom hans kommentarer handlade om öppenhet och insyn, vilket är saker som ligger även mig varmt om hjärtat. Jag vill påminna er om att vi har ökat insynen i expertgruppernas förhandlingar om ramavtalet. Det finns en ny artikel om expertgrupper, och en lista med expertgrupperna, deras sammansättning, verksamhet, dagordningar och dokument kommer att ställas till förfogande. Det är viktigt.
Tyvärr har en del ledamöter som ställde svåra frågor inte stannat tillräckligt länge för att höra svaren om till exempel stabilitetspakten, som är en annan viktig fråga.
Ibland verkar det som att vi glömmer bort vad som har uppnåtts tack vare stabilitetspakten. Bara för några år sedan var den ekonomiska situationen i Europa helt annorlunda. Pakten har hjälpt oss att återställa den ekonomiska stabiliteten i Europa och gjort det möjligt för oss att samarbeta i stället för att konkurrera med varandra med våra valutor. Detta är en viktig sak som vi inte bör glömma. Men om vi är beredda att öka flexibiliteten i våra regler måste vi samtidigt också vidta åtgärder för att förbättra kvaliteten på vårt samarbete på EU-nivå.
Euron har fört våra ekonomier närmare varandra, och den nationella ekonomiska politiken har blivit en gemensam angelägenhet. Om vi vill ha kvar ett meningsfullt budgetövervakningssystem måste vi också stärka våra institutionella ramar och skapa större incitament för samarbete och en sund finanspolitik i Europa.
Kommissionen kommer att fortsätta att arbeta konstruktivt tillsammans med det luxemburgska ordförandeskapet för att se till att det blir möjligt att genomföra nödvändiga förändringar och för att modernisera och att dra nytta av de framsteg som gjorts för att kunna stärka vår övriga politik. Tack för era bidrag till debatten om stabilitetspakten, som kommissionen inte anser behöver skrivas om, men däremot tolkas på ett sätt som garanterar dess effektivitet och trovärdighet.
Kommissionen kommer att se över detaljerna för att skapa en stadga om hållbar utveckling, vilken måste innehålla mycket konkreta politiska åtgärder. Ingenting av det som har sagts om stabilitetspakten, Lissabonstrategin eller hållbar utveckling kommer att leda någon vart om vi inte börjar vidta åtgärder. Den övergripande utmaningen för oss handlar om genomförande: att bibehålla samförståndet, garantera bästa tänkbara styre och se till att de europeiska medborgarna stöder oss i vårt handlande. Låt dessa tre saker bli vår vägledning för ett lyckat toppmöte och, förhoppningsvis, ett framgångsrikt genomförande av det vi har diskuterat i dag. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om fängslad vårdpersonal i Libyen. 
Schmit,
   . Herr talman! När det gäller den fängslade vårdpersonalen i Libyen är rådet mycket oroat över de fem bulgariska sjuksköterskornas och den palestinske läkarens säkerhet. Den 6 maj 2004 dömdes de till döden. Under de senaste åren har rådet bevakat rättegången mot dem mycket noggrant. Vid flera tillfällen har det kontaktat de libyska myndigheterna på högsta nivå, framför allt för att se till att de fick en rättvis och opartisk rättegång, särskilt mot bakgrund av att professorerna Montanier och Collezzi i sin slutrapport om hiv-virusinfektionen på sjukhuset i Benghazi kom till slutsatsen att de fem sjuksköterskorna och läkaren var oskyldiga.
Rådet har hela tiden haft ett intimt samarbete med de bulgariska myndigheterna och haft stöd från andra internationella partners. Bulgarien har tackat Europeiska unionen för dess insatser. Igår träffade jag Bulgariens utrikesminister för att diskutera frågan med honom igen. Bulgarien kan räkna med rådets hjälp med att försöka få till stånd en positiv lösning på den här frågan i framtiden. För att göra det har kommissionen gjort gemensam sak med rådet så att Europeiska unionen kan agera ytterligt samordnat.
Oberoende av frågan om vem som bär ansvaret för smittospridningen på sjukhuset i Benghazi står det klart att den här frågan har väckt starka känslor, särskilt i offrens familjer, men också hos allmänheten. Därför har rådet uttryckt sitt djupa medlidande med de människor som har infekterats med viruset på sjukhuset i Benghazi. Det har förklarat sig berett att visa sin solidaritet genom en humanitär gest. Således håller kommissionen för närvarande på att genomföra en handlingsplan.
Nu väntar rådet på en gest från Libyen.
Vid sitt möte den 11 oktober 2004 uppmanade rådet Libyen att ge ett positivt svar på Europeiska unionens föreslagna åtagande. I samband med detta insisterade rådet på att Libyen skulle stilla Europeiska unionens oro, särskilt i fråga om den bulgariska och palestinska vårdpersonalen. Rådet anser att en genomgång av bevisningen kommer att få Libyen att dra slutsatsen att ett snabbt frigivande av de fem bulgariska sjuksköterskorna och den palestinske läkaren skulle främja rättvisan.
Ordförandeskapet försäkrar Europaparlamentet att rådet kommer att fortsätta att betrakta detta som en högprioriterad fråga och i nära samarbete med de bulgariska myndigheterna, men med respekt för de berörda myndigheternas rättigheter, göra allt som står i dess makt för att komma fram till den enda positiva lösning som är möjlig i den här frågan, nämligen att de dömda friges. 
Frattini,
   . – Herr talman! Tack för detta tillfälle att diskutera den mycket svåra frågan om den vårdpersonal som sitter fängslad i Libyen, vilket verkligen kastar en skugga över de internationella förbindelserna med det landet. För att behandla denna fråga noggrant måste man vidga diskussionen så att den också innefattar frågan om de familjer i Benghazi som drabbats av den omfattande hivsmittan. Kommissionen behandlar dessa som två separata händelser, men de har kopplats ihop av den misstanke som yttrades i maj 2004 mot den bulgariska och palestinska sjukvårdspersonal som nu sitter fängslad i Libyen.
Låt mig först ta upp frågan om familjerna i Benghazi. De står inför denna smitta som antingen direkt eller indirekt har drabbat många människor. Vi har nyligen återigen blivit påminda om denna tragedi då några av de barn och vuxna som drabbats avled. EU har djup förståelse för de allvarliga konsekvenserna av den typ av omfattande oavsiktlig smitta som drabbade Benghazi. Efter att ha råkat ut för likartade tragedier i europeiska länder har vi utvecklat program för att mildra effekterna av sådana tragedier och ett system för att förhindra att liknande utbrott sker igen.
Vi kan använda denna omfattande erfarenhet till att hjälpa de libyska myndigheterna att handskas med denna situation och bidra till att lindra den svåra situationen för de drabbade familjerna i Benghazi. Vid flera tillfällen har kommissionen och EU uttryckt sin största medkänsla och solidaritet när det gäller situationen i Benghazi. På grundval av en teknisk bedömning som utfördes av kommissionen i augusti 2004 och fick stöd av rådet genomför nu EU en handlingsplan som är inriktad på att ta itu med några av de problem som familjerna i Bengahzi står inför och att förbättra den libyska hälsovårdens kapacitet.
Genomförandet av denna handlingsplan är en solidaritetshandling med syfte att uttrycka EU:s medlidande genom att ombesörja vissa identifierade behov i Libyen. Vi har alla ett ansvar att se till att handlingsplanen genomförs snabbt, fullständigt och effektivt.
I november 2004 anordnade kommissionen ett internationellt sammanträde för att inleda handlingsplanen och den har ett nära samarbete med Gaddafi Foundation för att genomföra den. Framgången kommer att vara beroende av bidrag från olika offentliga och privata givare från det internationella samfundet.
Jag skall nu ta upp frågan om de fem bulgariska och palestinska sjukvårdare som suttit fängslade i Libyen sedan 1999. EU har vid ett flertal tillfällen uttryckt starka reservationer mot vad som låg till grund för själva rättegången, behandlingen av de tilltalade samt förseningarna i processen. Därför var det en stor besvikelse och en källa till oro när de i maj förra året dömdes till döden på grunder som enligt kommissionen fortfarande är oklara och otillräckliga. Direkt efter att domen hade uttalats betonade EU och kommissionen den vikt vi fäster vid ett tillfredsställande och rättvist resultat av rättegången och begärde att man skulle behandla ärendet på nytt. En överklagandeprocess kommer snart att granskas av Libyens högsta domstol.
Kommissionen har fortsatt att arbeta med de libyska myndigheterna för att nå en tillfredsställande lösning på denna fråga. EU gjorde två formella uppvaktningar på premiärministenivå, den 12 juni och den 27 juni 2004. Den 3 oktober 2004 besökte en kommissionstjänsteman den bulgariska och palestinska sjukvårdspersonalen för att uttrycka sitt stöd för de internerade och uttala sina farhågor till de libyska myndigheterna. Den 11 oktober 2004 uttryckte rådet återigen sin stora oro för sjukvårdspersonalens svåra belägenhet och bad Libyen att överväga att frige sjukvårdsarbetarna på grundval av en ny granskning av de befintliga bevisen.
Kommissionen kommer att fortsätta att ge denna dramatiska fråga hög prioritet och letar hela tiden efter nya sätt att bidra till en positiv lösning. Den kommer att fortsätta att ha kontakt med de libyska myndigheterna, Gaddafi Foundation och de bulgariska myndigheterna.
Jag är övertygad om att alla berörda parter skulle vilja få ett slut på den här tragedin så snart som möjligt. Detta är vad som måste göras på grundval av de bevis som finns. Samtidigt kommer vi att fortsätta att fokusera på hur man kan lindra lidandet för familjerna i Benghazi och att hjälpa de libyska myndigheterna att bygga system som kan förhindra att en sådan här smitta utbryter igen.
EU har beslutat att inleda en insatspolitik med Libyen och har redan gett starkt erkännande åt de viktiga steg Libyen har tagit för att få till stånd en återintegrering i världssamfundet. Libyen har erbjudits att närma sig formella relationer med EU som Medelhavspartner och nära grannland. I detta sammanhang förblir frågan om sjukvårdspersonalen ett allvarligt problem som måste få en acceptabel lösning, vilket Libyen mycket väl förstår. 
Van Orden,
   . – Herr talman! Jag vill tacka rådsordföranden och kommissionsledamot Frattini för deras mycket givande uttalanden. För närvarande äger en dubbel tragedi rum i Libyen. Å ena sidan den fruktansvärda situationen för hundratals barn i Benghazi som har smittats av hiv. Vi hyser största medkänsla med dem. Jag välkomnar i högsta grad rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) beslut av den 11 oktober 2004 att ge stöd till den libyska sjukvården. Detta inbegriper medicinsk utrustning och hjälp med att upprätta en pålitlig och säker blodbank.
Den andra tragedin, som är en tragedi för sig, handlar om att bulgariska sjukvårdsarbetare har suttit inspärrade av de libyska myndigheterna sedan 1999 – i över fem år nu – anklagade för påstådd koppling till hivsmittan. Denna situation förvärrades dramatiskt den 6 maj förra året när en libysk domstol dömde de bulgariska sjuksköterskorna till döden genom arkebusering.
De mest ansedda internationella experter har intygat att spridningen av hivviruset orsakades av en intern smitta på sjukhuset, som började över ett år innan bulgarerna anställdes av sjukhuset i Benghazi. Det finns inga goda skäl för interneringen av de bulgariska sjuksköterskorna. De borde ha släppts omedelbart. Detta är vad som krävs i parlamentets förklaring, som redan har skrivits under av över 100 ledamöter. Vi ber de högsta myndigheterna i Libyen att ingripa i denna fråga, framför allt av rättvise- och humanitetsskäl.
Det finns också ett mycket praktiskt skäl till varför detta bör ske. Under det senaste året har viktiga steg tagits för att förbättra förbindelsen mellan Europeiska unionen och Libyen. Detta har skett på grund av en rad mycket kloka beslut som har fattats av de libyska myndigheterna för att avveckla det libyska programmet för massförstörelsevapen och kompensera offren för terrordåd där Libyen har varit inblandat.
Det övergripande målet med EU:s engagemang är att Libyen skall integreras fullständigt i Barcelonaprocessen och sedan utvecklas på vägen mot ett associeringsavtal. Detta kommer inte att ske utan att Libyen vidtar ytterligare åtgärder för att lösa de frågor som bekymrar oss. Den mest angelägna frågan är den svåra situationen för de bulgariska och palestinska sjukvårdsarbetarna. Vi ber president Gaddafi att frige dem nu. 
Martin, David
   , . – Herr talman! Liksom för andra talare går mina tankar till de 400 barn som har smittats av hiv och till föräldrarna till de 40 barn som har dött. Jag välkomnar varmt det handlingsprogram som kommissionsledamoten har beskrivit i dag. Vi måste göra allt vi kan för att hjälpa det libyska folket.
De libyska myndigheternas behandling av de fem bulgariska sjuksköterskorna och den palestinska sjukvårdaren gör det dock väldigt svårt att ta Libyens uttalade vilja att återupprätta sig självt inom världssamfundet på allvar. Vi bör påminna oss själva om att dessa människor var i Libyen för att hjälpa libyerna, för att ge bättre sjukvård till libyerna. De har blivit syndabockar för bristerna inom den libyska sjukvården.
Det är uppenbart att smittan redan fanns på sjukhuset, som Geoffrey Van Orden påpekade. Den spreds på grund av dålig hygien och återanvändning av sprutor. Ett antal experter har vittnat om att smittans natur gör det nästan otänkbart att den skulle ha spridits med avsikt. I stället för att helt enkelt inse fakta har Libyerna förvandlat en tragedi till ytterligare en tragedi och en fars.
Först försökte de skylla på CIA och den israeliska underrättelsetjänsten genom att säga att det var en konspiration för att undergräva Libyen. Nu har de skyllt på de oskyldiga bulgariska sjuksköterskorna, varav åtminstone några torterades innan de ställdes inför rätta. Rättegången var uppenbart orättvis och genomfördes inte på rätt sätt. Jag stöder helt det som rådet har sagt och jag vill be rådet att fortsätta att sätta press på den libyska regeringen att besinna sig, att frige dessa människor och att bli en normal del av världssamfundet. 
Malmström,
   . – Herr talman! Jag är glad att vi har denna debatt som har kommit till på ALDE-gruppens initiativ.
Situationen med de bulgariska sjuksköterskorna och den palestinska läkaren är verkligen mardrömslik. I långa år har dessa människor, som vigt sina liv åt att rädda liv och vårda medmänniskor, suttit fängslade i Libyen under vidriga omständigheter. Situationen är kafkalik. Anklagelserna mot dem är ogrundade, vilket även forskare har bevisat.
Den 29 mars skall en domstol slutligen ta ställning till dödsdomen mot dessa sex personer, varför detta datum naturligtvis är oerhört kritiskt. EU måste göra för att de berörda omedelbart skall släppas. Om bara några år är Bulgarien medlem i EU. Vi har därför ansvar för dessa medborgare.
I arbetet med ett successivt närmande mellan EU och Libyen inom ramen för Barcelonaprocessen är denna fråga ett kritiskt test på i vilken riktning relationerna mellan oss kan gå. Om dödsdomarna verkställs, anser jag att ett framtida samarbete omöjliggörs. Samtidigt är det naturligtvis en fruktansvärd tragedi för de aidssmittade barnen och deras familjer. EU kan göra mer. Jag är mycket glad över att kommissionsledamoten stöder handlingsplanen och ser möjligheter för EU att stötta Libyen på detta sätt, så att man kan få bättre vård i framtiden för hivsmittade.
Herr talman, detta är en oerhört fråga. Vi räknar med att rådet och kommissionen prioriterar den och mycket, mycket noga följer händelseutvecklingen fram till den 29 mars när domstolen återigen skall ta ställning till fallet. 
Dobolyi (PSE ).
   – Vi stöder Europeiska unionens avtal med Libyen angående hiv-epidemin och kräver att de handlingsplaner som väckte vår solidaritet med dem som har insjuknat i epidemin på sjukhuset i Benghazi omedelbart skall genomföras (och jag tackar kommissionen för detta paket med insatsplaner).
Innan jag säger någonting annat vill jag framhålla hur bekymrade vi är över den bulgariska och palestinska vårdpersonalens situation. För sex år sedan blev de misstänkta, arresterade och dömda till döden. Vi är inte de första som har blivit delaktiga i ärendet – flera ordförandeskap för kommissionen och rådet har tagit upp den här frågan vid sina sammanträden. Vi måste dock återigen framhålla att dödsstraffet inte hör hemma bland Europeiska unionens värden och grundläggande principer och att om dessa dödsstraff utmäts så kommer normaliseringen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Libyen att vara omintetgjord. Vi hoppas att Libyen kommer att reagera positivt på EU:s ansträngningar och vedermödor för att främja ett långsiktigt, nära samarbete. Mot denna bakgrund hoppas vi på snabba framsteg i det här fallet och att inte något annat än en rättvis överklagandeprocess kommer att följa. Att fördröja rättvisan är lika med att förneka den. Därför uppmanar vi Libyen att snarast möjligt stilla vår oro och ber rådet att inleda en ny granskning av ärendet. 
Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Sjukvården i Libyen lämnar mycket övrigt att önska. Det råder brist på lokal sjukvårdspersonal, medicinsk expertis och utbildning samt ordentliga sjukvårdsinrättningar och medicinsk utrustning. Problemet är mer framträdande på större, överfyllda stadssjukhus som betjänar huvudsakligen gamla, underutvecklade stadsområden, till exempel Al Fatah-sjukhuset i Benghazi.
Det var på det sjukhuset som man 1998 upptäckte att en hivsmitta hade brutit ut, vilken drabbade runt 400 barn. Detta utbrott kom inte som någon överraskning för experterna i väst, eftersom de kände till att de hygieniska förhållandena på sjukhuset var urusla och att det bara var en tidsfråga innan en så svår smittkatastrof skulle inträffa.
Den libyska regeringen behövde en syndabock, som hittades i form av fem sjuksköterskor från Bulgarien och en läkare från Palestina. I länder som Libyen är det inte svårt att få fram underskrivna erkännanden under tortyr och ordna arrangerade rättegångar. Medan världssamfundet stod och såg på dömdes dessa sex sjukvårdsarbetare, som åkte till Libyen för att erbjuda sina tjänster till förmån för det libyska folket, till döden 2004. De förklarades skyldiga till den absurda anklagelsen att medvetet ha smittat barnen på sjukhuset i Benghazi med hiv. Överste Gaddafi påstod själv att de hade gjort detta som en del i en sammansvärjning mellan CIA och Mossad för att destabilisera landet.
Hur skall vi nu lösa situationen? Först och främst måste EU vidta konkreta åtgärder. Jag föreslår följande tre steg. För det första bör Europaparlamentets talman begära att miljöutskottet genast skickar en liten delegation för att besöka de fängslade sjukvårdsarbetarna i Libyen och för att träffa överste Gaddafi och till honom vidarebefordra parlamentets starka önskan att dessa sjukvårdsarbetare benådas och friges omedelbart.
För det andra bör EU, i samarbete med Världshälsoorganisationen, omdelbart skicka en grupp medicinska experter för att bedöma situationen för hivepidemin i landet och erbjuda expertrådgivning och hjälpa till att handskas med problemet.
För det tredje bör EU ta ytterligare drastiska initiativ för att snabbt leda Libyen ut ur den isolation som påtvingades av västvärlden mellan 1992 och 2003.
Sådana åtgärder, om de är effektiva, skulle gagna båda parter: EU genom ökad handel och det libyska folket genom höjd levnadsstandard. 
Muscat (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag tror inte att ni behöver någon föreläsning om vad som måste göras – ni hittade säkert rätt måltavla när ni talade om vilken strategi som krävs. Var snäll och låt mig säga sådana saker, eftersom jag bor i ett land – Malta – som är granne med Libyen och bara ligger fyrtiofem minuter från deras kust.
Jag som ofta besöker Libyen – och som känner till den libyska mentaliteten, den som finns i dessa länder – anser att nyckeln till en lösning är direktkontakt med folket, och särskilt direktkontakt med offrens släktingar. Dessa människor genomlever en stor tragedi. Jag säger det rent ut – jag är emot alla dödsstraff, i Libyen, i Förenta staterna och i andra länder i världen. Men nyckeln till det hela är offrens släktingar och det arbete som enligt min mening måste utföras generellt sett i fråga om Libyens hälsovårdssystem, men inte minst på ett socialt och psykologiskt plan med dessa familjer.
Vi måste komma ihåg att aids-offren i vissa länder – också i Europa, tror jag, men särskilt i vissa andra länder – i hög grad stigmatiseras. Dessa människor, som redan har upplevt en släktings död, i många fall en sons eller dotters död, som har upplevt en stor chock och som tror – utan anledning enligt mig – att dessa fem människor har dödat deras barn, får nu alltså erfara vad denna stigmatisering innebär.
För det andra anser jag att om en domstol bekräftar att dessa människor är skyldiga men ändrar domen måste både rådet och kommissionen överväga en fångutväxling, om de som sitter fängslade i Europeiska unionens medlemsstater är beredda att avtjäna sina fängelsestraff i Libyen. Jag tror att detta är en del av lösningen på det som kan hända. 
Schmit,
   .Herr talman! Jag tycker inte att det finns mycket att tillägga till det som jag sade förut och de olika punkter som parlamentsledamöterna har tagit upp.
Jag håller helt med Joseph Muscat. Det är verkligen en riktig tragedi. Problemet med att barn har smittats med aids-virus påverkar både de enskilda familjerna och hela befolkningen, särskilt i ett land som Libyen där aids är ett mycket större tabu än i de flesta av våra länder. Jag anser att vi också måste göra någonting åt detta. Vi måste erbjuda Libyen vår hjälp i kampen mot aids och för att förbättra hälsovårdssystemet så att landet åtminstone kan hantera den här tragedin som drabbar de berörda människorna. Detta håller nu på att förberedas och genomföras. 
Förutom detta måste vi också sända ut ett mycket kraftfullt och tydligt budskap till Libyen och driva på för att rättvisa skall skipas och för att den berörda vårdpersonalen skall släppas. Libyen vill utveckla och förstärka sina förbindelser med Europeiska unionen. Detta kan landet inte göra så länge det står fast vid sitt beslut att inte göra någonting för dessa fem eller sex oskyldigt dödsdömda människorna. 
Frattini,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill bara göra två korta avslutande kommentarer.
Europeiska unionen har på ett mycket tydligt sätt presenterat möjligheterna till ett Medelhavspartnerskap för Libyen. Vi har satt upp ett antal mål och en del av dem har redan uppnåtts, såsom upphävandet av embargot. Andra återstår att nå, såsom ett fullständigt antagande av gemenskapens regelverk.
Bulgarien kommer snart att skriva under anslutningsfördraget med EU och Libyen är väl medvetet om att fallet med de sex bulgariska sjuksköterskorna och den palestinske läkaren är en mycket känslig politisk fråga i Europa. De libyska myndigheterna vet också att beslutet om huruvida landet kan delta i Barcelonaprocessen kommer att fattas med enhällighet vid det kommande mötet med Europeiska rådet, där Bulgarien och Rumänien har rätt att delta och yttra sig, även om de inte har rösträtt.
EU kommer att behålla sina direkta kontakter med Libyen, däribland besök hos Benghazi-familjerna. Jag håller med de ledamöter som anser att vi måste visa vår solidaritet med civilbefolkningen i Libyen, som har drabbats av aids-smittan. Våra besök hos den fängslade vårdpersonalen kommer naturligtvis att fortsätta, och här hoppas jag att Libyens regering kommer att fortsätta att bevilja fängelsebesök utan att ställa upp några villkor för dem. 
Slutligen kan jag försäkra er om att kommissionens handlingsplan ligger fast. Vi kommer att fortsätta våra positiva ansträngningar i fråga om Libyen, som vi betraktar som en viktig partner i Medelhavsområdet, och vi kommer att arbeta för att förbättra de offentliga tjänsterna till medborgarna – hälsovården är bara ett exempel – för att visa att förbindelser med EU kan ge Libyen ett reellt mervärde i praktiken.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B6-0019/2005). Följande frågor har ställts till rådet. 
Talmannen.
Vilken bedömning gör rådets ordförandeskap av läget när det gäller förberedelserna för att klargöra frågan om Kosovos status, och vilka åtgärder kan förväntas under det luxemburgska ordförandeskapet? 
Schmit,
   .Fru talman! Rådet håller med Bernd Posselt om att det kommer att vara särskilt viktigt hur situationen i Kosovo utvecklas under 2005, under beskydd av FN:s säkerhetsråds resolution 1244.
Det luxemburgska ordförandeskapet kommer att ge sitt fulla stöd till FN:s ansträngningar och generalsekreterarens särskilde representant Søren Jensen Petersens agerande, i syfte att stabilisera läget i Kosovo. Rådet hade tillfälle att se över situationen i landet tillsammans med Søren Jensen Petersen under sitt möte den 21 februari.
Halvårsutvärderingen i mitten av 2005 kommer att bli det första tillfället då vi till fullo kan bedöma i vilken utsträckning Förenta nationernas normer verkligen efterlevs. Framstegen i riktning mot att få igång en process för att fastställa Kosovos framtida status, i enlighet med FN:s säkerhetsråds resolution 1244, kommer att bero på om denna utvärdering ger ett positivt resultat.
Europeiska unionen har varit starkt engagerad i denna process, med full respekt för den roll som Förenta Nationerna spelar för att fastställa Kosovos framtida status.
Vid toppmötet i Thessaloniki slogs det klart fast att länderna på västra Balkan, inklusive Kosovo, oavsett framtida status, förr eller senare kommer att bli medlemmar i Europeiska unionen. Följaktligen kommer unionens att spela en viktig roll i granskningen av Kosovos status för att se till att den är fullständigt förenlig med den europeiska integrationen.
I rådets slutsatser från den 21 februari understryks det att Kosovo inte får gå tillbaka till den situation som rådde före 1999. Landet måste bli en demokratisk stat med många etniska tillhörigheter som vidmakthåller ett verkningsfullt skydd för minoriteter, bevarar alla gruppers kulturella och religiösa arv, respekterar flyktingars och tvångsförflyttade personers rätt att återvända och därigenom bidrar till stabilitet i regionen och ställer sig bakom Europeiska unionens värden och principer.
