Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?
Rübig har ordet om gårdagens sammanträde.

Rübig
Herr ordförande! Jag undrar om inte stölderna och inbrotten i våra kontor här i Europaparlamentet skulle kunna föras in i protokollet?

Ordföranden
Herr Rübig, detta skall inte skrivas in i protokollet, men det kommer att framgå att ni i dag har tagit upp denna fråga.
(Protokollet justerades.)

Transnationella fackliga rättigheter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0095/98) av Oomen-Ruijten, för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om transnationella fackliga rättigheter i Europeiska unionen.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Ärade kolleger! Gemenskapsstadgan om grundläggande sociala rättigheter antogs vid toppmötet i Strasbourg i december 1989 och många såg det då som ett stort steg framåt. Jag hade mina tvivel och jag minns fortfarande mycket väl en diskussion som jag före toppmötet hade med en medlem av Coreper som försökte få mig att förstå de långtgående konsekvenserna av den text som skulle antas 1989. Min oförståelse berodde då på det faktum att jag kom från ett land där arbetstagar- och arbetsgivarorganisationernas rättigheter är väl förankrade och den europeiska stadgan skulle alltså, enligt min känsla, inte tillföra något extra. Nu tio år senare, och betänkandet är det bästa beviset för det, måste jag konstatera att den sociala stadgan ännu inte är fullständigt förankrad i det europeiska fördraget.
Vi har upplevt två fördragsändringar, Maastricht och Amsterdam. Det sociala protokollet är visserligen förankrat, men de begränsningar som har uttalats med avseende på löneförhållanden, föreningsrätt och strejkrätt och rätt till lockout har tyvärr inte tagits med. Vår europeiska socialpolitik är alltså ännu inte mogen, anser jag.
Initiativbetänkandet självt, historien, jag håller på att det i historieskrivningen skall fastslås att den långa tid det tog att få fram betänkandet till behandling i plenum inte får skyllas på ovilja från föredraganden eller hennes politiska grupp. Det må vara känt att kristdemokratin sätter ett högt värde på en socialt inriktad marknadsekonomi och jag vet av erfarenhet att det leder till ett framgångsrikt samhälle om ansvaret läggs på arbetsmarknadens parter.
Jag vill också påpeka att det var flera ansökningar som låg till grund för beslutet av utskottet för socialfrågor att utarbeta ett betänkande, även från Förenade kungariket eftersom de fackliga rättigheterna inte hade reglerats där och man tänkte att om det nu sker något på europeisk nivå så sker det även hos oss.
För det tredje, eftersom jag även måste övertyga anhängarna av den fria marknaden, det är för galet att Europa fortsätter att vid internationella eller världsomspännande avtal, till exempel även inom ramen för WTO, yrka på att rätten till fria fackföreningar, fria förhandlingar tas upp i avtalen, medan vi själva inte tagit upp de garantierna i vårt eget europeiska fördrag.
Det vi skall reglera är de fackliga rättigheterna som sådana. Vad jag skulle vilja är att Europeiska kommissionen kommer med ett initiativ, jag begär inte ett direktiv, ett förslag, men ett initiativ till viss undersökning. Det skulle mycket väl kunna vara så att den expertgrupp som just nu håller på att analysera Amsterdamfördraget, och även ser efter vilka brister det innehåller, att den expertgruppen även skulle kunna lägga fram en rapport i den här frågan.
Dessutom ber jag även arbetsmarknadens parter att de tar lite initiativ, det handlar ju om dem. De måste se till, och möjligen är årsrapporten och/eller expertgruppens rapporter en bra utgångspunkt för det, att det händer något. I samband med de fackliga rättigheterna har jag också gjort ett antal anmärkningar om den sociala dialogen och även om de spelregler som finns. Jag oroar mig ibland för om det verkligen finns tillräckligt med utrymme för den sociala dialogen.
Jag inser mycket väl att vi inte kan ordna den här, för vissa medlemsstater mycket besvärliga, frågan över en natt. Det hindrar inte att jag anser att i ett moget samhälle där det konstateras att det finns för få fackliga rättigheter borde samhällsorganisationerna tillsammans med politiken mycket snabbt kunna ordna upp det. Dessutom tackar jag var och en som har bidragit till förverkligandet av detta betänkande.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Oomen-Ruijten. Jag vill påpeka att det faktum att jag uttalar ert namn bättre, fru Oomen-Ruijten, beror på att jag får lektioner från tolkningsbåsen och jag lär mig läxorna vilket gör att jag förbättrar mig hela tiden och kan uttala ert namn, inte perfekt, vilket jag skulle önska, men hela tiden litet bättre.

Schäfer
Herr ordförande, kära kolleger! I och med Amsterdamfördraget uppnåddes viktiga framsteg på det sociala området och sysselsättningsområdet. Dit hör i synnerhet orienteringen kring den europeiska socialstadgan från 1961 och gemenskapsstadgan för arbetstagarnas sociala grundläggande rättigheter från 1989, den fullständiga integrationen av det sociala protokollet med giltighet i alla femton EU-staterna, stärkandet av den sysselsättningspolitiska dimensionen genom införandet av ett eget sysselsättningskapitel i EG-fördraget, och fokusering av arbetsmarknadsfrågorna, liksom aktiva åtgärder syftande till jämställdhet mellan män och kvinnor. Den europeiska sociala modellen grundas på solidaritet, balansering av intressen och statligt ansvarstagande. Detta bekräftades och vidareutvecklades på centrala punkter under regeringskonferensen.
En bärande pelare i det sociala Europa är starka och oberoende fackföreningar. Som socialdemokrat och fackföreningsmedlem är det för mig en hjärteangelägenhet att ta ställning i denna fråga i Europeiska socialdemokratiska partiets grupps namn. Jag vet att fackföreningarna och socialdemokraterna bar de historiska rötterna till den internationella arbetarrörelsen. Med föreliggande betänkande slår Europaparlamentet in viktiga spikar för den fortsatta integrationsprocessen, som kommer att utspela sig på två nivåer. Å ena sidan är det så att fackliga rättigheter i vår gemensamma tradition ofta tillkämpats i segdragna förhandlingar och hårda konflikter. De måste i sin konkreta utformning växa i takt med den reala samhälleliga utvecklingen och får inte inskränkas genom byråkratisk reglering. Regleringar för nämligen alltid med sig faran att det mindre handlar om att säkra fackliga rättigheter än att inskränka dem.
Å andra sidan måste Europeiska unionen framför allt skapa en ram av garantier och författningsrättsliga normer, inom vars ramar de fackliga rättigheterna kan utvecklas fullt ut på europeisk nivå. Det betyder också att det måste komma vissa impulser uppifrån, alltså via institutionella strukturer som exempelvis Europaparlamentet. Jag skulle vilja peka på kärnpunkterna. För det första: Vi måste förhålla oss pragmatiskt om vi skall kunna främja fackliga rättigheter på europeisk nivå. För det andra: Vi måste skapa parallella lagstiftningsåtgärder utan att för den skull inskränka handlingsutrymmet för den fackliga utvecklingen. För det tredje: Den demokratiska bristen i den sociala dialogen måste elimineras, dvs. varje genomförande av överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter på gemenskapsnivå måste, såvida de kommer till stånd genom rådsbeslut med rättsligt bindande verkan, underkastas Europaparlamentets godkännande. För det fjärde: De längre gående icke uppfyllda institutionella kraven i Amsterdamfördraget måste kvarstå för den framtida reformdiskussionen i EU. Före nästa regeringskonferens måste Europaparlamentet rådgöra om i vilken form de skall föras in i diskussionen. För det femte, och det säger jag personligen efter att ha tillhört tyska fackföreningen (DGB) i 30 år: Jag skulle önska att fackföreningarna blev mer europeiska. Detta skulle få konsekvenser för det praktiska arbetet på gräsrotsnivå, för organisationen och för det strategiska spelet. För det sjätte: Europas fackföreningar ger redan i dag impulser för globala standarder inom arbetslivet. Detta är särskilt viktigt med hänsyn till globaliseringen. Arbetarna i t.ex. Korea har visat, att de inte längre accepterar särskilda bestämmelser för utlänningar.
Enandet av Europa under 1800-talet bars i första rummet fram av arbetarrörelsen och delar av det liberala borgerskapet. För snart 150 år sedan författade Karl Marx och Friedrich Engels typiskt nog här i Bryssel sitt manifest, där de efterlyste förbindelse och förståelse mellan de demokratiska partierna i alla länder. 1848 års revolution förde fram nyckelfrasen: förenandet av de fria folken i Europa. I dag består gemenskapen på grundval av fred och gränsöverskridande arbetsdelning. Något grovt kunde man formulera det som så: De organiserade arbetarna drev under föregående århundrade fram den europeiska idén, och de multinationella företagen har under detta århundrade skapat den europeiska verkligheten. Emellertid får EU aldrig bli endast en ekonomisk union och en valutaunion. Den måste i lika utsträckning utvecklas till en socialunion. En europeisk socialunion kan dock bara finnas med europeiska fackföreningar.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Schäfer. Ni informerade mig om att ni ansåg att ni hade fyra minuter på er och jag accepterade detta, men med stöd av Marx och Engels kom ni upp i nästan fem minuter. Jag ber er, ärade ledamöter, att även om ni har viktiga citat att läsa upp, var också noga med tiden. Jag begär detta av er, herr Schäfer, inför framtiden, liksom av de som kommer att tala, som McMahon som nu har ordet i två minuter för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp.

McMahon
Herr ordförande! Jag är fascinerad av hur människor förhandlar om sin talartid - tvärs över parlamentssalen, en mycket intressant avvikelse från vårt gängse förfarande.
Oomen-Ruijten har åstadkommit ett mycket förtjänstfullt och intressant betänkande, och detta är ett område där det finns ett ansenligt mått av oro inom unionen vad gäller hela frågan om arbetstagarnas rättigheter. Det råder ingen tvekan om att den europeiska sociala stadgan garanterar de fundamentala rättigheterna för arbetstagare, i synnerhet föreningsrätten för arbetstagare och anställda. Intressant är också att det förelåg en eller ett par små luckor i Maastrichtfördragets protokoll om socialpolitik, vilket i mitt land ledde till en rad felaktiga framställningar av vad som egentligen omfattades av protokollet om socialpolitik. Det var inte tillämpbart på strejker, föreningsrätten och det gällde inte heller för löner eller lockouter. Trots detta beslutade den dåtida brittiska regeringen att den inte kunde ansluta sig till den, vilken var beklagligt.
Jag anser det vara viktigt att den fria föreningsrätten och kollektiva förhandlingar betraktas som grundläggande mänskliga rättigheter, och att varje försök i Europa eller på andra håll att bryta mot dessa rättigheter är brott mot fundamentala mänskliga rättigheter.
Utvecklingen av den sociala dimensionen i Europa har bidragit till en generell trend av europeisering av de industriella relationerna och som min kollega Schäfer nämnde kommer det att ske en ytterligare europeisering av arbetstagarnas relationer och organisering. Euron kommer att stimulera detta och det kommer att bli mer omfattande löneförhandlingar på europeisk nivå. Som ett exempel på detta, har den fackliga organisation som jag tillhör, GMB, uppnått en överenskommelse med IG BCE, kemibranschens fackliga organ i Tyskland. De har i själva verket fått kollektiv förhandlingsrätt över hela linjen. Jag anser att den modell som utvecklats av GMB och IG BCE blir en lyckad modell för framtiden. Med hjälp av denna och med hjälp av utvecklingen av den sociala dialogen, som är en av de områden som det österrikiska ordförandeskapet prioriterar, tror jag att fackföreningsrörelsen kommer att växa sig allt starkare inom Europeiska unionen.

Thyssen
Herr ordförande! Jag vill gärna gratulera kollega Oomen-Ruijten till hennes betänkande som hon inledde på ett så utmärkt sätt och till de huvuddrag som vi är helt överens om.
Även om betänkandet handlar om de transnationella fackliga rättigheterna i Europeiska unionen kan jag konstatera att vissa av dessa resonemang lika väl kan tillämpas på den andra sidan i dialogen mellan arbetsmarknadens parter. Av hänsyn till föredraganden vill jag inte utöva våld på betänkandet, och därför har jag avhållit mig från att lämna in ändringsförslag.
Jag skulle dock gärna vilja ta upp detta till debatt. Betänkandet hänvisar till Internationella Landsorganisationens konventioner nr 87 och nr 98 om föreningsfrihet och rätt till kollektivförhandlingar. I betänkandet sägs att konventionerna även måste tillämpas på gemenskapsnivå. Betänkandet understryker vidare med rätta att dialogen mellan arbetsmarknadens parter är ett utmärkt hjälpmedel för att fortsätta förena Europeiska unionens sociala målsättningar.
En bra dialog kräver naturligtvis en motspelare som helst är så representativ möjligt för sin grupp. Föredraganden har sedan länge förstått att jag nu för femtielfte gången kommer att ta upp det beklagansvärda uteslutandet av de små och medelstora företagen från förhandlingarna om europeiska kollektivavtal. Denna kammare har redan vid upprepade tillfällen, men tyvärr förgäves, uppmanat kommissionen att göra något åt det. I dag ber jag ännu en gång om alla demokraters uppmärksamhet för det faktum att rätten till förhandlingar, även för små och medelstora företag, är en grundläggande rättighet och att den rättigheten är en kärnfråga i de sociala rättigheter som har utarbetats av ILO. Den sista meningen kommer inte från mig utan är ett citat av professor Blampain, en internationellt välsedd professor i arbetsrätt.
Kanske kan vi genom att förankra de fackliga rättigheterna i fördraget till sist även uppnå något för de små och medelstora företagen. Fru föredragande! Om betänkandet leder dit också så kommer de små och medelstora företagen att vara er evigt tacksamma.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, fru föredragande! Vår politiska grupp anser självfallet också att den grundläggande rätten att organisera sig och att förhandla är mycket viktig för att främja dialogen mellan arbetsmarknadens parter på europeisk nivå. Jag vill också understryka Thyssens åsikt med avseende på att även små och medelstora företag måste få rätt att delta i den här sortens förhandlingar.
Jag vill dock utnyttja min korta talartid till att uppmärksamma punkt 10 i Oomen-Ruijtens betänkande och då det andra tankestrecket om rätten att fritt välja att ansluta sig till fackliga organisationer i företag. Jag skulle gärna vilja att Europeiska kommissionen även tar upp den enskildes rätt att inte behöva ansluta sig. Hittills har man nämligen varken i internationell rätt, till exempel med avseende på konventionen om de mänskliga rättigheterna, eller i samma konventioner med avseende på grundläggande fri- och rättigheter via Europarådet velat infoga en grundläggande rätt att inte behöva organisera sig. Jag vill peka på att det i ett antal länder fortfarande gäller ett closed shop -system eller en så kallad påtvingad handelsnäring. Jag tycker att rätten att organisera sig även måste innefatta rätten att inte organisera sig. Jag har inte heller velat lämna in något ändringsförslag på den punkten, eftersom jag inte ville breda på ärendet i det avseendet men jag hoppas att Europeiska kommissionen även skall förankra denna rättighet vid utarbetandet av förslagen.

Ojala
Herr ordförande! Oomen-Ruijtens betänkande har en ovanligt lång och även färgrik historia här i parlamentet. Under den här tiden har betänkandet hunnit förändras betydligt, och det är viktigt att fackföreningsrörelsen fick möjlighet att påverka detta slutresultat.
När betänkandet i februari behandlades i vårt utskott röstade en stor del av vår grupp mot det. Motiveringen var då att det handlade om en så principiell och känslig fråga att man inte kan dra förhastade slutsatser av den. Sedan februari har dock en del tid förflutit. Under tiden har det åtminstone hos oss i Finland uppstått en debatt om nödvändigheten av transnationella fackliga rättigheter som motvikt till transnationella marknader. Den här debatten har även övertygat mig om nödvändigheten av europeiska fackliga rättigheter. Det är dock klart att när man startar beredningen av de europeiska fackliga rättigheterna måste arbetsmarknadens parter ända från början vara med och spela en mycket central roll i det arbetet. De europeiska fackliga rättigheterna får absolut inte försvaga de rättigheter som den nationella nivån och lagstiftningen säkerställer.

Kerr
Herr ordförande! Å den gröna gruppens vägnar välkomnar jag Oomen-Ruijtens betänakande. Som Ojala konstaterade, har den en lång historia inom utskottet, och därtill en intressant historia. Såvitt jag vet drogs betänkandet vid ett tillfälle tillbaka från utskottet, eftersom det ansågs vara alltför fackföreningsvänligt och alltför europavänligt. Strax före det brittiska valet ansågs det vara en aning generande, i synnerhet för våra socialdemokratiska kolleger, att i själva verket behöva rösta för det, eftersom Blair inte var känd för att gynna den typ av fackliga rättigheter som Oomen-Ruijten talar om i sitt betänkande. I själva verket skryter han med att Storbritannien har den minst reglerade industrin och de hårdast reglerade fackförbunden av alla inom Europeiska unionen. Det vi är besvikna över i Storbritannien är förstås att det nya lagförslag om fackföreningar som har lagts fram inför det brittiska parlamentet, inte återinför de många rättigheter som har fråntagits fackförbunden under de många åren av toryvälde. Jag välkomnar alltså Oomen-Ruijtens betänkande, och kan bara dra slutsatsen att hennes sympatier ligger hos den gamla vänstern och är välkommen att ansluta sig till den oberoende socialistnätverket, som ligger betydligt längre till vänster än nya labour.

Theonas
Herr ordförande! Jag vill uttrycka min djupa oro över den nuvarande situationen i Europeiska unionen, när det gäller arbetstagarnas sociala och fackliga rättigheter.
Gemenskapens ingripanden på grundläggande områden inom arbetsrätten tenderar, i synnerhet i dag, att undergrtäva och omintetgöra den fackliga rörelsens mest grundläggande rättigheter.
Tyvärr har det betänkande som vi diskuterar ungefär samma inriktning. Tre exempel räcker som belägg för detta: förslaget att upphäva de bestämmelser i Fördraget som gäller föreningsfriheten och strejkrätten; framhållandet av samhällsfreden som en plikt för fackföreningarna i stället för kampen för löntagarnas rättigheter; anpassningen av sysselsättningspolitiken till EMU: s mål. Arbetarrörelsen, herr ordförande, utsätts i dag för ett oerhört angrepp på sina rättigheter, och Europaparlamentet borde vinnlägga sig om att stödja arbetarrörelsen i dess kamp i stället för att medverka till att den undergrävs.

Blak
Herr ordförande! Medlemsstaterna har olika traditioner på arbetsmarknaden och det skall vi respektera. Jag är därför glad över att vi har fått preciserat att betänkandet handlar om transnationella och inte nationella fackliga rättigheter. Jag är också glad över att vi har fått preciserat att lönefrågor också i fortsättningen skall vara undantagna från europeisk reglering. Jag tycker att det är ett bra betänkande, eftersom det leder till en välbehövlig debatt. Man kan säga att arbetsmarknadens parter redan i dag har möjlighet att ingå europeiska avtal i den sociala dialogen. Dessa avtal kan dessutom efter önskemål från parterna upphöjas till europeisk lagstiftning, så de europeiska organisationerna har redan vissa kollektiva rättigheter.
Problemet är emellertid att det inte händer särskilt mycket i den sociala dialogen. Parterna är inte särskilt ivriga att ingå avtal. Det är ett av problemen i samband med utvecklingen av en europeisk modell, där parterna skall bära en stor del av ansvaret för arbetsmarknadsinitiativ. Det långsamma tempot i den sociala dialogen är särskilt beklagligt, när man som jag är en varm förespråkare av en dansk modell, där arbetsmarknadens parter gemensamt löser arbetsmarknadsfrågor. Det är dock en katastrof, om det betyder att vi inte kan utveckla en stark social dimension på europeisk nivå. Vi kan riskera att till slut hamna i en situation där multinationella verksamheter kan spela ut nationella fackliga organisationer mot varandra. Om man ser det mot den bakgrunden är det kanske inte så tokigt att vi diskuterar nya ramar för den sociala dialogen och ger arbetstagarorganisationerna några instrument, som i högre grad kan tvinga arbetsgivarorganisationerna att förhandla. Det kan vara rätten till kollektiva aktioner, och det kan vara en form av europeisk arbetsrätt, som skall lösa eller kan lösa eventuella arbetskonflikter.
Till sist vill jag gärna understryka, att de viktigaste aktörerna bland arbetsmarknadens parter är de som skall fastställa de transnationella fackliga rättigheterna.

Malone
Herr ordförande! Under de två senaste veckorna har ILO antagit en ny konvention om globala regler för arbetsstandarder vilket innefattar rätten att organisera sig i fackförbund och att förhandla kollektivt. Irland är medlem i ILO och ändå ger den irländska konstitutionen, såsom den tolkats av våra domstolar, arbetsgivare rätten att vägra erkänna fackförbund. Det senaste och mest flagranta exemplet på detta var ett fall som gällde ett flygbolag, Ryanair, där ledningen vägrade förhandla med fackförbundet SIPTU om en grupp unga, mycket lågt betalda bagagehanterare.
Det är absolut nödvändigt att vi i europeisk lag fastslår rätten till facklig anslutning och rätten att förhandla kollektivt. Förhållandet mellan arbetsmarknadens parter måste baseras på en fast grund av erkännande av facket. Jag uppmanar kommissionär Flynn att inleda arbetet med att utforma direktiv i detta syfte. Amsterdamfördraget var bristfälligt i detta avseende. Det gav oss inte de fackliga rättigheter vi är i så stort behov av.

Ribeiro
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Ingen kan neka till logiken i införandet av transnationella fackliga rättigheter i en historisk period då kapitalet blir transnationellt. Fastställandet av föreningsrätten hör ihop med denna logik och måste utgöra dess grund. Detta initiativbetänkande förefaller därför vara en naturlig följd av en process där den sociala stadgans integration i fördraget motiveras ännu mer. Det handlar emellertid inte om ett betänkande som dyker upp ensamt. Det ledsagar, och ledsagas av, andra initiativ och andra betänkanden som utgör ett paket som oroar dem som anser att fackföreningarna har en annan roll, och andra uppgifter, än att bara delta i en dialog mellan arbetsmarknadens parter för att försvara enbart de ekonomiska intressena på en marknad där arbetskraften är en ren handelsvara.
Å andra sidan kan fastställandet av föreningsrätten på gemenskapsnivå, vilken är nödvändig, hejda de förvridna konsekvenserna av bidragen till att banalisera fackföreningarnas egenskaper som klassorganisationer, vilka också kan och bör fortsätta att existera, särskilt på ett nationellt plan. Vi anser att detta betänkande inte stänger en debatt, snarare öppnas och/eller aktualiseras den.

Pinheiro
Herr ordförande! Först vill jag gratulera Oomen-Ruijten och utskottet för sysselsättning och socialfrågor för det uttömmande arbete de har utfört om de transnationella fackliga rättigheterna i Europeiska unionen. Som ni vet erkänns föreningsrätten, med mål att grunda yrkesorganisationer eller fackföreningar, som Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna garanterar, i Amsterdamfördragets artikel 6.2 som en allmän princip i gemenskapsrätten.
I detta sammanhang är det viktigt att understryka att Amsterdamfördraget för första gången ger EG-domstolen jurisdiktion vad gäller institutionernas verksamhet i frågor om mänskliga rättigheter och de grundläggande friheterna, inklusive föreningsrätten. Föreningsrätten och rätten till kollektivförhandlingar är fastställda i gemenskapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter och tas upp implicit i Amsterdamfördraget artikel 136 om principer för gemenskapens socialpolitik. Jag skulle dock tydligt vilja betona att när väl föreningsrätten och strejkrätten är undantagna från artikel 137 i fördraget, har inte kommissionen några avsikter att föreslå någon lagstiftning på detta område.
Kommissionen anser dock, herr ordförande, att frågan om de grundläggande sociala rättigheterna kräver en mer tålmodig och fördjupad diskussion på gemenskapsnivå. I detta sammanhang kan nämnas att ett av mötena i det europeiska forumet för socialpolitik, förra veckan, berörde frågan om hur debatten om de grundläggande rättigheterna skall breddas och fördjupas. Dessutom skapades en expertgrupp i syfte att analysera de framsteg Amsterdamfördraget gjort på detta område, identifiera eventuella tomrum och rekommendera handlingslinjer för framtiden. Slutrapporten beräknas till slutet av året. Jag är övertygad om att min kollega Padraig Flynn kommer att hålla parlamentet vederbörligt underrättat om resultaten av de pågående diskussionerna och de handlingslinjer kommissionen kommer att föreslå.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Pinheiro.
Ärade ledamöter, med kommissionärens inlägg förklarar jag debatten för avslutad.
Jag påminner om att Oomen-Ruijtens betänkande, som har fått så många gratulationer, kommer att gå till omröstning i dag från kl. 11.00 på förmiddagen.

Föreningars och stiftelsers roll
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0203/98) av Ghilardotti för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande om föreningar och stiftelser i Europa (KOM(97)0241 - C4-0546/97).

