


Glyn Ford (PSE ).
   – Herr talman! Jag talar för Jonas Sjöstedt, föredragande för utskottet för internationell handel, som är i Hongkong tillsammans med praktiskt taget alla de andra ledamöterna i utskottet utom mig. Jag är den ende som är kvar här. Kommissionen har begärt ett brådskande förfarande för att öka åtagandebemyndigandena till Georgien för 2006–2007, till ett belopp av 10,5 miljoner euro. Kommissionen har redan vänt sig till oss med en begäran om brådskande förfarande vid en mycket sen tidpunkt, i frågan om Bosnien och Hercegovina. Om det endast handlade om kommissionen skulle vi uppriktigt sagt säga nej till ett brådskande förfarande, men i detta fall är det Georgiens folk som skulle förlora på det. Det har tagit kommissionen 10 månader att utföra en konsekvensanalys, utan att ens förvarna parlamentet om att frågan skulle kunna komma upp på dagordningen.
Emellertid välkomnar vi ”sammetsrevolutionen”. Vi inser att georgierna behöver mer hjälp. Därför stöder vi ett brådskande förfarande, men varnar kommissionen för att om den försöker att göra detta igen så kanske vi har nått gränsen för vad vi kan tolerera. 
Talmannen.
   – Om vi godkänner detta kommer det följaktligen att debatteras på onsdag kväll, med möjlighet att lägga fram ändringsförslag i morgon, onsdag, fram till kl. 10, och omröstningen om själva betänkandet kommer då att ske på torsdag. Vi har nu hört ett inlägg till stöd för det, och det finns nu tillfälle för någon att tala emot det. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Detta är egentligen inte ett inlägg för att uttrycka stöd, utan jag vill bara ge uttryck för mitt utskotts ståndpunkt, som är för.
Med hänvisning till det som Glyn Ford sa vill jag be om att kommissionen och rådet, när de flyttar på brådskande debatter, bör uppmanas att utöver en förklaring till varför det är brådskande frågor också förklara varför förslaget om en brådskande debatt först läggs fram i dag. Man måste verkligen undvika en situation där det går lång tid innan ett förslag till en brådskande debatt läggs fram, kanhända utan att det är nödvändigt. Kanske ni eller presidiet kan be kommissionen och rådet att motivera detta förfaringssätt. 

(1)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
– ett betänkande (A6-0396/2005) av Giovanni Pittella och Valdis Dombrovskis för budgetutskottet om rådets ändrade förslag till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2006 (alla avsnitt) (14864/2005 – C6-0415/2005 – 2005/2001(BUD)) och ändringsskrivelserna nr 1/2005 (14862/2005 – C6-0413/2005), 2/2005 (14863/2005 – C6-0414/2005) och 3/2005 (…/2005 – C6…/2005) till förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2006,
– ett betänkande (A6-0395/2005) av Reimer Böge för budgetutskottet om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om användning av flexibilitetsmekanismen för Europeiska unionens externa åtgärder, i enlighet med punkt 24 i det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999 (KOM(2005)0278 – C6-0211/2005 – 2005/2137(ACI)), och
– ett betänkande (A6-0397/2005) av Salvador Garriga Polledo för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens ändringsbudget nr 8/2005 för budgetåret 2005 (14861/2005 – C6-0412/2005 – 2005/2179(BUD)). 
Giovanni Pittella (PSE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr minister, mina damer och herrar! Vi har med framgång slutfört budgetförfarandet. Det är en framgång för alla, men om jag får lov att säga det är det framför allt en framgång för parlamentet som har lyckats kämpa för sina politiska prioriteringar. Jag skulle vilja tacka alla politiska grupper, alla mina kolleger, utskottsordföranden och utskottssekretariatet, och alla de vars kompetens och generositet har bidragit till att vi har kunnat avsluta förfarandet på ett framgångsrikt sätt.
Resultatet talar för sig självt. Vi har bett om en rimlig betalningsnivå i linje med sträng kontroll av utgifter, men också i linje med behovet av att få tillräcklig finansiering för att verkställa EU:s väsentliga politiska verksamhet. Vi har åstadkommit en budget på 112 miljarder euro och en gemensam förklaring om att en ändringsbudget kommer att läggas fram, särskilt för strukturfonderna, om utgiftstakten ökar i de nya medlemsstaterna, som vi tror att den kommer att göra.
Vi har begärt anslag för budgetposterna för tillväxt, konkurrenskraft, utbildning, forskning, små och medelstora företag, och för att ungdomar, miljö och kulturpolitik ska prioriteras, och vi har uppnått omförhandlade belopp för ett drygt halvdussin program som har antagits inom ramen för ett medbeslutandeförfarande och ett anslag på 100 miljoner euro i extra resurser. Jag känner mig särskilt belåten med att vi har uppnått vårt mål när det gäller att sända ut ett starkt politiskt budskap till EU:s ungdomar genom förstärkningen av programmen Sokrates, Ungdom och Leonardo.
Vi bad rådet reflektera över att utgiftsnivåerna från Berlin för externa åtgärder är otillräckliga, och vi tillhandahöll obestridliga bevis i det hänseendet. Vi påminde rådet om de högtidliga åtaganden som stats- och regeringschefer gjort om frågor som berör Irak, tsunamin, socker och Afghanistan, som parlamentet har för avsikt att själv bidra till, dock utan att offra geografiska program, humanitära åtgärder, väsentliga initiativ om mänskliga rättigheter och demokrati, inklusive utvecklingsåtgärder.
Det vi för första gången har uppnått är att vi har brutit igenom det ödesdigra taket på 200 miljoner euro för flexibilitet inom externa åtgärder. Låt mig vara tydlig. Att få tillgång till ytterligare 275 miljoner euro för externa åtgärder och ett protokoll som erkänner parlamentets kunskap i utrikes- och säkerhetspolitik på ett bättre sätt är inte en trofé som vi ska visa upp, utan det är ett nödvändigt gensvar. Det är ett beslut som rättfärdigas av allting som vi tillsammans förväntas att genomföra i världen.
Vi är också belåtna med andra, mer allmänna grunder. De senaste åren har Europeiska unionen fått en framskjutande historisk ställning: unionen har skapat och upprätthållit fred på sitt territorium, unionen har rivit ned gränser utan att ta till våld, unionen har framhållit sina värden utan att vara påtvingande, och unionen har främjat tillväxt och sammanhållning i en ofta orolig och instabil värld. I dag upplever vi en djup kris i EU-projektet, men det är inte en oåterkallelig kris. Som Henri de Saint-Simon skrev är det vid sådana tillfällen det krävs en styrka att förena önskemål, att fokusera på utveckling och att skapa gemensamma intressen och att hålla fast vid åtaganden. Vårt politiska projekt sattes också i gungning av stormiga vindar på 1980-talet, men trots den annalkande stormen möjliggjorde emellertid ett starkt politiskt ledarskap att vi överlevde underströmmarna och blev starkare än tidigare.
Ingen av oss gör anspråk på att vara en ny François Mitterrand eller en ny Helmut Kohl, men om vi bortser från den själviska attityden och om vi anpassar nationella budgetprioriteringar till de prioriteringar vi gör i våra EU-åtaganden, då kommer vi sammantaget att kunna hindra EU-projektet från att driva vind för våg och förfalla. Den rätta reaktionen på en nedgång är en ny färdriktning, och efter våra tillbakagångar har vi tillsammans vunnit en viktig poäng denna vecka. Vi har lagt bollen i nätet med den årliga budgeten. Som minister Ivan Lewis och kommissionsledamot Dalia Grybauskaitė vet skulle vi ha kunnat använda den årliga budgeten för få inflytande över budgetplanen, men vi ville inte göra det eftersom vi känner ansvar och inser att det är onödigt att skapa konflikter mellan institutionerna i EU. Rådet borde emellertid förstå att det inte har råd att erbjuda oss ett EU i miniatyr, och det får inte heller tro att Europaparlamentet går med på snåla kompromisser som markerar slutet på drömmen om Europa.
I detta utmärkta betänkande av Reimer Böge har Europaparlamentet lämnat ett viktigt bidrag till debatten om budgeten för 2007–2013, som hittills har ignorerats på ett orättvist sätt. Å andra sidan är jag ledsen över att behöva säga att förslaget från det brittiska ordförandeskapet är oacceptabelt. Det är nämligen raka motsatsen till det värdiga projekt som Tony Blair själv angav inför parlamentet, dvs. i den bemärkelsen att det frigör medlemsstaterna från sina åtaganden gentemot Europa och delar ut lite mutor här och var, utan att inleda ett förfarande för budgetreform eller att tillhandahålla EU större ekonomiskt spelrum.
Det handlar inte bara om motsatsen till Robin Hood, som någon har antytt; det finns också en risk att vi ska bli ansvariga för att kväva allt hopp om en europeisk återhämtning, vilket jag vill förhindra. Med den årliga budgeten ger vi emellertid ett positivt gensvar, och av den anledningen är jag mycket tacksam mot minister Ivan Lewis och kommissionsledamot Dalia Grybauskaitė. Vi står fast övertygade om att det vid en tidpunkt av osäkerhet och oro är den ökade delaktigheten i EU:s ekonomiska medvetande som utgör den enda grunden för en givande och säker europeisk integration.
Reimer Böge (PPE-DE ),
   Jag kanske också ska påpeka att det i den relevanta punkten i det interinstitutionella avtalet klart och tydligt framgår att användningen av flexibilitetsmekanismen i år lätt hade kunnat leda till att vi kommit upp i över 400 miljoner euro, om vi strängt hade hållit oss till avtalets lydelse. På så vis är avtalet med 275 miljoner euro för användning av flexibilitet också liktydigt med ömsesidigt närmande, och jag ber kammaren att rösta för att betänkandet om användningen av flexibilitetsmekanismen i samband med budgeten för 2006 ska antas i dess nuvarande form.
Jag skulle också vilja ta tillfället i akt och poängtera att parlamentet lade fram ett förslag under förhandlingarna om budgetplanen om hur vi i framtiden ska kunna anta en mer flexibel strategi, om än en strategi som strängt grundas på budgetdisciplin, och också uppmärksamma att det inte bara är frågan om en globaliseringsfond som står med på dagordningen. Vi måste också ingripa snabbare och mer konsekvent inom många viktiga områden när det gäller EU:s budgetpolitik. Parlamentet tydliggjorde den 8 juni att dess förhandlingsposition om detta inte i sig själv är föremål för förhandling.
Som avslutning vill jag tillägga att det uttalande som den brittiske premiärministern Tony Blair gjorde som rådets ordförande när det gäller förhandlingarna om budgetplanen, att antingen finns det en överenskommelse i december eller så kommer det inte att bli något mer avtal under de österrikiska och finska ordförandeskapen, är från hans sida liktydigt med att hota med blockad. Det är med belåtenhet jag noterar att han i intervjuer hänvisar till parlamentet som ett slags argument, som lyder ungefär såhär: Om rådet inte når en överenskommelse måste beslutet om budgeten vidarebefordras till parlamentet. Jag kan säga honom att parlamentet är redo.
Salvador Garriga Polledo (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I år diskuterar vi återigen gemenskapsbudgeten vid andra behandlingen. Det är min plikt att lägga fram ändringsbudget nr 8. Liksom tidigare år är vi parlamentsledamöter väl medvetna om att vi står inför samma budgetproblem som rör genomförandet och politisk representativitet. Enbart i fråga om budgeten för 2005 har 10 procent av betalningsbemyndigandena inte kunnat användas, och detta är bemyndiganden som ni, mina damer och herrar, röstade för i december förra året. Dessutom måste vi återbetala 3 800 miljoner euro till medlemsstaterna, eftersom det inte har varit möjligt att anslå de medlen i de beslut som vi parlamentsledamöter har röstat för.
Det är svårt att fastställa i vilken utsträckning kommissionen, medlemsstaterna eller parlamentet bär ansvar för denna situation, som upprepas år ut och år in. Vi i parlamentet röstar varje år för budgetanslag i enlighet med vår egen politiska debatt och de intressen som vi tror att våra väljare för fram till denna kammare. Det är därför vi är här. Vi röstar i enlighet med det vi tror är EU:s intressen när det gäller utrikespolitik, inrikespolitik och strukturfonderna. Vi måste erkänna att kommissionen för varje år som går anstränger sig mer för att genomföra politiken bättre, dvs. de budgetmandat som vi som parlamentsledamöter har tilldelats. Vi är medvetna om att medlemsstaterna år efter år anstränger sig både för att finansiera budgeten och för att genomföra gemenskapspolitiken.
Av genomförandesiffrorna framgår det dock varje år att någonting fortfarande brister i tilldelningsprocessen för de budgetanslag som vi röstar för och i den slutliga användningen av dem, både i medlemsstaterna och i gemenskapsprogrammen.
Ändringsbudget nr 8, som jag lägger fram för ert godkännande, inbegriper bl.a. att återbetala 3 800 miljoner euro till medlemsstaterna. Vi vet att detta är positiva nyheter för medlemsstaternas finansministrar, eftersom detta är en summa de inte behöver införliva i gemenskapsbudgeten för att finansiera budgetåret 2005. Ur europeisk synvinkel är det trots allt inte positiva nyheter, eftersom sparandet är resultatet av ett markant underutnyttjande av betalningsbemyndiganden som motsvarar strukturfonderna.
Under budgetförfarandet för 2005 kom vi överens med rådet om en stor reducering i strukturfonderna, som låg under vår första behandling av budgeten och också under det preliminära budgetförslag som lades fram av kommissionen. Vi kom också överens om ett gemensamt uttalande med de andra två institutionerna, där rådet åtog sig att självt lägga fram en ändringsbudget som skulle inbegripa de nödvändiga betalningsbemyndigandena för att betala strukturfonderna, i den händelse genomförandet skulle gå enligt planerna.
I oktober lade kommissionen fram det första utkastet till ändringsbudget nr 8 för oss, som tog upp vissa faktiska budgetbehov. Det tog också upp de 600 miljoner euro i strukturfonder, som borde ha inbegripits i gemenskapsbudgeten. I slutändan inträffade ingenting av detta.
I november ändrade kommissionen siffrorna på grundval av de nyheter om budgetgenomförandet som man fick från medlemsstaterna och, till sist, vilka finansieringskrav som vänts till överskott. Även med denna återbetalning av 3 800 miljoner euro skulle det kunna bli ett överskott av betalningsbemyndiganden i strukturfonderna vid i slutet av året.
Mina damer och herrar! Detta måste vi tolka som någonting negativt. Det är dåliga nyheter både för Giovanni Pittellas budget för 2006, och för förhandlingen om budgetplanen. EU-budgeten kan aldrig utarbetas enligt besparingsprincipen, utan snarare enligt effektivitetsprincipen och europeiskt mervärde.
Herr talman! Vad är det europeiska mervärdet när betalningsbemyndiganden återlämnas till finansministrarna år ut och år in? Detta är inget bra sätt att skapa en gemenskapsbudget eller att bygga ett riktigt effektivt EU på.
Det politiska budskap vi ger EU-medborgare varje år är en stor besvikelse. Herr kommissionsledamot, företrädare för rådet! När parlamentet röstar för budgetanslag, gör det så med hopp och önskan om att de genomförs på ett korrekt sätt av alla. Jag anser att detta är den lektion vi måste dra lärdom av i år, och låt oss hoppas att genomförandet är bättre under 2006.
Ivan Lewis,
   . – Herr talman! Det är en ära och ett privilegium att vara tillbaka här i parlamentet för att representera rådets ordförandeskap i den här viktiga debatten om Europeiska gemenskapernas budget för 2006.
Europaparlamentets andra behandling av den årliga budgeten, som avslutas genom omröstningen på torsdag, är en avgörande punkt i EU:s kalender och är troligen viktigare i år än någonsin tidigare. Överenskommelsen mellan rådet och parlamentsdelegationen om de huvudsakliga delarna av 2006 års budget nåddes slutligen i den bästa anda av samarbete och kompromissvilja. Genom att verkställa överenskommelsen i den antagna budgeten har Europaparlamentet möjlighet att ge en klar signal till EU:s folk att EU fortfarande arbetar på ett effektivt sätt och i deras bästa intresse, trots de utmaningar vi står inför med konstitutionen och framtida finansiering.
Jag behöver inte påminna ledamöterna om budgetförfarandets historiska betydelse. De är högst medvetna om att det sista förfarandet under den nuvarande budgetplanen har särskild betydelse för att förena tidigare prioriteringar och framtida mål för att skapa kontinuitet och lägga grunden för överensstämmelse mellan två budgetplaner.
Jag anser att den överenskommelse som vi nådde i Bryssel för två veckor sedan i stora drag uppfyller de målen. Men den åstadkommer något mer än detta. Svårigheten att förena våra politiska prioriteringar med de väsentliga principerna i budgetdisciplinen och med sund ekonomisk förvaltning belyser det faktum att man tänjer de nuvarande budgetramarna till bristningsgränsen. Nästa budgetplan måste erbjuda utsikter till verklig reform och förnyelse i framtiden, om Europeiska gemenskapernas budget ska förbli relevant och verkligen möta de behov och förväntningar som 2000-talets EU-medborgare har. Det kommer inte att vara lätt, men om budgetmyndighetens båda parter – parlamentet och rådet, som jag representerar i dag – kan bygga vidare på den anda av samarbete som vi slutligen funnit för att åstadkomma en budget för 2006, så har vi en chans att under de närmaste dagarna skapa en gemensam vision för en bättre framtid 2007–2013 och ännu längre fram.
För att återgå till 2006, så kommer ledamöterna att vara medvetna om att budgetöverenskommelsen mellan rådet och parlamentsdelegationen främst var inriktad på tre nyckelfrågor. Var och en av dessa krävde ett visst mått av kompromissvilja från båda sidorna. I vissa fall kom man faktiskt in på helt nya budgetområden, vilket kanske förklarar varför det var nödvändigt att ägna lite längre tid åt förhandlingarna än vad som traditionellt har varit fallet. Jag betonar att parlamentsdelegationen i samtliga fall var tuffa förhandlare och till följd av detta kände flera av rådets medlemmar att de inte kunde stödja vår slutliga kompromiss. Jag anser dock att vi slutligen nådde ett rättvist och väl avvägt resultat, ett resultat som jag kunde lotsa genom rådet med kvalificerad majoritet. 
För det första kom vi överens om att höja de ekonomiska anslagen för sex medbeslutade program under rubrik 3 (inre politik). Rådet såg inte något behov av att föreslå dessa höjningar i sitt budgetförslag. Emellertid argumenterade parlamentsdelegationen bestämt för att de sex programmen i fråga skulle begränsas avsevärt utan ytterligare resurser. I en anda av kompromissvilja och i linje med det interinstitutionella avtalet kunde jag övertala rådet att acceptera dessa ändringar. Det är första gången som man kommit överens om detta under den nuvarande budgetplanen. Det är kanske passande att det hände under det sista året av denna plan, och jag är säker på att budgetmyndighetens båda parter vill betrakta detta som en alldeles särskild händelse.
För det andra kom vi överens om att använda flexibilitetsmekanismen för programmen under rubrik 4 (extern politik), till en summa av 275 miljoner euro. Rådet ansåg först att det med viss omprioritering borde vara möjligt att finansiera all extern politik inom budgettaket. Emellertid betonar jag att rådet kommer fortsätta att vilja möta brådskande behov hos externa partner i linje med de löften som getts och de åtaganden som ingåtts. Medlemsstaterna är medvetna om de allvarliga budgetbegränsningarna under rubrik 4, vilka blir uppenbara särskilt i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och rådet lät sig slutligen övertygas om behovet av att använda flexibilitetsmekanismen för att minska dessa begränsningar.
Jag tror att resultatet, som överskrider kommissionens förslag med mer än 110 miljoner euro, är en rimlig kompromiss och garanterar resurser till brådskande nyckelfrågor, såsom Irak, återuppbyggnaden efter tsunamin, traditionellt bistånd till länder som omfattas av sockerprotokollet, och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP). Man tar också hänsyn till att ytterligare krav troligen kommer att ställas på budgeten för externa åtgärder under 2006. Men jag betonar att detta är första gången det har varit nödvändigt att överskrida 200 miljoner euro under ett enda år. Rådet anser att detta är ett speciellt fall medan vissa medlemsstater är övertygade om att det är ett onödigt steg. Jag hoppas att ledamöterna kommer att inse betydelsen av detta resultat och dela mitt hopp om att mekanismen för omprioritering och omfördelning kommer att användas effektivare i framtiden.
Slutligen kom rådet och parlamentsdelegationen i enlighet med fördraget överens om att fastställa de totala betalningarna för 2006 till 111 969 miljoner euro. Detta överensstämmer med kommissionens ursprungliga förslag som, efter justering för ändringsskrivelserna 1, 2 och 3, är mer än en halv miljard euro högre än rådets ursprungliga ståndpunkt. Jag inser att denna siffra är något lägre än vad vissa parlamentsledamöter skulle ha önskat. Emellertid är den fast förankrad i kommissionens uppskattningar av vad den faktiskt kan spendera. Jag är säker på att ledamöterna kommer att dela min uppfattning att ett onödigt budgetöverskott bör undvikas, och sålunda accepterar argumenten för försiktighet. Självklart är budgetmyndigheten beredd att överväga en ändringsbudget för att ändra nivån på betalningarna om detta skulle visa sig nödvändigt under 2006.
Som jag sa tidigare menar jag att denna kompromissöverenskommelse representerar ett rättvist och väl avvägt resultat för alla de tre institutionerna – rådet, parlamentet och kommissionen. Det finns utan tvekan delar som vi alla kanske skulle vilja förbättra, men detta är just vad en kompromiss är. Ingen är helt och hållet nöjd, vi har alla offrat något och ändrat vår ståndpunkt. Både rådet och parlamentet hade hårda krav i år och det var ingen lätt sak att hitta en gemensam plattform. Följaktligen kan jag varmt rekommendera denna lösning och ser fram emot ert stöd vid omröstningen.
Nu skulle jag helt kort vilja beröra andra aspekter av rådets andra behandling, som ledamöterna kanske skulle vilja ta i beaktande. Under rubrik 1 (jordbruk) behöll rådet reduktionen på 150 miljoner euro från den första behandlingen och godkände i stället kommissionens ändringsskrivelse nr 2, som minskar utgifterna i underrubrik 1 a med 361 miljoner euro jämfört med det preliminära budgetförslaget.
Under rubrik 2 (strukturåtgärder) behöll rådet sin ståndpunkt från första behandlingen, enligt vilken utbetalningarna skulle minskas med 150 miljoner euro jämfört med det preliminära budgetförslaget. Detta speglar rådets uppfattning om den förväntade genomförandetakten och baserar sig på tidigare erfarenhet av brister i genomförandet, inklusive ändringsbudgeten 8/2005.
Under rubrik 3 (inre politik) behöll rådet i stort sett sin ståndpunkt från första behandlingen, men gjorde några små förändringar i några budgetkategorier, däribland en ökning av utbetalningarna till forskning, vilket speglar den ökade tonvikten på Lissabonstrategin från Hampton Court. Man överlåter till kommissionen att förbättra genomförandet inom detta område. Detta tillåter en ökning på 16 procent av anslagen till forskning, jämfört med 2005.
Under rubrik 4 (yttre åtgärder) behöll rådet sin ståndpunkt från första behandlingen och godkände också kommissionens ändringsskrivelse nr 1 om traditionellt stöd till länder som omfattas av sockerprotokollet, vilket leder till en fördelning av resurser från den marginal man hade i första behandlingen.
Under rubrik 5 (administrativa utgifter) godkände rådet delvis parlamentets ändringsförslag från första behandlingen angående kommissionens budget, i ljuset av nya uppgifter om vakansgrad. Rådet godkände också förslaget att minska parlamentets budget med 20 miljoner euro. I övrigt behöll rådet sin ståndpunkt från första behandlingen och påminde om behovet av besparingar i driftskostnaderna, genom interinstitutionellt samarbete och stordriftsfördelar.
Under rubrik 7 (stöd inför anslutningen) behöll rådet slutligen sin ståndpunkt från första behandlingen.
Självklart kommer parlamentet att behöva göra avsteg från rådets ståndpunkt från andra behandlingen för att genomföra vårt förslag om utbetalningar, gemensamt beslutade belopp och användning av flexibilitetsmekanismen. Jag hoppas verkligen att parlamentet kommer att beakta rådets hållning, särskilt när det gäller åtagandena under rubrik 3 och 5, där det finns uppenbara möjligheter att göra besparingar, och se till att det finns en marginal för oväntade händelser under 2006.
Sammanfattningsvis har man i den överenskommelse som vi nådde den 30 november sett till att det finns tillräcklig finansiering för EU:s olika prioriteter. I stort följer man där de viktiga principerna för budgetdisciplin och sund ekonomisk förvaltning, vars väktare rådet är tillsammans med parlamentet. Detta förtjänar EU-medborgarnas förtroende och kommer att bidra till att återupprätta allmänhetens förtroende för unionen och dess institutioner.
Jag hoppas att ledamöterna ursäktar mig om jag inte stannar i parlamentet under hela förmiddagens debatt, eftersom jag snabbt behöver återvända till London. Men jag kommer att stanna för att lyssna på så många tal som möjligt, och jag är säker på att dessa kommer att vara lika tankeväckande och konstruktiva som vanligt. Jag avser att återvända till Strasbourg på torsdag för omröstningen och antagandet av Europeiska gemenskapernas budget för 2006.
Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar, fru kommissionsledamot! Jag vill säga att det har varit ett privilegium och ett nöje att gå igenom den här processen – om än inte vid varje enskilt tillfälle – och vi kan med rätta vara stolta över den överenskommelse som vi strävar efter att slutföra under den här veckan.
Dalia Grybauskaitė,
   . – Efter att på ett framgångsrikt sätt ha nått denna kulmen i budgetperioden kan vi dra slutsatsen att ett konstruktivt närmande, realism och politiskt ansvar har varit allmänt rådande i budgetförhandlingarna. Det är på grund av en välgenomtänkt och oundviklig kompromiss som vi är nära vårt mål i dag – en EU-budget för 2006 som inte bara spelar en avgörande roll i fråga om ekonomiska möjligheter för det kommande året, utan också i att forma EU:s framtida ekonomiska öde. Godkännandet av budgeten kan, och kommer att, hoppas jag, utgöra ett livsviktigt budskap till EU att institutionerna fortfarande är funktionsdugliga och kan fungera konstruktivt, för att fatta viktiga beslut tillsammans och för att uppnå positiva resultat. Jag anser att resultaten av EU:s budgetförhandlingar för 2006 är en av de allra bästa möjliga framgångarna. 
 Herr talman! Angående det positiva resultatet av förhandlingarna för 2006 vill jag säga att man på det hela taget har åstadkommit ett lyckat resultat som parlamentsledamöterna kan vara nöjda och stolta över. Jag skulle vilja tacka Giovanni Pittella, Janusz Lewandowski – budgetutskottets ordförande, och alla föredragande som deltagit i processen.
Alltifrån första början stöttade kommissionen parlamentets tolkning av flexibilitetsmekanismen som rådet efter hårda förhandlingar nu har godkänt. Trots rådets vägran att överskrida 200 miljoner euro innebär nu det slutliga resultatet att 275 miljoner euro gjorts tillgängliga under flexibilitetsmekanismen, vilket skapar ett mycket viktigt manöverutrymme under rubrik 4.
När det gäller medbeslutandeprogrammen har ni åstadkommit välbehövda 100 miljoner euro över 6 program. Från första början var detta en strategi som kommissionen stöttade i förhandlingsprocessen, och nu när en överenskommelse nåtts mellan budgetmyndighetens båda parter kommer kommissionen att göra sitt yttersta för att se till att dessa nya belopp genomförs.
Jag skulle också vilja tacka parlamentet, och särskilt Giovanni Pittella, för att de beaktat så många aspekter av kommissionens skrivelse om genomförbarheten hos ändringarna från första behandlingen.
Jag skulle nu vilja fortsätta med nivån på betalningsbemyndigandena. Det är viktigt att betalningsbemyndigandena i budgeten kan täcka alla inkommande fakturor och att mottagarna får de betalningar som de väntar sig. Den nivå för betalningsbemyndigandena som man kommit överens om för 2006 åtföljs av den deklaration man enats om. Om det är nödvändigt och på basis av den mest aktuella informationen kommer detta att möjliggöra eventuella ytterligare anslag som behöver göras tillgängliga så snart som möjligt. För att underlätta överenskommelsen mellan budgetmyndighetens två parter har kommissionen lagt fram ändringsskrivelse nr 3, som är tekniskt välgrundad. Men kommissionen kommer noggrant att följa genomförandet av 2006 års budget och vi kommer inte att tveka att använda de budgetverktyg som står till vårt förfogande, om vissa områden behöver förstärkas. Först och främst kan anslag överföras och i synnerhet kan vi också hänvisa till bestämmelserna i den förklaring man kom överens om vid trepartsmötet, om en ändringsbudget skulle komma att behövas.
Slutligen skulle jag vilja påpeka att det totala belopp för betalningsbemyndigandena som lagts fram i dag representerar en ökning med nästan 6 procent jämfört med 2005 års budget. Den beslutade budgeten är optimal och rättvis, och den är nödvändig för EU. Jag önskar parlamentet en konstruktiv debatt och en lyckad omröstning på torsdag.
Laima Liucija Andrikienė,
   – Det gläder mig att en överenskommelse om EU-budgeten för 2006 har uppnåtts. Både Europaparlamentet och rådet har gjort väsentliga eftergifter, och således kan vi i dag vänta oss att EU-budgeten för 2006 kommer att godkännas den 15 december. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater i Europaparlamentet, som jag är ledamot i, borde vara belåten med resultaten av överenskommelsen, eftersom vi har lyckats att uppnå våra främsta mål. Under 2006 kommer anslagen att öka för program som antagits inom ramen för ett medbeslutandeförfarande, såsom vetenskaplig forskning, Sokrates, Life, små och medelstora företag, ungdomsprogram och europeiska kulturorganisationer. Tillväxt, konkurrenskraft och stöd för små och medelstora företag har alltid och kommer alltid att fortsätta vara prioriterade områden för Europeiska folkpartiet. Det är också mycket viktigt att vi har nått en överenskommelse om att använda flexibilitetsmekanismen för utrikespolitik och för nya behov, nämligen tilldelningen på 275 miljoner euro till Irak, ansträngningar för återuppbyggnad i länder som drabbades av tsunamin och följderna av sockerreformen i AVS-länderna, av vilka 40 miljoner euro kommer att gå till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Anslagsnivån för 2006 var en mycket viktig förhandlingsfråga för Europaparlamentet, och det avtal om 111,969 miljarder euro, eller 1,01 procent av BNI, som uppnåddes ligger inom gränserna för budgetplanen och ska därför betraktas som ett positivt förhandlingsresultat. Även om parlamentet röstade för avsevärt högre anslag vid första behandlingen ger den kompromiss som nåddes med rådet 2006 en bra grund för ett avtal om den nya budgetplanen, såväl som för förhandlingar om EU-budgeten för 2007. Jag vill gratulera mina kolleger och huvudföredraganden Giovanni Pittella, ordföranden för budgetutskottet Janusz Lewandowski, kommissionsledamoten och rådet för att ha uppnått detta stabila avtal! 
Catherine Guy-Quint,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! I dag skulle jag vilja tacka alla de som har deltagit i vårt arbete, först våra huvudföredragande, Giovanni Pittella och Valdis Dombrovskis, sedan Reimer Böge och Salvador Garriga Polledo och till slut hela budgetutskottet som leds av Janusz Lewandowski. Jag vill inte heller utelämna våra administratörer och assistenter.
I själva verket har vi i dag till slut åstadkommit en mindre budget än vi hoppades på, men en som har utarbetats helt lagligt och som innebär att vi håller fast vid den nuvarande budgetplanen, nämligen 1,09 procent av åtagandebemyndiganden. Det är viktigt och är bättre än de resultat vi uppnådde förra året. Dessutom kan vi använda flexibilitetsmekanismen för att hålla fast vid de löften som rådet har gett. När vi inleder de kommande förhandlingarna kommer vi dock att minnas de problem vi hade med att säkerställa det här alternativet. Dessutom har alla marginaler efterlevts. Inom kort har vi uppnått en blygsam och rimlig budget som inte kommer att kunna skada de intäkter som medlemsstaterna tillhandahåller. Budgeten innebär att vi håller fast vid de prioriteringar vi fastställde, och tack vare flera politiska åtgärder som antogs inom ramen för medbeslutandeförfarandet är det möjligt för oss att påskynda Lissabonstrategin och att hålla fast vid den största delen av det externa biståndet, det bistånd som vi ger till de fattigaste länderna och som vi värderar högt.
Jag skulle emellertid vilja återgå till ett antal punkter som ligger nära våra hjärtan och som relaterar till budgetens genomförande. I dag har den budget vi lägger fram en politisk dimension. Det är emellertid upp till kommissionen att säkerställa att denna politiska dimension upprätthålls när budgeten genomförs. Vi måste uppenbarligen undvika överskott nästa år. Om budgetrubrikerna även i fortsättningen inte genomförs kommer Europaparlamentet politiska åtagande som budgetmyndighet förmodligen att minska.
Herr kommissionsledamot! Vi vill inte se något mer återbetalande av 2 miljarder euro, oberoende av vilken fond det handlar om. Allting måste genomföras. Detta har vi gett er resurser till. Om ni stöter på problem, låt oss då få reda på det i god tid.
Slutligen skulle jag vilja säga till rådet att vi nu har en ordentlig budget för 2006, som har uppnåtts i kölvattnet av en drös problem. Vi befinner oss i denna situation på grund av att det ofta inte finns några medel för att backa upp rådets löften, och på grund av att ni för över två år sedan lovade att införa ett informationssystem för säkerhetspolitik. Vi är en av budgetmyndighetens två grenar, och vi anser att det är skamligt att EU:s institutioner, och särskilt rådet, tycks vara omedvetna om detta. Budgetutskottet godkände rådets vishet när de försökte fatta tunga politiska beslut i fråga om 2006 års budget. Vi kommer att hysa samma oro när det gäller den kommande budgetplanen. I dag har vi det enda rättsligt giltiga förslaget: omröstningen den 8 juni, som fick brett stöd av parlamentet.
Efter det har vi väntat på ett genuint förslag från rådet. När detta når oss kommer vi att vara redo – redo att arbeta och förhandla, mot bakgrund av våra gemensamma erfarenheter under många år. Budgetutskottet kommer att arbeta för en budget som gagnar européerna. Utskottet kommer att anta en liknande strategi i förhandlingarna om budgetplanen, och parlamentet kommer att stödja det i syfte att förse Europeiska unionen med en budgetram, som gör det möjligt för unionen att finansiera de aktiviteter där det krävs ett engagemang för att utveckla kvalificerade arbetstillfällen och för att skydda miljön. Vi vill att detta sker inom ramen för verklig solidaritet, inte bara bland EU-länderna, utan också med de fattigaste människorna.
När det gäller 2006 års budget förkastar parlamentet den mellanstatliga strategin i samband med budgetplanen. Vårt parlament vill företräda européer. Det vill att vi ska vara förenade i mångfalden. 
Anne E. Jensen,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr Ivan Lewis! Jag vill inleda med att också tacka föredragandena, som leds av Giovanni Pittella, för det konstruktiva resultat som vi nu har uppnått till följd av förhandlingarna. Jag anser att det var bra att vi kunde nå ett slutresultat för 2006 års budget, även om det inte finns något förtydligande om budgetplanen för 2007–2013. Det visar trots allt att rådets och parlamentets ståndpunkter i budgeten för 2006 inte stod så långt ifrån varandra, även om förhandlingarna var tämligen tuffa. Min grupp vill inte stödja förslaget att förkasta budgeten för 2006 i protest mot det brittiska ordförandeskapets förslag om budgetplanen. Vi är också förargade över att det brittiska ordförandeskapet har föreslagit att minska ned på bistånd till de fattigaste EU-länderna för att ge till de rika länderna, men det är självfallet en diskussion vi kommer att återkomma till senare.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa är särskilt nöjd med framgångarna när det gällde att få ökade anslag till utveckling och forskningsprogram, och dessutom utöver det som har avtalats tidigare. Det gläder oss att ha fått mer pengar från flexibilitetsmekanismen, så att vi kan finansiera återuppbyggnaden av områden som förstördes av tsunamin, tillsammans med återuppbyggnad i Iran. När det gäller storleken på betalningarna under 2006, som hamnade på 1,01 procent av bruttonationalinkomsten, kommer det naturligtvis att vara den faktiska nivån under 2006 som är avgörande för budgeten för de kommande åren, i fall det visar sig att vi inte når en överenskommelse om budgetplanen. Det är naturligtvis någonting vi lätt skulle kunna leva med. Vi bör sedan godkänna de årliga budgetarna med endast fördraget som ram, och sedan bör vi se hur saker och ting ter sig. Min grupp vill se en budgetplan, men inte till vilket pris som helst. 
Helga Trüpel,
   . – Herr talman, herr Lewis, kommissionsledamot Grybauskaitė, mina damer och herrar! Vi anser också att vi har lyckats med att uppnå en hållbar och trovärdig kompromiss. Vårt syfte var att disciplinera utgifterna samtidigt som man ändå visar förmåga att forma en politik, och det tror jag vi har lyckats med. I och med mobiliseringen av flexibilitetsmekanismen med upp till 275 miljoner euro har vi fått spelrum att hjälpa tsunamioffren att återuppbygga deras länder, att främja återuppbyggnad i Irak och också att stödja den nya organisationen av marknaden för socker.
Jag är lika glad för att vi genom program som har antagits inom ramen för medbeslutandeförfarandet har kunnat göra mer för ungdomar och för utbildning, eftersom också det handlar om förmågan att forma en politik. Vår strategi att övergå från olja till mer förnybara energikällor, att främja forskning, små och medelstora företag och även kultur, är det rätta för att nå ut till människor där de befinner sig – dvs. att nå ut till deras hjärtan och inte endast till deras förstånd. Det är därför jag är så nöjd med att våra förhandlingar har nått detta resultat. Utsikten att åtagandebemyndigandena i 2006 års budget kommer att uppgå till 1,09 procent ger oss möjlighet att skapa en lämplig grund för nästa budgetplan och innebär att vi går utöver de siffror som föreslogs av det luxemburgska ordförandeskapet i somras.
Jag vill emellertid påminna kammaren om att vi har svåra förhandlingar i rådet om budgetplanen framför oss. Jag vädjar, som ett brådskande ärende, att det inte bara ska råda samma målmedvetenhet för att gå vidare med ett enat Europa som för budgeten 2006, utan också om medvetenhet på rådsnivå om att det är vårt gemensamma EU och dess fortgående utveckling som står på spel. Det viktiga är att det i alla avtal ska tas hänsyn till de nya ländernas behov och också till det sätt på vilket EU kan rusta sig för inför framtiden, med nya ekologiska produkter på den globala marknaden för att inge ungdomar och oss själva hopp.
De förhandlingar som precis ska inledas får inte karaktäriseras av det slag av motbjudande köpslående som går folk på nerverna. I stället måste alla parter se det som att de förhandlar om det EU vi delar och i en europeisk anda. Jag vädjar därför till Frankrike, till Förenade kungariket, till Tyskland, Sverige och Nederländerna, att ge lite utrymme och nå en verklig överenskommelse som skapar en bättre framtid för oss alla, och inte fördärvar EU:s anseende. 
Esko Seppänen,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr rådsordförande! Parlamentet och rådet har nått en förlikningslösning för nästa års budget. Det kom precis före de förhandlingar som ska genomföras i morgon och de riktlinjer för framtida budgetar för perioden 2007–2013 som ska läggas fram i övermorgon. Ingen av parterna i budgetförhandlingarna ville ta risken att låta dessa samtal stranda på grund av budgeten för 2006.
Förmodligen finns det inte många ledamöter i kammaren, förutom företrädare för Förenade kungariket, som inom ramen för dessa samtal skulle vilja att Förenade kungarikets specialrabatt fortsätter att gälla de närmaste åren. Det finns inga bra argument för det.
Nästa års budget kommer att följa de riktlinjer som rådet har angett. När det gäller betalning ska gränsen på en procent hanteras uppifrån, utan att parlamentet ska kunna försvara sitt eget område. Det blotta faktum att det möjligtvis inte blir någon budgetharmoni innebär i enlighet med artikel 272 i fördraget att parlamentet kan utnyttja fler betalningsbemyndiganden än det förslag som förhandlingsparterna har kommit överens om.
Vid första behandlingen blåste parlamentet upp den största bubblan genom att öka strukturfondsbetalningar med över 3 miljarder euro. Rådet spräckte denna bubbla genom förlikning, utan några särskilda förhandlingar eller på grund av att parlamentet höll fast vid sin ståndpunkt. Det är märkligt att kommissionen inte kände behov av att försvara sitt eget ursprungliga förslag, utan i stället tog rådets parti. Vi i parlamentet kommer att minnas detta om det inte finns tillräckligt med kontanter i strukturfonderna för betalningar.
I enlighet med EU-konstitutionen kommer unionens militarisering att vara förvånansvärt omfattande, trots att EU-konstitutionen ännu inte existerar eller någonsin kommer att existera i den utformning som förkastades av Frankrikes och Nederländernas medborgare. På detta sätt kommer EU att öka sin makt, trots att medlemsstaterna inte har tilldelat EU den. Vår grupp är mycket kritisk till nästa års budget. Det kan hända att några ledamöter kommer att gå med på förslaget att förkasta den. Vi vill ha ett mer socialt och mindre militärt EU. 
Dariusz Maciej Grabowski,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja hylla föredraganden Giovanni Pittella och ordföranden för budgetutskottet, Janusz Lewandowski.
Herr talman! 2006 års budget är en dålig budget och borde förkastas. Ett berättigat förslag som syftar till detta har lagts fram av ledamöter i gruppen Självständighet/Demokrati och i andra politiska grupper, och vi uppmanar alla ledamöter av parlamentet att stödja det.
Omständigheterna är följande. Under 2004 anslöt sig 10 nya medlemsstater till EU, vilket innebar en ökning på 20 procent av antalet EU-medborgare. Ett stadigt ökande antal av dessa medlemsstater är i behov av hjälp, solidaritet och bidrag eftersom de inte är tillräckligt utvecklade. Under 2007 kommer EU att få två nya medlemsstater i och med Bulgariens och Rumäniens anslutning, och antalet medborgare kommer då att öka med 6 procent.
Den andra punkten jag vill ta upp är att EU har upplevt en minskad tillväxttakt som har legat under 2 procent flera år i rad, medan däremot tillväxttakten i USA:s och Sydostasiens ekonomier många gånger är starkare. EU-företagens konkurrenskraft är på nedgång. Ändå misslyckas man i 2006 års budget att ta med dessa faktorer i beräkningen. Budgeten kommer att öka med omkring 2 procent efter inflation, vilket innebär att EU-medborgare kommer att få mindre och mindre pengar. Dessutom har det inte skett någon ändring av budgetutgifternas struktur, för att tillhandahålla mer pengar till underutvecklade länder och regioner, och till sektorer som är mycket effektiva i ekonomiska termer. Budgeten håller den gamla mekanismen på plats och kompenserar ekonomiska sektorer som både är kostsamma och ineffektiva. En budget av det här slaget kommer att förvandla underutvecklade länder till nettobetalare.
Dessutom finns det särskilda anledningar till att 2006 års budget bör förkastas. Den används som ett hot för att tvinga de mindre utvecklade länderna att godkänna det brittiska förslaget om en reducerad budgetplan för 2007–2013. Om de inte godkänner den här budgetplanen kanske de måste gå med på en tillfällig årsbudget grundad på siffrorna för 2006, vilket innebär mindre pengar.
Om 2006 års budget är en förelöpare till finansplanen för 2007–2013, då bör den också förkastas eftersom parlamentet föreslog utgifter på omkring 1 000 miljarder euro för den här perioden, samtidigt som det nuvarande förslaget innehåller en hänvisning till en siffra på omkring 850 miljarder euro. När det föreligger en skillnad av den här omfattningen är det svårt att tro att någon parlamentsledamot inte kan inse att parlamentets åsikt inte betyder så mycket och att den behandlas med förakt, eller att enskilda länders intressen ges företräde framför gemensamma intressen.
Jag anser att jag med säkerhet kan säga att jag talar för alla ledamöter som föreslår att budgeten ska förkastas, när jag säger att de förklaringar och de slagord som EU-ledare har tillkännagett och den aktuella politik de genomför står i stark kontrast till varandra. Deras politik är helt enkelt ett uttryck för de rikas själviskhet. 
Marcin Libicki,
   . – Herr talman! Jag talar för gruppen Unionen för nationernas Europa.
Vår grupp kommer att rösta för det avtal som nåddes av rådet och parlamentet om 2006 års budget, även om det är långt ifrån tillfredsställande. Vi anser det vara svårt att acceptera att betalningsnivån har fastställts till 1,01 procent av BNI. Den kompromiss som har nåtts i ärendet är i själva verket ingenting annat än en kapitulation inför rådet. Det sistnämnda skär ned på EU:s utgifter med en orubblighet som bättre skulle tjäna något annat syfte, och genom att göra så bryter man mot solidaritetsprincipen och sammanhållningsprincipen för att främja nettobetalarnas lokala intressen i EU-budgeten. De eftergifter som rådet har beviljat för flexibilitetsmekanismen och för program som antagits inom ramen för medbeslutandeförfarandet kompenserar inte på något sätt denna benägenhet att göra nedskärningar.
Dalia Grybauskaitės ståndpunkt har gjort oss besvikna. Under förlikningsförfarandet var hon inte ens trogen kommissionens tidigare ståndpunkt om budgetnivån. Den sistnämnda ligger nu oroväckande nära 1 procent, eller med andra ord den symboliska och även verkliga tröskeln, under vilken målsättningen för EU:s grundläggande mål inte kan säkerställas. Detta är så mycket värre eftersom 2006 års budget kan bli en referenspunkt för budgetplanen för 2007–2013, vilken har varit mycket svår att utarbeta. Risken att detta sker ökar sannolikheten för att förhandlingarna om budgetplanen kommer att sluta som ett misslyckande, vilket innebär att 2006 års budget kommer att tjäna som grund för framtida årliga budgetar. Solidariteten och sammanhållningspolitiken skulle därför på grund av rådets ståndpunkt få lida flera år framöver. Vi måste fråga oss själva om detta är det EU vi vill ha.
Mina damer och herrar! Det olämpligaste av alla framlagda förslag har antagits. Vi måste inse att en liten budget inte är en bra budget. Jag instämmer i att en stor budget inte nödvändigtvis behöver vara en bra budget, men det är omöjligt för en liten budget att fungera bra. Kammaren har hört kommentarer i stil med: ”Den budget som ligger framför oss är liten men bra.” Det finns dock ingen enighet om att detta är fallet, på samma sätt som det inte finns någon enighet om en budget som kommer att ignorera ländernas behov, och då särskilt de nya medlemsstaterna. Solidaritet är ett grundläggande bekymmer för de sistnämnda.
Mina damer och herrar! Det finns vissa händelser som får många EU-medborgare att förlora sin entusiasm för gemenskapspolitik, och deras tro på den betydelsefulla idé som är Europeiska unionen. Ett exempel på en sådan händelse är den ståndpunkt som Gerhard Schröder, den f.d. tyska förbundskanslern, nyligen har intagit om byggandet av en gasledning utmed Östersjöns botten. Det finns många meningsskiljaktigheter om denna gasledning i flera nya EU-medlemsstater, och den har fått mycket negativ publicitet i dessa länder. Det är faktiskt inte bara i de nya medlemsstaterna som publiciteten har varit negativ. Jag har en lista på tyska dagstidningar framför mig som har varit mycket kritiska till den f.d. förbundskanslerns beslut. Om avsikten nu är att berätta för de nya medlemsstaterna att det inte finns tillräckligt med pengar till dem för att de ska uppnå sina grundläggande mål, även om syftet med dessa mål är att främja det som skulle kunna kallas för Europeiska gemenskapens naturliga impuls, och om sådana händelser, som förstör ledande EU-politikers rykte, åtföljs av minskade anslag till de nya medlemsstaterna, då måste vi inse att Europeiska gemenskapens impuls, som också kallas för solidaritet, kommer att försvagas snarare än förstärkas.
Mina damer och herrar! Detta är en dålig budget. Detta säger jag inte bara för att den är liten. Som jag sa förut är det en dålig budget eftersom den kommer att få konsekvenser för framtiden och för att den kommer att förstöra Europeiska gemenskapens naturliga tendens och impuls, som borde vara den främsta angelägenheten för var och en av oss. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – När man granskar siffrorna för 2006 års budget som parlamentet har föreslagit framgår ett tydligt budskap. Åtaganden, eller potentiella utgifter, som en andel av bruttonationalprodukten överstiger 9 procent. Detta är en bra språngbräda för förhandlingarna om den långsiktiga budgetplanen. Betalningarna ökade med nästan 6 procent jämfört med 2005, vilket är en mycket högre ökning i budgetresurser än i flera av EU:s medlemsstater. Tar man hänsyn till att den förväntade inflationstakten och den ekonomiska tillväxten i EU under 2006 är omkring 2 procent, är det uppenbart att den föreslagna budgeten också är rimlig från makroekonomisk synpunkt. Problemet som fortsätter att förfölja oss är att klyftan mellan åtaganden och betalningar är alltför stor. Denna klyfta uppgår återigen till nära 10 miljarder euro, vilket reducerar flexibiliteten och effektiviteten hos EU:s budgetinstrument. Jag anser därför att det är avgörande att frågor avseende effektiv användning av budgetresurser kan lösas, att mekanismer för tillgång till ekonomiska resurser i struktur- och sammanhållningsfonder måste bli mer flexibla, och att den omfattande ”stötdämparen” mellan de resurser som är tillgängliga och de som faktiskt används reduceras kraftigt.
Jag skulle vilja avsluta med att uttrycka min uppskattning för det arbete som har utförts av mina kolleger och av föredraganden från budgetutskottet. Resultatet av deras arbete ger oss också hopp om framtidsutsikterna för den långsiktiga budgeten. 