Rådet har i nära samarbete med ordförandeskapet och tillsammans med FN och andra berörda organ uppmanat generalsekreteraren och den höge representanten samt kommissionen att undersöka hur Europeiska unionen eventuellt kan bidra till världssamfundets framtida ansträngningar i Kosovo i syfte att genomföra resolution 1244 samt att göra en bedömning av hur den kan bidra till den övergripande utvärderingen av hur normer har införlivats och hur den kan bidra till senare skeden i processen, och att sedan rapportera till rådet. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande! FN:s resolution 1244 säger absolut ingenting om Kosovos framtida status. Den här resolutionen är redan fem år gammal. Nu när amerikanerna har förklarat att de tänker lösa statusfrågan i år inställer sig frågan om EU vill ta ett självständigt initiativ eller passivt vänta på vad andra kommer att komma fram till. Arbetslösheten i Kosovo är 70 procent och ingen kommer att investera där förrän man vet någonting om landets långsiktiga framtid. Därför skulle jag vilja veta om rådet planerar något slags aktiv förberedelse för det här beslutet, som uppenbarligen kommer i år. 
Schmit,
   .Den strategi som har tillämpats har kallats ”standard före status” och den är fortfarande tillämplig. Europeiska unionen har också kontakt med alla partner som har intresse av en politisk lösning på situationen i Kosovo. Således väntar inte Europeiska unionen på att andra skall fatta beslut. Vi håller kontakten med våra partner, men jag anser att en chansartad och brådstörtad lösning som inte tar tillräcklig hänsyn till ett visst antal problem som fortfarande är olösta i landet i slutänden skulle riskera att hota den fortfarande mycket ömtåliga stabiliteten i Kosovo. 
Martin, David (PSE ).
   – Kan rådsordföranden hålla med mig om att Kosovos nu före detta premiärminister Ramush Haradinajs beslut att avgå och samarbeta med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien är ett välkommet tecken på en växande politisk mognad i landet? Den albanska befolkningens reaktion är nu helt avgörande. Det har rapporterats att ytterligare 1 000 KFOR-soldater har placerats ut i Kosovo på grund av rädslan för att spänningen skall öka.
Om Kosovo kan övervinna det här problemet under de närmaste dagarna tror jag att det kommer att båda gott för en slutgiltig politisk lösning på Kosovokrisen, och FN-administrationen kan dra sig tillbaka. Håller han med om det? 
Schmit,
   .Jag instämmer helt i den bedömningen. Jag anser att premiärministerns beslut att vända sig till Haag är ett förnuftigt beslut som tyder på stor politisk mognad. Det kommer också att leda till att de albanska invånarna i Kosovo får rätt budskap, nämligen att processen är normal och att det nu gäller att hålla huvudet kallt. Jag tror att nya möjligheter kommer att öppna sig för Kosovo om vi kan uppnå detta och om människorna kan hålla sig lugna. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag vill fråga rådets tjänstgörande ordförande vad rådet avser att göra för att skydda minoriteterna, med tanke på att de serber och romer som jagades bort med så mycket våld ännu inte har återvänt hem. Jag vill också fråga hur rådet tror att den federala republiken Serbien och Montenegros suveränitet och territoriella integritet kommer att skyddas under de kommande förhandlingarna, i enlighet med vad som uttryckligen sägs i FN:s resolution 1244, som rådet enligt vad ni sade fortsätter att stödja. 
Schmit,
   .För det första, när det gäller skyddet för minoriteter, anser jag – som jag klart och tydligt har sagt – att detta är en del av Europeiska unionens strategi för en politisk lösning i Kosovo. Vi kan inte få till stånd någon politisk lösning för Kosovo utan ett skydd för minoriteter och utan att alla flyktingar har rätt att återvända hem. Så mycket vet vi.
När det gäller frågan om suveräniteten anser jag att det är den som en politisk lösning måste handla om, utan att förutspå hur en sådan lösning kommer att se ut. Vi är medvetna om att frågan är mycket komplicerad och svår. Den måste så småningom bli föremål för förhandlingar. Därför kan jag inte ge er ett klart svar, men vår ledstjärna i dag är resolution 1544. 
Talmannen.
   –Fråga nr 2 utgår. Fråga nr 3 har dragits tillbaka.
Efter mordet på den förre libanesiske premiärministern Hariri har oron för en destabilisering i Libanon spritt sig över världen, men även för att den skall breda ut sig i området. Av Condoleezza Rices uttalanden framgår det att USA anser att Syrien bär ansvaret för mordet. Syrien å sin sida – ett land som USA:s president karaktäriserar som hörande till den ”onda axeln” – har fördömt attentatet och förklarat att landet inte haft någonting att göra med mordet på Hariri.
Vad tänker rådet göra för att undvika att USA eventuellt ensidigt ingriper mot Syrien? I artikel 19 i fördraget om Europeiska unionen föreskrivs att de medlemsstater som är medlemmar av FN:s säkerhetsråd skall samordna sitt uppträdande, hur har dessa medlemsstater för avsikt att agera i detta fall? 
Schmit,
   . Utsikterna till fred i Mellanöstern har förbättrats betydligt, men de förblir ändå bräckliga. Det kommer att fordras mycket stor omsorg om de inte skall gå upp i rök. En källa till tillfredsställelse i sammanhanget är Förenta staternas och Europeiska unionens gemensamma linje, som åter slogs fast vid stats- och regeringschefernas möte med den amerikanske presidenten i Bryssel den 22 februari. EU och USA har samma inställning till fredsprocessen i Mellanöstern och anser att FN:s säkerhetsråds resolution 1559 måste förverkligas i sin helhet. Denna resolution initierades dessutom av en av Europeiska unionens medlemsstater tillsammans med USA. I den kräver man att alla utländska styrkor skall dras tillbaka från Libanon, att all milis skall avväpnas och nedrusta och att det skall hållas fria parlamentsval i god ordning i landet, utan inblandning utifrån. Rådet har öppet fördömt den attack som kostade Libanons före detta premiärminister Rafik Hariri livet. Jag tycker att detta har diskuterats ingående under de senaste dagarna – igår och under det förra sammanträdet. Vem som bär ansvaret för denna attack har man ännu inte klarlagt.
Världssamfundet och rådet har krävt att en internationell undersökning skall göras för att klargöra omständigheterna och fastställa var ansvaret ligger. Rådet har uppmanat de libanesiska myndigheterna att samarbeta med utredningsgrupperna fullt ut i detta syfte, särskilt med FN:s företrädare. Rådet har också uppmanat alla länder i regionen att fullgöra sina internationella skyldigheter, särskilt när det gäller att bekämpa terrorism. FN:s generalsekreterare har meddelat att han under de närmaste veckorna kommer att lägga fram en rapport om hur resolutionen förverkligas och att säkerhetsrådet kommer att fatta beslut om framtida åtgärder på grundval av denna. Detta kommer att ske i nära samordning med säkerhetsrådets ledamöter och de av EU:s medlemsstater som sitter med i säkerhetsrådet, liksom med övriga medlemsstater. 
Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru talman, herr rådsordförande! Efter att ha tackat er för ert svar vill jag insistera på en sak: Kan rådet, efter de diskussioner som Europeiska unionen nyligen har fört med den amerikanska ledningen, försäkra mig om att Förenta staterna inte kommer att vidta några ensidiga åtgärder i området, med tanke på hur känsligt hela detta område är? 
Schmit,
   . Ni vet att jag olyckligtvis – eller kanske lyckligtvis, det vet jag inte – inte är Vita husets talesman och därför inte kan ge er något klart svar på denna fråga. Som jag just har förklarat innebär den linje som Europeiska unionen och Förenta staterna har kommit överens om att frågan skall lösas via Förenta nationerna och en FN-resolution. Dessutom börjar det komma positiva signaler från det land som klart åsyftades. 
Talmannen.
Under rådets (rättsliga och inrikes frågor) den 29 januari i år uppmanade de tyska och nederländska representanterna Spanien att redogöra för den masslegalisering av invandrare som planerades i landet, och detta mot bakgrund av att en sådan åtgärd ohjälpligen skulle få konsekvenser för samtliga medlemsstater i EU.
Processen som inleddes den 7 februari i år beräknas omfatta cirka en miljon människor sammanlagt, och har redan lett till att invandrare har avskedats på grund av arbetsgivarnas rädsla för att bli anmälda, och har även fått en pådrivande effekt för invandringen, precis som vissa av de spanska polisernas fackförbund redan har varnat för.
Principen om att utarbeta en gemensam invandringspolitik antogs redan vid Europeiska rådets möten i Sevilla och Thessaloniki, och i grönboken om hantering av ekonomisk invandring, som nyligen lades fram av kommissionen, framhålls att beslut om att bevilja tillstånd för tredjelandsmedborgare i en medlemsstat påverkar de övriga medlemsstaterna. I artikel III-267 i Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa föreskrivs också utarbetandet av en gemensam invandringspolitik.
Mot bakgrund av det ovanstående tillfrågas rådet vad det anser om kravet på en förklaring och kritiken mot det extraordinära beviljandet av uppehållstillstånd för invandrare som genomförs av den spanska regeringen? 
Schmit,
   .Rådet påminner ledamoten om att beslut om hur många migrerande arbetstagare som skall släppas in faller inom EU:s medlemsstaters ansvarsområde. Jag vill tillägga att det kommer att vara så också när konstitutionen har trätt i kraft. Den legaliseringsprocess som den spanska regeringen genomför och som frågan handlar om har rådet inte debatterat formellt och kan därför inte svara.
I mer generella termer uppmanar rådet ledamoten att titta på utvecklingen av Haagprogrammet, det fleråriga program som Europeiska rådet antog vid sitt möte den 4–5 november 2004. Genom att anta detta program baserade Europeiska rådet sina slutsatser om den fråga om vi diskuterar här speciellt på tanken att den informella ekonomin och det odeklarerade arbetet kan inbjuda till olaglig invandring och leda till exploatering.
Dessutom hade rådet en inledande diskussion om kommissionens grönbok om en gemenskapsstrategi vid sitt möte den 24 februari, mot bakgrund av de specifika problemen med att hantera ekonomisk migration. I det här läget handlar det om ett diskussionsunderlag som omfattar en stor mängd frågor och förslag till en rad möjliga lösningar. Den granskning som har inletts bör ge kommissionen en grund för att fastställa ett program för laglig invandring i slutet av 2005. 
Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   – Oavsett om detta har diskuterats formellt eller ej kvarstår faktum att Otto Schily och Rita Verdonk har framfört invändningar.
Jag har kommissionens svar från igår, i vilket samma termer används, och jag måste tyvärr säga att kommissionens svar var mycket tydligare än ert, herr rådsordförande. Ni sade att den oreglerade arbetsmarknadens storlek inte kommer att minska, vilket är detsamma som att säga att olaglig invandring på sätt och vis uppmuntras, som kommissionen sade igår.
Utifrån mina egna erfarenheter skulle jag säga att man förutom att främja olaglig invandring också underblåser den pådrivande effekten på invandringen och därigenom gör livet lättare för maffiagrupper som ägnar sig åt människohandel, uppmuntrar handeln med falska dokument och dessutom försvagar Schengenområdet.
Herr rådsordförande! Den här medicinen gör större skada än sjukdomen. 
Schmit,
   . – Haagprogrammet, som jag nämnde, syftar till att bekämpa olaglig invandring och odeklarerat arbete. Vi måste erkänna att detta är en komplicerad fråga, eftersom de olagliga invandrare som är här, befinner sig här. Så vad skall vi göra åt det? De är här och de arbetar olagligt. Skall vi acceptera att de kommer att fortsätta att göra det? Det är det som är frågan. Jag tycker att den bästa lösningen är mindre olaglig invandring och mindre odeklarerat arbete. 
Masip Hidalgo (PSE ).
   – (Vi får inte glömma att den förra spanska regeringen begick några mycket allvarliga misstag, som ledde till att Spanien fick en miljon olagliga invandrare.
Jag vill instämma med kommissionen – och nu också med rådsordföranden – och ställa följdfrågan om de spanska legaliseringsförsöken inte innebär att man satsar allt på laglig, reglerad invandring, på att förstärka gränskontrollen och på att bekämpa den dolda ekonomin, som ordföranden så öppet sade. 
Schmit,
   . – Jag anser att det som har beslutats i en medlemsstat faller inom denna medlemsstats ansvarsområde. Visst har Europeiska unionen intresse av att det görs större ansträngningar för att förbättra gränskontrollerna. Det är för övrigt ett av målen för den byrå som vi håller på att inrätta. Vi måste bekämpa den olagliga invandringen, men också möjligheterna att anställa människor olagligt. Det finns en pådrivande effekt här. Om det inte hade funnits några möjligheter att arbeta olagligt skulle de olagliga invandrarna förmodligen betrakta Europa som mindre lockande. 
Muscat (PSE ).
   – Är ordförandeskapet medvetet om att den maltesiska regeringen inte tillåter journalister, vare sig lokala eller internationella, att besöka interneringsläger där invandrare sitter? Är ni medvetna om att Europarådet lade fram fördömande rapporter om tillståndet i dessa läger? Jag är för kvarhållningspolitiken, men tillståndet på dessa platser är obeskrivligt. Tycker ni att det är rätt att journalister förbjuds att rapportera, inte bara i allmänhet utan även om de ansöker om tillstånd att få tillträde till dessa platser? 
Schmit,
   . – Jag tycker egentligen inte att den här frågan har med den förra att göra. Det enda jag kan säga är att alla länder som har särskilt utsatta gränser verkligen måste göra allt de kan för att kontrollera dessa gränser, begränsa den olagliga invandringen och bekämpa den här företeelsen på ett effektivt sätt. Jag skall låta Europarådet ta det ansvar som åvilar det och som ni nämnde. 
Talmannen.
Har rådet, som ett led i planerna på ett enhetligt europeiskt luftrum, några planer på att inrätta ett luftrumsblock där Kosovo skulle ingå? 
Schmit,
   . – Fru talman! Jag vill påpeka för ledamoten att enligt artikel 5 i Europaparlamentets och rådets förordning 551/2004 av den 10 mars 2004 om organisation och användning av det gemensamma europeiska luftrummet saknar rådet befogenhet att skapa sådana funktionella luftrumsblock som ledamoten talar om i frågan. 
Posselt (PPE-DE ),
   . – Fru talman, herr rådsordförande! Jag vill bara ställa ytterligare en fråga. Är inte detta ytterligare ett exempel på något som vi har diskuterat tidigare, nämligen att de invecklade problem som Kosovo står inför inte kan lösas med hjälp av den gamla ”standard före status”-politiken och att statusfrågan äntligen måste redas ut? Man kommer inte att nå upp till några standarder om ingen vet vad status betyder i slutändan.
Jag vill också ta upp en ordningsfråga. Jag antydde nyss att jag ville ställa ytterligare en fråga och fastän jag gjorde det på ett tidigt stadium verkar det som om ingen lade märke till det. 
Talmannen.
   – Vi såg er, herr Posselt, men två andra ledamöter var snabbare än er och eftersom jag bara kan tillåta två frågor gav jag ordet till dem. 
Schmit,
   . – Jag håller med om att ”standard före status”-strategin har sina begränsningar och att tiden har kommit – eller kommer att komma – när vi behöver diskutera statusfrågan mer ingående. Den tiden närmar sig alltmer. 
Talmannen.
Vilka åtgärder tänker rådet vidta på grundval av vad som framkommer i rådets (rättsliga och inrikes frågor) rapport om fotbollshuliganer och fotbollsinformationscentra? (13 januari 2005) 
Schmit,
   . – Fru talman! I rapporten finns en redogörelse över situationen i medlemsstaterna när det gäller fotbollshuliganer under tiden juli 2002 till juli 2003. Den kommer att diskuteras vid ett möte med experter från medlemsstaterna som är planerat till slutet av april 2005.
De kommer att fästa särskild uppmärksamhet vid den förväntade utvecklingen inom detta område och diskutera fotbollens fortsatta internationalisering, orosstiftarnas utveckling av motstrategier som svar på de åtgärder som har vidtagits för att bekämpa huliganismen, de lösningar som syftar till att minska eller till och med eliminera de internationella gränskontrollerna i samband med EU:s utvidgning, framväxten av nya former av extremism inom våldet i samband med idrottsevenemang, den progressiva och fortlöpande kommersialiseringen av fotbollen och huligangrupperna som fungerar som en enhet istället för som individer. 
Moraes (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag upptäckte detta betänkande och blev angelägen om att ni under ert ordförandeskap sätter ytterligare press på i synnerhet UEFA men om nödvändigt även på FIFA för att vi skall röra oss i riktning mot att fotboll blir en riktig familjesport. För närvarande skadas den inte bara av huliganism utan också, som ni sade, av rasism. Tycker ni att UEFA delar ut tillräckligt många straff, i synnerhet i internationell fotboll?
Vad görs när det gäller den nationella fotbollen? Man bör sätta press på länder som till exempel Italien, Nederländerna, Tyskland och mitt eget hemland för att se till att fotboll blir en riktig familjesport. Finns det någonting ni kan göra under ert ordförandeskap för att förverkliga detta? 
Schmit,
   . – Självklart fäster ordförandeskapet stor vikt vid det som inträffar på idrottsarenor till följd av huliganism, men också av rasism. I samarbete med UEFA och de nationella fotbollsförbunden måste vi beslutsamt engagera oss i kampen mot det som skadar ryktet för en sport som i andra avseenden är mycket givande och populär. 
Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Min följdfråga lyder: Skulle rådet vilja kommentera fotbollsförbundens nonchalanta attityd till det som hände under matchen mellan England och Spanien, där det förekom många rasistiska slagord. För mig verkar det som om rasismen och huliganismen i fotboll blandas ihop. Är det samma grupp människor, som inte är några fotbollsfans, som ligger bakom detta? Rådet verkar ha väldigt få åsikter i frågan. Jag undrar om det kan utveckla sina åsikter en aning mer. 
Schmit,
   . – Vi kan inte tolerera uttryck för rasism vare sig de sker under idrottsevenemang eller andra evenemang. Jag anser att både tanke och handling behövs i denna fråga. De som medverkar i rasistiska yttranden måste vara medvetna om att de kommer att bli straffade, men också att de äventyrar idrottsevenemangens framtid.
Jag anser att de åtgärder som vi till viss del redan har vidtagit mot huliganismen även bör gälla alla former av uttryck för rasism som nu verkar bli mer förekommande vid olika idrottsevenemang, särskilt fotbollsmatcher. 
Talmannen.
Försöken att lösa den arton år gamla konflikten i Uganda har misslyckats och våldet har blossat upp igen. Konflikten har förorsakat enormt mänskligt lidande, stora folkförflyttningar, sammanbrott av de ekonomiska och sociala strukturerna och massiva brott mot de mänskliga rättigheterna. Lord’s Resistance Army fortsätter att utöva ett extremt våld mot den civila befolkningen i norra Uganda och att röva bort barn för att använda dem som barnsoldater eller sexslavar.
Vilka åtgärder avser rådet att vidta – mot bakgrund av Europaparlamentets resolution om brott mot de mänskliga rättigheterna i Uganda – för att trygga säkerheten för Ugandas befolkning, och i synnerhet barnen, och för att få ett slut på övergreppen? 
Schmit,
   . – Rådet är fortfarande djupt oroat över konflikten i norra Uganda. Det har vid flera tillfällen fördömt de allvarliga brotten mot de mänskliga rättigheterna och övergreppen mot civilbefolkningen, i synnerhet av Herrens motståndsarmé.
Konflikten i norra Uganda är en av huvudpunkterna i den politiska dialogen mellan Europeiska unionen och Ugandas regering. Som en del av detta har företrädare för medlemsstaterna och kommissionen regelbundet uttryckt oro över de fortsatta brotten mot de mänskliga rättigheterna i norra Uganda. De har poängterat behovet av att sätta stopp för civilbefolkningens lidande med hjälp av fredfullt förhandlade lösningar på konflikten.
Företrädare för Europeiska unionen och andra internationella partner har upprepat denna ståndpunkt för regeringen i Uganda. Dessutom har EU självt uttryckt sin vilja att stödja fredsprocessen och bidra till den ekonomiska återuppbyggnaden av norra delen av landet. En betydande del av det humanitära bistånd som EU har tilldelat Uganda är till för att hjälpa de mest sårbara befolkningsgrupperna i den delen av landet.
Trots att striderna återupptogs efter den senaste perioden av vapenvila som regeringen deklarerade, hoppas rådet att förhandlingarna med Herrens motståndsarmé kan fortsätta. Det är också berett att undersöka vilka medel som kan användas för att öka pressen på de två parterna i syfte att komma fram till en hållbar lösning av konflikten i Uganda. 
Van Hecke (ALDE ).
   – Jag tackar rådsordföranden för hans svar och vill passa på att uttrycka en viss förvåning över att man talar om krig mellan två fraktioner. Såvitt jag kan bedöma handlar detta om terroristverksamhet som utförs av Herrens motståndsarmé, som backas upp av Sudans regering på bekostnad av folket i norra Uganda. Jag undrar om det inte vore lämpligt att ta upp frågan om Herrens motståndsarmé och de mycket omfattande kränkningarna av de mänskliga rättigheterna även i den politiska dialogen med Sudan och inte bara i dialogen med Uganda. Jag undrar också vilka initiativ rådet tänker ta för att bemöta det faktum att det inte har förekommit någon form av bestraffning i denna konflikt, särskilt inte till följd av de klagomål som har framförts till Internationella brottmålsdomstolen i Haag? 
Schmit,
   . – Formuleringen som likställer regeringen med den så kallade motståndsarmén kanske inte var helt passande. I vilket fall som helst tror jag att det enda sättet att hitta en lösning på konflikten är att uppmana Ugandas regering och motståndsarmén att inleda en dialog. Utan en dialog tror jag inte att en fredlig lösning är möjlig.
När det gäller ansvar anser jag att vi behöver undersöka i vilken utsträckning man kan fördela och fastställa detta ansvar, och här får vi inte utesluta några alternativ, inte heller alternativet med Internationella brottmålsdomstolen. 
Talmannen.
Den 22 februari avlade president Bush officiellt besök i Bryssel där han deltog i ett toppmöte med EU:s 25 medlemsstater. Hur bedömer rådet utvecklingen och framtiden för de transnationella förbindelserna? Vid toppmötet behandlades flera frågor av avgörande betydelse för EU, bland annat fredsprocessen i Mellanöstern, förbindelserna med Irak, Syrien och Libanon samt politiken i Medelhavsområdet i stort. Anser rådet att det har skett ett närmande mellan Förenta staternas och EU:s utrikespolitik i fråga om Mellanöstern som region betraktad? Kunde man notera någon form av positiv respons från amerikanskt håll när det gäller Kyotoprotokollet? 
Schmit,
   . – Att president Bush besökte Bryssel så tidigt under sin andra valperiod är en viktig politisk signal.
Budskapet från den amerikanske presidenten är tvåfaldigt: för det första att tiden är mogen för diplomati, och för det andra att Europa, och då särskilt EU, betraktas som en viktig partner.
Denna förändring i administrationen kan tyckas ha skett med blixtens hastighet, men i själva verket började tonen att förändras för flera månader sedan. Detta var mycket tydligt under det senaste, mycket lyckade, toppmötet i Irland. Det var dock efter valet i november som erbjudandet om ett nytt partnerskap med Europa, i synnerhet med EU, tydliggjordes.
En ny start som denna ligger naturligtvis i Europas intresse, speciellt om det görs i syfte att skapa ett verkligt partnerskap och större jämlikhet. Det finns inga egentliga meningsskiljaktigheter i någon av dagens betydande geostrategiska frågor. Det är bara i samhällsfrågor och den relativa betydelsen av multilateralism jämfört med nationell suveränitet som våra synsätt går isär. I de avgörande internationella frågorna kan man se att åsikterna i stort sammanfaller mellan Förenta staterna och EU.
Detta gäller naturligtvis fredsprocessen i Mellanöstern och nu även stabiliseringen av Irak. När det gäller Iran är vi överens om två huvudmål: Iran får inte utveckla kärnvapen och måste aktivt medverka till att bekämpa terrorismen. Förenta staterna står i nära kontakt med EU för att finna en fredlig lösning på dessa problem. Situationerna i Libanon och Syrien tog jag upp för en stund sedan.
I fråga om miljön stämmer det att problemen inte är helt ur världen, men president Bush erkänner att problemet med klimatförändringarna är allvarligt. Han har uttryckt sin vilja att arbeta med EU för att komma fram till en lösning, särskilt inom området för forskning och teknik, och att utveckla ren teknik genom att integrera tillväxtmakter som Indien och Kina.
Utan att måla upp en idyllisk bild av våra förbindelser – det är långt ifrån – och utan att ignorera frågor som det kommer att vara EU:s skyldighet att ta itu med, verkar det dock möjligt att man under detta toppmöte mer effektivt kan visa vilka viktiga konvergenspunkter som utgör en struktur för den transatlantiska dialogen. 
Kratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Herr rådsordförande, tack för ert svar. Jag vill ställa en kompletterande fråga. Har man beslutat sig för något program för kontakter och samarbete mellan EU och Förenta staterna för att se till att särskilda åtgärder vidtas så att man kan dra nytta av det gynnsamma klimat och den grund för samarbete som ni sade hade odlats under president Bushs senaste besök i Bryssel? 
Schmit,
   . – De transatlantiska förbindelserna är inte begränsade till toppmöten. Vi har kontinuerlig kontakt i alla frågor och på alla nivåer, inte bara mellan utrikesministrarna utan också mellan justitieministrarna i kampen mot brott och terrorism. Det är programmet.
Dessutom kommer vi att hålla ytterligare ett toppmöte, vilket vi redan arbetar inför, med en bredare agenda som också täcker frågor som ekonomiskt samarbete. Toppmötet äger rum i juni och kommer, enligt min åsikt, att visa att nystarten i den transatlantiska dialogen är stark och har mycket tydliga mål. 
Martin, David (PSE ).
   – Om det verkligen har skett en nystart i de transatlantiska förbindelserna så är det goda nyheter för fredsprocessen i Mellanöstern, eftersom det inte kan bli någon fred i Mellanöstern utan både EU:s och USA:s engagemang. Kommer rådet att dra nytta av detta nya klimat för att höja tempot på kvartettens möten och färdplanen för fred i Mellanöstern och på så vis sätta fart på processen? 
Schmit,
   . – Det är helt korrekt att de transatlantiska förbindelserna är viktiga för fredsprocessen i Mellanöstern. Man kan inte komma fram till någon politisk lösning i konflikten mellan Israel och Palestina utan medverkan av Europeiska unionen och Förenta staterna. Samarbetet inom kvartetten är därför ytterst viktigt för att färdplanen skall kunna genomföras, och framstegen i kvartettens ansträngningar att införa denna färdplan måste ses som helt avgörande. 
Talmannen.
Mot bakgrund av att Europaparlamentet är en av budgetmyndighetens två grenar undrar jag om rådet anser att det bör hållas ett samråd mellan rådet och Europaparlamentet innan man fattar slutgiltigt beslut om fördelningen och användningen av de medel på 1,2 miljarder US-dollar som är resultatet av uppgörelsen mellan EU-kommissionen och Philip Morris för att bekämpa cigarettrökning? 