Ghilardotti
Herr ordförande! I dag diskuterar vi ett viktigt meddelande från kommissionen och debatten äger rum i ett ganska känsligt skede eftersom, som vi alla vet, föreningarnas och stiftelsernas verksamhet hämmas av domstolens dom att avbryta all finansiering och beslutet att uppmana kommissionen att inte fortsätta med sin finansiering så länge rådet inte i ett beslut har bestämt en rättslig grund för en sådan finansiering. Detta kommer jag att återkomma till, men det är sannerligen egendomligt att diskutera hur man skall kunna främja föreningarnas och stiftelsernas verksamhet, frivilligsektorn, den tredje sektorn - som särskilt framhålls i meddelandet och parlamentets arbete - samtidigt som man kan konstatera att dessa organisationers verksamhet lamslås. Jag hoppas därför att dagens debatt skall kunna ge rådet impulser att komma fram till ett interinstitutionellt avtal, i likhet med vad parlamentet föreslagit sedan länge, som kan lösa problemen på lång sikt och inte bara vad gäller behoven i budgeten för 1998.
Det meddelande som vi diskuterar i dag är resultatet av ett arbete under lång tid - mer än tio år - med utgångspunkt i ett initiativbetänkande från Europaparlamentet från 1987, vilket ledde till att kommissionen inom generaldirektorat XXIII inrättade en operativ enhet för " socialekonomi" och genomförde ett omfattande arbete som mynnade ut i att man föreslog två lagar och tillkännagav avsikten att utarbeta en vitbok, initiativ som emellertid stötte på svårigheter inom antingen rådet eller kommissionen och som i viss utsträckning har avstannat. Detta är emellertid problem som fortfarande kvarstår och som vi hoppas att dagens debatt och godkännandet av detta betänkande och kommissionens meddelande skall kunna bidra till att lösa, så att de rättsliga åtgärder som nämns skall kunna vidtas.
Även om meddelandet är ett instrument som är en aning svagare än vad parlamentet hade velat se och som den operativa enheten inom GD XXIII avsåg, är det ändå av stor betydelse enligt min egen åsikt och enligt utskottet för socialfrågor, eftersom det inom det socio-ekonomiska området definierar två olika företeelser, dvs. föreningar och stiftelser, och beskriver deras karakteristiska egenskaper och betydelse på europeisk nivå. Detta är viktigt eftersom det förenar olika erfarenheter och verkligheter bland medlemsstaterna. Dessutom erkänns och främjas föreningarnas och stiftelsernas roll ur olika perspektiv, till exempel ur sysselsättningssynpunkt, och det är något som Europaparlamentet redan har arbetat med under flera år. Det finns flera studier och undersökningar som pekar på att den tredje sektorn, föreningarna, under de senaste åren har frambringat nya arbetstillfällen, framför allt på lokal nivå, och dessutom har tillfredsställt en rad olika behov, relationsmässiga, sociala, kulturella och miljömässiga, såväl gamla som nya, som vare sig den offentliga eller den privata sektorn har kunnat tillfredsställa. Den tredje sektorn spelar med andra ord en viktig roll när det gäller att skapa sysselsättning, en viktig social roll, men även en viktig politisk roll. Möjligheten att finna, främja och skapa modeller för hur medborgarna skall bli delaktiga i den allmänna välfärden - för det är detta det ytterst handlar om - på ett nytt sätt jämfört med de traditionella partierna och fackföreningarna, spelar en avgörande roll när det gäller medborgarnas deltagande i arbetet med det europeiska bygget. Denna samhällsdialog, som vi har valt att kalla den, har framhållits av de europeiska institutionerna under hela debatten i samband med regeringskonferensen och det råder inget tvivel om att föreningslivet är ett nytt sätt att börja bygga en legitimitet, ett deltagande och ett förtroende mellan medborgare och institutioner.
Därför uppskattar vi detta meddelande mycket och jag skulle vilja att vi även utnyttjar denna debatt till att å det livligaste uppmana rådet att äntligen komma fram till en överenskommelse om rättsliga grunder under den första behandlingen, dvs före den 17 juli, för i annat fall visar vi inget som helst förtroende för medborgarnas förmåga, eftersom vi i så fall å ena sidan gör stolta uttalanden och sedan, å den andra - även om det inte beror på oss utan på rådet - handlar tvärtemot. De europeiska institutionerna säger med andra ord en sak och gör sedan något helt annat.

Cot
Herr ordförande! Två minuter, två synpunkter. Den första gäller förfarandet: jag förstår fortfarande inte varför utskottet för socialfrågor och sysselsättning hade så obegripligt bråttom i den här frågan. Den korta tid som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt tilldelades för att avge ett yttrande, hindrade det från att seriöst granska de vardagliga rättsliga problem som meddelandet tar upp, och som föreningarna känner väl till. Det är till exempel frågor om definitioner, om ömsesidigt erkännande, om ansvar och om skattesystem. Jag är rädd att våra kollegers brådska också har hindrat parlamentet från att verkligen lyssna till föreningsvärlden och närmare granska deras problem.
I den här frågan har jag en känsla av att parlamentet har slarvat bort ett tillfälle att bidra till debatten, och jag är rädd att den likgiltigheten, tillsammans med de katastrofalt negativa signalerna från EG-domstolen, kommissionen och rådet i frågan om de rättsliga grunderna, skapar en klyfta av oförståelse i förhållande till dessa så oumbärliga samtalspartner, vilket Ghilardotti erinrade om.
Den andra synpunkten, herr ordförande, rör innehållet. För min del anser jag att meddelandet är en intressant förteckning över verksamheter och problem. Jag välkomnar sättet att gå tillväga, nämligen att resa runt i Europa, som kommissionen och dess ansvariga har gjort, för att träffa ansvariga i icke-statliga organisationer och olika föreningar, och för att öka medvetenheten, för att informera och mobilisera. Jag vill bara fästa uppmärksamhet på risken för att allt detta blir ett slags intellektuell övning till ingen nytta, om det i slutändan inte kommer fram några konkreta förslag, förslag som vi förväntar oss.
För min del önskar jag att sådana konkreta förslag självklart skall ingå i själva begreppet om den stora marknaden, om ekonomiska verksamheter, och att man inte betraktar föreningsmiljön som enbart en plats för frivilligt arbete och välgörenhetsinsatser, och att man tar hänsyn till de verkliga svårigheter som man faktiskt en dag måste ta itu med.

Papakyriazis
Herr ordförande! Jag anser att detta betänkande från socialutskottet - och jag betonar - så som det har utformats i utskottet efter fru Ghilardottis utomordentliga arbete, innebär ett ansvarsfullt politiskt ställningstagande som socialutskottet presenterar vid vårt sammanträde i dag.
Kommissionens meddelande är otvivelaktigt mycket betydelsefullt, och det aktualiserar den angelägna uppgiften att främja föreningars och stiftelsers roll. Men man kan knappast säga att utskottets betänkande ger en djärv och effektiv lösning på detta stora problem.
Nu kommer alltså betänkandet, efter den långa förberedelse, den utvärdering av erfarenheter som socialutskottet gjort (och här måste jag säga att jag inte förstår min kollega Cots ställningstagande), och framhåller hur viktigt det är att Europeiska unionen i dag på allvar tar itu med denna fråga. Detta betänkande ger ett mycket betydelsefullt bidrag i dagens läge med tanke på den allmänna utvecklingen, problemen med sysselsättning och arbetslöshet, då det är uppenbart att lokala initiativ och utnyttjande av lokal kompetens och även av naturresurser kan vara lönsamma i detta samhälle. Jag tror att betänkandet bör betraktas på detta sätt, som en strävan efter kontakt med medborgarnas organisationer och en strävan att aktivera och erkänna den roll som de kan spela.
Avslutningsvis vill jag framhålla att två aktuella punkter, främjandet av de nationella handlingsprogrammen mot arbetslösheten och omorganisationen av de regionala strukturfonderna, enligt min mening innebär en möjlighet att anknyta den fråga vi diskuterar till denna viktiga utveckling i Europeiska unionen.

Wolf
Herr ordförande! Jag tror att det här med frivilliga organisationer och därmed också med den tredje sektorn är en fråga vars stora betydelse vi först på senare år har erkänt. I våra moderna, differentierade och individualiserade samhällen måste ett samhälleligt sammanhang rent handgripligt skapas, och då utgör föreningar av olika slag en betydande faktor för sammanhållningen i samhället.
Europeiska unionen har en ganska komplicerad historia, vilket föredraganden för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har redogjort för. Hittills har det inte lyckats att skapa en gemenskapsrättslig grund för föreningar, ömsesidiga föreningar och stiftelser, något man kan beklaga. Ändå bör kommissionens förslag tas emot med glädje, jag kan inte se att det finns något av undanmanöver i den, för det är nödvändigt att det skapas en öppen kommunikation i hela denna sektor, vi eftersträvar en bred acceptans. Vi vill att sektorn skall utvecklas starkt. Vi vill att denna sektor inte längre skall betraktas med misstro från myndigheterna eller från vissa sociala parter som anser sig höjda över andra. Vi vill att den utvecklas i hela sin mångfald och jag tror att det med det målet i sikte behövs tid för efterforskning, eftertanke och rådgivning. Då bör vi stegvis förbereda och bygga upp möjligheter till främjande och anpassning av rättsliga regler samt till en utveckling av den europeiska verksamheten. Jag tror att kommissionens meddelande är ett gott första steg på vägen. Därför välkomnar jag det.

Glase
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det har här redan sagts ett och annat om betydelsen av allmännyttiga föreningar och stiftelser. De fyller enorma socialpolitiska och sysselsättningspolitiska funktioner. Föredraganden har medgivit det, och jag kan bara berömma henne för hennes engagemang på detta område. Tyvärr uppträdde hon inte vidare samarbetsvilligt i utskottsdebatten och beaktade knappt alls de utvecklande och preciserande tankarna. Här vill jag bara nämna de viktigaste ännu en gång; det måste göras klart att det inte skall skapas ett nytt nät av nationella kontor till rådgivning och samordning av denna sektor, utan att om det är möjligt ett sådant nät skall växa fram ur befintliga kontor genom samarbete.
Alldeles särskilt välkomnar jag förslaget att öka tillgången till strukturella medel för icke-statliga organisationer. Dock måste man se på dessa resurstilldelningar på ett realistiskt sätt. Just vid små projekt är det ofta så att nästan ingenting blir kvar åt dem som verkligen behöver resurserna eftersom mycket går åt till förvaltning, på såväl tilldelar- som mottagarsidan. Konsulterna och mottagarförvaltningen finansieras på detta sätt. Därmed kommer jag in på min viktigaste punkt. I slutsats 14 talar föredraganden om att förbehålla en del av resurserna avsedda för små och medelstora företag för den tredje sektorns små och medelstora företag. För det första finns det inga sådana företag i den tredje sektorn. Här är det bara fråga om den vinstdrivande eller icke vinstdrivande sektorn.
För det andra är de nuvarande resurserna för små och medelstora företag så små att den allmännyttiga sektorn inte kan få del av dem. För det tredje måste man, mitt i all entusiasm över den tredje sektorns effekter på sysselsättningen skilja på två saker: Denna sektor spelar en viktig roll vid återanpassningen till arbetslivet och vid främjande av företagsamheten. Här handlar det om företagsledning i ordets sannaste bemärkelse, ofta bedriven under mycket svåra omständigheter. Beständiga, av subventioner oavhängiga, arbetstillfällen skapas dock företrädesvis inom den privata sektorn, framför allt inom de små och medelstora företagen. Vi är alla överens om att de icke-statliga organisationerna spelar en allt viktigare roll i relationen mellan medborgarna och staten. Vi måste stödja dessa, och i samband med det blir eget ansvar och solidaritet centrala principer. Trots några kritikpunkter röstar vi, Europeiska folkpartiets grupp, alltså för betänkandet.

Lindqvist
Herr ordförande! Det finns en mängd olika organisationer runtom i Europa, t.ex. på miljöområdet, det sociala området, det fackliga området, fredsrörelser och kvinnorörelser som ofta har väldigt aktiva medlemmar och mycket kontakter med sina medlemmar i respektive medlemsland. Att stödja organisationslivet är att stödja de många människor runtom i Europa som har drivkraft att göra något precis som vi här i parlamentet. Att stödja föreningslivet och organisationerna är också att skapa förståelse för vårt arbete i parlamentet, och att visa att vi gör mer än bara sysslar med handel och ekonomi.
Jag vill understryka tre saker. För det första: Ett ökat stöd till organisationerna via strukturfonderna är positivt; en procent av Europeiska socialfonden är bra. För det andra: Organisationslivet kan skapa jobb; det går att skapa arbeten inom en tredje sektor. Vi skall inte överdriva den möjligheten, men den finns och vi skall använda oss av den. Det tredje och allra viktigaste är att vi måste utnyttja sakkunskapen och engagemanget hos organisationer och föreningar genom att på ett naturligt sätt få in dessa i vårt lagstiftningsarbete och annat arbete i parlamentet. I Norden har vi ett ganska bra system med remissförfarande som innebär att man i större ärenden ger organisationer och föreningar en chans att yttra sig regelmässigt och inhämtar deras synpunkter. Det är ett bra sätt att öka förståelsen också för EU och Europaparlamentets arbete.
Men det finns också några saker som jag tycker att man skall se upp med. Vi skall inte lägga oss i det inre arbetet i föreningslivet, t.ex. vilka som skall vara dess företrädare. Punkt 24 ligger enligt min uppfattning nära den gränsen.
Slutligen: Vår uppgift är inte att reglera och styra. Vår uppgift är att uppmuntra och stödja föreningar och organisationer. Detta är en bra sådan början.

Hyland
Herr ordförande! Jag är mycket glad över att ansluta mig till de röster som förespråkar tanken om frivilligt medborgardeltagande i arbetet med utvecklingen av lokalsamhällen. Vi är lyckligt lottade i att det finns människor som är villiga att ge så mycket av sin tid. Deras roll i samhället får inte alltid tillräckligt erkännande, i synnerhet i en tid då lönen för ens mödor i allmänhet mäts i pengar. Ur ett EU-perspektiv och mot bakgrund av tillämpandet av subsidiaritetsprincipen kan vi inte ignorera våra medborgares potential och vilja att delta i samhällsbygget.
Jag ger er exemplet med Leader-programmet. Om de ges möjlighet och en gynnsam samhällelig infrastruktur, deltar medborgarna i Europas landsbygdsregioner aktivt i företagsprogram, och skapar på så sätt välbehövliga arbetstillfällen, samt bidrar till landsbygdsregionernas fortlevnad. Det räcker emellertid inte med att i tomma ord berömma deras arbete. Alla vi måste engagera oss vad gäller den fortgående minskningen av landsbygdsbefolkningen, den försämrade åldersprofilen hos våra lantbrukare och det reella hotet mot de traditionella familjejordbruken. Trots allt är ju den europeiska jordbruksmodellen avsedd att bidra till deras överlevnad.
Med ny teknik och tillgång till finansiellt mera gynnsamma tillfällen för unga människor, låt oss inte blunda för detta verkliga hot. Vi kan emellertid inte vrida tillbaka klockan, utan genom noggrant utarbetad utbildning och med utbildningsprogram i samarbete med organisationer som CEJA, det europeiska paraplyorganet för jordbruksorganisationer och, i mitt eget land Macra Na Feirme , vår organisation för unga jordbrukare, kan vi skapa den ekonomiska och sociala infrastruktur som är nödvändig för att uppmuntra och hjälpa flera unga människor att bedriva jordbruk som en trovärdig karriär. Vi måste anta den utmaningen i arbetet med Agenda 2000.

Schörling
Herr ordförande! Frivilligorganisationerna, eller den ideella sektorn, är en viktig sektor i samhället också som en bärare av värden som vi vill slå vakt om och som vi vill uppmuntra, nämligen att medborgarna aktivt deltar och på så sätt också får inflytande över samhällsutvecklingen.
Samhällets gemensamma ansvar, det kollektiva ansvaret, skall inte ersättas, utan detta skall ses som ett komplement. Detta är en sektor som växer och där det skapas väldigt många nya jobb. Därför är det extra skamligt att medlen till stöd av den ideella sektorn nu har frysts; jag hoppas att vi kommer till en snabb lösning vad gäller detta.
Jag vill verkligen stödja Ghilardottis förslag om att förstärka den ideella sektorn på det lokala planet när det gäller strukturfonderna, så att de kan vara med som aktiva partners vid planeringen och genomförandet av samfinansierade åtgärder.
Vidare vill jag också att vi skall beakta att kooperativen också kan räknas in i frivilligorganisationer och den ideella sektorn, även om det står i stadgan att man skall främja medlemmarnas ekonomiska intressen. Det intresset begränsar sig emellertid till att ha verksamheten i gång; det handlar alltså inte om att generera en vinst.

Garosci
Herr ordförande! Om ett par månader kommer de olika medlemsstaterna, tack vare euron, att tala samma monetära språk, och detta kommer att hjälpa dem att tillsammans växa ytterligare. Samtidigt finns det en annan aspekt där man borde diskutera och agera gemensamt, och det är inom området föreningar och stiftelser. Föreningar och stiftelser spelar i dag faktiskt, inom ramen för gemenskapsscenariet - jag använder kommissionens egna ord - en viktig roll inom alla delar av samhällslivet. Vi måste med andra ord se till dem med allt större uppmärksamhet och generositet, vi måste hjälpa dem att utveckla synergismer, att använda ett gemensamt språk och att tillfredsställa sina medlemmars kollektiva behov, så att vi kan skapa en idealisk miljö, inom vilken de kan verka för att uppnå de olika mål de har ställt upp för verksamheten. Detta kan, förutom att det bevarar olika samhällsintressen, även skapa viktiga arbetstillfällen, tillfällen till social tillväxt och yrkesutbildning, vilket föredraganden, som vi tackar, mycket riktigt påpekade.
Vi förväntar oss med andra ord att nästa regeringskonferens slutgiltigt skall fastställa föreningarnas och stiftelsernas roll och erkänna de ideella och frivilliga organisationerna som viktiga faktorer när det gäller den gemensamma sociala utvecklingen i Europa.

Menrad
Herr ordförande! Europeiska folkpartiets grupp yrkar bifall för meddelandet. Vi anser att Ghilardottis betänkande utvidgar och förbättrar detta meddelande. Hjärtliga gratulationer! Båda dokumenten innehåller intressanta redogörelser om föreningars och stiftelsers roll, såväl på det nationella planet som regionalt och lokalt. Likaså omtalas den europeiska dimensionen, bl.a. genom hänvisning till förslaget till stadgar för en europeisk förening från 1992. Ghilardotti har accepterat Europeiska folkpartiets grupps initiativ i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, om att en förordning om en europeisk förening i framtiden tydligt måste skilja sig från det europeiska aktiebolaget. En europeisk föreningsstadga får inte vara ensidigt konstruerad såsom ekonomisk förening, utan den måste även göra rättvisa åt allmännyttiga föreningar, subsidiaritetsprincipen, föreningars självständighet och stadgar, samt medborgar- och föreningsfriheten. Också i den bemärkelsen kommer vi att rösta för Ghilardottis betänkande.

Filippi
Herr ordförande! Mångfalden när det gäller olika ekonomiska och sociala verksamheter och olika modeller för hur de tillhörande aktiviteterna skall organiseras är en rikedom som är typisk för den europeiska utvecklingsmodellen, och något som måste bevaras. Ghilardottis betänkande om föreningarnas och stiftelsernas roll i Europa pekar med rätta på behovet av att lyfta fram hela den tredje sektorn, den så kallade allmännyttiga sektorn. I dag talar vi om föreningar och stiftelser, men snart måste vi också diskutera ömsesidiga företag och kooperativ. Det är emellertid nödvändigt att rådet ändrar den attityd man hittills intagit, vilken har inneburit en faktisk bojkott av tredje sektorn. I Europa har vi inte bara staten och den privata sektorn, utan dessutom andra organisationsformer som inte får ignoreras. Det går inte att tala om att reformera samhällslivet eller förnya det internationella samarbetet utan bidrag från det sociala kapital som finns i föreningar och stiftelser.

Angelilli
Herr ordförande! I sitt betänkande analyserar Ghilardotti, som jag uppriktigt vill gratulera, på ett djupgående och heltäckande vis samtliga problem i samband med föreningarnas och stiftelsernas roll. Det är lätt att instämma i praktiskt taget samtliga de slutsatser som redovisas i betänkandet, framför allt behovet av en omfattande reglering på europeisk nivå av den allmännyttiga sektorn, en viktig sektor som i detta historiska skede genomgår en fantastisk expansion, just därför att den har varit den enda sektor som har kunnat överbrygga det tomrum som har uppkommit genom krisen i de allmänna välfärdssystemen när det gäller att tillhandahålla social service. Vi kan därför inte annat än instämma i de påpekanden som görs i betänkandet. För det första, behovet av att utarbeta en europeisk stadga som garanterar föreningarna en rättslig status som är väl definierad och som skyddar och uppmuntrar deras verksamhet. För det andra, stabila och klara regler vad gäller lagstiftning och skattefrågor, framför allt en revidering av momsbestämmelserna, och slutligen tillräckliga ekonomiska resurser. Enbart på det viset, enbart genom rättslig säkerhet och ett erkännande av den roll som den allmännyttiga verksamheten spelar, kan den, vilket också påpekas i Amsterdamfördraget, bidra till att utveckla samhällssolidariteten och medborgarnas deltagande i samhällslivet.

Pinheiro
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att uttrycka kommissionens tillfredsställelse över det intresse dokumentet mött från allmänheten, de nationella organen, sektorns organisationer och även från de europeiska institutionerna. Jag framhåller yttrandet från Ekonomiska och social kommittén och Regionkommittén, vilka uttrycker en klar vilja att stödja utvecklingen av föreningar och stiftelser. Jag vill också livligt gratulera Ghilardotti samt Cot och Wolf för den öppna andan med vilken de har arbetat med frågan, och intresserat sig för alla aktiviteter som de ideella organisationerna sysslar med eller planerar.
Utifrån presentationen av sitt meddelande har kommissionen, i samarbete med representanter för föreningar och stiftelser, utvecklat en handlingsplan för att genomföra dess slutsatser, för att undersöka potentialen hos dessa föreningar och stiftelser, och även för att identifiera de svårigheter som måste övervinnas för att dessa bättre skall kunna utöva sin roll att försvara de europeiska medborgarnas intressen. Det är en verklighet att föreningarna och stiftelserna som deltar på alla områden i det sociala och ekonomiska livet, ofta har stor ekonomisk makt och utgör en viktig källa till sysselsättning. De flesta ideella organisationer är företag i ordets vidaste bemärkelse. I många fall utgör de alternativa företagsformer till de traditionella ekonomiska och sociala modellerna. Det är alltså därför som vi också inkluderar den ideella sektorn i kommissionens meddelande under rubriken " Stimulera företagandet i Europa" .
Jag skall inte gå in på slutsatserna och förslagen i detta meddelande. Jag skulle dock vilja nämna de åtgärder som vi har genomfört efter att det antogs och samtidigt försöka ta upp de frågor som ledamöterna, och speciellt föredragandena, har väckt.
En viktig fråga, som många andra är beroende av, är utan tvivel den om en europeisk föreningsstadga. Jag förstår ert missnöje över att inga framsteg har gjorts i denna fråga. Jag kan dock försäkra denna kammare, och speciellt föredraganden Cot, att kommissionen har tagit flera initiativ för att de önskade framstegen skulle uppnås. Trots att saken vid senaste rådet, den 4 juni, återförvisades till Coreper och till det österrikiska ordförandeskapet, kan det noteras att förhandlingarna i rådet redan nått ett avancerat stadium och att ett stort antal av Europaparlamentets frågor har beaktats. Vi är därför övertygade om att en positiv utveckling kommer att kunna noteras i slutet av året, vad gäller föreningars stadgar.
Jag skulle nu, ärade ledamöter, vilja redovisa hur förslagen i vårt meddelande framskrider. Vi går i tre riktningar. För det första har nationella konferenser genomförts eller kommer att genomföras. De kommer att ha detta meddelande som tema i nästan alla medlemsstater.
För det andra anordnar kommissionen en rad expertmöten om ämnen som berör nuet och framtiden för föreningar och stiftelser, av vilka jag vill framhålla: förhållandet mellan sektorn och offentliga organ, behovet av information och bättre kännedom om sektorn, en aspekt som bekräftades i hög grad under den sjätte kongressen om socialt inriktad ekonomi för några dagar sedan, samt även den sysselsättningsskapande potentialen hos föreningar och stiftelser. Kommissionen håller med om att dynamiken i den socialt inriktade ekonomin, för ett permanent bibehållande och skapande av sysselsättning, liksom lämpliga tjänster för att möta nya behov, ännu inte har utvecklats fullt ut. Vi kräver att medlemsstaterna uppmärksammar tillämpningen av riktlinjerna för sysselsättningssektorn. Vi försöker också, parallellt, att på ett brett plan sprida resultaten av pilotprojekten under rubriken " Tjänstesektorn och sysselsättningen" för att alla skall kunna dra nytta av dessa erfarenheter. Andra ämnen är också planerade att diskuteras, bland vilka finns eurons användning samt utvidgningen, ett ämne som särskilt betonats av Ghilardotti.
Ett tredje område vi arbetar med är de åtgärder vi genast kan påbörja inom kommissionens ram. För att nå framsteg i unionens dialog och samarbete med de berörda organisationerna, skapades Rådgivande kommittén för kooperativ, ömsesidiga bolag, föreningar och stiftelser. Kommissionen träffar också de icke-statliga organisationerna två gånger om året, då en ny expertgrupp har skapats vilken efterträder " De Vises kommitté" i syfte att på nytt granska systemet för de grundläggande sociala rättigheterna i fördraget för att lägga fram rekommendationer till åtgärder på gemenskapsnivå, eventuellt med en stadga för rättigheter.
Vi håller med om att det fortfarande återstår mycket att göra. Det är de facto viktigt att på nytt granska situationen och finna ett lämpligt sätt att utveckla den sociala dialogen inom alla europeiska institutioner. Det är nödvändigt att garantera en korrekt balans mellan maximal flexibilitet och deltagande, å ena sidan, och en total öppenhet och sammanhållning, å den andra, och av nödvändighet undvika en överdriven byråkrati och skapandet av komplicerade ramar. Ghilardotti och Wolf framhäver speciellt de svårigheter som ett otal icke-statliga organisationer har mött inom samarbetet med strukturfonderna. Jag konstaterar med särskild tillfredsställelse att de nya förslagen om socialfonden utgör ett viktigt framsteg för att förbättra och underlätta tillgången till denna fond från de icke-statliga organisationerna.
Jag skulle även vilja informera om att rapporten från GD V, som också punkt 2 och 3 i den nu diskuterade resolutionen nämner, enbart tar upp de olika interna avdelningarna i detta generaldirektorat och inte kommissionens relationer, i helhet, med de icke-statliga organisationerna.
Slutligen, när jag läste detta betänkande kunde jag inte låta bli att lägga märke till punkt 19, " Utvidgning och externa förbindelser" , där AVS-länderna inte omnämns. Jag vill därför erinra denna kammare om att bedömningen av den ideella sektorn är en central punkt i utvecklingspolitiken, vilket klart och tydligt uttrycks i mandatet för förhandlingar om de framtida förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna, vilket just har godkänts av rådet.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vi har alltså inte suttit med armarna i kors. Vi försöker fullfölja vårt arbete för att föreningar och stiftelser skall erkännas på tillbörligt sätt på lokal, nationell och europeisk nivå. Jag vill också slutligen, än en gång tacka föredragandena, och jag försäkrar er att vi också seriöst kommer att ta hänsyn till era förslag och observationer. Jag är säker på att vi kommer att få stöd från Europaparlamentet för de åtgärder vi vidtar till förmån för de ideella organisationerna.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Arbetstid
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0229/98) av Chanterie för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, om kommissionens vitbok om sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet om arbetstid (KOM(97)0344 - C4-0434/97).