Janusz Lewandowski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den utvidgade Europeiska unionens andra budget håller på att förverkligas. Den breda enighet som uppnåtts inom parlamentet innebär att den slutliga omröstningen inte bör medföra några överraskningar, så jag vill börja med att framföra några tack som jag inte kommer att hinna med annars. Jag vill tacka föredragandena Giovanni Pittella, Valdis Dombrovskis, Reimer Böge och Salvador Garriga Polledo, de politiska gruppernas samordnare och vårt sekretariat, som leds av Maria Fialho.
Våra partner inom detta arbete, med andra ord Ivan Lewis och kommissionsledamot Dalia Grybauskaitė, är båda medvetna om att detta års budget var en utmaning, och att spänningarna var stora under förhandlingarna. Detta minskar emellertid inte den ömsesidiga respekt som alla aktörer i denna institutionella triangel inom EU känner. Parlamentet var tvunget att slutföra sitt uppdrag och agera enligt de åtaganden som det ingick då det valdes, och det gjorde det verkligen. Detta visade sig genom dess strävan att försvara sina prioriteringar inom intern och extern politik, vilket är en långt ifrån enkel uppgift under en budgetplans sista år. Jag är glad över att vi har lyckats finna extra stöd för sex av de program som antagits inom ramen för medbeslutandeförfarandet. Det har också varit nödvändigt att mobilisera flexibilitetsmekanismen, och till och med att höja det årliga taket. Alla dessa beslut fattades i enlighet med det interinstitutionella avtalet, vilket är ett bevis på betydelsen av detta avtal.
Jag är övertygad om att vi länge kommer att minnas den gruppanda som parlamentsledamöternas delegation visade under dessa påfrestande förhandlingar. Den var ett exempel på verkligt ”förenade i mångfalden” och ett gott tecken inför framtiden. Men vår glädje över den förnuftiga budgeten för 2006 dämpas av den osäkerhet som omger den fleråriga budgetplanen. Nu talar jag inte om någon osäkerhet från vår sida, eftersom vi har intagit en ståndpunkt och nu inväntar en utveckling. Jag kan bara hoppas på att vi denna vecka äntligen får se ett tecken på att Europeiska unionen håller på att övervinna den kris som den befinner sig i, i form av en överenskommelse beträffande den fråga som utgör den största utmaningen av alla, nämligen pengar. Jag hoppas också att denna överenskommelse inte kommer att förvärra situationen för de fattigare länderna, då vi alla är medvetna om att dessa länder behöver kunna planera långsiktigt för att kunna genomföra en förnuftig regionalpolitik. 
Louis Grech (PSE ).
   – Herr talman! Våra budgetföredragande har lagt fram en praktisk budget för oss som är anpassad efter unionens politiska och sociala verklighet. I stor utsträckning har de prioriteter som vår grupp rekommenderat för 2006 införlivats i budgeten. Dessa inbegriper följande: att skapa en effektiv informationsstrategi, att tillhandahålla en effektiv service för ledamöter och besökare, att fortsätta att köpa byggnader och fastigheter under rätt omständigheter, att effektivisera personalpolitiken och förbättra den aktivitetsbaserade budgeteringen, som fokuserar mer på kärnverksamheter, att kritiskt undersöka alla typer av utgifter, att använda våra resurser bättre, för att minska slöseriet och andra försummelser – och på så sätt öka värdet på det vi åstadkommer.
Det lyckade slutförandet av en mycket välstrukturerad budget blir ännu mer relevant om man betänker det potentiella resultatet av 2007 och 2013 års budgetplaner. I förlikningsprocessen om budgeten gjorde parlamentets förhandlingsgrupp stora ansträngningar för att hitta ett fungerande, väl avvägt resultat. På samma sätt bör vi göra vårt yttersta för att nå en överenskommelse om budgetplanen, men inte till vilket pris som helst, som Anne Elisabet Jensen påpekade.
Vi bör inte komma överens om en budgetplan som skulle göra det mycket svårt, eller till och med omöjligt, att realistiskt leva upp till våra löften och att uppfylla våra åtaganden och mål. Vi kan inte, och bör inte, låtsas instämma i högtflygande idéer som tillväxt, sysselsättning, forskning, social solidaritet och utvidgning, och på samma gång försumma att tillhandahålla medlen för att uppnå dem.
Om vi sviker våra medborgare i detta avseende så kommer likgiltigheten och deras upplevelse av barriären mellan EU-institutionerna och vanliga medborgare att växa sig mycket större. Om vi verkligen menar vad vi säger så bör vi med andra ord låta orden följas av handling. 
Jan Mulder (ALDE ).
   – Herr talman! Även jag vill börja med att tacka föredragandena för deras hårda arbete. Jag anser att det vi uppnått, nämligen betalningsbemyndiganden som uppgår till 1,01 procent av bruttonationalinkomsten, är särskilt betydelsefullt med tanke på förhandlingarna om budgetplanen. Det är högre än vad Luxemburg erbjöd under sitt ordförandeskap, och om jag inte missminner mig är det också högre än vad det brittiska ordförandeskapet för närvarande erbjuder. Jag instämmer med alla de som säger att parlamentets mest betydelsefulla prestation har varit den utvidgade räckvidden för program som rör unga människor. Vi har fått tillgång till ökade medel inom ramen för flexibilitetsmekanismen, som är ytterligare ett av parlamentets betydelsefulla kriterier för en påföljande budgetplan.
Låt mig övergå till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, då det skedde något egendomligt under förhandlingarna om denna. Rådet ville visa oss hur man skär ned på budgetutgifter, och anslagen för detta politiska område växte så gott som varje timme. Detta betraktar jag som en osedvanligt dålig budgetpolitik från rådets sida på detta område, och det har lett till avsevärt högre belopp än vad som först föreslogs vid första behandlingen
En möjlig förklaring till detta skulle kunna vara att vi nu håller på att sluta ett avtal med rådet för tredje gången om demokratisk kontroll av användandet av medel för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Rådet ignorerade de två första avtalen. Vi hoppas på tredje gången gillt. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är uppenbart att en bra politik, av den sort som gynnar den europeiska allmänheten, uppstår när Europaparlamentet äger medbeslutandebefogenheter och att svårigheter uppstår när rådet sätter nationella intressen i första rummet. Det framgår också av den nuvarande debatten att parlamentet varit mycket framsynt på området för EU:s jordbrukspolitik och i inledandet av en minskning i fråga om exportsubventioner. Det var på Europaparlamentets begäran som Franz Fischler och Pascal Lamy i Cancún föreslog ett fullständigt upphävande av dessa exportsubventioner. Vi har också använt budgeten och medbeslutanderätten till att främja landsbygdens utveckling och modifiera jordbrukspolitiken. Vissa regeringar – i synnerhet den brittiska, som nu föreslår nedskärningar – borde notera att denna återbäring kommer att upphäva parlamentets förbehåll på det här området, delvis genom budgetpolitik, och bromsa upp en modern jordbrukspolitik som grundas på landsbygdens utveckling, vilket kommer att bli till särskild nackdel för de nya medlemsstaterna. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Generellt sett skadar det inte att jämföra taket för 2006 och gemenskapens budgetprioriteringar, som uppgår till omkring 1,01 procent av gemenskapens BNI, med siffrorna från 2005 eller med de förslag som lagts fram av de luxemburgska och brittiska ordförandeskapen för finansieringsramen för 2007–2013. Vi får emellertid inte glömma att man i finansieringsramen för 2000–2006 föreskrev 1,08 procent av BNI för följande år, att parlamentet i sitt förslag för finansieringsramen för 2007–2013 föreskriver 1,0 procent och att kommissionen föreslår omkring 1,14 procent.
Under senare år har villkoren verkligen sänkts i fråga om gemenskapens budget, som vissa försöker fastställa till omkring 1 procent. Det skulle innebära att strukturfonderna skulle svara för 0,36 till 0,37 procent av gemenskapens BNI, vilket skulle gynna de ekonomiskt mest avancerade länderna i EU.
Återigen har ett tänkesätt där varje eftergift på ett besynnerligt vis betraktas som en seger fått grepp i fråga om förslagen som ett efter ett gör allt större skada. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Varje år runt den här tiden går vi igenom en period av exempellös omåttlighet inom Europeiska unionen. Jag talar om överskotten, som ger oss en liten försmak av vad vi – olyckligtvis – senare kan förvänta oss i större skala.
I går diskuterade budgetutskottet någonting som gav upphov till förvirring när det fanns med på föredragningslistan, nämligen förvärvet av en byggnad för Europaparlamentet i Valletta för en summa av 3 miljoner euro – det är värt att nämna att tanken var att kommissionen skulle bli hyresgäst. Alla de fem maltesiska parlamentsledamöterna är emot förslaget och menar att det är alltför avlägset och svårtillgängligt och att de hellre fortsätter att hyra till den nuvarande fördelaktiga hyran. Men de måste acceptera det, eftersom det finns ett överskott som måste spenderas. Då säger en av era kolleger, herr talman, vice talman Gérard Onesta, ”det är en bra fastighetsinvestering, och jag lovar er att om tre år kommer vi att kunna sälja fastigheten med vinst om vi hittar något bättre, och flytta dit”.
Vi är tvungna att acceptera denna välgörenhet, och Europaparlamentet förvandlas till en fastighetsspekulant på grund av att man har för mycket pengar, och sedan frågar sig människor varför allmänheten i Malta undrar vad allt detta ska vara bra för, vad detta är för slöseri, vad detta är för någon inställning. Ta bort denna praxis och låt oss planera vår budget förnuftigt – på ett sådant sätt som inte säkerställs av det budgetförslag som ligger framför oss, och vilket jag därför naturligtvis kommer att rösta emot. 
Talmannen.
   – Jag vill bara klargöra en sak beträffande vad ni sa om Gérard Onesta, för jag är också ledamot av presidiet. Europaparlamentet är naturligtvis inte någon fastighetsspekulant, men man strävar efter att vara en god administratör av de medel som man har anförtrotts. Därför borde önskan att spendera under lämpliga förhållanden enligt min uppfattning godkännas av en man som är så förtjust i budgetpolitik som ni är. 
Ingeborg Gräßle (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Så var vi här igen. Alla i kammaren kramar varandra och gratulerar sig själva och varandra till denna budget. Men medan denna gratulationsfest pågår vill jag framföra väsentlig kritik, i synnerhet av att den andra behandlingen i utskottet genomfördes utan dokument, så att resolutionerna sammanställdes muntligen och nedskärningarna och omplaceringen av medel varken var eller är rättfärdiga. Jag är förvånad över att icke-statliga organisationer och program för demokrati på det utrikespolitiska området har gynnats i mycket högre grad än någonsin tidigare, medan nedskärningarna dominerade helt i övrigt.
Medan jag ändå talar om nedskärningar så har kommissionen i förhandlingar med rådet och i budgetutskottet föreslagit nedskärningar med ett belopp på över 150 miljoner euro av utbetalningarna från strukturfonderna, vilket innebär att det blir 70 miljoner euro kvar. Man har motiverat detta med en påstådd brist på möjlighet till genomförande i de berörda länderna. När jag tittar på nedskärningsprogrammet frågar jag mig varför kommissionen och kommissionsledamoten inte har modet att göra vad som är rätt och riktigt. De nuvarande nedskärningarna på de inrikespolitiska områdena och inom utrikespolitiken slår hårdast mot de områden där pengarna faktiskt hade kunnat göra nytta, och detta ser jag mycket kritiskt på. Vi kommer att följa upp detta noggrant för att se om de kvarstående pengarna i strukturfonderna verkligen kommer till användning. Det jag anser vara beklagligt med detta är att det är ett ytterligare bevis på att vi inte kan lita på dem som administrerar medlen, och därför ber jag, som ett brådskande ärende, att det inte ska upprepas. I annat fall kommer en bred klyfta att öppna sig mellan gamla och nya, mellan de länder som bidrar och de som tar emot, och det är just det vi inte kan tillåta oss, med budgetplanen och debatterna om den på gång. 
Neena Gill (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera alla dem som har arbetat hårt med budgeten för 2006, särskilt vår föredragande Giovanni Pittella. Jag har bara tre punkter som jag vill att kommissionen och rådet funderar över.
För det första har vi varje år samma problem att enas om EU:s budget. Uppgiften blir allt svårare på grund av ständigt högre krav på EU på hemmaplan och utomlands. Samtidigt fortsätter de traditionella prioriteringarna att kosta lika mycket som tidigare. Jag tror därför inte att vi bör oroa oss om det krävs en het och långvarig debatt för att nå en kompromisslösning om budgeten. Emellertid bör vi betänka det faktum att vi, efter att ha ägnat tid, pengar och energi åt att debattera, förhandla om och anta budgeten, sedan inte använder medlen. Detta är helt oacceptabelt och jag vet att många andra, däribland Salvador Garriga Polledo, har påpekat detta. Jag skulle vilja be kommissionsledamoten att ta det fulla ansvaret för att förbättra genomförandet, inte bara av de program som kommissionen förespråkar, utan också genom att respektera parlamentets vilja. De hårt debatterade medlen måste ha en effekt på EU-medborgarnas liv och det är utbetalningarna som har den största direkta effekten.
Min andra synpunkt är att vi alla behöver vara mer medvetna om vår offentliga framtoning och vikten av att ge prov på de arbetsrutiner präglade av samarbete som driver EU-projektet och skapar förtroende för EU. För närvarande är det uppenbart att sådana rutiner saknas. Jag skulle vilja att kommissionen noterar att parlamentet har ökat resurserna till kommunikationspolitiken. Nu ligger ansvaret på kommissionens tjänstemän att vara mer uppfinningsrika. I denna era, som är präglad av masskommunikationens hårda marknad, är det absolut nödvändigt att vi kan sälja oss och vår vision för EU och leverera ett klart, enkelt och övertygande budskap. Det gäller även parlamentet. Föråldrade, obegripliga kvarlevor som vår flyttcirkus bidrar inte alls till att hjälpa oss vinna detta spel.
För det tredje vill jag säga något om rubrik 4. I egenskap av ordförande för delegationen för förbindelserna med länderna i Sydasien och Sydasiatiska organisationen för regionalt samarbete (SAARC), är jag djupt besviken över minskningen av beloppen till Asien, även med den större flexibiliteten. Rådet behöver allvarligt tänka över denna dysfunktionella rubrik. Vi har en reflexartad reaktion inför viktiga katastrofer. Vi har åtaganden gentemot millennieutvecklingsmålens globala hälsofond. Emellertid har vi inte tillräckliga resurser. Låt detta vara en prioritet för rådets ordförandeskap. 
Kyösti Tapio Virrankoski (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Giovanni Pittella och Valdis Dombrovskis, föredragandena för budgeten, för deras utmärkta budgetförslag liksom Janusz Lewandowski, budgetutskottets ordförande, för hans försonande roll som ledare för förhandlingarna.
Med det budgetförslag som ligger framför oss syftar man till att öka sysselsättningen i Europa. Som ett resultat ska, på parlamentets initiativ, vissa fleråriga program upprättas. Detta gäller i synnerhet ramprogrammet för forskning samt utbildningsprogram. Parlamentet visar på detta sätt i vilken riktning EU:s arbete bör utvecklas.
Denna budget är den sista inom ramen för den aktuella budgetplanen. Den nya finansieringsramen bör stärka företagandet inom EU och därmed sysselsättningen. Forskning och utveckling samt utbildning och främjandet av sammanhållning kommer att ha nyckelroller här.
Men tyvärr kan det uppstå problem även med de bästa planer. Förslaget i Luxemburg i juni minskade drastiskt de bemyndiganden med vilka man hade för avsikt att förbättra konkurrenskraften med hela 60 miljarder euro. Fastän premiärminister Tony Blair utlovade förbättring är det brittiska förslaget ännu värre. Bemyndigandena för forskning och utveckling har inte höjts alls. Strukturfonderna har skurits ned med ytterligare 12 miljarder euro utöver den nedskärning på 29 miljarder euro som gjordes i Luxemburg. Landsbygdens utveckling, som är en viktig del inom jordbruksreformen, hotas av en totalkollaps. I Luxemburg gjordes nedskärningar på 14 miljarder euro inom ramen, och nu gör Storbritannien nedskärningar på ytterligare åtta miljarder euro.
Budgeten borde vara långsiktig och stödja åtgärder som ingen enskild medlemsstat skulle ha råd att vidta på egen hand. Denna budget visar vägen. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vissa aspekter av finansieringen av den så kallade gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är mycket tvivelaktiga. Pengar från helt olika budgetrubriker används för att finansiera EU:s verksamhet vare sig den är av militär eller polisiär natur, och den så kallade flexibilitetsmekanismen tillför ytterligare 40 miljoner euro till GUSP. Men jag skulle vilja veta precis vad dessa 40 miljoner euro ska användas till. Det verksamhet som bedrivs av Europeiska unionens polisuppdrag (EUPOL) i Kinshasa finansieras av Europeiska utvecklingsfonden, det vill säga med 4,3 miljoner euro av utvecklingsbiståndet. Afrikanska unionens uppdrag i Sudan (AMIS), som omfattar militär utbildning, finansieras gemensamt av tio medlemsstater samt av fonden som kallas fredsbevarande resurs för Afrika. Europeiska unionens polisuppdrag i Bosnien och Hercegovina (EUPM) finansieras delvis genom kommissionens budget och operationen Althea i Bosnien genom vad som kallas Athena-mekanismen, med andra ord på ett odemokratiskt sätt och utan parlamentarisk kontroll.
Nu föreslår Elmar Brok en ökning på detta område, från 100 miljoner euro till 300 miljoner euro. Eftersom ni vet att det enligt Nicefördraget är förbjudet för EU att upprätthålla en självständig militärbudget kanske ni kan avstå från den här sortens knep! 
Jeffrey Titford (IND/DEM ).
   – Herr talman! Eftersom jag motsätter mig praktiskt taget allt som EU avser att spendera pengar på under budgetåret 2006 kan jag inte förväntas stödja detta betänkande eller dess resolutionsförslag.
EU är en självförevigande jättebyråkrati med oinskränkt makt att finansiera sina egna program. Särskilt motsätter jag mig fördelningen av medel för att hjärntvätta unga människor, vilket man i detta betänkande kallar att främja Europatanken. Jag tror att till och med den mest trögtänkta student kommer att inse att den europeiska världsdelen har funnits ganska länge och är lite mer än en idé.
Att ta gymnasieelever till den här institutionen för besök med alla utgifter betalda, under vilka de kommer att ges en ouppriktig och ensidig orientering i EU:s underverk, är en grov övning i hjärntvätt, på samma sätt som när man dränker utbildningsinstitutioner i lika ensidig litteratur.
Betänkandets upprepade hänvisningar till den nu nästan helt och hållet misskrediterade Lissabonstrategin ökar knappast dess trovärdighet. Jag skulle uppmana samtliga ledamöter i parlamentet som har en allmän tro på demokrati och ansvar inför väljarna att rösta mot denna budget och varje annat dokument som avser att legitimera den. 
Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! Medlemsstaterna är i realiteten EU:s omdömeslösa kassörer. Vilka argumenten än är för budgeten så betalar de och diskuterar sedan hur allt ska spenderas, vilket inte är en verklig budgetering i någon mening som jag förstår. Det är därför argumentet om den brittiska skatterabatten handlar om politik och inte om effektiv ekonomisk förvaltning. Det är ett ständigt infekterat sår, bara för att Margaret Thatcher var dum nog att gå med på att den skulle betalas tillbaka av medlemsstaterna till vad som nu är världens fjärde största ekonomi. Sedan utvidgningen kommer den från några av de minsta och fattigaste ekonomierna i Europa. Om det hade varit ett avdrag som gjordes i London och en nettosumma som betalades skulle diskussionen aldrig ha uppstått.
Vad budgeten än är så är det tydligt att det europeiska projektet har kört fast – man är osäker på vad man ska göra åt det vacklande euroområdet och man saknar förmåga att acceptera den anglosaxiska företagskultur som länderna i Asien har gjort till sin. Ni har stora problem och många av dem har ni själva skapat. 
Antonis Samaras (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gläder mig, först och främst, att rådet från och med nu kommer att förhandla med oss om frågor som gäller GUSP på ambassadörsnivå, och därigenom uppgraderar parlamentets roll i utformandet av GUSP.
Det gläder mig för det andra att vi nådde en överenskommelse i tid om 2006 års budget. I detta avseende fattade det brittiska ordförandeskapet rätt beslut, med tanke på att ingen skulle ha tolererat två allvarliga dödlägen i slutet av ett ordförandeskap, och Tony Blair ville avsluta budgeten för 2006 i god tid så att han skulle få större handlingsutrymme vid förhandlingarna om budgetplanen.
För det tredje är betalningsbemyndigandena för 2006 1,01 jämfört med 1 för 2005, medan det brittiska förslaget föreskriver 0,98 för sjuårsperioden från 2007 till 2013. Vi kan se en liten förbättring i jämförelse med det här året. Vi har uppnått mer än det brittiska ordförandeskapet har tagit med i beräkningen för de kommande sju åren, men vi har ingen anledning att fira. Vi kommer inte att uppnå europeisk integration med så lite pengar. Jag skulle vilja svara ministern att vi inte instämmer i vad han sa här i dag om den finansiering som behövs för utgiftskategori 3 och laglig användning av flexibilitetsmekanismen skulle vara ”exceptionella företeelser”. Jag befarar att ministern inte borde ha sagt detta i sitt inlägg, för vi kommer tvärtom inte att uppnå integration med mindre medel, i synnerhet inte med mindre av nödvändiga medel. Det hedrar oss inte att dela in medlemsstaterna i nettobetalare och nettomottagare av bemyndiganden när vi inte ska spendera mer än 1 procent på Europa, när vi inte fokuserar på våra totala synergieffekter av gemensamma EU-åtgärder, och det vittnar verkligen inte om aktning för de europeiska idealen. 
Bárbara Dührkop Dührkop (PSE ).
   – Herr talman! Först och främst vill jag gratulera föredraganden, Giovanni Pittella, och hans grupp till det utmärkta arbete de har utfört, och jag vill tillägga att jag inte har för vana att gratulera alla föredragande när deras betänkanden är avslutade.
De har gjort stora ansträngningar, och de har stött på många problem. Jag är, som tidigare föredragande för unionens budget, medveten om att det inte är lätt att fullborda en budget med framgång.
Jag skulle, herr talman, vilja fokusera på de aspekter som jag anser vara särskilt viktiga. Först och främst har vi för första gången lyckats tillämpa en princip som parlamentet alltid har förespråkat: de belopp som godkänts under medbeslutandeförfarandet är inte heliga, och de kan ändras om budgetmyndigheten anser att det är nödvändigt.
Vi håller alla med om att säkerställandet av finansiella paketlösningar är viktigt för en förbättring av förvaltningen av fleråriga program. Men vi kan inte förvandla något som bara är ett verktyg till ett mål. Det är detta som är skillnaden mellan oss och rådet.
Det som skiljer oss från rådet är kanske definitionen av målen. Rådets mål är kanhända helt enkelt vissheten om att ingenting kommer att ändras när ett beslut väl är fattat. Det är vad jag tycker man kan kalla ”revisorns visshet”.
Till allt detta måste vi foga att de program som fått ökat stöd i 2006 års budget har ett oerhört stort symbolvärde för Europeiska unionen. Såväl Sokratesprogrammet, som många medborgare känner till, som gemenskapens åtgärdsprogram Ungdom är exempel på vad ett parlament kan göra för att skapa europeiskt medvetande bland unionens medborgare.
Programmet Life, som upprättades av parlamentet självt för flera år sedan, är dessutom ett av dem som är allra mest accepterat bland EU:s medborgare och som tydligast visar hur vi i parlamentet vill att Europa ska se ut.
Det gläder mig också att rådet inte har lyckats införa den absurda manipulering som det kallar ”tolkning” av reglerna för mobiliseringen av flexibilitetsmekanismen. Det är en överflödig mekanism inom ramen för det interinstitutionella avtalet, som enbart existerar på grund av rådets ständiga och nästan legendariska vägran att använda det lämpliga instrumentet vid hantering av fall där det krävs fler bemyndiganden än vad som tillhandahålls i inledningen av en programplaneringsperiod för budgetplanen.
Detta lämpliga instrument kallas ”revidering”, och tillämpningen av det leder varken till kaos eller evig fördömelse. Följden av denna mer rationella användning av de resurser som vi har – ni borde känna igen uttrycket – har inneburit att de nedskärningar som gjorts inom unionens externa åtgärder sedan 2000 är mindre i år än de vanligtvis är.
Eftersom det har krävts två parter för att uppnå allt detta och jag inte vill förhålla mig helt negativ till rådet så vill jag gratulera det brittiska ordförandeskapet, som jag måste erkänna att jag inte hade alltför stort förtroende för till en början, men som i slutändan har klarat av sitt arbete. 
Silvana Koch-Mehrin (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det har visat sig tydligt i förhandlingarna om 2006 års budget, och i ännu högre grad i debatterna om budgetplanen, att det sätt som rådet agerar på leder tankarna till någon som lämnar en restaurang utan att betala notan. Rådet kräver fler och fler befogenheter för Europeiska unionen medan man blir allt mindre villig att betala för dem. Rådet försvarar medlemsstaterna. Medlemsstaterna vill att EU ska uträtta allt mer inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, att unionen ska bekämpa terrorism och brottslighet, understödja jordbruket, organisera politik för skydd av miljön och av konsumenter, för utvecklingsbistånd och mycket annat – listan är oändlig. Den blir allt längre, och som vi alla vet kostar detta pengar – mycket pengar. Så jag vill tala om för rådet att det är dags att inse ett enkelt faktum: att fler befogenheter kostar mer pengar och färre befogenheter kostar mindre pengar. Det är oansvarigt av rådet att kräva större befogenheter medan man samtidigt blir alltmer ovillig att spendera pengar. Det skulle vara någonting positivt för oss alla med en reform av det sätt som pengarna används på. 
Markus Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag har bara några få kommentarer. Jag har deltagit i många budgetdebatter, men aldrig tidigare har en debatt förts på ett sådant skamligt sätt som i år, trots att jag inte hade trott att tidigare uppföranden skulle kunna överträffas.
När jag tänker på budgetförfarandet för 2006 och på hur förberedelserna inför nästa finansieringsram framskrider måste jag verkligen fråga mig, herr rådsordförande, varför er premiärminister – som jag ber er vidarebefordra detta till – höll ett sådant glödande tal i Bryssel i slutet av juni. Orden var vackra, men de har inte följts av handling. Det är inte så att handlingen har varit måttlig, utan snarare att den helt enkelt har uteblivit. Det gläder mig att det brittiska ordförandeskapet under detta budgetförfarande har lärt sig att parlamentet vet vad det är till för och vad det handlar om. Jag hoppas att ni kommer att ta med er den inblicken och beakta den i era överläggningar. Ni har en bild av EU som något där några stats- och regeringschefer tillkännager på vilket sätt saker och ting ska gå till och styr dem i den riktningen och där kommissionen och parlamentet inte är något mer än dekorativa tillbehör som måste tolereras. Men jag kan tala om för er att detta EU inte existerar längre. Om det visar sig att ni har lärt er av detta misstag kommer jag att vara väldigt nöjd med det brittiska ordförandeskapet.
Jag har dock – och nu vänder jag mig till kommissionsledamoten – en kritisk kommentar beträffande den roll som kommissionen har spelat i budgetförfarandet. Här måste det ske en omprövning. Det är inte acceptabelt att Europaparlamentet måste agera som kommissionens sköld och försvar och ändå hela tiden få känslan av att lämnas i sticket när kommissionen drar tillbaka sin ståndpunkt efter påtryckningar av rådet. Detta är också något som vi tillsammans måste överväga noggrant om vi ska kunna uppnå någonting tillsammans. Vi hade utan större ansträngning kunnat få ytterligare medel till förfogande, men faktum är att ordförandeskap ibland behöver lite längre tid på sig att inse saker och ting och bestämma sig för att stödja dem. Men parlamentet har tålamod och tar sig tid, för det finns ett par saker på det utbildningspolitiska området som vi vill utforma tillsammans med rådet.
Till er, herr rådsordförande, vill jag framföra att det interinstitutionella avtalet har visat sitt värde. Vi har enats inbördes om grundreglerna; vi har insisterat på att ni ska följa dem, och det var rätt sätt att hantera det på.
Jag vill emellertid också vara självkritisk på en punkt som har oroat mig under flera år eftersom jag själv en gång fick äran att lägga fram parlamentets budget, och det gäller följande: parlamentet kommer på lång sikt att inte vara trovärdigt i förhandlingar med rådet och kommissionen om vi inte får ett ordentligt grepp om vår egen budget. När jag tänker på de oanvända medel från 2005 års budget, som vi var tvungna att hantera i går när vi återigen skulle överföra bemyndiganden, och på de problem vi haft med våra goda vänner socialdemokraterna när det gäller att fastställa parlamentets budget till bara 20 miljoner euro under den magiska gränsen på 20 procent – och jag är tacksam för föredraganden Valdis Dombrovskis vägledning i detta sammanhang – inser jag att vi måste fundera noggrant över vad allt detta har att göra med sanning och tydlighet. Ett europaparlament som misslyckas med att använda 10 procent av den budgeterade summan på det sätt som föreskrivs får problem med trovärdigheten, och detta är något som vi måste betrakta på ett självkritiskt sätt.
Jag vill bara ta upp en annan sak i fråga om budgetplanen. Jag uppmanar er att ta med er den lärdom ni dragit om att EU består av stater med lika rättigheter, inte av gamla och nya medlemsstater. EU går ut på ett gemensamt intresse, inte på kontentan av 25 nationella intressen. Om ni lägger detta på minnet kommer helgen att bli en framgång, i annat fall kommer den att bli ett totalt misslyckande. 
Nathalie Griesbeck (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag uttrycka mitt uppriktiga tack till våra kolleger Giovanni Pittella och Valdis Dombrovskis samt till Anne Elisabet Jensen för det enorma arbete de har utfört under detta långa förfarande.
Denna budget är, om än inte perfekt, enligt min uppfattning ändå förhållandevis tillfredsställande, och det gläder mig mycket att nivån för betalningsbemyndiganden har höjts till 112 miljarder euro, det vill säga 1,01 procent av BNI och att driftskostnaderna har tyglats och stabiliserats någorlunda. Som ständig föredragande för strukturfonderna inom budgetutskottet hade jag inte desto mindre hoppats att rådet skulle ha beviljat fler bemyndiganden till alla dessa finansiella instrument, som även i fortsättningen är hörnstenen för den politik som syftar till att minska regionala skillnader.
Dessutom väntar jag, liksom många av våra kolleger, fortfarande på att få höra resultaten från Europeiska rådets förhandlingar, och jag skulle vilja framföra att det är värt att lägga parlamentets ståndpunkter på minnet under dessa förhandlingar.
Det är viktigt att medlemsstaterna vid en tidpunkt som denna, då vi behöver EU som mest, tillhandahåller Europeiska unionen verkliga ekonomiska resurser. Vi behöver EU för att genomföra vår ambitiösa ekonomiska politik till förmån för dess 450 miljoner invånare. Vi behöver EU för att genomföra en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som är åtskild från den politik som bedrivs av de självständiga imperierna runtom i världen. Avslutningsvis – och i motsats till den åsikt som några av våra kolleger har framfört i fråga om hjärntvätt – behöver vi EU mer än någonsin för att skapa ett samhällsprojekt som förenar oss runt gemensamma värden. Detta är min dröm, och jag hoppas att det är er också. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta tillfället i akt att under denna debatt om 2006 års budget påminna parlamentet om att betalningarna inom denna budget ligger på en nivå som är så mycket som 0,07 procent av BNI lägre än vad som tillhandahölls i budgetplanen för 2000–2006. De är också 0,02 procent lägre än de betalningar som planerades för 2005, som nu håller på att avslutas. Detta är inte goda nyheter, särskilt inte för de nya medlemsstaterna i EU.
Trots denna väsentliga invändning vill jag tacka alla de som har bidragit till att budgetförfarandet 2006 snart kommer att vara avslutat. Det krävdes två mödosamma förlikningsförhandlingar med rådet för att nå hit, och dessutom var det nödvändigt att inta en stark ståndpunkt i såväl förhandlingsgruppen som i parlamentet som helhet. Detta är ett särskilt viktigt budskap att ge i en tid då debatten om budgetplanen för 2007–2013 pågår och då rådets och parlamentets ståndpunkter på detta område tyvärr skiljer sig i betydlig grad.
I budgeten för 2006 fastställs en siffra på nästan 112 miljarder euro för att täcka betalningar, vilket motsvarar 1,01 procent av EU:s BNI. Detta är avsevärt högre än den utbetalningsnivå som föreslagits av det brittiska ordförandeskapet för de enskilda åren i budgetplanen för 2007–2013. Detta borde som jag ser det vara ett av våra huvudargument i debatten om utbetalningsnivån för tidsperioden 2007–2013, med tanke på att Europeiska unionen, som är långt ifrån villig att överge finansieringen av någon av dess nuvarande verksamheter, för närvarande försöker öka sin delaktighet.
Avslutningsvis vill jag tacka föredragandena för utarbetandet av betänkandena. Jag vill också uttala en förhoppning om att vi ska lyckas genomföra budgeten för detta år i sin helhet, så att vi inte klagar i slutet av 2006 över att vi misslyckades med att godkänna ett rationellt tillvägagångssätt i fråga om utgifter som uppgår till en så blygsam summa. 
Romana Jordan Cizelj (PPE-DE ).
   – Kunskap är Europeiska unionens konkurrensfördel, och vi ansvarar för utvecklingen av ett kunskapsbaserat samhälle. Europeiska unionen kan bara erbjuda ett lyckat svar på de globala förändringarna genom enighet och genom att utnyttja kunskap, nyskapande och kreativitet på EU-nivå. Detta är kärnan i Lissabonstrategin. 
Alla gemenskapens 25 medlemsländer har åtagit sig att uppfylla målen i denna strategi. Det kommer att behövas tillräckliga ekonomiska resurser för att uppfylla dem, såväl inom budgetplanen som inom den årliga budgeten. Det är därför mycket viktigt för Europas gemensamma framtid att budgeten är inriktad på utveckling. 
Budgeten för 2006 är inte bara viktig för det kommande året, utan också i händelse av ett misslyckande att enas om den framtida budgetplanen. Av den anledningen skulle jag föredra en betydligt mer utvecklingsinriktad budget. Den största delen av resurserna i budgeten är fortfarande öronmärkt för jordbruk och för strukturella åtgärder, där jordbruket också ingår.
Trots ökningen jämfört med 2005 års budget är det området för inrikespolitik, och därmed området för utveckling inom EU:s politik, som får minst medel i 2006 års budget. Det tak som fastställs i budgetplanen har bara uppnåtts på området för landsbygdens utveckling, och den interna politiken står kvar på mer än två procentenheter under tröskeln. 
Jag är dock fortsatt realistisk, och jag vill gratulera Europeiska unionens förhandlare till deras uthållighet i fråga om de prioriteringar som fastställts och till de medel som de lyckats säkra. Ökningen av medel är betydande, trots att den är mindre än vad vi skulle önska i fråga om program som är av stor betydelse för Lissabonstrategin, och den visar på den riktning vi har stakat ut för framtiden. Om förhandlingarna om budgetplanen skulle misslyckas skulle det innebära större utgifter på utvecklingsområdet från EU:s finansiella medel än vad som fastställts i de luxemburgska och brittiska förslagen för 2007–2013. 
Pilar del Castillo Vera (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det gläder mig att vi äntligen har nått en överenskommelse om 2006 års budget, och jag vill i huvudsak betona två aspekter: en som har direkt att göra med budgeten och en som har det indirekt.
Jag vill först och främst betona att fler än sex program som är föremål för medbeslutandeförfarande har tilldelats 100 miljoner euro, vilket jag anser vara mycket betydelsefullt och stimulerande. Det är den riktning som gemenskapens budget enligt min uppfattning bör ta under de kommande åren.
De ansträngningar som gjorts när det gäller små och medelstora företag är av särskilt stor betydelse. Vi får inte glömma att vi när allt kommer omkring har 23 miljoner små och medelstora företag i Europa, vilket motsvarar varken mer eller mindre än två tredjedelar av alla arbetstillfällen inom den privata sektorn. Det råder därför ingen tvekan om att framgång för små och medelstora företag innebär framgång för tillväxt och sysselsättning i EU.
Men – och detta är ett viktigt ”men” – forskning och utveckling är också en grundläggande pelare i fråga om våra företags konkurrenskraft, våra ekonomiers konkurrenskraft. Och det finns en mycket oroande aspekt i detta: den aktuella budgetplanen innefattar inte någon ökning av medel avsedda för forskning och utveckling. Trots att det brittiska ordförandeskapet om och om igen med rätta – i mycket hög med rätta faktiskt – betonar vikten av forskning och utveckling saknas en motsvarande ökning av budgetanslagen i denna riktning.
Det brittiska förslaget – som inte är ett ursprungligt förslag, det har redan lagts fram av kommissionen – att öka Europeiska investeringsbankens medel och, genom lån på förmånliga villkor och garantier, stärka forskningen är ingen lösning på problemet, men det måste finnas ett kompletterande instrument.
Om vi vill upprätthålla konsekvensen och trovärdigheten i en debatt där det fokuseras på konkurrenskraft inom nyskapande, utveckling och forskning är det mycket viktigt att vi i budgetplanen tillhandahåller medel avsedda för forskning. Annars kommer vi ännu en gång att ta ett steg bakåt i fråga om Lissabonmålen. 
Valdis Dombrovskis (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den här veckan ska Europaparlamentet godkänna 2006 års budget vid den andra och sista behandlingen. Detta kommer att avsluta Europeiska unionens budgetförfarande för 2006 och den aktuella budgetplanen.
Det gläder mig att det efter långdragna debatter med Europeiska rådet har gått att nå en kompromiss. Detta är också viktigt eftersom 2006 års budget fungerar som en referenspunkt när det gäller att fatta beslut om nästa budgetplan, den för perioden 2007–2013. Jag hoppas att medlemsstaternas regeringar också kommer att kunna enas om rådets ståndpunkt vid Europeiska rådets möte den här veckan i fråga om budgetplanen. Jag uppmanar Europeiska rådet att också beakta de åsikter och idéer som har framförts i Europaparlamentets resolution när man debatterar denna fråga.
De viktigaste prioriteringarna för de andra institutionerna i EU i 2006 års budget är utvidgning och en effektiv och starkt målinriktad användning av EU:s budgetresurser. Den första prioriteringen hör samman med det framgångsrika slutförandet av 2004 års utvidgningsomgång och förberedelserna för nästa utvidgningsomgång, då Bulgarien och Rumänien kommer att bli medlemmar. Det är tyvärr än en gång nödvändigt att påpeka att många av de fasta tjänster som avsatts för de nya medlemsstaterna ännu inte är tillsatta, fastän det har gått mer än ett år sedan utvidgningen. Ett av de problem som kommer att betonas i detta sammanhang är den överdrivna byråkratin och de långsamma förfarandena som föregår anställningarna. I enlighet med det beslut som fattades vid första behandlingen är förslaget vid andra behandlingen återigen att stödja alla de fasta tjänster som begärts av de andra institutionerna i samband med utvidgning och även andra tilläggsutgifter som hör samman med utvidgning, för att säkerställa att EU:s nästa utvidgningsomgång blir en framgång.
Den andra prioriteringen är en effektiv och starkt målinriktad användning av EU:s budgetresurser. Denna prioritering inbegriper frågor som t.ex. styrning av EU-institutionernas utgifter mot grundläggande uppgifter, godkännande av nya budgetönskemål och önskemål om nya fasta tjänster endast efter bedömning av möjligheten att omfördela resurser och personal inom ramen för den befintliga budgeten, stöd till nya initiativ endast efter bedömning av deras påverkan på budgeten samt interinstitutionellt samarbete med hänsyn till ekonomisk och effektiv användning av budgetresurser. Båda institutionerna med beslutsrätt om budgeten – Europaparlamentet och rådet – förespråkar principerna om budgetdisciplin och förnuftig användning av EU-medborgarnas skattepengar. Vid andra behandlingen föreslog rådet att återgå till sin ursprungliga ståndpunkt och minska de andra institutionernas administrativa utgifter med 15 miljoner euro jämfört med de belopp som institutionerna ursprungligen hade begärt. Det måste nämnas att denna minskning i många fall har genomförts på ett obetänksamt sätt utan att man har gjort någon grundlig undersökning av de särskilda karaktärsdragen och problemen i institutionernas arbete. Vid förlikningssammanträdet nåddes likväl en kompromiss enligt vilken Europeiska rådet inte kommer att motsätta sig de utgiftsbelopp för de andra institutionerna som Europaparlamentet fastställde vid första behandlingen. Förslaget vid Europaparlamentets andra behandling är därför att behålla det utgiftsbelopp som fastställdes vid Europaparlamentets första behandling och återställa en del av den minskning i fråga om utgifter som rådet fastslagit – med totalt 7,5 miljoner euro.
Avslutningsvis vill jag återgå till budgetplanen. Vid förlikningssammanträdet om EU:s budget för 2006 var det uppenbart att rådet och i synnerhet det brittiska ordförandeskapet fokuserade till ytterlighet på en enda fråga – lägst möjliga siffra för betalningsbemyndiganden. Det återstår bara att hoppas att medlemsstaternas regeringar ska kunna behandla EU-frågorna ur ett vidare perspektiv vid Europeiska rådets toppmöte den här veckan, och inte hänföra allt till en enda fråga – lägsta möjliga siffra för betalningsbemyndiganden. Denna tendens blir särskilt påfallande i och med det oacceptabla förslaget från det brittiska ordförandeskapet att enas om en kompromiss bland de gamla medlemsstaterna på bekostnad av de nya medlemsstaterna, genom att minska de EU-medel som är tillgängliga för de nya medlemsstaterna med 10 procent. Vi måste komma ihåg att det luxemburgska ordförandeskapet redan hade föreslagit en betydande minskning av resurser för EU:s regionalpolitik jämfört med vad kommissionen hade meddelat. Detta förslag från det brittiska ordförandeskapet har lyckligtvis redan dragits tillbaka Nu får vi bara hoppas att det brittiska ordförandeskapet tar uppgiften att nå en kompromiss om budgetplanen i år på allvar, och att dess nästa förslag kommer att vara bättre. 
Talmannen.
   – Rådets ordförande informerade mig att han var tvungen att lämna pågående debatt. Jag hade blivit informerad om detta. Jag är ändå förvånad över att inte rådet vill svara på en sådan viktig fråga inför parlamentet, men jag noterar informationen. 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Herr talman! Jag vill tacka parlamentet för dagens debatt och jag gratulerar än en gång hela parlamentets förhandlingsgrupp. Med den uppgörelse som förhandlades fram i detta politiska klimat, där vi alla deltog, har vi åstadkommit bästa möjliga resultat.
Jag önskar parlamentet en lyckad omröstning på torsdag. 
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.