Schmit,
   . – Rådet kan informera parlamentsledamoten om att tilldelningen av det angivna beloppet fortfarande är föremål för diskussion mellan kommissionen och de berörda medlemsstaterna. Ärendet har ännu inte presenterats för rådet. Rådet uppmanar parlamentsledamoten att ställa denna fråga direkt till kommissionen. 
Staes (Verts/ALE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande! Jag måste säga att ert svar är mycket diplomatiskt. Vi vet alla att denna överenskommelse finns, vi vet att det redan finns medel på ett konto i Luxemburg och vi vet också att dessa medel måste fördelas. Vi vet att budgetmyndigheten består av två grenar, nämligen rådet och parlamentet. Vore det därför inte önskvärt om rådet och parlamentet, som den gemensamma budgetmyndigheten, kunde komma överens med kommissionen om hur dessa medel skall fördelas?
Jag tycker inte att ni bara kan säga att jag skall vända mig till kommissionen med min fråga. Här är en stor summa pengar involverad. Det har rapporterats att 10 procent nu skall kanaliseras till kommissionen och 90 procent till medlemsstaterna, medan de vanliga rutinerna i tullförfarandet när man gör anspråk på medel är att 25 procent kanaliseras till medlemsstaterna och 75 procent till kommissionen. Detta är därför en allvarlig fråga och inte något som kan avfärdas med ett diplomatiskt svar. 
Schmit,
   . – Jag noterar parlamentsledamotens kommentarer, även den om det diplomatiska svaret. Jag anser dock att bilaterala diskussioner fortfarande förs mellan kommissionen och medlemsstaterna. Ni har mitt ord på att rådet kommer att kontakta kommissionen för att ta reda på i vilket sammanhang vi kan hitta en lösning som naturligtvis även tar hänsyn till parlamentets budgetbefogenheter. 
Talmannen.
Informerar någon av, eller alla, EU:s 25 medlemsstater någonsin rådet om verksamheten vid deras respektive underrättelsetjänster, t.ex. MI6 i Förenade kungariket, i fråga om kampen mot internationell organiserad brottslighet? Om så är fallet, vilka och hur ofta? 
Schmit
   , . – Rådet har inte blivit informerat om någon verksamhet som har utförts av underrättelsetjänster i medlemsstaterna i kampen mot organiserad brottslighet. Det finns faktiskt ingen bestämmelse i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen som säger att medlemsstaterna måste förse rådet med sådan information. 
Newton Dunn (ALDE ).
   – Jag hoppas att rådet chockeras över sitt eget svar. Organiserad brottslighet korsar gränserna inom Europa väldigt lätt och vi måste samarbeta som medlemsstater och som EU-institutioner för att bekämpa den. Så vad ni säger, herr rådsordförande, är att det inte finns någon samordning alls mellan aktiviteterna hos medlemsstaternas underrättelsetjänster. Borde det inte finnas en viss samordning? 
Schmit,
   . – Jag tror inte att jag sade någonting om att det inte fanns någon samordning mellan underrättelsetjänsterna. Ni är väl medveten om att det finns en samordning mellan underrättelsetjänsterna, bland annat för att bekämpa terrorism och organiserad brottslighet, till vilken nätverken också har anslutit sig.
Det jag sade var att frågan inte faller under rådets formella uppgifter, eftersom den inte omfattas av EU:s behörighet. 
Talmannen.
Praktiskt taget alla beslut i rådet fattas vid icke offentliga sammanträden. Icke desto mindre inträffar det vid upprepade tillfällen att rådsmedlemmar offentliggör detaljer från dessa sammanträden.
Vilka sanktioner ställs rådsmedlemmarna inför i sådana fall?
Vilka åtgärder vidtar rådet för att erbjuda största möjliga insyn och varför är inte fler sammanträden offentliga – åtminstone när det gäller lagstiftningsfrågor?
Vad är rådets svar på anklagelserna om att rådet, när det gäller flera aspekter av dess verksamhet, är en odemokratisk inrättning som sammanträder och fattar beslut i hemlighet? 
Schmit,
   . – Rådet vill påminna parlamentsledamoten om att det är varje rådsmedlems ansvar att lägga fram sitt ställningstagande under en presskonferens efter rådets sammanträden, samt att förklara de aspekter av överläggningarna som anses behöva offentliggöras för att ställningstagandet skall kunna sättas in i ett sammanhang. Rådet har inte för vana att kommentera offentliga uttalanden som har gjorts av dess medlemmar.
När det gäller öppenheten i rådets arbete vill rådet understryka att generalsekretariatet, enligt artikel 11.6 i bilaga II till arbetsordningen, efter antagande av rådets beslut enligt det förfarande som anges i artikel 251 i EG-fördraget eller det slutgiltiga antagandet av den berörda lagen, offentliggör alla rättsliga dokument i samband med denna lag, det vill säga sådana som upprättats före ett av dessa beslut och inte omfattas av något av de undantag som är fastställda i artikel 4.1, 4.2 och 4.3, andra stycket, i förordning (EG) nr 1049/2001.
På begäran av den berörda medlemsstaten offentliggörs inte dokument som omfattas av dessa kriterier eller som återspeglar vilken ståndpunkt den medlemsstatens delegation har. När förhandlingar pågår om ett utkast till en text förbehåller sig rådet å andra sidan rätten att inte offentliggöra delegationernas identiteter förutsatt att villkoren enligt artikel 4.3 i samma förordning är uppfyllda.
Alltså rättar sig rådet efter både bokstav och anda i de officiella texterna, samtidigt som det ser till att ha största möjliga insyn. Jag hoppas att min redogörelse också har varit tillräckligt öppen.
När det gäller offentliggörandet av själva omröstningarna vill rådet påminna parlamentsledamoten om att lagstiftning offentliggörs automatiskt, samt hänvisa honom främst till de svar som rådet gav på en rad skriftliga frågor under 2003 och 2004 i samma ämne. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Fru talman, herr rådsordförande! Jag tycker att det är mycket frustrerande att ni inte på något sätt har besvarat en enda av mina frågor. Jag frågar er inte om dokument, utan jag frågar specifikt vilka påföljder rådsmedlemmarna har att vänta sig om de avslöjar detaljer om vad som har sagt på rådets möten. Vilka åtgärder vidtas mot dem?
Mina två andra frågor handlar inte om den rättsliga ställningen, för den känner jag väl till, utan om hur ni kommer att bemöta anklagelserna om att ni är ett hemligt sällskap. Det är inte den rättsliga ställningen jag är intresserad av, utan vilka specifika åtgärder som ni tänker vidta. I allmänhetens intresse – en stor del av allmänheten vill faktiskt veta – ber jag er återigen att ge ett riktigt svar på frågan om vilka åtgärder som vidtas mot en minister eller rådsmedlem som avslöjar detaljer om vem som sade vad under konfidentiella överläggningar vid icke-offentliga sammanträden. 
Schmit,
   . – Från rättslig synpunkt blir det inga påföljder. Det är helt klart. Vi har heller inte för avsikt att införa några. Vi kan inte uppmana till större insyn och sedan bestraffa rådsmedlemmar som använder sin yttrandefrihet, även om de ibland missbrukar yttrandefriheten. Jag kan inte se hur vi skulle kunna införa påföljder i detta sammanhang. 
Talmannen.
Är rådet medvetet om att det särskilda organet för EU-program (Special EU Programmes Body, SEUPB), med uppgift inom ramen för Peace II-programmet att övervaka tilldelningen av EU anslag i Nordirland och Irland är undantaget från såväl brittisk som irländsk lagstiftning om informationsfrihet (brittiska Freedom of Information Act av 2000 respektive irländska Freedom of Information Acts av 1997 och 2003), och därför som offentlig myndighet står över gällande lag i bägge länder i fråga om informationsfrihet? Har rådet ingenting att invända mot detta, särskilt med tanke på att den utlovade uppförandekod om tillgång till information för SEUPB:s genomförandeorgan aldrig materialiserats? Med tanke på omfattningen av de EU-medel som tilldelas inom detta program, vilka åtgärder tänker rådet vidta för att lösa denna synnerligen otillfredsställande situation? 
Schmit
   , . – När det gäller frågan om systemet för informationsfrihet inom ramen för det särskilda organet för EU-program som övervakar programmen Peace I och Peace II i Förenade kungariket och Irland, vill rådet påminna parlamentsledamoten om att detta, i likhet med andra gemenskapsinitiativ, faller under nämnda medlemsstats behörighet.
Rådet vill också uppmärksamma parlamentsledamoten på att det är kommissionens ansvar att garantera ett korrekt genomförande av rådets förordning (EG) nr 1260/99 av den 21 juni 1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna, ändrad av rådet den 24 januari 2005 för en förlängning av Peace-programmet. Detta med tanke på att ansvaret för förvaltningen av dessa medel är delat mellan Europeiska kommissionen och regeringarna i medlemsländerna på basis av ett nära partnerskap. 
Allister (NI ).
   – Det är naturligtvis en angelägenhet för rådet när två medlemsstater går samman för att utesluta ett europeiskt övervakningsorgan från sina inhemska lagar om informationsfrihet och därmed undanta det från bestämmelserna om att ge allmänheten den information som är tillgänglig från alla interna regeringsorgan i dessa stater. Och framför allt: Vore det inte en angelägenhet för rådet att dessa två stater i fem års tid har underlåtit att ta fram en frivillig uppförandekodex för de verkställande organen inom det särskilda organet för EU-program, SEUPB? 
Schmit,
   . – Det finns ingen anledning att tro att man har brutit mot gemenskapslagstiftningen, och jag förutsätter att regeln om tillhandahållande av information och övervakning har följts. 
Talmannen.
Sedan 2001 finns inom EU ett system för biståndsinsatser inom räddningstjänsten(1) mellan de tjugofem medlemsstaterna samt Bulgarien, Rumänien, Island, Lichtenstein och Norge. Jag har i den parlamentariska församlingen för EU-Medelhavsområdet föreslagit inrättande av ett sådant samarbete samt eventuellt utveckling av ett system för tidig varning i Medelhavet inom ramen för Barcelonaprocessen, och man har beslutat att för upp en punkt om naturkatastrofer och räddningstjänstsystem på dagordningen för sammanträdet i den parlamentariska församlingen för EU-Medelhavsområdet i Kairo den 12–15 mars 2005.
Stöder rådet detta förslag? Hur tänker rådet i fortsättningen utforma insatserna för att hantera riskerna i Medelhavsområdet och för att lugna medborgarna samt för att utnyttja befintliga förebyggande system för agerande i akutsituationer, information till allmänheten och deltagandet så att dessa kan tillämpas inom ramen för partnerskapet mellan EU och Medelhavsområdet? Hur bedömer rådet det pilotprojekt för räddningstjänsten som finansierades genom MEDAprogrammet? 
Schmit,
   . – Fru talman! Rådet hänvisar parlamentsledamoten till den redogörelse som gjordes i denna fråga under det senaste plenarsammanträdet i Strasbourg i februari. Samtidigt vill rådet påminna parlamentsledamoten om att det inser behovet av och delar hans önskan om inrättandet av ett samarbete inom räddningstjänstsystemen i Medelhavsområdet, särskilt genom att eventuellt utveckla ett system för tidig varning i Medelhavet inom ramen för Barcelonaprocessen.
Dessutom välkomnar rådet att denna fråga skall tas upp under det första sammanträdet i den parlamentariska församlingen Europa–Medelhavsområdet den 12–15 mars 2005 i Kairo. Mot bakgrund av det förslag som har lagts fram av frågeställaren med målsättningen att hitta en lösning på de faror som hotar Medelhavsområdet, vill rådet understryka att en arbetsgrupp för partnerskapsåtgärder, utsedd av högre tjänstemän med ansvar för de politiska och sociala avsnitten i Barcelonaprocessen, diskuterade dessa frågor den 9 februari 2005. Diskussionerna handlade framför allt om räddningstjänsten och den maritima säkerheten i regionen, främst genom att man skapade ett mandat att utarbeta biståndsplaner i händelse av en tsunami inom ramen för det befintliga tillfälliga Europa–Medelhavsprogrammet.
I detta ärende skall ett seminarium hållas i Marseille i juni 2005. Målet med seminariet är att föra samman de olika instrumenten och att diskutera förebyggande åtgärder i Medelhavet och Atlanten, en operativ organisation i samarbete med andra forum som 5+5 eller forum för Europa–Medelhavsfrågor, en särskild biståndsplan för Medelhavsområdet samt ett varningscenter. Man kommer också att titta på möjligheten att organisera frivilliga praktiska övningar mellan medlemsstaterna i oktober 2005. Det luxemburgska ordförandeskapet lägger stor vikt vid detta initiativ, som det har infört och även medverkat i. 
Trakatellis (PPE-DE ).
   – Fru talman! Tack, herr rådsordförande, för ert svar som var mycket tillfredsställande. Jag vill trots det påminna er om att ett system för tidig varning är av stor vikt, eftersom det, förutom turisterna, bor 70 miljoner personer utmed Medelhavets kuster. Med andra ord vill vi inte att katastrofen i Sydostasien skall upprepas igen.
Dessutom inträffar många bränder, jordbävningar och andra naturkatastrofer. Jag vill jag fråga er, förutom det som ni redan har sagt och som var mycket tillfredsställande, om vi verkligen är beredda att frigöra den summa som behövs. Denna summa kommer nämligen att bli mycket högre än den summa som vi redan har för övergångsprogrammet eller summan på runt 12 miljoner euro som har budgeterats för systemet för tidig varning. Vi talar här om ytterligare flera miljoner euro och jag vill gärna veta om Europeiska unionen har beslutat att tillgängliggöra dessa summor. 
Schmit,
   . – Jag tror inte att rådet ensamt kan svara på denna fråga. Frågan måste ställas till alla organ som har budgetbefogenhet. Så snart ett operativt system har satts igång, måste vi också finansiera det. De två delarna av budgetmyndigheten måste därför komma överens så att denna finansiering, åtminstone till viss del, kommer från gemenskapskällor. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande! Varje gång katastrofer inträffar står vi inför samma problem. Även om biståndsprogram har förberetts i förväg, görs ingen marknadsundersökning eller opinionsundersökning bland dem som har drabbats av katastrofen, fastän detta är nyckelförutsättningar. Har man förberett åtgärdsplanen på så sätt att offren i framtiden kommer att tillfrågas om vilka deras verkliga behov är när en katastrof inträffar för att se till att de görs delaktiga i alla planer som görs?
Schmit,
    – Ni beskriver den ideala situationen, och det skulle säkert vara det bästa sättet att spara mycket pengar på och att ingripa på med hjälp av de absolut nödvändigaste medlen. Tyvärr överraskar alltid katastrofer oss och de förväntade behoven är inte alltid de som verkligen behöver fyllas. Vi måste sannerligen försäkra oss om att vi är så uppmärksamma som möjligt på den aspekt ni tar upp. 
Talmannen.
Vilken är rådets ståndpunkt när det gäller den eventuella anslutningen av länderna i Central- och Sydeuropa, såsom Serbien och Montenegro, Bosnien Herzegovina och Albanien, inom det närmaste decenniet eller mer?
Skulle en utvidgning av unionen som innefattar dessa länder kunna föregå anslutningen av Turkiet, vilket skulle verka logiskt? 
Schmit,
   . – Fru talman! Europeiska rådet fastslog i juni 2000 att alla länder på västra Balkan var möjliga kandidater för anslutning till Europeiska unionen. Därefter upprepade Europeiska rådet i juni 2003 sitt beslut att helt och effektivt stödja det europeiska perspektivet på länderna på västra Balkan, som kommer att bli en fullständig del av Europeiska unionen när de väl uppfyller de fastställda kriterierna.
Det är därför i huvudsak upp till länderna i fråga att bestämma med vilken hastighet de vill närma sig EU genom att anpassa sig till regelverket och uppfylla kriterierna som fastställts av Europeiska rådet i Köpenhamn och villkoren för stabiliserings- och associeringsprocessen. Hittills är det bara Kroatien och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien som officiellt har ansökt om att få gå med i EU. Till följd av Kroatiens ansökan om medlemskap har Europeiska rådet beslutat att inleda anslutningsförhandlingar i mars 2005 förutsatt att Kroatien samarbetar helt med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien. När det gäller f.d. jugoslaviska republiken Makedonien håller kommissionen fortfarande på att utarbeta sin ståndpunkt om detta lands ansökan om medlemskap.
Vid sitt möte i Bryssel den 16 och 17 december 2004 bekräftade Europeiska rådet på nytt sitt engagemang när det gäller det fullständiga genomförandet av dagordningen efter Thessaloniki, i vilken man understryker att Balkanländernas framtid finns inom Europeiska unionen. Det senaste ministermötet i forumet mellan EU och länderna på västra Balkan tjänade till att fastställa de uppnådda framstegen och fastställa kommande utmaningar.
Europeiska rådet upprepade särskilt att i denna process skulle regionalt samarbete förbli ett viktigt element i EU:s politik. Vad gäller de ekonomiska aspekterna på anslutningen av ett kandidatland, angav det också att dessa aspekter måste tas i beaktande inom den tillämpliga budgetramen.
Därför kan anslutningsförhandlingar som ännu inte inletts med kandidater vars anslutning skulle få väsentliga ekonomiska följder endast avslutas efter fastställandet av budgetramen för perioden från 2014 tillsammans med eventuella indirekta ekonomiska reformer. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
    –  Herr talman! Tack så mycket. Jag har både goda och dåliga nyheter till er. De goda nyheterna är att jag är den sista personen med frågor till er i dag. De dåliga nyheterna är att jag har en extrafråga som jag vill ställa till er.
Det första jag vill säga är att ni nämnde två länder som inte fanns med i min fråga, nämligen Makedonien och Kroatien. Min fråga gällde tre andra länder. Även om mitt parti och jag röstade för Turkiets inträde i Europeiska unionen, anser vi att det skulle vara absurt för Turkiet att komma in i EU före andra länder som är tydligt europeiska. För den europeiska allmänheten skulle detta vara obegripligt, och det bästa vore om man kunde undvika en sådan situation. Därför menar jag också att samarbete med länderna i fråga bör omfatta att man formulerar en mer exakt tidsplan för deras integrering i de europeiska strukturerna, som spänner över följande tolv år eller liknande. Mitt intryck är att detta inte kommer att inträffa och det gör mig något besviken. 
Schmit,
   . – Ärade ledamot! Jag vill säga att vi naturligtvis vet vilket datum förhandlingarna med Turkiet skall inledas, vilket ni också gör, men vi vet inte vilket deras anslutningsdatum blir. För tillfället finns det inga andra ansökningar. Ni hänvisade till andra länder. Vägen står öppen för dem, om de accepterar och uppfyller kriterierna. Vägen kommer sedan att politiskt stå öppen, med andra ord kommer de faktiskt att bli kandidater. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande! Ni sade själv att Kroatien skulle sträva efter att samarbeta med Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien. Det skulle vara intressant att få veta om några bevis finns, till exempel från Europol eller Interpol, som tyder på att generalen i fråga verkligen fortfarande är i Kroatien. 
Schmit,
   . – Jag har faktiskt ingen information, varken från Europol –och jag vill tillägga att Europol, som ni vet, inte är ett undersökande organ –eller från Interpol, men rapporter som har skickats till oss från åklagaren vid tribunalen i Haag visar att personen i fråga, General Ante Gotovina, i varje fall passerade genom Kroatien. Om han fortfarande är där? Den frågan kan jag inte svara på.
Talmannen.
   – Mina damer och herrar, herr rådsordförande! Något mycket ovanligt har hänt, vi har inte bara tagit upp alla frågor, utan vi har också avslutat frågestunden en halvtimme tidigare, något som vi mycket, mycket sällan gör. Jag tackar alla närvarande.
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt är ett betänkande (A6-0046/2005) av Pia Elda Locatelli för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om vetenskap och teknologi – Politiska riktlinjer för forskningsstöd i Europeiska unionen (2004/2150(INI)). 
Locatelli (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Europeiska rådet i Lissabon år 2000 markerar en viktig vändpunkt för europeisk politik i allmänhet och för forskning och det kunskapsbaserade samhället i synnerhet.
Prodikommissionens projekt – utvecklat i synnerhet av kommissionsledamot Philippe Busquin men även dessförinnan av den italienska kommissionsledamoten professor Ruberti – för att skapa det europeiska forskningsområdet med hjälp av ett antal åtgärder bekräftades i Lissabon. Det är ett fundamentalt steg om Europa skall bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen.
Vi är medvetna om det aktuella gapet mellan Europa och dess huvudkonkurrenter på detta område, det vill säga Förenta staterna och Japan. Andelen av BNP avsedd för forskning är 3,12 procent i Japan, 2,76 procent i Förenta staterna, 1,99 procent i EU med 15 medlemsstater och 1,93 procent i EU med 25 medlemsstater. Vi måste fylla detta gap och det europeiska forskningsområdet är ett steg i rätt riktning. Detta projekt är inom räckhåll, men det behövs beslutsamhet för att genomföra det, samma beslutsamhet som visades när vi skapade den inre marknaden och den gemensamma valutan.
Vikten av det europeiska forskningsområdet betonas med de nya befogenheter som konstitutionsfördraget tillskriver Europeiska unionen på detta område, och därför uppmanar vi kommissionen att agera i linje med det nya regelverket. 
När jag summerar vad som gjorts och skisserar framtida projekt, måste jag betona vikten av kontinuitet mellan de sjätte och sjunde ramprogrammen. Det sjätte ramprogrammet skiljde sig från tidigare program, eftersom det satte upp ambitiösare mål och införde nyskapande instrument som uppmuntrar ett större antal intressenter att delta och att samordna sitt agerande.
I det sjunde ramprogrammet presenteras ytterligare en nyhet, dvs. att skapa Europeiska forskningsrådet. Jag talar också om detta ämne på vår kollega Erika Manns vägnar som inte kunde närvara vid denna debatt. Europeiska forskningsrådet är ett svar på den europeiska forskningsgemenskapens alltmer ivriga efterfrågan på ett nytt organ för att stimulera grundforskningen.
Grundforskningen är ytterst viktig för framgångsrik innovation och kommer att skapa europeiskt mervärde. Hittills har europeiskt mervärde definierats genom samarbete mellan forskargrupper i olika länder. Som Mayorbetänkandet visar är det dock dags att tillhandahålla en ny definition på mervärde som gör det möjligt för enskilda forskare eller enskilda grupper att i ett EU-land konkurrera med alla andra forskare utifrån särskild kompetens. Detta är den egentliga uppgift Europeiska forskningsrådets har, som måste vara oberoende i sina vetenskapliga utvärderingar, självständigt i sitt arbete och tillräckligt finansierat. I detta sammanhang uppmanar jag kommissionen att lägga fram ett tydligt, exakt förslag avseende strukturen för och sammansättningen av Europeiska forskningsrådets styrelse så snart som möjligt.
I betänkandet uppmärksammas särskilt ämnet humankapital, som är EU:s verkliga styrka. Här måste vi skapa de rätta villkoren så att europeiska forskare kan uttrycka sig själva på bästa sätt. Det är viktigt att främja rörlighet bland forskare och att göra detta till allmänt bruk i alla karriärskeden. Ömsesidig rörlighet mellan företag, högskolor och forskningscentrum, harmonisering av arbetsvillkor och karriärstrukturer samt skapande av en Europaomfattande infrastruktur är viktiga villkor för att skapa en fruktsam forskningsmiljö. För att uppnå dessa mål efterlyser jag att åtgärderna inom Marie Curie-programmet stärks, eftersom de har visat sig vara effektiva, och att rörlighet uppmuntras i vetenskapsvärlden.
Fortfarande vad gäller ämnet humankapital vill jag påpeka att det finns ett behov att främja såväl kvinnors tillträde till forskningssektorn som deras karriär. Vi vill se fler kvinnor på alla nivåer, däribland de högsta, och vi vill också ha genusforskning.
Forskningens och Europas framtid är också beroende av vår förmåga att göra vetenskap mer attraktiv för unga människor. En närmare förbindelse mellan undervisningskurser och vetenskapliga karriärer är en nödvändig förutsättning för att vi skall få det antal forskare som behövs för att lyckas med Lissabonstrategin.
Ett annat kapitel i betänkandet avser tekniköverföring. Genom det sjunde ramprogrammet bör man särskilt uppmärksamma tekniköverföring och således samordna Europas forskningspolitik med dess industripolitik. Teknikplattformar och gemensamma teknikinitiativ är nödvändiga mekanismer för att man skall uppnå målet. Samtidigt måste också finansieringen öka för instrument som är särskilt avsedda för små och medelstora företag, vilket också kräver effektivisering av projekturvalskriterier och av byråkratin i allmänhet, som ofta varit ett hinder för små och medelstora företag att delta i forskningsprogram. Vad gäller detta menar jag att rekommendationerna i Marimon- och Ormalarapporterna bör antas och inte bara avseende små och stora företag.
Avslutningsvis vill jag kort beröra tematiska prioriteringar, utan att gå in på förtjänsterna med enskilda argument. Det skall betonas att dessa tematiska prioriteringar återspeglar de strategiska prioriteringarna i Lissabondagordningen. I detta sammanhang vill jag klargöra att vi för att genomföra Lissabondagordningen måste anta en annan linje vad gäller utgifter jämfört med tidigare. Vi måste förflytta oss från en modell med diffusa biståndsvillkor – vad man i Italien kallar för ”” – till en modell som prioriterar att man gör investeringar som har flerdubblande effekt, det vill säga en effekt som förstärker tillväxten. Till sist vill jag betona att Europaparlamentet inte behöver göra några eftergifter avseende forskningsmedel, och jag hoppas att kommissionen kommer att stå på parlamentets sida i denna kamp.
Potočnik,
   . – Herr talman! Vi kunde knappast ha valt en bättre dag än i dag, när parlamentet har uttryckt sin ståndpunkt om halvtidsöversynen av Lissabonstrategin, för att ta upp frågan om den europeiska forskningspolitikens framtid.
Låt mig tacka föredraganden Pia Elda Locatelli och även alla utskottsledamöter för det fruktbara och intensiva samarbete de har visat prov på under denna första månad av vårt arbete tillsammans. Jag skulle också vilja tacka alla som är närvarande vid denna sena timme för deras verkliga intresse och engagemang för den framtida europeiska forskningspolitiken.
Kommissionen lägger stor vikt vid antagandet av Locatellibetänkandet. Det utgör Europaparlamentets formella ståndpunkt om vårt meddelande från juni och kommer dessutom att underlätta utarbetandet av kommissionens förslag om det nya ramprogrammet, som skall antas den 6 april 2005.