Chanterie
Herr ordförande, ärade kolleger, herr kommissionär! Om det finns en social angelägenhet där Europeiska unionen kan spela en roll och alltså bär ett ansvar, är det väl skyddet av arbetstagarnas säkerhet och hälsa på arbetsplatsen i enlighet med artikel 118a i fördraget. Att arbetsplatsen är rörlig minskar inte arbetstagarnas rätt till en säker och hälsosam arbetsmiljö. Arbetstiderna är, som domstolen också fastställt i en dom år 1996, visst en säkerhetsoch hälsofråga.
Europeiska unionen utfärdade år 1993 ett direktiv som reglerar vilotider per dygn och per vecka, arbetstid per vecka, årlig semester, raster, natt- och skiftarbete. De miniminormer som anges ligger på en ganska låg nivå och antalet undantag är ganska högt. Dessutom undantogs, på initiativ av ministerrådet, flera sektorer helt och hållet från direktivets tillämpningsområde. Det rör sig om läkare under utbildning, verksamhet på havet, både havsfiske och offshore-verksamhet samt transportsektorn, nämligen landsvägs- och järnvägstransporter, sjö- och luftfart och även inlandssjöfart. Personer som arbetar inom dessa verksamheter eller sektorer, även som tjänstemän på kontor eller som arbetare på en verkstad, förblir undantagna från en europeisk arbetstidsreglering.
Även Europeiska kommissionen har med tiden förstått att det inte kan fortsätta på det sättet och har tillkännagjort att den kommer att ta ett initiativ, det initiativ som vi behandlar i dagens debatt, nämligen vitboken som efter fyra år äntligen sett dagens ljus. I vitboken har Europeiska kommissionen gjort en lägessammanfattning med avseende på arbetstiderna i dessa undantagna sektorer och verksamheter som tillsammans gäller cirka sex miljoner arbetare, av vilka cirka fem miljoner befinner sig i den icke-rörliga delen av sektorerna.
Europeiska kommissionen föreslår att låta direktivets tillämpningsområde omfatta de icke rörliga arbetstagarna helt och bara delvis de rörliga arbetstagarna, nämligen på följande fyra punkter: semester, årlig arbetstid, lämpliga viloperioder och hälsokontroller för nattarbete. De övriga, låt oss säga, mycket viktigare aspekterna som till exempel minsta viloperiod och maximal arbetstid och liknande borde då regleras per sektor.
Utskottet för socialfrågor som jag är föredragande för vill ändå att det först görs ett försök att i så hög grad som möjligt låta direktivets tillämpningsområde omfatta hela de uteslutna sektorerna och verksamheterna. Det befintliga direktivet innehåller nämligen, som jag nyss sa, en artikel som möjliggör en hel del avvikelser, artikel 17, och varigenom det i princip finns tillräckliga möjligheter att ta upp det specifika i varje situation och även ta hänsyn till de olika sektorernas och verksamheternas konkurrenskraft. Om det dock skulle visa sig att det ändå inte räcker för vissa delsektorer så går utskottet för socialfrågor och sysselsättning med på att det kommer sektoriella regler, helst på grundval av avtal mellan arbetsmarknadens parter men om det inte går, på kommissionens eget initiativ. Kommissionens ber visserligen arbetsmarknadens parter att genomföra resultatinriktade förhandlingar i de gemensamma kommittéerna, vi tror nämligen att man därigenom på bästa sätt kan ta hänsyn till de särskilda omständigheterna. Jag kan ta upp en av dem, till exempel när lastbilschaufförer förutom sin körtid även måste lasta och lossa, vilket hittills inte tagits med i arbetstidsregleringen.
Vi är medvetna om att det inte räcker med bara ett direktiv. Det handlar också om införlivning i nationella lagar, uppföljning, kontroll och bestraffning. Det måste dock finnas regler, en europeisk ram, eftersom problemen är gränsöverskridande och eftersom dessa problem även gäller den inre marknaden.
Jag vill också särskilt ta upp situationen för läkare under utbildning. Jag börjar med ett citat från ett av många vittnesmål. Citatet lyder som följer: " Mellan fredag morgon och måndag kväll sov jag fem timmar, hade jag två nattpass på akutmottagningen. Under hela den perioden såg jag inte en enda säng och tjänade inte ett öre extra. Jag gick runt som en zombie men på dagtid opererade jag ändå." Slut citat. Vem av oss skulle vilja arbeta under sådana förhållanden och, framför allt, vem av oss skulle vilja bli opererad av någon som befinner sig i ett sådant tillstånd? Ändå förekommer sådana situationer, kanske oftare än vi anar.
Läkare under utbildning utnyttjas ofta långt över gränsen till vad som är godtagbart och på det sättet äventyras människors liv. Patienters liv men också läkarna under utbildning själva som på grund av för långa arbetstider själva till exempel kan förorsaka olyckor med dödlig utgång eller somna i bilen. Övertrötthet, nervsammanbrott, hjärtattacker och självmord är inte uppdiktade företeelser utan verklighet.
Uteslutandet av läkare under utbildning från ett sådant direktiv om arbetstid kan rent ut sagt kallas brottsligt. Att låta människor operera efter tiotals timmar av nästan oavbruten tjänstgöring är att spela med människoliv. Av den anledningen kan vi inte längre acceptera den här situationen. Det finns till och med två länder som liksom Belgien inte har några nationella bestämmelser. Alla personer jag talat med i samband med det säger att det är ytterst brådskande att ett initiativ tas. Det befintliga direktivet anvisas som ram och jag uppmanar läkarförbunden, den övergripande sammanslutningen för läkare och ministern för hälsovård att övergå till handling.
Herr ordförande, ärade kolleger! Vi förväntar oss att det inom kort kommer ett lagstiftningsinitiativ från Europeiska kommissionen så att parlamentet kan behandla initiativet före slutet av denna mandatperiod.

Macartney
Herr ordförande! Jag gratulerar er till er utnämning till ordförande. Jag har tre minuter till mitt förfogande, men det skulle ta mycket längre tid att gå in på alla turer och svårigheter inom fiskerisektorn. Jag vill verkligen gratulera Chanterie till den mängd arbete han har lagt ned på att försöka sammanjämka alla detaljerade skillnader och specifika förhållanden för de olika sektorer som har undantagits.
Vi måste först av allt inse att det fanns en orsak till att dessa sektorer undantogs. Det var för det första deras komplexitet. För det andra, vad gäller fiske, finns det en djupt rotad misstro mot Bryssel i många avseenden och ett omfattande motstånd mot hela idén om att tala om för fiskare när de skall sova och vad de skall göra på havet. De känner att när de väl är ute på havet måste de vara herrar över sina skepp och sitt eget öde. Det finns en djupt rotad instinktiv fientlighet mot varje slag av direktiv från Bryssel om fiskarna. Tanken om en maximitid till sjöss måste ställas mot det faktum att vissa länder påbjuder maximidagar till sjöss och detta begränsar arbetstiden för en fiskare där det tillämpas, till exempel, för Förenade kungariket. Alla idéer om dagar till sjöss eller att man måste sova vissa tider måste således tas med i beräkningarna.
Jag vill i huvudsak koncentrera mig på exakt vad dessa direktiv kommer att omfatta. Detta var föremål för livlig debatt inom fiskeriutskottet. Jag kanske bör ställa frågan till Pinheiro, som i och med att han kommer från Portugal, är väl förtrogen med det sätt på vilket fisket är organiserat. Många fiskare är organiserade på familjebasis, många är andelsfiskare och många är inte anställda i den mening som vi avser. Kommer detta direktiv att påverka dem eller inte? Om inte, så är större delen av fiskesektorn i Europa utesluten, även efter att en resolution som denna godkänts. Detta är nyckelfrågorna: vilken är omfattningen och vilka är de personer som är anställa inom fisket? Det är möjligt att det finns utrymme för flexibilitet i Chanteries anmärkningar om att säga " så långt som möjligt" men vi måste få kännedom om kommissionens åsikter.
Det är stora skillnader mellan en långdistansflotta där fiskarna är anställda i månader i sträck av ett företag och en liten båt som går ut baserad på ett familjekooperativ från Galicien eller Adriatiska havet, eller i det senare fallet, människor som går ut för att fiska på natten för att detta är i enlighet med deras tradition. De är alla oroade över att bli föremål för reglering och försedda med tvångströja. Vi måste alltså veta vilka som berörs. Hur talar man om för egna företagare att de skall ta semester? Jag skulle verkligen vilja höra svaret på det. Om svaret är att man inte gör det därför att de är undantagna, då måste vi inse att vi talar om en mycket liten sektor av den totala industrin.
Min sista punkt handlar om idén om partnerskap. Detta är mycket svårt i vissa fall där det inte finns några fackförbund som representerar arbetarna, eftersom arbetarna är egenföretagare. Det är mycket svårt att tala om för ett land att frambringa ett avtal mellan arbetsmarknadens parter när det inte finns några sådana parter. Där har vi en ganska falsk situation. Samrådet måste vara reellt. Den måste påverka dem som fiskar i havet och låta dem bli fullt delaktiga innan vi skapar någonting. Annars är risken att Bryssel än en gång anklagas för att vara mer intresserat av byråkrati än av fiske.

Moreau
Herr ordförande! Fem år efter antagandet av direktivet om arbetstid är det mer än brådskande att se över problemet med undantagna sektorer. Det är för övrigt beklagligt att såpass många löntagare redan från början uteslöts från det här direktivets tillämpningsområde. Det kan vi särskilt se inom vägtransportsektorn, med allvarliga konsekvenser för arbetarnas hälsa och för trafiksäkerheten.
Många sociala konflikter har sålunda givit uttryck för ett växande motstånd mot omänskliga arbetsvillkor, och särskilt inom den här sektorn. Transportsektorns specifika förhållanden är påtagliga, men inte mindre påtagliga än behovet av vila, ledig tid och respekt för de anställdas biologiska rytm. De befintliga bestämmelserna inom vägtransportsektorn tillåter en körtid på 56 timmar i veckan, och det respekteras ändå inte. Att förbättra de här bestämmelserna och att kontrollera dem effektivt, vilket utskottet för transport och turism och utskottet för socialfrågor och sysselsättning har krävt, det är en social nödvändighet, men också en ekonomisk nödvändighet, för att man skall kunna bekämpa den illojala konkurrensen och den sociala dumpingen, särskilt när vägcabotage kommer att vara tillåtet.
Jag gläder mig åt att de två utskotten kräver en ändring av förordningen 38/20, i syfte att minska arbets- och körtiden. I det avseendet är det lämpligt att arbetstiden omfattar lastning, avlastning och väntetider.
För att avsluta skulle jag vilja uttrycka ett beklagande, och det är att direktivet ännu inte kommer att omfatta mobila arbetare, vilket jag som föredragande hade föreslagit, självklart med begränsade och förhandlade undantag. Det hade kunnat utgöra en stark signal för det sociala Europa, som det tyvärr finns en alltför stor brist på. Men att betänkandet Chanterie har antagits kan i alla fall utgöra en stödpunkt för de gemensamma förhandlingarna, som äger rum inom de olika undantagna sektorerna. De berörda löntagarna måste onekligen fortsätta att hävda sina krav på tillräcklig vila och fritid, gentemot de liberala dogmer om fri konkurrens som hånar de mest elementära rättigheterna.

Skinner
Herr ordförande! Jag vill också gratulera er till ert första sammanträde som vice ordförande i parlamentet. Chanterie bör också gratuleras. Han har åstadkommit ett betänkande som är både rättvist och balanserat. Det har tagit avsevärd tid att framarbeta på grund av meningsskiljaktigheterna inom hans utskott och andra utskott, vilket vi just har hört. Det är mycket svårt att införa idéer om arbetstid för så många olika industrier.
De berörda industriella grupperna är offshore-arbetarna inom olje- och gasindustrierna, fiskerindustrin, transportarbetare inom båttrafik i inlandet, trafikpiloter och deras besättningar, samt järnvägsarbetare. Dessa faller alla inom kategorin mobila arbetstagare som omfattas av detta direktiv. Det innefattar också läkarutbildning, men inte utryckningspersonal. Dessa avhandlas under kompensationsåtgärder i det ursprungliga direktivet för arbetstid. Emellertid är innefattandet av de grupper som inte är mobila arbetstagare, men innehar stationära kontorsarbeten där de servar mobil personal, ett sätt att korrigera vad som ansågs vara ett misstag i det förra direktivet för arbetstider när det undantogs. Detta måste välkomnas.
De svårigheter vi i inledningen ställdes inför har övervunnits genom ett arrangemang mellan arbetsmarknadens parter. Detta måste få ett erkännande och gratulationer bör riktas till de personer som hittills har haft svårigheter att tala med varandra. Tidigare fanns inga arrangemang för detta. En anständig hälso- och säkerhetsstandard diskuteras nu för många av dessa arbetare, tack vare den sociala dialogen. Kommissionärerna Flynn och Kinnock bör båda gratuleras.
Det som är viktigt att komma ihåg är att detta gäller hälsa och säkerhet, och det vore kanske mera passande att kalla det för att " sätta stopp för att människor ramlar ihop och dör på jobbet-ärendet" . Om man tar en titt på statistiken finner man att 20 procent av alla olyckor på vägarna med inblandning av tunga lastfordon i själva verket orsakas av förare som lider av trötthet. Det är inte bara förare som dödas, utan också familjer i andra fordon som de kan ränna in i. Det är mycket viktigt att vi löser denna fråga. Som Chanterie också påpekade när det gäller utbildningen av läkare, måste vi, om de skall ha rimliga arbetsperioder och om vi skall få ut det bästa möjliga av denna yrkesgrupp, göra vårt bästa för att sätta press på våra regeringar för att åstadkomma en minskning av deras arbetstider så att deras omdömesförmåga och deras reaktionsförmåga inte förvrids eller påverkas på ett sådant sätt att vi inte får ut bästa möjliga nytta av deras utbildning.
Detta handlar om att sätta stopp för att människor ramlar ihop och dör på sina arbeten. Konsekvenserna av detta har erkänts i Japan; nu erkänns de också i Europa. Vi ser fram emot ett direktiv nästa år.

Pronk
Herr ordförande! Låt mig först och främst också gratulera er till att ni har blivit vald till vice ordförande, så att ni i dag kan vara ordförande för det här sammanträdet. För det andra vill jag tacka Raf Chanterie som jag tycker har gjort en jättelik prestation med detta betänkande. Han har utvecklat en vision och det var, som kollega Skinner också har sagt, inte lätt eftersom det kom så olikartade inlägg från diverse olika håll. Han har utvecklat en vision som är teoretiskt bra sammanställd, men som ändå är mycket praktisk och som egentligen är mer praktisk än vad kommissionen själv har lagt fram tidigare.
Å ena sidan måste jag gratulera kommissionen till att den under så lång tid har fortsatt att ta sig an de problem som verkade vara så svåra att lösa i dessa sektorer men å andra sidan har vi hela tiden drabbats av att de två berörda generaldirektoraten ändå hade väldigt svårt att enas på vissa punkter, och det har absolut inte hjälpt till att skynda på det hela. Jag tror dock att kommissionen i det här fallet när allt kommer omkring har spelat en bra roll. Jag tycker att vitboken allmänt sett är bra, men jag tror att det som vi har lagt fram här i dag ändå kan tillföra den något. Föredragandens tanke att i första hand plocka ut de personer som inte är rörliga arbetstagare och sedan föra in så många av dem som möjligt under det befintliga direktivet är en bra idé eftersom det leder till något extra, det är en förstärkning av dialogen mellan arbetsmarknadens parter. Det har redan visat sig i ett antal sektorer att det nu går att komma fram till ett samförstånd som inte fanns tidigare. Jag tycker det är mycket beklagligt att det inte lyckats för fisket. Man kan naturligtvis tala länge och mycket om att det är så svårt men om man inte själv kan komma fram till ett samförstånd så är man naturligtvis inte särskilt mycket starkare. Jag tycker att det är mycket viktigt att det som nu skett i alla andra sektorer även sker inom fiskerisektorn.
Det är mina viktigaste kommentarer. Jag tror att vi har ett bra betänkande här och att vi måste fortsätta på det viset. Jag hoppas att kommissionen antar det i sin helhet.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Jag vill också gratulera föredraganden Chanterie till hans betänkande. Det är ett utomordentligt noggrant betänkande som noga funderar över vilken den maximala rättsliga grunden skulle kunna vara för det utdragna problem som alla vi ledamöter i Europaparlamentet konfronteras med genom brev och samtal, och det handlar särskilt om arbetstider och viloperioder. Några kolleger har redan sagt att i nästan samtliga fall förekommer också risker för andra människor, som till exempel de som inte får tillräckligt långa viloperioder, till exempel har ansvaret för manövreringen av ett flygplan, en bil eller inom sjukvården. Det han ha långtgående följder för säkerheten, inte bara för dessa personer själva utan även för andra personer.
Det är synd att kommissionen med sin vitbok har reagerat så långsamt på parlamentets yrkanden, den är här nu och jag håller med alla talare om att betänkandet från utskottet för socialfrågor och sysselsättning har slutförts på ett bra sätt, särskilt genom Chanteries egna insatser. Jag tycker att vi nu tillsammans måste besluta att så snabbt som möjligt införliva några av förslagen i ett bindande rättsunderlag. Jag anser att arbetsmarknadens parter i det avseendet också har en egen roll att spela, och jag skulle alltså vilja uppmana dem att fortsätta och slutföra förhandlingarna inom dessa politikområden.

Schörling
Herr ordförande! Jag stöder Chanteries förslag om att hos kommissionen begära att den lägger fram ett förslag om att ändra arbetstidsdirektivet. Som andra har sagt, är det ju helt oacceptabelt att ungefär 6 miljoner arbetstagare står utanför vad vi kallar för grundläggande regler för arbetstidens längd. Dessutom rör det sig om arbetstagare som arbetar inom sektorer där det verkligen krävs att de är utvilade och har haft semester för att de skall kunna utföra sina arbetsuppgifter på ett säkert sätt; det handlar t.ex. om personer som arbetar inom transportsektorn, järnvägs- och flygtrafik, men också läkare under utbildning.
De som arbetar inom dessa sektorer har ju precis samma behov av vila, sömn och semester som vi " vanliga människor" . Jag tycker faktiskt att det tillhör mänskliga rättigheter att få dessa grundläggande regler för arbetstid och semester tillgodosedda.
Punkt 11 i Chanteries betänkande tycker jag är väldigt viktig. Det sägs där att framtida lagstiftning inte får urholka regionala eller lokala kollektivavtal som gäller i medlemsländerna och som har högre nivå av social trygghet än vad som nu planeras inom kommissionen. Jag vill verkligen lyckönska Chanterie till betänkandet.

Sainjon
Herr ordförande! Jag vill också gratulera Chanterie till hans utmärkta och balanserade betänkande. Andra kolleger har sagt det före mig: nära sex miljoner arbetare omfattas i dag inte av direktivet om arbetstid, varav tre och en halv miljoner inom vägtransportsektorn, som är såpass känslig. Det räcker faktiskt med att erinra sig om de strejker som förra året lamslog Frankrike och en del av Europa.
Än en gång har liberalismens anhängare definitivt börjat i galen ända. Den totala avregleringen av vägtransportsektorn, ett faktum från och med den 1 juli 1998, kommer till stånd när ingen som helst skattemässig och social harmonisering har påbörjats. Man har inte planerat några skyddsanordningar på EU-nivå, för att undvika strävan efter att begränsa sociala förmåner inom en svårt drabbad sektor, där mindre företag har svårt att överleva och för vilka en avreglering ofta innebär slutet. Jag anklagar följaktligen vissa regeringar för att avsiktligt ha velat ha detta rättsliga tomrum, för att lättare kunna göra sig kvitt vissa sociala erövringar, som inom den här sektorn har uppnåtts i öppen kamp.
Jag kräver följaktligen att de europeiska chaufförerna redan nu skall kunna åtnjuta avlönade väntetider och årliga semestertider som är lika för alla. Jag önskar, även om en viss flexibilitet är tänkbar, att antalet timmar per år begränsas, med en genomsnittlig veckotid på 35 timmar. Om så inte är fallet, krävs det att varje chaufför som utför en transport mellan två punkter i ett och samma EU-land till fullo respekterar det landets sociala lagstiftning. När det gäller harmonisering anser jag att man måste börja från början, och i första hand besluta vilka dagar och vilka datum tunga lastbilar får rulla på unionens vägar och motorvägar, för att vi skall kunna få ett slut på den oklarhet som just nu råder. Det är den första absolut nödvändiga stenen för bygget av ett vägtransporternas Europa.

Pinheiro
Herr ordförande! Tillåt mig gratulera er till att ni har valts till denna mycket viktiga post. Kommissionen välkomnar mycket Chanteries betänkande. Vi uppskattar också det hårda arbete som har bedrivits i tre utskott, utskottet för sysselsättning och socialfrågor, utskottet för transport och turism och fiskeriutskottet. Det har varit en lång historia, men vi gör verkliga framsteg. Jag skulle bara vilja påminna er om en del av bakgrunden. 1993, när direktivet om arbetstid antogs, beslutade rådet att undanta vissa sektorer och verksamheter från att omfattas av direktivet. Dessa var luftfart, järnvägstransporter, landsvägstransporter, sjöfarten, inlandssjötrafiken och transporter på inre vattenvägar, havsfiske, övriga verksamheter till sjöss samt verksamheter utförda av läkare under utbildning.
Den gången var Chanterie föredragande. Kommissionen åtog sig att " så snart som möjligt ta lämpliga initiativ beträffande de uteslutna sektorerna och verksamheterna. Det förberedande arbetet inför förverkligandet av dessa initiativ utförs av gemensamma kommittéer för de berörda sektorerna där sådana finns" . I enlighet med detta bad vi varje gemensam kommitté i de fem transportsektorerna och i havsfiskesektorn att ge sina rekommendationer om hur principerna för direktivet om arbetstid skall anpassas till deras eget arbetsområde. Vi ordnade också för bedrivandet av faktastudier med avseende på arbetstidsarrangemangen när det gäller så kallade " övriga verksamheter till sjöss" och läkare under utbildning.
Trots att vissa framsteg har gjorts inom de flesta sektorer var detta inte tillräckligt, och därför beslutade kommissionen förra året att publicera vitboken som skulle fastställa hur vi skall gå vidare. I vitboken tog vi de möjliga alternativen i beaktande och enades kring vad vi kallade det differentierade tillvägagångssättet. Vi har senare fastslagit detta tillvägagångssätt i ett andra steg i samrådsdokumentet, vilket antogs av kommissionen den 31 mars. Genom det differentierade tillvägagångssättet strävar vi efter att göra en åtskillnad mellan de verksamheter som kan inrymmas under direktivet för arbetstid och de som kräver särskilda åtgärder. Vi föreslår därför ett tredelat upplägg.
För det första, som er resolution deklarerar i punkt 1, måste icke-mobila arbetstagare åtnjuta fullt skydd vad gäller arbetstider och måste därför fås att omfattas fullt ut av direktiv 93/104. Vi avser att genomföra detta. För det andra, som ni nämner i punkt 2 i er resolution, måste mobila arbetare också åtnjuta fullt skydd när det gäller arbetstider och måste därför omfattas så långt som möjligt av direktiv 93/104. I er resolution instämmer ni med kommissionen om att det finns ett särskilt behov av att tillse att alla mobila arbetstagare och personer i övriga verksamheter till sjöss garanteras adekvat vila och ett maximalt antal arbetstimmar per dygn, och att överräcka till dem direktivens bestämmelser om fyra veckor betald semester årligen och hälsokontroller för nattarbetare. För det tredje deklarerade kommissionen att den avsåg införa eller modifiera befintlig lagstiftning för varje sektor eller verksamhet, gällande arbetstider och viloperioder för mobila arbetstagare. Åter igen, detta är vad vi avser göra, och åter igen är vi glada för ert stöd i denna fråga.
Jag är nöjd över att kunna meddela att det som ett resultat av dessa initiativ har förekommit seriösa diskussioner i nästan alla huvudsektorer, speciellt efter att den andra omgångens samrådsdokument publicerades. Följaktligen hyser vi stort hopp om att enighet kan nås inom ett antal sektorer. Jag vet att somliga av er hyser oro över det sätt på vilket vi kommer att gå tillväga. Tabellen efter punkt 1.4 i motiveringen till er resolution illustrerar mycket tydligt våra syften. Icke-mobila arbetstagare kommer att omfattas genom ett ändringsförslag till direktivet om arbetstider. Detta kommer att innefatta läkare under utbildning. Andra ändringsförslag kommer att tillhandahålla grundläggande skydd för mobila arbetstagare och för dem i andra verksamheter till sjöss vad gäller årlig semester, årlig arbetstid, adekvat vila och hälsokontroller för nattarbetare. Allt detta kommer att åstadkommas genom ändringsförslag till direktivet om arbetstid under artikel 118.a i EU-fördraget.
Oberoende fiskare omfattas inte av detta direktiv. Kommissionen tror emellertid att en minimistandard för hälsoskydd och säkerhet när det gäller arbetstider bör gälla alla arbetstagare, inklusive andelsfiskare, dvs. besättningsmedlemmar på en fiskebåt vars ersättning grundas på intäkterna från fartyget. Ett sådant skydd bör givetvis ta hänsyn till de speciella förhållandena inom havsfiskeindustrin. Det blir mycket lättare att utforma sådana förslag om industrins båda sidor är fullt delaktiga i utformningen.
För det fjärde, de centrala förberedelserna där ett överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter uppnås före den 30 september 1998 och om parterna så begär kommer kommissionen att lägga ett förslag till ett rådsbeslut i enlighet med artikel 4.2 i avtalet om socialpolitik. Dessutom kommer kommissionen att göra kompletterande förslag, till exempel gällande jämförbara ersättningar för chaufförer som är egna företagare. Om arbetsmarknadens parter inte förmår nå en uppgörelse före den 30 december 1998 kommer kommissionen att förbereda ett förslag till ett direktiv om arbetstider för mobila arbetstagare inom de olika sektorerna. Detta skulle ta full hänsyn till resultatet av förhandlingarna så långt.
Slutligen, mina kolleger Padraig Flynn och Neil Kinnock hoppas kunna lägga fram ändamålsenliga förslag senare i år. Jag vill å deras vägnar tacka er för ert stöd idag. Vi ser mycket fram emot ert fortsatta stöd i framtiden.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl.11.00

Solidarisk handel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0198/98) av Fassa för utskottet för utveckling och samarbete om rättvis och solidarisk handel med utvecklingsländer.