Talmannen.
   – Nästa punkt är fortsättningen på kommissionens uttalande om kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram för 2006. 
Françoise Grossetête,
   . – Herr talman! Nästa år kommer att bli avgörande eftersom vi står inför ett Europa som saknar moderna institutioner och budgetperspektiv, ett Europa i kris med medborgare som blir alltmer osäkra på det, något som vi tyvärr blev medvetna om i våras.
Vi måste därför anta utmaningar som globalisering, klimatförändringar, energi och demografi om vi ska möta européernas förväntningar och om européerna ska förstå att Europa inte är något slags formlös massa som inte har någon anknytning till varandra.
Mot den bakgrunden lägger vi i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater fram praktiska riktlinjer till er inför 2006, något som i högsta grad fattas i ert program, fru kommissionsledamot, inte minst när det gäller att omsätta målen i Lissabonstrategin i handling. För att förbättra den europeiska konkurrenskraften kommer vi att se till att alla former av byråkrati reduceras och att all onödig lagstiftning avskaffas. I detta sammanhang är det viktigt att involvera Europaparlamentet i större utsträckning och att förbättra efterhandsutvärderingarna av de åtgärder som har antagits. 
PPE-DE-gruppen lägger också vikt vid slutförandet av den inre marknaden, eftersom det är avgörande för alla våra företag, för alla våra arbetstillfällen och för våra konsumenter att den fungerar på bästa möjliga sätt. Inom vår ekonomi måste vi också kunna lita på det snabba slutförandet av det storskaliga transeuropeiska nätprojektet som inte enbart ska finansieras av den europeiska budgeten, utan också av offentlig-privata partnerskap, vilket också är viktigt för vår forskningsambition, en ambition som kräver mer än bara tomma ord. Den budget som är tillägnad det nya ramprogrammet för forskning och innovation kommer att bli belysande. Vi kommer att ställa krav när det gäller vilka anslag som finns och på vilket sätt som de används. Forskningen är nyckeln till våra framtida arbetstillfällen.
Fru kommissionsledamot! PPE-DE-gruppen kommer också att rikta stor uppmärksamhet mot Europeiska unionens yttre gränser. Inför 2006 uppmanar vi er att på allvar börja reflektera över unionens absorptionsförmåga och öppet diskutera denna fråga med parlamentet. Frågan är mycket viktig för våra medborgare som dagligen ifrågasätter oss på denna punkt, på samma sätt som de ifrågasätter oss i kampen mot illegal invandring och i förstärkningen av kontrollkapaciteten vid gränserna.
För att förstärka vår kontrollkapacitet vid gränserna måste vi i större utsträckning använda biometriska uppgifter och se till att samverkan mellan informationssystemen fungerar bättre. Det är en mycket viktig typ av samverkan som vi också bör tillämpa i sådana sammanhang som IT-säkerhet, kampen mot terrorism och brottsbekämpning. Vi har ett högpresterande verktyg – Europol – och det är dags att vi förser det med en rättslig grund för gemenskapen.
Slutligen kan Europeiska unionen tillföra sitt mervärde på andra områden, till exempel hälso- och sjukvård. Vi ser fram emot införandet av praktiska åtgärder när det gäller kampen mot övervikt, hjärt- och kärlsjukdomar, diabetes, cancer eller psykiska problem. PPE-DE-gruppen vill också se ett förslag som främjar patienters rörlighet och förbättrar informationen till dem.
Det är också EU:s plikt att ta ansvar för utbildningen. Vi beklagar bristen på ambition, särskilt när det gäller att förbättra språkundervisningen och att utveckla våra universitetscentrum.
Fru kommissionsledamot! Ni vet att uppfyllandet av våra mål tillsammans med Europas dagliga mervärde är beroende av två grundläggande krav. Å ena sidan handlar det om de institutionella regler som styr Europeiska unionens funktion, och ni är medveten om vårt tillägg till konstitutionsfördraget; det finns ett trängande behov av ett starkt initiativ för att återuppta debatten. Det andra gäller budgetplanen, där det krävs en budget som uppfyller var och ens förväntningar. Det måste vara en stark budget för ett kraftfullt Europa och inte bara ett par mynt som i förbigående har lagts upp på bordet av rådet som någon slags futtig dricks. 
Hannes Swoboda,
   . – Herr talman, fru vice ordförande! Jag kan inte låta bli att börja mitt anförande med att kommentera det faktum att fastän det var Françoise Grossetêtes grupp som insisterade på att vi skulle hålla denna debatt kan man knappast bli överväldigad av det antal medlemmar i den gruppen som är närvarande här i dag.
Fru vice ordförande! Det är en stor förmån för oss att kunna stödja kommissionen när vi anser att den tar den rätta vägen och kritisera den när vi anser att saker och ting bör rättas till. Om jag får börja med ”plan D”, för vilken jag har personligt ansvar, kan jag säga att ni kommer att få den här gruppens helhjärtade stöd. Jag hoppas att ni under nästa år själva kommer att kunna lägga er fulla energi på att föra ut budskapet om konstitutionen och diskussionerna omkring den till allmänheten och därmed slutföra era insatser.
När det gäller José Manuel Barrosos kritik mot budgetförslaget, vilket han har beskrivit som en minibudget för ett mini-Europa, måste jag säga att jag håller med både honom och vår ordförande Martin Schulz som har sagt det i klartext. Jag hoppas att vår ordförande kommer att inta tillräckligt fast hållning i dialogen för att se till att Europas intressen som en helhet försvaras.
När det gäller ”bättre lagstiftning” håller vi med er om att det som verkligen betyder något är att göra Europas lagstiftningsprocess mer effektiv och lättbegriplig, inte minst ur allmänhetens synvinkel. Mot bakgrund av detta vill jag be kommissionens samtliga ledamöter att läsa igenom utkastet till tjänstedirektivet och sedan berätta om de tycker att det är begripligt eller är ett exempel på ”bättre lagstiftning”. Om man bortser från dess sociala innehåll vore det intressant att diskutera det med er, men det kan naturligtvis vänta till nästa år.
Jag vill gärna säga något om två saker som socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet kommer att fästa särskild uppmärksamhet vid nästa år. Den första är försvaret av de grundläggande rättigheterna och friheterna i Europa, där särskilt obehagliga saker har kommit fram under de senaste månaderna, och då tänker jag inte enbart på CIA:s aktiviteter, utan snarare, för att ge ett par exempel, på restriktionerna mot fackföreningsrättigheterna i Slovakien. Det andra i detta sammanhang är vissa attityder som har visat sig i den nya medlemsstaten Polen i fråga om grundläggande rättigheter och friheter för homosexuella personer och andra. Vi ser denna utveckling som ett bekymmer. Jag vill försäkra kommissionsledamot Franco Frattini om vårt fulla stöd och uppmana honom att öppet försvara Europas rättigheter och standarder på detta område. Det är det enda som vi kräver av honom.
Låt mig nu övergå till den viktigaste frågan, nämligen den om ett ”socialt Europa”. I vår grupp vet vi lika väl som alla andra att det inte finns långsiktig anställningstrygghet. Vi vet också att många människor måste byta arbete om och om igen, och det är precis av den anledningen som den här kommissionen behöver vidta strängare åtgärder i sociala frågor, och verkligen gör det. Fru vice ordförande, som ni vet från er dialog med medborgarna tror många av dem att EU förstorar de negativa effekterna av globaliseringen. De ser hur många människor, tyvärr även många företag, missbrukar Europeiska unionen, utvidgningen och även globaliseringen som ett medel för att undergräva sociala standarder. Denna oro finns inte enbart i de så kallade gamla medlemsstaterna, utan även i de nya. Av den här anledningen behöver kommissionen bli mer aktiv inom socialpolitiken; den måste hjälpa till att undanröja eller åtminstone minska de skadliga effekterna, utan att främja illusionen av att vi kan resa en skyddande mur runt Europa.
På min grupps vägnar uppmanar jag därför kommissionen att lägga fram ett förslag till lagstiftning om exempelvis icke-traditionella arbetsformer för att presentera – vilket rådets ordförandeskap inte har gjort – en genomförbar strategi för inrättandet av en fond för anpassning till globaliseringen, och slutligen lägga fram ett förslag till ett ramdirektiv för tjänster i allmänhetens intresse, vilket är ett av de medel där allmänheten är kopplade till den offentliga sektorn. Vad de behöver är stöd från Europeiska unionen och kommissionen, inte att undermineras av dem.
Jag kan meddela vice kommissionsordföranden att medlemmarna i min grupp inte är blåögda inför sociala frågor, men vi vet att om vi misslyckas med att göra vårt Europa mer socialt och om vi misslyckas med lyfta fram den sociala dimensionen genom att behandla frågor om globaliseringen och öppnandet av nya marknader kommer vi att misslyckas med få stöd för vårt projekt bland medborgarna på den här kontinenten. Detta är dock absolut nödvändigt, och om det ska ske behöver vi kommissionens stöd. Detta stöd hoppas jag, och nu talar jag för hela min grupp, att ni kan ge.
Silvana Koch-Mehrin,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi liberaler och demokrater har tagit ställning till ert arbetsprogram tillsammans med de konservativa kristdemokraterna och gruppen Unionen för nationernas Europa.
Det sätt som vi har valt att strukturera programmets innehåll på visar att det finns uppgifter att sysselsätta oss med under nästa år på alla politiska områden. Vi gratulerar er till den grundläggande inriktningen i arbetsprogrammet, vars målsättning är att göra Europa mer konkurrenskraftigt genom att kontinuerligt stabilisera Lissabonmålen och fullborda marknaden som ett medel att stärka Europas ekonomi. Detta är den rätta vägen att gå om Europa ska bli starkare och mer anpassat till globaliseringen. Denna politik kommer också att föra Europa närmare folket genom att den synliggör vad Europa verkligen betyder för dem som individer.
Jag vill emellertid framföra några kritiska kommentarer. Det är här i parlamentet som många politiska initiativ tar sin början, och här är också platsen för många debatter. Vi skulle gärna se att ni använder våra debatter som en källa till initiativ som i slutändan resulterar i lagstiftning. Vad Europa behöver är enskilda arbetsprogram för de olika institutionerna, vilket skulle synliggöra sättet som de arbetar tillsammans på. Faktum är att vi i slutändan är folkets företrädare; det är vi som uppmärksammar vad allmänheten i medlemsstaterna pratar om och vad de vill ha. Vi ber er därför att i större utsträckning ta hänsyn till detta.
Jag har också några kritiska kommentarer om utformningen av arbetsprogrammet, som inte kan sägas vara sammanhängande, eftersom det består av två delar där ingen del har något med den andra att göra. Det består av en inledning som med fina ord beskriver vad Europa är och en andra del som saknar konsekvens i både språk och struktur. Ett dokument som detta är endast begripligt för de personer i institutionerna som måste arbeta med det, och ingenting som kan ge allmänheten en verklig uppfattning om vad som planeras i Europa.
På exakt samma sätt begär vi av er att ni för varje initiativ som ni tar specificerar de rättsliga grunderna för det, vilket gör att man kan konstatera exakt varifrån Europa hämtar behörigheten att göra någonting på just detta område. Det är också klokt att minimera antalet förslag som ni lägger fram, för det ofta är mycket vettigare att koncentrera sig på ett par saker och göra dem bra.
”Bättre lagstiftning” handlar inte bara om att lägga fram förslag, utan också om att genomföra dem. Framför allt måste det innebära att man genomför dem på ett enklare, snabbare och mer direkt sätt med prioritet på lagstiftningens effekter, vilket betyder att större uppmärksamhet måste fästas vid de kostnader som den resulterar i. Om det visar sig att en viss lagstiftning kommer att kosta för mycket och att kostnaderna uppväger fördelarna bör den inte genomföras. Detta gäller inte bara nya initiativ, utan här måste man även utvärdera både de som redan går igenom systemet och de som redan finns för att kunna avgöra om det verkligen är nödvändigt eller om det kostar för mycket.
Genom att arbeta efter principen att mindre ofta är mer har vi förberett våra egna förslag, vilka jag ber kommissionsledamoten att låta sig inspireras av, eftersom det är viktigt att EU framstår som tydligt, begripligt och småskaligt om allmänheten ska förstå vad det hela handlar om. 
Pierre Jonckheer,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag tycker att kommissionen nu måste anta sin nya strategi för hållbar utveckling. Frågan påverkar debatten om lagstiftnings- och arbetsprogrammet såtillvida som att min grupp riktade kritik mot kommissionens program eftersom de frågor som verkligen rör hållbar utveckling inte hade blivit tillräckligt uppmärksammade.
Sedan förra månadens debatt med José Manuel Barroso har Europeiska miljöbyrån lagt fram en mycket viktig och mycket intressant rapport, den tredje femårsrapporten om miljösituationen i Europeiska unionen och effektiviteten i EU-politiken. Jag tänker inte försöka sammanfatta den här 750-sidiga rapporten på en och en halv minut, men det framgår tydligt att den övergripande situationen, trots de viktiga framsteg som gjorts, fortfarande blir sämre inom flera sektorer, inte minst transport, energi och jordbruk.
Denna rapport innehåller två mycket viktiga punkter, och dessa vill jag rikta er uppmärksamhet på. För det första det faktum att kostnaden för overksamhet kan vara högre än kostnaden för en förebyggande politik. Jag blev verkligen överraskad när jag fick veta att 200 miljoner arbetsdagar går förlorade varje år på grund av yrkessjukdomar som har samband med luftföroreningar.
För det andra står det i den här rapporten att hushållens utgifter kommer att fördubblas fram till 2030. Det visar det lämpliga och det viktiga i att ge konsumenterna vägledning i de val de måste göra och alltså effektivt tillämpa principen om internalisering av kostnader. Det är därför som ni, i den resolution som lagts fram av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, uppmanas att särskilt vidta bindande åtgärder när det gäller bilutsläpp – vilket ju har samband med luftförorening – att vidta åtgärder för genomförande av direktivet om ekodesign, där kommissionen hamnat efter i förhållande till arbetsprogrammet, och att införa skatt på flygbränsle som en del av en bredare skattereform för lägre skatt på arbete vilken även, som länge rekommenderats, straffar de produkter som är skadliga för miljön.
En annan aspekt som tas upp i vår resolution är även att öka räckvidden i direktivet om byggnader till förmån för en mer vittomfattande hållning när det gäller isolering och till förmån för bättre isolering av byggnader.
Jag skulle, med andra ord, vilja säga att om Bill Clinton i Montreal förkunnade att han gillade Kyoto så vet vi, för vår del, att kommissionen verkligen gillar Lissabon. Vi hoppas att kommissionen gillar Göteborg ännu mer, och jag hoppas att ni, i synnerhet, kommer att få era kolleger att gilla Göteborg ännu mer. 
Roberto Musacchio,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har just kommit tillbaka från klimatkonferensen i Montreal, där ett väldigt viktigt resultat uppnåddes, nämligen beslutet att helt genomföra åtagandena från Kyoto och att förbereda ytterligare steg, genom att behålla avtalet långt efter 2012 med mycket betydande mål för utsläppsminskning.
Konferensen visade att det fanns en beslutsamhet att välja en annan väg för utveckling, med inriktning på alternativ energi och på energisparande samt att fullfölja det multilaterala samarbetet och göra allt detta till det viktigaste uppdraget för en värld som kommit att fastna i en miljökris och de motsättningar som uppstår till följd av allt större ojämlikhet.
Europa spelade en viktig roll vid konferensen när det gällde att välja den inriktningen genom att hålla en dialog med Kina om landets öppnare hållning och undgick Bushadministrationens försök att sabotera samtalen.
Uppriktigt sagt går det inte att återfinna några större spår av något av detta i det arbetsprogram som lagts fram. Ordförande José Manuel Barroso föreslår fri handel och dumpning, Bolkesteindirektivet och arbetstidsdirektivet, samt otyglad globalisering som leder till ökad förorening från transportutsläpp, något som överskrider alla gränsvärden.
I den nuvarande situationen av kris och misslyckande föreslår Tony Blair, tillsammans med José Manuel Barroso, en oerhört knapp budget och till och med kärnkraft, till skillnad från Montrealkonferensen och de länder, exempelvis Kina, som uppmanar till förnybar energi, energisparande och alternativa källor.
Jag upprepar: denna frihandelspolitik har visat sig vara ett misslyckande. Europa behöver ett nytt uppdrag, och det är vår plikt att hitta ett. Europa behöver social sammanhållning, innovation, miljökvalitet, en förnyad koppling mellan ekonomin och regionerna, samarbete, demokrati och fred. Ett annorlunda Europa är inte bara en möjlighet utan börjar bli allt mer nödvändigt. 
Jens-Peter Bonde,
   – Herr talman! Kommissionens ordförande lovade 1999 att vi skulle få tillgång till dagordningar och protokoll från kommissionens möten. Tjänstemän med betydande centraliseringstendenser började då omedelbart sammanställa nya dagordningar med färre punkter och betydligt nedbantade protokoll, medan de riktiga dagordningarna och de mest fullständiga protokollen förblev hemliga i flera år. Prodikommissionen lovade oss dessutom ett omfattande årsprogram som skulle innehålla den rättsliga grunden för varje enskilt lagförslag. Länderna enades dessutom om att låta de nationella parlamenten kontrollera huruvida subsidiaritetsprincipen respekterades och få möjligheten att visa gult kort inom sex veckor. Dessutom skulle en offentlig debatt om årsprogrammet då hållas i varje enskilt parlament.
Det danska parlamentet gick ännu längre och ville låta varje fackutskott utföra sina egna kontroller av överensstämmelsen med subsidiaritetsprincipen. Det var nästan för bra för att vara sant, men då ingrep, helt formenligt, de inofficiella centraliserarna i kommissionen och gjorde det omöjligt att läsa programmet. Inga nationella parlament kan ta del av vad som ska ske nästa år. Den rättsliga grunden har tagits bort, så det är omöjligt att se om EU planerar en oförarglig resolution eller en bindande förordning. Förslagen ordnas inte efter ämne, som i budgetar och lagböcker. De kapitel som nu hittas på kallas för välstånd, solidaritet och säkerhet. Alla beskrivningar har gått igenom en orwellsk byrå för nyspråk så att alla framtida initiativ är till nytta för alla och inte till besvär för någon.
Varje år antas mellan 2 000 och 4 000 lagförslag, men i årsprogrammet ingår endast 32 sådana lagförslag och 64 andra förslag. 182 andra lagförslag och 295 andra initiativ har också nämnts. Varför får vi inte se allt som kommissionen tänker föreslå för nästa år? Herr Barroso! Låt oss få ett fullständigt och detaljerat arbetsprogram, ordnat i kapitel per kapitel och med uppgifter om rättslig grund för varje enskilt förslag. Lägg ut det på Internet och få i gång debatten om det vi inte kan besluta om själva på ett effektivt sätt utan därför försöker lösa genom EU eller andra internationella forum. Den debatten är en praktisk sådan, men kan endast bli seriös om den grundas på ett fullständigt och osmyckat årsprogram. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! I sitt program talar kommissionen om att ”sluta kommunikationsklyftan” och att ”stärka den demokratiska grunden för det europeiska projektet”, men i praktiken måste vi konstatera att allt detta förblir ren teori och att samma kommission väldigt ofta driver en politik som är i grunden odemokratisk. Det sätt på vilket anslutningsförhandlingarna med Turkiet proppas ned i halsen på den europeiska allmänheten, trots avsaknaden av något som helst demokratiskt berättigande, är ett typexempel på detta.
Ett annat slående exempel är hur kommissionen förkastar det gemensamma initiativet från nationella parlamentsledamöter över hela Europeiska unionen till förmån för en systematisk utprovning av lagförslag genom hänvisning till subsidiaritetsprincipen. Kommissionen betraktar det här systemet som jämförbart med inget annat än det välbekanta system med gula kort som möjliggjordes i den europeiska konstitutionen. Kommissionen påstår sedan att det systemet, tillsammans med den europeiska konstitutionen, har gått bort i stillhet och att vi inte längre behöver bry oss om det. När det passar kommissionen dyker dock i hemlighet andra dokument från den före detta europeiska konstitutionen upp och görs till och med rättsligt bindande.
I förordningen om Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter anges i enlighet med detta att denna institution har behörighet att tillämpa Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och att medlemsstater måste respektera dessa grundläggande rättigheter när EU-lagar tillämpas.
Denna underliga stadga om grundläggande rättigheter är en sorts Bon Marché- eller Ikeakatalog som ger alla möjliga rätt till allt möjligt, något som gör den till ett mycket farligt verktyg. Den borde normalt sett ha begravts tillsammans med Europeiska konstitutionen, men i stället, och på hemliga vägar, har kommissionen gjort den bindande. Om kommissionen skulle vilja göra mer än bara ge fagra löften om att förstärka demokratin, behöver den ändra sitt sätt att arbeta i grunden. 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Först vill jag tacka företrädarna för de politiska partierna för deras synpunkter och reaktioner i dag. Detta är andra gången som man i parlamentet har debatterat kommissionens arbetsprogram för 2006, och jag hoppas att båda parterna kommer att bli lite klokare till följd av detta förfarande.
Låt mig säga några ord om processen. Jag tror att det lönar sig att komma ihåg att den nuvarande kommissionen sätter upp sina mål över en femårsperiod, och ett enskilt årligt arbetsprogram kan inte omfatta allt som vi vill genomföra under vår mandatperiod. Några saker måste sparas för att inkluderas i arbetsprogrammen för 2007 och senare. Jag påminner ledamöterna om att det alltid är möjligt att göra ändringar av arbetsprogrammet vid översynen efter halva tiden. Denna så kallade förteckning över ytterligare åtaganden, som regelbundet har meddelats och kommer att meddelas till Europaparlamentet, innehåller information om frågor av speciell vikt för ledamöterna, varav några har tagits upp av er i dag, frågor som inte nödvändigtvis finns med på prioritetslistan.
Kommissionen har verkligen uppskattat den nya processen där man inbegriper utskott i fastställandet av prioriteter och diskussionen om kommissionens arbetsprogram. Den tar nu form på ett mer konkret sätt så att vi kan gå in på de politiska prioriteringarna och ha en verklig politisk diskussion, vilket kommer att vara till stor hjälp i framtiden.
Till svar på Hannes Swobodas yttrande kommer kommissionen att diskutera översynen av strategin för hållbar utveckling under sitt möte i eftermiddag. Detta representerar en integrerad politik som rör målen för ekonomiskt välstånd, miljönormer och social sammanhållning. Denna politik bygger på idén att dessa politiska områden stöder varandra.
Vi fortsätter att ägna stor uppmärksamhet åt sociala frågor. Arbetsprogrammet inkluderar en grönbok om arbetsrättens utveckling, som förväntas leda till en bred debatt där EU-institutionerna, medlemsstaterna, arbetsmarknadens parter och experter kommer att delta. Målet är att komma fram till slutsatser om de huvudsakliga tendenserna i arbetsrättens senare utveckling, båda på EU-nivå och på nationell nivå. Man kommer också att identifiera de viktigaste och mest brådskande frågor som behöver behandlas. Ett meddelande om sociala tjänster i allmänhetens intresse planeras fortfarande för 2006.
Jag vill också understryka att kommissionen, genom att prioritera den förnyade Lissabonstrategin på detta sätt, visar ett starkt engagemang för ett solidariskt Europa förbundet med välfärd och sysselsättning. Vi kommer att fortsätta att lägga stor kraft på ett effektivt och trovärdigt handlande från medlemsstaternas och alla intressenters sida. Utan en gemensam ansträngning kan strategin för tillväxt och sysselsättning inte lyckas. Vårt arbetes trovärdighet beror på grundliga förberedelser, vilket inkluderar det nödvändiga rådfrågandet av intressenter och genomförandet av konsekvensanalyser, som jag vet också intresserar Europaparlamentet.
Jag skulle också vilja understryka vikten av kommissionens dialog med de andra institutionerna under förberedelsen av arbetsprogrammet för 2006. De många kontakter som vi har haft med Europaparlamentet i samband med det nya ramavtalet har gett värdefulla insikter om parlamentets förväntningar på kommissionen för det kommande året. När arbetsprogrammet förbereddes presenterade parlamentet en viktig prioritetslista för kommissionen. Vi har också haft en mycket konstruktiv kontakt med ordförandekonferensen i samband med genomförandet av plan D. Jag vet att båda våra institutioner är engagerade i att förverkliga dess mål.
Jag noterar era synpunkterna i dag om kommissionens arbetsprogram för 2006. Kommissionen kommer med stort intresse att ta del av er resolution och agera i enlighet därmed.
Låt mig återigen uttrycka min uppskattning över det produktiva samarbete vi har haft under 2005. Jag ser fram emot att bygga vidare på detta under 2006 för att se till att vårt arbetsprogram genomförs med beslutsamhet och med lyckat resultat. Jag tackar er också för synpunkterna om rapporten från Europeiska miljöbyrån (EEA), som jag var glad över att kunna presentera. Vi känner till innehållet i den rapporten mycket väl och den måste tas i beaktande. Jag tror att kommissionen framstår som en ledare på världsarenan i kampen mot klimatförändringar. Jag ser ingen annan part i dag som spelar samma roll. Självklart kommer vi att fortsätta att sträva efter att se till att kommissionen upprätthåller denna viktiga roll. Vi kommer att behöva gå i spetsen även i denna enskilda fråga.
Talmannen.
   – Jag har mottagit tre resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag, tisdag, kl. 12.00.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Sophia in 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Vi hade lagt fram ett muntligt ändringsförslag, men vi kommer nu att dra tillbaka det eftersom vi för tillfället är nöjda med Europeiska kommissionens uttalande i går kväll, att den är fast besluten att bekämpa alla former av diskriminering i alla medlemsländer och att den är beredd att uppmana alla medlemsstater att tillhandahålla de ekonomiska resurserna för detta. Men vi kommer att hålla ett vaksamt öga på kommissionen och genomförandet av detta program. Vi kommer att tala med kommissionen igen om den inte skulle leva upp till detta löfte.
Med detta villkor drar vi tillbaka det muntliga ändringsförslaget. 

Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja be om ett förtydligande. Ni sa att ändringsförslagen 1 och 2, som vi röstade om med namnupprop, förkastades, men ni sa också att vi behövde en kvalificerad majoritet. Jag har räknat rösterna mot, och 328 röster räcker inte till en kvalificerad majoritet. Jag vill att ni klargör vilket förfarande vi använder oss av nu. 
Talmannen.
   – Ändringsförslagen 1 och 2 gick till omröstning med namnupprop. 309 ledamöter röstade ja, men vi behöver 367 ja-röster, med kvalificerad majoritet, för att de ska antas. 

Arlene McCarthy (PSE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka mina kolleger från de olika politiska grupperna som har arbetat så hårt och effektivt för att tillsammans med rådet och kommissionen uppnå dagens kompromiss vid första behandlingen. Särskilt vill jag tacka Diana Wallis, Rainer Wieland, Klaus-Heiner Lehne och Maria Berger från min egen politiska grupp.
Det brittiska ordförandeskapet har varit mycket samarbetsvilligt och har accepterat många av parlamentets ändringsförslag, vilket nu tillåter oss att rösta om dessa beslut från första behandlingen om regelverket för det europeiska betalningsföreläggandet. Detta kommer nu att hjälpa oss att snabba på och förenkla gränsöverskridande betalningar för företag. Det kommer också att leda till effektivare skuldindrivning. Med andra ord vet vi att företag som inte får betalt riskerar att gå omkull, vilket i sin tur påverkar anställda och leverantörer. En avsaknad av indrivningssystem för betalningar undergräver den inre marknaden och företagens förtroende.
Det finns emellertid några olösta tekniska frågor som har att göra med att utarbeta bilagorna och fastställa skälen i ingressen. Detta behöver lösas med det österrikiska ordförandeskapet. Dessutom har Diana Wallis bett oss att titta på en teknisk juridisk fråga som rör definitionen av ”gränsöverskridande”.
Jag ser fram emot att arbeta med det österrikiska ordförandeskapet och slutföra denna mycket pragmatiska lag som kommer att hjälpa företag och medborgare att driva in skulder. Jag ser även fram emot en hel debatt i parlamentet med rådet och kommissionen och en omröstning nästa år. Därför uppmanar jag ledamöterna att rösta för det framförhandlade åtgärdspaket som vi har framför oss i dag under första behandlingen. 

Robert Evans (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle genom er vilja fråga José Javier Pomés Ruiz varför bara en av de åtta eller tio personer han nominerat är kvinna.
Talmannen.
   – Er fråga talar för sig själv, herr Evans. 
José Javier Pomés Ruiz (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi får hoppas att medlemsstaterna, som föreslagit ledamöterna i revisionsrätten, kommer ihåg att det borde vara en bättre jämvikt mellan manliga och kvinnliga medborgare. 

Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I enlighet med artikel 168 i arbetsordningen begär jag att Wallisbetänkandet omedelbart hänvisas tillbaka till utskottet i fråga eftersom förfarandet inte följts fullständigt. Omröstningen i utskottet gällde endast slutsatserna, inte argumenten. Jag uppmanar övriga ledamöter att stödja denna begäran, vilken är ett tydligt bevis på öppenhet och inre demokrati. 
Talmannen.
   – Herr Romagnoli! Ni tillhör ingen politisk grupp, ni är en grupplös ledamot. Ni kan därför inte göra denna begäran. Detta visar bara hur viktigt det är att tillhöra en grupp, särskilt en stor grupp!
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Francesco Enrico Speroni (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! När det gäller jämlikhet och rättigheter, tycker jag att parlamentet uppvisar en viss intolerans gentemot åsikter som det inte gillar.
I går hörde jag hur en minister i mitt lands regering och till och med vår högsta domstol attackerades, med mycket vördnad för domarkårens högt lovprisade oberoende, eftersom det ansågs att vissa uttalanden – vilka kanske var otrevliga och kanske oartiga – absolut var stötande. Det är dock inte alltid ett rasistiskt brott att påpeka en persons etniska ursprung eller egenskaper. I parlamentet verkar det dock vara tabu att prata om vissa saker. Jag anser att alla har samma rättigheter, inbegripet rätten till åsiktsfrihet. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – I samtliga 18 betänkanden har föredraganden föreslagit att Europaparlamentet ska ges en roll i samband med att de olika byråernas verkställande direktörer utnämns och i samband med att deras mandat förlängs. Förutom att vi starkt ifrågasätter många av organens berättigande delar Junilistan inte åsikten att Europaparlamentets inflytande bör ökas på området då detta medför ökad överstatlighet.
Vi har således röstat nej till betänkandena. 

Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Sanningen om Rourebetänkandet är att det återigen spelar upp samma gamla melodi som vi hört i åratal och som hela tiden klingade i våra öron under upploppen i Frankrike. Det vi hörde var nämligen att de ständiga problemen med invandrare i våra länder endast är vårt fel och att de ska skyllas på motbjudande européer som alltid och i alla sammanhang är diskriminerande. Det är en melodi som även genljuder i det här betänkandet, och det är långt från verkligheten.
Om vi vill prata om diskriminering och brist på lika möjligheter i Europa borde vi även ta upp ropet från kvinnorna i de islamiska gemenskaperna. I många förorter i mitt eget land, exempelvis i Bryssel, skymfas kvinnor i dag systematiskt eller kallas för horor av islamiska invandrare som vill påtvinga oss sina fördomar. Låt oss ägna vår uppmärksamhet åt detta, åt det multikulturella samhällets tidsinställda bomb som äventyrar de grundläggande resultat som vårt samhälle uppnått. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag läste i Rourebetänkandet att ett av de budskap som ska förmedlas under 2007, Europeiska året för lika möjligheter för alla, är att alla har rätt till likabehandling. Främjandet av respekt och tolerans står också högt på dagordningen. Med tanke på betänkandets politiskt korrekta innehåll och mot bakgrund av tidigare erfarenheter gör jag mig inga illusioner om kommissionens avsikt att klargöra, främst för Europas muslimska befolkningsgrupper, att våld mot judar och diskriminering av kvinnor inte kan godtas.
En undersökning 2002 visade exempelvis att antisemitiska handlingar är särskilt utbredda bland muslimer. Eftersom detta givetvis inte stämmer överens med vår politiskt korrekta föreställning hamnade denna rapports slutsatser i papperskorgen. De vanligaste och grövsta fallen av diskriminering döljs bakom kärlekens mantel. Det är naturligtvis ingen som någonsin dött av hyckleri. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Amsterdamfördraget utgjorde ett oerhört framsteg i kampen mot diskriminering, i och med att begreppet vidgades till att även omfatta andra områden än jämställdhet mellan män och kvinnor. Principen om jämlikhet och icke-diskriminering är en av de innersta grundläggande rättigheter som är helt centrala för EU.
Enligt detta förslag ska 2007 utropas till Europeiska året för lika möjligheter för alla, i syfte att främja jämlikhet och avskaffa alla former av diskriminering.
Tanken på detta initiativ föddes till följd av utvärderingen av resultaten av grönboken om jämlikhet och icke-diskriminering i ett utvidgat EU. Det kommer att bidra till att lyfta fram tre prioriteringar: information och ökad medvetenhet, analys och övervakning av icke-diskrimineringslagstiftningens effekter samt upprättandet av nätverk mellan personer som bekämpar diskriminering.
Främjandet av lika möjligheter är avgörande för att vi ska kunna åstadkomma ett mer sammanhållet, konkurrenskraftigt och dynamiskt samhälle och är också ett sätt att utnyttja mångfaldens fördelar. Vi måste därför sprida medvetandehöjande initiativ av detta slag, för att bekämpa diskriminerande attityder och se till att medborgarna hålls underrättade om sina rättigheter och skyldigheter.
Det bör fungera som en kampanj för att utöva tryck på medlemsstater som drar ut på införlivandet av direktiven. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – I en tid av ökad diskriminering, ojämlikhet och social orättvisa välkomnar vi bekräftelsen av att icke-diskriminering är en grundläggande princip som måste upprätthållas på alla politikområden, oavsett om det gäller ekonomi, sociala frågor eller kultur. Det är dock inte tillräckligt mot bakgrund av den allvarliga sociala situationen i flera EU-länder.
I betänkandet behandlas visserligen behovet av att upprätthålla rättigheter och lika möjligheter, av ett bredare engagemang och ökad kunskap och medvetenhet om de rättigheter som, det vill vi tillägga, erhållits eller förlorats eller som återstår att erövra, men det innehåller inget förkastande av de faktorer som är avgörande för att principerna inte kunnat iakttas.
Arbetarna upplever i dag ett samlat angrepp mot sina sociala rättigheter och vinster – ett angrepp som främjas på EU-nivå genom medvetandehöjande insatser och propaganda och genom de uppdämningsåtgärder som föreslås – och de faktiska effekterna av det kapitalistiska angreppet kommer att bli kännbara. Vad vi ser är med andra ord den allra grövsta exploatering och undergången för de offentliga tjänsterna, som tas över av det privata kapitalet med fattigdom och social orättvisa som följd.
Lika möjligheter måste säkras genom bekämpning av den politik som undergräver dem. 
Marine Le Pen (NI ),
   . – ”Lika möjligheter för alla. På väg mot ett rättvist samhälle.” Vem skulle våga uttala sig mot ett sådant betänkande? Med en sådan titel borde det faktiskt få ett orubbligt enhälligt stöd. Problemet är dock följande: när det gäller lika möjligheter och kampen mot diskriminering försöker vi ständigt överträffa oss själva. Tillför detta betänkande egentligen något nytt vid sidan av den sedvanliga litanian av begrepp och slagord med anknytning till konventionellt jämlikhetstänkande och icke-diskriminering?
Föredraganden föreslår ju att 2007 ska utropas till Europeiska året för lika möjligheter för alla, vilket skulle vara ”ett utmärkt sätt att öka medvetenheten och kunskapen hos den europeiska allmänheten”. Vilken nyhet! Återigen ska jämlikhet åstadkommas genom tvång och med hjälp av kvotsystem och positiv diskriminering. Vi kan inte stödja detta, för här handlar det faktiskt om raka motsatsen till lika möjligheter och likabehandling. Vi vänder oss också mot att EU kan införa sanktioner mot en medlemsstat som inte följer bestämmelserna i ett EU-direktiv. Här är det frågan om nationella befogenheter och suveränitet i straffrättsliga frågor. Det är inte något som kan begränsas eller delegeras. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Likabehandling föreskrivs i Amsterdamfördraget och är en grundläggande rättighet för varje medborgare. För att fastställa vilka framsteg som gjorts när det gäller antidiskriminering och inhämta synpunkter på hur EU kan förbättra sina åtgärder inom detta område genomförde kommissionen i maj 2004 en omfattande utfrågning i form av en grönbok om ”Jämlikhet och icke-diskriminering i ett utvidgat EU”.
I och med denna grönbok väcktes idén att 2007 anordna ”Europeiska året för lika möjligheter för alla”, ett initiativ med fyra syften, nämligen att skapa ökad medvetenhet, främja debatt, värdesätta mångfalden och främja respekt och tolerans.
EU har nu lagstiftning för att bekämpa diskriminering. Många medborgare vet dock inte att denna lagstiftning finns eller underskattar den. Jag välkomnar därför att ett medieevenemang anordnas i form av ett ”Europeiskt år”, eftersom detta är ett utmärkt sätt att öka medvetenheten och kunskapen hos den europeiska allmänheten. Det europeiska året är också ett sätt att utöva tryck på de medlemsstater som drar ut på införlivandet av direktiven om jämlikhet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Det stämmer visserligen att diskriminering, oavsett på vilka grunder, bekämpas på bred front i rättsligt hänseende, men det är omöjligt att säkert bekräfta att all diskriminering förebyggs och bekämpas i praktiken. Kommissionen anser att ett europeiskt år för lika möjligheter för alla skulle utgöra ett steg i rätt riktning i detta avseende.
Jag har aldrig kunnat se stora evenemang som ett sätt att lösa problem. Jag har alltid varit rädd för att internationella år eller dagar för det ena eller det andra i själva verket ska få skadlig inverkan, såtillvida att det enda som uppnås är att okunnigheten om problemet välts över på andra dagar och år. Det råder dock allt större enighet om att sådana initiativ kan innebära stora vinster i form av ökad synlighet för den fråga det gäller. Jag anser att ämnet för det evenemang som behandlas i detta betänkande ingår i den kategorin, och jag röstade därför för betänkandet. 

Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Som skuggföredragande för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater välkomnar jag Martine Roures utmärkta betänkande.
Eftersom Eurodacförordningen och Dublin II-förordningen inte ingår i Schengenregelverket kan Danmark inte åberopa någon klausul om deltagande när det gäller dessa förordningar.
Därför behövs ett internationellt avtal mellan gemenskapen och Danmark och ett protokoll till avtalet mellan gemenskapen, Island och Norge. Dessa förslag syftar till att utvidga bestämmelserna om Eurodacsystemet och om fastställande av vilken medlemsstat som ska ansvara för handläggningen av en asylansökan till att även gälla Danmark.
Detta är en välkommen åtgärd, även om sådana internationella avtal bör ingås endast i undantagsfall och för en övergångsperiod. De situationer som avses ger upphov till stora frågetecken när det gäller de olika garantier som asylsökande omfattas av, beroende på om deras asylansökan behandlas i Danmark eller i något av de länder som omfattas av EU:s asylpolitik. Detta beror på att Danmark kommer att genomföra dessa två förordningar men stå utanför övriga åtgärder på detta område.
Jag anser i likhet med föredraganden att den rättsliga grund som borde ha tillämpats är artikel 300.3 andra stycket, vilket innebär att parlamentet skulle ha rådfrågats inom ramen för samtyckesförfarandet. 

Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Detta förslag förtjänar vårt stöd. Medlemsstaternas fiskefartyg, som verkar inom ramen för fiskeavtal och protokoll mellan EU och tredjeländer, bör inte tvingas att avbryta fisket av administrativa skäl, t.ex. på grund av utdragna förhandlingar och de rättsliga ratificeringsförfaranden som gäller för dessa avtal.
Dessa avbrott varar ofta i flera månader och innebär overksamma fartyg, arbetslösa fiskare och svårigheter med att tillhandahålla fiskeriprodukter på nationell nivå och EU-nivå.
Detta förslag innebär att det blir möjligt för tredjeländer att utfärda fiskelicenser på det datum som fastställs i skriftväxlingen mellan de två parterna, även om rådets beslut ännu inte antagits.
Vi hoppas att detta förslag träder i kraft snarast möjligt och att genomförandet kommer att innebära att fartygen kan fortsätta fiska eller åtminstone att de overksamma perioderna blir kortare än vad som är fallet i dag.
Det bör under inga omständigheter vara fiskarna som betalar priset för de utdragna förhandlingarna och förnyandet av avtalen. Mekanismer för kompensation i ekonomiskt och socialt hänseende bör inrättas för fiskarnas överlevnad. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande av två skäl. För det första finns det ett uppenbart behov av det, för att undvika att administrativa och byråkratiska svårigheter förvärrar fiskeindustrins problem. Den andra orsaken till att jag stöder detta betänkande är att hela denna process, som föredraganden säger, är alltför byråkratisk, ineffektiv och dessutom obefogad. Jag skulle faktiskt vilja sträcka mig till att säga att hela denna uppsjö av avtal och tillfälliga licenser, som genomförs genom ett obeskrivligt tungrott förfarande, är absurd på gränsen till det Kafkaaktiga. Jag håller därför med föredraganden om att situationen måste ses över. Konkurrenskraften hos en europeisk näring som fisket får inte begränsas av den byråkratiska ineffektiviteten hos EU:s institutioner. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – EU har en viktig roll för att stärka demokrati och mänskliga rättigheter i sitt närområde. Utvidgningen bidrar till denna positiva utveckling. Därför röstar vi för Malmströms betänkande. Men vi vänder oss emot försöket att använda EU:s grannskaps- och partnerskapsinstrument för att stärka och utveckla den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi anser inte heller att instrumenten ska användas för att utvidga EU:s intressesfär till områden som inte kan betecknas som dess närområde. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Den goda vilja och de goda avsikter som ligger till grund för det program vi diskuterar förtjänar givetvis mitt stöd. När det gäller frågan om huruvida det genomförs på ett effektivt sätt måste jag säga att jag har mina tvivel. Men eftersom vi diskuterar ett tillfälligt program menar jag att vi vid utformningen av det kommande europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet bör prioritera ett snabbt antagande av detta program, med de nya ramar det nu fått. Våra insatser bör också inriktas mot översyn och, ännu viktigare, utvärdering av tidigare program.
EU:s utrikespolitik, som utgör grunden för denna fråga, måste fungera effektivt, och effektivitet går bara att kontrollera genom att utvärdera resultat. Detta bör därför vara en av våra viktigaste prioriteringar för de kommande rättsliga åtgärderna i detta sammanhang. 

Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! En av de viktigaste målsättningarna för EU:s miljöpolitik är ett snabbt införande i EU av system för insamling av batterier. Det är olyckligt att ändringsförslag 26 inte antogs, och det mål vi nu ställer upp är definitivt mindre ambitiöst. Tack vare införandet av återvinningskvoter kommer vi dock att kunna uppnå mycket höga miljöstandarder, och vi kommer att kunna återanvända råvaror.
Förbuden mot nickel, kadmium och bly bidrar också till detta syfte och innebär att vi kan trycka på för att de farliga ämnena ska bytas ut, samtidigt som vi ändå tillåter ett litet antal undantag. 
Gerard Batten, Graham Booth, Jeffrey Titford, John Whittaker och Thomas Wise (IND/DEM ),
   . – UKIP kan inte stödja ändringsförslag som lagts fram med syfte att öka restriktionerna för medlemsstaterna. UKIP tar miljöfrågor på mycket stort allvar, men vi kan inte acceptera att EU tvingar på medlemsstaterna lagstiftning. Vi anser att dessa beslut bör fattas på nationell nivå. 
Avril Doyle (PPE-DE ),
   . – När det gäller ändringsförslag 1 och 2 till Bloklands betänkande om batterier och ackumulatorer, har jag bestämt mig för att rösta för en enda miljörättslig grund, nämligen artikel 175 i EG-fördraget. Liksom i debatten om förordningen om vissa fluorerade växthusgaser, även om detta är ett mindre renodlat exempel, är jag bekymrad över den brist på visshet som vi för in i vår lagstiftning genom dubbla rättsliga grunder till följd av domar från EG-domstolen inom detta område.
Vad industrin behöver mer än något annat är rättssäkerhet, men nu går utvecklingen inte i den riktningen, om man ser på den rådande rättspraxisen.
Artikel 175 har inbyggda skyddsåtgärder (i artikel 176 i EG-fördraget) mot ensidiga handelssnedvridande beslut som kan vara protektionistiska snarare än miljömässigt berättigade. Det är inte nödvändigt att göra EG-lagstiftningen ännu mer komplicerad genom att basera den på flera rättliga grunder. 
Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag stödjer synpunkterna och målsättningarna i betänkandet om batterier, men två punkter måste man komma ihåg. För det fösta måste återvinningsmål vara realistiska och uppnåbara och praktiska både för handlare och allmänheten, vilket är anledningen till att jag inte stödde vissa ändringsförslag som lades fram av föredraganden och andra.
För det andra står det klart att nickel-kadmium-batterier bara står för mellan 1 och 3 procent av det kadmium som finns i miljön, jämfört med 27 procent från gödselmedel. Initiativet att förbjuda dessa batterier verkar drivas av en vägran att ta till sig denna statistik, vilket gynnar vissa nationella batteritillverkare, samt oförmågan att konfrontera allmänna missuppfattningar om hur det verkligen förhåller sig med kadmiumföroreningar. Jag ser inget problem i att belasta industrin där det finns verkliga fördelar för att förbättra miljönormer, men felaktiga beslut som det som fattats i dag hotar bara stödet för framtida miljölagstiftning och allmänhetens stöd. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Miljöutskottet klargör att syftet med detta direktiv i första hand är att begränsa användningen av tungmetaller i batterier och ackumulatorer. Miljöutskottets position innehåller klara prioriteringar och förtydligar vilka direktivets målsättningar är. Junilistan stödjer EU-insatser inom gränsöverskridande miljöfrågor. Utsläpp av tungmetaller utgör ett sådant område. Vi har därmed röstat ja till detta betänkande och stödjer i stort miljöutskottets ställningstagande i denna fråga.
Vi är dock negativa till enskilda ändringsförslag. Vi är till exempel kritiska till att EU-parlamentet fastslår att offentliga informationskampanjer om insamling och återvinning av batterier skall genomföras och att synpunkter framförs på hur dessa kampanjer skall finansieras (ändringsförslag 33). Vi har fullt förtroende för att medlemsstaterna är kapabla att självständigt uppnå de krav som direktivet fastställer. Respektive medlemsstat skall avgöra om informationskampanjer, forskning eller andra åtgärder behövs för detta ändamål. 
Claude Moraes (PSE ),
   . – Herr talman! Jag röstade som jag gjorde om de olika ändringsförslagen till Bloklands betänkande om batterier, ackumulatorer och det avfall dessa ger upphov till, eftersom jag anser att direktivet kommer att minska tungmetallavfallet från batterier och förbättra återvinningen i min valkrets i London. Jag stöder förbuden i den gemensamma ståndpunkten och anser att ytterligare förbud måste bli föremål för fullständiga konsekvensanalyser.
Jag anser också att återvinningsmålen bör vara realistiska och uppnåbara och att insamlingssystemen ska vara genomförbara för handlare och allmänhet, och jag kan därför inte stödja vissa av de ändringsförslag som lagts fram av föredraganden och andra kolleger. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för detta betänkande, som är ett led i en balanserad hållning till miljöskydd, konsumentskydd och främjande av energieffektivitet. Av alla aspekter som tas upp i betänkandet är det en som förtjänar särskild uppmärksamhet. Jag stöder generellt sett en fri och öppen ekonomi med fullständig tillgång till information – eller där tillgång till information åtminstone främjas – eftersom information är en förutsättning för verklig valfrihet för konsumenterna. I detta betänkande prioriteras tillhandahållandet av information till konsumenterna, och jag röstade därför för betänkandet. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – Jag röstade för antagandet av ett nytt EU-direktiv om batterier och ackumulatorer och hantering av förbrukade sådana.
Detta är en text med dubbla syften på ett område där olikheterna mellan de 25 medlemsstaterna är enorma: å ena sidan att göra batterier och ackumulatorer renare genom att avsevärt begränsa spår av tungmetaller som kadmium och kvicksilver i dem, å andra sidan att organisera insamling och återvinning av dessa produkter på ett effektivare sätt.
Belgien kan förresten skryta med ett system som tjänar som förebild i Europa: landet har en insamlingsgrad på 59 procent, medan många medlemsstater ligger så lågt som under 10 procent.
Med inspiration från de framgångsrika försök som gjorts av medlemsstaterna fastställs i detta direktiv ambitiösa mål för insamlingen: 40 procent efter sex år och 60 procent om tio år.
Dessa mål kan inte nås utan en balanserad politik som tar hänsyn till alla aspekter av den ekonomiska kedjan och omfattar varje aktör i kedjan: från tillverkare till konsument, via distributörerna.
Detta är en grundregel för att vi i framtiden ska kunna producera bättre och samla in mer i Europa, för miljöns och konsumenternas skull. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ),
   . – Direktiv 91/157/EEG, som snart ska upphävas, innehåller mål för återvinning och bortskaffande av ackumulatorer. Detta direktiv ingick i den miljölagstiftning som efter förhandlingar införlivades i anslutningsfördragen.
Nu föreslår Europeiska kommissionen ett nytt system för insamling, bearbetning och neutralisering av förbrukade batterier och ackumulatorer. Polen har införlivat bestämmelserna i det tidigare direktivet med sin nationella lagstiftning, och genomförandet pågår nu. Plötsligt föreslås emellertid nya lösningar, och de insamlingsmål som ställs upp är mycket högre än tidigare. Detta är utan tvivel rätt sätt att garantera säkerheten och göra Europas miljö renare, men processen bör vara förenlig med de lösningar som hittills tillämpats. Det är olyckligt att de flesta av föredragandens ändringsförslag inte har stöd av några undersökningar eller bedömningar av det nya direktivets konsekvenser för näringslivsutvecklingen inom denna sektor. Det är ju trots allt företagsägarna som måste stå för kostnaderna för att införa den nya lagstiftningen.
De flesta medlemsstater kommer inte att lyckas nå de insamlingsmål som föreslås i ändringsförslagen 26 och 27 i betänkandet. I de nya medlemsstaterna pågår fortfarande införandet av komplexa system för insamling av förbrukade batterier, i enlighet med direktivet. Det finns inga rationella skäl till att i dagsläget fastställa insamlingsmål på 40 och 60 procent, och förslaget om att höja återvinningsmålet till 55 procent är lika oacceptabelt och omotiverat.
System för effektiv insamling av batterier kräver dessutom en ökad medvetenhet och främjande av en insamlingskultur på gräsrotsnivå. Det innebär att nya lösningar måste föreslås på lång sikt. 
Catherine Stihler (PSE ),
   . – Det råder inget tvivel om att vi behöver minska föroreningar från batterier och förbättra återvinningen av batterier. Nickel-kadmium-batterier är speciellt förorenande. Kompromissen om nickel-kadmium är realistisk, förutsatt att en tidsfrist på fyra år ges innan ett totalt förbud införs. Detta skulle innebära att tillverkarna av elektriska verktyg skulle ha tid att introducera alternativ som är mindre förorenande. Jag hoppas att det inte kommer att bli några rubriker i morgon som säger att EU förbjuder elektriska verktyg. 

Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som föredragande för yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet är jag lättad över att resultatet när det gäller direktivet om energitjänster förbättrades under förhandlingarna med rådet. Rådet har därmed intagit en realistisk hållning till parlamentets och kommissionens förslag.
Jag hoppades att detta direktiv skulle utgöra en möjlighet att åtgärda snedvridningen av konkurrensen till följd av det misslyckade direktivet om handel med utsläppsrätter. Jag motsatte mig in i det sista gemensamma obligatoriska energisparmål för alla medlemsstater, eftersom de i mitt tycke skulle straffa länder där energibesparingsåtgärder redan tillämpats under lång tid.
Det kan tyckas paradoxalt, men när vi behandlar alla medlemsstater på samma sätt ger vi dem olika status. För vissa var kommissionens föreslagna mål i själva verket ganska tufft, medan det var löjligt enkelt för andra. Denna omständighet skulle ha fått snedvridande inverkan på konkurrensen på den inre marknaden. Ett kriterium för besparingsåtgärder är nu kostnadseffektivitet, vilket ger medlemsstaterna ett visst välbehövligt spelrum. Så tolkar jag resultatet. Nu kommer inga åtgärder att överprioriteras; i stället kan även t.ex. frivilliga överenskommelser tillämpas.
Slutresultatet innebär dock också en risk, om inte kommittéförfarandet tillämpas med förnuft och rättvisa som vägledande princip. Det finns en risk för överdriven byråkrati. Vår metod för att beräkna besparingar måste vara rättvis och flexibel, och framför allt bör de länder där besparingar redan gjorts i åratal behandlas rättvist. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Den kompromiss som parlamentet röstade igenom var ett steg tillbaka jämfört med de ursprungliga förslagen, även om försök att åstadkomma effektivare slutanvändning av energi bör välkomnas. Vi stödde därför de åtgärder som syftade till ett effektivt förverkligande av den målsättningen.
I det slutgiltiga förslaget erkänns den nyckelroll som den offentliga sektorn kan spela på detta område, exempelvis genom pilotprojekt för energieffektivitet, i samband med offentlig upphandling, genom att fastställa kriterier för energieffektivitet och, i samband med investeringar, erbjuda incitament för uppnående av mål för förbättrad energieffektivitet. Tonvikten ligger dock på fri konkurrens.
Vårt beslut att avstå från att rösta i den slutliga omröstningen grundades således på vår invändning mot ändringsförslag 60, som är mycket olämpligt. Vi kan inte godta att tonvikten när det gäller energieffektivitet i betänkandet läggs på avreglering av marknaden och ”likvärdig konkurrens och jämlika villkor” för alla energileverantörer. Vi anser att detta är en nyckelsektor där staten bör fortsätta att vara huvudaktör. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Vi har röstat nej till samtliga ändringsförslag då vi inte anser att Europaparlamentet skall ha synpunkter på energi skall sparas i medlemsländerna. Detta hanteras bäst av medlemsländerna själva. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – EU måste agera mer proaktivt i fråga om energieffektivitet och visa både att man står för sitt ord och sin hållning i miljöfrågor, som i Kyoto, och att man tillämpar sunt förnuft i ekonomiskt och miljömässigt hänseende. På sådana här områden bör tonvikten enligt min mening ligga på effektivitet och sunt förnuft. De principerna bör utgöra hörnstenarna i vår miljö- och energipolitik. 

Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Förslaget till ändringsbudget nr 8/2005, ändrat genom ändringsskrivelsen av den 16 november 2005, är oroande eftersom det innebär att den ursprungliga begäran om extra betalningar på 650 miljoner euro till strukturfonderna annulleras – med tanke på att 380 miljoner euro redan erhållits genom överföringar från andra kategorier – och att samma belopp dras från stödet till jordbruksmarknaderna.
Det oroande är att de utnyttjade anslagen och de få ansökningar som mottagits från de nya medlemsstaterna inte på långt när motsvarar ett fullt utnyttjande av de tillgängliga strukturanslagen. Vi närmar oss slutet av den gällande budgetramen, och den så kallade N+2-regeln kommer att tillämpas, vilket innebär att åtagandebemyndiganden automatiskt förfaller om de inte utnyttjas inom två år.
Återbetalningen av egna medel till medlemsstaterna kommer att stiga till omkring 3,9 miljarder euro, vilket givetvis kommer att gynna de största nettobetalarna. Vi vill få till stånd förutsättningar för ett fullständigt och effektivt genomförande av strukturfonderna. Dessa återbetalningar kommer återigen att göra det möjligt att hantera de begränsningar som stabilitets- och tillväxtpakten innebär och därigenom bidra till att minska underskotten i en del länder. 

Claude Moraes (PSE ),
   . – I denna omröstning avstod jag från att rösta om ändringsförslag 11 på grund av skäl som rör valkretsen i London. 

Fernand Le Rachinel (NI ),
   . – Det förfarande som föreslås har betydande brister i rättsligt hänseende. Förfarandet äger rum i två etapper:
1. Först utfärdar domaren, efter det att en begäran framställts, ett europeiskt betalningskrav som ska delges gäldenären, som har tre veckor på sig att lämna in ett svaromål.
2. Sedan, om inget svaromål inlämnas, utfärdas ett europeiskt betalningsföreläggande.
Enligt författarna motiveras detta tvåstegsförfarande med den potentiella risk som ligger i att utfärda en oåterkallelig fordran redan från början.
För att förenkla förfarandet och skydda gäldenärens rättigheter vore det därför klokare att behålla bara det ena steget och utfärda det europeiska betalningsföreläggandet redan från början och göra det verkställbart. I gengäld
- måste tidsfristen för inlämning av ett bestridande förlängas,
- får tidsfristen börja löpa först sedan gäldenären mottagit föreläggandet.
Vi motsätter oss därför ändringsförslag 12, som innebär att svaranden kan dömas utan att ha kännedom om beslutet.
Slutligen bör det inte finnas något val mellan att delge meddelandet med hjälp av delgivningsman eller per post, som föreslås i ändringsförslag 20. Med tanke på postsystemets brister i vissa länder, t.ex. Frankrike, måste meddelandet delges med hjälp av en delgivningsman. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Det finns enorma ekonomiska vinster att göra på att förenkla och påskynda förfarandena, som de länder som har både säkra och snabba rättsväsenden känner till.
Ett europeiskt förfarande för att utfärda betalningsförelägganden är ett steg framåt i detta avseende, eftersom det skulle främja ökad rättssäkerhet vid affärstransaktioner och bättre rättsskipning, vilket liknande nationella instrument visar. Som flera medlemsstater påpekat är det emellertid nödvändigt att se till att räckvidden för ett sådant förfarande inte är större än vad som är rimligt och genomförbart med avseende på samarbetet mellan suveräna medlemsstater.
Med detta i åtanke röstade jag för betänkandet. 

Francesco Enrico Speroni (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att en stor orättvisa har begåtts i dag i och med att Bruno Gollnischs immunitet inte upprätthållits, eftersom han – bortsett från vad han sa – talade som ledamot av Europaparlamentet. Vi borde få skydd – och det är med avsikt jag säger ”borde få” i stället för ”får” – när vi talar som ledamöter av parlamentet, oavsett vad vi säger.
Detta skulle inte vara första gången en ledamot fick skydd när han talar, skriver eller agerar utanför parlamentet. Så blev det emellertid inte i Bruno Gollnischs fall, antagligen inte på grund av vad han sa utan på grund av hans politiska tillhörighet, som ogillas av någon som glömt att alla här i kammaren har samma värdighet och samma rättigheter. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har på ett demokratiskt och öppet sätt lyckats ta några sekunder av er tid på det enda sätt som är möjligt för en ledamot som inte tillhör någon av de så kallade stora grupperna. För den parlamentariska immuniteten bör dock helt andra regler gälla.
Det jag sa tidigare är en mycket allvarlig fråga, och alla ledamöter, oavsett vilka idéer och politiska syften de står för, bör överväga det noga. Vad som i dag händer Bruno Gollnisch – bara för att han vågade säga saker som andra inte höll med om under en debatt där han talade som ledamot av kammaren – kan en dag hända dem. Det är skandalöst. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Jag röstade mot hävandet av Bruno Gollnischs parlamentariska immunitet, eftersom jag ser det rättsliga förfarandet mot honom som ett öppet försök till nedsvärtning av en person som är icke-konformist, både som ledamot av kammaren och som akademiker. Yttrandefriheten garanteras genom artikel 10 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, artikel 19 i stadgan om mänskliga rättigheter och artikel 11 i stadgan om de grundläggande rättigheterna – något som majoriteten i kammaren tydligen har glömt. Bruno Gollnisch talade vid en politisk presskonferens i Lyon den 11 oktober 2004, och det gjorde han, självfallet, som en politiker som först och främst är ledamot av Europaparlamentet. Visst kan man anse de historiska uttalanden han gjorde vid det tillfället som förkastliga, men han gjorde dem givetvis i sin egenskap av ledamot av Europaparlamentet, och som sådan borde han, i enlighet med all lagstiftning i ämnet, skyddas av sin immunitet. 
Carl Lang (NI ).
   – Herr talman! Syftet med den parlamentariska immuniteten är att skydda ledamöternas yttrandefrihet. Enligt fast rättspraxis från Europaparlamentets utskott för rättsliga frågor är det därför en grundläggande princip att immuniteten inte upphävs när de handlingar som en ledamot kritiserats för ingår i hans eller hennes politiska roll eller är direkt kopplade till den.
Här ingår – fortfarande enligt denna rättspraxis – uttryckandet av åsikter som kan anses nära förbundna med en ledamots politiska verksamhet, åsikter som uttrycks vid demonstrationer eller offentliga sammankomster, i politiska publikationer, i pressen, i böcker, på TV och till och med inför domstol.
I vår kollega Bruno Gollnischs fall råder det inget som helst tvivel om att denna tydliga rättspraxis med orätt har kringgåtts här i parlamentet. Bruno Gollnisch är skyldig enligt lagen därför att han tillhör den politiska minoriteten. Ni tillämpar ”variabel geometri” i rättsligt hänseende. Vad gör ni på det här stället där demokratins och lagens värden och principer hyllas? Vår kollega Bruno Gollnischs parlamentariska immunitet har inte fastställts här i dag, och denna församling är därför ovärdig de principer den står för – ovärdig, och orättvis! 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Majoriteten i parlamentet har just av politiska skäl beslutat att inte fastställa min immunitet. Jag noterar dock med tillfredsställelse att jag fått stöd från många ledamöter som inte tillhör min politiska grupp, och det gläder mig ännu mer att alla påståenden i Diana Wallis preliminära förslag till betänkande nu försvunnit, såsom majoriteten i utskottet förordade, utan tvekan för att lätta sitt samvete.
Detta beslut fattades av en absurd och ovanlig anledning: jag påstås ha sagt min mening utanför ramen för min parlamentariska verksamhet, vilket inte är sant. Under rådande politiska förhållanden är det dock en halv seger att jag lyckats få bort alla fientliga formuleringar med avseende på innebörden av mina yttranden. Eftersom hyckleriet är syndens tribut till dygden ser jag det procedurmässiga konstgrepp som tillgripits av mina politiska motståndare som bevis för deras milt talat penibla situation när det gäller denna frågas innebörd.
Faktum kvarstår att allt detta kommer vid en tid då många röster, inklusive Dominique de Villepins, Jacques Chiracs och …
Talmannen.
   – Ni har fått en minut, herr Gollnisch. Dessa röstförklaringar får inte vara längre än en minut. Ett av era uttalanden, som var skälet till att er immunitet upphävdes, var att det är upp till historieskrivarna att diskutera huruvida gaskamrarna verkligen funnits. Detta uttalande får mig att än en gång vilja åka och besöka lägret Natzweiler-Struthof i Vogeserna, vilket jag ska göra i januari.
Det här är inte , herr Gollnisch. Det är Europaparlamentet.
Ordet går nu till Frank Vanhecke. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Tanken på att parlamentet under rådande förhållanden delar ut Sacharovpriset är rent ut sagt motbjudande, med tanke på graden av hyckleri. Hävandet av Bruno Gollnischs parlamentariska immunitet drar nämligen inte bara skam över parlamentet utan är också skadligt för demokratin. Vi behöver inte ens gå närmare in på frågan, för var och en som kallar sig demokrat måste till att börja med hylla rätten till yttrandefrihet för alla som inte är av samma mening som han själv.
Parlamentet brukar upprätthålla den parlamentariska immuniteten; att Bruno Gollnischs immunitet nu hävs utan vidare är skrämmande. Uppenbarligen finns det fortfarande i världen en Robespierre, en Freisler, en Beria, och deras fega medbrottslingar sitter här i kammaren. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag röstade mot Wallisbetänkandet, eftersom det strider mot traditionen att parlamentet inte tar upp frågan om huruvida immuniteten bör hävas när otillåtna åsikter uttrycks, eller påstås ha uttryckts. Om vi fortsätter på den här vägen kan vi lika gärna avskaffa själva begreppet parlamentarisk immunitet. 
Fernand Le Rachinel (NI ).
   – Herr talman! I detta betänkande, där slutsatsen är att vår kollega Bruno Gollnischs immunitet inte bör upprätthållas, har man bortsett från alla allmänna principer med anknytning till privilegier och immunitet, liksom från de berörda utskottens fasta rättspraxis. I betänkandet bedrivs dessutom en ren häxjakt där man ger uttryck för de franska rättsliga och politiska myndigheternas hållning, för Bruno Gollnisch hade absolut ingen anledning att inte uttala sig som han gjorde om andra världskriget vid presskonferensen efter sommaruppehållet. Uttalandena togs oriktigt och skandalöst ur sitt sammanhang.
Om samma kommentarer i stället fällts av någon annan hade de inte lett till ett sådant ramaskri; de hade inte ens återgetts. Detta bevisades nyligen av Frankrikes statsöverhuvud Jacques Chirac. Hela denna fråga bär alla kännetecken på plump politisk manipulation, med det enda syftet att tvinga en oförvitlig man bort från den politiska scenen. 
Talmannen.
   – Jag vill påpeka att jag finner Bruno Gollnischs uttalanden stötande. 
Marie-Arlette Carlotti (PSE ),
   . – Vid en presskonferens den 11 oktober 2004 gjorde Bruno Gollnisch uttalanden som tycktes innebära ett ifrågasättande av gaskamrarnas existens.
Dessa brott utgör dock historiska fakta. Att förneka eller ifrågasätta dem är brottsligt. Det franska rättsväsendet får avge sin dom i enlighet med Gayssotlagen, som förbjuder ifrågasättande av brott mot mänskligheten i offentliga anföranden.
Yttrandefriheten måste givetvis garanteras för en parlamentsledamot. Vad denna omröstning handlar om är emellertid att konfrontera en man, en universitetslektor, med sitt ansvar.
Jag kommer därför att rösta för hävandet av Bruno Gollnischs parlamentariska immunitet. För det stora flertalet parlamentsledamöter förmedlar denna omröstning ett budskap: revisionismen har ingen plats i ett Europa med inställningen ”aldrig mer”. 
Jean-Marie Le Pen (NI ),
   . – Bisarrt nog har en avgörande aspekt av ärendet med vår kollega Bruno Gollnisch försvunnit i den slutliga versionen av Diana Wallis betänkande, trots att den fanns med i de tre första utkasten. Det handlar om ”fumus persecutionis”, dvs. förmodan om att ett rättsligt förfarande inleds för att skada ledamotens politiska verksamhet. En av Europaparlamentets principer är att immuniteten inte hävs när det finns en misstanke om att motivet bakom det rättsliga förfarandet är att skada ledamotens politiska verksamhet. Detta ärende flödar ändå över av ”fumus persecutionis”. Det handlar inte om rena gissningar i det här fallet.
Att politisk makt präglar denna fråga är uppenbart i och med ingripandet från den dåvarande justitieministern Dominique Perben, som är en av Bruno Gollnischs direkta politiska motståndare eftersom han ställer upp i kommunalvalet i Lyon. Det var han som personligen gav order om att förfarandet skulle inledas, trots att utredningen friat Bruno Gollnisch från misstankar. Lyons allmänna åklagare bekräftade detta i en kommuniké som vid tillfället offentliggjordes i all press. Det är därför oklart varför föredraganden i slutändan avfärdade denna ”fumus persecutionis”. Det framgår emellertid av fakta och omständigheter i detta ärende att de åtgärder som de rättsliga myndigheterna vidtagit syftar till att hindra denna ledamots politiska verksamhet. 

Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! I Fourtoubetänkandet gällde vår oro händelser i Spanien, och framför allt i regionen Valencia, som fått många europeiska medborgare att känna sig mycket orättvist behandlade till följd av bristfälligt utformad regional lagstiftning och felaktig tolkning av denna från de regionala, lokala och statliga myndigheternas sida. Det bör välkomnas att de regionala myndigheterna i Valencia har varit mycket samarbetsvilliga och nu faktiskt ändrar lagstiftningen. Den nya lagen är under utarbetande.
Vi bör klargöra att Europaparlamentet inte är behörigt att hantera upphävande av bristfälligt utformad lokal lagstiftning. Vi måste givetvis ingripa i fall där EU-lagstiftningen berörs, men allt är inte parlamentets ansvar. 
José Manuel García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill göra tre anmärkningar och en slutkommentar.
Eftersom många av föredragandens ändringsförslag har förkastats innehåller det betänkande vi just röstat om vissa absurda inslag som parlamentet inte kan bortse från. Enligt punkt 6, i den lydelse den nu har och inte som den borde ha formulerats enligt föredragandens betänkande, ska de nationella och regionala lagstiftarna vidta en rad särskilda åtgärder som omfattas av deras exklusiva befogenhet. Jag åberopar inte subsidiaritetsprincipen i detta fall; här handlar det om ett uppenbart överskridande av befogenheter. Detta gäller även rättelsen, som syftar till att skjuta upp tillämpningen av en legitim lag, som godkänts av ett legitimt regionalt parlament och inte ogiltigförklarats av författningsdomstolen. Detta är ett uppenbart fall av överskridande av befogenheter från Europaparlamentets sida.
För det andra hänvisas det i skäl J till olagliga åtgärder, även detta i strid med föredragandens ändringsförslag och på uppmaning av de spanska socialdemokraterna. Som talmannen vet måste i en rättsstat alla åtgärder till följd av olagligt agerande tillämpas, fastställas och verkställas av en domstol, i enlighet med den urgamla principen , dvs. intet brott, intet straff utan lag.
Gerard Batten, Graham Booth, Jeffrey Titford och Thomas Wise (IND/DEM ),
   . – UKIP:s ledamöter har röstat mot detta betänkande – inte för att de inte känner sympati och har förståelse för de egendomsägare i Valencia som har berövats sina egendomsrättigheter på grund av en orättvis lag – utan för att de inte alls accepterar Europeiska unionens stadga om de mänskliga rättigheterna, vilken inte har någon rättslig verkan men som används som ett argument i betänkandet för ett ingripande av EU i denna fråga. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Byggnadsfrågor i den autonoma regionen Valencia är inte en fråga för EU-parlamentet eller den Europeiska unionen över huvudtaget. Utifrån betänkandets resonemang faller samtliga politiska frågor under EU:s institutioners ansvar. Det innebär att medlemsstaternas valda församlingar, olika slags valda regionförsamlingar med flera av medborgarna valda lokala församlingar skulle kunna köras över.
Vi röstar mot detta betänkande. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Jag anser att EU inte ska lägga sig i hur ett land sköter sin detaljplanering. Men i detta fall har det berörda landets gröna politiker uttryckligen vädjat om att jag ska rösta för detta då deras demokrati hotas. Byggherrar mutar politiker och de struntar i både lagstiftning och demokrati. de anser att problemet måste uppmärksammas utanför landet för att få en reaktion hos etablissemanget. Därför röstar jag för yttrandet om den petition som 15 000 personer skrivit till parlamentet. detta innebär dock inte att jag vill att slutsatserna ska bli lagstiftning, som gäller i hela EU. 
John Whittaker (IND/DEM ),
   . – Vår grupp anser inte att EU kan fortsätta på det här sättet utan att det finns något fördrag som ger rättsligt utrymme för EU att lägga sig i politiken i städer och samhällen, i medlemsstaternas arkitektoniska frågor och i egendomsägares och hyresgästers ekonomiska situation. I alla händelser är det olagligt att ge juridisk karaktär åt en politisk text (stycke L i ingressen). Vi har därför röstat emot detta betänkande. 