Innan jag belyser det som jag anser vara de viktiga delarna i Locatellibetänkandet skulle jag vilja redogöra för mina åsikter om det allmänna läget för europeisk forskning och våra planer för sjunde ramprogrammet. Även om vissa av er hörde detta redan för två veckor sedan under plenardebatten om finansieringen av sjunde ramprogrammet är sammanhanget tydligt. Vi vill och måste sätta fart på Lissabonstrategin igen. Den intensiva diskussionen i morse om halvtidsöversynen av Lissabonstrategin har gett oss möjlighet att genomföra de utmaningar som ligger framför oss. Europa kan inte konkurrera med billig arbetskraft eller låg social standard. Vi kan inte konkurrera på bekostnad av vår miljö. Vi har inte naturresurser för att upprätthålla vår välfärd. Vi har bara våra hjärnor, vår intelligens och vår kreativitet. Kunskap i vid bemärkelse är vårt starkaste konkurrensmedel på den hårt konkurrensutsatta världsmarknaden.
Vi i Europa måste bli mycket bättre på att skapa kunskap genom forskning, sprida kunskap genom utbildning och använda och tillämpa kunskap genom innovationer. Detta innebär att den kunskapstriangel som består av forskning, utbildning och innovation måste fungera inom gynnsamma ramvillkor som belönar den kunskap som sätts i arbete. Kommissionen arbetar redan hårt för att utveckla sådana ramvillkor för kunskap och innovation. Till exempel kommer vi senare i år att lägga fram en översyn av systemet för statligt stöd och arbeta med skattemässiga stimulansåtgärder för forskning, utveckling och innovation, riktlinjer för samarbete mellan företag och högskolor, en omvärdering av yrket som forskare i Europa och andra åtgärder. Endast en kunskapsbaserad tillväxt kan ge de resurser som vi behöver för att täcka kostnaderna för ett samhälle som är öppet för alla med de höga nivåer av omsorg och skydd som vi européer strävar efter. Att bygga upp kunskapssamhället är sålunda förmodligen det bästa och kanske enda sättet att upprätthålla den europeiska sociala modellen utan att tvingas kompromissa mellan ekonomisk tillväxt, social enhetlighet och miljöskydd.
Det är alltså utifrån denna syn på Lissabonstrategin som jag kommer att lägga fram våra förslag till sjunde ramprogram. Som några av er med rätta sade i Strasbourg för två veckor sedan under vår debatt om den muntliga frågan om forskningsbudgeten, måste sjunde ramprogrammet vara Lissabonstrategins ramprogram. Jag håller fullständigt med er. Jag vill att det skall vara programmet för tillväxt- och arbetsmarknadsstrategier. Programmet kommer att löpa över sju år liksom nästa budgetplan. Med tanke på att vi planerar en halvtidsöversyn kommer vi att få mer stabilitet men även mer flexibilitet. Båda behövs.
När det gäller strukturen kommer mer betoning att läggas på teman och mindre på instrument. Samarbetsprojekt, som tidigare kallades forskningssamarbete, kommer att vara mer fokuserade på företagens behov och kommer därför att i större utsträckning stödja tillväxten. Jag hoppas att ni alla kommer att uppskatta denna nya strategi. Man kommer att fokusera starkt på idéer tillsammans med åtgärder som berör spetsforskning inom ramen för Europeiska forskningsrådet.
Den del av sjunde ramprogrammet som berör ”människor” kommer att förstärka de befintliga och mycket uppskattade åtgärderna för rörlighet inom Marie Curie-programmet. ”Kapacitetsdelen” kommer att handla om infrastruktur, små och medelstora företag, regioner, alla medlemsstaters forskningspotential samt vetenskap, samhälle och internationellt samarbete.
När det gäller hanteringen av budgeten, som behöver fördubblas, är jag helt medveten om de utmaningar som väntar. Men genom att dels förenkla och rationalisera, dels modernisera hanteringen och lägga ut en del aktiviteter externt, till exempel Europeiska forskningsrådet, små och medelstora företag och åtgärderna för rörlighet, står vi redo att möta denna utmaning.
För att övergå till Locatellibetänkandet, ett betänkande som starkt kommer att bidra till framgång för det kommande ramprogrammet vill jag för det första uttrycka min uppriktiga tacksamhet över det stöd som ni hittills har gett den föreslagna fördubblingen av budgeten för sjunde ramprogrammet. Detta ligger helt i linje med kommissionens förslag för nästa budgetplan och är ett starkt stöd till förslaget att fastställa EU:s budget till över 1 procent av BNP. Låt mig göra en personlig kommentar här. Jag uppskattar verkligen detta stöd. Det är mycket viktigt. Tillsammans har vi en verklig möjlighet att börja förändra strukturen för EU:s budget till förmån för mer tillväxt- och konkurrenskraftsorienterade åtgärder.
Debatten om budgetplanen kommer alltså att bli sanningens stund för EU. Det är då, och inte senare, som vi måste visa att vi är redo att fullt ut möta de utmaningar som ligger framför oss. Vi får inte missa detta tillfälle att visa att vi är redo att investera i framtiden istället för att se bakåt.
För det andra efterlyser ni med rätta enklare och tydligare administrativa förfaranden för att förbättra effektiviteten och sänka kostnaderna för intressenter, i synnerhet små och medelstora företag och små aktörer. Jag har vid flera tillfällen understrukit vikten av förenkling med början vid överläggningen förra hösten och jag har inte glömt det budskap som jag fick för två veckor sedan i denna kammare. Ända sedan fjärde ramprogrammet har vi fått veta att en förenkling är på väg. Det är dags att göra något. Kommissionen kommer att göra allt som står i dess makt för att uppnå detta och jag ber parlamentet att stödja våra ansträngningar.
För det tredje vill jag tacka er för att ni stödde det snabba inrättandet av Europeiska forskningsrådet. Jag använder era egna ord. Låt mig understryka två fundamentala principer som jag avser att med kraft kämpa för, nämligen självständighet och framstående forskning. Jag vill försäkra er att jag är fast besluten att garantera denna självständighet. Dessutom är självständighet den bästa garantin för framstående forskning på högsta nivå, vilket borde vara det enda urvalskriteriet för de föreslagna projekten. Dessutom måste Europeiska forskningsrådet stödja forskning på alla vetenskapliga områden på europeisk nivå, från specifik företagsstödd forskning till social- och humanvetenskap. EU behöver forskare på hög nivå inom alla forskningsområden för att växa och konkurrera med USA, Japan och andra starka ekonomier. När det gäller Europeiska forskningsrådets strukturer är vår nuvarande ståndpunkt att ett genomförandeorgan bäst skulle kunna stödja ett sådant råd. Låt mig försäkra er att vi undersöker alla tänkbara alternativ, även de som snarare är baserade på en halvtidsstrategi, och vi kommer att meddela vårt beslut i sinom tid.
För det fjärde ligger förslagen i betänkandet helt i linje med kommissionens intentioner att rekommendera en kraftig ökning av budgeten för åtgärder inom Marie Curie-programmet och kommissionens förslag för europeiska teknikplattformar och gemensamma teknikinitiativ. Som ni vet kommer detta att bli en viktig del av det kommande förslaget till ramprogram. I Europa är vi dåliga på att bilda offentliga och privata bolag och detta måste vi göra något åt. Det är mycket viktigt att inrikta alla aktörers ansträngningar på några klart specificerade nyckeltekniker, och just det tänker vi göra.
Slutligen läggs det i betänkandet stor vikt vid den regionala dimensionen genom att regionernas medverkan för att öka investeringarna i forskning och innovation betonas. Låt mig tillägga att strukturfonderna och den europeiska forskningspolitiken har gemensamma mål. Länken mellan den regionala dimensionen och sjunde ramprogrammet är viktig på så sätt att de bör vara ömsesidigt förstärkande. Parlamentet gör rätt som uppmärksammar detta krav.
Låt mig avsluta med att säga att jag anser att Locatellibetänkandet är till stort stöd för mig när jag nu utarbetar förslaget till sjunde ramprogram. Jag är glad att kunna konstatera att vi på alla viktiga punkter följer i stort sett samma linje. Detta är uppmuntrande inför lagstiftningsprocessen som ligger framför oss. Jag är övertygad om att ni kommer att sända ut en stark signal i morgon när ni röstar om Locatellibetänkandet. Vi behöver denna starka signal. Den skulle höras långt, vilket den också bör göra. Den skulle vara ett eko av det stöd för förnyade insatser för Lissabonstrategin som ni uttryckte under debatten tidigare i dag och ett eko av vår gemensamma beredskap och beslutsamhet att verkligen visa resultat.
Brunetta,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I egenskap av skuggföredragande för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag tacka föredragande Pia Elda Locatelli för hennes arbete och jag vill framför allt gratulera henne till att framgångsrikt ha uppnått en samlad insats i bästa möjliga samarbetsanda och skapat en fast grund för oss att fortsätta att arbeta utifrån tillsammans med den europeiska forskningspolitiken medan vi inväntar det nu nära förestående införandet av sjunde ramprogrammet.
Forskning, som ordförande Barroso har uppgett vara en av prioriteringarna i den uppfräschade Lissabonstrategin, är det verktyg som det kunskapsbaserade samhället grundas på. Det är inte bara en strategisk åtgärd utan också en viktig åtgärd för att fylla Europas konkurrensgap när det gäller innovation och följaktligen ekonomisk tillväxt, sysselsättning och hållbar utveckling.
För att vi snabbt skall komma ifatt måste vi investera större resurser, till den grad att vi fördubblar de tillgängliga medlen jämfört med förra ramprogrammet. Även detta är inte tillräckligt. När det gäller det mest ambitiösa målet, vilket är att förse vetenskapsgemenskapen, industrin och europeiskt samhälle i allmänhet med de nödvändiga verktygen för att stärka och förbättra vår forskningskapacitet, måste vi framför allt använda medlen bättre, med syfte att skapa riktiga centrum med särskild kompetens som kan locka till sig våra forskare som alltför ofta måste flytta utomlands.
Att befästa det europeiska forskningsområdet är viktigt inte bara för våra forskare och för deras rörlighet, utan också för att vi skall kunna locka till oss investeringar, både offentliga och privata, europeiska och icke-europeiska. Det är ett mål som kan uppnås huvudsakligen genom att man riktar resurser mot traditionella strategiska sektorer för Europeiska unionen. Med detta betänkande hoppas parlamentet på tematisk kontinuitet med sjätte ramprogrammet och en stärkt samarbetsanda över gränserna. Det europeiska forskningsområdet måste vara en katalysator för privata investeringar.
Dessutom har man lagt stor vikt vid små och medelstora företag, just på grund av vår ekonomis speciella industristruktur, vilken övervägande kännetecknas av en industristruktur bestående av produktiva områden som inte kan utveckla oberoende forskningsprojekt. Det blir därför viktigt att stärka den dialog små och medelstora företag eller sammanslutningar av små och medelstora företag för med våra högskolor och med många europeiskacentrum för särskild kompetens. En sådan dialog bör leda till en effektivare och fruktsammare tekniköverföring.
Förslaget att skapa ett europeiskt forskningsråd måste ses i detta sammanhang. Jag stöder dess mål, vilket innefattar att vägleda grundforskning och att garantera inte bara dess ändamålsenlighet utan också dess kvalitet. Jag har dock varit tveksam både när det gäller den eventuella överlappningen med andra europeiska samordningsorgans och institutioners befogenheter samt de anslag som avser skapandet och skötseln av själva rådet.
Herr talman! Jag slutar med att utfärda den gemensamma utmaningen att forskning måste bli en riktig ledstjärna för europeisk konkurrenskraft, en riktig handlingsplan. Om Europa inte gör detta val, löper det en risk att bli betraktat som en trött, klumpig koloss, en kontinent som kör fast i överläggningar och alltför ofta anpassar sina strategier till sina medlemsstaters enskilda intressen. Jag hoppas att detta kommer att bli forskningens årtionde, precis som det förra var den inre marknadens årtionde. 
Paasilinna,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tackar föredragande Pia Elda Locatelli för hennes utmärkta arbete. Det är svårt att tro att hon just kommit hit till parlamentet. Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stöder starkt betänkandet och uppskattar det arbete som gjorts så bra.
Forskning är nyckeln till genomförandet av Lissabonmålen. Vi har inga naturtillgångar här i Europa: våra naturtillgångar finns i våra huvuden. Därför är detta ett avgörande område.
Det finns ett problem med grundforskning och teknikplattformar, samarbeten och särskilt finansiering. Det är förståndigt att finansiera europeisk forskning när den skapar riktigt europeiskt mervärde. Följaktligen är det knappast lämpligt att finansiera mycket små individuella projekt inom grundforskningen. I stället bör stöd gå till projekt som är för breda, komplexa eller riskfyllda för en enda medlemsstat att finansiera.
När det gäller teknikplattformar är samarbetsbegreppet med avseende på ny industriforskning, antagandet att den privata sektorn skulle bidra med två tredjedelar av kostnaderna, inte realistiskt i alla fall. Privata organ och institutioner kommer knappast att vara beredda att tillhandahålla en så stor del av finansieringen av organisationer som har sikte på en avlägsen framtid och teknisk revolution. Exempel skulle kunna vara vattenteknik och nanoteknik. I de länder som är EU:s huvudsakliga konkurrenter, som t.ex. Amerikas förenta stater och Japan, är andelen offentliga medel inom dessa sektorer så stor som 80 procent. Vi har omöjligen råd att på detta sätt ge utomstående konkurrensfördelar. Vi måste därför om nödvändigt vara beredda att använda offentliga medel för att subventionera projekt som bara kan vara till nytta på lång sikt. Följaktligen bör de bestämmelser som styr statligt stöd reformeras.
För det andra måste forskning och utveckling vara till nytta för små och medelstora företag. Små och medelstora företag har inte medel till sofistikerad forskning. De är dock flexibla och kan använda resultaten av forsknings- och utvecklingsarbete, och detta skulle kunna vara nyckeln till att lösa vårt problem med arbetslösheten. Det finns 19 miljoner små och medelstora företag och vi har 16 miljoner arbetslösa. 
Prodi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle särskilt vilja tacka kommissionsledamot Janez Potočnik för det han sade, som jag anser var enormt viktigt. Som skuggföredragande för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa tackar jag naturligtvis också min kollega Pia Elda Locatelli för hennes hårda arbete och samarbete.
I dokumentet framhålls tre huvudelement i det kommande ramprogrammet för forskning: det europeiska forskningsrådet, de nya tematiska forskningsprioriteringarna och teknikplattformarna. Parlamentet erkänner därigenom att grundforskningen är en angelägenhet som går utöver medlemsstaterna och måste tillmötesgås på EU-nivå med utgångspunkt i Lissabonstrategin. Vi behöver därför utveckla en genuin utvecklingspolitik med hjälp av särskilda forskningsinstrument, t.ex. teknikplattformar, som framför allt finansieras genom privata företag men också genom offentliga institutioner, medlemsstater, regioner och lokala organ.
Forskning blir på så sätt ett instrument som utgör kärnan som ett allmänt politiskt förslag om ekonomisk och social utveckling kan mogna fram kring jämsides med den befintliga monetära politiken. På så sätt kommer privata företag, särskilt små och medelstora företag, att kunna tillgodose sina forskningsbehov för att bli mer konkurrenskraftiga. De här nya faktorerna är av mycket stor betydelse och kommer att ge de europeiska företagen nya impulser, genom att stödja nya sektorer och innovation, och samtidigt göra så att den konventionella produktionen blir konkurrenskraftig.
Med de här riktlinjerna visar parlamentet att det inte bara vill stå och se på medan Europa avindustrialiseras, och sporrar samtidigt kommissionen och rådet att satsa mer på att utveckla den europeiska forskningen. Det här programmet är själva kärnan i en utvecklingspolitik. Det är ingen mening att överväga ändringar i stabilitetspakten. Det skulle bara vara en palliativ åtgärd, medan den verkliga behandlingen är en ekonomisk och social utvecklingspolitik på EU-nivå. 
Hammerstein Mintz,
   . – (Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet gentemot kommissionsledamot Janez Potočnik för hans öppenhet och vilja till dialog samt gentemot Pia Elda Locatelli och alla ledamöter i utskottet för industrifrågor, forskning och energi, som har arbetat med den här frågan på ett mycket konstruktivt och positivt sätt.
Jag har hört att bensinpriserna nu har stigit till 55 US-dollar per fat. Enligt finansanalytikerna är det inte troligt att bensinpriserna sjunker inom överskådlig framtid och detta utgör ett hot mot ekonomin. Vi behöver rätt snabbt komma fram till en del svar. Vi behöver dynamiska svar som kommer att ge resultat inom de närmaste åren.
Gruppen anser att de här svaren måste finnas med i det sjunde ramprogrammet när det gäller investeringar i energieffektivitet och förnybara energikällor, något som kommer att bidra till att lösa situationen på kort sikt.
Vi är oroliga över den prioritering av farliga energikällor som tidigare har gjorts, t.ex. när det gäller kärnkraft som lätt kan missbrukas av internationella terrorister. Vi känner också olust inför att det är så stort investeringsfokus på energiprogram som Fusion ITER, som inte kommer att ge en enda kilowatt energi under de närmaste 40 eller 50 åren enligt de vetenskapsmän som deltar.
Vi skulle vilja att det sjunde ramprogrammet förbättrar livskvaliteten och den sociala miljön, folkhälsan och den förebyggande hälsovården, att det stimulerar till hållbara stadstransporter och främjar de sociala vetenskaper som krävs för att ge en balanserad överblick över forskningen och det samhälle som vi håller på att skapa. Vi är därför glada, kommissionsledamot Potočnik, att ni inser de sociala vetenskapernas betydelse.
Avslutningsvis tror jag att forskningen kommer att spela en väldigt viktig roll framöver, under förutsättning att vetenskapen är öppen och tillgänglig för allmänheten och forskarvärlden. 
Seppänen,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har utarbetat ett betänkande om den europeiska forskningspolitiken på utskottets eget initiativ. Det här är som en inköpslista. Europaparlamentet är villigt att köpa resultaten av den vetenskapliga forskningen inom de här områdena. Det här är mitt huvudbudskap: vår grupp är positiv till att man garanterar ytterligare resurser till det vetenskapliga forskningsarbetet. Kommissionens förslag om ytterligare medel till det sjunde ramprogrammet är berättigade. Det finns områden som med fördel kan finansieras med gemensamma medel. Det bör inte bara vara företag som får vinsten. Det finns många samhällspolitiska och etiska skäl för att stödja grundforskningen vid universitetens forskningsinstitut, en forskning som inte begränsas av storföretagens och krigsindustrins intressen.
Bästa sättet att stödja gemensamma forskningsprojekt är om de leder fram till sådana resultat som engelsmännen skulle kalla ”serendipity”. Detta innebär att man av en slump upptäcker något som man inte ens visste att man letade efter. De rätta villkoren för ”serendipity” måste skapas och det görs bäst med internationellt samarbete. Det bästa exemplet på en gemensam vinst som har uppnåtts genom ett gemensamt finansierat projekt är fusionsenergiforskningen inom ramen för ITER-projektet. Det här är ett område där de gröna blandar ihop fission och fusion. Inget EU-land skulle vara redo att bedriva fusionsforskning på egen hand. När det rör sig om samarbete startar projekt som annars inte skulle ha startat. Alla deltagare kan dra fördel av resultatet. ITER gynnar även länder utanför EU. Vi måste använda ramprogrammet om forskning för att skapa rätt villkor för ”serendipity”. 
Lundgren,
   . – Herr talman! När vi i denna kammare tar ställning till olika frågor, måste vi alltid begrunda om dessa verkligen bör avgöras på EU-nivå. Subsidiaritetsprincipen är inte något som det bara skall refereras till i högtidliga sammanhang, utan den skall vara styrande för hela vår verksamhet. Vi vet alla att det inte alls går till på det sättet i Bryssel och Strasbourg. Den politiska makten förflyttas kontinuerligt från medlemsstaterna till EU:s institutioner. Drivkrafterna är två: strävan efter en superstat och en politisk principlöshet. En majoritet av EU:s förtroendevalda och tjänstemän vill skapa en ny superstat. För dem är subsidiaritetsprincipen inte en ledstjärna utan ett besvärande hinder. Den politiska principlösheten innebär att kammarens ledamöter oftast är beredda att medverka till beslut som de gillar, även när det är uppenbart att dessa är strikt nationella angelägenheter. Ändamålet tillåts helga medlen.
Locatellis betänkande negligerar också helt subsidiaritetsprincipen. Däri ställs inte frågan vad EU bör göra, då medlemsländerna inte själva kan klara uppgiften. Den fråga som ställs är hur EU skall kunna driva fram den forskning som ett etablissemang vill ha. Hur skall vi hantera små och medelstora företags behov av forskning? Hur skall vi väcka ungdomars och kvinnors intresse för vetenskap? Hur skall vi stärka förbindelserna mellan forskare och näringsliv? Hur skall vi få upp de totala forskningsinsatserna till tre procent av BNP osv.? Allt detta är sådant som medlemsländerna själva är bättre skickade att hantera.
Finland och Sverige avsätter redan nu tre procent av BNP för forskning. Om andra länder vill avsätta lika mycket, är det bara för dem att göra det. Det blir inte mer pengar till forskning för att medlemsländerna skickar dem via EU-myndigheter. Däremot blir det mer byråkrati och mer kostnader.
Konkurrens mellan länderna om att finna goda lösningar på denna typ av problem leder normalt till snabbare framsteg än centralstyrning på högre nivåer. Det kallas i forskarvärlden för institutionell konkurrens. Det är viktigt med konkurrens, inte bara mellan företag, utan även mellan institutioner. Konkurrens mellan länder på olika områden är en av de viktigaste förklaringarna till västvärldens stora framsteg under de senaste århundradena.
Locatelli borde därför ha ställt frågan: Vad kan EU-institutioner göra för forskning i Europa som inte länderna själva kan klara? Det finns många sådana frågor. De faller under fem rubriker, nämligen grundforskning, fri rörlighet för forskare inom EU, storskalig forskning på områden som fusionsenergi och rymdteknologi, infrastruktur för forskningsnätverk samt gemensamma säkerhetsfrågor för EU. Det är sådant som EU:s forskningspolitik bör begränsas till i enlighet med den subsidiaritetsprincip som hyllas i bankettal och författningsförslag. EU:s forskningspolitik är på fel spår. 
Janowski,
   . –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Varken investeringarna i vetenskap och forskning eller Lissabonstrategin i dess helhet är några självuppfyllande mål. Resolutioner om vetenskap och teknik måste därför utarbetas med mycket stor varsamhet. Jag skulle vilja tacka Pia Elda Locatelli och uttrycka min beundran för de insatser hon har gjort när hon har utarbetat det här betänkandet.
Det är klart att tillkännagivandet av att det skall upprättas ett europeiskt forskningsområde inte ändrar mycket i sig. Det här tillkännagivandet måste backas upp med lämplig finansiering för vetenskap och forskning, vilket innebär att det inte bör göras några nedskärningar i EU-budgeten. Medlen kommer också att behöva användas på ett rationellt sätt och det är något som jag särskilt skulle vilja framhålla. Jag skulle mycket kort vilja ta upp ett antal olika frågor. För det första måste det utvecklas effektiva metoder för att identifiera begåvade ungdomar och införas lämpliga system för att tilldela stipendier. För det andra bör ackrediteringsstandarder för högre utbildningsinstitutioner genomföras enligt de riktlinjer som antogs i Berlin 2003. För det tredje bör det införas ett enklare system för akademisk befordran och säkerställas att betygs- och examenskriterierna är tydliga även framöver. För det fjärde bör finansiering från den privata sektorn utnyttjas i större utsträckning, både för tillämpad och grundläggande vetenskaplig forskning och för humanistisk forskning, vilket också nämndes av kommissionsledamoten.
Pia Elda Locatelli sade att tillvaron skulle förenklas för små och medelstora företag. Det må väl vara hänt, men hur kan åtgärder som syftar till att införa programvarupatent vara förenliga med ett sådant uttalande? Någon sade en gång att kunskap är makt, men med tanke på hur det ser ut i världen i dag, måste man tyvärr tillägga att okunskap inte är det samma som brist på makt. Tack skall ni ha. 
Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Först och främst måste jag lyckönska Pia Elda Locatelli till hennes utmärkta arbete.
Problem som Europeiska unionens konkurrenskraft i förhållande till de nya asiatiska jättarna, begåvningsflykten när de som är mest begåvade försvinner till områden med fler möjligheter, svårigheten att uppnå Lissabonmålen om sysselsättning, utveckling och innovation samt frågorna om energiförsörjning och hälsa – det är sådant som upptar vår tid i parlamentet och som vårt sociala system är beroende av. Det finns en nära koppling mellan de här frågorna och den gemensamma nämnaren är utvecklingen av den vetenskapliga och tekniska forskningen.
Forskning innebär i själva verket kunskap, sysselsättning och ekonomisk utveckling, men även bättre livskvalitet. Det är därför viktigt att åstadkomma en betydande finansieringsökning för att göra forskningen till vår starka sida. Forskning handlar emellertid inte bara om finansiering, instrument och infrastruktur. Forskning utförs av människor. Alla de ekonomiska ansträngningar som görs av Europeiska unionen och medlemsstaterna skulle vara förgäves om det saknades lämpligt humankapital.
Jag talar inte om kvalitet, eftersom våra universitet och akademiker redan är bäst i världen, utan jag talar om jobb: möjligheten att forska och tjäna pengar. Samtidigt som vetenskap och teknik spelar en allt viktigare roll för dagens globala ekonomi, är det paradoxalt nog så att ungdomar i dag undviker vetenskapliga ämnen på grund av de begränsade arbetsmöjligheterna. Många akademiker tvingas därför lämna Europa eller i åratal leva på stipendier som är helt otillräckliga sett till de faktiska levnadskostnaderna, medan de väntar på en lyckträff.
Under de senaste åren har det skett en minskning av antalet unga européer som väljer att fortsätta studera naturvetenskapliga ämnen. De europeiska universiteten har inte tillräckligt med personal på sina vetenskapliga institutioner för att kunna ersätta föreläsarna när de slutar, och allt färre akademiker inom naturvetenskapliga och tekniska ämnen får forskarjobb jämfört med huvudkonkurrenterna i Europa.
Vi måste vända den här trenden, kosta vad det vill, och göra så att våra ungdomar tidigt kommer i kontakt med vetenskap, stimulera deras nyfikenhet och framför allt se till att inte bara ett lyckligt fåtal utan alla som förtjänar det får använda sina kunskaper för att tjäna Europa genom att erbjuda dem arbete, karriärmöjligheter och anständiga löner i utbyte. Om vi vill ha en framtid som bygger på kunskaper, måste vi investera i våra ungdomar så att vi utbildar dem och framför allt inte förlorar dem. 