Fassa
Herr ordförande, ärade kolleger! Solidarisk handel utgör utan tvekan en av de viktigaste formerna av utvecklingshjälp som inrättats under de senaste åren. Den började så försiktigt och som en följd av rena frivilliginitiativ, men i dag är den solidariska handeln en etisk och kommersiell verklighet i alla avseenden. Därför har Europaparlamentet ägnat sig åt den solidariska handeln ett flertal gånger, först med Van Putten och sedan med den djupt saknade kollegan Alex Langer. Det finns två syften med det aktuella förslaget till resolution och det därmed sammanhängande betänkandet. För det första att bestämma kriterier som gör det möjligt att klart och precist definiera vad solidarisk handel är, för att kunna skilja den från sådan handel som inte är det. För det andra att visa på behovet av en gemenskapsmärkning för solidarisk handel och principen att certifieringsorganen agerar oberoende av dem som sysslar med att importera och försälja produkterna.
När det gäller framför allt det första syftet anger punkt 10 i resolutionen, med den största tydlighet, tio kriterier, ett slags tio budord - om uttrycket tillåts - för vad som menas med solidarisk handel. De kriterierna är: direktinköp, rättvis prissättning, förskottsbetalning, frånvaro av inköps- eller försäljningsmonopol, öppenhet vad gäller prissättning, stabila och långsiktiga relationer med producenterna, produktionsförhållanden som respekterar WTO: s konventioner, ingen diskriminering av kvinnor, inget utnyttjande av barnarbete, miljöhänsyn, respekt för lokalbefolkningens utveckling och hänsyn till lokalbefolkningens självständighet.
I och med detta har man upprättat en serie kriterier som enligt utskottet för utveckling och samarbete och föredraganden är tillräckligt exakta utan att vara stelbenta, vilka tar hänsyn till det som redan i dag är solidarisk handel och som erbjuder ett omfattande skydd för konsumenterna.
Jag tillåter mig därför att uttrycka mitt avståndstagande från det ändringsförslag som har lagts fram av Maij-Weggen, vars engagemang och kompetens inom denna sektor är odiskutabla, ändringsförslag som emellertid verkar leda till konsekvenser som inte är acceptabla. Låt mig peka på åtminstone två: kriterierna blir, om man följer ändringsförslaget, vagare och mer urvattnade än de som ingår i det ursprungliga resolutionsförslag som presenterats av utskottet för utveckling och samarbete. För det andra framgår det av ändringsförslaget att kravet på att respektera kriterierna bara skall föreligga i samband med kommissionens hjälp till organisationer och producenter inom den solidariska handeln.
Jag tror tvärtom att dessa kriterier, i enlighet med resolutionens ursprungliga text, skall respekteras alltid och överallt och inte bara när det gäller hjälp från kommissionen, dvs. för att i första hand skydda inte bara producenten, utan också konsumenten. I annat fall skulle vilken produkt som helst godtyckligt kunna definieras som solidarisk till förmån för den som producerar, importerar eller säljer den, vare sig den är en del av kommissionens stöd eller inte.
Slutligen finns det ingen anledning att frukta att stödet från Europeiska unionen till den solidariska handeln, vilket flera har hävdat, skulle hamna i konflikt med WTO: s regler. Jag kan bara påminna om att WTO: s generaldirektör har meddelat utskottet för utveckling och samarbete att det finns instrument som är kompatibla med den gemensamma organisationen av marknaden, tack vare vilka regeringarna kan ge stöd åt en solidarisk handel, under förutsättning att de inte skapar diskriminering mellan olika utvecklingsländer och att WTO kommer att vidta speciella åtgärder för att stödja utvecklingsländerna och att dessa åtgärder kommer att tillkännages i samband med nästa förhandlingsrunda.
Det är just införandet av den solidariska handeln inom ramen för världshandeln som kommer att göra det motto under vilket denna beundransvärda verksamhet hittills har bedrivits allt aktuellare och trovärdigare: Trade, not Aid.

Smith
Herr ordförande! Den växande betydelsen av sektorn för rättvis och solidarisk handel understryker behovet av att Europeiska unionen nu fastställer sina institutionella och finansiella åtgärder gentemot denna sektor. Betänkandet från utskottet för utveckling och samarbete ger en rad viktiga förslag i detta avseende. På samma sätt måste emellertid en värdering av framgången för den rättvisa och solidariska handeln ske med sikte på att integrera beståndsdelarna och principerna för rättvis och solidarisk handel med Europeiska unionens egna utvecklings- och handelspolitik i framtiden. I sitt yttrande har utskottet för externa ekonomiska förbindelser valt att fokusera på dessa principer.
I själva verket har lokala producenter fått ökad styrka genom att ingå i nätverket för solidarisk handel. Detta ger dem en möjlighet att bli konkurrenskraftiga och bygga upp sin handelskapacitet generellt sett. Eftersom detta är ett av Europeiska unionens främsta mål i dess handels- och utvecklingspolitik, är den rättvisa och solidariska handeln av yttersta vikt. Följande beståndsdelar utgör grunden för tillvägagångssättet med rättvis och solidarisk handel och bör på samma sätt utgöra grunden för Europeiska unionens egna tillvägagångssätt gällande handeln med utvecklingsländer. Dessa beståndsdelar är: direkt tillgång till Europeiska unionens marknader; solidariska priser; inkomststabilitet - det faktum att organisationer för rättvis och solidarisk handel betalar delar av priset i förskott är avgörande för småskaliga producenter som då kan göra investeringar och ta sig igenom säsongen utan att vara hänvisade till långivare; slutligen, feedback och kapacitetsökning, där producenter får förtroende och vågar närma sig ett handelssystem som de en gång ansåg alltför komplicerat.
Detta tillvägagångssätt som bygger på rättvis och solidarisk handel avlägsnar effektivt de handelshinder som finns för producenter i utvecklingsländer. Där tillvägagångssättet med rättvis och solidarisk handel inte har lyckats och Europeiska unionens politik och instrument gör misstag är i sammanlänkningen av de olika mekanismerna till ett integrerat och sammanhängande försök att stödja lokala producenter när dessa möter de många hindren när de försöker sälja sina varor på den europeiska marknaden.
Slutligen, helt kort, främjar den solidariska handeln goda affärer och är en tanke vars mål och tillvägagångssätt vi bör sträva efter att integrera i Europeiska unionens mer övergripande politik såväl som att marknadsföra den på den globala världshandelsarenan.

Vecchi
Herr ordförande! Den solidariska handeln med utvecklingsländerna är i dag en konkret och viktig företeelse som börjar anta betydande dimensioner i samtliga europeiska länder. Vi har kommit långt sedan Europaparlamentet för lite mer än fyra år sedan godkände vår saknade kollega Alexander Langers betänkande. Låt mig påminna om att det allmänna syftet när det gäller den solidariska handeln är att börja korrigera och ändra en verklighet, som är mycket mer omfattande än den internationella handeln, en verklighet som är djupt orättvis när det gäller utvecklingsländerna. Den solidariska handeln är med andra ord ett viktigt instrument när det gäller att korrigera och förändra de mest negativa krafterna inom världshandeln, ett instrument som kan utnyttja marknadsmekanismerna för att skapa en större medvetenhet när det gäller relationerna mellan nord och syd, men också för att börja experimentera med nyskapande metoder.
Målet en hållbar utveckling som alla är delaktiga i får sitt främsta uttryck i den solidariska handeln genom att ge garantier till producenterna i de fattiga länderna, respektera miljön och främja en utveckling av ekonomiska och sociala rättigheter. Den solidariska handeln har under de senaste åren växt exponentiellt. Butikerna och försäljningsställena för den solidariska handelns produkter har mångfaldigats och produkterna har i vissa fall fått tillgång till den storskaliga distributionen, och berör miljontals konsumenter. Samtidigt har nätverk bildats för marknadsföring av och stöd till den solidariska handelns produkter och det direkta stödet till producenterna har utvidgats.
I det betänkande som vi skall rösta om i dag, och för vilket jag vill tacka Fassa, begär vi att den solidariska handelns principer och rutiner, långt i från att bara vara ett symptom, skall bli en integrerad del av de mest generella programmen för utvecklingssamarbete inom Europeiska unionen. Vi hävdar med stor övertygelse de kriterier som anges under punkt 10 i betänkandet - och därför anser vi inte att den delen av betänkandet bör ändras genom kammarens omröstning - och vi begär framför allt att det skall finnas, i första hand från Europeiska kommissionens sida och från gemenskapens institutioner i allmänhet - en sammanhängande strategi i samband med den solidariska handeln. Det är därför vi stöder förslaget om ett särskilt meddelande från kommissionen, vilket bör inriktas på fyra viktiga faktorer. För det första, att man integrerar principerna om solidarisk handel i de mer allmänna samarbetsprogrammen inom den internationella handeln. För det andra att man utvecklar särskilda instrument som är kraftfullare än de nuvarande till stöd för vissa projekt som hänger samman med den solidariska handeln. För det tredje att man definierar kriterier som gör att man kan avgöra om handeln med eller tillverkningen av vissa produkter skall betraktas som inslag i den solidariska handeln. För det fjärde att man utvecklar den politiska dialogen med operatörerna inom den solidariska handeln.
Ur denna synpunkt måste jag göra ytterligare ett påpekande. I det betänkande vi skall rösta om finns det förslag för att öka gemenskapens stöd till olika projekt inom ramen för den solidariska handeln som inte bara rör den i och för sig viktiga utbildningsaspekten i samband med utveckling, utan som också rör det direkta stödet till producentföreningarna.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Först vill jag tacka kollega Fassa för hans gedigna initiativbetänkande om det arbete som utförs av organisationer och producenter inom den rättvisa och solidariska handeln. Vi anser att han har givit oss en bra översikt över läget och en bra insikt.
Det är bra att betänkandet behandlas nu, eftersom kommissionen redan har lovat att komma med ett meddelande om ett antal konkreta förslag om hjälp till organisationer och producenter inom den rättvisa och solidariska handeln. Då är det bra om parlamentet ändå ger några anvisningar och rekommendationer i förväg.
Min grupp tycker att rättvis och solidarisk handel är bra. Den som har sett producenter inom den rättvisa och solidariska handeln arbeta i praktiken, och jag har de senaste åren sett flera projekt i utvecklingsländer, vet att vinsten på handeln kanske är lite mindre, men vet samtidigt att producenterna, fattiga bönder, ofta har det mycket bättre, att det rör sig om högre inkomster för berörda arbetstagare, mycket mer sociala biverksamheter, som till exempel skolor och polikliniker som inrättas och att även befolkningen i området kan dra större nytta av det. Miljöpolitiken inger också mycket respekt. Projekten för rättvis och solidarisk handel är helt enkelt bra för utvecklingsländerna, ofta till och med bättre än vanliga investeringsprojekt och vanliga handelsprojekt. Det rör sig inte heller längre om en marginell verksamhet, the European Trade Association arbetar nu med 800 handelspartner i 45 länder med 800 000 producentfamiljer och fem miljoner indirekt berörda. Det är alltså verkligen något att ta på allvar.
I mitt eget land är framför allt kaffet från Max Havelaar och Okej-bananen något mycket positivt inom den rättvisa och solidariska handeln. Okej-bananplantager i Ghana som jag nyligen besökte är ett praktfullt projekt, det jobbar cirka 1 000 arbetare där och de försörjer cirka 10 000 personer. Om man besöker de små byarna i omgivningen så ser man med egna ögon att situationen är mycket bättre där än lite längre in i Ghana. Där gör man verkligen märkbart ett mycket positivt jobb.
Kollega Fassas förslag ligger mycket väl i linje med den typen av verksamhet. Vi har dock fortfarande några invändningar. Eftersom vi ser betänkandet som ett initiativbetänkande har vi begränsat oss till en korrigering av artikel 10. Där står vilka kriterier som företag, organisationer och producenter inom den rättvisa och solidariska handeln borde uppfylla. Vi anser att det är lite väl detaljerat och innan du vet ordet av sitter kommissionen fast i en mycket byråkratisk apparat för att kontrollera alltihop. Därför har vi lämnat in ett ändringsförslag om att göra det lite kortare och lite tydligare. Vi tycker att det räcker om producenter och organisationer inom den rättvisa och solidariska handeln som vill få stöd från Europeiska unionen uppfyller ett begränsat antal kriterier. Det måste gälla ett ärligt pris, ett marknadsmässigt pris med bidrag för rättvis och solidarisk handel, det har vi förståelse för, och konsumenten måste veta exakt hur mycket som producenten får betalt. Mellanhänder, import, export och försäljningsmonopol måste undvikas så mycket som möjligt för att inte hindra den fria handeln. Man måste sträva mot längre och stabilare förbindelser med producenter och alla ILO-konventioner måste naturligtvis respekteras, även fackliga rättigheter, jämlik behandling av män och kvinnor måste respekteras och även användningen av barnarbete måste uteslutas, men det är ju självklart. Produktionsmetoderna måste vara bevisat miljövänliga. De skall leda till en bättre social och ekonomisk utveckling, främjande av oberoende och ansluta till den lokala traditionen.
Det tycker vi är de viktigaste punkterna. Vi skall naturligtvis stödja betänkandet så mycket som möjligt men vi skulle uppskatta om föredraganden kunde anta detta ändringsförslag så att vi inte hamnar i en situation med byråkrati och onödig administration.

González Álvarez
Herr ordförande! Även om Spanien, mitt land, kom 20 år för sent till praktiserandet av solidarisk handel, har det ökat med 100 procent. Dessutom, då det enligt föredraganden, finns 800 000 producenter i tredje världen som praktiserar denna handel, måste vi framhålla vikten av denna rättvisa och solidariska handel.
Vi är helt eniga med föredraganden om att kriterierna som denna handel bör uppfylla skall vara direkthandel, rättvist pris, insyn, respekt för arbetsnormer, frånvaro av barnarbete och respekt för miljönormer. Vi anser att detta, för Europeiska unionen kan innebära en annorlunda utveckling. Europeiska unionen borde också ekonomiskt och politiskt stödja initiativ som börjar på ett blygsamt sätt, men som kan bli ett alternativ till ett orättvist, osolidariskt och merkantilt samhälle.

Sandbæk
Herr ordförande! När vi nu diskuterar solidarisk handel i EU-parlamentet, beror det i hög grad på de gräsrotsaktiviteter som har pågått under de senaste 10-15 åren. Det beror på att ideella organisationer har visat att man genom en medveten politik kan använda marknaden för att främja en socialt och miljömässigt försvarbar produktion samt inte minst skapa förtjänster för små producenter i u-länder, och det är en viktig erfarenhet. Naturligtvis skall vi stödja hållbar produktion i u-länderna, både för vår egen och för u-ländernas skull. Vi skall dock inte insistera på att det krävs t.ex. EU-harmonisering av märkningen. Det stämmer att ett universellt varumärke gör det lättare för konsumenterna att orientera sig på marknaden, men situationen i dag är att vi har märken som Max Havelaa r, som åtnjuter stort erkännande och förtroende bland konsumenterna. Om det skall ersättas av ett EU-märke kommer utvecklingen att gå flera år bakåt. Vi måste se på de erfarenheter som märkningsorganisationerna har gjort. Även om de i flera år har arbetat med att hitta ett gemensamt märke, har det ännu inte lyckats. Det beror inte på bristande vilja, utan just på att de existerande märkena är inarbetade i konsumenternas medvetande. Jag anser att fördelarna med att ha ett gemensamt märke inte på långt när uppväger dessa risker.
Fassas betänkande går in för att EU skall arbeta för sociala och miljömässiga normer och att de blir inarbetade i WTO-systemet. Jag håller med om detta, men det räcker inte. Vi måste kräva att det blir möjligt att skapa speciella kvoter för produkter som uppfyller kriterierna. Det är inte möjligt i dag. Utan klara påtryckningar blir det heller inte möjligt i framtiden. EU måste stödja en produktion i u-länderna, som är skonsam mot miljön och människors välbefinnande, men vi skall inte utnyttja detta ädla syfte till att centralisera det arbete som pågår i organisationer runt om i Europa. De människor som arbetar med fair trade i dag känner till problemen. Det är dem och producenterna vi skall stödja, men det förutsätter ingalunda ett EU-märke, som det kommer att ta lång tid att inarbeta i konsumenternas medvetande. Vi kommer att stödja insatser för att utöva starka påtryckningar på WTO och för att anslå medel till utbildning och till omläggning av produktionen i u-länderna. Till sist vill jag säga att jag stöder Maij-Weggens ändringsförslag.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Frågan om rättvis handel uppstod under en omfattande diskussion i samband med kontroversen kring den nyliberala frihandelsideologin, och den innebar att en lång rad av konkreta kriterier för social och ekologisk hållbarhet utvecklades. Länge var man tvungen att kämpa för att detta krav över huvud taget skulle erkännas. Det finns uppenbarligen i sådana kravs historia epoker då det inte längre kan hindras att de genomförs, men sedan vattnas de plötsligt ur igen. Just detta avser Europeiska folkpartiet med sitt ändringsförslag, i vilket kriterierna för den rättvisa handeln urvattnas till den grad att man inte längre kan känna igen kravet. Detta måste förhindras här, för om Europaparlamentet - som är förespråkare för en rättvis handel innebärande ett centralt krav på ändrade, mer rättvisa och hållbara relationer mellan nord och syd - medverkar till en urvattning vore det ett allvarligt ingrepp - jag vill inte säga en katastrof - men Europeiska folkpartiet skulle verkligen behöva skämmas för den skada det har orsakat!

Carlotti
Herr ordförande! De är sällsynta, mycket sällsynta - de européer som tar sig tid att observera de produkter de konsumerar, vare sig det är kaffe, socker eller choklad. Ändå, om det vore så att två välsmakande koppar kaffe förmedlade två motsatta politiska budskap? Och om två chokladkakor, som ser ungefär likadana ut, bar med sig två olika historier? Och om det fanns - vid den andra avlägsna änden av produktionskedjan - ett otal producenter som svettas blod och vatten för att berika andra, samtidigt som vissa andra steg för steg börjar arbeta hårt, men för sig själva? För det är ju så - från det ena till det andra - att det inte är i teorin som nya verksamhetsformer kommer fram, utan tack vare tålmodiga och långsamma handlingar, bland annat det viktiga frivilliga arbetet.
Medan den resolution som parlamentet antog i juni 1994 tog upp nischer, rättvisa och solidaritet i fråga om den här verksamheten, presenterar i dag betänkandet av Raimondo Fassa den rättvisa och solidariska handeln som ett annat alternativ, med målet att upprätta mer rättvisa handelsförbindelser mellan de rika länderna och producenterna i söder. För det är så att den rättvisa och solidariska handelns främsta uppdrag är att befria producenterna från det samtida slaveriet, nämligen de levnadsvillkor som de försöker slå sig fria från. Detta skall emellertid ske på ett sätt som jag mer skulle kalla marketing , dvs. mer konsumentorienterat.
Jag skulle alltså vilja stödja Fassas betänkande, i synnerhet vissa punkter: hans definition av en rättvis och solidarisk handel; skapandet av en europeisk märkning - för att undvika komplexitet och förvirring hos konsumenten; att den rättvisa och solidariska handeln skall integreras inom ramen för unionens övergripande politikområden, och inte bara vara ett instrument för utvecklingspolitiken, men också att den integreras inom all ekonomisk politik och handelspolitik, för att den här typen av handel verkligen skall främjas. Detta innebär att man inrättar en uppförandekod för europeiska transnationella företag som verkar i utvecklingsländer. För övrigt måste unionen kämpa för att miljöklausulerna och de sociala klausulerna skrivs in i WTO: s kriterier.
Avslutningsvis förväntar vi oss att kommissionen så snart som möjligt lägger fram ett meddelande om rättvis och solidarisk handel, som både skulle handla om hur den kan utvecklas och vilka medel som kan anslås till detta.

Castagnetti
Herr ordförande! Även jag vill framföra mitt tack till Fassa för hans betänkande. Den solidariska handeln existerar och den tillämpas med goda resultat sedan flera år, men det är uppenbart att den får en helt annan betydelse i slutet av detta årtusende som utmärks av avreglering och globalisering av de ekonomiska kontakterna och skyldigheten, som åläggs oss av den gemensamt organiserade marknaden, att avskaffa våra preferenssystem när det gäller de fattiga länderna i världen. Efter det att parlamentet behandlade frågan 1993 har man tyvärr inte gjort tillräckligt för att främja denna typ av samarbete och inte ens kommissionen har i dag en klar politisk linje när det gäller denna fråga. Ändå visar tidigare erfarenheter och gemenskapens statistik att den solidariska handeln har presenterats på rätt sätt, och att den tack vare lämpliga informationskampanjer har blivit positivt bemött i vida kretsar bland de europeiska konsumenterna.
Betydelsen av detta instrument ligger inte bara i den omedelbara förbättringen av de berörda befolkningarnas livskvalitet, en befolkning som idag uppskattas till fem miljoner personer i 45 utvecklingsländer, utan också och framför allt i den långsiktiga omvandlingen av de små lokala tillverkarna till självständiga ekonomiska operatörer. Kommissionen, rådet och medlemsstaterna borde göra fler och bättre insatser för att främja försäljningen av den solidariska handelns produkter. Den solidariska handeln skall erkännas som ett viktigt instrument för utveckling och genast få stöd genom att man ställer lämpliga mänskliga och ekonomiska resurser till förfogande, eventuellt även genom att man inför ett särskilt konto i unionens budget. Endast på det viset kan Europeiska unionen leva upp till löftet som anges i artikel 103 i fördraget, nämligen att främja utvecklingsländernas integration i världsekonomin.

Sichrovsky
Herr ordförande! Vad betänkandet stöder sig på är främst skyddet av konsumenten, att hindra att handelsvägar missbrukas. Vad som helt och hållet fattas är emellertid konsumentens egen motivation. Det fattas en förståelse från vår sida för att detta är en form av utvecklingshjälp, där vi måste nå ut till konsumenten för att förhoppningsvis kunna motivera henne/honom att betala högre priser. Det handlar inte om marknadsföring av en produkt, utan om spridandet av en idé. På den här punkten hyser jag betänkligheter om att byråkratiseringen som låter märka sig i betänkandet bara kommer att bli hindrande för det. Vi måste så småningom inse att Europas ansvar också ligger i att hjälpa utvecklingsländerna att kunna sälja sina produkter i Europa. I en sådan form är betänkandet bra. Det som saknas är motivationen av konsumenten att verkligen köpa dessa produkter.

Howitt
Herr ordförande! I samband med välkomnandet av detta betänkande skulle jag vilja belysa syftet med mina egna ändringsförslag till betänkandet från utskottet för utveckling och samarbete. Det är att uppmana kommissionen att ta fram ett meddelande om rättvis och solidarisk handel som kan tjäna som en grund för ny lagstiftning; för global forskning som kan ge direkt stöd för utvecklandet av nätverk för rättvis och solidarisk handel i söder, såväl som principer för rättvis och solidarisk handel i norr; att i princip stödja en särskild budgetpost som sätter stopp för behovet av delfinansiering med pengar från ideella organisationer, som inte alltid är lämpliga för producentkooperativ inom tredje världen; att få slut på skattemässig europeisk diskriminering av den solidariska handeln, att införa förmånsrättslig behandling som är förenlig med WTO beroende på den frivilliga karaktären hos rättvisemärkningen; och slutligen, att erkänna farorna med spridningen av rättvisemärkning och behovet av en seriös dialog om kopplingen mellan rättvis och solidarisk handel och den nya etiska handeln, som bör gynnas med uppförandekodexar, om vilka jag är i färd med att utarbeta ett betänkande för utskottet för utveckling och samarbete.
Rättvis och solidarisk handel handlar om att världens fattigaste och mest marginaliserade människor inte skall lyftas upp ur fattigdomen genom bidrag, utan lyfta upp sig själva ur fattigdomen genom att sälja till den europeiske konsumenten. 45 000 försäljningsställen i Europa, 3 000 olika produkter, en omsättning på minst 250 miljoner ecu per år. Inte mycket i förhållande till den totala handeln men heller inte någon välgörenhet. Detta är en seriös handel och i Europaparlamentet måste vi vara seriösa när vi ger det vårt stöd.