Christoph Konrad (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi har just röstat om Bersanibetänkandet, som jag som skuggföredragande bidragit till att leda genom parlamentet. Betänkandet utgör en lämplig kompromiss mellan dem som vill att EU ska ha mer omfattande befogenheter i skattefrågor och dem som inte vill det, oavsett om det gäller bolagsskattebasen eller skattesatsen för företag. Medan omröstningen pågick fick jag dock veta att EG-domstolen har avgett en dom i målet med Marks [amp] Spencer. Som det ser ut i dag kan detta företag konsolidera vinster och förluster från Europa i Förenade kungariket, som måste betala tiotals miljoner till företaget.
Jag vill inte gå in i detalj på detta mål utan bara klargöra vad vi vill ha, nämligen ett enhetligt rättssystem, med lagar som stiftas av parlamentet och av oss som är dess ledamöter, såsom är fallet i dag. Här har vi återigen en lag som utformats av domare och vars grundprinciper bör diskuteras. Det är inte, enligt min mening, så EU:s framtid bör se ut. 
Ole Christensen, Dan Jørgensen, Henrik Dam Kristensen, Poul Nyrup Rasmussen och Britta Thomsen (PSE ),
   – Delegationen stöder lägsta skattesatser och en gemensam konsoliderad skattebas för bolag som är verksamma i minst två länder. En gemensam konsoliderad skattebas och lägsta bolagsskatter för företag gör den inre marknaden mer effektiv och går samtidigt emot trenden mot skattekonkurrens som hotar våra sociala modeller i Europa.
Delegationen anser inte att principen med hemstatsbeskattning är en god idé eftersom det kan snedvrida konkurrensen mellan grannländer med olika skatteregler. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Beskattningen av företag var ett av de områden som först täcktes in av det så kallade Montipaketet med åtgärder för skatteharmonisering. Antagandet av Lissabonstrategin gav ny skjuts åt tanken med en inre marknad utan skattemässiga hinder. I förslaget framför oss förordas inom ramen för artikel 94 i fördraget om tillnärmning av lagar inrättandet av en gemensam konsoliderad bolagsskattebas.
Syftet är tydligt: att avlägsna skattebarriärer för företag som utför gränsöverskridande transaktioner och skapa villkor inom vilka stora multinationella företag verkar inom ett enda system som omfattar distributionen av utdelningar och gränsöverskridande utjämning samt konsolidering av vinster och förluster för att därigenom underlätta omstruktureringar över gränserna, fusioner och förvärv. Detta bidrar till att stärka stadgan för europabolag genom att möjligheterna till kryphål ökar genom vilka dessa företag kan undfly beskattning, och det slår fel när det gäller att förebygga skatteundandragande. Det är raka motsatsen till vad syftet är. I sin maximalistiska strategi överväger parlamentet rentav att främja starkare samarbete om vissa medlemsstater inte vill följa med längs denna väg.
Vi har alltid invänt mot detta vägval eftersom det är ett angrepp mot medlemsstaternas skattesuveränitet och eftersom det inte löser nyckelproblemet att arbete får lida mest under skattebördan. Därför röstade vi emot betänkandet. 
Claude Moraes (PSE ),
   . – Jag välkomnar kommissionens arbete inom detta område, men vill dock inte föregripa resultaten från EU:s tekniska arbetsgrupp, som har upprättats för att granska denna fråga genom att kräva lagstiftning inom detta område.
Jag anser att EU måste granska alla metoder för att dra till sig investeringar och jag är inte övertygad om att ett harmoniserat skattesystem kommer att dra till sig ytterligare utländska investeringar särskilt till City i London. 
Eoin Ryan (UEN ),
   . – Jag är bestämd i min uppfattning att skattekonkurrens är mycket viktig. Jag tillbakavisar definitivt påståendet att en utjämning av skatten i riktning mot en harmonisering utgör en lösning på Europas brist på konkurrenskraft.
Ett harmoniserat skattesystem skulle i praktiken sätta tvångströja på medlemsstaternas skattepolitik. Om en regering snabbt skulle vilja få igång en ekonomisk aktivitet, genom att bevilja skatteavdrag för forskning och utveckling, skulle denna medlemsstat först behöva få ett enhälligt godkännande av rådet.
Är detta vår vision för Europa? Där ett harmoniserat system innebär att det är nödvändigt att först få ett godkännande från alla 25 medlemsstaterna när man utformar den nationella skattepolitiken? Och medan EU är upptaget med sådana beslut kommer konkurrensen på den globala marknaden att leda till att investerare helt enkelt går någon annanstans. Det är inte min vision för Europa. Skattemässig flexibilitet är av största vikt för att förbättra Europas konkurrenskraft.
Forskning och utveckling är en del av den helhet som bestämmer konkurrenskraften. Låt oss inte glömma att skatten är en annan del. Och skattekonkurrens är något sunt.
I betänkandet sägs att ”tendensen att konkurrera med skatteprocentsatser kan leda till en urgröpning av skatteintäkterna”. Detta är en mycket kortsynt uppfattning, inte minst eftersom de polska och irländska exemplen motbevisar den.
Peter Skinner (PSE ),
   . – EPLP välkomnar kommissionens arbete inom detta område men vill dock inte föregripa resultaten från EU:s tekniska arbetsgrupp, som har upprättats för att granska denna fråga genom att kräva lagstiftning inom detta område. 
EPLP anser att EU måste granska alla metoder för att dra till sig investeringar och vi är inte övertygade om att ett harmoniserat skattesystem kommer att dra till sig ytterligare utländska investeringar. 
EPLP menar att harmoniseringen av skattesystemet kan komma att leda till högre satser, med harmonisering vid ett senare skede och det är inte önskvärt. 
EPLP stöder ett bredare samarbete, om medlemsstaterna vill fullfölja strategin om ett konsoliderat skattesystem, under förutsättning att man rättar sig efter de tillbörliga förfarandena och att ett prejudikat inte sätts för ett framtida skattesamarbete. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0365/2005) av Alexander Nuno Alvaro för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om lagring av uppgifter som behandlats i samband med tillhandahållande av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster och om ändring av direktiv 2002/58/EG (KOM(2005)0438 – C6-0293/2005 – 2005/0182(COD)). 
Franco Frattini,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den kompromiss som nåtts om förslaget till ett direktiv som kommissionen lade fram för bara tre månader sedan är resultatet av seriöst, professionellt och intensivt arbete som utförts tillsammans av de tre EU-institutionerna. Det är också resultatet av deras beslutsamhet att stå sida vid sida i bekämpningen av terrorismen och den organiserade brottsligheten.
Om det blir som jag innerligt hoppas att parlamentet ställer sig bakom kompromissen kommer 25 EU-medlemsstater att ha gemensam lagstiftning om lagring av trafikuppgifter från telekommunikation. Ansträngningarna från domstolarna och polisen att skydda EU-medborgares rätt till säkerhet effektiviseras sålunda. Det är ett viktigt resultat i sig, ett första men grundläggande steg mot den gradvisa harmoniseringen av nationella lagstiftningar.
Om ett avtal nås framhävs också att dessa ytterst viktiga frågor för Europas medborgare nu kan behandlas inom ett gemensamt ramverk och inte ett mellanstatligt. Det ger inte bara kommissionen och rådet utan även Europaparlamentet möjlighet, eller snarare rätt att samarbeta fullt ut på lika villkor. Jag vill öppet säga att det var tack vare minister Charles Clarkes personliga engagemang och djärva beslutsamhet som vi nådde ett avtal i rådet om ändringen av den rättsliga grunden till förslaget till ett direktiv som det ser ut nu. För bara några månader sedan såg det inte alls ljust ut. Genom resultatet, som är denna kompromiss, upprättas som jag ser det en balans mellan behovet av säkerhet och behovet av rättvisa. Det är ett centralt mål som kommissionen och jag har följt.
Tack vare kompromissen uppfylls några av de viktigaste önskemålen, inte bara från rådet utan framför allt från parlamentet under den intensiva debatten de gångna månaderna. Vi har beaktat grundläggande krav, t.ex. skydd av och säkerhet för personuppgifter, införande av straffrättsliga sanktioner mot olaglig användning av lagrade uppgifter och begränsning av direktivets tillämpning till allvarliga brott.
Jag vill också framhäva, liksom jag redan sagt till rådet, för parlamentet att nödvändighetsprincipen och proportionalitetsprincipen alltid ska respekteras när den så omtalade artikel 15 i 2002 års direktiv som nu gäller tillämpas. Detta är viktiga resultat som syftar till att skydda EU-medborgarnas grundläggande rättigheter och är i linje med de allmänna principerna för EU:s lagstiftningsåtgärder.
Herr talman! Som avslutande kommentar i det här läget vill jag framföra ett tack för det kvalitativa arbete som parlamentet utfört under svåra omständigheter på mycket kort tid jämfört med den genomsnittliga tid som det parlamentariska arbetet tar. Man ska också komma ihåg att vissa aspekter av den här frågan är mycket komplexa rättsligt, tekniskt och ekonomiskt sett, och de inledande ståndpunkterna i vissa frågor såg ut att ligga mycket långt ifrån varandra. Just därför vill jag personligen särskilt tacka för arbetet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, där jag deltog vid ett flertal tillfällen och ordföranden Jean-Marie Cavada och föredraganden Alexander Nuno Alvaro för deras arbete.
Herr talman! I kommissionen är man alltså mycket nöjd med den kompromiss som nåtts och rekommenderar att Europaparlamentet stöder kompromissen genom att särskilt anta ändringsförslagen 51–92 av Martine Roure och Wolfgang Kreissl-Dörfler för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och av Herbert Otto Reul för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Jag anser att denna samsyn kan och måste gå bortom de ändringsförslag som framlagts av två större grupper i parlamentet, och jag är säker på att en ännu större enighet i parlamentet skulle demonstrera för Europas folk denna viktiga institutions verkliga kapacitet – som förvisso alla tre EU-institutioner har – att arbeta tillsammans för att nå genomförbara svar på våra medborgares krav.
Charles Clarke,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag absolut delar de åsikter som min vän, kommissionens vice ordförande Franco Frattini, uttryckte i dag. 
Jag anser att vi har haft ett mycket omfattande och konstruktivt arbete både mellan rådet och kommissionen och mellan rådet och parlamentet. Jag vill särskilt tacka Jean-Marie Cavada och alla i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, inbegripet Alexander Nuno Alvaro, och gruppledarna för det sätt som vi har arbetat på för att diskutera dessa frågor. 
När vi nu närmar oss slutet på Förenade kungarikets ordförandeskap gläder det mig verkligen att ha möjligheten att delta i denna debatt. Den har varit en av de viktigaste punkterna på vår dagordning och jag hoppas att vi kan enas om att dessa förslag innebär en möjlighet för alla tre EU-institutioner, parlamentet, kommissionen och rådet, att stå enade mot terrorism och organiserad brottslighet och sända ett budskap om att vi är fast beslutna att arbeta tillsammans för att uppnå detta. 
Jag är stolt över det som åstadkommits under detta ordförandeskap. Vi har kommit överens om en antiterrorstrategi på EU-nivå. Vi har vidtagit åtgärder för att förbättra informationsutbytet för rättsvårdande myndigheter. Vi har antagit en strategi för att ta itu med radikaliseringen och terroristrekryteringen. Vi har upprättat ett EU-program för att skydda viktig infrastruktur mot hemska attacker. Vi har upprättat en inbördes utvärdering av antiterrorverksamheten och dess utveckling. Vi har antagit ett direktiv om penningtvätt. Vi har kommit överens om förslag för att öka informationsutbytet mellan rättsvårdande myndigheter och vi har utvecklat en europeisk handlingsplan för att motverka människohandel. Låt mig i detta sammanhang göra er uppmärksamma på att vi också har placerat migrationsfrågorna mycket högre upp på EU:s dagordning. Detta är en mycket omfattande rad bedrifter. Men personligen lägger jag störst vikt vid det vi debatterar i dag: målsättningen att få till stånd gemensamma standarder för bevarandet av personuppgifter inom telekommunikationsområdet. 
Som Franco Frattini sa har detta varit en uppriktig debatt – och alla har varit beredda att delta i diskussionen – men även en svår debatt, eftersom principfrågorna och de tekniska frågorna har varit svårlösta. Mitt eget åtagande har varit att i så stor utsträckning som möjligt lyssna på de åsikter som framförts i parlamentet och att diskutera med mina kolleger i rådet hur vi kan arbeta tillsammans. Om jag ska vara ärlig var rådet ganska skeptiskt till idén om ett avtal efter första behandlingen och ett förfarande av detta slag. Man var inte säker på att det skulle vara möjligt att nå en överenskommelse. 
Därför är denna dag så viktig. Att tillkännage att i synnerhet Europaparlamentet, och inte bara rådet och kommissionen, engagerar sig i förslag inom detta område anser jag är mycket viktigt. 
De verktyg vi talar om och de personuppgifter inom telekommunikationsområdet vi beskriver är ytterst viktiga för att undersöka och upptäcka terrorism och brottslighet. Jag anser att det är mycket viktigt att tillhandahålla en proportionerlig och väl avvägd rättslig grund för bevarandet av personuppgifter som annars skulle raderas eller bli anonyma. Variationer i bevarandet av personuppgifter innebär att utredarnas och åklagarnas möjligheter att upptäcka och åtala brottslingar och terrorister för att hindra dem från att orsaka skada, eller gripa dem efter att de orsakat skada, beror på vilken tjänsteleverantör inom telekommunikationsområdet som en misstänkt, ett offer eller ett vittne har använt eller i vilken medlemsstat de befann sig. Denna variation är som ett öppet mål för våra motståndare i de kriminella nätverken och det är det vi försöker täppa till med detta direktiv, som jag hoppas att vi kommer att anta i dag. 
Vi har många exempel på, och jag gav några till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter i september 2005, tillfällen då personuppgifter inom telekommunikationsområdet har använts för att spåra medlemmar i terroristceller, hjälpa till att identifiera mördare och frita kidnappningsoffer och ta itu med dem som organiserar mycket grov brottslighet. 
Rådets ståndpunkt, som stöds av kommissionen, syftar till att hitta en kompromiss mellan parlamentet och rådet, i synnerhet när det gäller behovet att göra en avvägning mellan de rättsvårdande myndigheternas behov och individernas rätt till personlig integritet genom att inkludera specifika regler för skydd av personuppgifter. Enligt ändringarna i direktivet skulle medlemsstaterna endast vara tvungna att bevara personuppgifter vid utredning, upptäckt och åtal för grova brott. Detta var något som Europaparlamentet uttryckligen bad om. Många sa att vi måste se till att det begränsades till grova brott på gemenskapsnivå. Detta har vi beaktat i det som lagts fram, vilket rådet har godtagit. 
I fråga om tidsperiod för bevarandet av uppgifter är den föreslagna tidsperioden i kompromissen, sex till tjugofyra månader, en kompromiss mellan dem i rådet som ville ha en mycket längre maximiperiod – och det finns några i rådet som ansåg att vi i princip inte borde lagstifta alls på dessa grundvalar – och dem i parlamentet som hade föredragit en kortare tidsperiod för bevarandet. Jag anser att kompromissen kommer att göra det möjligt för de rättsvårdande myndigheterna att erhålla de uppgifter de behöver utan att på ett illa avvägt sätt kränka rätten till personlig integritet. 
Ordförandeskapet tog hänsyn till den oro som medlemsstaterna, näringslivet och vissa i parlamentet uttryckte om kostnaderna, särskilt dem man ådrar sig genom att lagra uppgifter som exempelvis obesvarade samtal. Därför har listan på uppgifter i direktivet begränsats och uppgifter om icke kopplade samtal har inte tagits med alls. Det är också en anledning till att jag stödde åtagandet från kommissionens och rådets sida att med jämna mellanrum granska hur effektiv tillämpningen av direktivet är, tillsammans med parlamentet, Europeiska datatillsynsmannen och näringslivets företrädare. Detta är ett mycket snabbt händelseförlopp och det är viktigt att alla institutioner arbetar tillsammans för att hålla oss uppdaterade om bästa sättet att handskas med det. 
Som jag nämnde tog rådet också mycket allvarligt på den oro som uttrycktes i parlamentet över skyddet av personuppgifter och säkerhet. Därför innehåller ändringsförslagen artiklar om skydd av personuppgifter, tillgång till personuppgifter och påföljder i händelse av missbruk av personuppgifter. Jag håller helt med parlamentets påpekanden att personuppgifterna måste hållas säkert skyddade och att de endast får uppvisas lagenligt till personer som enligt lag har rätt att se dem. Det bör inte finnas allmän tillgång till dem. 
Jag vet att detta har varit en svår förhandling och ämnet är tekniskt och komplicerat. Därför välkomnar jag kravet att kommissionen helt måste utvärdera tillämpningen av direktivet och dess konsekvenser för näringslivet och konsumenterna.
Vår rätt till personlig integritet, vår rätt till egendom, vår yttrandefrihet och vår rätt till liv hotas alla av terrorister och brottslingar. Jag anser att demokratiska politiker, särskilt i denna demokrati, har en skyldighet och ett ansvar att skydda dessa rättigheter genom de typer av praktiska åtgärder som vi kommer överens om här. Jag hoppas att vi slutet av denna debatt kan säga att vi har uppnått detta. 
Jag anser att kommissionens förslag, med de ändringar som gjorts av rådet och som har parlamentets stöd, skulle säkra ett instrument som leder till en bättre avvägning mellan behovet att bevara personuppgifter för att skydda våra medborgare och behovet att skydda och respektera de enskildas personliga integritet. 
Vi anammar nya tekniker som erbjuder fantastiska möjligheter för inlärning, affärsverksamhet och kommunikation. Men samma tekniker kan användas och missbrukas av dem som inte respekterar andras rättigheter, och även av deras offer. Därför är det rätt att vi gör allt vi kan för att värna om rättvisan och skydda medborgarna. Det är vad de, våra väljare, kräver av oss och därför måste vi agera, på ett demokratiskt och proportionerligt sätt naturligtvis, men förhoppningsvis i full enighet. 
Det gläder mig att parlamentet i sin helhet i morgon har möjligheten att uttrycka sin åsikt om förslaget till direktiv. Kommissionen, med Franco Frattinis utmärkta bidrag, har redan aviserat sitt stöd. Rådet ger sitt stöd. Om ni, parlamentet, också ger ert stöd kan vi fira en historisk prestation som kommer att sända ett mäktigt budskap till alla EU-medborgare om både vår beslutsamhet och vår förmåga att bekämpa terrorism och grov brottslighet och Europaparlamentets betydelse i denna kamp. Jag anser att det budskap som detta skulle sända skulle vara viktigt i sig, men det kommer även att vara viktigt för framtida åtgärder inom EU när det gäller hur vi utvecklar dessa frågor på ett positivt och konstruktivt sätt. 
Jag avslutar med att åter tacka alla mina kolleger i parlamentet, varav många befinner sig i kammaren nu, för deras mycket vänliga, positiva, hänsynsfulla och konstruktiva tillvägagångssätt i den svåra debatten om dessa frågor. Jag anser att er visdom kan ge oss nya möjligheter att bekämpa brott, brottslighet och terrorism för EU i sin helhet. 
Alexander Nuno Alvaro (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Clarke! Jag gläder mig åt er närvaro här i dag och åt att de kolleger är närvarande med vilka jag haft förmånen att arbeta med i över ett år. Men ni kan inte vänta er att jag ska hoppa jämfota av glädje eftersom min linje skiljer sig från den som ni just gett uttryck för. Till att börja med tror jag aldrig att vi verkligen hade ett beslut att fatta om vilken rättslig grund som skulle övervägas eftersom det står svart på vitt i de fördrag vi har. Kommissionen förde vidare in ett förslag till direktiv enligt artikel 95 som skulle ha krävt medbeslutande av parlamentet. Att fira att vi får någonting som rätteligen är vårt är inte värdigt Europaparlamentet, men jag tror ändå att vissa intar ett annan ståndpunkt.
Personligen tror jag att vi visste exakt vad vi gav oss in på, och vi vet från de juridiska avdelningarna, bl.a. rådets rättstjänst, att rådet inte borde ha rekommenderats att fatta ett beslut. Vi vet också att det saknades enhällighet på rådsnivå, så det var en helt befogad taktik att försöka nå enighet här i parlamentet.
Jag motsätter mig även i sak en hel del av det ni sagt. Besluten vi fattade i utskottet fattades samfällt utan hänsyn till lojalitet till partier och ibland enhälligt. Ändringsförslagen som utarbetades var utmärkta. En slutlig omröstning med 33 mot 8 med 5 nedlagda röster återspeglar exakt den ståndpunkt som intagits av det näst största utskottet i parlamentet och det enda av dess konstituerande organ som fattat beslut i frågan.
Jag har en annan åsikt om lagringstiden för uppgifterna, men det vet ni. Jag har gått mycket längre för att nå dessa kompromisser som vi enats om i utskottet för att kunna visa på någon sorts karaktärsfasthet. Sedan har vi denna artikel X som gör det möjligt för medlemsstaterna att utöka lagringstiden till att bli så lång som de önskar, förutsatt att de informerar kommissionen och ger den möjlighet att i sex månader bedöma om ett godkännande skulle kunna resultera i hinder för handel eller snedvridning på den inre marknaden. Intressant nog behöver man inte beakta om det kan finnas invändningar av rättslig natur eller mot bakgrund av grundläggande rättigheter. Ett resultat av detta är att Polen, Förbundsrepubliken Tysklands högt värderade granne, planerar att lagra uppgifter i 15 år. Vilken intressant tanke!
Men vi har inte lyckats nå någon enighet om kostnaderna för det hela. Att företagen och allmänheten får betala kalaset för vad staterna vill ha är helt nytt i sitt slag. Jag vet att bestämmelser införts om skyddet av uppgifter och av allmänheten samt om sanktionsmekanismer, men fastän jag välkomnar dessa positiva steg krävs inget mer än att rådet knäpper med fingrarna eftersom de hänvisar till nationell lagstiftning. Det är ju som ni säkert vet inte svårt att genomföra.
När det gäller innehållet har vi också samrått med kommissionen som intog en hållning liknande vår egen, och vi kom fram till följande slutsats: 
Det är tydligt att texten skiljer sig från vårt ursprungliga förslag på en rad viktiga områden. Medan antagandet av vårt förslag skulle ha resulterat i nästan fullständig harmonisering inom detta område utgör kompromisstexten endast en delvis harmonisering. 
 Eftersom vi inte löst frågan om lagring av uppgifter en gång för alla, vilket utskottet och kommissionen hade för avsikt, undrar jag huruvida vi kan kalla detta en framgång utan vidare. Vad vi gjort är att överlämna till medlemsstaterna en åtgärd som direktiv 2002/58 inte gav dem rätt att genomföra. Exakt vilken form detta kommer att ta är nu i stor utsträckning upp till dem att besluta eftersom vi ger dem enormt mycket flexibilitet. Jag tror inte att vi genom att göra det kan hävda att vi agerat som lagstiftare i EU.
Det råder också fortsatt missuppfattningar om parlamentets behörighet och framtida mandat. Ett pressmeddelande daterat den 8 december från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet slutar med följande mening: 
I framtiden kommer alla ärenden inom detta område att behandlas på grundval av medbeslutande med parlamentet, inklusive revideringen av nuvarande direktiv. 
I det senare fallet är det riktigt, men tanken att allting som syftar till att bekämpa terrorismen i framtiden ska behandlas i enlighet med medbeslutandeförfarandet finner jag högst tveksamt, eftersom detta är ett område där rådets beslut måste vara enhälliga.
Jag vet även att Irland kommer att dra vilket beslut vi än fattar här inför EG-domstolen och ta upp frågan huruvida det är möjligt behörighetsmässigt sätt. Det här är en mycket intressant händelseutveckling. Avslutningsvis vill jag säga att jag är mycket besviken på hur förfarandet har följts och på de bidrag som de två stora grupperna lämnat. Det är ytterst dålig smak att bete sig som de gjort när vi har ägnat åtta veckor åt att diskutera dessa frågor på djupet och överväga våra kommande steg. Alla har gett efter, ett enormt antal kompromisser har gjorts och utskottet har kommit fram till ett mycket klart och slutligt beslut. En handfull ledamöter från de stora grupperna har visat prov på dålig smak genom att på det här sättet förutse ett kompromissförslag som rådet ännu inte officiellt utarbetat. Hittills har det inte förts några officiella förhandlingar med rådet eftersom rådets företrädare i princip avhänt sig sitt eget mandat i tron att han inte var i stånd att förhandla! Jag är besviken men kan knappt vänta till omröstningen i morgon, och trots allt finns alltid viljan kvar att arbeta tillsammans på ett rationellt sätt. Alla måste inte vara nöjda med resultatet.
Herbert Reul (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Clarke, mina damer och herrar! Människor förväntar sig av oss att vi inte ska slåss om vem som ansvarar för vad, utan i stället se till att deras problem löses så snabbt som möjligt. De förväntar sig av dem som utformar EU-politiken att de inte ska ta upp frågan om hur den organiserade brottsligheten och terrorismen ska bekämpas genom att helt enkelt anta ännu en resolution och återgå till att bråka sinsemellan, utan i stället komma fram till resultat. Det var vårt problem. På bordet framför oss har vi något som kan hjälpa upp situationen – lagringen av uppgifter. Det kanske inte är svaret på alla frågor, men det är ett svar.
Vårt problem var hur vi kan skydda uppgifter och förhindra att oskyldiga samhällsmedborgare störs mer än vad som rättfärdigas av omständigheterna. När vi tog upp det övervägde vi också människors berättigade farhågor. Vi ville inte att detta skulle bli en historia utan slut utan ville hitta ett snabbt resultat. Människor har rätt att se resultat utan dröjsmål.
Jag kan berätta för Alexander Nuno Alvaro att det var därför det kom an på oss att söka och finna en lösning, trots att tiden var knapp. Jag vill säga rakt ut att vårt resultat inte är 100 procent perfekt, men det är till hjälp nu och förser polisen med instrument den inte hade tidigare. Det hjälper oss att göra vad vi kan för att garantera skyddet för mänskligt liv och uppgifter om samhällets medborgare.
Rådet skulle inte ha gått längre, och det hela utvecklades till en ändlös historia av rambeslut och dispyter. Alexander Nuno Alvaro har exakt beskrivit hur parlamentet fortsatt att ställa frågor månad efter månad. Det förde oss ingenvart eftersom man i rådet var ovillig att ge vika fram till dess att kommissionen kom med ett förslag som hjälpte oss att bereda vägen för samsyn. Nu har vi samsyn som uppnåddes endast för att parlamentet ändrade ståndpunkt och försökte föra samman olika läger. Det gjorde vi rätt i, och vi vann något på kuppen genom att det inte råder några tvivel om att det här projektet är föremål för medbeslutande. Det är nog inte relevant om samma resultat hade kunnat uppnås på något annat sätt eller vid en annan tidpunkt. Det som intresserar mig är att projektet kan slutföras i slutet av 2005 och därmed träda i kraft.
Jag säger ”ja” till instrumentet men ”nej” till godtycklig insamling av uppgifter. Därför säger jag ”ja” till de begränsade villkoren vi kommit fram till. Alla typer av uppgifter omfattas inte. Allt låter sig inte lagras utan bara en mycket begränsad kategori på Internet: lagring av uppgifter om förflyttningar endast vid förflyttningens början, misslyckade uppringningsförsök registreras enbart där så redan är tillåtet på nationell nivå. Ingenting har förändrats här, och länderna som inte har den här typen av uppgifter behöver inte göra detta. De tvingas inte att göra någonting; de är fria. Vi har minskat kraven. Vi har fastställt sex månader som minimiperioden för lagring, något som vi definitivt borde tala mer om, och 24 månader om tidsgränsen förlängs.
Jag har en fråga kvar, och det är den Alexander Nuno Alvaro ställde. Jag skulle mycket gärna vilja ha svar på den, kanske från Charles Clarke. Kommissionsledamot Franco Frattini sa i ett samråd att de 15 år som övervägs av Polen inte kan ses som ett undantag. Jag kan inte tänka mig det heller, men jag skulle bli gladare om Charles Clarke kanske kunde säga något om detta, som inte kan vara svaret.
Jag kommer förstås att säga att vi inte fick det avtal jag önskat om kostnader, men kostnadsfrågan är inte längre lika relevant som i början av processen eftersom typerna av uppgifter i batcherna inte längre övervägs. Man bör beakta att fakta förändras under förfarandets gång, och det påverkar andra områden, t.ex. kostnader som inte längre är lika avsevärda. Sanningen är att vi har gjort enorma förbättringar för säkerheten för människors uppgifter när det gäller övervakningen och eventuellt missbruk av dem. Allt som Alexander Nuno Alvaro beskrivit har uppnåtts genom vår gemensamma ansträngning. Det har varit ett mödosamt arbete, men nu är det slutfört. Det har nu fastställts och kommer förhoppningsvis att antas i morgon att människor ska skyddas mot missbruk av personuppgifter och att sanktioner och påföljder utdöms, att inget innehåll ska lagras, att tillgång till uppgifterna endast ska beviljas när det gäller allvarlig brottslighet och mer än så. Parlamentet förblir en nyckelaktör, utan kommittéförfarande och översyn efter två år! Polisen ges nytt manöverutrymme, allmänheten åtnjuter utökat uppgiftsskydd och parlamentet har utökat sitt inflytande. Människor har rätt att ta på största allvar hur de skyddas mot brott. 
Charlotte Cederschiöld (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Demokrati och frihet försvaras inte med inskränkningar av mänskliga rättigheter. I totalitära stater är människor skyldiga tills motsatsen bevisats. I rättsstater är misstanke grund för frihetsinskränkningar. Vi diskuterar nu en lag som möjliggör spioneri på dem som lagen säger sig skydda. Gör åtminstone en oberoende konsekvensutredning, och det innan lagstiftningen träder i kraft. Mänskliga rättigheter är ingenting att hasta och slarva med.
Lagstifta hederligt. Låtsas inte att det handlar om terrorism om det egentligen rör fildelning, folkbokföring, skatter, varuhandel och flyktingar. Skapa inte nya konkurrensproblem i Europa. Följ harmoniseringskravet i dataskyddsdirektivet, följ artikel 95. Åtgärden hindrar inte terrorism. Den riskerar att skada förtroendet för EU om den visar sig stå i strid med rättsstaten och fri- och rättigheter.
Om åtgärdens nödvändighet inte kan beläggas kommer EU att tvinga medlemsstaterna att rösta emot sina egna konstitutioner, där Europarådskonventionens artikel 8.2 är inskriven. En konstitutionell kris skulle kunna uppstå. Det är nödvändigt att stadfästa fri- och rättigheterna i EU:s grundfördrag innan det går för långt.
Det är lätt att gripas av hat mot terrorister, jag inser det. Men att tumma på fri- och rättigheter är att ge efter för angreppen mot rättsstaten, att frångå våra värderingar. Bevara rätten till integritet. Gör inte stora hål i vårt dataskydd. Vårt europeiska dataskydd är en europeisk rättighet att vara stolt över. 
Ewa Klamt,
   . – Herr talman, herr Clarke, herr vice ordförande, mina damer och herrar! I morgon kommer vi att anta ett viktigt EU-instrument för bekämpningen av terrorism och de allvarligaste formerna av brottslighet. Parlamentet avvisade det ursprungliga rambeslutet som getts en felaktig rättslig grund. Kommissionens förslag till direktiv gör nu att parlamentet kan använda sina befogenheter inom medbeslutandeförfarandet.
Liksom rådets medlemsstater startade vi med mycket olika åsikter och olika förståelse, men möjliga kompromisser utkristalliserades från våra diskussioner. Från allra första början förhandlade vi med snabbt och effektivt arbete i tankarna på informell grund med rådet, vilket är det gängse förfarandet. Det är också sedvanligt när man når demokratiska beslut att man söker majoritet för en ståndpunkt och att man förhandlar om kompromisser, och de som lagts fram av de två större grupperna har stöd hos en bred majoritet i parlamentet.
Föredragande Alexander Nuno Alvaro kan ha åsikter om saker och ting är dålig smak, men det gick inte att enas med honom eftersom han inte var i Bryssel under slutskedet av förhandlingarna, men det brittiska ordförandeskapet informerades så snart de två större grupperna informellt enats om en ståndpunkt. Det var på denna grund som en överenskommelse i rådet blev möjlig.
Parlamentet kan säga sig ha uppnått olika framgångar genom att avsevärt ha kunnat minska antalet typer av uppgifter i förhållande till vad kommissionen hade föreslagit. När det gäller straffbara handlingar varierade alternativen mellan ”tillämpliga på alla gärningar” till ”endast terrorism”, och vi enades om: ”allvarliga brott enligt definitionen i nationell lagstiftning i enlighet med förteckningen för den europeiska arresteringsordern”. En av våra landvinningar var att införliva dataskyddet i direktivet varhelst detta varit möjligt och gå en gyllene medelväg mellan skyddet av allmänheten mot allvarlig brottslighet och terrorism å ena sidan och skyddet mot intrång i privatlivet å andra sidan. 
Wolfgang Kreissl-Dörfler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Trots rapporter om motsatsen kommer vi inte i morgon att rösta om rådets dokument om lagring av uppgifter utan om en kompromiss som nåtts på mödosam väg genom en majoritet av utskottets medlemmar och rådet under spurten mot sista omröstningen i rådet. För första gången är nu Europaparlamentet involverat i tredje pelaren som handlar om inre säkerhet och där medbeslutande tillämpas. Det är något som inte alla medlemsstater önskade och särskilt inte regeringen i mitt land. När man bedömer om ingripande på EU-nivå kan och får ha påverkan på det nationella planet eller ej är det som att gå på lina att se till att man inte i onödan kringskär de nationella parlamentens rättigheter och/eller begränsar deras befogenheter. Det föranledde den tyska justitieministern Brigitte Zypries att initiera en parlamentarisk granskning.
Parlamentet har hur som helst lyckats med att få rådet att nå en överenskommelse och att på avgörande sätt förbättra viktiga aspekter av vad rådet ursprungligen lade fram. Lagring av uppgifter är ett, men inte det enda, viktiga instrumentet för att bekämpa allvarlig brottslighet, internationellt organiserad verksamhet och terrorism. Vissa av medlemsstaterna använder det redan, t.ex. Förenade kungariket, Spanien och Sverige. Vi ansåg det därför än viktigare att lämpliga minimigarantier integrerades på EU-nivå innan nationell lagstiftning, som vi inte kan påverka, förs mycket längre än det aktuella förslaget.
Det var då med beaktande av farhågor om kostnader och dataskydd som vi lyckades införa kravet att standarduppgifter om inledningen, inte slutet, av ett mobiltelefonsamtal ska lagras – eller som den operativa termen lyder – men att trafikuppgifter om vad som benämns misslyckade uppringningsförsök inte skulle omfattas, förutom i de fall där företagen lagrar dessa uppgifter ändå. Det står också medlemsstaterna fritt att själva bestämma hur länge uppgifterna ska lagras med ett intervall från 6 till 24 månader som längst. Längre tid är bara möjligt genom att befintliga regler om längre perioder upprätthålls, t.ex. i Italien. Jag skulle verkligen välkomna lite information om vad som görs i fallet med Polen.
Men dataskyddet har skärpts jämfört med det ursprungliga förslaget, och nationell lagstiftning fortsätter att tillämpas på tillgången till uppgifterna och på hur de används. Min grupp röstar med stor majoritet för att anta denna kompromiss, även om vissa hellre hade sett mindre och andra kanske mer.
Det sista jag ska säga riktar sig till Alexander Nuno Alvaro, och det är: nära skjuter ingen hare! 
Jean-Marie Cavada,
   . – Herr talman! Jag vill i samband med detta arbete i grupp framföra ett tack för att kommissionsledamot Franco Frattinis ursprungliga förslag var så intelligent och för det mod som rådets ordförande Charles Clarke visat i frågan. Ni har kunnat arbeta medan ni visat parlamentet respekt, även om det i början inte fanns några tecken på att det skulle bli så.
Morgondagens omröstning är inte bara viktig; den är avgörande. Först och främst för att detta avser att utgöra starten för en gemenskapsram och överlåta åt medlemsstaterna att fastställa vissa gränser för de kvantiteter av uppgifter som ska lagras och hur länge de ska lagras för att man ska kunna uppfylla kraven i kampen mot brottslighet och terrorism.
För det andra för att alla kan acceptera gränserna när de fastställts på rimliga nivåer. Minimiperioden på sex månader tillämpas av många telekomoperatörer när de utformar sina avtal och sin marknadsföring. Denna sexmånadersgräns för dataskydd föreslogs av de nationella myndigheterna redan när det första direktivet om dataskydd antogs.
För det tredje eftersom parlamentet ville demonstrera för rådet, men också för det egna folket, att det är redo att beakta inte enbart ekonomiska intressen utan också krav som gäller skyddet av människors säkerhet och grundläggande fri- och rättigheter.
Jag känner själv inte till några exempel där ekonomiska intressen får gå före det allmänna intresset i en sådan tragisk situation. Detta gäller oavsett vilket pris som ska betalas, och trots de nuvarande rättsliga ramarna i fördragen, som faktiskt ger prov på viss kluvenhet.
Konstitutionen skulle ha besparat oss denna mångfald av pelare, men vi får hålla oss till de rättsliga grunder vi har att tillgå. Domstolen öppnade nyligen en dörr på glänt för oss. Låt oss ta vara på denna nya möjlighet att utarbeta den gemenskapslagstiftning som vi så väl behöver.
Morgondagens omröstning kommer tveklöst att avslöja de inkonsekvenser och begränsningar som finns i dagens rättsliga situation, men den kommer främst att leda till nya förslag på ett område som påverkar den allmänna opinionen. Allmänheten kan själv inse att vi arbetar i harmoni för att garantera dess intressen, långt borta ifrån några maktkamper och juridiska detaljer.
Avslutningsvis vill jag för det utskott jag har äran att vara ordförande för säga att vi under olika omständigheter är redo att anta denna intellektuella utmaning under klokt överinseende av de tre parterna. Jag hoppas att detta utmärkta samarbete mellan rådet, kommissionen och parlamentet fortsätter. 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   . – Herr talman! Jag har ofta sagt i diskussioner här med kolleger och ledamöter att inte heller gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen ser rätten till privatlivet som helig och att ingrepp kan vara motiverade om åtgärderna i fråga verkligen visar sig nödvändiga, proportionerliga och effektiva. Det framstår klart för mig att vi i kampen mot terrorismen och organiserad brottslighet behöver mer investeringar i särskilda undersökningar, mer investeringar i analyser av befintliga uppgifter och bättre samarbete mellan underrättelse- och säkerhetstjänster.
Pengar, även vår euro, kan bara användas en gång. Finansiering kanaliseras nu mot storskalig övervakning, storvilt, i stället för att man satsar på dessa specifika utredningar. Jag tror att det är fel val.
Jag hade kunna stödja lagringen av telefonuppgifter och alla underliggande skäl som Charles Clarke angav som bara avsåg telefonuppgifter, så det var inte så svårt. Men vad gör vi med planerna på att registrera den tid människor är ute på Internet, tillsammans med deras inloggnings- och utloggningsuppgifter? Vi lever i en tidsålder då människor ofta har datorn på hela dagen. Därför vore registrering av det slaget meningslös.
Vi i parlamentet talar alltid om bättre lagstiftning, och så kommer det något så här dumt. De har inte ens utrett de ekonomiska konsekvenserna för företagen. Om jag skulle utarbeta ett förslag om miljö- eller socialpolitik utan att fundera igenom det ordentligt vore det oacceptabelt, men det verkar inte vara ett problem i det här fallet.
Jag vänder mig nu till de stora grupperna. Min grupp förordade också att snabbt avrunda denna diskussion, nämligen efter första behandlingen i parlamentet, men eftersom ni nu slutit ett avtal med det brittiska ordförandeskapet innan ens parlamentet intagit en ståndpunkt ställs vi nu inför fullbordat faktum.
De små grupperna informerades inte ens, och inte ens föredraganden i ärendet, Alexander Nuno Alvaro, kände till någonting om detta. Ewa Klamt kan alltid säga att de inte kunde nå honom, men Alexander Nuno Alvaro har en telefon, och att informera personen i fråga hade varit anständigt. Nu har vi ett avtal om medborgarnas rättigheter som slutits i kulisserna, och så får det helt enkelt inte gå till. Därför röstar min grupp helt enkelt mot förslaget. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann,
   . – Herr talman! Det som pågått de senaste veckorna om lagringen av uppgifter tycker jag helt enkelt är monstruöst. Ända sedan kommissionen lade fram sitt förslag har parlamentet varit under extrem tidspress. Alltsedan startskottet fick vi veta att förslaget måste antas i slutet av året oavsett vad som händer. Det betyder i sig att det knappast var möjligt att uträtta trovärdigt och fullständigt arbete i frågan, och det är uppenbart att avsikten var att så inte heller skulle göras! Som jag ser det är det ytterligare ett bevis på detta att vi i morgon inte kommer att rösta om betänkandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, utan i grunden bara ska nicka ja till vad rådet beslöt i början av december.
Som min grupps skuggföredragande menar jag att det är oacceptabelt att de två stora grupperna bortser från utskottets omröstning och med avsikt – detta är inte minst riktat till Ewa Klamt – går bakom föredragandens rygg och smider planer med rådet. Den kompromiss som PPE-DE- och PSE-gruppen förhandlat fram med rådet är genomrutten och stinker lång väg.
Min grupp avvisar kompromissförslaget rakt av, varför jag tillsammans med Kathalijne Maria Buitenweg från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen redan lagt fram en reservation för utskottet och begärt att kommissionens förslag avvisas i morgon. Jag ska berätta varför jag gjort detta. Det är för att införandet av obligatorisk och systematisk lagring av uppgifter som insamlats när som helst och av vilken anledning som helst bryter upp ett hål i den vägg som skyddar uppgifter om oskyldiga människor som inte misstänks för någonting. Kommissionens förslag syftar i grunden till att misstänkliggöra 460 miljoner EU-medborgare. Planen för lagring av insamlade uppgifter går hand i hand med flagranta angrepp mot Europas grundläggande fri- och rättigheter tillsammans med hotet från oproportionerliga restriktioner av integriteten för kommunikationer och skyddet av privatlivet. Dessa två hotas nu i grunden. Pressfriheten och dess skydd av källor och informanter i synnerhet äventyras, och jag tvivlar på att detta klarar en granskning i ljuset av den tyska konstitutionen. Mina tyska kolleger bör notera detta.
Målet och syftet med åtgärden är oklara än i dag. Än så länge har inga bevis lagts fram för att stödja tanken att allvarliga brott faktiskt kan redas ut bättre med hjälp av en ofantlig mängd lagrade kommunikationsuppgifter av alla de slag. Brottsbekämpande myndigheter måste naturligtvis utrustas för att bekämpa terrorismen och de allvarligare typerna av brottslig verksamhet, men det rättfärdigar inte att man bortser från individens rättigheter där man i en situation där det absolut inte behövs samlar uppgifter och information som sedan sammanförs och utbyts. Det kommer att leda till att alla detaljer i våra medborgares liv i en inte alltför avlägsen framtid är helt blottlagda.
Ska alltså vårt Europa bli en orwellsk övervakningsstat? Jag kommer i alla fall inte att vara en del av något sådant, särskilt inte som ledamot från den östra delen av Tyskland. Medborgarna är allmänt misstänkliggjorda i kombination med en tvångsmässig insamling av uppgifter och information som polisen och säkerhetstjänsterna sedan kan tillgå när som helst. Det fanns en tid då människor med rätta gav sig ut på gatorna för att demonstrera för att slippa den sortens politiska idéer, och det är bra att de gjorde det! 
Georgios Karatzaferis,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns en skillnad mellan er och herrarna som sitter i de främre bänkraderna: de har utvalts av sina regeringar att bestämma. Ni har valts av folket för att försvara demokratin.
Vad är det de utvalda kommer och ber oss valda om? Att vi tvingar ned vårt folk och omstörtar yttrandefriheten. Det är vad de ber oss om. Ska vi göra det? Tänk er bara om denna teknik hade funnits 1940 och om Hitler haft detta direktiv i sina händer. Han skulle ha dödat långt fler än sex miljoner judar. Tänk om Stalinregimen hade haft det att tillgå. Den kanske hade gjort samma sak än. Det är vad de begär av oss i dag, på bekostnad av folken i Europa. Vi får inte tillåta det.
De säger att det är för att bekämpa terrorismen. Usama bin Ladin och hans sort kommer med andra ord att använda allmänna telefoner, kontantkort till mobiltelefoner, och om de vill använda Internet beger de sig till ett Internetcafé. Vad talar de om, och vem är slutmottagaren? Slutmottagaren är CIA. Vill ni utlämna Europas folk till CIA? Låt samvetet styra hur ni tänker, inte instruktionerna från era grupper eller partier.
Länge leve friheten! 
Talmannen.
   – För er information vill jag bara påpeka att, i motsats till vad ni kanske tror, allting som ni säger i dag kommer att kommas ihåg och lagras för alltid eftersom det filmas och spelas in. 
Romano Maria La Russa,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentet och rådet har gjort en beundransvärd ansträngning att nå enighet vid första behandlingen så att en brådskande åtgärd för bekämpningen av terrorism och brott snabbt kan antas.
Jag har alltid ansett att när människor står inför ett återkommande hot om underminering av fred och stabilitet i världen är de redo att under extraordinära omständigheter gå med på begränsningar i privatlivet om den andra sidan av myntet är större sinnesfrid och säkerhet. Det är legitimt att tillfälligt begränsa privatlivet när det kan gagna samhället.
Vi kan i alla händelser vara nöjda med de positiva kompromisser som nåtts, trots den sedvanliga obstruktionspolitik som förts av en viss del av vänsterflanken som ofta ägnar sig åt läpparnas bekännelse och garanterar individens fri- och rättigheter när det passar. Man uppmanar till frihet och säkerhet för folket men följer inte upp det med konkreta åtgärder och visar därmed att man är mer intresserad av demagogi och lättköpt propaganda.
Det har visat sig att målinriktade, begränsande åtgärder behövs i kampen mot terrorismen samtidigt som proportionalitetsprincipen respekteras. Resultatet av förhandlingarna blir enligt min åsikt ett direktiv av oomtvistlig betydelse om det även innehåller korrigerande åtgärder som EU:s ministrar redan enats om. Direktivet skulle kombinera stränghet med skyddet av de medborgerliga fri- och rättigheterna genom att innehålla ett fastställande av att uppgifter får lagras under långa perioder medan det samtidigt innehåller en rad bestämmelser som syftar till att reglera aspekter som rör skydd och sanktioner mot dem som använder sådana uppgifter på olagligt sett. Direktivet skulle låta medlemsstaterna besluta om uppgifter om obesvarade samtal ska lagras samtidigt som tekniska restriktioner fastslås för att hålla nere kostnaderna för det.
I samband med detta vill jag nämna exemplet Italien, en av de medlemsstater som redan infört särskild lagstiftning om lagring av uppgifter. Eftersom Italiens lagstiftning visar sig vara effektiv är det acceptabelt att lagra uppgifter i två år, särskilt om omständigheterna så kräver.
Därför hoppas jag att Italien, där man alltid är villig att dela med sig av sina erfarenheter, kan behålla sin egen lagstiftning i samband med harmoniseringen av de olika nationella systemen. Landets lagstiftning har visat sig effektiv, och framför allt har kommissionen tillstått detta genom att hävda att Italien kan lämna in en anmälan om undantag. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Alexander Nuno Alvaros betänkande är av extraordinär betydelse, inte minst i dag när hela Europas befolkning dagligen ställs inför rädslan för terroristangrepp. Attackerna i London och Madrid satte skräck i befolkningen eftersom de slog mot civila mål och aningslösa medborgare som var på väg till arbetet, skolan eller sjukhuset.
Å ena sidan hotas människor av dem som använder sig av terrorism som ett sätt att bekämpa regeringar. Å andra sidan använder sig regeringar av människor, eller begränsar deras rätt till privatlivet, när de bekämpar terrorism. Vi kan inte låta människor övervakas som i dokusåpor på TV liknande Big Brother.
Folk väljer regeringar för att själva slippa fatta beslut om dagliga angelägenheter. Regeringar har däremot ingen rätt att använda sig av människors privatliv som en offentlig angelägenhet. Därför bör betänkandet ändras så att större vikt fästs vid statens skyldigheter att respektera genomförandet av artikel 8 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna som handlar om rätten till privatlivet. Då strider det föreslagna direktivet inte mot konventionen i någon del. 
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Frågan vi debatterar i dag är en av de svåraste och viktigaste frågorna av alla eftersom vi uppmanas att uppnå en balans mellan rätten till personlig frihet och rätten till allmän säkerhet.
Jag ser det som en enorm framgång att det ursprungliga förslaget avsevärt har förbättrats, tack vare ansträngningarna från såväl parlamentet som kommissionen och rådet. Det lämnar en hel del manöverutrymme för medlemsstaterna, för det första att definiera perioder mellan 6 och 24 månader, för det andra att definiera vilka gärningar de vill använda informationen för och för det tredje att ge de brottsbekämpande myndigheterna tillgång till denna information, vilket måste föregås av att ett tillstånd utfärdas av domstol.
Dessa förändringar är de viktigaste och har uppmuntrat mig att avstå från de invändningar jag formulerade vid starten eftersom alla ändringsförslag som jag lagt fram har antagits. Men trots detta kan jag inte rösta för eftersom jag menar att dessa åtgärder ensamma kommer att visa sig helt ineffektiva i praktiken. Det är säkert att brottslingar enkelt kan kringgå dem eller hitta kommunikationssätt för att uppnå sina brottsliga syften medan åtgärderna fortfarande finns på plats. Dessutom behöver vi enhetliga och enstämmiga åtgärder från världssamfundets sida, bättre samordning av åtgärder, lämplig utvärdering av uppgifterna och, framför allt, bättre samarbete mellan de nationella brottsbekämpande myndigheterna.
Slutligen är det som Europeiska datatillsynsmannen hävdar i sin rapport att de tekniska svårigheterna i tillämpningen av åtgärden är oöverstigliga. Därför kan jag inte stödja betänkandet. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr talman, herr Frattini, herr Clarke! Vi försökte avdramatisera debatten, men det har varit extremt svårt. Saker och ting behöver förtydligas, och sanningen måste sägas. Ett direktiv behövs på området för lagring av uppgifter eftersom alla trafikuppgifter redan lagras och används av de brottsbekämpande myndigheterna i de allra flesta medlemsstaterna. Så ligger det till, och därför är det bråttom att reglera dessa existerande rutiner för att se till att européerna skyddas bättre.
Debatterna om betänkandet har varit mycket besvärliga. Därför är jag glad och stolt över att min grupp kan stödja kompromissen som föreslås av rådet. Inte för att vi är beredda att acceptera vad som helst utan för att min grupp kunde hålla fast vid sin fasta ståndpunkt under hela förhandlingen för att se till att européerna får ett bättre skydd. Begränsningen av direktivets omfattning till att inbegripa allvarliga brott, skydd av datasäkerheten, tillgång till uppgifter och straffrättsliga sanktioner för missbruk – det är de verkliga resultaten!
Vi klargjorde våra krav och har inte gett med oss. Sanningen att säga är detta en kompromiss, och vi hade också hoppats på att kunna föra saker längre än så. Därför lade vi fram ett ändringsförslag till lagstiftningsresolutionen för att tillgången, inom tredje pelaren, ska regleras inom rambeslutet om dataskydd. Jag är själv författare till rambeslutet och ska lägga fram mitt förslag till betänkande inför utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor i början av 2006. Vi ser det som en rimlig kompromiss som gör det möjligt att uppnå en balans mellan skyddet av de grundläggande fri- och rättigheterna och kampen mot allvarliga brott och terrorism.
Slutligen är en överenskommelse inom ramen för medbeslutandeförfarandet en seger för Europaparlamentet. Vår institution bevisade att den är tillräckligt mogen, och vi kan vara stolta över resultatet. Jag vill påpeka att vi först avvisade rambeslutet om dataskydd eftersom det omöjliggjorde all demokratisk debatt. Vi har öppnat dörren mot framtiden. Alla ärenden på området kommer sålunda att behandlas inom ramen för medbeslutandeförfarandet med parlamentet, inte minst den översyn av det här direktivet som helt säkert kommer att behövas, eftersom tekniken utvecklas så snabbt.
Sophia in 't Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Ewa Klamt sa tidigare att hon inte kunde få kontakt med föredraganden, och jag förstår hennes växande tvekan att lyfta luren eller skriva honom ett e-postmeddelande.
Ställd mot den kompromiss som nåtts av de två stora grupperna stöder jag föredragandens linje. Gör förslagen vi har framför oss vår värld till en säkrare plats? Nej, vi invaggas i hög grad i en falsk känsla av säkerhet eftersom förslagen inte är proportionerliga. De är ineffektiva eftersom de är lätta att kringgå. De erbjuder otillräckliga garantier för skyddet av oskyldiga medborgare och otillräckliga garantier för bra samarbete och utbyte mellan medlemsstaterna. Detta är nyckeln till en effektiv politik, och vi har ännu inte sett tillräckliga resultat.
Rådet har motvilligt gått med på medbeslutandeförfarandet, men jag vill säga till Charles Clarke att medbeslutande inte är en tjänst. Det är en demokratisk rättighet, och rådets demokratiska instinkter är dessvärre inte särskilt djupt rotade, för att uttrycka det försiktigt. Jag vill säga till rådet att framtvinga denna lagstiftning i all hast inte är ett begåvat sätt att hantera saker och därför inte i linje med den bättre lagstiftning vi alltid talar om.
Därför medger jag att jag är besviken över att se hur parlamentets kritiska hållning de gångna fyra månaderna smält likt snö i solen. Tråkigt nog måste jag säga att kompromissen som utan tvivel antas i morgon inte gör mig ett dugg säkrare. 
Giusto Catania (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag undrar varför det brittiska ordförandeskapet till varje pris ville att direktivet skulle ta snabbspåret. Att man så gärna ville uppnå åtminstone ett resultat under detta katastrofala ordförandeskap har helt klart varit avgörande för den tid vi haft på oss att debattera direktivet. Jag vill uttrycka min solidaritet gentemot Alexander Nuno Alvaro eftersom jag anser att de ändringsförslag som lagts fram av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har försämrat kommissionens text. Det visar i princip på två saker: dels parlamentets underordnade roll i förhållande till rådet och dels att den stora tyska koalitionen kastar sin långa skugga över Europaparlamentet.
Direktivet är oproportionerligt eftersom det prioriterar säkerhet framför frihet och demokrati. Vi står inför en långsam, gradvis och ofrånkomlig övergång från rättsstaten till polisstaten, och denna amerikanisering av EU måste stoppas med alla medel. Vi har ställt en enda fråga: Kan ni visa för oss att lagring av uppgifter kan sätta stopp för terrorismen? Vi har inte fått något svar. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! I början av oktober framkom att över 200 poliser i Rotterdam försökte läsa akten om den tidigare fotbollsspelaren i Feyenoord Robin van Persie. Datorn beviljade inte åtkomst men – eftersom storebror ser dig – registrerade deras namn. Den databasen innehåller alltså inte bara namn på välkända medborgare som står under misstanke i brottmål utan även på poliser. Det som oroar mig mest i förslaget är att personalen vid de behöriga myndigheterna ska missbruka databaserna.
Min grundläggande invändning mot förslaget är att den långsiktiga lagringen av uppgifter om alla medborgare inte bara inkräktar på deras privatliv utan att det också betyder att de i praktiken behandlas som misstänkta, utan att de har de rättigheter som misstänkta åtnjuter. Är inte denna medicin skadligare än sjukdomen? I avsaknad av varje bevis på förslagets effektivitet vill jag att kommissionen och rådet klargör hur direktivet ska prövas och utvärderas.
Alexander Nuno Alvaro har uträttat ett utmärkt arbete som föredragande, och uppgörelsen mellan de två större grupperna utan återkoppling till parlamentet underminerar våra arbetsmetoder på ett aldrig tidigare skådat sätt. Jag stöder föredragandens linje och vill avsluta med att citera George Orwell, som sa att vissa grupper är mer jämlika än andra. 
Brian Crowley (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill liksom mina kolleger tacka föredraganden för det arbete som har gjorts i denna mycket svåra fråga. När jag lyssnar på debatten här i dag påminns jag aningen om 11 september och bombningarna i Madrid och London. Det var helt rätt att parlamentet mycket starkt motsatte sig och kritiserade alla inblandade i terroristattackerna, uppmanade till solidaritet bland medlemsstaterna och bland alla EU-institutioner och försökte se till att vi kunde samarbeta för att bekämpa den onda terrorismen. 
En fråga som uppkommer är bevarandet av personuppgifter. Ibland när vi hör de olika rösterna under debattens gång måste vi återvända till följande grundläggande princip. För det första har demokratiskt valda regeringar gått samman och kommit överens om ett förslag, för det andra har Europaparlamentet gått samman och kommer förhoppningsvis att enas om dessa förslag, och slutligen har viljan att se till att ansvarsskyldighet – att se till att väktare och tillsyningsmän övervakas av andra – inte glömts bort. Jag anser att detta övergripande betänkande innehåller allt för att se till att vi kan ge enskilda individer dessa garantier. 
Låt oss inte glömma bort att varje gång vi använder en dator, vare sig det handlar om att köpa julklappar eller boka flygbiljetter, bevaras redan personuppgifter av företagen på dessa webbplatser för att rikta marknadsföring och andra produkter mot oss. Det som uppstår här är inte något nytt och främmande: information lagras redan genom cookies. Det går inte att kontrollera det. 
Det jag oroar mig över – och kanske kommissionsledamoten eller rådets ordförande kan svara på detta – är ovissheten i fråga om direktivets rättsliga grund. Man har diskuterat om inte detta inte bör genomföras inom ramen för ett rambeslut i stället för ett direktiv, eftersom det handlar om bekämpning av terrorism och grov brottslighet. Det finns en möjlig konflikt när det gäller det rättsliga utlåtandet i detta hänseende. 
Det är viktigt att bevara de rättigheter som medlemsstaternas parlament och regeringar har för att se till att gällande lagstiftning inom dessa områden kan upprätthållas. Vi vet alla att medborgarna föredrar att ha att göra med sina egna regeringar hellre än med den europeiska regeringen för att skydda sina rättigheter och garantier, så vi måste göra en avvägning mellan de två. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! I stället för att skydda medborgarnas rättigheter och privatliv undergrävs sekretessen för uppgifter som utnyttjas för telefon och medier i allt högre utsträckning, givetvis alltid och enbart i det ädla syftet att bekämpa terrorismen. Jag undrar bara varför allt fler åtgärder vidtas mot obekväma journalister och på vilket sätt enskilda medborgare skyddas när icke-konformistiska element i vårt samhälle utsätts för statsmaktens tunga hand.
De verkligt kriminella som organiserar sig i ligor och terrorgrupper planerar inte bara sina aktioner långt i förväg – vilket innebär att planerna på tidsbegränsad lagring är helt förlegade – utan hittar dessutom ständigt nya sätt att undslippa statliga åtal. Jag anser att denna nya övervakningsåtgärd inte på något sätt kommer att bidra till att förhindra terrordåd. Tvärtom utsätter åtgärden de människor som har tillgång till sekretessbelagda uppgifter för fara – till exempel läkare, advokater och journalister – när de utövar sitt yrke. Dessutom medför åtgärden skamlösa intrång i ett oräkneligt antal vanliga medborgares privatliv.
Om lagringen av uppgifter ska kunna bli ännu ett steg på vägen mot en stat med total övervakning anser jag det oumbärligt att ge medborgarna ett minimiskydd i form av sanktioner som verkligen biter om uppgifter som lagras på detta vis skulle missbrukas. 

Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr Frattini, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Vid Europeiska rådets möte i mars och rådets möte (rättsliga och inrikes frågor) i april 2004 förespråkade man införandet av normer för lagring av uppgifter mot bakgrund av att moderna telekommunikationer visserligen har många fördelar, men också kan användas vid internationell brottslighet och, än allvarligare, vid terrorism.
På grundval av dessa beslut lades ett rambeslut fram, vilket förkastades av parlamentet. Därefter kom det förslag vi diskuterar i dag och, vilket även Jean-Marie Cavada påpekade, är välkommet eftersom parlamentets företrädesrätt beaktas genom förslaget om en annan rättslig grund. Jag är dock besviken över att vi tvingats arbeta inom starkt begränsade tidsramar. Vi har gjort vårt bästa utifrån dessa förutsättningar. Förhandlingarna var svåra, och den kompromiss vi nådde fram till är långt ifrån perfekt. Men vi gjorde ändå det vi behövde för att nå fram till en kompromiss vid första behandlingen.
Till skillnad från vissa ledamöter här i parlamentet välkomnar jag beslutet om en lagringstid på minst sex och högst 24 månader. Vi kan inte ta risken att gå kräftgång i vår brottsbekämpning på grund av att uppgifter har raderats alltför snabbt eller inte lagrats alls. Jag anser det vara mycket viktigt att uppgifterna lagras säkert och att det inte finns något utrymme för missbruk. Bestämmelserna om dataskydd, säkerhet och tillgång till uppgifter måste skärpas. Medlemsstaterna måste införa relevanta straffsatser i enlighet med sin nationella lagstiftning.
Om vi inte lyckas genomföra bestämmelserna på ett verkningsfullt sätt kommer vi att sätta de mänskliga rättigheterna på spel. Vi behöver en klausul som garanterar att vi inom tre år utvärderar det system vi håller på att godkänna. I detta hänseende välkomnar jag kraven på insyn och på att kommissionens utvärdering offentliggörs. Jag har fullt förtroende för att denna utvärdering, som ska göras av Franco Frattini, blir till hjälp när vi ska göra en ingående bedömning av hur verkningsfulla instrumenten har varit. 
Catherine Trautmann (PSE ).
   – Fru talman! Det är svårt att hitta jämvikten mellan skyddet av människors privatliv och lagringen av personuppgifter som ett sätt att bemöta terrorhoten eftersom frestelsen är så stark i våra medlemsstater att omvandla exceptionella åtgärder till allmänna bestämmelser.
Den kompromiss som uppnåtts med Europaparlamentet är ett positivt steg, men den får inte innebära att vi förlorar målet ur sikte, nämligen att få ett direktiv som ger samma rättsliga ram och garantier för alla länder och medborgare.
Jag betonar de rekommendationer för företag som lagts fram av utskottet för industri, forskning och energi. Företagen får varken bli ett instrument för regeringar som vill bevaka sina medborgare eller förhindras i sitt arbete. Deras samarbete måste åtföljas av strikta garantier, inte minst för full ersättning för extra kostnader.
Det är slutligen mycket viktigt att det praktiska genomförandet i så hög utsträckning som möjligt anpassas till hur webben fungerar och att det varken förhindrar utvecklingen av Internet eller tillgången till IKT i unionen. Ingendera fungerar utan frihet. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Den nuvarande nationella variation som Charles Clarke menar ger brottslingarna ett öppet mål kommer att bestå och till och med öka under rådets konservativa/socialistiska avtal. Det är ett svepskäl för att förgylla avtalet att tillåta exempelvis den 15-åriga lagring som Polen vill ha, en mer omfattande lista över personuppgifter som används långt ifrån rättsvårdande syften samt offentliga och privata instansers tillgång, och allt detta görs med ett behändigt godkännande från Bryssel. 
I motsats till detta är överenskommelsen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ett rimligt och proportionellt svar på kampen mot terrorism. Om parlamentsledamöterna godtar rådets passar-det-inte-så-får-det-vara-avtal i morgon kommer de att ha fallit offer för ett stort bondfångeri. Då kan parlamentet ge upp alla anspråk på att bry sig om vare sig medborgerliga fri- och rättigheter eller de europeiska företagens konkurrenskraft. Det är inte för sent för enskilda ledamöter att protestera mot det svekavtal som deras ledare har gjort till förmån för massövervakning och statligt snokande. 
Slutligen beklagar jag djupt angreppen mot Alexander Nuno Alvaro, som fick till stånd ett rungande och näst intill totalt samförstånd i utskottet. Att använda hans tre dagars frånvaro för en officiell resa till Israel utan telefon och fax är en billig ursäkt för ett knivhugg i ryggen av Ewa Klamt och Martine Roure. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Det förslag till direktiv som diskuteras avslöjar på ett typiskt, för att inte säga cyniskt, sätt själva essensen av Europeiska unionen, som inte tvekar att avskaffa – jag upprepar: avskaffa och inte som ni säger ”begränsa” – de personliga och demokratiska rättigheter som uppnåtts tack vare folkens kamp.
I detta specifika fall handlar det om avskaffandet – jag upprepar: avskaffandet – av fri kommunikation, personuppgiftsskydd och privatliv. Det handlar om att avskaffa själva kärnan i kommunikationen, dvs. förtroende. Det handlar om att säkra och införa lagstiftning som innebär övervakning av alla. Alla ska övervakas, och det finns till och med utrymme för straffrättsliga och administrativa sanktioner mot företag som inte uppfyller kraven på övervakning. Övervakningen omfattar varje aspekt av kommunikation. Direktivet är till och med så oförskämt att de som övervakas uppmanas att betala för samma övervakning. Förutom allt annat innebär direktivet att författningsenliga bestämmelser kringgås, till exempel den grekiska författningen och internationella konventioner. Direktivet banar med all tydlighet också vägen för avskaffandet av individens fri- och rättigheter.
Vi förkastar detta förslag till direktiv som över huvud taget inte går att förbättra. 
Bogdan Pęk (IND/DEM ).
    –  Fru talman! I centrum för debatten står en fråga av högsta vikt för alla människor. Parlamentets ledamöter har nu i flera år upprepat att frihet är mänsklighetens mest värdefulla tillgång och att civilisationen inte kan utvecklas ordentligt utan frihet. Det är sant att terrorismen måste bekämpas med alla till tillgängliga medel, men kampen får inte föras på de mänskliga rättigheternas bekostnad.
Direktivet uppfyller inte på något sätt det mål som anges för det. Det finns redan teknik som gör att verkliga terrorister och brottslingar med lätthet kan undvika kontroller. I stället bidrar direktivet till en total övervakning av miljoner fria medborgare.
Jag skulle vilja påminna kommissionsledamoten om att sådana uppgifter ofrånkomligen kommer att läcka ut. Jag måste också säga att kommissionsledamoten hycklar. De kommentarer han fällde i går inför utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor då han värjde sig mot påståenden om att CIA har transporterat terrorister till Europa för att förhöra dem här hade en helt annan tonart. I dag har han dock trätt fram för att stödja en lösning som uppenbart inskränker de medborgerliga rättigheterna. 
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande, herr vice kommissionsordförande! Mina damer och herrar! Jag börjar med att säga hur nöjd jag är med den överenskommelse vi slutligen uppnått i en fråga som är så tekniskt och politiskt komplicerad.
Det har i detta ärende talats mycket om följderna i form av begränsade friheter, men dolda mäktiga, oacceptabla och oroande ekonomiska intressen. Det är ett förslag som gett upphov till fortlöpande och komplicerade debatter med röster mot, men också mäktiga och berättigade röster för. Jag vet att det har varit en svår process och att överenskommelsen inneburit betydande eftergifter och försakelser.
Mina damer och herrar! Låt mig bemöta dem som anser att åtgärden inte är läglig, verkningsfull eller proportionerlig. Oavsett om vi gillar det eller inte utsätts vårt samhälle byggt på värderingar för hot, och oavsett om vi gillar det eller inte har våra hittills tillgängliga instrument inte varit särskilt verkningsfulla när vi ska bemöta detta hot. Jag ger därför det initiativ vi diskuterar i dag en applåd, mina damer och herrar, på samma sätt som jag alltid har gjort. Och jag hoppas att det får stöd av en majoritet här i parlamentet.
Säkerhet framför frihet? Nej. Jag säger hellre: Oändlig frihet, men med säkerhet. Och detta helt enkelt på grund av att utan säkerhet så kan vi inte njuta av våra friheter fullt ut. Terror och brottslighet utnyttjar våra tvivel och vår tvekan och söker våra svagaste punkter för att angripa våra samhällen. Vi måste bekämpa dem med vårt demokratiska systems fulla kraft, ett system som alltid förespråkat fullständig hänsyn till rättsliga garantier. Att betvivla detta är, mina damer och herrar, att ifrågasätta det arbete som utförs av våra domare och poliser och att tvivla på det demokratiska systemets livskraft.
Offren förtjänar alla våra insatser. Tyvärr, mina damer och herrar, har jag inte hört att någon nämnt dem denna eftermiddag. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Fru talman! Med dagens kompromiss avskaffas allt skydd som införts av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och den är ett storartat bevis på icke-harmonisering.
Med något som nu är den standardiserade förevändningen att bekämpa terrorism harmoniserar rådet bara en sak: skyldigheten att lagra uppgifter som i dag lagras frivilligt i avvaktan på att några brottslingar därigenom ska fångas in. Samtidigt vägrar rådet att ta fram något som konkret kan skydda miljoner oskyldiga medborgare och deras rättigheter. Så trots att Charles Clarke talar om harmonisering förblir undantagen i artikel 15.1 i det gamla direktivet intakta. Rådet ger följaktligen medlemsstaterna klartecken att lagra vilka uppgifter de vill, i vilket syfte de önskar och under den tidsperiod de finner lämplig, utan minsta konkreta närvaro, begränsning eller kontroll från unionens sida.
Mitt parti Pasok kommer att rösta nej. 
Herr rådsordförande! På ett personligt plan har det varit ett sant nöje att arbeta med er, både yrkesmässigt och personligen. Detta är inte personligt, det är politiskt. I slutändan har vi ett förslag där stor vikt läggs vid tillgång för polisen, medan skyddet för de grundläggande rättigheterna hamnar i skymundan. Det är en skam att vi missade denna möjlighet. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Fru talman! Orsakerna till detta direktiv är samma som alltid kampen mot terrorism och organiserad brottslighet, men detta är ett villospår. Regeringarna använder redan de mest sofistikerade medlen för att övervaka nationella och internationella kommunikationer. Förenta staterna har Echelon-systemet som gör det möjligt att snappa upp all typ av internationell kommunikation. Förenade kungarikets regering har GCHQ i Cheltenham. Terrorister och organiserade brottslingar är väl medvetna om detta och gör allt de kan för att undvika att bli uppspårade och tillfångatagna med hjälp av dessa medel.
Detta direktiv handlar i verkligheten om att formalisera bildandet av ett övervakningssamhälle och kontrollen över medborgarna. Staten får mer och mer makt på bekostnad av individerna. Förenade kungarikets ordförandeskap försöker använda parlamentet för att genomföra en politik som redan har avvisats av Förenade kungarikets parlament. Direktivet representerar ännu ett steg mot en polisstat. Jag hoppas att parlamentet kommer att avslå det. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
    –  Fru talman! Det råder inget tvivel om att bestämmelser om lagring av uppgifter kan bli till stor hjälp i vår kamp mot terrorism och farliga brott. Insatserna från alla dem som arbetat för att uppnå samförstånd i frågan förtjänar därför att uppmärksammas. Samtidigt är jag dock mycket tveksam till tolkningen av artikel X i direktivet. Enligt denna kan den tid uppgifterna ska lagras utvidgas till över två år, under förutsättning att rätt förfaranden följs.
Charles Clarke svarade en polsk journalist som undrade om en uppgiftslagringsperiod på 15 år var tillåten med att säga att en så lång period fortfarande skulle vara i överensstämmelse med direktivet, även om det var ett extremt fall. Enligt de förslag till ändringar av den polska telekommunikationslagen som lagts fram av det regerande partiet i det polska parlamentet är det faktiskt inte tillåtet med en lagringsperiod på 15 år. Detta är enligt min åsikt ett slags test av räckvidden av direktivets tillämpning. Jag anser inte att en lagringsperiod på 15 år är förenlig med tankarna bakom direktivet, vars syfte är att värna om individens rätt till ett skyddat privatliv. En så lång lagringsperiod utgör också en grov överträdelse av proportionalitetsprincipen och innebär att direktivets inverkan inte står i proportion till dess mål. Det finns dessutom en risk för att förfaranden som liknar dem i en polisstat kan tillämpas, vilket ytterligare gynnar regeringens kortsiktiga politiska mål samtidigt som medborgarna utsätts för en långsiktig och långtgående övervakning. Det är mycket möjligt att uppgifter som lagras i sådana mängder och under så lång tid kan läcka ut. Detta skulle ge kriminella ligor ännu fler möjligheter att utnyttja uppgifterna, vilket strider mot det grundläggande målet med direktivet. Jag vill därför ha ett tydligt svar från kommissionsledamoten och från rådets företrädare på frågan om huruvida kommissionen betraktar en 15-årig lagringsperiod som godtagbar enligt det förfarande som beskrivs i artikel X.
Jag hoppas att Charles Clarkes svar till den polska journalisten byggde på en feltolkning av direktivet, även om det mycket väl kan vara så att han gjort något slags eftergift till den polska regeringen för att till varje pris kunna uppnå en kompromiss. Men eftersom vi antar gemensamma lagar har vi rätt att begära att de tolkas på likartat sätt av alla EU-institutioner. 
Michael Cashman (PSE ).
   – Fru talman! Denna debatt är mycket svår, för intressant nog är grupper som normalt sett är homogena och politiska trosfränder som normalt sett arbetar ihop splittrade. Jag har full respekt för dem som inte helt tror på det som föreslås. Jag ber dem respektera oss som anser att detta är ett sätt att skydda de grundläggande friheterna. Det är viktigt att upprepa att detta inte handlar om uppgifter från samtal eller Internet; det handlar om trafikdata och jag vågar påstå att skälet är att vi ska kunna skydda de grundläggande friheterna. 
Det kostar naturligtvis – det kostar för näringslivet, det kostar för oss alla, men om vi inte gör någonting kostar det katastrofalt mycket. Vi måste ta itu med de verkliga och de befarade hoten. Det finns människor som använder Internet för att förleda unga kvinnor och barn till prostitution. Om vi så bara kan spränga en prostitutionsliga med hjälp av detta direktiv är det värt det. Jag och min grupp är stolta över att vi har åstadkommit en kompromiss som lever upp till och skyddar de grundläggande friheterna. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Rådet och kommissionen nådde nyligen en överenskommelse om lagring av uppgifter, och jag är glad över att det efter långa och intensiva förhandlingar visade sig möjligt att även nå en kompromiss mellan parlamentet, rådet och kommissionen. Det är en kompromiss jag kan stödja. Jag skulle vilja ta tillfället i akt och framföra ett särskilt tack till de som förhandlade för parlamentets del – de gjorde verkligen sitt yttersta. Vi måste dock också vara medvetna om att vi själva slits mellan viljan att skydda de grundläggande rättigheterna och behovet av att bekämpa internationell terrorism och organiserad brottslighet.
Jag är också i princip glad över att telekomföretagen ålagts att lagra vissa trafikuppgifter för att bekämpa den organiserade brottsligheten. Jag anser däremot att en tremånadersgräns för lagring hade varit fullt tillräcklig. Men nu har vi nått fram till en kompromiss, och jag tycker att flexibiliteten i den är acceptabel. Våra demokratier kan och får inte syfta till att synliggöra allt i en människas liv. Oavsett vad som måste göras i kampen mot terrorism måste de rättsstatliga principerna upprätthållas. Så jag hoppas innerligt att vi i Europa till slut gemensamt kan agera för att bekämpa terrorism och organiserad brottslighet.
På samma sätt som de internationella organisationer som motarbetar lag och ordning är inbördes samordnade, måste även vi förenas och bekämpa dem gemensamt. Jag hoppas verkligen att vi aldrig mer ska behöva uppleva så tragiska händelser som de i Madrid och London.
Rosa Díez González (PSE ).
   – Fru talman! Jag vänder mig till de ledamöter som har motsatt sig denna kompromiss. Vi är oroliga över missbruk, men vi är också oroliga över bristen på skydd av medborgarna.
Eftersom det demokratiska samhället består av personliga begränsningar och personliga försakelser vill jag att vi reflekterar över en sak: hur stor frihet för den enskilda måste vi försaka för att kunna garantera de grundläggande rättigheterna, friheterna och den kollektiva säkerheten?
Jag anser att en överväldigande majoritet medborgare är redo att överge en del av sin frihet för en viss tid, under förutsättning att jämlikheten inte berörs och att det finns garantier för demokratisk kontroll och för åtal och sanktioner vid missbruk.
Vi får inte välja mellan trygghet och frihet. Utan trygghet finns ingen frihet. Mina damer och herrar, jag vet vad jag talar om – jag har levt med livvakter i 14 år. Det går inte att vara fri om man inte kan gå med sina barn till skolan, promenera på gatorna. Om man måste titta under en bil för att skydda sitt liv varje dag.
Frihet och trygghet ingår i demokratin. Mina damer och herrar, jag är inte neutral. Jag är en passionerad förespråkare av mänskliga rättigheter. Jag ber er därför stödja detta direktiv och denna kompromiss. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Fru talman! Ur ett finskt perspektiv måste jag säga att jag är aningen oroad över den brittiska debatten här, för å ena sidan har vi Sarah Ludford från liberaldemokraterna som håller med Gerard Batten från UKIP och sedan har ni Michael Cashman som får stor uppskattning från den brittiske ministern. Det är inte så ofta man får uppskattning av en brittisk minister i Europaparlamentet, så Cashman bör gratuleras till det.
Trots detta vill jag göra tre korta kommentarer. Den första gäller avvägningen mellan frihet och säkerhet. Vi har tagit alltför lätt på den frågan och vi har inte hittat den rätta avvägningen. Vi kanske har för bråttom. Jag har hört människor säga att de som kommer från länder där terrorism utgör ett hot måste handskas med denna fråga på ett annorlunda sätt än de som kommer från ett land där inget hot finns. Jag håller inte med om det: detta är ett gemensamt problem och vi bör alla betrakta det ur ett bredare perspektiv. 
Min andra kommentar handlar om kostnadseffektivitet eller effektivitet i allmänhet. Jag anser att vi bör överväga all lagstiftning noggrant. Vi måste göra en uppskattning och grunda vår lagstiftning på denna. Enligt min åsikt har vi inte gjort det ännu. Vi har inte i tillräcklig utsträckning försökt uppskatta hur mycket denna lagstiftning kostar. Jag anser också att vi jagar fel skurkar, för om man är en skurk som inte är smart nog att använda hotmail eller kontantkort för mobiltelefon, då är man en korkad skurk och det är verkligen de korkade skurkarna vi jagar. 
Min tredje och sista kommentar gäller förfarandet. Det kan verka som om jag är emot hela initiativet men det är jag inte. Resultatet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor var ganska bra. Det var en bra kompromiss. Därför vill jag uppmana Europaparlamentet att inte låta sig domderas av rådet eller Förenade kungarikets ordförandeskap, utan hitta en kompromiss och driva igenom den. 
Edith Mastenbroek (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill koncentrera mig på Internetdelen av det här direktivet.
Herr Clarke! Ni tror att bristen på stora mängder trafikdata utgör ett hot mot vår säkerhet. Det håller jag inte med om. Erfarenheten visar att det är bristen på säkra uppkopplingar som erbjuder brottslingar och terrorister obegränsade möjligheter. Jag ska ge er ett konkret exempel.
Förra månaden avslöjade den holländska polisen en grupp på tre brottslingar som kontrollerar ett nätverk med över 100 000 hackade persondatorer. Kontrollen över dessa oskyddade persondatorer gav brottslingarna möjlighet att begå alla slags brott, från omfattande identitetsstölder, attacker på central infrastruktur och obegränsade tillfällen att ge anonym åtkomst och tillgång till alla tjänster på Internet åt alla som var villiga att betala.
Föreställ er vad som skulle hända om dessa män erbjöd sina tjänster åt terroristnätverk. Föreställ er hur obrukbara trafikdata är eftersom de utpekar oskyldiga människor. De metoder som används för att spåra dessa brottslingar är preciserade i cyberbrottskonventionen som har undertecknats av alla medlemsstater men bara genomförts av ett fåtal. Det är de här metoderna vi behöver för att bekämpa terrorism.
Det är obestridligt att detta direktiv medför intrång. Det är tveksamt om det kommer att vara till hjälp. När det gäller Internet är det till och med tekniskt ogenomförbart. Jag håller helt med mina kolleger Sophia in 't Veld och Stavros Lambrinidis. Jag är rädd för en falsk känsla av säkerhet. Jag är rädd för att en del av det här direktivet till och med kan utgöra ett hot mot vår säkerhet. 
András Gyürk (PPE-DE ).
   – När vi diskuterar det lagförslag vi har framför oss måste vi ta hänsyn till fyra aspekter. För det första måste de mänskliga rättigheterna efterlevas. Skyddet av personuppgifter måste under alla omständigheter garanteras. För det andra kan vi inte undanhålla europeiska utredningsenheter de resurser som krävs när brott begås med hjälp av ny teknik. För det tredje kan vi inte, med tanke på vikten av konkurrenskraft, lägga en oacceptabel och omotiverad börda på företagen inom servicesektorn. För det fjärde bör vi endast utnyttja reglering på EU-nivå på de områden där medlemsstaternas egen lagstiftning blir ineffektiv. I korthet: mänskliga rättigheter, effektiva enheter för brottmålsutredningar, konkurrenskraft och subsidiaritet. Detta är mål som troligen alla kan enas kring. Vi kanske har olika prioriteringsordning, men de varierar också inom våra egna politiska grupper, vilket framgått tydligt av dagens debatt.
Mina damer och herrar! Låt mig delge er en personlig betraktelse. Som ung ungersk parlamentsledamot hade mina minnen av det socialistiska enväldet skapats när jag var mycket ung, men jag minns de varningens ord mina föräldrar med jämna mellanrum gav mig när jag försökte tala politik på telefon: ”Det här ska vi inte tala om i telefon!” Alla visste att diktaturens myndigheter övervakade telefonsamtalen. Detta låter kanske bekant för många av kollegerna från Öst- och Centraleuropa. Jag kan inte förneka att jag delvis på grund av dessa minnen har satt skyddet av personuppgifter överst i min prioritering. Den enda kompromiss jag godtar är därför den som i lika delar stöder alla de fyra aspekter jag nämnde. En kompromiss som lämnar manöverutrymme för medlemsstaterna att effektivisera sina brottmålsutredande enheter, men inte påverkar de mänskliga rättigheterna.
En sista reflektion: På grund av ärendets känsliga natur får inte den nya lagstiftningen huggas i sten. Jag anser att en regelbunden granskning av direktivet skulle vara motiverad, särskilt med tanke på den bredd av uppgifter som krävs av myndigheterna. 
Inger Segelström (PSE ).
   – Fru talman! När plenum i morgon röstar om ett minidirektiv för datalagring gör vi det med en överenskommelse med rådet och kommissionen där parlamentet har medbeslutande. Medborgarna sätter kampen mot brottligheten och terrorismen högt upp på listan över vad EU ska klara av.
Medborgarna vill också att vi ska lösa problem gemensamt, och detta har vi klarat av. Vi har tryggat den personliga integriteten och de mänskliga rättigheterna. Dessutom får Europas poliser moderna hjälpmedel att bekämpa brottslighet, också den organiserade, såsom handeln med kvinnor och barn för prostitution, barnpornografi, knarkhandel och terrorism. Det är jag mycket nöjd med, så jag vill tacka alla så mycket för ett gott samarbete. Vi ska klara det här tillsammans. Vi ska också kontrollera det som alla här är oroliga över och vi ska göra det tillsammans. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Fru talman! För det första vill jag tacka Alexander Nuno Alvaro för hans utmärkta insats som parlamentets föredragande i den här frågan. Även Charlotte Cederschiöld har gjort en utmärkt insats som medföredragande. Jag hoppas verkligen att era ansträngningar inte kommer att vara förgäves eftersom det hårda arbete som utförts i sista stund kringgicks genom en uppgörelse mellan rådet och kommissionen, och, skam att säga, de två största grupperna här i kammaren.
Idén att forcera detta förslag är inte bra. Ja, vi är alla överens om att terrorism bör bekämpas effektivt. Ja, vi är alla överens om att elektroniska kommunikationsdata kan vara mycket användbara för att spåra terrorister, narkotikasmugglare och människohandlare. Ja, detta slags information bör lagras och användas mot dem som hotar vårt samhälle. Men nej, alla medborgare bör inte behandlas som brottslingar. Nej, jag är inte övertygad om att kompromissförslaget är balanserat. Och nej, jag tror inte att vi har tillräckligt med information om hur detta förslag kan påverka individers privatliv och vilka slags hot det kan innebära mot medborgerliga rättigheter.
Jag är emot detta förslag. För det första eftersom den så kallade kompromissen möjliggör användningen av lagrade uppgifter när allvarliga brott utreds utan att dessa allvarliga brott behöver definieras. Är kränkningar av immateriella rättigheter i peer-to-peer-nätverk tillräckligt allvarliga brott för att motivera tillgång till lagrade data? Man kan tro det när man läser yttrandena från multimediebranschen. Om vi antar terroristlagar och samtidigt uppfyller andra mål bör vi åtminstone få tillfälle att diskutera och granska dem riktigt och få rätt till vederbörliga förfaranden.
För det andra överlåter vi allt för mycket beslutsfattande åt medlemsstaterna. Men för elektroniska kommunikationer är gränserna konstlade. Enligt vilken jurisdiktion ska ett brotts allvar bedömas när till exempel ett paket med IP-data cirkulerar i olika medlemsstater?
För det tredje motsätter jag mig detta förslag eftersom det lämnar oss i fullständig ovisshet om vilka slags kostnader det medför och vem som skulle stå för dem. Olika beräkningar har presenterats och det är otvivelaktigt så att kostnaderna för operatörer och Internetleverantörer är höga. Dessa kostnader bör åtminstone ersättas om vi ska införa nya krav på datalagring. 
Libor Rouček (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Några talare har försökt ge intryck av att direktivet utarbetats i en polisstat. Detta synsätt kan jag inte dela. Jag anser att detta direktiv som utarbetats gemensamt av rådet, parlamentet och kommissionen i själva verket kommer att bidra till att värna om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna, särskilt rätten till liv och ett liv i trygghet. Därför kommer jag att ge betänkandet mitt stöd i morgondagens omröstning. Jag anser att det inte finns någon motsättning mellan att upprätthålla värderingar som medborgarnas rätt till skydd av privatlivet och personuppgifter å ena sidan och kampen mot terrorism å andra sidan. 
Franco Frattini,
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag tror att vi kan konstatera att vi de senaste veckorna bevittnat en debatt och politisk process i parlamentet som inte bara gett parlamentet en mer betydande roll i kampen mot terrorism och organiserad brottslighet, utan även förbättrat den allmänna bilden av de tre EU-institutionerna.
I ett av de många inläggen hörde jag någon säga att direktivet är ett odemokratiskt instrument. Vissa nämnde till och med Stalin och Hitler. Direktivet är en seger för demokratin. Det är ett viktigt och avvägt instrument i folkets tjänst och framför allt i tjänst för dem som arbetar med brottsbekämpning och också betalar ett personligt pris. Jag syftar på utredande myndigheter och polisväsendet.
Såsom Michael Cashman mycket tydligt uttryckte saken: Vad kostar det att inte fatta beslut? Att inte göra något alls? Vill vi fortsätta med 20 olika rättssystem där varje medlemsstat i huvudsak gör vad den vill? Är det inte bättre att för första gången enas kring en strategi på EU-nivå, ett direktiv, det första steget mot harmonisering?
Mina damer och herrar! Detta direktiv är fast förankrat i principen om nödvändighet och proportionalitet. Jag har till exempel hört vissa krav, bland annat från Herbert Reul och Barbara Kudrycka, som tog upp en aspekt som behandlas av det polska parlamentet. Jag kan konstatera att lagring av uppgifter i 15 år inte verkar ligga i linje med kriterierna för proportionalitet och behov. Även om varje medlemsstat är skyldig att visa varför dess begäran är proportionerlig och nödvändig förefaller 15 år i ärlighetens namn vara ett mycket extremt fall.
Jag vill slutligen påpeka två saker. Jag tackar alla er, särskilt Aqustin Díaz de Mera García Consuegra och Rosa Díez González, som har valt att minnas brottsoffren och försökt betona att en människas grundläggande friheter absolut måste garanteras – vilket jag fullständigt håller med om. Men om någon använder en mobiltelefon för att utlösa en bomb, vilket olyckligtvis har hänt, eller instruera en liga pedofiler, undrar jag, mina damer och herrar, om det ändå inte är rätt att polis och domstolar, våra legitima institutioner, ska ha verktyg för att kunna förhindra och bemöta sådan brottslighet?
Jag anser det är rätt att genomföra detta. Samtidigt anser jag att det är rätt att allt missbruk av systemet ska bestraffas, vilket vi också angett i direktivet. Polisväsendet behöver fler verktyg, liksom domstolarna i våra länder – länder som är demokratier – liksom fler kontroller för att avgöra om någon har missbrukat systemet.
Sammanfattningsvis har EU:s institutioner tyvärr varit oeniga och är fortfarande oense i en rad stora frågor. Men det känns verkligen betryggande – och jag hoppas morgondagens omröstning bekräftar detta – att se att EU:s institutioner inte splittras när det gäller människors trygghet och kampen mot terrorism och organiserad brottslighet. I stället ska alla de tre institutionerna tillsammans få möjlighet att ytterst snabbt bemöta våra medborgares behov. 
Charles Clarke,
   . – Fru talman! För det första har vi som ordförandeland försökt att samarbeta med alla grupper i Europaparlamentet. Jag högaktar Alexander Nuno Alvaro som föredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Jag har besökt detta utskott vid flera tillfällen för att diskutera dessa frågor. Det är svåra frågor och därför finns det meningsskiljaktigheter, men jag hoppas att det är meningsskiljaktigheter som bygger på ömsesidig respekt.
För det andra handlar dessa förslag om nätverk. Den moderna brottsligheten utgörs av nätverk, antingen det är terrorist-, pedofil-, narkotika- eller människosmugglande nätverk. Det är inte frågan om innehållet i kommunikationen utan om vad nätverket är, vem som ingår i det. Det är mycket viktigt att förstå detta.
När det gäller frågan om Polen har Franco Frattini helt rätt i vad han säger. Det finns ett tydligt förfarande om medlemsstater vill överskrida tidsperioden. De kan rådfråga kommissionen och kommissionen utfärdar då, vilket Franco Frattini nämnde, ett utlåtande om proportionalitetsfrågan och även om kriterierna för den inre marknaden och konkurrenskraften på den inre marknaden. Detta är förfarandena och det är också tydligt.
När det gäller den fråga som togs upp av Brian Crowley från Irland så är det förvisso sant att Michael McDowell, den irländske ministern, ifrågasatte den rättsliga grunden. Vi inhämtade utlåtanden från rådets juridiska avdelning som på grundval av den juridiska rådgivningen var mycket tydlig med att detta är rätt väg att gå.
Så till min sista punkt. En del har talat om en polisstat. Detta är motsatsen till en polisstat. Vi är alla demokratier, såväl Europaparlamentet som varje land. Det är rättssäkerheten som avgör hur den här tekniken används och vad vi gör här är att värna om rättssäkerheten. De som talar om Hitler eller Stalin eller polisstater har helt fel. Detta förslag går i rakt motsatt riktning. Jag hoppas att vi, när omröstningen äger rum i morgon, kommer att vara överens om att det demokratiska Europaparlamentet kommer att stödja Europeiska unionens demokratiska råd och stödja den demokratiska kommissionen i processen att försvara vår demokrati mot det slags brottslighet som hela tiden syftar till att försvaga oss och våra samhällen.
Ewa Klamt (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag skulle för Sophia in 't Velds skull och för att kväva eventuella fantasier i dess linda vilja klargöra att föredraganden befann sig i Israel fram till onsdagskvällen före det avgörande mötet med rådet. På onsdagen fick jag tillgång till telefon och dator och kunde via e-post informera Alexander Nuno Alvaro om vårt förslag. Såvitt jag vet gjorde Martine Roure detsamma. Sylvia-Yvonne Kaufmann och Kathalijne Maria Buitenweg ansåg att en uppgörelse nåtts bakom ryggen på de mindre grupperna, men jag skulle vilja påminna dem om att gruppen Europeiska enade vänstern och De gröna redan hade förkastat utskottets kompromiss, och det är inte särskilt konstruktivt att inleda förhandlingar med grupper som kategoriskt motsätter sig ett förslag. De förhandlar när allt kommer omkring i princip alla andra frågor med alla andra grupper än gruppen för Europeiska folkpartiet. Så det är bäst att de slutar tala om uppgörelser och accepterar majoritetens demokratiskt uttryckta ställningstagande i parlamentet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag klockan 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om rådets årsrapport om de mänskliga rättigheterna. 
Geoff Hoon,
   . – Fru talman! Ordförandeskapet välkomnar varmt den här debatten. Genom den framhävs den stora vikt som alla EU-institutioner fäster vid främjandet och skyddandet av mänskliga rättigheter. Genom den framhålls också den oerhörda betydelsen av att på ett klart och trovärdigt sätt förmedla EU:s politik och åtgärder till stöd för mänskliga rättigheter till omvärlden.
Det dåvarande rådet (allmänna frågor) beslöt i december 1998, på den 50:e årsdagen av den allmänna deklarationen om mänskliga rättigheter, att Europeiska unionen borde öka sina åtgärder till stöd för mänskliga rättigheter och att den borde utarbeta en årsrapport om mänskliga rättigheter. Årets rapport – som täcker perioden från den 1 juli 2004 till den 30 juni 2005 – är den sjunde årsrapporten av detta slag. Dess syfte är att ge en överblick över det arbete som utförs i Europeiska unionens institutioner för att främja mänskliga rättigheter.
Det är uppenbarligen bara möjligt att belysa de områden där EU:s agerande har varit särskilt betydelsefullt under den tid som rapporten avser. Avsikten med rapporten är inte att vara helt uttömmande och att försöka upprepa information som redan är tillgänglig på till exempel EU:s webbplatser eller att redogöra för åtgärder som vidtagits av enskilda medlemsstater. Men tack vare den får medborgare i Europeiska unionen, partner i det civila samhället samt regeringar och människorättsförsvarare i tredjeländer en regelbunden, tillgänglig översikt över EU:s angelägenheter, prioriteringar och verksamhet.
Mycket av rapporten inriktar sig på Europeiska unionens främjande av mänskliga rättigheter och demokratisering som en del av dess gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Men internt måste Europeiska unionen också vara fast och enig när det gäller den politik som den verkar för utåt. Vi inser alla att även om mycket har gjorts för att främja mänskliga rättigheter i Europeiska unionen så finns det fortfarande utrymme för förbättringar. I rapporten anges därför en betydande intern utveckling, inklusive det fortsatta arbetet med att inrätta en EU-byrå för grundläggande rättigheter. Och i kapitlen om prioriterade teman, såsom kvinnors mänskliga rättigheter eller mänskliga rättigheter och näringslivet, behandlas utvecklingen både i och utanför Europeiska unionen och i multilaterala organisationer.
Rapporten innehåller också information om EU:s instrument och initiativ i tredjeländer, till exempel EU:s dialog om mänskliga rättigheter med Kina och Iran, och de nya överläggningar om mänskliga rättigheter som inleddes under 2005 med Ryssland. Rapporten innefattar information om en lång rad åtgärder som genomförts av Europeiska kommissionen tack vare Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter (EIDHR).
I rapporten framhålls att EIDHR skapades på parlamentets initiativ och att parlamentet har använt sitt inflytande över budgeten till att avsevärt öka de anslag som avsatts för skydd av mänskliga rättigheter och demokrati. Där ges också information om politisk utveckling och särskilda åtgärder i förhållande till 17 temafrågor. Dessa omfattar områden där EU har antagit riktlinjer om mänskliga rättigheter, t.ex. om dödsstraff, tortyr, människorättsförsvarare och barns rättigheter, däribland utnyttjandet av barn i väpnad konflikt, liksom andra frågor, allt från mänskliga rättigheter och terrorism till demokrati och val och Internationella brottmålsdomstolen.
Rapporten ger en översikt över EU:s agerande i centrala internationella organisationer: FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna och FN:s generalförsamlings tredje utskott, OSSE och Europarådet. Den ger också ett landspecifikt perspektiv, med en redogörelse för EU:s agerande i dess omedelbara grannskap, i Afrika, i Nord- och Sydamerika, i Asien och i Mellanöstern.
Rådet kommer att fortsätta att söka efter sätt att förbättra sin rapport. Det förekom en del nyheter 2005. Den första – som var välkommen, det är jag säker på att ni håller med om, och kanske länge emotsedd – var att ta med ett eget kapitel med en översikt över det omfattande arbete som Europaparlamentet har utfört till stöd för mänskliga rättigheter och demokratisering.
Alla inser att parlamentet antar sin egen årsrapport och resolution om mänskliga rättigheter i världen och om Europeiska unionens politik. Men jag tror att det är både riktigt och värdefullt att läsarna av den här rapporten får en uppfattning om hur rådet, kommissionen och parlamentet tillsammans bidrar till EU:s gemensamma mål att främja och skydda mänskliga rättigheter i hela världen.
Jag vill passa på att upprepa rådets varma välkomnande av återupprättandet av parlamentets underutskott för mänskliga rättigheter förra året. Jag vet hur mycket rådet, och särskilt dess arbetsgrupp för mänskliga rättigheter, uppskattar den kontakt och det samarbete som upprättas med detta underutskott.
I årsrapporten ger vi också för första gången läsarna praktiska exempel på EU:s verksamhet. Till exempel innehåller kapitlet om rasism, främlingsfientlighet och lika behandling information om ett EIDHR-projekt för att bekämpa diskriminering av daliter i Nepal. Kapitlet om barnets rättigheter innehåller ett projekt för att främja barns rättigheter i de nya oberoende staterna. Vi anser att dessa konkreta exempel kommer att hjälpa läsarna att se sammanhanget mellan EU:s politik och vår förmåga att åstadkomma verkliga förändringar i människors liv runt om i världen.
Ytterligare en nyhet i år var införandet av vissa analyser av var EU:s verksamhet har fungerat bra och var det också funnits brister i vårt agerande. En kort analys ges mot slutet av varje huvudkapitel. Det kommer alltid att vara så att vissa interna reflexioner måste förbli interna om EU ska kunna agera effektivt i till exempel FN-förhandlingar eller i sina förbindelser med vissa tredjeländer. Men det är också betydelsefullt för frivilligorganisationer och andra viktiga parter att få en uppfattning om när vi är nöjda med vårt agerande och när vi själva vill göra mer. Denna analys är ett blygsamt men effektivt steg i den riktningen.
Liksom varje årsrapport så har även denna sina begränsningar. Eftersom rådet enades om den i början av oktober så ger den information om EU:s verksamhet fram till juni 2005. Händelseutvecklingen har uppenbarligen gått vidare sedan dess. Vårt ordförandeskap har strävat efter att använda de sex månaderna sedan juni till att bygga vidare på de många olika områden där EU redan engagerar sig. Vi har påskyndat insatserna för att integrera mänskliga rättigheter i hela Europeiska unionens arbete. Vi har till exempel försökt genomföra EU:s riktlinjer om mänskliga rättigheter, med särskild inriktning på yttrandefrihet, genom åtgärder till stöd för dem som försvarar mänskliga rättigheter och då fått lida för att de utövar sin yttrandefrihet.
I Förenta nationerna är EU aktivt engagerat i förhandlingar i New York för att bilda ett nytt FN-råd för mänskliga rättigheter. Även många särskilda frågor och angelägenheter rörande mänskliga rättigheter har tagits upp under de senaste sex månaderna. I dag kommer vi till exempel att titta på situationen i Tunisien. Många av dessa frågor kan komma att ingå i nästa årsrapport.
Till sist ser jag fram mot att få höra synpunkterna från Europaparlamentet och från kommissionen på själva rapporten och på de olika frågor den täcker. Vi vill arbeta för att göra denna rapport bra. Men än viktigare är att vi måste fortsätta att arbeta tillsammans för att EU:s politik och åtgärder ska bli bra och för att se till att vi får verkliga förbättringar av människorättsskyddet i hela världen att rapportera om under kommande år. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman! Jag välkomnar mycket varmt den senaste utgåvan av EU:s årsrapport om mänskliga rättigheter som täcker unionens åtgärder för mänskliga rättigheter för perioden juni 2004 till juni 2005. Det särskilda med den här rapporten är att den för första gången har utarbetats gemensamt av rådet, parlamentet och kommissionen. Rådet och kommissionen har utarbetat rapporten under de senaste åren men för första gången är också parlamentet delaktigt. Det ökar rapportens trovärdighet.
EU:s årsrapport om mänskliga rättigheter är ett mycket viktigt uttryck för den avgörande betydelse som politiken för mänskliga rättigheter har inom ramen för Europeiska unionens övergripande politik. Den omfattar EU:s båda interna politiska program på området mänskliga rättigheter, särskilt de externa och internationella aspekterna. Att den ger en vid behandling av alla större tematiska och geografiska aspekter av mänskliga rättigheter understryker Europeiska unionens starka engagemang för skydd och främjande av mänskliga rättigheter såsom absoluta principer för unionen på alla områden: som en gemenskap med gemensamma värderingar, grundade på principerna frihet, demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter samt rättssäkerhet. Låt mig kort beröra några av dessa frågor. Jag tänker ta upp sex punkter.
Detta år är ett viktigt år för framtiden för FN:s ordning för mänskliga rättigheter i och med de pågående förhandlingarna om skapandet av ett nytt organ, rådet för mänskliga rättigheter, som en efterföljare till den existerande, allmänt omstridda kommissionen för mänskliga rättigheter. Efter slutsatserna från FN:s toppmöte i september är det utan överdrift ett av de mest osedvanliga tillfällena för det internationella världssamfundet att göra gemensam sak för att förbättra FN:s möjligheter att övervaka, förbättra och agera beslutsamt i avgörande situationer för mänskliga rättigheter i hela världen. Om inte EU hade varit med så skulle detta inte ha gått. Jag var där från början av millennietoppmötet. Jag vet hur svårt det var att komma fram till en överenskommelse, men EU förändrade saken. Våra förväntningar förblir höga inför det förväntade resultatet och vår förmåga att påverka världssamfundet i positiv riktning torde få en gynnsam inverkan på förhandlingsprocessen. Men vi bör inte hysa några illusioner om det motstånd som många länder hyser mot att effektivt förbättra FN:s nuvarande ordning för mänskliga rättigheter. Vi kommer att bli tvungna att uppbjuda alla våra krafter och göra vår yttersta om vi ska föra de nuvarande ganska svåra förhandlingarna till ett lyckosamt slut.