Niebler (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det var enbart min kärlek till forskningen som kunde få mig att närvara vid den här kvällens sena sammanträde, eftersom jag ärligt talat hellre hade velat se Bayern München möta Arsenal i Champions League. Även jag skulle vilja inleda med att uttrycka mitt helhjärtade tack till föredraganden. Pia Elda Locatelli har inte bara lagt fram ett bra betänkande, hon har också visat prov på kompromissvilja. Om parlamentet enhälligt röstar för det här betänkandet imorgon, ger det en signal samtidigt som vår kommissionsledamot för forskning får det stöd som han behöver.
I förmiddags ägnade vi lång tid åt att diskutera Lissabonstrategin. Enda sättet att göra Europa konkurrenskraftigt är att investera väldiga belopp i forskning och utveckling framöver. Kommissionsledamoten talar ofta om ”sanningens ögonblick” och det tror jag att han gör rätt i. Vi måste se till att forskningsbudgeten är så stor att vi till slut också kan uppnå Lissabonmålet. Men bara det räcker förstås inte. Det är nog så bra med offentlig finansiering, men vi måste också uppmuntra det privata näringslivet och den privata sektorn att investera stort i forskning och utveckling och att avsätta pengar för det syftet. Det var glädjande att tidigare i kväll höra er säga att ni planerar komma med riktlinjer just för att förbättra samarbetet mellan forskning och näringsliv inom just detta område.
Jag skulle vilja framhålla ännu en sak som jag har tagit upp i det här parlamentet vid ett flertal tillfällen och som ni också har nämnt. Det tjänar ingenting till att öka finansieringen om inte forskningspengarna används på ett verkligt effektivt sätt. Det är också viktigt att dra rätt lärdomar från det sjätte ramprogrammet, från Marimon-rapporten och från den kritik som har riktats mot ramprogrammet. Programmen måste förenklas, bli mer rationella och mindre byråkratiska, och jag skulle vilja uppmana kommissionen och parlamentet att göra sin hemläxa i det avseendet. Vi måste se till att små och medelstora företag framgångsrikt engageras i den europeiska forskningen. Jag ser fram emot den resterande diskussionen.
Riera Madurell (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja lyckönska Pia Elda Locatelli till hennes storartade arbete.
Jag anser att de senaste månadernas diskussioner om utformningen av den europeiska forskningspolitiken och det sjunde ramprogrammets mål har varit mycket konstruktiva och är övertygad om att de kommer att ge vetenskapen i Europa bestående fördelar.
Vi har klargjort huvudmålen för att uppnå långsiktigare EU-målsättningar och vi har även analyserat de instrument som är tillgängliga för att uppnå dessa mål och föreslagit en del nya instrument.
Om vi vill uppnå målen från Lissabonstrategin och Barcelonatoppmötet och överväga de rekommendationer som gjordes i Kok-rapporten, måste det sjunde ramprogrammet innefatta en klar och proportionerlig resursökning inom ramen för den nya budgetplanen. För att uppnå dessa mål och skapa ett europeiskt forskningsområde behöver vi också bra samordning både på medlemsstats- och EU-nivå, så att finansiering och verksamhet är komplementära och genererar en multiplikatoreffekt.
Om vi skall följa Lissabonstrategin, behöver vi också stödja framstående grundforskning som utgör drivkraften för teknisk utveckling, tillväxt och konkurrenskraft. Detta bidrar till att göra Europa mer attraktivt för de allra bästa forskarna, från unga och kvinnliga forskare till de högkvalificerade forskare som för närvarande arbetar utomlands, och stimulerar de små och medelstora företagen att delta i varje enskild tematisk prioritering, i gränsöverskridande samarbete och i teknikprogram genom proportionell projektfinansiering och instrument som är skräddarsydda utifrån deras behov. Så mycket är vi alla eniga om – och för detta vill jag återigen lyckönska föredraganden.
Det finns andra frågor som är lite mer kontroversiella och som kommer att kräva ytterligare diskussioner. Det gäller t.ex. forskningsprioriteringarna, som vi anser bör utvidgas till att omfatta andra nya prioriteringar med stor ekonomisk potential för Europeiska unionen, t.ex. vetenskaplig forskning. 
Ek (ALDE ).
   – Herr talman! Detta visar att vetenskap och forskning håller i det långa loppet. Jag kommer att fortsätta på svenska. 
Herr talman! Den resolution vi har antagit adderar europeiskt mervärde till både forskningspolitik och ekonomisk utveckling. Hela den resolution om Lissabonstrategin som har antagits av parlamentet i dag med mycket stor majoritet, och som vi från ALDE-gruppen har lagt ned mycket arbete på, är grundad på kunskapen att en hållbar utveckling bygger på både ekonomisk tillväxt, social sammanhållning och miljömässiga hänsyn.
Den forskningspolitik och det betänkande som vi diskuterar i dag, hjälper till att bygga en hållbar ekonomisk tillväxt genom att satsa på särskild kompetens och teknikplattformar, hjälper till att skapa den sociala sammanhållning vi vill ha, bl.a. mellan män och kvinnor i ett könsperspektiv samt mellan olika regioner. Dessutom hjälper de till att producera de medel som behövs för vårt trygghetssystem och ser till att vi kan fortsätta arbeta med miljödriven teknikutveckling.
Det gläder mig att detta arbete har samma balans som den antagna Lissabonresolutionen, och jag ser fram emot ramprogrammet. 
Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är svårt att överdriva denna debatts betydelse i den nuvarande förtvivlan över Lissabonmålen. Sanningen är att om vi inte investerar i forskning och framför allt om vi inte låter företagen delta i forskningsprocessen kommer vi inte att få någon tillväxt i vår ekonomi.
Samordningen inom hela unionen ger ett klart mervärde. Så det är desto tråkigare att kommissionens förslag, som jag i stort sett stöder, hotas av regeringen i mitt eget hemland, Förenade kungariket, genom dess krav på nedskärningar i EU:s budget utan specificeringar av var yxan skall svingas.
Jag stöder huvuddelen av detta betänkande och vill liksom övriga delar av kammaren gratulera föredraganden. Jag reserverar mig mot några av detaljerna och hoppas att våra ändringsförslag kommer att stärka betänkandet i morgon.
Jag vill stödja kommissionen och särskilt betona vikten av att förenkla förfarandena i det sjunde ramprogrammet, för det budskap som jag klart och tydligt har fått från Skottland är att administrationen och byråkratin har varit stora avskräckande faktorer i tidigare ramprogram.
Av det som kommissionsledamoten har sagt i kväll förstår jag att budskapet har blivit klart och tydligt mottaget, men jag ser fram emot att få se hans faktiska förslag. 
Remek (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är i dag exakt 27 år sedan – och tillfälligtvis var det också under ett nattskift – som jag förberedde återresan från en omloppsbana runt jorden, efter ett mer än veckolångt forskningsuppdrag till rymdstationen Salyut 6. Aldrig hade jag väl då kunnat drömma om att jag så här många år senare skulle kunna tala om vetenskapens och forskningens framtida utveckling i Europa inför ett sådant här parlament och till råga på allt kanske kunna spela en aktiv roll för utvecklingen. Jag skulle därför vilja lovorda de insatser som har gjorts av alla inblandade och framför allt Pia Elda Locatelli, eftersom hon har gjort ett mycket bra jobb med det här betänkandet och jag avser därför att rösta för det under morgondagens omröstning. En annan anledning till att jag tänker göra det är att förslaget till betänkande är mycket tydligt när det gäller vikten av utforskandet av rymden och rymdforskningens roll för det framtida Europa, eller, rättare sagt, för dess medborgare.
Jag anser att även projekt som Galileo- eller GMS-programmet måste stödjas, eftersom jag av egen erfarenhet vet att sådana här projekt skapar möjligheter inom ett antal närliggande områden och kan resultera i hundratals, om inte tusentals nya arbetstillfällen. ITER-programmet bör också ge sådant stöd till energiindustrin, vilket nämndes av min kollega.
Avslutningsvis skulle jag vilja göra en jämförelse. Det kan mycket väl vara så att vi står inför beslut i stil med dem som de spanska kungarna en gång fattade när de beslutade om de skulle stödja Christofer Columbus projekt eller ej. Enligt vårt moderna sätt att se var hans resa ett vetenskapligt experiment för att bekräfta att jorden var rund, men det förändrade inte bara världskartan – det påverkade också allt som hände i världen efter det. Tack skall ni ha. 
Belder (IND/DEM )
   – Herr talman! Jag menar också att vetenskaplig forskning är något som är både positivt och nödvändigt, men det återstår att se om strategin i Locatellibetänkandet är det effektivaste sättet att åstadkomma ett mer innovativt Europa.
För det första: Hur effektiva kan åtgärderna vara på europeisk nivå, om det är medlemsstaterna som har ansvar och befogenheter inom de här områdena? I betänkandet föreslås det att verksamheten som bedrivs i medlemsstaterna skall samfinansieras med EU-medel. Det här förslaget skulle innebära EU-finansiering till studenter, forskningsinstitut och forskningsanläggningar samt kommunikation med allmänheten om vetenskapens betydelse. Det här är områden där medlemsstaterna kan arbeta mycket mer effektivt och det finns därför effektivare sätt att använda europeiska medel inom det här området. Tänk bara så mycket byråkrati och administrativt arbete som skulle kunna reduceras i det internationella samarbetet och i fråga om forskarnas rörlighet.
För det andra: Kommissionens meddelande om riktlinjer för forskningspolitiken saknar enligt min mening ett strategiskt uttalande om forskning som är straffbar i medlemsstaterna. Visst är det oacceptabelt att gemenskapsmedel används för att stödja sådan forskning? Jag tänker på forskning där mänskliga embryon förstörs. Om gemenskapsfinansieringen faktiskt används för sådan omdiskuterad forskning, innebär det att medlemsstaterna inte kan dra nytta av de europeiska forskningsinitiativen i samma utsträckning. Kan kommissionsledamoten uttala sig i den här frågan?
Slutligen är det så att EU-institutionernas ambition att profilera sig inom forskningsområdet inte nödvändigtvis leder till mer och bättre forskning i Europa. 
Libicki (UEN ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Det är uppenbart att det här betänkandet förtjänar vårt beröm, eftersom det är hög tid att dessa viktiga frågor tas upp. Vi bör också välkomna att de här frågorna diskuteras i samband med Lissabonstrategin. Jag befarar ändå att det här betänkandet kommer att gå samma öde till mötes som Lissabonstrategin, där man inte lyckades skilja mellan de ekonomiska och sociala målen. Det leder till att ingetdera uppnås, fastän båda målen är viktiga. Vi är alla medvetna om att ekonomin håller på att avmattas och att arbetslösheten ökar. Men tyvärr blandas de vetenskapliga och de ideologiska målen samman i det här betänkandet.
Jag tycker att det är helt obegripligt att det tre gånger i betänkandet konstateras att det finns ett särskilt behov av att främja kvinnornas roll på vetenskapsområdet. Det är självklart att professurer skall tilldelas dem som har de nödvändiga kvalifikationerna för dessa tjänster. Vi kan göra vårt bästa för att se till att kvinnor får sådana kvalifikationer, men det tjänar ingenting till att tvinga fram en befordran om de inte har det. Dessutom måste jag säga att jag var förvånad över att forskning på djur var det enda vetenskapliga forskningsområde som nämndes mer ingående. Jag älskar djur, men det här betänkandet är inte rätt plats att behandla den här frågan och samtidigt utesluta alla andra. Jag tycker också att det är oacceptabelt att de fattigare länderna skall fastställa utgiftstaken. De fattigare länderna har av tradition dragit fördel av de rikare ländernas landvinningar och så bör det vara även framöver.
Herr talman, mina damer och herrar! Det finns ett ordspråk som säger att ”den som gapar efter mycket mister ofta hela stycket”. Om det uppställs alltför många mål, kommer alltför lite att uppnås. Vi bör göra en klar och detaljerad granskning av den här frågan. Tack så mycket, herr talman. 
Rutowicz (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Den snabba tillväxten i de asiatiska länderna och Förenta staterna har ställt Europa inför en stor ekonomisk utmaning. Detta innebär att det behövs en snabbare ekonomisk tillväxt baserat på vetenskap och ny teknik i Europeiska unionen. Som stöd för detta bör det utarbetas en sammanhållen forskningspolitik.
I betänkandet fastställs de viktigaste forskningsområdena för EU som helhet. Eftersom det råder väldiga skillnader mellan olika medlemsstaters och regioners forskningspotential, bör särskild vikt läggas vid de fattiga länder och regioner som saknar nödvändiga resurser men har en enorm mänsklig potential, så att man säkerställer sammanhållningen mellan medlemsstaterna samt en harmoniserad utveckling.
Vissa grupper har framfört åsikten att det inte är någon idé att investera i vetenskap om det saknas nödvändiga resurser, och åtgärder bör vidtas för att vederlägga den här åsikten. Särskild vikt bör därför läggas vid forskningspolitiken i de aktuella länderna och regionerna, för att förhindra att klyftan mellan intellektuell kapacitet och utvecklingsmöjligheter ökar och inte minskar. I riktlinjerna för EU:s forskningspolitik som ingår i betänkandets förslag till resolution anges huvudområdena för forskningsutvecklingen. Det är helt korrekt, men man får inte glömma bort vetenskaps- och teknikutvecklingen i hela EU. Tack skall ni ha. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru Locatelli! Jag skulle vilja tacka er för ert utmärkta arbete och jag skulle även vilja tacka vår skuggföredragande, Renato Brunetta. Vi är alla medvetna om att det är en väldig utmaning att uppnå Lissabonmålen. Vi vill kunna lägga 3 procent av BNP på forskning, där två tredjedelar bör komma från den privata sektorn. Enkelt uttryckt: om vi begär detta av näringslivet, bör vi vara medvetna om att 50 procent av bruttonationalinkomsten genereras av små och medelstora företag. Och viktigare än så: två tredjedelar av alla anställda arbetar för små och medelstora företag, dvs. för företag med färre än 250 anställda.
I det sjätte ramprogrammet fastställdes 15 procent som mål, vilket de stora övergripande projekten till slut inte uppnådde, även om energiprogrammen låg mycket högre. Jag skulle därför vilja be kommissionsledamot Janez Potočnik att överväga olika sätt att prioritera forskningsverksamheten för små och medelstora företag.
Även inom den akademiska forskningen anser jag att det är nödvändigt att klargöra var ansvaret ligger för effektivitet och utvärdering. Forskning genererar know-how och värden, och denna process måste mätas och utvärderas. Här krävs det större öppenhet och jag skulle särskilt vilja uppmana till inrättandet av ett -forskningsprogram. Vi måste fråga oss följande: Hur vi kan erbjuda enklast tänkbara metoder på Internet för att göra det möjligt att lämna in ansökningar till forskningsprogram och ge finansiering till dessa program? Hur kan vi se till att även kommissionen följer direktivet om sena betalningar, som tillämpas inom alla andra områden, men som kommissionen hittills har vägrat att godta?
Vi behöver en optimal automatisering och bättre instrument för att sprida forskningsresultaten i större omfattning.
Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka vår föredragande, Pia Elda Locatelli, som har lagt fram ett betänkande som är både förträffligt och intressant. Forskningen inom det sjunde ramprogrammet är viktigt för oss, särskilt med tanke på Lissabonstrategin. Det är viktigt med en bra relation mellan forskningscentrumen och näringslivet. Jag skulle vilja framhålla tre saker.
För det första är det en självklarhet att vetenskapen skall vara självständig, men det är inte samma sak som att den inte skall ta ställning. Vetenskapliga prioriteringar är inget tidsfördriv för forskarna. De måste vara problemstyrda. Jag delar helt David Hammerstein Mintz åsikt att dagordningen för den offentliga forskningen måste styras av samhällsproblemen.
Den andra frågan gäller onödig byråkrati, vilket har tagits upp tidigare. Alltför ofta har det visat sig att chansen att lyckas inom det sjätte ramprogrammet är försumbar jämfört med de insatser som görs. För små företag och små institutioner är det säkert nära nog en omöjlig uppgift att slutföra pappersarbetet och besvara alla frågor. Därför skulle vi vilja se ett tvåstegsförfarande, där en kort beskrivning av forskningsprojektet följs av ett urvalsförfarande, så att deltagarna i den andra omgången kan vara rimligt säkra på att deras förslag faktiskt kommer att godtas.
För det tredje skulle jag vilja uppmana er att slå er samman. De europeiska forskningsmedlen utgör alltjämt bara en bråkdel av de nationella budgetarna. Artikel 169 innebär att man har möjlighet att slå sig samman. När det gäller klinisk testning för utvecklingssjukdomar har vi redan samlat erfarenheter. Dessa erfarenheter kan vi utnyttja för att utföra gemensam forskning om sådant som införandet av en ekonomi med låga koldioxidvärden, vätgasceller och förbättrad energieffektivitet. Att man slår sig samman är också det som efterfrågas av samhället och det är det vi måste eftersträva. 
Chatzimarkakis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes utmärkta betänkande. Kommissionsledamot Potočnik! Det är nu upp till er och de andra kommissionsledamöterna att se till att forskningsprioriteringarna genomförs. Jag skulle här vilja fokusera på en av dessa prioriteringar, som med all sannolikhet kommer att utgå från morgondagens betänkande, nämligen försvarsforskningen. Efter att ha samrått med resten av min grupp har jag dragit tillbaka ett ändringsförslag om den här frågan med tanke på den förvirring det skulle ha orsakat, bl.a. i förhållande till rådet. Varför har jag bestämt mig för att tala till förmån för försvarsforskningen? I vår framtida konstitution fastställs den fortsatta utvecklingen av en gemensam säkerhets- och utrikespolitik, vilket innebär att vi kommer att behöva utföra forskning inom det här området, och en del av denna forskning kommer att vara hemlig. Vi måste därför kunna göra som amerikanerna och använda oss av en ”black box”-strategi för enskilda projekt. Inom andra områden där forskningen är av intresse för hela mänskligheten bör vi däremot öka det transatlantiska forskningssamarbetet. Detta kommer att skapa en forskningsdialog mellan jämbördiga parter, vilket vore lämpligt när det gäller ett antal andra länder förutom USA. 
Buzek (PPE-DE ).
    –  Tack, herr talman. Jag skulle vilja lyckönska Pia Elda Locatelli till att ha utarbetat ett utmärkt betänkande och tacka kommissionsledamot Janez Potočnik för att han är med oss här. Majoriteten av dem som är närvarande i kammaren är enligt min mening f.d. forskare och det är också därför som vi har samma åsikter. Jag tror emellertid aldrig att kommissionsledamot Potočnik har arbetat med forskning, och han kan därför ha en mer distanserad och lite mindre passionerad inställning till våra förslag. Jag hoppas att det kommer att ge ett bra resultat.
Jag skulle vilja framhålla att det nuvarande sjätte ramprogrammet är det första i Europeiska unionens historia som har utarbetats och genomförts inom ramen för Lissabonstrategin. Det finns emellertid en annan ny aspekt när det gäller det sjunde ramprogrammet, eftersom det har utarbetats och kommer att genomföras efter utvidgningen, med tio nya medlemsstater. Hur kan vi utnyttja utvidgningen för att se till att vår vetenskapspolitik blir effektiv och genomföra Lissabonstrategin, och vad kan de tio nya medlemsstaterna erbjuda EU som helhet? De kan erbjuda tre olika saker: en högutbildad befolkning vars kunskaper ofta slösas bort, lägre forskningskostnader och en längtan efter framgång efter att under ett halvt sekel ha levt isolerade från Västerlandets civilisation och utvecklingsmöjligheter.
Hur kan vi utnyttja de här möjligheterna på bästa sätt och hur kan vi förbättra utnyttjandet av de nya medlemsstaternas forskningspotential? Jag har fem förslag. Särskild kompetens bör inte vara det enda kriterium som tillämpas när finansieringsprioriteringar fastställs. Ytterligare kriterier bör vägas in för att forskningscentrum i de nya medlemsstaterna skall kunna integreras. Dessa centrum har tidigare haft begränsade möjligheter att genomföra europeiska forskningsprogram. För det andra räknar vi med att mindre projekt godkänns eftersom våra forskningscentrum också är mindre. För det tredje behöver förfarandena bli enklare. De nya medlemsstaterna har inte mycket erfarenhet av att hantera komplicerade förfaranden och ser dem som en stor arbetsbörda. Vi hoppas att det kommer att införas klara och tydliga regler för att styra investeringen i forskningsinfrastrukturer i de nya medlemsstaterna. Och slutligen för det femte: integration innebär också en gemensam marknad och fullständigt fri rörlighet för personer och tjänster. Innan detta har uppnåtts kommer vi inte att kunna främja forskningen eller lyckas med Lissabonstrategin. Tack skall ni ha. 
Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Vem skulle vilja bestrida att verktyget för att främja tillväxt och konkurrenskraft i Europa är en hållbar politik för forskning och utveckling? Detta är inget val, utan det har blivit en nödvändighet. Europa har redan förlorat sin förstaplats till Japan och USA. Målet som vi strävar mot, det vill säga 3 procent av BNP under en femårsperiod, är ambitiöst. Vi säger också att två tredjedelar av finansieringen skall komma från den privata sektorn – ja, låt oss hoppas det. Men liksom allting annat i livet beror detta på pengar. Det är här som den generella diskussionen om budgeten kommer in.
Men vi måste inse att de rika kommer att bli mindre rika och att de fattiga kommer att bli ännu fattigare om vi inte investerar. Att investera i forskning och utveckling handlar inte om ett politiskt val. Det har som sagt blivit en nödvändighet. 
Vakalis (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Pia Elda Locatelli för hennes noggranna arbete såväl som hennes verkligt exemplariska samarbete med alla parter. I mitt anförande vill jag ta upp en enda ändring, som jag vill framhäva.
Vi vet alla att vi lever i en osäker tid med ökade risker för medborgarna, särskilt risker i miljön. Katastrofen till följd av tsunamin i Sydostasien nyligen torde ha övertygat till och med de mest skeptiska bland oss om att det finns ett omedelbart och brådskande behov av att skydda vår kontinent mot detta slag av naturkatastrofer.
De vetenskapsmän som studerar dessa fenomen kommer från många olika sektorer och utgörs av seismologer, geologer, oceanologer, skogsexperter etc. Jag anser att det är mycket viktigt för de europeiska medborgarnas säkerhet och välmåga att stor vikt läggs vid forskningen inom dessa områden, särskilt som den ser ut att inriktas allt mer på ett kontinuerligt samarbete för att ta fram en risk- och krishanteringsmodell.
Jag anser därför att vi bör infoga en särskild hänvisning till naturfaror. Ett ändringsförslag i detta syfte har lagts fram av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, nämligen ändringsförslag nummer 8. Ett ytterligare skäl för detta, och som är lika viktigt, är kopplingen till Lissabonstrategin. Både i kommissionens meddelande om halvtidsöversynen av Lissabonstrategin och i den resolution som vi antagit i dag betonas miljöinnovationernas betydelse för en hållbar utveckling i Europa. Det betyder att miljöteknik och höga miljöstandarder kommer att ha en viktig plats i den reviderade Lissabonstrategin.
Mina damer och herrar! Syftet med den ändring som vi föreslår är inte att enbart fastställa ännu ett tema som skall prioriteras, utan att infoga en uttrycklig hänvisning till en forskningssektor som omfattas av den reviderade Lissabonstrategins filosofi. 
Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Forskning och innovation är nyckeln till lösningen på en stor del av de problem som Europa står inför. Detta har belysts vid ett antal tillfällen, liksom det faktum att vårt mål är att öka finansieringen.
Jag vill endast påpeka att vi har en stenig väg framför oss. Även om jag är nöjd med att parlamentet och kommissionen är eniga om behovet av ökad finansiering, är jag verkligen mycket oroad över de signaler som kommer från medlemsstaterna. Jag tycker till exempel att det är oacceptabelt att den nuvarande regeringen i Tyskland, där jag själv kommer ifrån, officiellt har föreslagit finansministrarna att man skall minska det belopp som EU varje år använder för forskning i Europeiska unionen. Detta är precis tvärtemot vad vi borde göra.
Även om vi alltså är överens om behovet av ökad finansiering, måste vi ändå tänka på att en stor del av medlen kommer från de nationella forskningsbudgetarna och att medlemsstaterna bör öka dessa. För närvarande kommer 5 procent av finansieringen från kommissionen och 95 procent från de nationella forskningsbudgetarna. Även om kommissionen en dag kanske står för 10 procent av finansieringen och medlemsstaterna 90 procent är det inte troligt att förhållandet kommer att förändras i någon större grad.
Detta innebär att europeiskt mervärde måste vara vårt viktigaste kriterium när vi väljer vad som skall prioriteras och jag vill därför uppmana er att rösta för ändringsförslag nr 7 som lagts fram av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Jag vill emellertid göra klart att jag inte är av samma åsikt som Nils Lundgren, som tyvärr inte är närvarande nu, att de åtgärder som hittills har vidtagits knappt har skapat något europeiskt mervärde. Det finns mycket som EU kan göra. Eftersom jag själv har studerat medicin vet jag att inom enbart detta område behövs ett europeiskt samarbete, särskilt för att bekämpa sällsynta sjukdomar och barnsjukdomar och för att ha framgång över huvud taget. Vi måste därför tillhandahålla större stöd för sådant samarbete. 
Gyürk (PPE-DE ).
   – 2000-talet kommer att vara vetenskapens, forskningens och den tekniska utvecklingens århundrade. I det dokument vi har framför oss utgår man från ett erkännande av detta och inser mycket riktigt att EU behöver göra sitt yttersta inom detta område för att klara sig i den allt hårdare konkurrensen. Därför anser jag att vi bör stödja detta betänkande.
Tillåt mig emellertid att under den korta tid jag har till mitt förfogande göra er uppmärksamma på ett problem. Jag vill stödja mig på ett citat av Albert Einstein som kanske inte är alltför långt från detta ämne: ”Det finns gränser för kunskapen, men fantasin är oändlig”. Nu när Lissabonstrategin är på föredragningslistan är det kanske inte alltför opassande att ställa frågan: vilka garantier finns det för att de ambitiösa mål som formuleras i detta dokument inte bara förblir fantasier i stället för att utgöra en grund för verklig kunskap? Från ungersk synvinkel förefaller till exempel en nivå på 3 procent av BNP, även om lockande, fortfarande mycket avlägsen i dagens läge, och detta är med säkerhet fallet också i de flesta av de länder som nyligen anslutit sig.
Jag tror att det endast finns ett sätt att lösa detta problem. Vi måste stimulera och stödja forskningen och utvecklingen i de nya såväl som de gamla medlemsstaterna med beaktande av deras olika situationer. Vi får inte hamna i det läget att finansieringen av FoU betraktas som något som skall bestämmas av ländernas ekonomiska utvecklingsnivå. Det skulle cementera de befintliga skillnaderna och leda till en svagare sammanhållning. Det är också sant att unionen inte är starkare än medlemsstaternas styrkor och insatser. Endast om inga stater eller regioner släpar efter inom detta område kommer vi att kunna säga att Europa framgångsrikt har klarat av en av det nya århundradets största utmaningar. Och om vi lyckas med detta var det mödan värt att utarbeta detta betänkande. 