Günther
Herr ordförande! Föredraganden har lagt ned mycket tid och möda på sitt betänkande. För det vill vi tacka honom. Utskottet har med över 50 ändringsförslag bidragit till nu föreliggande resultat, ändå tycks mig inte slutresultatet speciellt lyckat - jag hoppas att ni inte tar illa vid er av min åsikt. Alltjämt talas mycket om skydd och stödåtgärder, men föga om konkurrensfrämjande strukturer. Min grupp försökte i utskottet driva på i den riktningen, och kollegan Maij-Weggens ändringsförslag går ju också i den riktningen.
Vi måste nämligen i första hand se till att byråkratin inte får för stort utrymme i detta sammanhang, något som jag tror säkras bättre om vi stöder ändringsförslaget snarare än om vi kvarstår vid formuleringen som är så detaljerad att den knappast tycks kunna användas. Jag har även vissa betänkligheter gällande förslaget att utnyttja delar av finansieringen till reklam för rättvis handel. Jag tvivlar på att den så omstridda budgetposten B7-6000 skall användas här. För övrigt hör den till budgeten, vars rättsliga grund för närvarande är under debatt. Inte desto mindre hoppas jag att den gemensamma handeln med länderna i tredje världen, med den här diskuterade rättvisa handeln i fortsättningen kommer att utvecklas i positiv riktning, och jag hoppas också att kommissionen kommer att stödja oss i det.

Pinheiro
Herr ordförande! Jag tror att jag kan hålla mig mycket kort. Först vill jag tacka Fassa för hans utmärkta betänkande; därefter skulle jag vilja understryka hur viktigt detta instrument är för en samarbetspolitik mellan Nord och Syd; och, slutligen, vill jag säga att många av förslagen som har lagts fram säkerligen kommer att införlivas i det meddelanden kommissionen har för avsikt att presentera inom några månader.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum vid tidpunkten för omröstningen.

Ephremidis
Fru ordförande! Jag anhåller om att det tas till protokollet att dagens omröstning börjar kl. 11.15, medan den enligt föredragningslistan skulle ha börjat kl. 11.00.
Ni försätter oss i en mycket besvärlig situation: antingen stannar vi kvar under omröstningen, eller också har vi bokat ett visst flyg, eftersom vi räknade med att omröstningen skulle börja kl. 11.00. Antingen missar vi flyget eller förlorar vi rätten och skyldigheten att stanna kvar under omröstningen.
Jag anhåller om att detta tas till protokollet, för jag kommer att åberopa det för den händelse att man vill beröva mig vissa rättigheter, för jag är absolut inte ansvarig för denna försening.

Ordföranden
Herr Ephremidis, det skall föras till protokollet, men med ert goda samarbete skall vi försöka ta igen den förlorade tiden.

Omröstning
Rack
Fru ordförande! Ni har glömt att uttrycka parlamentets gratulationer till föredraganden. Låt mig här göra det i allas namn!
(Applåder)

Ordföranden
Tack, herr Rack.

Schmid
Fru ordförande! Den ursprungliga texten grundar sig på ett gillande av den gamla rättsliga grunden. Eftersom vi har bytt rättslig grund behöver vi även en ny text. Om vi bara gör en ajout blir det inte logiskt. Detta är inte ett problem som gäller innehållet, utan ett logiskt problem.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Maij-Weggen
Herr ordförande! Det finns ett ändringsförslag till betänkandet och det är ett mycket viktigt ändringsförslag. Jag har förstått att Fassa gärna vill att betänkandet antas med så kraftigt stöd som möjligt. Det kan gå om vårt ändringsförslag kombineras med Fassas text på följande sätt. Vi skulle då kunna ta Fassas text till artikel 10, plus hans tankstreck nr. 3 och 6. Ur mitt ändringsförslag tar vi sedan 1, 3 och 4. I den sammanställningen kan, har jag förstått, Fassa ge ändringsförslaget sitt stöd och då kan vi stödja hans betänkande.

Fassa
Fru ordförande! Om jag har förstått saken rätt, vill Maij-Weggen behålla den text som introducerar punkt 10 oförändrad, dvs: " Hävdar att den solidariska handeln, för att inte inbjuda till missbruk, åtminstone skall respektera följande kriterier" . Är det sant att detta skall vara kvar? Skall det med andra ord stå kvar som i betänkandet? Är det detta som är innebörden i ändringsförslaget? I det muntliga ändringsförslaget tar hon i praktiken tillbaka de första två raderna i den ändring hon själv föreslår, samt kombinationen mellan de olika punkterna som de har föreslagits av henne själv? Är det så?

Maij-Weggen
Herr ordförande! Plus kombinationen av tredje och sjätte tankstrecket plus 1, 3 och 4 från mitt ändringsförslag. Då är vi helt överens.

Ordföranden
Fru Maij-Weggen, jag är verkligen ledsen, men detta är mycket förvirrande, och ärligt talat är jag själv inte säker på vad vi skall rösta om.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Bernadini
Parlamentet har upprepade gånger uttalat sig för en utveckling av en miljövänlig transportpolitik, en nyskapande politik. I den bemärkelsen har Pact-programmet - om beviljande av ekonomiskt stöd från gemenskapen till nyskapande åtgärder för att främja kombinerade transporter - varit föremål för många önskemål från de europeiska aktörernas sida.
När det nu börjar bli färdigt, har den förordning från rådet som styr programmet uppdaterats. I juni 1997 godkände Europaparlamentet kommissionens förslag, genom att insistera på att förfarandena för urval av projekt skall tydliggöras, och på att tillämpningen av finaniseringsbestämmelserna skall bli bättre.
Betänkandet från vår kollega, som vi skall granska, stöter på motstånd från rådets sida på en punkt som jag skulle vilja ta upp igen.
Kommissionens förslag föreskrev återbetalning av utgifter och kostnader som hänger samman med genomförande av delar av projekt utanför gemenskapens territorium, till förmån för företag i tredje land. Den medgörligheten fick inte rådets godkännande. Däremot gav rådet sitt stöd till möjligheten att finansiera projekt som utsträcker sig till tredje land. Jag anser inte att rådet har motiverat sitt resonemang, vad gäller ett möjligt partnerskap mellan aktörer i tredje land och aktörer i gemenskapen.
Utskottet för transport och turism försöker återupprätta en logik i den här frågan, och jag vågar hoppas på att ändringsförslag 2 kommer att samla tillräckligt många röster.
Betänkande: Fontaine (A4-0232/98)

Caudron
Det tjänar faktiskt någonting till att upprepa kravet på en reform av direktiven om erkännande av utbildningsbevis. Ja, finns det någon här i kammaren som inte har uppvaktats för att utöva inflytande på en förvaltning, för att få ett godkännande av en kvalifikation som har förvärvats i en annan medlemsstat?
Betänkandet av vår kollega Nicole Fontaine utgör ett viktigt stöd för det europeiska utbildningssystemet, och mer precist för personer som vidareutbildar sig och studenter. Jag vill alltså gratulera henne till det här arbetet, som också är ytterligare ett steg mot en förstärkning av begreppet om ett europeiskt medborgarskap.
För hur kan man tala om en fri rörlighet för varor och personer på europeiskt område, när det finns stora hinder mot personers rörlighet?
Många har ord som anpassningsförmåga, reaktionsförmåga och flexibilitet på tungan, kardinalvärden för den europeiske arbetstagaren av år 2000. Denne konfronteras emellertid mycket snart med förvaltningarnas bistra verklighet, eller närmare bestämt med de lagar som har stiftats av de nationella representationerna.
Det konstaterandet gäller även för andra områden, och det skadar Europabygget. I den bemärkelsen är det viktigt att vi inriktar vår lagstiftning på det som så nära som möjligt berör den enskildes vardagliga bekymmer. Att handla på det sättet, det är att återge Europa sin betydelse, och kanske att få upp det på rätt spår igen.
En text som rör medborgarens rättigheter och kompetens ökar Europeiska unionens läsbarhet.
Rekommendation: Aelvoet (A4-0165/98)

Bernadini
Efter Tunisien, Israel, Marocko och PLO skall vi i dag yttra oss genom att ge vårt samtycke till ett Europa-Medelhavsavtal med Jordanien.
Strikt enligt slutsatserna från konferensen i Barcelona i november 1995, ombildar nu Europeiska unionen sina förbindelser med länderna i Maghreb och Machrek genom att inrätta en ny avtalsram. Associeringsavtalet med Jordanien går helt i linje med detta, genom att man i den första artikeln aviserar inrättandet av ett frihandelsområde.
Vi kan bara skriva under på det målet, precis som vi har gjort för de andra länderna, för det hashimitiska kungariket räknar med vår hjälp. De olika samarbetsdelarna kommer att förstärkas, vare sig det handlar om ekonomiska och sociala relationer, förbättrade levnads- och arbetsvillkor, eller om ett utvecklat regionalt samarbete. Det är sant att Jordanien har en relativt hög tillväxttakt, men denna verkar inte komma hela befolkningen till del. Ansträngningarna bör stödjas, och det är på den nivån som hjälpen från Europeiska unionen kommer att kunna få full effekt.
Låt oss till sist inte glömma problemet med regionens politiska stabilitet. Fredsprocessen är bräcklig - vilket vi i bland får lida för i samband med upprättandet av vårt Meda-partnerskap - men processen kan stabiliseras med inrättandet av en politisk dialog med Jordanien.
I samförstånd med rekommendationen från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, uttalar jag mig för ett slutande av avtalet, genom att framföra önskningar om framgång för framtiden.

Deprez
Slutandet av ett Europa-Medelhavsavtal mellan Europeiska unionen och Jordanien är en bra sak, som jag uttryckligen vill ge mitt stöd.
Ett dynamiskt Europa-Medelhavspartnerskap är en av hörnstenarna, tillsammans med utvidgningen av Europeiska unionen mot öst, för hela den europeiska kontinentens stabilitet och utveckling. Bland avtalets beståndsdelar finns det i mina ögon fyra som har en särskild betydelse:
För det första: det stegvisa inrättandet av ett frihandelsområde som kommer att gynna båda parterna.För det andra: klausulen om respekt för mänskliga rättigheter och demokratiska principer, som anges i artikel 2.För det tredje: inrättandet av en regelbunden politisk dialog (artiklarna 3-5), och i synnerhet upprättandet av ett samarbete mellan parlamentet och det jordanska parlamentet, vars former ännu inte har fastställts.För det fjärde: samarbetet mellan Europeiska unionen och Jordanien i kampen mot penningtvätt och droghandel.
Betänkande: Schmid (A4-0234/98)

Caudron
Betänkandet av vår kollega Gerhard Schmid är av stor betydelse, både för kommunikationsindustrin och för de som använder Internet. Jag vill alltså stödja gemenskapens handlingsplan som läggs fram i dag.
Samtidigt finns det anledning att erinra om en del faktiska förhållanden som gäller för nätet och dess fortsatta expansion. Först och främst vill jag kritisera en del röster som utan åtskillnad förknippar " Web" med ett förkastligt innehåll. Man måste komma ihåg att detta gigantiska globalt vävda nät framför allt är ett redskap, och att det inte under några omständigheter kan hållas ansvarigt för de perversa saker som en del verkar upptäcka på sin dator.
I likhet med telefonen eller tryckeriet, har man gjort Internet till alla lasters " fader" och skapare av synder... men ett stort antal olika uppgifter visar att det finns en del som inte har väntat på detta näts tillkomst för att utöva förkastliga handlingar... tyvärr anpassar de sig bara till det här nya sättet att kommunicera.
Det finns ett avgörande faktum inom dataindustrin som vi måste ta hänsyn till. Det utvecklas och vinner ständigt mer inflytande: nu kan man med en bärbar dator få tillgång till allt och alla, och det utan alltför stora risker, även då det är illegalt.
Jag stöder också föredragandens förslag när det gäller illegalt innehåll och hur det skall behandlas med hjälp av tekniska lösningar. Vi måste också stärka de rättsliga och polisiära åtgärderna på gemenskapsnivå. Det är bara den typen av ökat samarbete som kan ge påtagliga resultat.
För att man skall kunna uppnå en tryggad miljö, är det av största vikt att man kommer till insikt på internationell nivå, och först på europeisk nivå. Det är brådskande! Mycket brådskande!
Betänkande: Pollack (A4-0177/98)

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi noterar att detta betänkande är ett i den långa rad av betänkanden i vilka det krävs att en ny EU-enhet inrättas, denna gång en " övergripande enhet för stadsfrågor" . Vi tror att denna ökande mängd av EU-myndigheter bara skapar byråkrati. Vi klarar oss utan denna övergripande enhet.

Deprez
Europeiska unionen är uppenbarligen inte behörig för att sköta den dagliga förvaltningen av miljön i de europeiska städerna. Det är den lokala nivåns roll. Emellertid är det ändå önskvärt att unionen fortsätter att formulera allmänna riktlinjer som skall följas och mål som skall uppnås, när det gäller en hållbar utveckling av förvaltningen av stadsmiljön, och som kan tillämpas på hela det europeiska området.
Många miljöproblem som har att göra med urbaniseringen i våra länder får konsekvenser för hela unionens territorium. Unionens medborgare behöver alltså ett integrerat sätt för att kunna gripa sig an de här problemen, som till vardags bör hanteras av de lokala myndigheterna, men som också bör gå inom ramen för en bredare strategi, som definierar mål och medel.
Även om man kan välkomna de sektorsvisa åtgärder som unionen redan har vidtagit, bland annat för minskade luftföroreningar, måste man också beklaga att kommissionen dröjer med att offentliggöra vitboken om stadsmiljön, som vi väntar på alltsedan grönboken om samma ämne kom ut för hela sju år sedan.
Att säga att Europeiska unionen inte har gjort något skulle vara detsamma som att fara med osanning. I brist på en europeisk rättslig ram, har dock stadsmiljöprojekt som finansierats av Europeiska kommissionen varken fått tillräckliga resurser eller den samordning som medborgaren har rätt att vänta sig.
Följaktligen bör kommissionen fortsätta att ge det stöd som den i dag ger dessa projekt, och det inom ramen för strukturfondsreformen som planeras till 1999, och den bör så snart som möjligt ta itu med att färdigställa en rättslig grund och en allmän handlingsplan för en hållbar stadsmiljö i Europeiska unionen. Därför ger jag mitt stöd till den här resolutionen.

Titley
Jag stöder i dag detta betänkande såsom representant för exakt det slag av stadsområde som det syftar till att hjälpa. Det är hög tid att debatten om gröna frågor lämnar bakom sig bilden av gröna ängar och kommer hem till de städer och samhällen där de flesta av våra medborgare bor. Stor-Manchester är ett av de äldsta industriella områdena i Europa, efter att ha varit centrum för den industriella revolutionen. Vi trodde att efterkrigsårens lagar mot luftutsläpp hade gjort förorening till något som bara återfanns på historieböckernas bilder av smog-inhöljda fabriker.
Emellertid, vilket detta betänkande klargör, står människor i stadsregioner inför trafikstockningar och föroreningar lika oroande som den gamla skorstensröken, men ofta osynlig för det mänskliga ögat. Vi måste ta allvarligt på revisionsrättens rön om att EU: s politik för stadsproblem saknar ett samordnat ramverk. Det är hög tid att våra medborgare får ta del av fördelarna av ett hängivet EU-program för att förbättra vår stadsmiljö. Jag förväntar mig att kommissionen svarar på vår begäran om ett sådant arbete så snart som möjligt.
Betänkande: Napoletano (A4-0172/98)

Ahlqvist och Theorin
Vi anser att vår partivän Napoletano har skrivit ett bra betänkande. Vi vill särskilt instämma i Napoletanos kritik vad gäller kommissionens planer om att avskaffa initiativet Urban. Det har givit utmärkta resultat vad gäller specifika storstadsproblem som inte täcks av andra EU-program. Med tanke på att ungefär 80 procent av EU: s medborgare bor i städer, anser vi det vara ogenomtänkt att avskaffa initiativet Urban.

Caudron
Eftersom jag i många år har varit uppmärksam på den urbana politikens problematik, vill jag gratulera vår kollega Napoletano för den uthållighet och viktiga arbete hon har utfört. Jag vill också visa min uppskattning för betänkandets kvalitet.
I likhet med föredraganden anser jag att det är brådskande att fastställa grunderna för en voluntaristisk stadspolitik på EU-nivå. Just nu står staden i centrum för den politiska reflexionen, efter de tragiska händelser i vad man brukar kalla " områden med hög riskfaktor" . Det handlar alltid om att spela rollen som brandman och att ta det viktigaste först, i väntan på nästa " brand" .
Som betänkandet understryker finns det ingen som planerar att ställa stad och landsbygd mot varandra, men vi måste stödja en fysisk planering som bromsar avfolkningen på landsbygden, som de flesta medlemsstaterna berörs av.
Jag vill också stödja Napoletanos begäran om att programmet Urban skall fortsätta, ett EU-verktyg som är mer än nödvändigt med tanke på våra medmänniskors verklighet i höghusområden, som alltför ofta är anonyma och förvisade till stadskärnornas periferi.
I det avseendet kan arbetet i nätverket Eurocités erbjuda ett mycket intressant generellt sätt att bedriva stadspolitik i stora europeiska storstadsområden. Att definiera en urban politik, det är att definiera en ram och konkreta och realistiska mål.
Nästa sekel kommer förmodligen att präglas av en utveckling av staden, både i form och storlek. Det är alltså en realitet som vi måste ta hänsyn till i vårt reflexionsarbete och vår politiska handling.

Darras
Jag kan bara glädja mig åt betänkandet från min kollega Napoletano, som betraktar stadsfrågan som en helhet, som omfattar miljöaspekter, sociala, kulturella medborgerliga och regionala aspekter.
Just så här bör Europeiska unionen utforma sina åtgärder för städerna, för att åstadkomma bättre levnadsvillkor. Stadspolitiken bör inte begränsa sig till en politik för områden i svårigheter.
Vi behöver en bättre samordning mellan de europeiska institutionerna, och närmare bestämt mellan kommissionen och medlemsstaterna. Samordningen kan naturligtvis ske via subsidiaritetsprincipen, men den bör absolut finnas.
På samma sätt som kommissionen bör integrera stadsdimensionen i andra politikområden och åtgärder på EU-nivå, på samma sätt bör medlemsstaterna utveckla sin stadspolitik (stadskontrakt, kontrakt mellan staten och regionerna i Frankrike), parallellt med tillämpningen och förbrukningen av strukturfonder på deras territorium.
Detta handlar om en övergripande vision av hur ett område bör utvecklas, en vision som styrker den europeiska stadsstrategi parlamentet vill se. Det är en vision som kompletterar den som respektive medlemsstat bör ha, och staterna själva bör stödja sig på sina lokala och regionala myndigheter för att genomföra den.

Deprez
Det lokala självstyret, som i dag är definierat i Europarådets stadga om lokalt självstyre, intar en framträdande plats i det europeiska bygget.
Förutom att kommunerna, stora som små, är den politiska representationsnivå som står närmast medborgarna, och därmed är de som bäst känner till deras önskemål och bekymmer, så har de en oerhört viktig roll att spela inom en rad nyckelområden. Den resolution vi röstar om i dag gör en förteckning över sådana områden, och även om den inte är uttömmande ger den åtminstone en bra uppfattning, bland annat vad gäller miljöaspekterna och de sociala och kulturella aspekterna.
Effekterna av EU: s politik och åtgärder för städer och tätortskommuner är uppenbar. De är ibland också något motsägelsefulla. Man måste alltså verkligen ta hänsyn till åtgärdernas konsekvenser för städerna, när gemenskapens politik och åtgärder skall fastställas och verkställas av kommissionen.
I det sammanhanget är det brådskande att fastställa en europeisk stadsstrategi, som skall vara en oskiljaktig del av en mer omfattande politik för fysisk planering, som syftar till att samordna de olika politikområdenas inverkan på territoriet och städerna.
Jag vill särskilt insistera på att stadsmiljöernas integrerande roll måste stärkas. På den punkten stöder jag bestämt föredragandens förslag om ökad säkerhet och förebyggande av brottsligheten i städerna.

Ephremidis
Herr ordförande! Betänkandena och den debatt som har pågått så länge har givit ett smakprov på de många problem som unionens stadsinvånare plågas av. Det är uppenbart att det finns flera problem, och de kommer sannolikt att förvärras och mångdubblas. Vad är det som är anmärkningsvärt och förvånande? Att ingen nämner de främsta orsakerna vid namn, de som bär skulden för denna situation, och det är den djungelns lag som styr de multinationella intressena, den otyglade konkurrensen i jakten på profit inom den beryktade fria marknaden.
Arbetslösheten, den sociala utslagningen, fattigdomen hos delar av storstädernas befolkning, rasismen, främlingsfientligheten, brottsligheten, skillnaderna i utveckling - inte bara mellan olika städer i olika länder, utan ännu mera inom samma land och just inom dessa städer, mellan olika stadsdelar - nedsmutsningen, den tragiska miljöförstöringen och livskvalitetens fullständiga förfall är varken slumpmässiga eller ödesbestämda problem, och naturligtvis kan man inte lösa dem med överslätande, förskönande proklamationer och program.
Ingenstans nämns det att den växande arbetslösheten, detta städernas gissel, är ett resultat av den fria marknadens politik, det självsvåldiga kapitalet, som, med EU i spetsen och med stöd från de nationella regeringarna, hänsynslöst omintetgör likvärdig utveckling och går till angrepp mot sociala rättigheter och rättigheter inom arbetslivet. Ingenstans namnges de intressen som hotar och underminerar den regionala landsbygdspolitiken och jämvikten i förhållandet mellan stad och landsbygd. Det är dessa intressen som ger upphov till allt större vågor av arbetslösa som söker sig till städerna och därigenom ökar det redan enormt stora antalet arbetslösa. I betänkandet nämns det att " av de 49 områdena i programmet för stadsmiljön har 15 en arbetslöshet på över 30 procent" , och ingen av dem som ansvarar för " social rättvisa och sammanhållning" ställer den kritiska frågan " varför?"
Det är den hänsynslösa profitens lag, djungelns lag som styr de multinationella företagen, som fördärvar den sociala balansen och utgör en grogrund för brottslighet, rasism, främlingsfientlighet, uppslitande motsättningar, och detta, herr ordförande, kan man inte lösa genom de polisinsatser och repressiva åtgärder som betänkandet föreslår. Det är samma lagar som bär ansvaret för den våldsamma förstöringen av miljön, som ställts under industriernas " höga beskydd" . Miljön skulle alltså skyddas av bilindustrin, av lobbygrupper och av politiker som underlättar industrins ansvarslösa agerande. Det rör sig alltså om krafter som saboterar och förhindrar varje försök att planera och tillämpa en politik som tar hänsyn till miljön. I betänkandet nämns resultaten och deklarationerna från konferenserna i Rio och Kyoto, men ingenstans nämns de som gjort dessa proklamationer till en död bokstav. Inte ens dessa blygsamma åtgärder har monopolkapitalet gått med på att tillämpa.
Detta nya försök att åstadkomma en s.k. lösning av städernas problem, genom alla möjliga " europeiska dialoger" och bortslösande av ytterligare några miljoner ecu, kommer inte att lösa problemen utan innebär bara att vissa " storkonsumenter" av gemenskapsanslag kan berika sig ytterligare. Problemen kommer att skärpas, de kommer att växa. Man kommer att skapa en förevändning för att dra bort resurser från andra av gemenskapens insatser, ett medel för att vilseleda och lugna den allmänna opinionen.
Vi riskerar att betecknas som hycklare, medskyldiga, herr ordförande, om vi skyddar laglösa intressen, eller också riskerar vi att betecknas som politiska, parlamentariska masochister, om vi ständigt mal på om problemen utan att peka på orsakerna, om vi alltså undviker att söka en lösning på problemen.
Parlamentet måste höja sig över detta och i stället visa att det verkligen företräder de plågade folken i Europeiska unionens städer.

Holm
Många av förslagen i detta betänkande är välmenade. Samtidigt som man lyfter fram städernas likheter och de problem som många städer står inför, så måste man dock vara medveten om att det också finns stora skillnader mellan städer inom i EU. Därför tycker jag att det är viktigt att poängtera att subsidiaritetsprincipen måste gälla. Utbyte av information är jättebra, eftersom många städer med all säkerhet kan lära av andra städers agerande inom vissa frågor, men att det skall tas fram EU-program och EU-direktiv på detta område ställer jag mig högst tveksam till. Den fysiska planeringen måste beslutas på en lägre nivå än EU. Det är de som bor i området som skall besluta om den fysiska planeringen, inte någon Bryssel-centraliserad institution.

des Places
Napoletanos betänkande om den urbana frågan ger näring åt ambitionen att definiera en " europeisk stadsstrategi" .
Än en gång försöker kommissionen att utvidga Europeiska unionens kompetensområde. Det som står på spel är inte bara politiskt utan också ekonomiskt: erkännandet av en integrerad stadspolitik på EU-nivå skulle innebära en stor ökning av budgetutgifterna.
Eftersom Europeiska unionens budget är begränsad, kan dessa utgifter bara betalas under förutsättning att det sker en omfördelning av betalningarna inom gemenskapsbudgeten, och de som främst skulle drabbas av en sådan omfördelning är oundvikligen landsbygdsregioner och regioner som är beroende av fiske.
Napoletano talar också för initiativet Urban, som enligt förslagen i Agenda 2000 skall slås samman med det nya mål 2, och hon vill att det skall bevaras med " en tilldelning av medel som medger ett befästande av dess verksamheter..."
Gruppen De Oberoende för Nationernas Europa har alltid ansett att gemenskapen bör koncentrera sina ekonomiska insatser på redan existerande gemensamma politikområden, nämligen den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken, och att man skall undvika en allmän utdelning av offentliga medel som är ofruktbar och klientilistisk.
Denna vilja att " definiera en strategi för Europas städer" avspeglar önskan om att skapa " en bredare politik för en fysisk planering av territoriet" , som denna strategi skall vara en oskiljaktig del av. Federalismen färgar också en del uttalanden till förmån för det påstådda europeiska medborgarskapet, som bland annat omfattar " rätten att rösta eller ställa upp i kommunalval för utländska gemenskapsmedborgare" , något som bekräftas om tillfälle ges: " ser positivt på en tillämpning av fördragsbestämmelserna utan begränsningar i frågor som gäller rösträtt för gemenskapsmedborgare" .
Vi kan dessutom tillägga de många gånger som betänkandet ger uttryck för den förhärskande internationalistiska ideologin, när det förespråkar mångkulturalism med oroväckande plattityder om nationernas sammanhållning. Det är följaktligen logiskt att betänkandet refererar till " en integration av invandrarna" , där man i stället borde uppmuntra en assimilering i mottagarlandets civilisation, för att å ena sidan bevara den nationella sammanhållningen, och å andra sidan hjälpa utlänningarna att bli fullvärdiga medlemmar av den nationella gemenskapen, och stolta och lyckliga över att tillhöra den.
Därför var det omöjligt för vår grupp att godkänna det här betänkandet, som står i skarp kontrast till våra övertygelser.