Människorättsaspekten påverkar i allt större utsträckning Europeiska unionens externa förbindelser med en rad länder i hela världen: dialogen om mänskliga rättigheter med Kina, dialogen med Iran – även om vi tyvärr inte har haft någon dialogrunda på mer än ett år, men vi hoppas att vi snart ska ha en – överläggningarna om mänskliga rättigheter med Ryssland, de lokala samtal om mänskliga rättigheter som Europeiska unionens chefsdelegater för i många andra länder, och, framför allt, våra stödåtgärder under den Europeiska grannskapspolitiken och dess agenda för mänskliga rättigheter enligt olika handlingsplaner där en stor del alltid inriktas på och reserveras för mänskliga rättigheter. Allt detta visar tydligt att Europeiska unionen inte är ensam om att aktivt driva sitt program för att främja mänskliga rättigheter i sin externa politik, utan att vi också ser en ökande beredvillighet hos våra partner att tillstå att skydd av mänskliga rättigheter är ett väsentligt inslag i de egna ländernas utveckling. Men det återstår mycket att göra.
I det här sammanhanget får jag ofta frågan vad dessa dialoger eller överläggningar egentligen leder till. Mitt svar på detta är följande: när varje runda avslutas så har ytterligare en möjlighet utnyttjats inte bara till att utbyta idéer – vilket är så viktigt för de av våra dialogpartner som inte vill lyssna på moralpredikningar – utan framförallt till att utifrån våra egna svårvunna erfarenheter förklara hur vi, i Europeiska unionen, har anpassat lagstiftning och administrativ praxis i syfte att respektera grundläggande rättigheter och hur vi förväntar oss att våra partner ska gå en liknande väg. Jag är övertygad om att budskapet så småningom når fram. Dialogerna och överläggningarna gör det möjligt för EU att ta upp och diskutera enskilda ärenden om politiska fångar eller andra personer som drabbats av brott mot mänskliga rättigheter.
På grundval av Europeiska gemenskapens associeringsavtal eller partnerskaps- och samarbetsavtal med tredjeländer granskar kommissionen regelbundet partnerländernas respekt för internationella normer för mänskliga rättigheter. De politiska dialogerna med många av våra partner enligt dessa avtal omfattar faktiskt väsentliga diskussioner om relevanta frågor om mänskliga rättigheter och demokrati i partnerländerna. Vår kollega har redan nämnt några mycket konkreta frågor. Kommissionen har tagit initiativet till att – i anslutning till några av dessa politiska dialoger – upprätta arbetsgrupper för mänskliga rättigheter och god förvaltningssed inom ramen för de regelbundna överläggningarna i de gemensamma kommittéerna, till exempel med Vietnam, Jordanien och Marocko. Jag vill särskilt fästa er uppmärksamhet på den femåriga Barcelonaprocessen som faktiskt omfattar viktiga mål för mänskliga rättigheter.
Som ni vet innehåller dessutom numera alla gemenskapsavtal en särskild klausul om mänskliga rättigheter som ett väsentligt villkor. I detta avseende är kommissionen angelägen om att se till att klausulerna används som ett direkt styrmedel för att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i partnerländerna. Det är min övertygelse att dessa organiserade utbyten om mänskliga rättigheter utgör ett mycket lovande sätt att förverkliga de mål som är skälet till att klausulerna om mänskliga rättigheter har införts. Det förekommer faktiskt tillfällen, när det är frågan om allmänna, flagranta, kränkningar av mänskliga rättigheter, då sanktioner måste införas eller då till och med ett avtal måste upphävas, såsom i fråga om Zimbabwe eller Togo. Generellt bör vi dock undvika att lägga alltför stor tonvikt på en ”mekanisk” tillämpning av sanktioner eller upphävande. Jag anser snarare att det väsentliga är att systematiskt undersöka våra partners respekt för mänskliga rättigheter och att med politiska medel och stöd förmå dem att uppfylla sina förpliktelser enligt klausulen om mänskliga rättigheter i avtalet. I det sammanhanget är jag tacksam för det förslag till betänkande om mänskliga rättigheter som så outtröttligt utarbetats av Vittorio Agnoletto. Hans betänkande kommer att förpliktiga alla människorättsaktivister i Europeiska unionen och särskilt i dess egna institutioner, att ytterligare fundera på deras värde och på det lämpligaste sättet att nyttja dem.
EU:s årsrapport om mänskliga rättigheter avspeglar också ombildningen av Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter för perioden 2005–2006. Förändringarna av programmen under detta initiativ har grundats på resultaten av en noggrann utvärdering och har utformats för att i första hand svara mot behoven hos dem som berörs av initiativet. Följaktligen har fyra kampanjer utformats med en mer flexibel geografisk spridning som integrerar åtgärder på global, regional och nationell nivå. Två delar ligger mig särskilt varmt om hjärtat: det starkare engagemanget för att integrera kvinnors och barns jämställdhet liksom de ökade stimulansåtgärderna för ett effektivt deltagande av organisationer inom det civila samhället i partnerländer i tredje världen.
Nu när de sista kontrakten under 2004 års budget för detta program fördelas så är offentliggörandet av det viktiga anbudsförfarandet för budgeten 2005–2006 nära förestående, ja det borde faktiskt publiceras vilken dag som helst nu. Samtidigt vidareutvecklas landsspecifika anbudsförfaranden och nästa årsrapport kommer att innehålla detaljer om detta tillvägagångssätt. Kärnpunkten här är att Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter i sin nuvarande och framtida form är en väsentlig och nödvändig del i Europeiska unionens övergripande politik för mänskliga rättigheter.
I sina förbindelser med tredjeländer hämtar Europeiska unionen stor styrka från enhetliga ståndpunkter i många frågor om mänskliga rättigheter av strategisk betydelse. Ta bara de riktlinjer som vi har avtalat om dödsstraff, tortyr, barn i väpnad konflikt och människorättsförsvarare. Dessa är, om de används väl, utmärkta instrument med avsevärd verkan. Jag vill därför välkomna de satsningar som gjorts i år under Luxemburgs och Förenade kungarikets ordförandeskap för att iscensätta mycket effektiva kampanjer enligt dessa riktlinjer. Jag vill också välkomna insatserna av alla de kommissionsdelegationer som så effektivt har medverkat till respektive trojkaåtgärder i målländerna. Samma lagarbete kännetecknar den uppsökande kampanjen för det planerade rådet för mänskliga rättigheter – som jag nämnde i början – vilken fördes i 77 länder. Ju mer enhälligt unionen, dess medlemsstater och dess institutioner uttrycker sig i frågor som rör mänskliga rättigheter, desto större blir den politiska genomslagskraften. Därför måste vi, i rådet, parlamentet och kommissionen, fortsätta att sträva efter att samarbeta så nära och effektivt som möjligt. I denna anda presenterar vi den här årsrapporten och förhoppningsvis är den en tydlig påminnelse om de enorma utmaningar som fortfarande ligger framför oss och de goda insatser som tidigare har gjorts. 
Simon Coveney,
   . – Fru talman! Det ska bli mig ett nöje att göra ett kort inlägg i denna debatt. Rådets rapport för 2005 om mänskliga rättigheter är en bra sammanfattning av åtgärder och strävanden för mänskliga rättigheter i EU och den inverkan som sådana åtgärder får utanför unionen.
Som författare till parlamentets senaste betänkande om mänskliga rättigheter var jag glad över att se att nästan alla temafrågor som togs upp i parlamentets betänkande behandlas även i detta dokument, vilket avspeglar konsekvens i åsikter och prioriteringar. Dödsstraffet, barns rättigheter – särskilt barn i väpnad konflikt – kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, de internationella företagens betydelse för mänskliga rättigheter, mänskliga rättigheter i kampen mot terrorism och den roll som Internationella brottmålsdomstolen har i kampen mot straffrihet är alla frågor som måste få fortsatt prioritet av framtida ordförandeskap och av kommissionen.
Jag anser att vi i framtiden om möjligt bör försöka upprätta en enda fullödig årsrapport för EU om mänskliga rättigheter, som representerar rådets, kommissionens och parlamentets synpunkter. Det är ingen mening med att parlamentet upprepar rådets arbete. Vår särskilda uppgift bör vara att kritiskt analysera rådets och kommissionens insatser när det gäller att uppnå mål som satts upp på nyckelområden som anges i en årlig EU-rapport om mänskliga rättigheter. Parlamentet måste under kommande år få medverka aktivt vid utarbetandet av denna rapport och inte bara få se slutresultatet innan det publiceras.
Slutligen måste jag när vi debatterar mänskliga rättigheter i EU under 2005 ta tillfället i akt att uttrycka min oro för behovet av klarläggande i frågan om CIA:s så kallade utlokaliseringsflygningar. Jag är en av många ledamöter här i kammaren från EU-länder som har underlättat landning och tankning för flygplan från Förenta staterna – militära och CIA-plan – under de senaste åren. Som talesman för mänskliga rättigheter så skulle jag vara en hycklare om jag inte krävde besked om huruvida fångar har transporterats genom EU-länder till tredjeländer där de riskerar att utsättas för tortyr. 
Richard Howitt,
   . – Fru talman! Jag vill börja med att tacka Förenade kungadömets ordförandeskap för att ha samtyckt till att presentera årsrapporten om mänskliga rättigheter för parlamentet i dag, det är första gången som detta har skett sedan det finska ordförandeskapet 1999. Som årets föredragande i parlamentet av rapporten om mänskliga rättigheter vet rådets ordförande att det inte är min strävan att upprepa rådets arbete på detta område – som Simon Coveney redan har påpekat – utan att stärka samarbetet mellan rådet och parlamentet så att Europeiska unionen kan förmedla ett starkare och mer sammanhängande budskap för mänskliga rättigheter till omvärlden. Jag tackar rådsordföranden för hans stöd för parlamentets underutskott i hans tal i eftermiddags. Men jag ber honom att markera rådets villighet att inleda en debatt med parlamentet om vårt närmare samarbete med hänsyn till själva årsrapporten när han svarar på den här debatten.
Årsrapporten om mänskliga rättigheter bör i år hälsas med glädje för sin spännvidd och uppriktighet. Ett år då rådet har utvärderat dialogen om mänskliga rättigheter med enskilda länder är slutsatsen att dialogen med Kina har haft liten, om överhuvudtaget någon, inverkan verkligen en mycket viktig iakttagelse. Rapporten är på det hela taget starkare när det gäller att ange åtgärder än att utvärdera deras effektivitet, och jag hoppas att vi kommer att få se att konsekvensbedömningar inom mänskliga rättigheter utnyttjas mer under kommande år.
I en tid då Europeiska unionen måste inta en fast hållning i New York för att försöka stärka stödet för ett råd för mänskliga rättigheter i Förenta nationerna kan vi alla fundera över om Europeiska unionen själv ger tillräcklig prioritet åt mänskliga rättigheter i förhållande till den vikt vi lägger vid handel och bistånd i våra egna yttre förbindelser.
Jag påminner kommissionsledamoten om att parlamentet, trots hennes utläggningar i eftermiddags, fortfarande väntar på hennes stöd för att behålla en separat rättslig grund för Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Jag hoppas att vi kommer att få höra något från henne också.
Låt oss slutligen ta upp en av de blodigaste händelserna under 2005: massakern på hundratals människor i Andijan den 13 maj och de uzbekiska myndigheternas efterföljande anhållande och tortyr av synbarligen alla som skulle kunna vara vittnen. EU:s upphävande av delar av partnerskaps- och samarbetsavtalet, samt vapenembargot och viseringsrestriktionerna visar kategoriskt för världen att Europeiska unionen kan och vill vidmakthålla mänskliga rättigheter. 
Cecilia Malmström,
   . – Fru talman! EU:s utrikespolitik bygger på försvaret av fred, demokrati, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna och därför lägger vi så stor tyngd vid den politiska delen av Köpenhamnskriterierna när vi förhandlar med de nya medlemsstaterna. Här har ju också EU varit väldigt framgångsrik med att sprida dessa värderingar.
Svårare är det naturligtvis med andra länder. Även om mänskliga rättigheter alltid finns med på papperet är det svårt att nå fram i dialogen. Vi har klausuler men parlamentet har som ni vet förespråkat att de ska vara obligatoriska, att de ska aktiveras. Vi kan inte nöja oss med att bara vagt protestera när händelser som t.ex. de i Tunisien inträffar, när man grovt kränker de grundläggande mänskliga rättigheterna. Tunisien är ett land nära associerat med EU.
Människorättsdialogen med Kina och Iran går dåligt, det vet vi. I Ryssland går det inte heller något vidare. Idag har vi sett hur våra Sacharovpristagare, damerna från Kuba, inte får lov att komma hit. Jag hoppas att rådet och kommissionen kan förstärka protesterna mot diktatorn i Havanna, som fortsätter att gäcka hela världen. Det finns mycket mer att göra när det gäller Zimbabwe, Vitryssland, Burma, Saudiarabien osv.
Vi vet ju att EU som ”soft power” är fantastiskt mäktigt. Vi är den enda internationella aktören som verkligen kan åstadkomma storverk, om vi är eniga när det gäller försvaret av mänskliga rättigheter och värderingar. Medborgarna runt omkring förväntar sig att vi ska ha en gemensam utrikespolitik, att vi ska spela en roll på den internationella scenen och tala med en röst. Denna utrikespolitik, som gestaltar sig som handel, bistånd, politiskt och ekonomisk samarbete, måste hela tiden vara vägledd av respekten för mänskliga rättigheter.
Vi som är demokratier har ett ansvar att se till att bekämpa ofrihet och sprida demokrati och mänskliga rättigheter ända ut i byarna i Colombia, Zimbabwe och Nordkorea. Därför är detta betänkande ett viktig och bra verktyg. Jag hoppas bara att det i framtiden kan bli något mer strategiskt, så att vi får en ännu mer sammanhållen politik för mänskliga rättigheter. 
Hélène Flautre,
   . – Fru talman! Jag och mina kolleger är glada över att vi i dag diskuterar årsrapporten om de mänskliga rättigheterna. Jag är särskilt glad över det nya avsnittet där man analyserar hur effektiva EU:s instrument och initiativ är. Detta är just den vinkel som Europaparlamentet i fullt samarbete med de politiska grupperna valt för sitt betänkande i år. Resultatet visar att vi – kommissionen, rådet och Europaparlamentet – de närmaste åren och på lång sikt slutligen kan få en plattform för att utarbeta en verkligt gemensam rapport.
För att nå detta stadium är det viktigt att informationen fortlöpande kan flöda mellan våra institutioner. Jag skulle till exempel vilja betona rådets slutsatser av den 12 december där vi fick vetskap om att rådet – vilket vi aldrig betvivlat – för människorättsförvarares del hade inlett aktiva lobbykampanjer under ledning av beskickningscheferna i tredjeland. Det är mycket viktigt för ledamöterna att känna till till vem, när och hur rådet och ambassadörerna i tredjeland ger hjälp enligt riktlinjerna för skydd av människorättsförsvarare.
Ett annat exempel: Rådet sammanställer faktablad med bedömningar av människorättssituationen i olika länder. Även i detta fall borde rådet översända faktabladen till parlamentet så att de olika delegationerna och utskotten kan hänvisa till dem i sitt dagliga arbete.
Ett annat exempel: Jag läser i rapporten att kinesiska företrädare för första gången har medverkat i den organiserade dialogen om mänskliga rättigheter mellan unionen och Kina. Under dessa förutsättningar förstår jag inte varför ledamöterna inte medverkade i dialogen. Ledamöterna begär dessutom att samtliga företrädare ska medverka i dialogerna, oavsett hur de är strukturerade.
Vad gäller kommissionen är vi slutligen medvetna om bristerna i EU:s initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter, men jag måste säga till er, herr kommissionsledamot, att jag är mycket förbehållsam inför det dokument som för närvarande behandlas av kommissionen om genomförandet av det övergripande programmet för de mänskliga rättigheterna. Detta dokument uppfyller långt ifrån Europaparlamentets eller frivilligorganisationernas förväntningar, vilket ni också kommer att …
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Fru talman, mina damer och herrar! Att EU de senaste sju åren lagt fram en årsrapport om de mänskliga rättigheterna är ytterst välkommet. Det är också helt rätt att man har antagit stadgan om de grundläggande rättigheterna. Samtidigt måste vi ändå ge akt på den attityd som var alltför vanlig under kommunisttiden, nämligen att en enhet eller byrå ska inrättas varje gång det uppstår ett problem.
Detta leder mig vidare till något som rådets företrädare nämnde för en liten stund sedan. Jag talar om huruvida det faktiskt behövs någon byrå för de grundläggande rättigheterna. Vi har ännu inte fått några övertygande bevis för att det finns ett sådant behov.
Att EU samarbetar med olika organ på människorättsområdet som OSSE och FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter är bra. Men det är inte bra att EU:s insatser i bland leder till att en dubbelmoral i praktiken godkänns. Vi försvarar ständigt de mänskliga rättigheterna i mindre och i svagare länder, men vi lyckas inte göra samma sak inför stora och starka länder. Anledningen är att vi vill göra affärer med de sistnämnda. Vi försvarar de mänskliga rättigheterna i fiendeland och neutrala länder, men vi har inte modet att säga vad vi tycker när de mänskliga rättigheterna överträds i länder som är våra allierade.
Dessutom finns det tillfällen när kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner inte lyckas stå för sin åsikt, särskilt när det gäller regioner och länder som betraktas som strategiska partner för EU. Jag skulle vilja se mer konsekvens i detta hänseende, och jag skulle vilja se att de mänskliga rättigheterna, som ju ingår i EU:s grundläggande värderingar, inte längre förespråkas selektivt. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Fru talman! Anledningen till att EU accepteras världen över som språkrör för de mänskliga rättigheterna är att EU i högre grad än andra institutioner låter sina ord följas av handling. Kommissionsledamoten hade rätt i att klausulen om mänskliga rättigheter som ett väsentligt villkor i handels- och samarbetsavtal med tredjeländer är mycket viktig. Hittills har 120 sådana avtal slutits. I rapporten om mänskliga rättigheter räknas de största framgångarna under 2005 upp. Där nämns till exempel den strängare kontrollen av export av material som kan användas för tortyr, eller kampanjen mot pedofiler som utnyttjar Internet för sina syften, samt kampanjen för att den internationella brottmålsdomstolen ska erkännas. Men i rapporten behandlas också motgångar, som händelserna i flera afrikanska länder – Sudan, Zimbabwe, Kongo och Rwanda till exempel – eller i länder i Asien, som Indonesien, Sri Lanka, Iran och Myanmar. Liksom tidigare riktas särskild kritik mot Kina. Landets inställning till åsiktsfrihet, religionsfrihet och mötesfrihet är oacceptabel. Kritiska journalister och advokater trakasseras, människorättsaktivister förföljs, de anklagade nekas rättvisa rättegångar och utsätts för tortyr. Varje år avrättas tusentals människor i Kina. Läget i Tibet är fortfarande förfärande dåligt. I övermorgon kommer vi att ha en debatt för att svara på de kinesiska militära ingripandena i ett tibetanskt kloster, som är en aktuell och brådskande fråga. EU:s medlemsstater måste rycka upp sig och äntligen skrida till handling i stället för att lägga ned sin röst som de hittills alltid har gjort i Genève. Kinas brott mot de mänskliga rättigheterna måste tas upp på dagordningen under mötet om konventionen om de mänskliga rättigheterna.
Terrorism var vid sidan av de medborgerliga rättigheterna en högt prioriterad fråga under 2005 och det med rätta. Men det är absolut nödvändigt att rättssäkerheten upprätthålls, inte minst när det gäller CIA:s fångtransporter över hela Europa, något som vi kommer att debattera i morgon eftermiddag. Inga brott mot konventionen om de mänskliga rättigheterna får tolereras – detta är bara ett av budskapen i rapporten om de mänskliga rättigheterna. 
María Elena Valenciano Martínez-Orozco (PSE ).
   – Fru talman! Vi är tacksamma över att parlamentets arbete för de mänskliga rättigheterna nämns för första gången i rådets rapport, för parlamentet gör mycket.
Vi är också glada över att ni har kommit hit för att presentera den för parlamentet. Den socialdemokratiska gruppen har begärt detta vid flera tillfällen. Därmed kan vårt betänkande bättre inriktas på övervakning och utvärdering av rådets åtaganden.
Vi har hört tillräckligt med vackra ord och fina tal. Det finns vissa förhållanden som kräver handling och att vi följer de åtaganden vi har gjort, till exempel Europeiska initiativet för mänskliga rättigheter och demokrati som redan har nämnts.
Vad gör rådet med de resolutioner som antas här i parlamentet? Vi har antagit tre, inräknat den vi kommer att anta nu i veckan om Etiopien. Vi har inte fått något svar. Vad har hänt i fråga om Guantánamo? Vilka åtgärder har rådet vidtagit? Bristen på handling leder till många problem, trots de allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna som pågår. Jag skulle kunna nämna andra fall.
Det är bättre att säga mindre och göra mer. Om vi säger för mycket kommer folk att sluta tro på oss. Parlamentet arbetar mycket hårt för att göra sin röst hörd, men om denna stämma ska tas på allvar behöver vi er och vi behöver ett förnyat åtagande från er om EU:s politik för de mänskliga rättigheterna, som ska vara en grundläggande pelare i våra externa åtgärder.
Vi saknar fortfarande många svar. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Fru talman! I dag debatterar vi åter de mänskliga rättigheterna i världen och påpekar andras brister.
Men jag vill inrikta den här debatten på ett uppenbart brott mot mänskliga rättigheter som vidmakthålls inom Europeiska unionen, närmare bestämt i Förenade kungariket. I rådets direktiv 2000/78/EG förbjuds med rätta religiös diskriminering vid anställning. Men i enlighet med ett undantag i artikel 15 i direktivet tillåts Förenade kungariket att diskriminera protestanter i Nordirland som ansöker om att antas till polistjänstgöring i Nordirland bara därför att de är protestanter. Följaktligen har hundratals ytterst kvalificerade unga protestantiska sökande inte antagits till polisen, inte på grund av sakliga skäl utan därför att det inte finns ett motsvarande antal sökande från den katolska befolkningsgruppen.
Så innan parlamentet och EU stoltserar med sina meriter i fråga om mänskliga rättigheter säger jag: låt oss ta itu med att rätta till denna orättvisa och genomföra direktivet om likabehandling i dess helhet och få ett slut på den kränkande diskrimineringen av den största befolkningsgruppen i mitt land. 
Glyn Ford (PSE ).
   – Fru talman! I utskottet för internationell handel är jag ansvarig för den föreslagna revideringen av klausulerna om mänskliga rättigheter i partnerskaps- och handelsavtalen. Ord är inte nog, det behövs handling. Alldeles för ofta är rådet och kommissionen inte benägna att använda dessa klausuler för att sätta press på tredjeländer att agera när vi har berättigade farhågor. Kan rådet och kommissionen titta på en stegvis ökning av påtryckningar som kan införlivas i en ny reviderad klausul om mänskliga rättigheter?
Den andra punkten är att ibland inkräktar misslyckanden i processen på resultaten. Vi välkomnar dialogen om mänskliga rättigheter med Kina och Iran. I två år var EU ensamt i världen om att ha en dialog om mänskliga rättigheter med en mycket impopulär regim i Nordkorea. Sedan ställde rådet sig i Genève bakom en resolution som dömde ut mänskliga rättigheter i Nordkorea utan att informera vare sig nordkoreanerna eller kommissionen. Resultatet blev att dialogen avbröts. I år ställde vi oss bakom en ny resolution på grund av att vi måste ha en resolution. Vi har ingen dialog, men vi vill inte inse att detta beror på att vi fick en resolution. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Fru talman! Den 10 december var det den internationella dagen för de mänskliga rättigheterna, och de senaste händelserna visar särskilt tydligt att mycket återstår att göra. Till exempel borde även USA känna sig tvingat att upprätthålla åtminstone ett minimum av mänskliga rättigheter och inte kringgå dem genom att ha hemliga fängelser utomlands.
Men även inom EU förekommer det fortfarande kränkningar av de mänskliga rättigheterna, särskilt i form av kvinnomisshandel, hedersmord, månggifte och en utbredd diskriminering av kvinnor som vi indirekt accepterar om vi accepterar att detta ingår i islam i EU. I Turkiet lever nästan 80 procent av alla kvinnor på landsbygden i tvångsäktenskap. Diskriminering mot minoriteter och andra religioner förekommer fortfarande.
Med tanke på att det i hela EU under 2004 kom in fler ansökningar om asyl från turkar än från irakier och att Turkiet ännu under 2005 är det näst vanligaste ursprungslandet för asylsökande i till exempel Tyskland, går det på intet sätt att anta att de mänskliga rättigheterna faktiskt tillämpas i det turkiska samhället, och detta är ett land som förhandlar om medlemskap i EU. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Fru talman! Europeiska unionens framtid som en demokratisk gemenskap av principer och värderingar hänger på att institutionerna och medlemsstaterna konsekvent tar ställning för att försvara de mänskliga rättigheterna, minoriteternas rättigheter och de demokratiska friheterna.
Europeiska unionen måste för det första ta initiativ för att utforma en ny, effektiv institutionell ram för att försvara de mänskliga rättigheterna inom ramen för FN.
För det andra bör EU prioritera frågan om ratificering och genomförande av samtliga internationella konventioner om skyddet för de mänskliga rättigheterna och avskaffande av tortyrkammare i sina förbindelser med tredjeländer.
För det tredje måste EU bidra till att forma ett öppet och demokratiskt system för att styra informationssamhället och bekämpa den digitala klyftan som skapar nya förbindelser av beroende och herravälde mellan de utvecklade länderna och utvecklingsländerna.
För det fjärde måste EU tillämpa alla samarbets- och associeringsavtal och genomföra de mekanismer som föreskrivs där, utan selektiv diskriminering och opportunism i medlemsstaterna. 
Geoff Hoon,
   . – Fru talman! Jag vill också tacka kommissionen och alla de ledamöter som bidragit till en imponerande debatt. Jag imponeras alltid av att Europaparlamentets ledamöter engagerar sig inom så många olika människorättsområden. Jag blir verkligen uppmuntrad av den hängivenhet som visats inte bara i dag utan genomgående i dessa frågor.
Jag vill ta upp en eller två av de särskilda frågor som väckts. För det första välkomnar jag Richard Howitts förslag, likaså Simon Coveneys, att vi bör agera utifrån dagens givande utbyte och föra vidare diskussioner om våra två rapporter. En del av ledamöterna har uttryckt en önskan om en aktivare roll för Europaparlamentet i EU:s årsrapport om mänskliga rättigheter. Som framgår av de slutsatser som nåddes vid mötet igår välkomnar rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) samarbetet med parlamentet för att utarbeta och framföra sin politik om mänskliga rättigheter under 2005 och ser fram mot att vidareutveckla detta förhållande.
Jag kommer att se till att vi mycket noggrant överväger de specifika idéer som har framförts och jag är säker på att vi kan hitta sätt att fördjupa vår dialog. Jag vill betona att en av EU:s starka sidor är dess mångfald av olika institutioner som har skilda funktioner och kompletterar varandra. Trojkan verkar ofta för att främja mänskliga rättigheter inom en mellanstatlig ram. Parlamentet kan göra sitt inflytande och sina synpunkter gällande på andra sätt och ofta med mycket större flexibilitet. Vi välkomnar sådana tillfällen att utbyta åsikter och idéer. Vi uppskattar särskilt våra regelbundna och öppna meningsutbyten med underutskottet för mänskliga rättigheter.
Vi måste förvissa oss om att vår verksamhet är väl samordnad och sammanhängande, men vi måste också dra nytta av att vi har olika starka sidor. Det är viktigt att upprätthålla en viss skillnad mellan vilka funktioner de olika institutionerna kan fylla för att främja mänskliga rättigheter och demokratisering.
Glyn Ford tog upp en viktig fråga om hur vi tillämpar klausuler om mänskliga rättigheter. Rådet kommer att titta noga på alla frågor som Europaparlamentet lägger fram. Det är värt att notera att deras främsta syfte är bilda en konstruktiv plattform för överenskommelser med tredjeländer om mänskliga rättigheter. Att upphäva avtal är en sista utväg och används därför mycket sällan.
Klausuler om mänskiga rättigheter har åberopats i minst 12 fall sedan 1995 som grund för överläggningar, inställande av bistånd eller andra åtgärder som omfattar 10 AVS-länder. Så uppenbarligen är detta ett vapen som vi är beredda att använda. Det måste användas försiktigt och effektivt om det ska ge resultat.
Jag slutar med att åter varmt välkomna det starka engagemang som EU:s institutioner har visat för att främja mänskliga rättigheter och att avge en verkningsfull rapport om EU:s politik och åtgärder på detta område. Det är ytterst värdefullt att få dessa tillfällen att gemensamt undersöka hur det går för oss och hur vi kan bli bättre. Vi ser fram mot ett fortsatt nära samarbete med Europaparlamentet när vi går vidare med vårt arbete för mänskliga rättigheter under de kommande månaderna.
Jag är mycket tacksam mot alla som har bidragit till vad som har varit en utomordentligt bra debatt. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Fru talman! Låt mig försöka sammanfatta denna viktiga debatt, som jag personligen fäster stor vikt vid. Naturligtvis kvarstår många utmaningar, annars skulle vi inte behöva föra den här debatten. Men kommissionen använder sig av särskilda instrument och jag skulle vilja ge er några få konkreta exempel, eftersom det ibland framstår som om vi bara nyttjar ord. Detta är inte sant, vi har många möjligheter och vi försöker använda oss av dem, men mycket återstår att göra och vi har inte kommit till slutet.
Vi har till exempel ett instrument genom vilket 180 miljoner euro används för att främja rättvisa och rättssäkerhet, utveckla en kultur med mänskliga rättigheter, främja den demokratiska processen samt gynna jämlikhet, tolerans och fred. För det andra har vi landsspecifika samarbetsprogram till vilka 35 miljoner euro har anslagits. För det tredje har anslag på 14 miljoner euro tilldelats internationella organisationer, vilka vi anlitar för våra åtgärder.
Vi har också ett mycket viktigt instrument för EU:s valobservatörsuppdrag. Många ledamöter känner till det och dess betydelse eftersom de har varit chefsobservatörer i olika länder, även om chefsobservatören har ett visst mått av självständighet. Detta instrument tilldelas 13 miljoner euro. Kommissionen har varit engagerad i uppdrag för president- och parlamentsval. Den har genomfört EU:s valobservatörsuppdrag i Etiopien, Guinea-Bissau, Burundi, Västbanken och Gaza, Libanon, Afghanistan, Sri Lanka och Liberia. Andra uppdrag pågår för närvarande, som de i Venezuela, Haiti, Demokratiska republiken Kongo, och återigen för parlamentsvalen i Västbanken och Gaza.
Grannskapspolitiken är mitt särskilda ansvar. Nu finns det ett instrument som utgör en positiv uppmuntran. Jag kan bevilja 10 till 15 procent mer om ett land i regionen, till exempel Marocko eller Jordanien, inför fler människorättsreformer. Jag anser att detta är viktigt.
I fråga om CIA är vi i allmänhet helt övertygade om att terrorism bara kan bekämpas med full respekt för mänskliga rättigheter och rättssäkerhet. Mänskliga rättigheter gäller i alla situationer. Vi vet att detta är en svår utmaning. Det är en utmaning att vidmakthålla en riktig avvägning mellan att stärka rätten till integritet och att bekämpa terrorism. Vi måste värna våra medborgare, men vi måste också värna de principer som vårt samhälle vilar på.
Slutligen har jag med avseende på instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter ofta förklarat att för oss är EIDHR en prioriterad politik. Även om den inte längre kommer att ha en särskild rättslig grund har vi föreslagit ett tematiskt program för demokrati och mänskliga rättigheter med global täckning och med insyn och enhetlig programplanering, inklusive en separat budgetpost. Det föreslagna tematiska programmet ska vara lätt att känna igen i vart och ett av de föreslagna externa åtgärdsinstrumenten. Räckvidden, målen och de politiska prioriteringarna kommer att läggas fram i ett särskilt meddelande om detta tematiska program och presenteras i slutet av januari. Jag hoppas att det ska bli möjligt att komma överens om en heltäckande paketlösning som gör det möjligt för rådet kommissionen och parlamentet att blicka framåt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandena av rådet och kommissionen om mänskliga rättigheter och pressfrihet i Tunisien och en utvärdering av Världstoppmötet om informationssamhället i Tunis. 
Geoff Hoon,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Europaparlamentet för att ha föreslagit denna debatt om Tunisien vid en så lämplig tidpunkt. Jag vill uttrycka vår uppskattning över att Tunisien nyligen var värdland för FN:s världstoppmöte om informationssamhället den 16–18 november. Vi välkomnar överenskommelsen från toppmötet om Tunisåtagandet och Tunisagendan för informationssamhället, som är ett viktigt bidrag till de globala insatser som behövs för att överbrygga den så kallade IT-klyftan.
Samtidigt gör vi rätt i att mer allmänt beakta frågor om de mänskliga rättigheterna och pressfriheten i Tunisien. Rådet delar ledamöternas oro över situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien och är väl medveten om bristerna i Tunisiens insatser, i synnerhet när det gäller myndigheters hotelser och trakasserier gentemot företrädare för det civila samhället och människorättsaktivister. Torsdagen den 1 december hölls ett möte med bland annat ledamöter av Europaparlamentet, vissa utskott och andra EU-institutioner som hade deltagit under toppmötet, för att specifikt diskutera människorättsfrågor i Tunisien. Under mötet fästes ytterligare uppmärksamhet på dessa frågors betydelse.
Mänskliga rättigheter är ett viktigt inslag i EU:s förbindelser med Tunisien, såsom anges i associeringsavtalet EU–Tunisien som trädde i kraft den 1 mars 1998, och i handlingsplanen för den europeiska grannskapspolitiken som trädde i kraft den 4 juli i år. Enligt denna handlingsplan har Tunisien undertecknat åtaganden inom området för demokrati, god förvaltning och mänskliga rättigheter. Genomförandet av dessa åtaganden kommer att bli en avgörande faktor för utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Tunisien. De omfattar exempelvis inrättandet av ett underutskott mellan EU och Tunisien om mänskliga rättigheter. Därför fortsätter vi att uppmana tunisierna att snarast möjligt inrätta och hålla ett första sammanträde i ett sådant underutskott för mänskliga rättigheter.
Toppmötet den 27 och 28 november i Barcelona i anslutning till Euromeds tionde årsdag representerade också ett viktigt tillfälle att hjälpa EU:s Medelhavspartner, däribland Tunisien, att ta itu med 2000-talets utmaningar, däribland god förvaltning. Vid Euromeds toppmöte stödde ledarna en resultatorienterad femårig arbetsplan. Planen omfattade inrättandet av en stödordning för god förvaltning, för att hjälpa de länder som gör goda framsteg på detta område, genom att ge dem tillgång till ytterligare medel att använda för sina prioriterade områden.
Tunisien är en fördragsslutande part till FN:s sex grundläggande konventioner om mänskliga rättigheter. Tunisien har höga siffror i de flesta multilaterala institutioners socioekonomiska index, och de sociala och ekonomiska rättigheterna erkänns och skyddas. Tunisien spelar en aktiv roll i de internationella institutionerna för mänskliga rättigheter och valdes in i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i april 2004. Tunisien har emellertid ännu inte undertecknat Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen.
EU välkomnar Tunisiens engagemang för att främja reformer i arabvärlden, i synnerhet när det gäller kvinnors position och rätten till utbildning. EU är emellertid alltjämt oroat över situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien, särskilt när det gäller yttrande- och mötesfriheten och domstolarnas oberoende.
Denna debatt har framför allt väckt frågan om pressfriheten i Tunisien. Alla böcker och tidskrifter, med undantag för dagstidningar, utsätts fortfarande för censur. Fram till maj 2005 var samtliga dagstidningar tvungna att förelägga inrikesdepartementet artiklar för godkännande före publiceringen. Även om detta inte längre är fallet, är vi alltjämt oroade över att rädslan för repressalier tycks ha resulterat i en viss självcensur, eftersom inte någon dagstidning framför någon politisk kritik eller åsikt om inrikesfrågor som strider mot regeringens ståndpunkt. Tillgång till utländsk TV är emellertid vanligt eftersom de flesta tunisiska hushåll har tillgång till satellit-TV.
Som jag redan har klargjort välkomnar EU den överenskommelse om Tunisåtagandet och Tunisagendan för informationssamhället som nåddes vid världstoppmötet om informationssamhället i Tunis. EU ser fram emot ett samarbete med samtliga berörda parter för att säkra ett fullständigt och effektivt genomförande av mötesprocessens båda stadier, såväl dess innehåll som uppföljning.
Ett antal händelser gällande yttrande- och mötesfriheten rapporterades i inledningen av och under själva toppmötet. Den äldsta tunisiska människorättsorganisationen Ligue tunisienne des Droits de l'Homme (LTDH) hävdade att organisationens aktivister hade utsatts för polistrakasserier och påstår att organisationen har förhindrats att utöva sin verksamhet ordentligt. Genom ett domstolsbeslut i september 2005 blev organisationens kongress uppskjuten. EU gjorde därför en framställning till de tunisiska myndigheterna genom att utfärda ett uttalande där tunisierna erinrades om EU:s förväntningar på att Tunisien tar sitt ansvar för de mänskliga rättigheterna.
Under själva toppmötet fäste EU:s trojka de tunisiska myndigheternas uppmärksamhet på en händelse vid Goethe-institutet, där icke-statliga organisationer hade hindrats från att sammanträda för att diskutera planer om ett alternativt ”medborgarnas” toppmöte.
EU är också oroat över ett antal andra händelser gällande yttrande- och mötesfriheten som också rapporterades under toppmötet, däribland ett belgiskt TV-team som blev avbrutet i sin verksamhet. Även Europeiska kommissionens seminarium, där ledamöter av Europaparlamentet kunde träffa företrädare för det civila samhället i toppmötets konferenscenter, avbröts.
Tunisiens konstitution föreskriver mötesfrihet, men inom vissa definierade gränser. Lagen föreskriver mötesfrihet så länge man har tillstånd från inrikesministeriet. Vissa icke-statliga organisationer har emellertid haft svårigheter med att hyra lokaler och med den ekonomiska kontrollen. Ett antal organisationer har ansökt om rättslig status och fått avslag, till exempel Nationella frihetsrådet i Tunisien. Icke-statliga organisationer har också rapporterat att tillträde till Internet blockeras rutinmässigt och att elektronisk post till vissa e-postadresser aldrig kommer fram till den avsedda mottagaren.
Under presidentvalskampanjen i oktober 2004 var tunisierna enligt vallagen förbjudna att diskutera politik i den internationella pressen, och oppositionspartierna hade små möjligheter att organisera en egen valkampanj. Även om vi känner till att vallagen garanterar att såväl kvinnor som minoriteter representeras i parlamentet, noterade vi att den övergripande process som föranledde valet inte garanterade kandidaterna rättvisa villkor. Vi uppmuntrar därför de tunisiska myndigheterna att fortsätta att förbättra valsystemet och att vidta nödvändiga åtgärder så att det kommande valet till fullo uppfyller internationella normer.
EU är också oroat över rapporter från icke-statliga organisationer, däribland Amnesty International, om förhållandena i Tunisiens fängelser. Av dessa rapporter framgår att det fortfarande är vanligt med överbelagda fängelser och diskriminerande behandling av politiska fångar, såväl som brist på grundläggande medicinsk vård, dålig hygien, tortyr och misshandel. Därför gläds vi åt det faktum att de tunisiska myndigheterna sedan juni 2005 har gett Röda korsets internationella kommitté tillträde till fängelserna.
Tidigare i år meddelade de tunisiska myndigheterna att de hade för avsikt att ge företrädare från Human Rights Watch tillträde till fängelserna på ett liknande sätt som för Röda korsets internationella kommitté, men utan att specificera någon tidsram. Ministern för rättsliga frågor och mänskliga rättigheter meddelade också att förfarandet med att hålla fångar isolerade i mer än tio dagar, vilket är högsta tillåtna tid enligt konstitutionen, skulle upphöra. EU välkomnar dessa meddelanden och hoppas att båda löftena kommer att omsättas i handling.
Jag vill också säga några ord om domarkåren i Tunisien. Enligt konstitutionen är den oberoende. Amnesty International och andra har emellertid rapporterat att myndigheterna blandar sig i rättsprocessen. Rättegången i april 2005 mot advokat Mohamed Abou, tillika medlem av Nationella rådet för medborgerliga fri- och rättigheter i Tunisien, som skrev en artikel där han kritiserade Tunisiens president Zine El Abidine Ben Ali, tycks bekräfta detta. Föreningen för tunisiska domare har beklagat sig över att hotelserna från regeringen har ökat efter det att föreningens styrelse utfärdade en kommuniké där man kritiserade angreppet mot Mohamed Abou. I augusti i år stängde den allmänna åklagaren det kontor som tillhörde föreningen för tunisiska domare. I den lag som antogs den 12 augusti 2005 och som omfattar bestämmelser för domare tas ingen hänsyn till de tidigare uppmaningarna från Föreningen för tunisiska domare när det gäller tjänstevillkoren, och lagen tycks ha försvagat domarnas position. Vi konstaterar också att FN:s särskilda rapportör om domares och advokaters oberoende ännu inte mottagit någon inbjudan från den tunisiska regeringen, trots åtskilliga önskemål om att få avlägga besök.
EU vill samarbeta med Tunisien för att främja en modernisering av landets rättssystem. EU har tillhandahållit ekonomiska medel genom Meda för att finansiera ett projekt som ska främja detta arbete, och man hoppas på framsteg. Jag är säker på att kommissionen kommer att vilja yttra sig i denna fråga.
Sammanfattningsvis välkomnar EU de överenskommelser som nåddes vid världstoppmötet om informationssamhället. De utgör ett viktigt bidrag till de globala ansträngningarna att överbrygga IT-klyftan. När det gäller EU:s förbindelser med Tunisien som land skulle vi vilja se att Tunisien underhåller och utvecklar landets säkerhet och välstånd. Vi beklagar de allvarliga inskränkningarna av yttrande- och mötesfriheten samt de händelser som inträffade före och under världstoppmötet om informationssamhället.
Rådet vill försäkra ledamöterna om att EU kommer att fortsätta att uttrycka sin oro över särskilda brott mot de mänskliga rättigheterna och att trycka på de tunisiska myndigheterna när det gäller behovet av fullständig respekt för mänskliga rättigheter och demokratiska principer.
Det är nu dags för oss att se fram emot de tunisiska myndigheternas genomförande av de åtaganden som president Zine El Abidine Ben Ali har gjort i fråga om demokrati, god förvaltning och mänskliga rättigheter, och som fastslås i handlingsplanen för den europeiska grannskapspolitiken. Genomförandet av dessa åtaganden kommer att bli en avgörande faktor för utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Tunisien. 