Potočnik,
   . – Herr talman! Det finns fyra huvudområden att ta upp. Samarbete är det viktigaste, och det behövs kontinuitet på detta område samt en tematisk strategi, men denna måste vara mycket mer baserad på företagens behov än tidigare. Det andra är idéer: Vi vill få fram mästare i tankar och nyskapande idéer i EU därför att vi verkligen behöver dem. Det tredje är människor: Det finns ingen forskning utan människor och hur väl vi lyckas med att nå resultat och verkligen skapa något beror mycket på hur väl vi lyckas med forskningen. Det fjärde är kapacitet. Alla dessa områden måste behandlas på rätt sätt så att vi får det bästa för Europeiska unionen.
Allting måste göras med mer flexibla instrument än vi har haft hittills. De måste vara tydliga, lättförståeliga, enkla och förhoppningsvis även effektiva och baseras på en sorts uppgraderad kontinuitet som leder vidare från det sjätte ramprogrammet.
En del av er nämnde etiska frågor. Det är sant att detta inte är lätta frågor, men de är viktiga inom vetenskapen eftersom människors uppfattning av vetenskapen verkligen är avgörande för om den fråga som vi diskuterar skall kunna behandlas framgångsrikt. Detta är definitivt inga lätta frågor som vi kan uttömma under en begränsad tid, men jag håller med om att vi måste ta upp dem på ett öppet och tolerant sätt. Jag tycker även att den befintliga etiska kommittén, som diskuterar och överväger alla aspekter av dessa viktiga och ibland svåra frågor, skall få en speciell roll. 
Små och medelstora företag har nämnts. De är mycket viktiga därför att EU har en annan struktur än några av våra konkurrenter. Proportionellt har vi fler små och medelstora företag och dessa borde och skulle kunna delta mer i forskningen än vad de gör i dag.
När det gäller utvidgning och kapacitet vill jag ge två kommentarer. Den första är att utvidgning ägde rum först på vetenskaps- och forskningsområdena eftersom forskare från de nya medlemsstaterna kunde delta tidigare på dessa områden än på några andra områden. Å andra sidan är det svårare att uppnå full integration på dessa områden än på till exempel det politiska området där människor kan sitta ned vid ett bord och diskutera besvärliga frågor. Så vi måste göra allt vi kan för att hantera denna fråga, men vi måste också vara tydliga med att det behövs en ordentlig finansiering om frågan skall kunna hanteras ordentligt. Jag anser att finansiering av vetenskap och forskning i första hand bör kopplas till frågan om särskild kompetens. Vi måste skapa ett mycket konkurrenskraftigt EU. Bara om unionen i sin helhet är konkurrenskraftig kan vi lita på att alla frågor om solidaritet hanteras på rätt sätt.
Jag har lyssnat noggrant till alla era kommentarer. Ni har mitt löfte att jag kommer att göra mitt bästa. Ert stöd är bra för mig, fastän det inte gör min uppgift lättare. Vi har alla höga förväntningar, och det med rätta, för EU:s framtid beror i stor utsträckning på den framtida utvecklingen inom vetenskaps- och forskningsområdet.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande muntliga frågor om överföring av passageraruppgifter:
– Muntlig fråga (B6-0014/2005) från Sarah Ludford m.fl.
– Muntlig fråga (B6-0154/2005) från Kathalijne Maria Buitenweg
– Muntlig fråga (B6-0156/2005) från Ewa Klamt, Charlotte Cederschiöld och Carlos Coelho
– Muntlig fråga (B6-0160/2005) från Giusto Catania och Sylvia-Yvonne Kaufmann
och om lagring och skydd av uppgifter:
– Muntlig fråga (B6-0017/2005) från Alexander Nuno Alvaro, Martine Roure och Wolfgang Kreissl-Dörfler
– Muntlig fråga (B6-0020/2005) från Kathalijne Maria Buitenweg
– Muntlig fråga (B6-0155/2005) från Ewa Klamt m.fl.
– Muntlig fråga (B6-0159/2005) från Giusto Catania och Sylvia-Yvonne Kaufmann 
Mastenbroek (PSE ).
   – Herr talman! Det är ganska märkligt att denna debatt som berör Internet och lagring och skydd av data på Internet inte som vanligt visas på parlamentets webbplats. Jag vill klaga på detta. 
Talmannen.
   – Fru Mastenbroek! Sammanträden som hålls sent på kvällen har aldrig visats på Internet, eftersom resurserna för detta är begränsade. Det har ännu inte hänt en enda gång att man visat ett sent sammanträde, så än så länge är detta regeln, inte ett undantag. Om det är något vi skall diskutera, är det därför huruvida denna regel bör ändras permanent. 
Alvaro (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamot Franco Frattini för att han är närvarande i kväll vid denna debatt som är den första debatten om uppgiftsskydd under denna valperiod. Den hålls på initiativ av min egen grupp, Alliansen liberaler och demokrater för Europa. Det är inte första gången som parlamentet diskuterar frågan om passageraruppgifter, utan det är nästan exakt två år sedan parlamentet först tog upp frågan. Syftet med kvällens debatt är därför att få veta vad som har hänt sedan dess.
Jag har utnämnts till föredragande för initiativet från fyra medlemsstater om lagring och skydd av uppgifter. Därför ställde vi för två månader sedan två muntliga frågor om passageraruppgifter och lagring och skydd av uppgifter i syfte att få till stånd en offentlig debatt om två frågor som ger upphov till stor oro när det gäller grundläggande mänskliga rättigheter och att få mer information från kommissionen om dessa frågor.
Kommissionsledamot Frattini! Vi gladde oss över att under parlamentets utfrågning av kommissionsledamotskandidater höra att ni fäster stor vikt vid att försvara de grundläggande rättigheterna, och jag vet att ni personligen är engagerad i att försvara medborgarnas privatliv. Vi uppskattar denna hållning men vill också att kommissionen lägger fram de förslag om uppgiftsskydd under den tredje pelaren som vi under så lång tid har utlovats.
Europaparlamentet befinner sig i en ordentlig konfliktsituation gentemot andra EU-institutioner. Vi har varit helt oeniga med kommissionen och rådet i frågan om passageraruppgifter och överklagat deras beslut till EG-domstolen, men vi kommer tyvärr att behöva vänta länge innan domstolen fattar sitt beslut. När det gäller frågan om lagring och skydd av uppgifter är jag inte övertygad om initiativet från de fyra medlemsstaterna. Detta gäller både innehåll och den rättsliga grunden. Jag vet att kommissionen delar dessa tvivel.
Europaparlamentet är generellt mycket oroat över hur dessa bestämmelser överensstämmer med internationella och europeiska normer för mänskliga rättigheter, såsom den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter och tillhörande rättspraxis och gemenskapsrätten. Därför är vi här i kväll.
När det gäller frågan om lagring och skydd av uppgifter vet vi att kommissionen har gjort en granskningsreservation mot den korrekta rättsliga grunden för de fyra medlemsstaternas förslag. Kommissionen anser inte att den tredje pelaren är korrekt som grund utan menar att första pelaren skulle vara den rätta. Vi är ivriga att se kommissionens rättsliga svar eftersom jag hyser samma tvivel och har bett parlamentets juridiska avdelning att göra samma rättsliga kontroll. Men vi tvivlar också på att de europeiska bestämmelserna om lagring och skydd av uppgifter är nödvändiga och står i proportion till syftet. Därför vill vi fråga kommissionen om den stöder initiativet från de fyra medlemsstaterna inte bara när det gäller den rättsliga grunden utan också när det gäller innehållet.
För det andra skulle vi vilja veta om kommissionen kommer att be de fyra medlemsstaterna att dra tillbaka sitt initiativ, vilket kommissionen ännu inte har gjort. Vi skulle också vilja veta om och när kommissionen kommer att föreslå ett förstapelarinstrument. I kommissionens arbetsprogram för 2005 är antagandet av ett direktiv om lagring och skydd av uppgifter för brottsbekämpning inplanerat under denna månad. Kommer denna tidsfrist att respekteras och vad kommer förslaget att innehålla?
För det tredje skulle vi vilja veta hur långt man har kommit med det kraftigt försenade tredjepelarinstrumentet för uppgiftsskydd, som kommissionsledamot Frattini personligen lovade skulle påskyndas. Låt mig understryka att artikel 29-arbetsgruppen redan har utarbetat ett förslag om harmoniserade principer för skydd av uppgifter inom tredje pelaren. Vi skulle känna oss hedrade om vi fick höra era kommentarer om denna fråga.
När det gäller frågan om passageraruppgifter är parlamentet mycket intresserat av och har rätt att få en uppdatering om det pågående ärendet inför EG-domstolen, där parlamentet har protesterat mot undertecknandet av det internationella avtalet av den 28 maj 2004 som möjliggör överföringen av passageraruppgifter till Förenta staterna. Först av allt har parlamentet konsekvent begärt att ett system för överföring av uppgifter utvecklas, senast i ändringsförslaget till budgeten för 2005. Kan kommissionen informera parlamentet om det har hänt något i denna fråga?
Med tanke på privatlivets skydd för europeiska flygpassagerare: kan kommissionen informera parlamentet om mängden passageraruppgifter som myndigheterna har tillgång till och om det finns en effektiv bortsortering av känsliga uppgifter? Och vidare: är inomeuropeiska flygningar undantagna?
Kommissionen har offentliggjort ett meddelande om en heltäckande EU-strategi för passageraruppgifter. Men kommissionen följer uppenbarligen inte någon konsekvent linje eftersom den å ena sidan inte har slutfört undertecknandet av det internationella avtalet med Australien medan den å andra sidan är redo att förhandla med Kanada om standarder som är helt olika dem som gäller för USA. Kommer kommissionen att följa upp meddelandet och börja tillämpa en verkligt heltäckande EU-strategi?
Slutligen: varför har parlamentet inte informerats om förhandlingarna om passageraruppgifter på ICAO-nivå? Nuvarande praxis är varken demokratisk, öppen eller berättigad. Tack, och jag ser fram emot att få höra ert svar. 
Roure (PSE ).
   – Herr talman, herr vice ordförande för kommissionen! Jag kommer inte att upprepa de frågor som vi har sänt till er. Däremot är det värt att påminna om att förra året, i april 2004, vägrade Europaparlamentet att godta det avtal som förhandlats fram mellan rådet, kommissionen och Förenta staterna och hänvisade ärendet till EG-domstolen. Jag vill också påminna om att artikel 7 i direktiv 95/46 innehåller en uttömmande förteckning över de omständigheter under vilka personuppgifter får behandlas. Sådana omständigheter skall fastställas i gemenskapslagstiftningen eller i medlemsstaternas nationella lagstiftning, inte i tredje lands lagstiftning.
Anser ni inte att automatisk överföring av personuppgifter till de amerikanska myndigheterna, i avsaknad av ett yttrande från EG-domstolen och mot bakgrund av Europaparlamentets negativa yttrande, utgör ett brott mot de europeiska medborgarnas rätt till skydd av privatlivet? Jag vill påminna er om att de amerikanska myndigheterna inte kan garantera den nivå av uppgiftsskydd som vi kräver i Europa och som vi också begär av andra tredjeländer såsom Australien och Kanada. Framför allt finns det inget sätt för oss att veta vem som har tillgång till uppgifterna.
Frågan bör avgöras med respekt för de grundläggande rättigheterna och i linje med de principer som fastställts av Europaparlamentet. Vi behöver fastställa vilka uppgifter som får överföras automatiskt och vilka uppgifter som får överföras på en från-fall-till-fall-basis. Vi vill ha en förteckning över de allvarliga brott för vilka ytterligare begäranden kan göras och en förteckning över de myndigheter och byråer som kan få tillgång till uppgifterna samt att man fastställer vilka uppgiftsskyddsvillkor som måste uppfyllas. Vi vill veta hur länge de två slagen av uppgifter kommer att lagras. Vi är förstås medvetna om att uppgifter för att förebygga allvarliga brott måste utbytas i enlighet med avtalet mellan EU och Förenta staterna om ömsesidig rättslig hjälp och utlämning. Vi vill försäkra oss om att passagerarna kommer att garanteras möjligheten att rätta uppgifter om sig själva. Anser ni, herr kommissionsledamot, att överföring av uppgifter är förenligt med principerna om ändamål och proportionalitet, som förespråkas av artikel 29-arbetsgruppen?
Vi vill dessutom få tillgång till bedömningar och siffror och få resultaten av de erfarenheter som gjorts i praktiken. Slutligen: anser ni inte att det blir allt mer angeläget att ta itu med frågan om uppgiftsskydd inom ramen för den tredje pelaren genom ett rambeslut? Ett initiativ har föreslagits av Frankrike, Förenade kungariket, Irland och Sverige om ett utkast till rambeslut om uppgiftslagring, och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor arbetar också för närvarande på det. Vi vill veta, herr kommissionsledamot, om ni stöder det? Vilka planer har ni egentligen för uppgiftsskyddet? Vill ni lägga fram era förslag? Vi i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter behöver veta utifrån vilken lagstiftning vi skall arbeta, och vi vore tacksamma om ni kunde ge ett exakt svar på alla dessa frågor. 
Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill använda litet tid denna kväll åt att påminna om den tidigare kommissionen och de saker den lovade göra. Ni kanske minns Frits Bolkesteins skrivelse till den amerikanska ministern, Tom Ridge, om överföring av passageraruppgifter, där han citerade Benjamin Franklin med den välkända frasen: ”De som ger upp sin grundläggande frihet för lite tillfällig trygghet, förtjänar varken frihet eller trygghet”.
Vi vill veta exakt vad som händer med våra medborgares uppgifter. Vid tidigare debatter har överföring av känsliga uppgifter, till exempel om religion eller hälsotillstånd, visat sig vara en oerhört kontroversiell fråga. Frits Bolkestein lovade att ”i väntan på att flygbolagen installerar filter, bör Förenta staterna filtrera uppgifterna och sedan radera dem helt”, vilket tyder på att Förenta staterna har tillgång till uppgifterna, men inte får läsa dem. Har kommissionen sedan dess kontrollerat om Förenta staterna faktiskt följer denna regel, eller litar ni bara på president George W. Bushs ord?
Vad är senaste nytt när det gäller utvecklingen av filtersystem för flygbolag? Förra året ansåg kommissionen att det var på det hela taget onödigt att parlamentet inledde en process, eftersom man skulle kunna börja använda push-systemet inom några månader, och högst sex månader. Hur har det gått?
Amerikanernas intresse för de europeiska medborgarnas personuppgifter kan inte ses separat från deras ansträngningar att inrätta ett globalt dataövervakningssystem. De önskar skapa en profil av så många medborgare som möjligt över hela världen på grundval av deras resvanor och kreditkortsinköp. Den 11 mars 2004 angav kommissionen i sitt svar att den på vissa villkor var villig att hjälpa till att utveckla detta CAPPS II-system och sade att de amerikanska myndigheterna för närvarande ännu inte utför tester med våra passageraruppgifter. Jag vill fråga kommissionen, nu ett år efteråt, om denna situation har ändrats så att de nu testar våra passageraruppgifter? Har ni kontrollerat detta? Vad är senaste nytt om CAPPS II-systemet eller kanske dess efterföljare? Deltar kommissionen nu i utvecklingen av detta system med Förenta staterna? Jag vill gärna ha precisa svar. 
Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, ärade kolleger! Jag är övertygad om att kommissionsledamot Frattini har läst våra frågor och säkert också kommer att besvara dem i kväll. Jag är också övertygad om att han vet att parlamentet står bakom ett balanserat synsätt när brottsbekämpningen möter integritetsfrågan som i detta fall med uppgiftslagring.
Vi har hela dagen diskuterat Lissabonprocessen och hur vi skall bli mer konkurrenskraftiga. Det kan ju inte vara rätt tillfälle att lägga på företag, myndigheter och medborgare gigantiska kostnader som vi inte ens har någon konsekvensbeskrivning för, dvs. inget underlag för. Det förefaller mig vara helt orimligt och ologiskt att ta beslut innan sådant har fastställts, samtidigt som man diskuterar konkurrenskraft och Lissabon.
Det vore orimligt att låta medborgarna betala denna övervakning av dem själva. Jag anser att det alltid måste vara den som begär uppgifterna som betalar. I annat fall kommer storebrorssamhället att gynnas. Dessutom är det inte belagt att detta tillvägagångssätt är nödvändigt, vilket måste vara fallet innan några beslut kan fattas. Om kommissionen kommer med ett förslag, är det logiskt att medlemsstaterna får dra tillbaka sitt.
Jag hoppas och tror att Frattini inser att det är klokt, till och med nödvändigt, att se till att integritetsskyddet för medborgarna i tredje pelaren blir lika bra som det som finns i första pelaren. Jag delar kollegernas synpunkt att det vore intressant att höra hur ni har tänkt hantera detta. 
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! När det gäller frågan om överföring av passageraruppgifter vill jag instämma i de frågetecken och den kritik som mina kolleger från gruppen De gröna och PSE-gruppen har framfört. Själv vill jag koncentrera mitt anförande på frågan om lagring av personuppgifter.
I det förslag som nu ligger på rådets bord finns en mycket tydlig konflikt mellan personlig integritet och respekt för den personliga sfären, å ena sidan, och samhällets behov av övervakning, å andra sidan. Jag anser att detta förslag går alldeles för långt som en integritetskränkning. Det bygger nämligen i praktiken på att människor övervakas utan brottsmisstanke. Det bygger egentligen på någon sorts underliggande misstanke mot alla. Detta står i uppenbar strid med Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, framför allt dess artikel 8 om skydd för privatlivet och familjelivet, sitt hem och sin rätt till korrespondens.
EU-medlemsländerna har skrivit under denna Europarådskonvention med tanken att EU som institution också skall göra det. Menar vi allvar med det, om vi samtidigt kan anta lagstiftning som är ett uppenbart brott mot internationella konventioner? Detta är en trovärdighets- och nyckelfråga som kommissionen måste ta upp.
En annan viktig punkt är den s.k. artikel 29-gruppens bistra kritik mot detta förslag. Det handlar om några av de främsta experter som vi har i unionen när det gäller uppgiftsskydd. Det skulle också vara intressant att höra kommissionen kommentera artikel 29-gruppens kritik på detta område.
Det är i krisen som rättsstaten prövas, och det är i krisen som rättsstaten behövs allra mest för att skydda medborgarna, också mot en ogrundad övervakning från samhället självt. Vi har sett efter terrordåden för några år sedan i Förenta staterna att denna gräns kommer allt närmare när man överträder den. Då är det viktigt att stå upp för rättsstatens grundläggande värden. Då måste också kommissionen och rådet vara redo att debattera denna lagstiftning i tid. Alltför ofta har vi diskuterat dessa frågor, flera gånger utan att få svar, och sedan har det varit för sent. 
Reul (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag är säker på att ingen i denna församling tvekar att instämma i att uppgiftsskydd är en nyckeluppgift. Men det kan inte heller ifrågasättas att det är lika viktigt att prioritera kampen mot brottsligheten, särskilt i dessa dagar. Det är synnerligen svårt att väga uppgiftsskydd mot möjligheterna att bekämpa brottsligheten och jag är mycket öppen för och beredd att diskutera denna fråga. När det gäller utkastet till rapport måste jag emellertid säga att inget definitivt svar ännu har getts på den mycket tydliga fråga som ställdes för flera månader sedan, nämligen om det faktiskt finns något behov av denna rapport. Jag har därför full förståelse för varför alla grupper i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor anser – liksom jag själv definitivt gör – att detta system är absurt.
Vi vill ha ett tydligt svar från kommissionen. Om dessa åtgärder är nödvändiga kan vi diskutera dem. Men om de inte är nödvändiga, vilket jag för närvarande tror är fallet, måste vi göra allt i vår makt för att stoppa dem. Det som oroar mig är att denna process kommer att fortsätta och fortsätta, och att vi i morgon eller övermorgon, eller någon gång i framtiden, kommer att föreläggas ett förslag som vi kommer att börja diskutera och att det inte längre kommer att finnas något sätt att ta sig ur processen även om alla parlamentsledamöter anser att den är missriktad. Jag är därför synnerligen intresserad av att få höra kommissionens syn på detta. Vi har diskuterat Lissabon och vår önskan om mindre reglering, men vi är på god väg att reglera något som är absurt och som ingen vill ha utom de fyra medlemsstater som stödde initiativet.
Vidare förväntar jag mig att kommissionen, eftersom alla grupper i parlamentet är eniga och har uttryckt sin oro över denna fråga, förklarar för parlamentet om, och i så fall vid vilken tidpunkt, den kommer att lägga fram ett förslag och vilka huvudpunkterna i förslaget kommer att vara. Jag vill inte vänta alltför länge innan vi får veta vad vi förväntas gå med på och vem som skall bära kostnaderna. Charlotte Cederschiöld frågade för en kort stund sedan vem som skall stå för räkningen – kommer det att vara allmänheten, företagen eller de som ville ha åtgärderna, nämligen de medlemsstater som står bakom initiativet? Ytterligare frågor kan sedan diskuteras i ett senare skede. 
Frattini,
   . – Herr talman! Kommissionen delar den allmänna oro som medlemsstaterna försöker att hantera genom det planerade rambeslutet om lagring av uppgifter. Rambeslutet är till för att trygga tillgången till vissa uppgifter i samband med elektronisk kommunikation för myndigheter med ansvar för brottsbekämpning i syfte att stödja deras strävan att bekämpa brott, inklusive terrorism och organiserad brottslighet. Det initiativ från Frankrike, Irland, Sverige och Förenade kungariket om lagring av uppgifter som för närvarande diskuteras, lades fram enligt avdelning VI i EU-fördraget.
Kommissionen anser dock att bestämmelserna i lagstiftningsförslaget om harmonisering av kraven på leverantörerna av elektroniska kommunikationstjänster att lagra uppgifter om tillhandahållandet av dessa tjänster, faller under EG-fördraget, särskilt med tanke på gemenskapsrättens befintliga bestämmelser i frågan. Till följd av detta kommer kommissionen i början av våren 2005 att lägga fram ett alternativt förslag om lagring av uppgifter, grundat på artikel 95 i EG-fördraget. Personligen hoppas jag att de fyra medlemsstaterna i fråga kommer att dra tillbaka sitt förslag.
Kommissionen är fullt medveten om de möjliga kostnaderna för införandet av krav på lagring av uppgifter för leverantörerna av elektroniska kommunikationstjänster. Det kommer att göras en konsekvensbedömning för att avgöra omfattningen av de ekonomiska följderna av kravet på lagring av uppgifter.
Kommissionen avser att lägga fram det första omfattande förslaget om ett allmänt uppgiftsskyddsinstrument inom den tredje pelaren under andra halvåret 2005, närmare bestämt i oktober eller november. I det syftet har kommissionen inlett samråd med experter som företräder de relevanta ministerierna och kontrollmyndigheterna för uppgiftsskydd i medlemsstaterna och i Schengenstaterna. 
När det gäller den gemensamma granskningen av överföringen av passageraruppgifter till Förenta staterna, är ett antal frågor om överföringen av passageraruppgifter – så kallade PNR-uppgifter – kopplade till genomförandet av åtaganden från Förenta staternas tull- och gränsskyddsmyndigheters sida. Myndigheterna i Förenta staterna och kommissionen skall gemensamt granska att dessa åtaganden fullgörs. Kommissionen skall göra detta med stöd av företrädare för europeiska brottsbekämpande myndigheter och datatillsynsmän. Den gemensamma granskningen kommer att äga rum under första halvåret i år, med andra ord under det första verksamhetsåret för överenskommelsen med tillhörande åtaganden, vilket inleddes den 28 maj 2004. Granskningen syftar till att skapa en tydlig bild av hur åtagandena fungerar. Jag har för avsikt att informera parlamentet om resultaten av denna gemensamma granskning och om all viktig utveckling i denna fråga.
Som jag redan har nämnt kommer de nationella uppgiftsskyddsmyndigheterna att ingå i den grupp som skall genomföra den gemensamma granskningen under ledning av kommissionen. Detta bör tillåta artikel 29-arbetsgruppen att delta i en fullständig bedömning av genomförandet av åtgärderna. Det gläder mig att berätta att det trots meningsskiljaktigheter om Förenta staternas PNR-paket finns ett utmärkt samarbete mellan artikel 29-arbetsgruppen och kommissionen om genomförandet av detta paket.
Angående passageraruppgifter, och som ett bra exempel på samarbetet mellan artikel 29-arbetsgruppen och kommissionen, har arbetsgruppen tagit fram ett meddelande som flygbolag och resebyråer använder för att informera flygpassagerarna om att personliga uppgifter överlämnas till Förenta staternas tull- och gränsskyddsmyndigheter i syfte att förebygga och bekämpa terrorism och annan allvarlig brottslighet.
Enligt den information vi har mottagit från Förenta staterna har ännu inga passageraruppgifter överförts till tredjeland. Denna fråga kommer utan tvekan att diskuteras under den gemensamma granskning som kommer att äga rum inom kort.
Angående systemet ”säkert flyg” och CAPPS II: Förenta staternas myndigheter för transportsäkerhet har övergett sitt kontroversiella datorstödda system för förhandskontroll av passagerare – också känt som CAPPS II – som skall ersättas av ett nytt system som kallas ”säkert flyg”. Detta system kommer att använda passageraruppgifter för att i förväg kontrollera passagerare på inrikesflyg i Förenta staterna mot en terroristbevakningslista, med syftet att underlätta identifieringen av potentiella terrorister. I motsats till CAPPS II så är ”säkert flyg” för närvarande begränsat till inrikesflyg i Förenta staterna, vilket gör det mindre problematiskt än CAPPS II ur en ny uppgiftsskyddssynvinkel. ”Säkert flyg” befinner sig bara i teststadiet. Därför har det för ögonblicket inte planerats några förhandlingar. Detta är en fråga som bör övervakas väldigt noggrant.
Angående EU:s allmänna politiska PNR-plan: kommissionen offentliggjorde ett meddelande i december 2003 om EU:s allmänna politik för passageraruppgifter, som förordar ett övergripande och väl avvägt tillvägagångssätt. Kommissionen påpekade i meddelandet att den kommer att fullfölja sin uppgift med andra tredjeländer som efterfrågar passageraruppgifter. Kommissionen har inlett diskussioner med Kanada och Australien. När det gäller Kanada kommer vi snart att uppmana parlamentet att avge ett yttrande om ett förslag till rapport från kommissionen samt om ett medföljande internationellt avtal. Diskussionerna med Australien har också kommit långt. I båda fallen har artikel 29-arbetsgruppen ställt sig positiv. Som ni ser används den strategi för kommissionen som lades fram i meddelandet från december 2003 i praktiken. 