Pinel
Betänkandet av Napoletano uttrycker en önskan om en " europeisk stadsstrategi" , som skall ingå i en integrerad, och därmed federalistisk politik för fysisk planering av territoriet, ett jakobinskt sätt att gå till väga som vi bara kan förkasta.
Stadspolitiken lyder redan under städerna, och tätortsområdena givetvis, men också under län, regioner och stater. Listan över de som blandar sig i den här frågan är tillräckligt lång, så det är inte nödvändigt att dessutom lägga till Europeiska unionen. Ju fler som träder in, desto mer komplexa blir frågorna, och desto längre tid tar det att hantera dem.
Visst förtjänar stadsmiljön, såsom den behandlas i Pollacks betänkande (sophantering, luftföroreningar, vattenbehandling, sysselsättning, utsatthet, bevarande av vårt urbana arkitekturarv, migrationsfenomen...) all vår uppmärksamhet. För att kunna ta itu med de här svårigheterna måste man dock agera i förväg genom att förebygga elände, och inte i efterhand genom att hantera kriser.
Därför framstår betänkandet alltför ofta som en katalog över symptom, vilkas orsaker måste sökas någon annanstans. Till råga på allt har denna katalog tyvärr alltför ofta den dåliga smaken att underkasta sig den rådande internationalistiska ideologin, genom att rabbla beklämmande plattityder, till exempel i invandringsfrågan.
Vår ambition bör vara att sträva efter en bättre balans i den fysiska planeringen av territoriet. För att göra det måste vi åtgärda den alltför stora koncentrationen till städerna, som våra samhällen lider av.
För att ta itu med denna alltför stora koncentration till städerna, en källa till många otrevligheter, måste vi öka våra insatser till förmån för landsbygden och kustområden. Vi måste uppmuntra ett jordbruk som har förmågan att bevara kvaliteten och miljön, men också en diversifiering av de ekonomiska aktiviteterna i landsbygdsområden, och därmed bekämpa produktivitetsdyrkans överdrifter.
Unionen bör koncentrera sina ekonomiska insatser till områden som är föremål för en integrerad politik, den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken, och undvika en allmän utdelning av offentliga medel som är ofruktbar och klientilistisk. Unionen måste agera så att dess politik, i synnerhet den gemensamma jordbrukspolitiken, inte allvarligt rubbar balansen i den fysiska planeringen av territoriet.

Reding
Båda betänkandena behandlar olika problem som kommer att bli aktuella i framtiden till följd av den demografiska utvecklingen i Europa. Redan i dag bor 80 procent av EU-medborgarna i städer, och i dem verkar även en stor del av näringslivet. Denna hopgyttring framkallar en lång rad av missförhållanden som Europeiska unionen helt säkert kan medverka till att avlägsna, t.ex. genom att utarbeta en europeisk stadsutvecklingsstrategi.
Miljön i städerna är helt klart ett av de akuta problemen. Luftföroreningen och den gradvisa minskningen av grönområden och parker till förmån för bebyggelse har uppenbara följder för folkhälsan, som inte skall förtigas. Utan åtgärder på europeisk nivå finns det knappast några möjligheter att vända utvecklingen. Miljöproblem är bara i undantagsfall lokala; de flesta storstäder har samma problem. Därför vore det meningsfullt att inrätta en övergripande avdelning för stadsangelägenheter i kommissionen, om detta skulle leda till en tidigare insikt i medlemsstaterna att miljön måste inta en väsentlig roll i städernas fortsatta utveckling.
Samtidigt efterfrågas emellertid också ekonomiska och sociala initiativ. Arbetslösheten drabbar städerna särskilt hårt. Främlingsfientlighet och rasism är ovälkomna bieffekter av olika kulturers samexistens. Därför föreslår vi också att man inte bara gynnar lokaliseringen av storföretag och teknologiparker i städerna, utan framför allt små och mellanstora företag, affärscentrum, samt fritids- och kulturinrättningar. I tätortsområden med miljontals invånare blir också trygg- och säkerheten problematiska och med det måste brottsbekämpning och brottsförebyggande åtgärder prioriteras högt.
I samband med det spelar initiativen från " Office International du Coin de Terre Jardins Familiaux" en betydelsefull roll. Det europeiska koloniträdgårdsförbundet som företräder runt tre miljoner familjer (!) runt om i Europa åstadkommer med uppbyggnaden av kolonilottsområden i stadsområden ett viktigt bidrag. För det första bidrar kolonilotterna till en bättre miljö i städerna. Därtill främjar de en positiv gestaltning av medborgarnas fritid, och det är dessutom så att " Office International" s initiativ särskilt gynnar arbetslösa och marginaliserade, vilka kan få en meningsfull sysselsättning och billig tillgång till färsk frukt och grönsaker i kolonilotterna. Kolonilotterna spelar således en viktig roll i städernas miljö- och socialpolitik.
Därför är det desto mer beklagligt att icke-statliga organisationer i definitionen av en europeisk stadsutvecklingsstrategi inte anges som remissinstans. Dessa föreningar åstadkommer sedan lång tid ett värdefullt arbete i stadsområden inom områdena miljöskydd, skydd av grönområden och inom det sociala. I regionalutskottet hade jag därför lämnat in ett ändringsförslag (stycke R i ingressen) om att icke-statliga organisationer åtminstone skulle omnämnas i detta sammanhang. Jag hoppas att kommissionen kommer att beakta dessa värdefulla hjälpare och betrakta och behandla dem som oundgängliga partners.
Med denna invändning stöder jag båda betänkandena.
Betänkande: Novo Belenguer (A4-0206/98)

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi noterar att detta betänkande är ett i den långa rad av betänkanden i vilka det krävs att en ny EU-enhet inrättas, denna gång ett " permanent organ som garanterar analytiskt stöd..." (punkt K). Vi tror att denna ökande mängd EU-myndigheter bara skapar byråkrati. Vi klarar oss utan detta permanenta organ.

Bébéar
Vi är alla måna om att se Europeiska unionen utvecklas på ett harmoniskt sätt. Det är bland annat syftet med vad vi nu gör när det gäller den gemensamma valutan. Den viljan kan vi emellertid inte förverkliga fullt ut på ett sätt som är tillfredsställande om den inte åtföljs av en effektiv regionalpolitik och en sammanhängande fysisk planering.
Den bärande idén i dokumentet " Europa 2000" , som har godkänts av Regionkommittén, får här sitt fulla berättigande. Det är vår skyldighet att uppmuntra den ekonomiska sammanhållningen genom en bättre anpassning av de transeuropeiska nätverken för transporter och kommunikation, trots de många problem som kvarstår, med tanke på skillnaderna mellan de europeiska regionerna.
I egenskap av parlamentsledamot för Aquitaine, skulle jag här vilja ta upp de konkreta svårigheter som uppstod när " Europa 2000" skulle genomföras. Liksom alla sina andra likar vid Atlantens båge är Aquitaine en region i periferin, som har ett behov av att vara tillgänglig, i synnerhet när EU skall utvidgas mot öst, och då en del av centrum för Europeiska unionens intressen förskjuts mot kontinentens norra och östra delar.
Vi måste alltså främst ta hänsyn till de lokala aspekterna i vår planering, och inte låta oss köras över av alltför generella programvisioner. Det innebär emellertid inte att den gemensamma balansen inte skall vara vår riktlinje, vi måste bara anstränga oss lite extra för att uppfatta konsekvenserna på lokal nivå.
Det första officiella projektet för ett utvecklingsprogram för det europeiska området har gjort det möjligt för lokala myndigheter att aktivt delta och diskutera, genom att associera de ekonomiska aktörerna i de här regionerna. Låt oss göra en syntes som respekterar de respektive lokala ståndpunkterna, för att uppnå ett verkligt samförstånd, men utan att överskrida den nuvarande fördelningen av befogenheter, eftersom Fördraget om Europeiska unionen inte har givit oss strikta rättigheter på det här området.
Därför röstar jag för det måttfulla och samförståndssökande betänkandet av min kollega Novo Belenguer.

Souchet
Betänkandet av Novo Belenguer har ambitionen att integrera den fysiska planeringen av territoriet inom området för gemenskapens befogenheter. Han beklagar " att fördraget för närvarande inte föreskriver specifika gemenskapsbefogenheter i samband med den fysiska planeringen" och yrkar " med kraft på att ministerrådsmötena om den fysiska planeringen görs officiella" .
Gruppen De Oberoende för Nationernas Europa kämpar mot den federalistiska viljan, som både hånar subsidiaritetsprincipen, fördragets ordalydelse och nationernas suveränitet.
Vi föredrar helt klart att se till att EU-besluten inte strider mot den ekonomiska och sociala sammanhållningen i våra länder.
Man borde också fundera över vilka konsekvenser den gemensamma valutan kommer att få för den fysiska planeringen, och i synnerhet över de ökade skillnader mellan regionerna som den kommer att förorsaka. För det är faktiskt så att de mest avfolkade och de fattigaste regionerna löper en stor risk att drabbas av omlokaliseringar av verksamheter, till fördel för de ekonomiska punkter som är mest dynamiska, mest tätbefolkade och mest uppmärksammade.
Å andra sidan har avfolkningen i en del av våra landsbygdsområden förvärrats efter att den gemensamma jordbrukspolitiken infördes 1992, och efter att man övergav principen om gemenskapspreferensen, något som man gick med på i samband med GATT-avtalen.
Den nya reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, såsom den läggs fram i Agenda 2000, med bland annat en kraftig sänkning av jordbrukspriserna, kan inte vara något annat än en källa till ytterligare en obalans i samband med den fysiska planeringen.
Utvecklingsprogrammet erinrar om att det europeiska jordbruket kommer att fortsätta att spela en framträdande roll för utvecklingen och livskraftigheten i ett stort antal landsbygdsområden. Vi kan bara konstatera att det finns en märklig motsägelse mellan den minutiösa analys som har gjorts i det här dokumentet och de förslag som kommissionen har formulerat för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (Agenda 2000), förslag som kommer att leda till att antalet jordbrukare i Europeiska unionen minskar.
Skall man behöva påminna om att landsbygdsområdena representerar ungefär 80 procent av det europeiska området? Följaktligen är en balanserad fysisk planering beroende av att livskraftigheten i de här områdena bevaras. Vår kollega Edouard des Places insisterade med rätta på den punkten i går.
Generellt sett önskar vi att Europeiska unionen - i stället för att ständigt försöka erhålla nya befogenheter - ägnar sig åt att granska hur redan existerande gemensamma politikområden, EU-beslut eller förhandlingar som EU har lett (både inom WTO och i samband med internationella avtal) påverkar balansen på europeiskt territorium, för att kunna förhindra de negativa konsekvenserna. Det är i den andan, och för att visa det intresse vår grupp har för den fysiska planeringen av territoriet, som vår grupp har ingivit ett tiotal ändringsförslag till betänkandet av Novo Belenguer, som vi måste avslå i dess nuvarande form.
Betänkande: Dührkop Dührkop (A4-0256/98)

Berthu
Vi protesterar mot den komedi som utspelades här i går, när kommissionen kom för att söka Europaparlamentets stöd för dess förskingring av allmänna medel. Kommissionen togs faktiskt på bar gärning: Europeiska gemenskapernas domstol - som ändå vanligtvis inte är särskilt hård mot kommissionen - kunde inte göra annat än att döma den, den 12 maj i år, för att ha beslutat om budgetära utgifter utan någon som helst rättslig grund.
Ärendet är avskräckande. Europeiska unionens allmänna budget för 1995 anslog 20 miljoner ecu till kampen mot fattigom och social utslagning. I mitten av året vägrade dock rådet att godkänna programmet " Fattigdom 4" som kommissionen hade föreslagit, ett program som bestod i en allmän utdelning av pengar till mindre projekt som kallades " kamp mot social utslagning" . Vi själva ingrep då för att stödja rådets ståndpunkt, med motiveringen att sådana subventioner strider mot subsidiariteten, och att de inte tjänar någonting till, förutom att understödja kommissionens klientel.
Kommissionen attackerades på bar gärning, men beslutade att inte bry sig om rådets förbud, och att i januari 1996 tillkännage att den beviljade subventioner till 86 projekt under målet " kamp mot fattigdomen" , för ett totalt belopp på sex miljoner ecu. Det var en uppenbar kränkning av fördraget, eftersom giltigheten för en EU-utgift vilar på två successiva handlingar: en upptagning i budgeten och ett fastställande av den rättsliga grunden, det första beviljas av parlamentet och rådet gemensamt, och det andra beviljas i det här fallet bara av rådet. Nu saknades uppenbarligen den andra etappen. Det var EG-domstolen så illa tvungen att erkänna.
Av detta måste man dra flera lärdomar.
Först och främst noterar vi att det bara var Förenade kungariket, senare stött av Tyskland och Danmark, som hade modet att hänvisa frågan till EG-domstolen. Frankrike höll sig i skymundan, samtidigt som det handlade om en uppenbar kränkning av fördragen och principer, bland annat subsidiariteten, som vi annars förklarar oss vara mest måna om. Den attityden hedrar inte vårt land. Den typen av försiktighet gentemot kommissionens permanenta tyranni förklarar till viss del varför allting inte står rätt till i Europa.
Andra synpunkten: I dag anser inte kommissionen att den har förlorat. Den har just bett Europaparlamentet om hjälp för att utöva påtryckningar på rådet, för att ett avtal mellan de tre institutionerna skall kunna antas under den närmaste tiden, ett avtal som skulle stödja kommissionens vana att besluta om utgifter utan någon rättslig grund, och det i ganska vagt definierade fall.
Denna manöver är för oss helt oacceptabel, och vi uppmanar rådet till att stå emot den. Även om rådet gav efter för den, så skulle det interinstitutionella avtalet i alla fall inte vara giltigt, för ett samförstånd mellan institutionerna är inte tillräckligt för att man skall kunna kringgå förpliktelserna i fördraget, eftersom det har ratificerats av folken, och bara kan ändras av folken.
Vi anser att Europa inte kan fortsätta på det här sättet: å ena sidan storslagna uttalanden om demokrati, respekt för lagen, subsidiaritet; å andra sidan ett beteende från kommissionens sida som står i strid med just de här principerna, och dessutom visar kommissionen inte någon ånger alls när den grips med fingrarna i syltburken. I stället för att klandra kommissionen, vilket vore det normala i sådana här fall, är det tyvärr så att Europaparlamentet lyckönskar kommissionen och förmår den att fortsätta, i enlighet med deras gamla federalistiska samförstånd.
Rådet borde inte bara avslå det nya interinstitutionella avtal som föreslås, det borde också en gång för alla hävda att den typen av avtal måste vara föremål för ett uttryckligt godkännande från de nationella parlamenten. Dessutom borde den kommande institutionella reformen innefatta en reform av kommissionen, med syftet att klart och tydligt underordna den rådet.
Betänkande: Garosci (A4-0230/98)

Bernadini och Darras
I sin rapport om de system för försäljningskontroll som tillämpas av medlemsstaterna hävdar Europeiska kommissionen att det finns många saker som inte fungerar. Utifrån antagandet att det existerar en sådan kontroll i de femton medlemsstaterna, så konstaterar kommissionen olika sätt att tillämpa den. Hur skall man till exempel samordna en försäljningskontroll på en flygplats och ombord på flygplanen, utan att detta medför ytterligare kostnader under en bestämd period för den som utför kontrollen? Vi får inte glömma att den här rapporten från Europeiska kommissionen har drag av en utvärdering av hur övergångssystemet för skattefria försäljningen fungerar, innan den skall avskaffas helt och hållet, den 30 juni 1999.
Vi för vår del oroar oss över den här viktiga frågan om en avskaffad skattefri försäljning, av ett ekonomiskt skäl och av ett socialt skäl.
Ekonomiskt för att den här sektorns finansiella bidrag, inkomster, representerar en betydelsefull investering för den ekonomiska balansen inom flyg- och sjötransportområdet. Hur skall flygplatserna kunna finansiera sina infrastrukturer utan de här inkomsterna?
Sedan finns det ett aktuellt socialt skäl som rör sysselsättningen inom den här sektorn. Fackföreningarna hävdar att ungefär 140 000 arbetstillfällen kommer att försvinna! Är det acceptabelt att blunda för detta faktum, samtidigt som vi i övrigt ändrar vår politik till förmån för sysselsättningen?
Vi tar tillfället i akt när vi nu röstar om den här rapporten, för att påminna Europeiska kommissionen om kammarens engagemang, som tog sig uttryck i en resolution som röstades igenom den 3 april i år, vilken kräver " att en utredning snarast måste genomföras, med särskild uppmärksamhet på vilka konsekvenser ett avskaffande av den skattefria försäljningen får för sysselsättningen på den inre marknaden" .

Cushnahan
Kommissionens uttalade avsikt att framhärda i sin politik att avskaffa den skattefria handeln efter den 30 juni 1999 är totalt oacceptabel, i synnerhet som kommissionen har misslyckats med att fullfölja sitt åtagande inför detta parlament att genomföra en studie om de ekonomiska och sociala konsekvenserna av ett avskaffande. Inte bara har den svikit ett löfte, kommissionen har också demonstrerat att åtagandet att göra EU mer relevant och lyhört inför sina medborgare är näst intill tom retorik. Det beräknas att avskaffandet av den skattefria försäljningen kommer att resultera i förlusten av 140 000 arbetstillfällen över hela EU. 4 000 av dessa kommer att ske i mitt eget land. Arbeten kommer att försvinna inom den skattefria handeln samt inom transport- och turistsektorerna. Leverantörer till skattefriförsäljningen kommer också att drabbas.
Det är tydligt att det kommer att ha en omfattande negativ effekt på vissa regioner. Såsom deklarerades i ett de ändringsförslag som lagts fram i mitt namn, har kommissionen ett ansvar för att frambringa åtgärder för att hjälpa dem som kommer att drabbas hårdast om kommissionen verkligen verkställer beslutet att avskaffa den skattefria handeln.

Holm
Betänkandet innehåller för mig litet väl mycket detaljer kring hur kontrollen av försäljningen skall gå till vid in- och utresor. Det gäller t.ex. punkterna 9, 10 och 11 i resolutionen som innehåller rekommendationer om var biljetten skall stämplas när man har köpt taxfree-varor. Detta borde väl inte Europaparlamentet lägga sig i? Sådant borde skötas på en mycket lägre beslutsnivå.
När det gäller taxfree-försäljningen har jag röstat mot alla de förslag från UPE-gruppen som går ut på att denna försäljning skall fortsätta efter den 1 juli 1999. Det enda förslag som jag har valt att stödja gäller ändringsförslag 9, i vilket man i beaktandesatserna kritiserar kommissionen för att den inte har tagit fram en konsekvensutredning kring effekterna när taxfree-försäljningen upphör. Det anser jag fortfarande vara rimligt, även om jag tycker att taxfree-försäljningen skall upphöra nästa år.

Lindqvist
Då gränskontrollerna avskaffades genom den inre marknaden fick medlemsstaterna inte längre genomföra gränskontroller som tidigare vid själva gränsen. Detta var enligt min uppfattning ett felaktigt beslut. Man skulle i stället ha gjort som i Norden, nämligen ha avskaffat passkontrollen men behållit övrig gräns- och varukontroll.
I samband med beslutet att avveckla taxfree-försäljningen utlovade kommissionen en studie över de ekonomiska och sociala konsekvenserna av ett avskaffande. Detta har inte gjorts, t.ex. i fråga om följderna för sysselsättning m.m. i Norden. Så länge detta inte har skett skall ingen avveckling av taxfree-försäljningen ske.

Nicholson
Medan alla i unionen skulle välkomna stiftandet av lagar som stöder direktiven om ett gemensamt system där ett sådant är till nytta, är den skattefria försäljningen inte en av de frågor som bör uppta kommissionens tid och unionens pengar. Strävan mot ett gemensamt system bör bedrivas på ett sätt som hjälper varje stat och dess medborgare. Vid denna tidpunkt kan konstateras att det finns kryphål i det nuvarande systemet för skattefri försäljning, men ett totalt avskaffande av systemet skapar fler allvarliga problem än dess fortbestånd.
Att effekterna av detta förslag inte har tänkts igenom tillräckligt är uppenbart genom bristen på fakta och konkret statistik som för närvarande finns tillgängliga för kommissionen. Dess rapport skrevs för åtskilliga år sedan, och många av deras huvudargument för att ta bort handeln har förbättrats avsevärt genom strängare kontroll av sådan handel.
Införandet av detta förfarande 1999 kommer att resultera i drastiska förluster som samtidigt slår mot flera livskraftiga områden. Förlusten av 140 000 arbetstillfällen, ökningen av flygplatsernas landningsavgifter, en markant nedgång i EU: s turistsektor på grund av högre biljettpriser för resenärer, och en utarmning av regionala flygplatser är konkreta faktorer som direkt skadar unionen. Svaret på detta problem står inte att finna i ett totalt avskaffande av det skattefria systemet, utan i förslag om ett mera effektivt sätt att genomföra denna försäljning.

Reding
Fastän betänkandet är av huvudsakligen teknisk art - det berör den eventuella förbättringen av regleringen av försäljarkontroll inom den skattefria handeln, så har det ändå ett omisskännligt politiskt upphov: att avskaffa den avgiftsfria varuförsäljningen på resor inom EU fr.o.m.1999, något jag bestämt motsätter mig.
Det må vara sant att kontrollen i hamnar och på flygplatser är otillräcklig och att de av rådet fastställda fria ransonerna ofta överskrids utan kontroll. I så fall bör reglerna förbättras i enlighet med ekonomiutskottets rekommendationer. Av den anledningen röstar jag för Garoscis betänkande.
Jag röstar även för föredragandens inlämnade ändringsförslag, vilka bl.a. argumenterar för att personer och regioner som kommer att drabbas av det delvisa avskaffandet av den skattefria handeln får finansiellt stöd. Detta är något som tydligt hänvisar till de sysselsättningspolitiska konsekvenserna av denna onödiga åtgärd: att den skattefria handeln framför allt för mindre regionala flygplatser utgör en väsentlig del av inkomsterna. För resenärerna är också den skattefria handeln en välkommen omväxling i väntan på flyget; att avskaffa den skulle därför vara negativt för dem och också, genom flygplatsernas minskade inkomster, leda till höjda flygpriser.
Även argumentet att den skattefria handeln skadar den normala handeln är bevisligen felaktigt, för försäljningen är knuten till en speciell ort och dess omgivning och skulle inte förekomma i den normala stadshandeln.
Kommissionens ihärdighet att inte vilja göra någon studie över konsekvenserna på sysselsättningen av ett avskaffande är skandalös. 1992 kunde finansministrarna inte förutse arbetsmarknadssituationen 1999, annars hade de säkert inte i rent okynne äventyrat tusentals arbetstillfällen, bara för att åtgärda ett obetydligt " skönhetsfel" på den inre marknaden.

Wolf
Den centrala frågan som den här politiska debatten handlar om är taxfree-försäljningens betydelse och framtid inom unionen. En stor majoritet i vår grupp anser att tull- och skattehål och -oaser inte är förenliga med en fungerande inre marknad och är därför för att reglerna om taxfree-handel skall löpa ut som planerat.
Vissa icke-centralt belägna regioners och orters strukturproblem som sådana bör man på allvar ta itu med - kanske genom att definiera en vettig motsvarighet till transport- och trafikområdets " universella tjänster" , eller genom motsvarande gemenskapliga och nationella understöd. Även ett speciellt bidrag för problemregioner och problemstäder under en övergångstid kan säkert vara meningsfullt, vilket krävs i ändringsförslag 30.
Däremot vore ett articifiellt uppehållande av reglerna om skattefri handel för att åstadkomma större klarhet när det gäller vissa gråzoner, såsom föreslås i ändringsförslag 29, en omväg som för en stor majoritet i min grupp tycks som ett alltför oprecist, krokigt och därför såväl orättvist som ineffektivt förfarande.
Betänkande: De Clercq (A4-0205/98)

Ahlqvist och Theorin
Vi anser inte att EU skall bestämma huruvida medlemsländerna ger undervisning om en gemensam stam av europeisk historia. Som det klart framgår av artikel 126 är undervisning medlemsländernas eget ansvar. Vi tycker inte heller att vi skall " höja Europamedvetandet" genom att harmonisera läromedel och läsår. Vi anser däremot att europeisk volontärtjänst är ett mycket bra projekt, som ger ungdomar möjlighet att uppleva nya kulturer och lära sig språk. Av dessa skäl är det logiskt för oss att avstå på punkt G.

Blokland
Unionsmedborgarskap, vad är det? Ställ den frågan till den genomsnittlige medborgaren och han eller hon kommer att rycka på axlarna. Det betyder mycket lite för medborgaren.
I dag röstar vi om De Clercqs betänkande som tar upp detta medborgarskap. Medborgarskapet spelar enligt betänkandet en nyckelroll i den vidare politiska integrationen. Alltså måste medborgaren på olika sätt stimuleras till att värdesätta det europeiska medborgarskapet.
Medborgaren måste alltså stimuleras att aktivt delta i parlamentets dröm om Europas enande. Vidare måste medborgaren få ett europeiskt medvetande som skall främjas genom undervisning i vår så kallade gemensamma historia och kultur.
Kan det europeiska medborgarskapet verkligen spela en nyckelroll i den fortsatta integrationen? Är inte det att spänna hästen bakom kärran? Skapandet av en europeisk medborgarskapskänsla kan aldrig vara ett medel, på sin höjd ett mål. Till och med som mål tycker vi inte att det är något att eftersträva.
Medborgarskap på nationell nivå formas bland annat genom språk, kultur och historia. Unionsmedborgarskap verkar få sin form i saker som rösträtt, uppehållsrätt och fri rörlighet. Detta är saker som handlar om något annat. Inte ens med de föreslagna medlen för främjande kommer den sammanbindande medborgarskap som man ser på nationell nivå att kunna åstadkommas på europeisk nivå.
Att tro att införandet av ett enhetligt medborgarskap faller över människorna i Europa är att inte erkänna medborgarnas verkliga behov och önskemål. Medborgaren blir engagerad genom saker som beslutsprocesser nära medborgaren, öppenhet, meningsfull lagstiftning och påtagliga resultat. Det är först när vi signalerar dessa behov som medborgarna har och tar dem på allvar som medborgaren i sin tur också kan ta unionen på allvar.
Idéer som valsedlar till Europaparlamentet där det måste förekomma medborgare från andra medlemsstater än den egna bidrar tills vidare absolut inte till att väljarna gör en allvarlig bedömning av unionen.
Allt det tillsammans är tillräckliga skäl för vår grupp att rösta mot betänkandet.

Buffetaut
Frågan om det europeiska medborgarskapet är central, för den avslöjar i vilken riktning man har för avsikt att låta Europeiska unionen utvecklas. I själva verket går inte själva begreppet medborgarskap att skilja från statsbegreppet, och det är uppenbart att viljan att ständigt utvidga det europeiska medborgarskapet visar en vilja att uppnå en europeisk federal stat, ja till och med en centraliserad stat.
Betänkandet av ordförande De Clercq går helt och hållet i linje med detta. De rekommendationer som riktas till de politiska partierna, att " både bland sina medlemmar och på lämplig plats på sina valsedlar, ta med unionsmedborgare som inte är medborgare i det egna landet och att uppmuntra dessa att delta i det politiska livet i det land där de är bosatta" är i det avseendet betecknande. Detta hänger ihop med en utopisk vilja att skapa ett europeiskt folk i forcerad takt och med hjälp av juridiska konstgrepp, tvärtemot den historiska, kulturella och språkliga verkligheten.
Allting kan diskuteras, men det måste göras i full klarhet och inför medlemsstaternas medborgare. Det är dock något som nästan aldrig görs i Europa. Det system vi nu har utformades utan folkets blickar. Ja till och med i dag arbetar kommissionen på tillkomsten av en centraliserad superstat, vilket dokumentet " Morgondagens kommission" av den 16 april 1998 vittnar om. Här meddelas det att kommissionen i större utsträckning skall koncentrera sig på " traditionell allmän politik (utrikesrelationer, valuta, inre säkerhet, den inre marknaden, ekonomisk och social sammanhållning) och de gemensamma politikområdena" .
Man kan fråga sig vad som blir över för staterna. Kommissionen svarar på detta: " en mer omfattande delegering av enklare förvaltningsfrågor" . Har den här debatten verkligen förts öppet? Nej. Och det är ju däri skandalen ligger, för man konstruerar ett politiskt system utan demokratiskt stöd. Var det inte så att ordförande Santer den 27 maj i år hävdade: " Kommissionen bör fortsätta spela en politisk roll, med kraft och i totalt oberoende." Det är ett krav på att ständigt få mer makt utan att ta det politiska ansvaret. Detta står i strid med själva grunden för all demokrati.
Betänkandet av ordförande De Clercq går inom ramen för den logiken. Var det inte så att Europaparlamentets generaldirektorat för forskning skrev: " unionsmedborgarskapet... utgör en av de viktigaste strukturella principerna för federala politiska system" .
Vi kan inte acceptera den logiken. Demokrati kräver närhet. Den artificiella superstat man vill skapa har emellertid samma specifika kännetecken som en lika teknokratisk som avlägsen makt. Det är den totala motsatsen till vår uppfattning om ett Europa som respekterar folken och nationerna.

Caudron
Även om jag gläder mig åt vår kollega De Clercqs arbete om en fråga som ligger mig särskilt varmt om hjärtat, vill jag också påpeka vilka begränsningar ett sådant betänkande enligt min mening har.
Först och främst anser jag att medborgarskap inte är något man kan förordna om, det är något som utövas. När denna förutsättning väl har formulerats, är det viktigt att klargöra rättigheter och skyldigheter för olika aktörer i en demokrati, för utövandet av ett medborgarskap handlar också om detta.
Jag gläder mig också åt de förslag som föredraganden riktar till medlemsstaterna, för att de skall utvidga och befästa medborgarens rättigheter, men det är samtidigt nödvändigt att ägna tankemöda åt hur man skall öka olika institutioners läsbarhet, för att varje europé i full rätt och med full sakkännedom skall kunna utöva sitt medborgarskap.
De här synpunkterna gäller för övrigt inte bara de europeiska institutionerna, utan också staterna. För hur kan man föreställa sig att ett medborgarskap på två " nivåer" skall kunna fungera bra, om det finns funktionsstörningar redan på nationell nivå? Måste man ge exempel?
Utöver denna nödvändiga läsbarhet, måste man tillägga att ingenting kan utvecklas positivt om vi politiker inte kan finna en riktig trovärdighet. Jag tror faktiskt att medborgarskapet och politiska beslut är oskiljaktiga. Därför måste den politiska handlingen återfinna lämpliga instrument, för att kunna bemöta den ekonomiska marknadens betydelse för vår vardag. Man kan inte och man bör inte inskränka det demokratiska utövandet till ett handelsutbyte. För mig är det uppenbart att vår svaga beslutsmakt gentemot uppkomsten av en internationaliserad ekonomi bidrar till en urholkning av medborgarskapet, som vi alla kan konstatera och som är orsaken till många verbala, skriftliga och fysiska våldsamheter.
På ett mer tekniskt plan till sist: hur kan man tala om ett europeiskt medborgarskap när man som jag kämpar mot skattehinder som inte går att rucka på, vilket bevisas år efter år. En person som drabbas av ett sådant problem har all rätt att fundera över om det verkligen finns ett Europa för de europeiska medborgarna.
I den bemärkelsen kommer de närmaste åren att vara avgörande för om man till sist verkligen skall kunna tala om en europeisk medborgare. Den frågan är till stor del ett villkor för Europeiska unionens trovärdighet, och därmed dess framtid, om inte dess överlevnad.

Delcroix
Europabyggets prioriteringar har kastats om. De negativa effekterna av detta är fortfarande påtagliga, och Europaparlamentet har allteftersom börjat åtgärda detta. Jag pratar om de fyra friheterna som definieras av Enhetsakten: den fria rörligheten för personer, varor, tjänster och kapital. Av skäl som har att göra med att ekonomin prioriteras och att tekniken utvecklas snabbt, vet man att det är kapitalets frihet som först har förverkligats, tvärtemot grundarnas önskningar och förutsägelser, och konsekvenserna av detta känner vi till.
Det är därför jag håller med föredraganden när han, i första punkten i resolutionsförslaget, påminner om Amsterdamfördragets protokoll som syftar till att integrera Schengen inom ramen för Europeiska unionen, och när han uppmanar medlemsstaterna att utan dröjsmål påbörja de förberedande arbeten som har föreskrivits för detta ändamål. Han låter det inte råda något tvivel om att medborgarnas fria rörlighet hänger samman med att kontrollerna vid de inre gränserna avskaffas. Det krävs emellertid också att medlemsstaterna ändrar sina lagar, som ibland är alltför rigida vad gäller villkor för hemvist, ungdomars rörlighet och erkännande av utbildningsbevis. Unionens medborgare skall känna sig som hemma i varje medlemsstat och ha full frihet att bosätta sig där, leva där, studera och arbeta där.
När det gäller rösträtt vid kommunalval, gläder jag mig som belgare åt att föredraganden har krävt att Frankrike och Belgien inlemmar det aktuella direktivet i sina lagstiftningar, och detta så snart som möjligt. Det är en fråga som rör demokratins grunder. Jag är för övrigt personligen för att rösträtt beviljas alla de som har bott i mitt land i många år och som uppfyller ett visst antal villkor, vare sig dessa personer är européer eller inte. Det europeiska medborgarskap som innebär den typen av rösträtt i kommunalval går hand i hand med en respekt för minoriteter, och mer allmänt handlar det om ett försvar av våra värden, nämligen tolerans, respekt för olikheter och ömsesidig förståelse. Dessa värden är den enda verkliga motsatsen till att vända sig inåt, till nationalism, främlingsfientlighet och rasism.

Deprez
Allmänhetens avoga inställning till det europeiska bygget är någonting självklart i flera medlemsstater. Alltför ofta har våra medmänniskor en känsla av att det bara är ekonomins och finansens Europa som fungerar, med allt vad det innebär av omstruktureringar och uppsägningar. Det är vår plikt att ändra på den uppfattningen, som får alltför många européer att anse att det Europa vi bygger inte är deras, eller att de till och med känner motvilja mot det.
Unionens medborgarskap står i själva centrum för det band som bör förena européerna med det europeiska bygget. Sex år efter det att medborgarskapet skrevs in i Maastrichtfördraget är det fortfarande alltför teoretiskt för våra medmänniskor. I européernas kollektiva undermedvetna är man medborgare på det territorium där man kan röra sig fritt överallt, utan att behöva visa upp sina identitetshandlingar. Alltför många hinder gör att detta inte är verklighet i Europeiska unionen i dag. De åtgärder som föreslås i det resolutionsförslag vi nu skall behandla går absolut åt rätt håll. Det är skälet till att jag ger det mitt stöd utan några som helst tveksamheter.
Rösträtten är ett annat okränkbart uttryck för medborgarskapet. Därför följande fråga: kan man verkligen vara en fullvärdig europeisk medborgare, om den stat man bor i - men inte kommer ifrån - tillämpar andra lagar och förfaranden för ens deltagande vid europeiska val, än vad den gör för de nationellt hemmahörigas rösträtt vid samma val?
För min del svarar jag klart och tydligt nej. För mig är det alltså nödvändigt att gå längre än resolutionen i fråga. Vi måste se till att de lagar som tillämpas på nationellt hemmahöriga vid europeiska val automatiskt tillämpas på EU-medborgare som bor i det aktuella EU-landet. När det gäller mitt land innebär detta bland annat att rösträtten skulle bli obligatorisk för EU-medborgare som bor i Belgien, om de inte kan bevisa att de röstar i sitt eget land. Denna lika behandling bör också tillämpas på lokalval.

Hager
FPÖ kan se att de Clercqs betänkande om unionsmedborgarskap har många positiva sidor och inser det nödvändiga i att medborgarna deltar i det europeiska bygget. Utan deras medhjälp kan det inte finnas något gemensamt Europa. Vi ser dock likaså den befintliga utvecklingen, som präglas av att politiker främst på europeisk nivå talar mycket om närhet till medborgarna, men i praktiken försummar att göra särskilt mycket. Betänkandet i stort har vi dock röstat mot, eftersom vi är emot själva begreppet unionsmedborgarskap, eftersom det inte finns ett europeiskt folk.

Lindqvist (ELDR), Seppänen och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde, Krarup och Sandbæk (I-EDN)
Undertecknarna av denna röstförklaring anser att De Clercqs betänkande är oacceptabelt på nästan alla områden. Därför väljer vi att rösta mot betänkandet.
Exempelvis uppfattar vi De Clercqbetänkandets önskemål om att harmonisera EU-ländernas skolsystem på läromedelsområdet som uttryck för en farlig tankegång, inte minst mot bakgrund av betänkandets förslag om att införa gemensam undervisning i utvalda ämnen. som kommer att kunna främja en entydigt positiv syn på EU bland eleverna. Enligt vår uppfattning är det utmärkt att undervisa eleverna i europeisk historia och kultur, och en frivillig samordning mellan europeiska länder och deras skolor och lärare kring bestämda ämnen är också en utmärkt idé. På det sättet får våra barn och unga en bred och gränsöverskridande insikt i varandras historia och kultur. Men detta är ju inte De Clercqbetänkandets avsikt. Här är syftet uteslutande att påverka attityden hos barn och ungdomar i en bestämd politisk riktning, så att de blir positiva till EU som förbundsstat.
Vidare kan vi inte instämma i önskemålet om att Schengen-reglerna skall infogas i EU-fördraget, eftersom vi är motståndare till Schengenavtalet. Vårt motstånd bygger på att Schengen inte leder till mera frihet för medborgaren, tvärtom medför Schengen-reglerna en alltmer oöverskådlig och dold personkontroll. Dessutom har vi mycket starka invändningar mot att EU får något som helst inflytande på pensioner och andra sociala förmåner. Det är helt och hållet nationella angelägenheter. Slutligen vill vi undanbe oss EU: s försök att blanda sig i vilka kandidater partierna väljer att nominera inför val till EU-parlamentet.

Svensson
Undertecknad har röstat mot betänkandet av De Clercq av följande skäl:
1.Frågor om medborgarskap bör avgöras av de enskilda staterna utan unionell inblandning. Det bör även fortsättningsvis vara nationalstatens prerogativ.2.Kommunal rösträtt för inflyttare kan beslutas utan införande av unionsmedborgarskap. I Sverige har redan alla inflyttade kommunal rösträtt efter två års bosättning.3.Ett unionsmedborgarskap skapar automatiskt en diskriminering av inflyttade från länder utanför unionen. Kommunal rösträtt bör gälla alla inflyttade oavsett ursprungsland.4.En rörlighet helt utan restriktioner är, som erfarenheten visar, absolut inte önskvärd av sociala skäl. Staterna måste kunna garantera goda villkor, rättigheter och integration för de inflyttade.5.Idén om att ge undervisning om en " gemensam stam" av europeisk historia är fullständigt bisarr. En sådan schablonisering av historiebilden är liktydig med en censur av den kritiska vetenskapen och innebär upprättandet av en i grunden tvivelaktig bild av den faktiska historien. Någon reell europeisk identitet skapas inte med sådana konstlade metoder.6.Vida mer angeläget än de improduktiva och felaktiga förslagen i betänkandet vore att avskaffa det nuvarande halvauktoritära styrelseskicket i unionen och ersätta det med ett enklare, på folksuveränitets- och offentlighetsprincipen vilande system. Endast så blir Europa ett medborgarnas Europa, inte ett ämbetsmännens, juristernas och eliternas.
Thyssen
Jag har med övertygelse röstat för resolutionen från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om unionsmedborgarskap, inbegripet punkt 11 där Belgien uppmanas att omedelbart införliva direktivet om rösträtt och valbarhet för europeiska medborgare vid kommunala val.
Det skulle för övrigt ha skett redan för två år sedan. Kanske kan det påpekas att mitt parti, de flamländska kristdemokraterna (CVP), alltid har varit positivt inställt med avseende på den europeiska rösträtten och valbarheten.
Jag vill utnyttja min röstförklaring till att uppmana mina belgiska kolleger i kammaren att inte bara göra stora uttalanden här i Europaparlamentet utan även att göra något åt det i sitt eget parti där hemma. Den belgiska staten har länge velat genomföra direktivet, men för att införlivandet av direktivet skall kunna ske på ett flott sätt måste först grundlagen ändras. För att göra det behövs en tvåtredjedels majoritet i det belgiska federala parlamentet. Alltså måste oppositionspartierna vara villiga att medverka.
Om föredraganden De Clercq, som är en framstående medlem i ett av dessa oppositionspartier, kan övertyga sitt eget parti där hemma att ge sitt stöd, kan det komma en snabb reaktion på den uppmaning han gjort i Europaparlamentet. Hans betänkande skulle vinna i trovärdighet på det sättet.

Wibe
Jag röstar emot detta betänkande av många skäl. Jag tycker t.ex. inte att vi skall satsa mer på s.k. målinriktad information, dvs. propaganda för unionen. Jag tycker inte heller att vi skall " höja Europamedvetandet" genom att skapa en " europeisk historia" . Jag anser dessutom inte heller att vi skall harmonisera läroplaner och läsår. Jag tror att de flesta svenskar, såväl föräldrar som barn, trivs med den svenska modell som innebär att vi har lov i juni, juli och augusti. Kort sagt är detta betänkande alltför federalistiskt för att jag skall rösta för det.
Betänkande: Oomen-Ruijten (A4-0095/98)

Caudron
Europaparlamentet har många gånger uttalat sig för ett erkännande av de fackliga rättigheterna. Den här texten av vår kollega Oomen-Ruijten är ytterst viktig, och jag kan inte annat än att stödja initiativet för att de här rättigheterna skall skrivas in i unionsfördraget.
På grund av mitt politiska engagemang gläder jag mig också åt den allmänna andan i betänkandet, som gör samordning och samförstånd till villkor för en hållbar social och ekonomisk utveckling.
Det är också med intresse som jag noterar att vår kollega vill att de ännu outvecklade förhållandena mellan de olika parterna konkretiseras, inte längre mellan de nationella centralerna, utan på europeisk nivå. Om denna nya metod får en konkret form, kan den bara vara till nytta för de sociala relationernas framtid inom företagen, och ytterst viktig för vår konkurrenskrafts varaktighet.
Detta viktiga framsteg för ett erkännande av fackföreningarna är en handling som kan bidra till att våra medmänniskor får en bättre förståelse för deras roll. Det är en faktor för balans och framsteg.
Utöver själva texten kan jag till sist " förvånat" konstatera, att en del kommer att rösta igenom en text som stärker de fackliga rättigheterna, samma personer som väldigt ofta bestrider alla former av arbetstagarrepresentation i sina egna länder.
" Sanning i Bryssel" ... " skandal" i Paris! Åk dit och se!

Delcroix
En europeisk process för kollektiva förhandlingar kommer att möjliggöra en samordning av sysselsättningspolitiken och Ekonomiska och monetära unionen.
En oförminskad social och ekonomisk utveckling, en förstärkning av den ekonomiska aktiviteten och ett skapande av nya arbetstillfällen, allt detta förutsätter ett socialt samförstånd, en samordning och en aktiv diplomati.
Det går inte att genomföra en förnyelse av den grundläggande sociala balansen utan ett stöd från arbetsmarknadens parter och utan en utveckling av den europeiska sociala dialogen.
Europa har sedan mer än tio år tillbaka till viss del internationaliserats, och erfarenheten har lärt oss att det har åtföljts av många negativa bieffekter, vilket beror på att det inte existerar en europeisk social dialog. Mycket misär och elände hade kunnat undvikas med hjälp av mer samordning. Låt oss åtminstone hoppas på att denna smärtsamma erfarenhet ger oss en lärdom för att vi skall kunna undvika flera tragedier i samband med den pågående internationaliseringen.
Jag tackar föredraganden, och jag vill gratulera honom till det arbete han lägger fram.

Deprez
Förverkligandet av den inre marknaden, konkretiseringen av Ekonomiska och monetära unionen, euron som blivande gemensam valuta, detta är positiva etapper på vägen mot ett europeiskt enande. Ingenting av allt detta kommer dock att kunna hålla i längden om folken i Europa har en känsla av att enandet av vår kontinent genomförs på deras bekostnad.
I det perspektivet är uppkomsten av ett socialt Europa en absolut nödvändighet. Om det blir verklighet kommer det att bidra till en varaktig social fred i Europeiska unionen, och det kommer i lika hög grad att underlätta den ekonomiska tillväxten. Att Europeiska unionens femton medlemsstater har ratificerat det avsnitt i Amsterdamfördraget som rör " Social politik, yrkesutbildning och ungdomsfrågor" är ett nytt steg i rätt riktning, men den måste följas av andra, och särskilt viktigt är det att de fundamentala fackliga rättigheterna skrivs in i de europeiska fördragen.
Dessutom förespråkar, vilket föredraganden med rätta framhåller, Europeiska kommissionen inom internationella instanser att världens stater till fullo skall respektera den fackliga friheten och rätten till förhandlingar, internationellt erkända normer på arbetsområdet. Europeiska unionen kommer snart att öppna sig för stater som inte har samma traditioner som vi vad gäller relationer på arbetsmarknaden, och inte heller samma vana att respektera fackliga friheter.
I våra egna länder slutligen, genomgår arbetsmarknaden djupa förändringar under trycket av utveckling av ny teknik och internationalisering, vilket gör att det blir nödvändigt att de här grundläggande friheterna skrivs in i Europeiska unionens grundtexter, och att en transnationell gemenskapsram för garantier och rättsliga bestämmelser upprättas, något som kommer att göra det möjligt för den sociala samordningen att utvecklas harmoniskt också på europeisk nivå.
Av alla dessa skäl stöder jag betänkandet av Oomen-Ruijten.

Holm
Med tanke på den långa tradition vi har i Sverige kring fackets möjligheter och skyldigheter, har jag i dag röstat emot detta betänkande. Den svenska fackföreningsrörelsen är i förhållande till många andra länder i EU mycket starkt utvecklad och har en, jämfört med många andra länder, speciell ställning på arbetsmarknadsområdet. Det finns en uppenbar risk i detta förslag att många av de rättigheter fackföreningarna i dag har hotas, t.ex. vad gäller kollektivavtalen.
Självklart har jag inget emot kravet på grundläggande sociala rättigheter, men skall dessa frågor verkligen centraliseras till Bryssel?

Lindqvist
Det är viktigt att stärka de fackliga rättigheterna på alla nivåer, t.ex. föreningsrätten, kollektivavtalsrätten och strejkrätten. Att skriva in dessa rättigheter också på europeisk nivå i traktaten kan vara en sådan väg. En annan väg kan vara att låta facket sköta detta helt utan traktatsreglering. En risk med reglering på EU-nivå är att fackliga rättigheter blir indragna i EU-rätten, och att de begränsas i stället för att stärkas. Självklart skall stora arbetsmarknadskonflikter försöka undvikas, men frågan är om det skall regleras på EU-nivå.
Under förutsättning att det är arbetsmarknadens parter som själva utformar förhandlingsregler och principer på europeisk nivå inom denna ram kan förslaget stödjas.

Ojala
Jag röstade för detta betänkande, eftersom jag är övertygad om att transnationella fackliga rättigheter är nödvändiga som motvikt till transnationella marknader.
När betänkandet behandlades i vårt utskott i februari röstade jag mot det. Min motivering var då att det handlade om en så principiell och känslig fråga att man inte kan fatta förhastade beslut om den. Den finländska fackföreningsrörelsen hade inte heller ännu tagit ställning i frågan.
Händelserna i vintras visar emellertid att om arbetstagarnas strejkrätt inte är säkerställd på europeisk nivå kan den angripas genom att åberopa den inre marknadens funktionsförmåga.
Det är dock klart att när man startar beredningen av de europeiska fackliga rättigheterna måste arbetsmarknadens parter ända från början vara med och spela en central roll i det arbetet. Lika klart är att de fackliga rättigheter som definieras på europeisk nivå absolut inte får försvaga de rättigheter som den nationella lagstiftningen säkerställer.

Skinner
PSE: s ståndpunkt är att den nuvarande kulturen när det gäller relationerna mellan arbetsmarknadens parter i Förenade kungariket skall behållas, men det förstår bakgrunden till Oomen-Ruijtens initiativbetänkande, eftersom det berör andra länder inom EU.

Titley
Jag är glad över att rösta för detta betänkande i dag och glad över att se att behovet av balans i EU: s betoning på handel med en stark social vinkling förs framåt på initiativ av detta parlament. Som betänkandet mycket riktigt påpekar, bör det välkomnas att mitt eget lands regering har beslutat att upphöra med att stå utanför avtalet om socialpolitik som hotade att göra brittiska arbetstagare till andra klassens medborgare jämfört med sina motsvarigheter i andra EU-länder. Det är sannerligen inte mer än rätt att fackförbunden och arbetsgivargrupper som representerar människor som får våra ekonomier att fungera får se sina rättigheter att organisera sig fastslagna Europeiska unionens fördrag i framtiden. Vilka är bättre lämpade att rådfråga om frågor som fackliga rättigheter i multinationella företag än fackförbund där miljoner av vårt arbetande folk deltar?
För trettio år sedan bedrev min föregångare som ledamot av Europaparlamentet för västra Stor-Manchester, Barbara Castle, en kampanj för ett nytt synsätt på anställningsvillkor för att sätta samarbete och rättvisa framför konflikter på arbetsmarknaden. Jag önskar bara att hennes ansträngningar hade mötts av ett större stöd då. Jag tar, genom min röst för detta betänkande, ställning för att få se denna form av samarbete mellan arbetsmarknadens parter med syfte att ersätta skadliga arbetsmarknadskonflikter med en kultur av samförstånd, ta ytterligare ett steg framåt. Låt oss lyfta byråkratin från entreprenörernas och de anställdas axlar och låta dem utforma förslag till att själva förhandla med varandra. I denna anda av lagarbete på arbetsplatsen kan Europa skapa en kultur av rättvisa på jobbet - såsom min egen regering gör där hemma.