Slutligen inrättade Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO) en undersökningsgrupp för tillgång till passageraruppgifter i juni 2004 på initiativ av ett flertal stater inom organisationen. Dessa krävde att harmoniserade principer skulle utvecklas under övervakning av ICAO. För närvarande förbereds riktlinjerna. Europeiska kommissionen och flera EU-medlemsstater deltar aktivt i undersökningsgruppens arbete. Jag kommer att hålla er väl informerade om den fortsatta utvecklingen inom det programmet. 
Coelho,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, kommissionsledamot Frattini! Jag välkomnar ert svar om uppgiftsskyddet och kommissionens initiativ. Liksom ni hoppas jag att de fyra medlemsstaterna kommer att dra tillbaka sina initiativ.
När det gäller PNR är det en fråga som har bekymrat parlamentet i två år. Som ni vet, kommissionsledamot Frattini, är det inte behovet av samarbete på gemenskapsnivå och transatlantisk nivå som det är frågan om här. Vad vi vill framhäva är behovet av att upprätthålla balans mellan medborgarnas säkerhet och deras frihet och rättigheter, och vi vill betona vår ståndpunkt att uppgiftsöverföring får äga rum endast om tredjelandet i fråga kan garantera en tillräcklig skyddsnivå. Det är också absolut avgörande att en rättslig och säker ram inrättas om överföringen av PNR. Vi förespråkar ett ”push-system” kompletterat med lämpliga filter och vill se nödvändiga garantier i fråga om uppgifternas korrekthet, säkerhet och övervakning. Vidare måste principen om ömsesidighet gälla för allt informationsutbyte med de amerikanska myndigheterna och med myndigheter i andra tredjeländer.
Vi välkomnar era kommentarer om deltagande av artikel 29-gruppen och om att ni är redo att fortsätta att ge parlamentet all information i detta ärende. Vi hoppas verkligen att de pågående förhandlingarna med Kanada och Australien skall sätta standarden för andra, efterföljande länder, särskilt Förenta staterna.
I det svar som ni gav nämnde ni inte frågan om chips i pass. Vi har förstått att Förenta staterna planerar att införa ett icke-krypterat chips som möjliggör fjärrläsning, och detta är ytterligare ett problem när vi ger oss in i globala samtal om överföring av uppgifter mellan EU och Förenta staterna. 
Kreissl-Dörfler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionsledamot Frattini för att han meddelat oss att kommissionen kommer att föreslå ett eget initiativ. Jag har ett antal frågor om lagring av uppgifter i telekommunikationsnätverk som jag hoppas att ert förslag kommer att ge svar på.
Min första fråga gäller kostnaderna eftersom långsiktig uppgiftslagring innebär en stor ekonomisk börda, särskilt för små telekombolag. I det förslag som rådet och de fyra medlemsstaterna lagt fram nämns inget om ersättningen. Vem skall betala för åtgärderna och hur ser kostnadsnyttoförhållandet ut? Helt klart betyder längre lagringstider inte ökad trygghet för medborgarna.
Dataskyddsexperter och även brottsbekämpande myndigheter, såsom den tyska federala kriminalpolisen, har uttryckt tvivel om huruvida det finns behov av de åtgärder som anges i rådets beslut. Den tyska förbundsdagen har till och med meddelat att den motsätter sig minimiperioden för lagring av trafikuppgifter, och har uppmanat förbundsregeringen att dra tillbaka sitt stöd för förslaget. Hur kan vi tro att vi skall kunna uppnå större säkerhet, om terrorister och de som ägnar sig åt organiserad brottslighet fortfarande har alternativ som är öppna och inte täcks av förslaget? Vilka åtgärder kommer att vidtas i fråga om Internetcaféer, linjer med enhetstaxa, telefonkiosker och samtal via telefonoperatörer som är baserade utomlands, och vem kommer att övervaka och lagra alla dessa uppgifter? Uppgiftsskydd är en annan synnerligen viktig fråga när det gäller överföring av uppgifter till tredje part.
Det är också helt klart att vad vi behöver är effektiv säkerhet, och mer av den. Ingen är emot att man bekämpar internationell terrorism eller organiserad brottslighet, men vi har absolut inget behov av onödig övervakning.
Jag hoppas att ert förslag kommer att ge svar på alla dessa frågor. Det är uppenbart att även om det är bra att genomföra kontroller är det, vilket vi är fast övertygade om, ännu bättre om folk har förtroende för dem. På det sätt som de fyra medlemsstaternas förslag är utformat kommer det inte att skapa förtroende hos allmänheten. 
In 't Veld,
   . – Herr talman, kommissionsledamot Frattini! Det gläder mig att höra att denna nya kommission kommer att rätta till ett antal misstag som gjordes av dess företrädare. Det är viktigt, eftersom mitt land, Nederländerna, om några månader kommer att folkomrösta om konstitutionen. Jag skulle då vilja kunna se skeptikerna i den nederländska befolkningen i ögonen och säga till dem att denna konstitution, dessa konstitutionella rättigheter och skyddet av personuppgifter verkligen är allvarligt menat och inte bara tomma ord.
Först skulle jag vilja tala om skydd av personuppgifter, vilket är en fråga av allmänt intresse. Ni sade att ni personligen är emot det förslag som lagts fram av de fyra medlemsstaterna. Jag skulle vilja höra vad detta innebär i institutionella termer.
När det gäller överföringen av passageraruppgifter, PNR-uppgifter, finns det ett betänkande som min företrädare Johanna Boogerd-Quaak arbetade mycket hårt med. Kommer den gemensamma granskning som ni nämnde för en stund sedan, även att fastslå hur många attacker som har föregripits och hur många brottslingar som har arresterats? Det är i slutändan vad allt detta handlar om.
För det andra konstaterade ni att informationen redan nu delas ut till passagerarna. Men vad hände med skyldigheten att be om ett uttryckligt tillstånd innan deras uppgifter överförs?
Avslutningsvis skulle jag vilja fråga er vilka steg kommissionen hittills har tagit för att införa ”push”-systemet. 
Lichtenberger,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Era svar lämnar många frågor obesvarade och väcker nya. Jag kan säga till er att Europeiska unionens medborgare är långt ifrån nöjda med denna förordning, och det finns en hel del människor som inte längre har lust att flyga till Förenta staterna, eftersom de inte tycker om att bli behandlade som brottslingar. Dessa åsikter är nu allmänt spridda bland allmänheten och kan därför inte ignoreras.
Jag skulle vilja ställa ett antal följdfrågor till de svar ni gav oss. Ni sade att en granskning nu skall genomföras efter ett år och att Europaparlamentet kommer att informeras om dess resultat. Skall jag då dra slutsatsen att ni ännu inte kan berätta för oss vad som kommer att hända under tiden med uppgifter som samlas in i år? Skall jag anta att ni inte kan ge oss någon information om hur dessa uppgifter för närvarande lagras, används och filtreras, eller att ni inte vill göra det? Låt mig informera kommissionsledamoten om att detta blir ett stort problem när det gäller att kommunicera med allmänheten.
Detta föranleder min fråga om vilken strategi som tillämpas i fråga om skydd av personuppgifter, eftersom det är någonting som allmänheten i Europeiska unionen anser vara mycket viktigt. Vad människor vill ha är information, herr kommissionsledamot, och därför bör ni vara öppna i era mellanhavanden med denna kammare. 
Mastenbroek (PSE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Frattini! Det är alltid trevligt att se er. Jag skulle först vilja säga något om förfarandet och sedan gå vidare till innehållet. Förfarandet är mycket vagt. Vi i denna kammare har blivit ombedda att bedöma ett förslag som tekniskt sätt ännu inte existerar. Visserligen har rådet lagt fram ett förslag om lagring av trafikuppgifter, men det håller fortfarande på att formuleras och det är inte klart vad förslaget slutligen kommer att innehålla.
I den första pelaren har det redan beslutats om ett förbud mot uppgiftslagring och det står helt klart att vissa regeringar har lagt fram det här förslaget endast för att de inte kan få det godkänt i sina egna parlament. Detta är hur rådet utnyttjar den demokratiska luckan i Europeiska unionen, eftersom denna kammare, som ni säkert vet, endast har en rådgivande roll i detta sammanhang. Jag hörde för en stund sedan att ni är överens med oss, eller det är i alla fall vad jag slöt mig till från det ni sade. Jag skulle dock ännu en gång vilja säga att Europeiska unionen inte är utformat för att skönmåla misslyckade nationella förslag.
När det gäller innehållet, är det upp till denna kammare att bestämma om det slutliga förslaget är proportionellt. Vi måste bedöma hur proportionell denna inskränkning av meddelarskyddet är utifrån hur mycket inskränkningen behövs. Hur kan vi bedöma ett förslags proportionalitet om dess innehåll fortfarande är oklart och dess nödvändighet aldrig har bevisats?
Ni sade alldeles nyss att om kommissionen skulle lägga fram ett förslag om detta, så skulle ni bedöma de ekonomiska konsekvenserna av ett sådant förslag. Det går, i ärlighetens namn, lite för fort för min smak. Jag skulle först vilja se motiven för ett sådant förslag. Med andra ord, varför är det nödvändigt? Det har aldrig bevisats att det är nödvändigt. Nederländsk forskning har, om något, visat det omvända. Den nederländska regeringen höll denna forskning hemlig, men vår lag om regeringens skyldighet att informera allmänheten tvingade dem slutligen att säga som det var.
Jag skulle nu vilja mer allmänt kommentera terrorismen. När jag står här så känner jag mig inte speciellt väl till mods, eftersom jag har en känsla av att jag ger upp kampen mot terrorismen. Jag anser att det är en viktig kamp och jag anser även att det är en skandal att Europeiska rådet försätter denna kammare i en sådan ställning att vi måste slå till bromsarna när det gäller förslag om att bekämpa terrorismen. Att göra det är att utnyttja vår ställning. Jag skulle vilja diskutera vad vi bör samordna på europeisk nivå och jag skulle vilja göra det på ett demokratiskt sätt. 
Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar alla ledamöter som har yttrat sig. Min första synpunkt är att kommissionen försöker förena två viktiga europeiska värderingar, människors rätt till säkerhet och deras rätt till skydd av sina friheter och grundläggande rättigheter. Jag anser inte att dessa två grundläggande krav motsäger varandra. Vi i kommissionen kommer att anstränga oss för att visa att det är möjligt med förslag som ger större säkerhet och större frihet, dvs. ett mer omfattande skydd av den grundläggande rätten till skydd av personuppgifter.
Jag nämnde ett uppgiftsskyddsinitiativ under den tredje pelaren. Kommissionen kommer självklart att grunda det på artikel 8 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Jag kan kortfattat ge Europaparlamentet en försmak av några av de principerna: principen om att behandlade uppgifter måste användas öppet och endast för specificerade syften, principen om att den berörda partens medgivande fordras, principen om att den rättsliga grunden först måste bestämmas och därför inte kan förbli oviss, och till sist principen att det krävs en oberoende tillsynsmyndighet.
Detta är riktlinjer som kommer att göra det möjligt för kommissionen att i slutet av året lägga fram ett förslag under den tredje pelaren om att börja bygga upp en ny generation av garantier. Fler garantier behövs som kan ta hänsyn till den tid vi lever i och de tekniska förändringar som sker.
När det gäller de fyra medlemsstaternas initiativ avseende den första pelaren har jag nämnt vår avsikt att formulera ett alternativt förslag, eftersom jag är övertygad om att den rättsliga grund som dessa medlemsstater utgått från är fel. Därför har jag även sagt att jag kommer att försöka övertala dem att dra tillbaka sitt förslag.
Angående frågan om biometrisk information på resehandlingar, speciellt pass, är jag säker på att det behövs bestämmelser för att kryptera de känsligaste uppgifterna, till exempel fingeravtryck. Denna princip ingår i de handlingar och initiativ som kommissionen håller på att utveckla.
När det slutligen gäller den gemensamma granskningen kan jag inte förutse resultaten av det enkla skälet att den gemensamma granskningen ännu inte är färdig. Jag har själv inte fått någon rapport om resultatet av undersökningen, men jag kan bekräfta att jag kommer att informera Europaparlamentet om det så fort som möjligt – förmodligen inom ett par veckor, och inte senare än en och en halv månad från i dag.
Det sista ämnet är ”push”-systemet. Vi arbetar på att övertyga så många icke-medlemsstater som möjligt om att godkänna ett sådant system, som jag anser vara det bästa. Ni vet säkert att under våra samtal har Kanada gått med på att börja tillämpa ett ”push”-system, och jag hyser visst hopp om att Förenta staterna också, med hjälp av lite övertalning, kommer att inse att detta är det bästa systemet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i april. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är betänkande (A6-0049/2005) av Margrete Auken för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om finansiering av Natura 2000. 
Auken (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Först och främst vill jag tacka alla ledamöter i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet för deras konstruktiva samarbete. Direkt efter omröstningen i måndags tänkte jag att betänkandet kanske hade kommit att likna en julgran hos ett nygift par som för första gången kombinerar sina jultraditioner. Efter en mer noggrann undersökning så kunde jag dock tydligt se att granen inte bara var dekorerad utan även håller fast vid ett konsekvent tema.
För det första har det nu blivit klart att Natura 2000 kommer att finansieras. Beloppet är inte förhandlingsbart. Vi har internationella åtaganden och naturen kommer att behöva hjälp inom överskådlig framtid. Europeiska miljöbyrån i Köpenhamn har gång på gång uppmärksammat den alarmerande situationen och vi måste vända trenden. Att ta upp kommissionens egna minimibelopp på 21,35 miljarder euro för 2007–2013 i rapporten är följaktligen bara ett sätt att konstatera faktum, eftersom beloppet inte är uppe till diskussion. Vi vet endast att saker och ting helt enkelt kommer att bli dyrare från dag till dag om vi inte genast gör någonting. I Polen har jag sett hur enorma danska och amerikanska grisfarmar breder ut sig över ett vackert och sårbart landskap utan hänsyn till den biologiska mångfalden. I Danmark lägger många jordbrukare beslag på utsläppsrättigheter inom Natura 2000-områden. Tack vare det kommer de att kunna tjäna en bra slant när regeringen sedan vill köpa tillbaka dem. Denna typ av beteende måste stoppas.
Vad som faktiskt är förhandlingsbart är hur finansieringen skall ordnas. I detta avseende är det tillfredsställande att utskottet är enat i uppfattningen att Natura 2000 inte enbart bör införlivas i politiken för landsbygdsutveckling, utan även inom en bredare ram. Precis som kommissionen har konstaterat måste Natura 2000 införlivas i all EU-politik. Utskottet har dock varit ännu mer realistiskt än kommissionen. Vi nämner miljöhänsyn i allmänhet och inte bara Natura 2000 och vi vet att målet inte kan nås utan att belopp i dessa fonder öronmärks och villkor införs. Fram till i dag har vi sett få tecken på miljöhänsyn, trots att det redan är möjligt att integrera dem i fonderna. Tvärtom motarbetar fonderna ofta landsbygden. Men om hänsyn till landsbygden integreras med sättet som fonderna används på, så kommer jordbrukarna att vara intresserade av miljö och miljövänligt jordbruk och annan produktion i de berörda områdena, och samtidigt tjäna dubbelt så mycket. Jag är övertygad om att detta kommer att öka känslan för den rikedom som biologisk mångfald representerar – bland annat i ekonomiska termer, vilket kommissionen dessutom så riktigt har påpekat.
Det finns små områden som inte kan hjälpas via fonder. För dessa måste vi använda den särskilda fonden Life+, som också är utformad för att garantera att ledning och andra organisatoriska uppgifter utförs. Mer än en gång betonar vi behovet av att framför allt fonden för landsbygdens utveckling – med andra ord den andra pelaren i den gemensamma jordbrukspolitiken – förstärks kraftigt om uppgiften skall kunna utförs på ett försvarbart sätt och i harmoni med dem som skall genomföra den. Naturligtvis kan vi be om mer pengar i budgeten för detta ändamål, men det är mer relevant och realistiskt att en betydande del av pengarna kommer från den första pelaren i den gemensamma jordbrukspolitiken, där huvuddelen av EU:s finansiering har avsatts. Vi får dock inte glömma att en betydande del av beloppet måste komma från medlemsstaterna. Det är de som berörs och jag anser att det är viktigt att betona att medlemsstaterna själva har en skyldighet och att detta inte är någonting som skall finansieras enbart av Europeiska unionen. Det vore trots allt skrämmande om vi utvidgade idén om bidragens eviga existens – som vi alla känner väl till från jordbrukspolitiken, där medlemsstaternas åsikt nu är den att praktiskt taget allting bör betalas av gemenskapen. Nej, de måste själva betala för detta. Medfinansiering från Europeiska unionen är framförallt en viktig hjälpande hand, och vi räknar i vilket fall som helst med att hälften kommer att täckas av EU:s budgetar och därmed först och främst via fonderna.
Europaparlamentet måste nu lita på att både kommissionen och medlemsstaterna uppfyller sina skyldigheter, lyssnar till Europaparlamentet och införlivar Natura 2000 i all relevant politik. Regeringscheferna förband sig att göra just detta i Göteborg och vid olika tillfällen därefter, och det är någonting som de är skyldiga både EU:s medborgare och våra efterkommande. 
Brepoels (PPE-DE ).
   – Herr talman! Innan vi startar den här debatten så skulle jag kort vilja fråga, självklart utan önskan att förringa kommissionsledamot Frattinis kvaliteter, ifall ni vet varför kommissionsledamoten med ansvar för miljö inte är här i dag för att delta i denna mycket viktiga debatt om Natura 2000. Jag kan enbart beklaga detta och finner det oacceptabelt. 
Talmannen.
   – Tyvärr lade jag märke till er för sent under den tidigare debatten, fru Brepoels.
Eftersom ni står som nästa namn på talarlistan, herr kommissionsledamot, så kan ni, om ni så önskar, besvara Frederika Brepoels fråga nu. 
Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag ber min ärade kollega om ursäkt, men jag kan endast säga att den ansvarige kommissionsledamoten, Stavros Dimas, informerade mig i dag om att han inte kunde vara närvarande i kammaren på grund av personliga åtaganden. Självklart vet jag inte exakt vilka dessa hans åtaganden var, men jag gick gärna med på att ta hans plats. I vilket fall som helst utformades det anförande som jag skall hålla inför denna kammare av hans kansli och hans generaldirektorat, och det stämmer fullständigt överens med vad Stavros Dimas själv anser. 
De åtaganden som stats- och regeringscheferna gjorde i Göteborg för att hejda förlusten av biologisk mångfald innan 2010, räknas som en av huvudpunkterna för EU:s strategi för en hållbar utveckling. Natur och biologisk mångfald hör till huvudprioriteringarna för åtgärderna. Ett lyckat införande av Natura 2000-nätverket kommer att bli hörnstenen i EU:s arbete. Därför är en av de främsta prioriteringarna att se till att Natura 2000 blir rätt finansierat. Det var mot denna bakgrund som kommissionen den 15 juli 2004 antog sitt meddelande om finansieringen av Natura 2000. I meddelandet beaktade man alla möjliga alternativ, inklusive skapandet av en separat fond, och kom till slutsatsen att det mest effektiva tillvägagångssättet skulle vara att integrera finansieringen av Natura 2000 i gemenskapens befintliga finansiella instrument.
De nya strukturfondsreglerna, som nu diskuteras i rådet, styr finansieringen av Natura 2000 och innefattar också mekanismer för hur kommissionen skall leda och kontrollera de program som medlemsstaterna lägger fram. Kommissionen är medveten om parlamentets oro för vilken prioritetsordning medlemsstaterna kommer att ge Natura 2000 när det ställs mot konkurrerande krav i begränsade budgetar. Det argumenteras för bättre garantier och öronmärkning av bidragen. Kommissionen kan inte stödja så stränga metoder. Det är omöjligt att i det här stadiet ge några exakta indikationer på vilka summor som kommer att satsas årligen på att medfinansiera Natura-områden från 2007 och framåt.
Medlemsstaternas behov kommer förmodligen att vara väldigt olika. Därför kommer det i enlighet med subsidiaritetsprincipen att vara upp till varje medlemsstat att bestämma vilka krav den har på sitt Natura 2000-nätverk när det gäller att skapa nationella program för olika regler för finansiering. Kommissionen har dock föreslagit ett fall av öronmärkning som kommer att stödja den andra prioriteringen av Natura 2000 med reglering av markförvaltning och landsbygdsutveckling. Detta förutsätter att medlemsstaterna avsätter minst 25 procent av de totala medlen till denna prioritering, vilket betyder att minst 22,75 miljarder euro kommer att vara tillgängliga för markförvaltning under perioden 2007–2013. För att garantera denna summa kommer Europaparlamentets stöd att vara oumbärligt.
För att förbereda sina program för strukturfonder och för landsbygdsutvecklingsfonder, kommer medlemsstaterna att vara tvungna att ta fasta på de prioriteringar som bestäms av de strategiska riktlinjer som kommissionen kommer att lägga fram efter godkännandet av bestämmelserna för finansieringen. Eftersom Natura 2000 tydligt har framhållits i ett förslag för struktur- och landsbygdsutvecklingsfonder, så kommer Natura 2000 att slås fast som en prioritet för gemenskapen i de strategiska riktlinjerna för den relevanta fonden. 
Evans, Jillian (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag anser att Margrete Aukens betänkande sänder en väldigt stark signal till kommissionen om att en riktig finansiering av nätverket för Natura 2000 är högt prioriterat även av parlamentet. Det gläder mig att huvudpunkterna i yttrandet från utskottet för regional utveckling har tagits med i betänkandet.
Strukturfonderna måste bli en del av finansieringssystemet för Natura 2000, men det måste också finnas ett tydligt åtagande att pengarna används för särskilda fastslagna mål, med andra ord att pengarna är öronmärkta, och att dessa pengar endast frigörs på villkor att medlemsstaterna har nationella finansieringsplaner för Natura 2000.
Vägen framåt är att integrera miljötänkandet i allt politiskt arbete på EU-nivå. Jag välkomnar kommissionens integrerade tillvägagångssätt. En av de viktigaste egenskaperna hos Natura 2000 är att det återspeglar detta integrerade tillvägagångssätt. Det sätter folk i processens centrum, och särskilt folk som bor och arbetar på landsbygden. Förutom att det syftar till att stoppa försvagningen av den biologiska mångfalden i Europa, så skapar och bevarar Natura 2000 arbetstillfällen, stöder jordbruk, skogsbruk och landsbygdsutveckling och skapar möjligheter för turism och utbildning. Men sanningen är den att ett stöd från strukturfonderna eller budgeten för landsbygdsutveckling inte kommer att räcka till för att ensamt finansiera Natura 2000. Det måste därför gå hand i hand med Life+ och en särskilt avsatt fond.
Vår huvudsakliga strävan är att ha effektiva finansieringsmöjligheter för att se till att detta ambitiösa program för att rädda och stödja Europas naturliga arv faktiskt lyckas. 
Olajos,
   . – Natura 2000 är ett miljönätverk för att skydda bestämda livsmiljöer, djur och växtarter av gemenskapsbetydelse. Europaparlamentet är skyldigt EU:s medborgare att hejda utarmningen av den biologiska mångfalden i Europa. Men för att nå detta mål behövs det pengar, som med vilket storskaligt företag som helst. Samtliga medlemsstater, rådet och kommissionen var eniga när de utarbetade direktivet om skydd av vilda fåglar och livsmiljöer. Lika enhälligt var vårt beslut att bygga upp ett EU-nätverk för miljöskydd. Låt oss därför nu sätta igång med att genomföra beslutet och dessutom skapa konkreta förutsättningar för det med våra gemensamma resurser!
I folkpartiet och i utskottet för miljö välkomnade vi med glädje Europeiska kommissionens rekommendation om ekonomiskt stöd för Natura 2000-nätverket. Den integrerade strategin skulle i detta fall finansieras av den regionala utvecklingsfonden, strukturfonderna och även den kompletterande Life+, oavsett hur det nu skulle genomföras. Det kan vara genomförbart, såtillvida att 1. De fonder som just nämnts skulle hantera miljöskyddsmål som en verklig prioritet, 2. Lämpliga garantier skulle byggas in i bestämmelserna för de olika finansiella instrumenten, 3. På grund av det större antalet uppgifter skulle dessa fonder tilldelas extra pengar. Därför utgår vi ifrån att de enskilda medlemsstaterna kommer att delta på lämpligt sätt i finansieringen av detta och att risken för att slås ut av andra, ekonomiskt konkurrenskraftigare projekt inte kommer att hota program som är inriktade på att skydda den biologiska mångfalden.
Kommissionens svar på våra frågor har dock stärkt våra tvivel på effektiviteten i den integrerade strategin. På grund av det anser gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att vi måste se över denna finansieringslösning och överväga ett finansiellt instrument skapat specifikt för detta ändamål. Jag skulle vilja tacka Margaret Auken för hennes arbete, som resulterat i ett grundligt och kunnigt betänkande och för att hon gett oss sitt fulla stöd. Våra rekommendationer till kompromissändringsförslag bevisar att med gemensamma intressen rör sig varje partigrupp och expertutskott i samma riktning. 
Hegyi,
   . – Herr talman! Den ungerska riksdagen presenterade nyligen en skulptur som döpts till “Det återupptäckta Europa” som en gåva till Europaparlamentet. Denna skulptur påminner oss återigen om att Europa inte bara är en kontinent eller en politisk eller ekonomisk enhet, utan också en imaginär människa. Europa behöver inte bara konkurrens, utveckling och infrastruktur, utan som vilken kvinna som helst, behöver hon också vård för att behålla sin skönhet och sina naturliga tillgångar. Många naturtillgångar såsom sjöar, floder, skogar och åkrar har redan förstörts av industri, stadsplanering och intensivt jordbruk. Nu är det verkligen vår sista chans att rädda de kvarvarande naturområdena i våra medlemsstater. Därför välkomnar den socialdemokratiska gruppen kommissionens initiativ till Natura 2000 utan någon som helst tvekan. Vi välkomnar också varje vidare steg till att förstärka programmet. Vi har rådfrågat många icke-statliga miljöorganisationer i Bryssel och hemma och har byggt in deras förslag i våra ändringsförslag. Natura 2000 kan bara fungera med aktivt stöd av lokala organisationer, icke-statliga organisationer och lekmän – män och kvinnor, unga och gamla, som bara tycker om naturens skönhet utan att utrycka någon politisk åsikt. Socialdemokratiska gruppen är angelägen om att alla EU-medborgare skall ges tillgång till en ren naturmiljö.