Vandemeulebroucke
Den dom som den europeiska förstainstansrätten fällde den 17 juni och som avvisar en begäran av UEAPME, den europeiska arbetsgivarorganisationen för små och medelstora företag, att få delta i de europeiska förhandlingarna som en fullvärdig arbetsmarknadspart, är mycket beklagansvärd. Domen bekräftar den maktposition som de befintliga europeiska arbetsmarknadsparterna UNICE, CEEP och EFS har. Domen får oss att på nytt undra över det förfarande som avtalades i Maastricht varvid de " representativa" arbetsmarknadsparterna kan sluta europeiska kollektivavtal utan att Europaparlamentet träder emellan och varvid rådet endast har en funktion som " notarie" .
Betänkandet av Oomen-Ruijten betonar med rätta att ett besegrande av intressekonflikter genom förhandlingar och social enighet bidrar till att förstärka näringslivet och ekonomin i sin helhet samt till att skapa arbetstillfällen och att en sådan enighet är ett grundläggande villkor för en hållbar socio-ekonomisk utveckling.
Med rätta hänvisar också betänkandet till de på fyrtiotalet uppställda ILO-konventionerna 1987 och 1998, samt Europarådets sociala stadga, där föreningsrätten och rätten till kollektiva förhandlingar på nationell nivå fastlagts. Med rätta konstaterar betänkandet också att dessa ILO-konventioner måste tillämpas på gemenskapsnivå.
Jag vill dock betona att arbetsmarknadens parter fortfarande måste vara tillräckligt representativa. Var och en måste få chansen att bli hörd. Det är till exempel oacceptabelt att EFS vägrar ta upp viktiga fackföreningar. Jag tänker då på ACVLB i Belgien eller CGT i Frankrike.
Samma kommentar gäller även för arbetsgivarsidan. Jag beklagar vägran att inte erkänna UEAPME som fullvärdig arbetsmarknadspart. Det beslutet strider mot ovannämnda ILO-konventioner. Domen är en aberration. Arbetsmarknadens parter skall vara tillräckligt representativa. Det är i mina ögon oacceptabelt att döma att en organisation som har över nio miljoner medlemmar och som sysselsätter cirka 50 miljoner arbetstagare skall uteslutas från deltagande i diskussionerna om slutandet av europeiska kollektivavtal. Jag vill protestera kraftigt mot det. Det sociala Europa har verkligen en lång väg kvar att gå.
Betänkande: Ghilardotti (A4-0203/98)

Delcroix
Frivilligarbetet är oersättligt. Det förekommer i det lokala föreningslivet, men det finns på alla nivåer i vår samhällsorganisation, vare sig det handlar om regionen, staten, gemenskapen eller till och med den globala nivån.
Det ger oss ofta gott samvete och utför arbeten som annars inte skulle ha utförts, vilket gör det möjligt att experimentera och investera inom nya verksamhets- och solidaritetsområden.
Det är också ett verksamhetsområde där man törstar efter ett erkännande av att arbetet gör nytta, men om det i bland inte krävs mycket för en uppmuntran, är det också lätt att orsaka misströstan.
Offentliga tjänstemän skulle göra gott i att inse detta, och att betrakta de mänskliga och ekonomiska resurser som anslås till föreningar och stiftelser i Europa som det mest effektiva, det bästa och troligen billigaste sättet för oss att ta itu med de sociala behoven i vårt samhälle.

Deprez
Den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europeiska unionen är och bör också vara en angelägenhet för medborgarna. I hela Europa arbetar många föreningar inom samhällets alla områden, vilket verkligen befrämjar demokrati och medborgerligt ansvarstagande. Ofta fyller de också upp ett tomrum, där offentliga myndigheter inte agerar. Det kan bland annat handla om såpass grundläggande sociala områden som yrkesutbildning, utbildning och solidaritetsverksamheter.
Vi har redan påtalat det ofta här, och kommissionen har påpekat det: den här typen av organisationer kan dessutom ge upphov till arbetstillfällen, som på ett effektivt och flexibelt sätt bemöter mängder av icke tillfredsställda behov. Därför måste vi stödja förslag som syftar till att öka de europeiska, nationella och regionala bidragen till sådana föreningar, med sikte på att främja sysselsättningen inom prioriterade områden som vård och utbildning, under förutsättning att det rör sig om riktiga arbeten med riktiga arbetsvillkor, och inte vilka osäkra och dåligt betalda " jobb" som helst, som bara tjänar till att få arbetslöshetssiffrorna att sjunka.
Till sist vill jag säga att jag, liksom föredraganden, stöder kommissionens vilja att främja föreningars och stiftelsers roll i Europa. Men jag vill också påminna rådet och kommissionen om att det finns ett intresse av att på EU-nivå utarbeta en stadga, som kan tillämpas på organisationer, stiftelser, föreningar och ömsesidiga försäkringsbolag inom föreningslivet.
Betänkande: Chanterie (A4-0229/98)

Bernadini
Sju månader efter lastbilschaufförernas konflikt i Frankrike börjar Europeiska unionen komma till insikt om bristerna i EU-lagstiftningen om arbetstid.
Den 15 juli 1997 presenterade Europeiska kommissionen en vitbok om de sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet om arbetstid. När man läser den kan man bara förvånas över att man inte hittar några förslag till direktiv eller förordning.
I egenskap av ledamot av utskottet för transport och turism, skulle jag vilja betona vikten av en lagstiftning som rör lastbilschaufförerna. Det skulle vara bra att nu ändra den förordning som gäller sedan 1985 (3820/85) om kör- och vilotid. Den borde innefatta nya uppgifter som en maximigräns för körtiden: per dag, per vecka samt antalet timmar, och den tid det tar att lasta på och lasta av, vilket är en viktig del av lastbilschaufförens arbete. Betänkandet av Chanterie tar upp de här problemen, och det skall han hedras för.
Redan i december 1997 lade den franska regeringen fram en skrivelse som krävde en europeisk harmonisering av de sociala reglerna inom vägtransportområdet innan det totala öppnandet av marknaden, som har fastställts till den 1 juli 1998. Kommissionen har dröjt med att lägga fram ett förslag, trots att den skriver under på skrivelsens mål: reglering av arbetstiden genom en inkludering av lastnings- och avlastningstiden, krav på inledande och fortlöpande utbildning av yrkeschaufförerna, harmonisering av kontroll och påföljder som tillämpas om de sociala lagstiftningarna inte respekteras. Aktörerna inom den här sektorn kommer dock inte att släppa vapnen, de kommer att förbli på sin vakt. Strejkhotet är fortfarande överhängande, och argumentet att man kränker principen om fri rörlighet kommer inte att få blockeringarna att hävas. Om Europeiska unionen ägnar sig åt den sociala aspekten, kommer den att återfinna sin trovärdighet.

Caudron
När vi nu skall rösta om det här betänkandet vill jag erinra om att en harmonisering av de europeiska vägtransporterna snarast måste bli verklighet.
När vägcabotage kommer att vara tillåtet, är det oacceptabelt att se en social dumping och ett utnyttjande av lastbilschaufförerna breda ut sig. Det är orättvist ekonomiskt sett, oacceptabelt socialt sett, och, vill jag tillägga, riskfyllt för alla - när det gäller trafiksäkerheten!
Vi måste alltså agera så fort som möjligt, om vi inte vill se allt fler kostsamma - och förståeliga - konflikter. Och det är möjligt att agera, bara det finns en politisk vilja... Det är upp till våra ministrar att uttala sig! Och att handla!
Låt oss ta ett enda exempel, som de i norr är väl förtrogna med: i Frankrike får lastbilschaufförerna inte köra på söndagarna, men i Belgien är det tillåtet! Resultat: den tunga trafiken samlas vid Rekem, och vid tiotiden på kvällen är det kilometerlånga köer med tung trafik som invaderar Lille och som kör genom Villeneuve d'Ascq, mot Paris...
I eurons och den stora marknadens tid är detta ett slående exempel på hur ostadigt det obalanserade europeiska bygget är, något som de europeiska medborgarna inte längre accepterar.

Deprez
Eftersom marknaderna har öppnats för internationell konkurrens har arbetstiden blivit en viktig variabel för de europeiska företagens konkurrenskraft på de interna och externa marknaderna.
Om den genomförs på ett bra sätt kan en annorlunda fördelning av arbetstiden skapa eller upprätthålla ett stort antal arbetstillfällen. Genomförs den på ett dåligt sätt kan den tvärtom medföra ödesdigra konsekvenser för de berörda personernas säkerhet, hälsa, familjeliv och sociala liv. Uppenbarligen är det tveksamma politiska och ekonomiska motiv som ligger till grund för beslutet att inte låta en del sektorer och verksamheter omfattas av det aktuella gemenskapsdirektivet om arbetstid, motiv som inte har mycket att göra med vetenskapliga och sociala överväganden.
Liksom föredraganden delar jag följaktligen ståndpunkten att arbetstiden uteslutande är en fråga för den europeiska sociala dialogen, vilket också de gemensamma kommittéerna för de undantagna sektorerna hävdar.
Om det är en självklarhet för alla att den flexibilitet som är nödvändig för företagens konkurrenskraft inte under några omständigheter får innebära att arbetstagarens livsvillkor försämras och att säkerhets- och skyddskraven sänks, så måste man också påtala det oacceptabla i att de arbetstagare som inte omfattas av en EU-lagstiftning tvingas arbeta under förutsättningar som skadar deras familjeliv och riskerar deras hälsa samt deras och andras säkerhet.
Jag stöder alltså helt och hållet den resolution som vi antar i dag. Jag vill särskilt insistera på kravet att Europeiska unionen förser sig med nödvändiga medel för att stärka kontrollerna och harmonisera påföljderna, i kampen mot överdrivet långa arbetstider. I samråd med arbetsmarknadens parter och medlemsstaterna bör kommissionen vara den som driver på i den här frågan.

Delcroix
Man måste uppskatta att det här betänkandet bekymrar sig för arbetsvillkoren i de sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet om arbetstid. Särskilt när det gäller arbetstagarna inom transportsektorn, havsfisket, läkare under utbildning och de fria yrkesutövarna. Det är uppenbart att arbetstiden är en mycket viktig del av alla medborgares livskvalitet, och i synnerhet för de berörda sex miljonerna arbetstagarna.
Emellertid måste man påminna om att produktivitetsvinsterna - i mer än ett sekel - alltid har fördelats mellan ekonomiska investeringar, löneökningar och sänkta arbetstider. Den utvecklingen har accepterats genom kraftfulla insatser för femdagarsveckan, åttatimmarsdagen, betalda semestrar och rätten till en kvalificerande yrkesutbildning, och har åtföljts av en fortsatt ekonomisk tillväxt och uppkomsten av ett samhälle som fördelar arbetets frukter mellan alla konsumenter.
Sedan nästan tjugo år tillbaka har den processen först stannat av, för att sedan avbrytas, vilket har medfört en hårdare utslagning och större fattigdom för de som inte är med och delar på arbetet. Det är hög tid att vända den tendensen och att förvalta de mänskliga resurserna på ett annat sätt. Alla bör delta i de gemensamma ansträngningarna och i gengäld få ta del av de genererade rikedomarna för att kunna ge sin familj en del av det allmänna välståndet.
I vårt samhälle har utbildning fått en viktig betydelse. Varje arbetstagare måste alltså ha en rättighet och en skyldighet till att förbättra sin yrkeskompetens under hela sin yrkesbana, och till att kunna fördela arbetstiden dels på arbete i produktionen eller i tjänstesektorn och dels på utbildning. Det som fortfarande alltför ofta är en utopi, förutom för de övre skikten, förtjänar att uppmärksammas av arbetsmarknadens parter, och borde vara föremål för specifika klausuler i varje anställningskontrakt och i varje arbetsordning.
Vårt samhälles framåtskridande förutsätter att vi investerar mer i människan, i den mänskliga intelligensen, i människans törst efter ett erkännande av sin kompetens och hennes förmåga att göra framsteg under hela livet.

Kirsten Jensen, Blak, Iversen och Sindal
Vi har i dag röstat för att alla löntagare i EU i största möjliga omfattning skall få glädje av arbetstidsdirektivet från 1993. Det finns naturligtvis vissa speciella förhållanden som gäller inom delar av transportsektorn. Alla mobila arbetstagare bör dock som ett minimum omfattas av reglerna om årlig semester, hälsokontroll för nattarbetare, viloperioder och årlig arbetstid. Det är en utmärkt lösning att arbetstidsreglerna för de mobila arbetstagarna i de uteslutna sektorerna blir föremål för förhandlingar på plats mellan arbetsmarknadens parter. Vi gläder oss därför över de avtal som redan har ingåtts, bl.a. inom sjöfartssektorn.
Det är helt oacceptabelt att fem miljoner icke-mobila arbetstagare i EU inte täcks av arbetstidsdirektivet. Vi har därför en situation där en expedit på ett DSB-kontor har andra arbetstidsvillkor än en expedit på en biograf, även om båda två säljer biljetter. Vi instämmer därför i rekommendationen om att samtliga icke-mobila arbetstagare i EU skall skyddas av direktivet i full utsträckning.

Lienemann
Betänkandet av Chanterie understryker med rätta att det är brådskande, och till och med mycket brådskande, att se till att ett stort antal arbetstagare skall få omfattas av direktivet om arbetstid, vilket de skandalöst nog inte gör i dag. Detta direktiv, som ändå är otillräckligt och begränsat, bedömdes redan då det antogs 1993 som otillfredsställande av Europaparlamentet.
Fem år senare finns det fem miljoner arbetstagare som fortfarande inte får ett minimalt skydd från Europa! Fem år senare är rådet och kommissionen oförmögna att föreslå påtagliga förbättringar av direktivet från 1993 eller konkreta förslag för de undantagna sektorerna, samtidigt som enorma produktivitetsvinster kan konstateras inom alla områden. Parlamentets samråd har bara utnyttjats i fråga om en vitbok. Hur lång tid krävs det för att få fram ett direktiv som reglerar de undantagna sektorerna, och för att förbättra det aktuella direktivet?
Fallet med vägtransporterna är ett av de mest betecknande exemplen. I dag är vägtransportmarknaden öppen, liberaliserad, avreglerad. Samtidigt finns det dock inte, trots arbetstagarnas krav och till och med strejker, en europeisk lagstiftning som - ovanifrån - harmoniserar deras arbetstid och arbetsvillkor, som minskar riskerna för en social dumping och för att de mest gynnsamma sociala normerna begränsas, och som skyddar deras säkerhet, men också - de facto - andras säkerhet. Europa är inte närvarande!
Lastbilschaufförernas arbetstid bör omfatta den verkliga tiden, både den tid det tar att utföra arbetet och den nödvändiga mellantiden (avlastning, lastning, pauser, etc.), den bör så snart som möjligt närma sig 35 timmar i veckan och får inte överskrida 39 timmar.
Hur skall man annars våga tala om en " europeisk social modell" ? Hur skall man annars våga utdöma ekonomiska påföljder för de medlemsstater eller grupper av lastbilschaufförer som blockerar trafiken för att göra sina legitima krav hörda?
Om inget funktionsdugligt direktiv kan fastställas innan årets slut för den här yrkeskåren, så är det än en gång det liberala Europa som kommer att ha gått före projektet med en union i folkens tjänst.
Betänkandet Chanterie är ett steg i rätt riktning, det skulle kunna gå ännu längre, men för stunden är det framför allt brådskande att upprätta en skyddsanordning för de sex miljoner arbetstagare som är de mest utsatta. Därför röstar jag för det här betänkandet.

Schlechter
Man skulle utan tvekan kunna skriva en hel roman om utvecklingen av och diskussionerna om arbetstiden inom transportsektorn.
Det är skälet till att jag tycker att det finns nog med litteratur och bla, bla, bla som Pauline Green sade, och att man nu snabbt måste hitta lösningar som tar itu med en alltmer oacceptabel orättvisa.
Hur kan man låta en sektor som är såpass viktig för vår vardag inte omfattas av direktivet om arbetstid, samtidigt som alla andra arbetsområden har reglerade sociala villkor?
I en tid då man pratar om en arbetstid på 35 timmar i veckan, tillåter direktivet 3820/85 en arbetstid på 13 timmar per dag inom vägtransportsektorn och en daglig vila på elva timmar, som tre gånger i veckan kan minskas till 9 timmar. När man konstaterar detta märker man att det handlar om ett område med sociala bestämmelser från en annan tid, med arbetsvillkor som redan Émile Zola kritiserade i " Germinal" .
Vi måste hitta en utväg. Lastbilschaufförerna förstår mycket väl att de gör ett viktigt arbete, att deras företag måste gå runt, att den europeiska ekonomin behöver dem, men de tycker inte om att man tar dem för idioter.
Om man inte vill löpa risken att drabbas av nya sociala konflikter och en oacceptabel social dumping, måste vi snabbt lösa de akuta problemen.
Enligt min mening består en första lösning i att skilja icke mobila sysselsättningar från mobila arbeten.
Under alla omständigheter borde icke mobila arbeten sedan länge inte ha undantagits av samma skäl som transportsektorn, eftersom de till största delen utförs på samma sätt som alla andra arbeten.
Sedan måste man hitta lösningar för de som är sysselsatta inom olika transportsektorer, nämligen lastbilstransporter, sjö- och flodfart och flygplanspersonal.
För dessa tre sektorer krävs det lämpliga arbets- och vilotider, acceptabla ersättningar, med två olika sätt att beräkna arbetstiden: ett för en period på 28 dagar och ett annat för en period på 365 perioder, för pensionsberäkningens skull, något som i framtiden lätt kommer att kunna kontrolleras inom vägtransportsektorn med introduktionen av den nya färdskrivaren 1 B.
Detta skulle kunna tillmötesgå en yrkeskår som, av naturliga skäl, är tvingad att arbeta under andra förhållanden än vad man gör inom alla andra sektorer, och för vilken den verkliga årsarbetstiden på så sätt skulle kunna beaktas, för att en pension vid 55 års ålder skall bli möjlig, vilket förhandlades fram efter en strejk i Frankrike.
Eftersom vi tvingas konstatera att förhandlingarna inom de olika gemensamma kommittéerna blir mer och mer problematiska, och till och med riskerar att misslyckas, vilket gör att viktig tid går förlorad, så anser jag att det finns anledning att gå lagstiftningsvägen.
Det är upp till kommissionen att ta sitt ansvar. Jag är säker på att parlamentet kommer att följa den.

Theonas
Flera år efter godkännandet av arbetstidsdirektivet aktualiserar kommissionen genom sin vitbok problemet med de talrika undantag och avvikelser som ministerrådet insisterade på att genomdriva, utan hänsyn till Europaparlamentets förslag.
Utan tvivel måste också de sex miljoner löntagare som i dag inte omfattas av direktivet bli föremål för skyddsbestämmelser, varvid hänsyn självfallet måste tas till de speciella förhållandena inom olika branscher. Utöver lagstiftning måste man ägna särskild uppmärksamhet åt tillämpningen av nu gällande lagstiftning, och i förlängningen måste man bekämpa den illojala konkurrensen, eftersom det förekommer omfattande svart och okontrollerat arbete, i synnerhet inom väg- och sjötransportsektorerna. Öppnandet av marknaderna för den omtalade konkurrensen och det långtgående avskaffandet av de statliga aktörerna i kombination med önskan att till varje pris minska driftskostnaderna för t.ex. transporterna med flyg och järnväg, allt detta har lett till brott mot kollektivavtalen, inte bara beträffande arbetstiden utan även beträffande övriga arbetsvillkor. Ur denna synvinkel skulle alla regleringar för att skydda arbetstagarna vara positiva, i den mån de är resultatet av verkliga och representativa överläggningar med arbetstagarnas fackliga organisationer och leder till att de behandlas på ett mindre godtyckligt sätt.
Jag vill emellertid påpeka att innehållet i direktiv 93/104 " om vissa aspekter av arbetstidens organisering" är otillräckligt. Ett direktiv som föreskriver en tillåten arbetstid på högst 48 timmar i veckan, samtidigt som arbetstiden, då direktivet antogs, var i genomsnitt 40 timmar (med resultat att det endast i England och Irland ledde till en minskning av arbetstiden), ett direktiv som innehåller en mängd undantag och möjligheter till nationella avvikelser, som tillåter nattarbete och övertidsarbete i stället för att verka för införandet av 35-timmarsvecka med oförändrad lön, detta är inte ett direktiv som ger tillräckliga garantier för arbetstagarnas rättigheter. Kommissionen har tyvärr strikt följt en snävt ekonomisk tolkning av begreppet konkurrenskraft och vägrar också i dag att dra de nödvändiga slutsatserna av rådets ingripande, som innebär att direktivet blivit föråldrat i relation till gemenskapens stadga om arbetstagarnas grundläggande sociala rättigheter. Kommissionen nöjer sig med att konstatera att " direktivet tillåter redan arbete i flera timmar än vad som är brukligt i flertalet medlemsstater" .
Den tanke som styr rådet och kommissionen, dvs. tanken på ett minimum av social harmonisering (eller minsta möjliga styrning) leder bevisligen inte till ett stärkande av arbetstagarnas rättigheter och en förbättring av arbetsrätten. Tvärtom är den en institutionell täckmantel för en rad försämringar: minskat arbetarskydd, försämrade arbetsförhållanden och ett ifrågasättande av alla de rättigheter som arbetarrörelsen kämpat sig fram till. Ett betecknande exempel är det lagförslag som den grekiska regeringen lagt fram, ett förslag som innebär att man går ifrån åttatimmarsdagen, fyrtiotimmarsveckan, samtidigt som man ger klartecken till mera allmänt tillämpad deltidssysselsättning och upphäver branschvisa kollektivavtal genom lokala sysselsättningsavtal. Det är för övrigt inte någon slump att kommissionen själv noterar den " möjlighet till flexibilitet" som direktivet erbjuder.
Även om föredraganden accepterar tanken på flexibilitet, gör han vissa positiva iakttagelser om sambandet mellan arbetstiden och tryggheten, inte bara för arbetstagarna utan för medborgarna över huvud taget. Bl.a. uppmanar han kommissionen att snarast lägga fram ett heltäckande förslag till modifiering av direktivet. Naturligtvis finns det en risk att man lägger fram ändringsförslag som innebär större ansvarsfrihet för arbetsgivarna, i enlighet med riktlinjerna för EU: s sysselsättningspolitik, så som de definieras i Delors' vitbok, att man vill uppnå " ökad flexibilitet inom ramen för alla nya lagförslag" , såvida inte arbetstagarna organiserar en massrörelse som bekämpar denna politik.
Vi tror att det bara är genom ett kraftfullt agerande av arbetstagarna som arbetslöshetsfrågan kan lösas på ett radikalt och effektivt sätt. Endast arbetstagarnas egna organisationer kan skydda dem mot kränkningar av arbetsrätten och till slut få igenom kravet på trettiofemtimmarsvecka, utan lönesänkningar. Endast sådana organisationer kan verka för full sysselsättning och en minskning av deltidsarbetet och annat oreglerat arbete, begränsa övertidsarbetet och införa stränga begränsningar av nattarbetet och omfatta alla arbetstagare, varvid hänsyn naturligtvis kommer att tas till speciella förhållanden inom olika branscher, där det är nödvändigt. Vi kämpar för en sådan politik tillsammans med arbetstagarna både på nationell och på europeisk nivå.
Betänkande: Fassa (A4-0198/98)

Kittelmann
Fassas betänkande om rättvis handel kan jag i den framlagda versionen inte rösta för, eftersom jag anser att den intagna ståndpunkten för ökat stöd till små och medelstora producenter i utvecklingsländerna är felaktig. I synnerhet tror jag inte att en fullständig reglering och definition av vad som skall gälla för rättvis handel lika lite som uppbyggnaden av ett omfattande stödsystem kan bidra till någon avgörande förbättring av situationen för små och medelstora producenter i utvecklingsländerna.
Idén om rättvis handel kan på grund av sin utformning bara svara för en liten del av världshandeln. Ett avvecklande av mellanhandeln på bred front, som föreslagits, anser jag vara inte bara orealistiskt, utan också skadligt. Utvecklingsländerna är hänvisade till mellanhandeln för att kunna transportera och finna avsättning för sina varor. Att via Europeiska unionen finansiellt stödja den rättvisa handeln, vilket i praktiken bara skulle leda till att en del av differensen mellan världsmarknadspriset och det s.k. " rättvisa priset" tas från gemenskapens budgetmedel, anser jag vara felaktigt. Endast ett brett ömsesidigt öppnande av marknaden kan leda till ett ökat välstånd på lång sikt, såväl i Europeiska unionens medlemsstater som i utvecklingsländerna.

Souchet
Betänkandet av Fassa är ett uttryck för en ökad insikt, något senkommen men välkommen, om den avgörande roll som handeln kan spela för utvecklingen av de minst framskridna länderna.
Det är minst sagt märkligt att vi bara kan föra den typen av politik indirekt, genom osäkra åtgärder som riktas mot konsumenterna, när WTO förvägrar Europeiska unionens medlemsstater, och unionen själv, rätten att bevilja handelspreferenser som är en form av utvecklingshjälp.
Det är inte bara den " rättvisa och solidariska handeln" som skall måna om social rättvisa, en hållbar miljö och en skyddad barndom. Att samordna två handelssystem som styrs av två olika etiska koder och som tillämpar mycket olika priser, det verkar minst sagt orealistiskt. Att behandla sådana viktiga frågor enbart med stöd av konsumentens goda vilja, det är ett synnerligen högt spel på Europanivå. Den andra faran med det här tillvägagångssättet, det är att det riskerar att skapa ett " getto" för den rättvisa och solidariska handeln, som skulle kunna vara lönande för vissa, men som kommer att vara dömd till att spela en marginell roll.
Utöver den rättvisa och solidariska handelns insatser för utvecklingen, illustrerar betänkandet kravet på att mer allmänt förändra det internationella handelssystemet, som inte innefattar någon parameter om utveckling eller miljö, och inte heller sociala klausuler.
Föredragandens förslag till definition av de produkter som kan få beteckningen " fair trade" är helt tillfredsställande, men det ändringsförslag som Maij-Weggen har ingivit kan bara försvaga den. Det är skälet till att min grupp inte ville ge det sitt stöd.

Titley
Jag röstar för detta betänkande i dag eftersom jag, liksom så många konsumenter i Storbritannien och EU, är varm anhängare av rättvis och solidarisk handel med världens fattigaste länder. EU: s handelsavtal med resten av världen bör ha uppmuntrandet av småskaliga producenter i utvecklingsländer inbyggt som en central byggsten i en sammanhållen handels- och utvecklingspolitik, inte påhängda som valfria extratillägg efter att stora handelsavtal redan har undertecknats. Vi har redan infört speciella klausuler om miljö och sociala förhållanden i våra avtal med fattigare länder, så det finns inget skäl till att inte klausuler om solidarisk handel också skulle kunna bli normal praxis.
En del av de offentliga medel som går från Europa till tredje världen i bistånd borde också avsättas speciellt som stimulansåtgärder för rättvis och solidarisk handel. Vi måste givetvis svara på omedelbara kriser såsom konfliken och hungersnöden i Sudan, men de fattigaste människorna i världens sydliga delar kan endast åtnjuta en långvarig framtid om de kan idka en rättvis handel med den mäktiga industriella norra delen.
Jag hoppas att EU: s förhandlare tar i beaktande detta parlaments önskemål, och som ett resultat kommer jag i framtiden att leta efter fler och fler märken på snabbköpshyllorna som talar om för mig att jag kan köpa varor från rättvis och solidarisk handel och hjälpa de folk i tredje världen som tillverkar dem.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.10.)