Enligt kommissionens ursprungliga meddelande skulle 6,1 miljarder euro om året avsättas för projektet. Vi ansåg att detta var ett modigt och uppmuntrande steg. Senare fick vi höra att medfinansieringen skulle göra att medlemsstaterna måste täcka halva den summan. För nya medlemsstater som mitt hemland, Ungern, är det inte lätt att säkra medel, men vi är skyldiga att göra vårt bästa för att rädda våra unika och orörda naturområden. Minst halva summan måste dock garanteras av EU, och jag har därför lagt fram ett ändringsförslag för att se till att åtminstone en lägsta summa på 3,05 miljarder euro om året, eller 25,35 miljarder euro mellan 2006 och 2013, garanteras av kommissionen.
I måndags kväll stöddes ändringsförslaget enhälligt av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Det är väldigt synd att PPE-DE-gruppen har ändrat sig ännu en gång och vill ta bort hänvisningen till en konkret summa i betänkandet. Jag är väldigt besviken på den inställningen. Utan pengar kan vi berätta sagor i tusen och en natt utan att ett enda träd eller en kvadratmeter sjö räddas från förstörelse.
Den socialdemokratiska gruppen håller sig till en rak linje och vi ändrar inte vår ståndpunkt från den ena dagen till den andra. Vi stöder betänkandet i den form det godkändes av miljöutskottet, och vi ber de andra grupperna att också säga nej till dem som börjar försöka skära ned budgeten för naturen och för framtiden för Europas miljötillgångar. Morgondagens röstlista kommer att tala för sig själv. 
Ries,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Även jag tycker att det är beklagligt att kommissionsledamot Dimas inte är här men jag vill tacka kommissionsledamot Frattini för att han har gått med på att närvara vid en debatt som egentligen inte tillhör hans ansvarsområde.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt och som talesman för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa innerligt gratulera vår föredragande Margrete Auken till kvaliteten på betänkandet och också till hennes ihärdighet i försvaret av våra gemensamma mål.
Morgondagens omröstning är, som ni säkert alla förstår, avgörande. Natura 2000 är det viktigaste verktyget för att skydda den biologiska mångfalden och hotade arter i EU. Trots att det går långsamt i vissa medlemsstater har lokala förvaltningar och aktörer satt igång med arbetet. I dag omfattar Natura 2000 mer än 18 000 områden, 64 miljoner hektar och nära 15 procent av Europas landområde.
När det gäller finansieringen, ja, vi måste garantera att finansieringen, att medfinansieringen av Natura 2000, blir genomförbar genom att liksom kommissionen föreslår använda befintliga sektoriella finansieringsinstrument: Landsbygdsutvecklingsfonden inom ramen för GJP och strukturfonderna. Det integrerade tillvägagångssättet är förvisso det mest logiska och vi måste följa logiken fullt ut och se till att det blir obligatoriskt att ta med Natura 2000 i fonderna i fråga. Huvudkritiken som aktörerna på fältet riktar mot er, herr kommissionsledamot, och som stöds av inte färre än 15 medlemsstater samt Europaparlamentet, handlar också om detta. Eftersom Natura 2000 per definition är ett konkret exempel på lokala styrelseformer är det uppenbart att om kommunfullmäktigeledamöter och lokala tjänstemän inte har skyldighet att tydligt främja bevarandet av livsmiljöer och arter i särskilda områden så kommer pengarna att användas till helt andra saker som till exempel vägbyggen eller till att genomföra sociala eller ekonomiska utvecklingsprojekt. Detta är vad som står i den viktiga punkt 8 i vår resolution som har gruppens starka stöd.
Slutligen stöder vi också punkt fem där kommissionen uppmanas att förbinda sig att ändra det nya finansieringsinstrumentet Life + för att ta med en särskild punkt för “bevarandet av naturresurser” och också för att garantera ett minimibelopp för Natura 2000 i nästa budgetplan. Beloppet måste liksom när det gäller andra av EU:s politikområden ligga i linje med våra ambitioner. Ambitioner som är tydliga, nämligen att vi alla skall bemöda oss om att skydda miljön.
Herr talman! Jag har en ordningsfråga att ta upp som har att göra med den franska översättningen och det är viktigt inför morgondagens omröstning i plenarsammanträdet. Om jag inte misstar mig, och det tror jag inte att jag gör, är den franska översättningen ofullständig. Jag talar om punkt 5 som liksom jag just sade är en central punkt eftersom den tar upp finansieringen och finansieringsnivån. Jag tror att den engelska översättningen, vilken är den andra texten som jag har här, nämner detta därför att den är sju rader längre än den franska översättningen och de sju raderna hänvisar särskilt till vad jag just har talat om, framför allt omnämns det föreslagna minimibeloppet på 21,35 miljarder euro. Därför anser jag att vi måste påpeka att sju rader fattas i slutet av den franska texten i morgon. Vi måste också få veta vilken språkversion som är originalversionen. 
Talmannen.
   – Tack så mycket för att ni påpekade detta fru Ries. Er kommentar har noterats och vi kommer att se till att den franska versionen också blir fullständig. 
Isler Béguin,
   . – Herr talman, kommissionsledamot! Även jag vill börja med att gratulera Margrete Auken till ett utmärkt betänkande som tar upp de frågor som Natura 2000 verkligen handlar om. Däremot är jag tämligen förbluffad över den text som ni, herr kommissionsledamot, läste upp för oss och där kommissionens ståndpunkt läggs fram. Men det är ingenting jag förebrår er för. Jag har faktiskt fått intrycket att Stavros Dimas har sänt er till frontlinjen medan han tvår sina händer, därför att när allt kommer omkring så har vi inte fått reda på något nytt utöver det kommissionsledamoten meddelade oss för två veckor sedan.
Ämnet för vår diskussion och för Margrete Aukens betänkande är finansieringen av Natura 2000. Enligt er redogörelse har kommissionen emellertid återigen underlåtit att fastställa att man kommer att garantera finansieringen av Natura 2000 i sju år. Vår ledamotskollega gör rätt i att fråga om siffran. Detta är inga fantasisiffror framtagna av enskilda organisationer som kan ha tagit sig vissa friheter. Nej, den här siffran kommer från kommissionen som har uppskattat kostnaden av förvaltningen av Natura 2000 till åtminstone 6,1 miljarder per år. Jag förstår verkligen inte varför ni inte kan försäkra Europaparlamentet om att kommissionen helt och fullt garanterar tre miljarder per år av EU-medel. Det förslag ni lägger fram garanterar inte detta. Således har vi inte kommit längre i dag än för två veckor sedan och vi skulle vilja få ett svar från kommissionen. 
Booth,
   – Herr talman! Innan jag ger mig på själva frågan om Natura 2000 vill jag protestera mot att utskottet för regional utveckling i all hast tvingades in till ett krismöte i detta ämne i måndags kväll. Det fanns mycket litet tid för överläggningar. Man sade till oss att det skulle bli ett enormt utlägg på 6 miljarder euro, och nu säger kommissionsledamoten att minst 22,75 miljarder euro skall göras tillgängliga för perioden 2006–2013. Det fanns dessutom bara en översättning tillgänglig, den engelska. Jag blev besviken över att utskottet för regional utveckling röstade för betänkandet, men detta skedde inte enhälligt, vilket Gyula Hegyi påstod, utan jag och flera andra röstade emot det.
Detta är ett perfekt exempel på parlamentets ofta övermodiga sätt att hantera sitt arbete, och detta är väldigt allvarligt med tanke på de stora effekter som EU har på folks dagliga liv.
Natura 2000 är ett typexempel på detta. Även om vi alla inser att miljön är väldigt viktig, måste människornas uppehälle vara det som prioriteras. Natura 2000 har negativa effekter i detta avseende. Låt mig ge ett bra exempel från Tjeckien, där ett område har utsetts till att skapa gynnsamma livsmiljöer för rapphöns och vaktlar och för att minska erosionen av jorden och urlakningen av näringsämnena. Mina tjeckiska kolleger har berättat för mig att detta har varit väldigt bra för vaktlarna, men katastrofalt för människorna som bor och arbetar där! Även i Förenade kungariket har kalkhedar, torra mossmarker och buskhäckar förstörts i EU-standardiseringens namn.
Livsmiljödirektivet, som Natura 2000 härstammar från, syftar till att skapa gemensamma ramar för skydd av naturen som om naturen var ett ämne för akademiska teorier. Naturen kan per definition inte standardiseras och det kan inte heller riktiga människoliv, vilket är orsaken till att UKIP motsätter sig EU:s döda hand vart än den sträcker sig. 
Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Jag nämnde i mitt anförande utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, där jag är ledamot. Det utskottet röstade enhälligt för betänkandet. Jag nämnde aldrig utskottet för regional utveckling, så jag misstog mig inte.
Bielan,
   . –  Tack så mycket herr talman! Mina damer och herrar! Det kan inte råda någon tvekan om att Natura 2000-programmet är en hörnsten i EU:s ansträngningar för att skydda den biologiska mångfalden. Därför är denna debatt om programmets följder och finansieringsformer som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet tagit initiativet till oerhört viktig.
Att programmet är till nytta för allmänheten på flera sätt är obestridligt. Det viktigaste sättet finner vi under rubriken för folkhälsa men man bör inte heller glömma bort att turismen har främjats och att arbetstillfällen har skapats. Man har uppskattat antalet nya arbetstillfällen till 125 000 bara i de 15 gamla medlemsstaterna. Under ett antal år har det emellertid framgått att utvecklingen inom Natura 2000-nätverket i Europa inte har fått stöd av en tillräcklig finansiering för att upprätta och underhålla nätverket.
Europeiska kommissionen har meddelat att man kommer att anta ett strategiskt tillvägagångssätt för att finansiera programmet, det får medges. Men vad som oroar mig är att förslaget om att finansiera Natura 2000-nätverket från olika källor som till exempel landsbygdsutvecklingsfonden, strukturfonderna och Life+, finansieringsinstrumentet för miljön, kommer att göra det omöjligt att upprätta nätverket på ett fullständigt och sammanhängande sätt enligt tidsplanen. Att potentiella förmånstagare kommer att behöva ansöka om medel från olika fonder kommer utan tvekan att göra det svårare att få medel till specifika skyddsåtgärder. Det kommer också att bli svårare att övervaka nätverkets genomförande på nationell nivå. I enlighet med de kriterier som används för närvarande är det vissa områden som inte uppfyller kraven för finansiering genom de olika strukturinstrumenten. De senare har ett antal olika mål som ofta är kopplade till olika slags markanvändning och ibland till och med till vissa regioner.
En särskild finansiering behövs därför för att säkerställa upprättandet av Natura 2000-nätverket. Om dessa pengar inte avsätts kan det komma att bli hål i finansieringen av nätverket i nästa budgetplan som omfattar perioden 2007–2013 och det skulle kunna innebära att ett stort antal skyddsåtgärder inte genomförs. I mitt land Polen till exempel skulle merparten av marken som omfattas av Natura 2000-programmet inte uppfylla kraven för de ovan nämnda fonderna, antingen för att marken är en del av de nationella skogarna eller för att den inte används för jordbruk. Därför hoppas jag att skäliga medel kommer att öronmärkas för att stödja upprättandet av Natura 2000-nätverket under arbetet med nästa budgetplan. Tack. 
Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tyvärr måste jag säga att trots alla Margrete Aukens ansträngningar för att förbättra texten så har vi inte lyckats. Jag säger detta därför att jag aldrig har sett något initiativ som Natura 2000 som har haft stöd från alla parlamentets ledamöter och alla politiska grupper men som ändå har gett upphov till så mycket förvirring och i många fall även motstridiga ståndpunkter. Vad kommer det sig av? Jo, av att själva texten är dålig.
Det är en text full av goda avsikter men tekniskt sett är den ofullständig och rörig. För det första därför att den misslyckas med att skilja mellan de olika kategorierna som omfattas av Natura 2000. Det görs till exempel ingen skillnad mellan å ena sidan skogsmark och jordbruksmark – som utgör den största delen av all mark – där marken odlas eller utgör skyddade naturområden och å andra sidan havet och havsbottnen. Det vore galenskap att tänka sig att tillämpa landsbygdsutveckling på havsbottnen. Hur skulle det finansieras? Samma problem uppkommer när det gäller floder och våtmarker.
De olika kategorierna är inte klart definierade och inte heller avhandlas finansieringsfrågan på ett tydligt sätt. Till exempel är det tydligt att bestämmelserna för strukturfonderna skulle behöva ändras för att finansiera Natura 2000, men strukturfonderna grundar sig på statistik snarare än på kvalitativa kriterier vilket är fallet för Natura 2000.
Samtidigt borde man genomföra en inledande kampanj för att medvetandegöra i samband med finansiering av landsbygdsutveckling därför att i verkligheten är miljöintressen och jordbruk förhållandevis oförenliga. Politiken bakom Natura 2000 ledde också till att många markägare blev av med mark eller drabbades av inskränkningar i verksamheten. Därutöver har man inte gjort något för att bedöma i vilken utsträckning landsbygdsutvecklingen innehåller miljöaspekter som skulle kunna användas för att entusiasmera bönderna inför framtida bevarande av landskapet och framtida miljöprojekt.
Olyckligtvis har resultatet blivit att texten inte har skickats tillbaka till utskottet trots frågans betydelse för parlamentet och den goda tro som nu uttrycks i handling. Som jag ser det förtjänar både parlamentet och den biologiska mångfalden en bättre text. 
Salinas García (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! För att garantera finansieringen av Natura 2000, måste vi se det hela realistiskt.
Vi har tillbringat mycket tid med att bearbeta frågan i det här parlamentet, och som alla har framhållit är vi mycket oroliga för Natura 2000-nätverkets framtid.
För tre månader sedan fick jag tillfälle att träffa Catherine Day, generaldirektören för GD Miljö. Då klargjorde hon att hon inte hade några planer på att skapa en särskild fond för Natura 2000, hur berättigade kraven från parlamentet än var.
Den socialdemokratiska gruppen stöder därför kompromisslösningen som man har enats om i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Det är en överenskommelse som alltjämt möjliggör medfinansiering eller att en separat fond skapas men den lämnar också plats för ett mycket lockande alternativ inom det nya Life+-programmet för alla de aktiviteter som inte i sig kan klassificeras som landsbygdsutveckling.
Med tanke på detta skulle jag vilja framföra en vädjan inför morgondagens omröstning. Min grupp har ingen förståelse för de ändringar som i sista minuten har lagts fram av PPE-DE-gruppen. Vi har ingen förståelse för dem eftersom vi inte anser att det är värt att skapa splittring i elfte timmen och kasta bort de stora ansträngningar som har gjorts från alla sidor inom utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Vi måste bekräfta den ståndpunkten.
Samtidigt är vi också mycket glada över att texten som vi skall rösta om i morgon innehåller en hänvisning till proportionalitetsprincipen vid fördelning av medel. Under förutsättning att nätverket gynnar hela unionen gör detta att länder som mitt, som har mycket större biologisk mångfald och mer omfattande skyddade områden, inte kommer att behöva ta på sig större kostnader.
Vi skulle vilja påminna kommissionen om den här principen även om den redan är inskriven i livsmiljödirektivet. Natura 2000-nätverket är något av det bästa som åstadkommits sedan unionens tillkomst. Just därför måste vi fortsätta att stödja programmet på gemenskapsnivå i nära samarbete med medlemsländerna. Vi motsätter oss inte medfinansiering men vi är mycket oroliga för nätverkets framtid, särskilt eftersom många delar av nätverket alltjämt är oskyddade.
Jag uppmanar parlamentet att stödja det arbete som utförts av utskottet för miljö och särskilt punkt 5. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Även om jag helt sympatiserar med er så måste jag säga er att vi tycker att det är mycket beklagligt att kommissionsledamoten Stavros Dimas inte är här eftersom vi under det senaste sammanträdet i Strasbourg inte var nöjda med de svar han gav oss och vi hade velat förklara vårt missnöje för honom en gång till.
Natura 2000 är en obligatorisk politik inom ramarna för bevarandet av biologisk mångfald och vi är skyldiga att genomföra den. Europeiska kommissionen föreslår att Natura 2000 skall finansieras genom integration i Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) och i landsbygdsutvecklingsfonden. Enligt min uppfattning så är detta ett dubbelt misstag för även om principen om integrering är bra så är den i praktiken helt orealistisk. I Europeiska unionen prioriteras med rätta tillväxt och sysselsättning och man kan fråga sig vilken vikt frågor om biologisk mångfald kommer att få i jämförelse med ekonomiska utvecklingsprojekt.
Därför är det orealistiskt att integrera denna finansiering i strukturfonderna eller landsbygdsutvecklingsfonden. Hur skall vi kunna se till att Natura 2000 kommer att få de medel som behövs? Ledamöterna av jordbruksutskottet och ledamöterna av utskottet för regional utveckling anser att det finns risk för att detta också kommer att få negativa effekter på finansieringsgarantierna för dessa fonder. Vi har alltså alla kommit fram till samma ståndpunkt, dvs. vi anser att Natura 2000 under dessa omständigheter inte kommer att få en korrekt finansiering.
Dessutom är några Natura 2000-områden varken åkermark eller skogsmark och täcks varken av strukturfonder eller av landsbygdsutvecklingsfonden. I så fall kommer dessa klassificerade områden inte att få några gemenskapsmedel. Hur skall vi förklara för ägarna till den mark som har klassificerats som Natura 2000-områden att de inte kommer att få del av finansieringsinstrumenten?
Enligt vår uppfattning kan bara skapandet av en särskild fond göra det möjligt att garantera att all mark som klassificerats som Natura 2000 kan få del av gemenskapens medfinansiering. Vi kräver att denna fond realiseras som del av det nya Life+-instrumentet eftersom vi inte ständigt kan prata om biologisk mångfald och samtidigt ovarsamt äventyra de få finansieringsinstrument som gör det möjligt att agera för att främja biologisk mångfald. 
Pleguezuelos Aguilar (PSE ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera Margrete Auken till hennes utmärkta arbete, framför allt eftersom hon har införlivat nästan alla förslag som framförts av utskottet för regional utveckling.
Herr kommissionsledamot! Vi oroar oss för finansieringen av Natura 2000. Vi är införstådda med det strategiska tillvägagångssättet men vi vill också säkerställa adekvat finansiering av Natura 2000 och vi fruktar att om miljöprojekt måste tävla om medel med andra projekt av större socioekonomiskt intresse så kommer de att klara sig dåligt, särskilt när, som ni själv har sagt, den tillgängliga budgeten är begränsad.
Vi är definitivt för punkt 5 eftersom detta öppnar vägen för att tillhandahålla passande finansiering av Natura 2000 genom att använda ett särskilt instrument i Life+ eller naturligtvis genom att utvidga strukturfonderna och landsbygdsutvecklingsfonderna så att de innefattar en särskild del för Natura 2000.
Vi uppmanar därför kommissionen att beakta detta betänkande, eftersom det täcker alla faktorer som ger stabilitet och verkligen garanterar passande finansieringsnivåer för Natura 2000. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det går knappast att förneka att Natura 2000 är ett ytterst ambitiöst program med högt satta mål. Det gör mycket för att skydda naturen och miljön och det har också ett högt anseende bland allmänheten. Marken som vi värdesätter så högt har bearbetats och brukats och underhålls nu av jordbrukare, skogsarbetare och markägare i Europeiska unionen och att skydda denna mark är också ett centralt mål för Natura 2000. Passande finansiering måste garanteras om vi skall nå dessa ambitiösa mål.
Trots att Natura 2000 har funnits i många år och fastän markägare har varit tvungna att stå ut med vissa restriktioner i många år så är detta första gången som passande finansiering ägnas en tanke på EU-nivå. Kommissionen föreslår att Natura 2000-nätverket medfinansieras under landsbygdsutvecklingsfonden och strukturfonderna. Som föredragande för landsbygdsutveckling måste jag betona behovet av en garanti för att Natura 2000 verkligen kommer att finansieras av båda fonderna vilket innebär att vi behöver en större budget för landsbygdsutveckling. Våra jordbrukares och markägares äganderätt får inte inskränkas utan garanti för full ekonomisk kompensation. Såvida vi inte säkrar finansieringen på lång sikt kommer graden av osäkerhet fortsätta att öka.
Herr kommissionsledamot! Som ett resultat av besluten som fattats i Bryssel, vilka innefattade ett utgiftstak för jordbruksbudgeten till 2013, och i enlighet med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken där medel för modulering flyttades från den första till den andra pelaren – eller med andra ord till medfinansiering för landsbygdsutveckling – så måste man i första hand se till att markägare och jordbrukare i synnerhet får ersättning för sina insatser. Vi jordbrukare har uttryckt vårt stöd för ett hållbart jordbruk. Vi kan inte åstadkomma mer Europa med mindre pengar, i synnerhet inte nu när vi är 25 medlemsländer. 
Brepoels (PPE-DE ).
   – Det är uppenbart att finansieringen av Natura 2000-nätverket alltjämt är mycket osäker. Som ni redan har hört så har vi inga problem med det integrerade tillvägagångssättet i sig så länge som kommissionen ger bestämda garantier eller riktlinjer, vilka för närvarande saknas och, om jag har förstått kommissionsledamoten rätt, kommer att saknas ett tag till. Men finansiering är en mycket viktig fråga och parlamentet har gjort sitt allra bästa och har inte skytt några ansträngningar för att övertyga kommissionen om att det är en alltför enkel utväg att spela Pontius Pilatus.
Men att genomföra allt detta i praktiken är en helt annan sak. När vi kommer hem på fredag och en lokal myndighet, jordbrukare, miljöorganisation eller t.o.m. vår granne frågar oss vad vi har kommit överens om, vad det innebär för dem i konkreta ordalag och hur saker och ting borde utvecklas framöver, så kommer vi inte att kunna svara. Ändå är det viktigt att skapa ett starkt förankrat stöd i samhället för att upprätta Natura 2000-nätverket. Eftersom förfarandet vid genomförandet av fågel- och miljödirektiven inte lämnade plats för medverkan från allmänheten så väntar vi, åtminstone i mitt land, fortfarande på dess offentliggörande därför att det är en mycket känslig fråga för att uttrycka sig politiskt.
Om vi vill ge Natura 2000 en sportslig chans och inte återigen ge folk intryck av att frågan avgörs över deras huvuden så är det viktigt att informera dem så snart och så noggrant som möjligt om följderna av det här beslutet. För allmänheten spelar det egentligen ingen roll om medlen kommer från en specialfond, en strukturfond eller en landsbygdsutvecklingsfond. Vad de vill veta är om och från vem de kommer att få kompensation om vissa saker inte längre är tillåtna eller om deras mark har förlorat i värde. Frågor som ”Får jag lov att bygga ett hus?” och när det är frågan om jordbruksmark ”hur blir det med konstgödning?” kommer säkerligen att dyka upp. Följaktligen måste kommissionen tala klarspråk så snart som möjligt. Det finns alltför mycket osäkerhet och det gynnar förvisso inte miljön. 
Frattini,
    Herr talman, mina damer och herrar! Jag kommer troligen inte att lyckas ge alla svar som ledamöterna väntar sig, men jag skall åtminstone försöka komma med några klargöranden.
Det är uppenbart att behovet av adekvat finansiering av Natura 2000-programmet är en sak som kommissionen godtar. Det är också uppenbart att, som föredraganden sa, Natura 2000 faller inom ramen för Europeiska unionens medfinansiering.
Först och främst måste vi se hur vi kan säkerställa denna finansiering. På kommissionens vägnar kan jag försäkra er att finansieringen av Natura 2000 från existerande fonder kommer att göras ännu effektivare. Det kommer att bli möjligt därför att prioriteringen att finansiera Natura 2000 kommer att innefattas i de strategiska riktlinjerna för de olika fonderna avsedda att finansiera de initiativ som snart skall läggas fram av kommissionen och som kommer att hjälpa medlemsländerna att lägga fram sina program. Vi tror att genom att infoga denna prioritering direkt i de strategiska riktlinjerna så kommer vi att kunna ge en adekvat garanti för dess finansiering.
För det andra måste vi se hur kommissionen kan bidra till lämplig användning av tillgängliga fonder. Jag kan säga er att vid slutet av det här året kommer kommissionen att offentliggöra en vägledning avsedd att förklara finansieringsförfarandet för Natura 2000 och under 2006 kommer workshops att arrangeras i alla medlemsländer för att förklara möjligheterna till finansiering. Kommissionen är angelägen att lansera dessa initiativ som är avsedda att stimulera introduktionen av program som kan bli effektiva och kommer på så sätt att uppfylla kraven på att utverka medel.
Några talare framhävde möjligheten att använda sig av Life+-programmet. I det programmet utesluts inte finansieringen av särskilda initiativ som ryms i Natura 2000-nätverket. I det hänseendet kan jag bara nämna några få exempel. Det finns vissa aktiviteter som enligt kommissionens mening kan finansieras via Life+, till exempel initiativ på området för kommunikation, stöd för att etablera lokala partnerskap för specifikt främjande av områden och platser som utgör en del av Natura 2000-nätverket, utvecklande av initiativ som gäller marin miljö, vilket är en ytterst angelägen aspekt och innovativa modeller för att skydda djur- eller växtarter. Detta är bara några få exempel som visar hur även Life+ enligt kommissionens ståndpunkt kan användas för att finansiera Natura 2000.
Slutligen skulle jag vilja påminna om möjligheten till ekonomiskt stöd för marina områden. Ni känner till att kommissionens förslag om Europeiska fiskerifonden inte uttryckligen nämner Natura 2000-områdena. Kommissionen utgår dock från att detta förslag gör det möjligt att stödja aktiviteter avsedda att utveckla den marina miljön. I den andan kommer följaktligen möjligheten att finansiera aktiviteter som gynnar den marina miljön att beaktas.
Jag tror att de punkter jag har nämnt ger åtminstone vissa ytterligare garantier för att kommissionen säkerligen inte har för avsikt att ifrågasätta angelägenheten av att finansiera Natura 2000. 
Auken (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja säga att det nu har blivit mycket klart för mig hur felaktigt det är att det inte är Stavros Dimas som är här. Vi har helt enkelt hört någon rabbla upp de alternativ som finns bland befintliga möjligheter till finansiering – något som redan var välbekant för oss. Det hade vi konstaterat redan i början. Vad vi riktade uppmärksamheten på är det förhållandet att om inga åtaganden införs så kommer saker och ting inte att fungera. All vår tidigare erfarenhet visar att sådana möjligheter inte utnyttjas. Det är rätt beklämmande att en kommissionsledamot står här och håller en föreläsning för oss om de alternativ som för närvarande finns istället för att besvara de frågor som har väckts under debattens gång. Jag är väl medveten om att herr Frattini inte är i stånd att göra det, men att skicka en kommissionsledamot som inte är ansvarig för detta område och som följaktligen bara kan komma med allmänna uttalanden är inte rätt sätt att behandla parlamentet. 
Talmannen.
   – Kommissionsledamoten Franco Frattini har även övertygat mig om sin sakkunskap om Natura 2000.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 