Viviane Reding,
   . – Herr talman! Kommissionen är mycket oroad över situationen för de mänskliga rättigheterna och yttrandefriheten i Tunisien. Vad som i dag har fört mig till parlamentet är en serie händelser som nyligen inträffade vid världstoppmötet om informationssamhället i Tunis, ett evenemang där både ledamöter av parlamentet och kommissionen närvarade.
Jag måste medge att det är tråkigt att behöva ta upp dessa händelser, eftersom värdlandet gjorde så stora ansträngningar för att anordna toppmötet, vilket i sig medförde ett mycket positivt resultat för EU på ett så viktigt område som Internets framtida förvaltning.
Resultatet av toppmötet är en framgång för EU och bär stämpeln ”made in Europe”. Kommissionens aktiva deltagande och den kontinuerliga samordningen, tillsammans med det brittiska ordförandeskapet, av de 25 medlemsstaternas ståndpunkter efter rådets möte (telekommunikation) har haft en positiv inverkan på den slutliga överenskommelsen. Vi lyckades driva igenom våra idéer och visa att EU når framgång när det visar upp en enad front. 
Mina damer och herrar! Europeiska unionen har visat upp en enad front under förhandlingarna och har haft ett verkligt inflytande på diskussionerna.
När det gäller förvaltningen av Internet gav toppmötet världen ett avtal som omfattar så avgörande aspekter som åsiktsfrihet och fri tillgång till information, säkerhet och kamp mot elektronisk skräppost. När det gäller Internets nyckelfunktioner beslutade toppmötet att det i enlighet med EU:s förslag skulle inrättas två forum och två processer, dels ett forum för förvaltningen av Internet (Internet Governance Forum), som redan är känt under förkortningen IGF, och dels processen för att organisera ett förbättrat regeringssamarbete om de politiska principerna för förvaltningen av Internet.
Regeringarna har ett politiskt ansvar. Det är uppenbart att de inte får ingripa i den tekniska hanteringen av Internet eller i Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (ICANN). Kommissionen vill att Internet ska förvaltas av den privata sektorn, något som för övrigt demonstrerades av att ”.eu”-domänen inrättades.
När det gäller finansieringen av kampen mot den digitala klyftan har ett avtal träffats om finansieringsmekanismerna, och prioriteringar har fastställts för att öka informations- och kommunikationsteknikens betydelse inom ramen för de befintliga finansieringsmekanismerna. Informations- och kommunikationsteknik kommer med andra ord att bli ett viktigt verktyg för vår utvecklingspolitik i framtiden.
Under första kvartalet 2006 kommer kommissionen att anta ett meddelande för att utvärdera resultatet av toppmötet och för att visa hur det kommer att avspeglas i EU:s politik.
I mars 2006 kommer FN att inleda ett omfattande samråd för att förbereda forumet för förvaltningen av Internet. För vår del kommer vi precis som tidigare att samråda aktivt med industrin, och jag anser att Europaparlamentet kommer att kunna ta ansvar för en stor del av samrådet med det civila samhället.
När det gäller det förbättrade regeringssamarbetet – den andra processen – ville Kofi Annan först av allt veta vad Förenta staterna och Europeiska unionen hade för avsikter. Jag bekräftade att vi hade för avsikt att utarbeta ett första uttalande om vår ståndpunkt på EU-nivå till mitten av februari. Vi måste nu tillsammans med medlemsstaterna definiera en process för att kunna utarbeta politiska principer för förvaltningen av Internet och för att kunna tillämpa dessa principer på ett öppet och ansvarsfullt sätt. 
Herr talman! Tyvärr överskuggades toppmötet av händelser som föranledde kommissionen att uttrycka sina starka protester mot hur de tunisiska myndigheterna blandade sig i vissa evenemang som hade anordnats av företrädare för det civila samhället, och hur myndigheterna även skapade svårigheter för Europaparlamentets och kommissionens gemensamma seminarium om mänskliga rättigheter, för att inte nämna de inskränkningar av yttrandefriheten som bevittnades såväl före som under toppmötet.
Benita Ferrero-Waldner har på kommissionens vägnar redan uttryckt vår oro till den tunisiska regeringen, och vi har påpekat att det var svårt för oss att tro att händelserna bara var ett resultat av ett ”olyckligt” missförstånd. Vi förklarade också att det kommer att bli allt svårare för kommissionen att fortsätta med sin konstruktiva strategi om de positiva effekterna uteblir.
För det andra överväger medlemsstaterna en EU-demarsch för mänskliga rättigheter, och kommissionen kommer att delta fullt ut. Avsikten är att uttrycka vårt beklagande i fråga om de nyligen inträffade händelserna och upprepa våra krav från oktober 2005: för det första att inte lägga hinder i vägen för EU-finansierade projekt inom det civila samhället, för det andra att gå framåt i genomförandet av det rättsliga reformprogrammet, och för det tredje att inrätta ett underutskott för mänskliga rättigheter.
Reaktionerna på toppmötet i Tunis togs upp av ordförande José Manuel Barroso i hans tal vid toppmötet i Barcelona. Han uttryckte sitt djupa beklagande över försöken att undertrycka yttrandefriheten under detta evenemang. Han betonade att ett samhälle som inte litar på sitt eget folk är ett svagt och bräckligt samhälle med små möjligheter till meningsfull utveckling.
Demarscherna utgör våra första åtgärder. Vi har bett om särskilda åtgärder från den tunisiska sidan. I början av nästa år kommer vi återigen att utvärdera situationen med medlemsstaterna och, om det inte har skett några framsteg, besluta huruvida ytterligare åtgärder bör vidtas. Jag vill bestämt försäkra er om att kommissionen fortsätter sina ansträngningar för att se till att de bestämmelser om respekt för mänskliga rättigheter som anges i associeringsavtalet och i handlingsplanen för EU–Tunisien genomförs i vederbörlig ordning.
Vi har nu ett nytt och effektivare system för att ta itu med frågor som gäller mänskliga rättigheter, nämligen vår grannskapspolitik. Det är vår och rådets bestämda avsikt att ställa grannskapsinstrumenten till förfogande för att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna.
Slutligen välkomnar jag den positiva dialog som vi har haft med parlamentet om denna fråga. Våra ansträngningar att främja demokratin och respekten för mänskliga rättigheter i Tunisien kommer att bli effektivare om vi lyckas förmedla konsekventa och sammanhängande budskap. 
Simon Coveney,
   . – Herr talman! Tunisien är ett land som har viktiga förbindelser med Europeiska unionen. Det är det första land i regionen som har undertecknat ett associeringsavtal med EU. Men de förhållanden och händelser som omgärdade det senaste världstoppmötet om informationssamhället har i hög grad ökat den befintliga oron för mänskliga rättigheter och yttrandefrihet i Tunisien.
Under toppmötets förberedelser fick anhängare av yttrande- och mötesfriheten i Tunisien utstå ökade trakasserier. Det har också kommit rapporter om trakasserier mot delegater från toppmötet, angrepp mot tunisiska och internationella journalister, förvägrad inresa i landet, övervakning och blockering av vissa webbsidor, censur av vissa dokument och tal, och förhindrande och avbrytande av möten. Även ledamöter av Europaparlamentet och företrädare för kommissionen uppges också ha utsatts för hotelser och verbala angrepp.
Även om vi erkänner att Tunisien står inför ett visst hot från extremistiska element och försöker hantera detta, måste det ske på ett sätt som medför att standarderna för mänskliga rättigheter och demokrati respekteras. Europeiska unionen har ett särskilt ansvar för att kräva detta genom en dialog. 
Catherine Trautmann,
   . – Herr talman! Som ledare för vår parlamentariska delegation till världstoppmötet om informationssamhället i Tunis vill jag bekräfta att EU hade en avgörande roll i de framsteg som gjordes under de internationella förhandlingarna. Det förbättrade samarbetet mellan medlemsstaterna innebar att vi kunde göra framsteg inte bara i fråga om forumet för förvaltningen av Internet – det kommer att hållas för första gången i Aten – utan också i fråga om den demokratiska balansen mellan medlemsstaterna, pluralismen och det civila samhällets delaktighet.
Mänskliga rättigheter och grundläggande friheter är grundförutsättningar för förvaltningen av Internet och för handlingsplanen. Det är på grundval av EU:s förslag, närmare bestämt kommissionens förslag, som ett avtal kunde träffas i Tunis, framför allt med Förenta staterna. Jag gratulerar kommissionens förhandlare, och jag tackar kommissionsledamoten uppriktigt för att Europaparlamentet fick delta i denna process.
Ändå beklagar jag att den enda skugga som föll över detta toppmöte kom från Tunisien självt. De allvarliga incidenter som omgärdade toppmötet och som undergrävde inte bara press-, yttrande- och mötesfriheten, utan även folket, var oacceptabla i mina ögon. Det var även de incidenter som var riktade mot vår delegation och som bland annat omfattade ett sabotage mot arbetsgruppen för mänskliga rättigheter i förhållande till förvaltningen av Internet. Dessa incidenter strider mot Tunisiens åtaganden i toppmötets slutsatser och i associeringsavtalet och bryter alltså ömsesidigheten i dessa åtaganden.
Dessa händelser kräver ett snabbt och bestämt svar från EU, och jag uppmanar mina kolleger i parlamentet att rösta för kompromissresolutionen som innehåller krav på att konkreta åtgärder vidtas omedelbart. Jag tackar kommissionsledamoten för de mycket koncisa anmärkningar hon nyss gjorde i den riktningen. 
Thierry Cornillet,
   – Herr talman! Precis som Viviane Reding påpekade måste vi ta hänsyn till att Tunisien åtog sig att organisera vad som måste ha varit ett av de största världstoppmötena någonsin.
Fru kommissionsledamot! Ni erkände själv att världstoppmötet om informationssamhället ledde till värdefulla resultat och att det också hade en sidoeffekt, en fokuseringseffekt. Det är inte möjligt att ackreditera 30 000 personer och hundratals journalister utan att dra till sig allmänhetens uppmärksamhet. När Tunisien hamnade i strålkastarljuset blev vi akut medvetna om den obalans som råder i landet mellan behandlingen av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande rättigheterna och de framsteg som Tunisien ändå har gjort i fråga om ekonomisk och social utveckling, utbildning och jämlikhet mellan män och kvinnor.
EU har övervakat dessa frågor under lång tid eftersom Tunisien är en av våra partner och var ett av de första länder som slöt ett associeringsavtal med oss. Vi anser att landets utveckling har varit exemplarisk, och vi upprepar den önskan vi uttryckte i vår senaste resolution, som antogs i september, om att utvecklingen av respekten för de mänskliga rättigheterna skulle hålla jämna steg med de uppenbara framsteg som görs inom andra områden.
Allt vi begär är med andra ord att Tunisien ska hålla sina avtalsenliga åtaganden. Det främjar inte våra intressen att utslunga förbannelser, och det vill vi inte heller. Vi vill bara trygga möjligheterna till dialog, vilket också Viviane Reding betonade. Vi är beredda att hjälpa till på det rättsliga området genom Medaprogrammet, enligt andemeningen i den resolution som parlamentet kommer att anta och på grundval av de värderingar vi vill dela. Vi vill ha möjlighet att föra en dialog genom till exempel associeringsrådet och underutskottet för mänskliga rättigheter för att se till att våra tunisiska partner är medvetna om det budskap – och det är fortfarande ett behärskat budskap – som parlamentet vill ge dem. 
Hélène Flautre,
   . – Herr talman! Det gläder mig att vi för denna debatt i dag. Den följer i spåren av de många kränkningar av de mänskliga rättigheterna som åtföljde världstoppmötet om informationssamhället som ju hölls i Tunis. Låt mig ge en kort sammanfattning. Människorättsaktivister och journalister trakasserades, åtgärder vidtogs för att förhindra att ett medborgartoppmöte samlades, telefonförbindelser skars av, tillgången till e-post och Internet blockerades, den schweiziske presidentens tal censurerades, andra internationella personligheter utvisades, bland annat vår Sacharovpristagare Robert Ménard, och så vidare.
Vi måste komma ihåg att dessa kränkningar inte är isolerade enstaka företeelser utan vardagsrutin i Tunisien. Läget för de mänskliga rättigheterna i Tunisien försämras – vilket vi förresten påpekade i vår resolution av den 29 september. Jag anser att de senaste incidenterna är en direkt utmaning av Europeiska unionens politik för demokrati och mänskliga rättigheter i Tunisien, som var det första land som undertecknade ett associeringsavtal med den berömda artikel 2, och vi måste anta den utmaningen.
Rådet har visserligen gjort flera framställningar, men det är verkligen synd att det inte har gjorts några offentliga ansatser för att fördöma de kränkningar av de mänskliga rättigheterna som har ägt rum och för att ge ett viktigt stöd till den otroliga mobiliseringen av det civila samhället, som för övrigt till en del är representerat här i dag i Europaparlamentet.
Vi tycker att det är viktigt att kommissionen och rådet för det första åtar sig att kalla samman ett möte med associeringsrådet så snart som möjligt för att diskutera läget för de mänskliga rättigheterna och de praktiska följderna av de konstaterade kränkningarna och för det andra inleder diskussioner i handlingsplanens anda om en tidtabell för reformer på de områden som nämnts, en exakt tidtabell med tidsfrister för mätbara resultat. Det första resultatet måste vara en reform av rättsväsendet. Här måste vi kräva att advokaten Mohammed Abou och alla andra politiska fångar i Tunisien frisläpps och att trakasserierna av föreningen för tunisiska domare och åklagare upphör. Det andra resultatet måste vara att begränsningarna för det civila samhällets verksamhet tas bort, och det tredje att ett samarbete med FN:s mekanismer upprättas. Detta är minimikraven om vi ska klara av den utmaning vi står inför. 
Luisa Morgantini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Demokrati är i verkligheten en komplicerad process som inte ens våra egna regeringar har kunnat förverkliga helt och hållet. Men när det gäller Tunisiens regering anser jag att den bristande förmågan är särskilt betydelsefull och att det krävs mycket specifika åtgärder.
Vi ser tecken på en verklig polisstat där de demokratiska rättigheterna och principerna förnekas. I månader har EU-medel avsedda för den tunisiska människorättsorganisationen (LTDH) hållits inne. Förkämparna för de mänskliga rättigheter, som jag hyllar i dag eftersom de finns här hos oss i parlamentet, har beskrivit de politiska och fysiska hot de utsätts för.
Tryckfriheten är obefintlig, vilket vi konstaterade under den senaste konferensen, och tortyr utövas i tunisiska fängelser. Oppositionen har inga möjligheter att göra sin röst hörd, och alla krav på demokrati och reformer tystas ned.
Därför uppmanar jag kommissionen, som har visat kurage i sina informella kontakter, att göra mycket mer och vidta åtgärder för att sammankalla EU–Tunisiens associeringsråd omedelbart. 
Paul Marie Coûteaux,
   . – Herr talman! Vi kommer att rösta nej till denna så kallade kompromissresolution, som jag hellre vill kalla Flautreresolutionen, eftersom den verkar ligga så nära den text som lades fram av Hélène Flautre.
Det uttalade målet med resolutionen är att göra en stor sak av smärre incidenter, och jag menar verkligen smärre incidenter, som inträffade under världstoppmötet om informationssamhället. Detta toppmöte ägde rum under vad vi ansåg vara fullständigt tillfredsställande villkor, något vi inte är ensamma om att tycka.
Varför ska Tunisien jagas på detta sätt när så många stater världen över, som EU har bättre förbindelser med och som i några fall är på väg att välkomnas in i gemenskapen, visar mycket mindre respekt för de grundläggande friheterna än vad Tunisiens regering gör? Varför Tunisien? Svaret är lätt. Det är för att Tunisien lyckas alltför bra och utgör en trefaldig risk för vissa makter, och tyvärr för några av de enkla själar som de kan manipulera.
För det första är Tunisien en förebild i fråga om utveckling, och man undrar om vissa supermakter inte vill förstöra alla arabländer som är på väg att utvecklas.
För det andra är Tunisien en förebild för samarbetet i Medelhavsområdet. Det är ingen slump att Tunisien var det första landet i den delen av världen som undertecknade ett associeringsavtal med EU, och det finns några som i enlighet med den välkända teorin om civilisationernas kamp kan ha intresse av att vända den ena sidan av Medelhavsområdet mot den andra, eftersom enhet i Medelhavsområdet skulle gynna hela EU och Afrika.
Till sist är Tunisien en förebild för samarbete inom den fransktalande världen. Franska är språket för Tunisiens utveckling, men, som vi såg vid ett möte med den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet i Rabat för bara några dagar sedan, skulle några hellre se att franskan fick lämna plats för engelskan som det enda internationella språket.
Genom att sluta upp kring dem som systematiskt förtalar Tunisien, som Hélène Flautre, och genom att attackera ett land som jag upprepar har skött sig exemplariskt, kommer parlamentet att ge intryck av att det under en täckmantel av samarbete och respekt för de mänskliga rättigheterna vill befästa ståndpunkterna på båda sidorna, vilket i slutändan kommer att gynna den islamiska fundamentalismen. Detta pågår just nu i Irak genom västvärldens agerande – eller närmare bestämt genom Washingtons och dess medbrottslingars agerande – och detta är en process som först Egypten och sedan Maghrebländerna också kan komma att uppleva. Det tjänar inte de europeiska makternas intressen att vi deltar i detta. Tvärtom skulle det utsätta vår befolkning för följderna av en fruktansvärd splittring i vår gemensamma havsregion. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag hade förmånen att ingå i Europaparlamentets delegation i Tunisien. Förvisso var jag också på toppmötet i Genève och hade möjlighet att följa det till slutet.
Jag delar det beklagande som Viviane Reding och min kollega Catherine Trautmann uttryckte om vad jag ansåg vara ett fullständigt onödigt avbrytande av våra möten i ett land som uppenbarligen har anammat flera av IT-revolutionens aspekter, som den tidigare talaren sa. Jag kan inte förstå hur detta kunde anses nödvändigt.
Jag vill koncentrera mig på vissa framsteg som gjordes under toppmötet, i synnerhet de principer som jag efterlyste efter toppmötet i Genève, som handlar om hur vi kan sprida datavetenskap och forskning till utvecklingsländerna så att de kan utveckla sina egna produkter. I EU har vi varit väldigt framgångsrika med att erbjuda fördelarna med vår egen nätverksteknik genom att sprida Géant-nätverket till utvecklingsländerna och också genom att uppmuntra till utveckling av öppna konkurrenskraftiga marknader för att tillhandahålla högkvalitativa tjänster till konkurrenskraftiga priser. Det är ett mycket stort framsteg.
Trots att detta var ett seminarium där ett stort antal professorer och universitetsforskare deltog valde tunisierna att begränsa antalet deltagare. Detta var onödigt och förtog toppmötets glans. Jag beundrar Catherine Trautmann för att hon så kraftfullt protesterade mot inskränkningarna under vårt möte. Det var ett nöje att se henne. 
Alain Hutchinson (PSE ).
   – Herr talman, herr minister, fru kommissionsledamot! Om det finns något vi kan glädja oss åt i efterdyningarna av toppmötet i Tunis så är det att toppmötet bidrog till att övertyga världen om något som alltför många vägrat att acceptera – och fortfarande vägrar att acceptera, att döma av det jag nyss hörde – nämligen att demokratin åsidosätts dagligen i Tunisien.
När jag vid återkomsten från mitt uppdrag i Tunisien frågade ut kommissionen och rådet häpnade jag över deras försagda svar på vad som bara kan beskrivas som en kränkning av partnerskapsavtalet mellan Europeiska unionen och Tunisien, åtminstone av de klausuler som handlar om de mänskliga rättigheterna. Jag hoppas att denna försagdhet inte är direkt kopplad till andra mål, som till exempel att Maghrebländerna ska organisera ett slags bevakningssystem för våra gränser för att begränsa den illegala invandringen, vilket många önskar. Jag är ändå nöjd med de uttalanden jag har hört i dag, särskilt kommissionens.
Utöver dessa uttalanden och den resolution som vi måste anta om denna fråga, hoppas jag att särskilda mekanismer inrättas och antas snabbt i form av ett associeringsråd och ett underutskott för mänskliga rättigheter. Herr talman! Jag avslutar med att helt enkelt begära att det civila samhället i Tunisien, som i dag behandlas med totalt förakt, ska knytas till detta utskott för de mänskliga rättigheterna. Det skulle vara bra att ge det civila samhället en möjlighet att uttrycka sina åsikter för detta nyinrättade organ. 
Patrizia Toia (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi kan lära oss två saker av toppmötet i Tunis. Först och främst en bedömning av vad som hände: Detta var ett toppmöte som var inriktat på frågan om ett kunskapsbaserat samhälle. Diskussionen gällde hur ny teknik och nya tjänster ska användas för att utveckla ett högteknologiskt samhälle som strävar efter att sprida ökad frihet, ge möjligheter åt alla och garantera tillgång till information och kunskap – titta bara på den dator som utvecklats för de så kallade utvecklingsländerna – och för att utöka de fria områdena. Under ett sådant toppmöte, med sådana målsättningar, framstår händelserna i Tunis som ännu mer falskklingande, obehagliga och allvarliga.
Mitt under en diskussion om hur vi ska kunna öka friheten och respekten för rättigheter stod vi inför ett beteende som inskränkte friheten, gav prov på intolerans och förhindrade diskussionen. Det var en allvarlig fråga. Vi uppmanar kommissionen och rådet att – vilket de redan har gjort – inta en fast hållning mot det som hände och att påpeka att vårt associeringsavtal med Tunisien också innehåller ett avsnitt om mänskliga rättigheter.
Slutligen vill jag göra en bedömning av förhandlingarna och av nästa fas. Fru kommissionsledamot! Vi anser att det gjordes stora framsteg, tack vare den roll som EU spelade, men vi vill – och tror – att mer ska göras i fråga om de gjorda åtagandena och det forum som ska hållas i Aten. Vi måste bli mer medvetna om att förvaltningen av Internet också kräver att EU blir starkare och ökar sin sammanhållning för att stå emot – om jag får använda det uttrycket – eller åtminstone på ett positivt sätt svara dem som i dag har en dominerande ställning och som försöker trampa ned vår europeiska tanke på balanserad utveckling och ett pluralistiskt styresskick. Detta måste göras med respekt för mångfalden, så att de demokratiska principerna kan leva vidare även i samhällen som bygger på kunskap och teknik. 
Jana Hybášková (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig utnyttja debatten för att avslöja vissa tvivelaktiga aspekter i EU:s politik gentemot Mellanöstern. Vi vet alla att Tunisien har en stabil konstitution. Kvinnor har äganderätt, arvsrätt, rösträtt och rätt att ansöka om äktenskapsskillnad. Islam tillhör alla och kan inte användas som ett politiskt monopol för ett politiskt parti. Vi känner alla till att under världstoppmötet om informationssamhället blev journalister, människorättsaktivister och advokater trakasserade och utsatta för kraftigt våld av säkerhetsstyrkor. Vi känner alla till president Zine El Abidine Ben Alis långa och komplicerade kamp mot An-Nahda – en extremistisk, radikal och proterroristisk rörelse som förenar sitt inflytande med den yttersta vänstern och som alldeles uppenbart hotar regimen och demokratin i Tunisien.
Vi bör ändå gripa detta tillfälle och sända ett tydligt budskap till såväl president Zine El Abidine Ben Ali som till många andra ledare i Mellanöstern. Vi måste kraftfullt stödja varje möjligt redskap för att bekämpa islamistisk radikalism, extremism och makt som missbrukas för att förklara och pådyvla andra en allenarådande sanning. Men vi får inte tillåta att vänskapligt sinnade länder, presidenter och regimer utnyttjar vårt stöd för att utplåna, förkväva och tillintetgöra en mångfaldig, demokratisk och sekulär opposition.
Satsningen på demokrati måste utgå från lokala förutsättningar, och den lokala mottagligheten måste respekteras. Ingen hänsyn bör tas till odemokratiska metoder där de mänskliga rättigheterna kränks, i synnerhet rätten till yttrandefrihet och kritik, samt friheten att samla in och motta information. Vi kan inte ta itu med terrorismhotet, missbruket av rätten att förkunna en sanning för andra eller känslan av maktlöshet förrän vi tydligt markerar att varje man och kvinna är fri att uttrycka sig klart, öppet och demokratiskt, vare sig de är tunisier, europeiska journalister eller tunisiska människorättsaktivister eller advokater.
Statliga monopol på dagstidningar och statliga monopol på finansieringen av samtliga dagstidningar, radio- och TV-kanaler strider definitivt mot det vi kallar ”informationssamhället”. Detta bör vara vårt vänskapligt sinnade budskap till vår vän president Zine El Abidine Ben Ali. 
Véronique De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill förekomma eventuell kritik och försäkra Paul-Marie Coûteaux om att medierna inte kommer att delta i en systematisk lynchning av Tunisien. Vi socialdemokrater anser tvärtom att det i fråga om ett land som utan tvekan har gjort imponerande framsteg på det sociala och ekonomiska planet är viktigt att välkomna ett fullkomligt ramaskri om demokrati från fackföreningar, människorättsorganisationer, rättsväsende och advokater. Den drivkraft de har skapat kan säkert leda till att åsiktsfrihet, organisationsfrihet och mötesfrihet kan förverkligas.
Denna förnyelse symboliseras av 18 oktoberrörelsen som har för avsikt att skapa ett permanent forum som socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill vara knuten till. Det har ofta sagts att Barcelonaprocessen delvis misslyckades, och det är sant att vi var lättskrämda. EU kämpar för att propagera för sina ideal om demokratisk pluralism. I det avseendet är Tunisien en gåva för oss, nästan ett föredöme. Tunisierna ber oss inte om hjälp, men de vill ha mer demokrati. Kan vi stödja dessa människor som har arbetat och ibland utkämpat hårda slag – social kamp är alltid hård – för att skapa större öppenhet och flexibilitet i en regim som tenderar att sluta sig inom sig själv, en regim som under förevändning att den bekämpar terrorism stigmatiserar alla som försvarar de mänskliga rättigheterna och som hindrar domare, åklagare och advokater från att hålla möten och bilda föreningar? Kan vi slåss för se till att inga socialdemokratiska regeringar ska kunna utnyttja sitt medlemskap i Socialistinternationalen för att kränka de mänskliga rättigheterna?
Jag har bara en begäran: att frågan om de mänskliga rättigheterna och rättssäkerheten i Tunisien ska spela en avgörande roll i associeringsrådets överläggningar under mötet i januari 2006 och att ingen går som katten kring het gröt i frågan. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att hänvisa till Viviane Redings sista kommentar, där hon uppmanar till sammanhållning. Jag anser att detta är avgörande. Det är den avgörande frågan och det avgörande ärendet.
Fallet Tunisien är inte vilket fall som helst. För några dagar sedan beklagade vi att det i Barcelonakonferensens utvärdering av Europa–Medelhavsprocessen konstaterades att det inte hade gjorts tillräckliga framsteg i utvecklingen av ett europeiskt område med respekt för mänskliga rättigheter och arbete för fred, vilket redan har påpekats.
I Tunisiens fall handlar det inte om frånvaron av ett civilt samhälle. Problemet är att det civila samhället inte har full frihet att uttrycka sig. Och för mig är detta den grundläggande frågan. Om Europeiska unionen vill att EU:s budskap, diskussion och Europa–Medelhavspolitik ska vara sammanhängande får den inte skicka budskapet att den struntar i de förhållanden vi har bevittnat under de senaste dagarna, särskilt under världstoppmötet för informationssamhället i Tunisien och arresteringarna av flera ledare för människorättsorganisationer.
För mig är alltså sammanhållningen en grundläggande fråga som vi inte får glömma bort under denna debatt. 
Geoff Hoon,
   . – Herr talman! Jag ska någorlunda kortfattat, och förhoppningsvis i rimligt tempo, sammanfatta denna debatt.
Europeiska unionen vill att Tunisien underhåller och utvecklar landets säkerhet och välstånd. Vi välkomnar Tunisiens arbete för att främja de ekonomiska och sociala reformerna, i synnerhet när det gäller kvinnors position och rätten till utbildning, men vi måste fortsätta att samarbeta med Tunisien i ett antal frågor på området för mänskliga rättigheter och se till att det sker framsteg särskilt på yttrande- och mötesfrihetens områden. Vi kommer att fortsätta att samarbeta med de tunisiska myndigheterna för att genomföra de åtaganden om demokrati, god förvaltning och mänskliga rättigheter som Tunisien undertecknade i handlingsplanen för den europeiska grannskapspolitiken. Som jag klargjorde tidigare kommer genomförandet av dessa åtaganden att bli en viktig faktor för utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Tunisien.
Jag tackar kommissionen för dess inlägg liksom alla de ledamöter av Europaparlamentet som har deltagit i debatten. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar ledamöterna i parlamentet för deras ståndaktiga stöd för två punkter på föredragningslistan – deras positiva inställning till strävandena efter en förvaltning av Internet och deras kritiska inställning till läget för de mänskliga rättigheterna i Tunisien. Som vissa ledamöter påpekade måste det erkännas att de ekonomiska och sociala reformerna har varit en tunisisk framgångssaga, men tunisierna måste också växa med utmaningen att fungera som banbrytare i fråga om de mänskliga rättigheterna, och de har fortfarande lång väg kvar på den punkten.
Associeringskommittén kommer att ha ett möte i början av nästa år. Därefter följer ett möte i associeringsrådet, och vi har verkligen för avsikt att föra upp problemen med de mänskliga rättigheterna på dagordningen. När det gäller underutskottet för mänskliga rättigheter har Tunisien godkänt att ett sådant inrättas. Vi har nått en informell överenskommelse på samtliga punkter, utom de enskilda fallen, och jag anser att detta är viktigt mot bakgrund av den diskussion vi har haft. Efter de diskussioner som nu pågår inom rådet kommer vi att göra ett formellt förslag till Tunisien.
Jag vill tacka alla ledamöter av Europaparlamentet som har visat sin solidaritet med alla dem i rådet, kommissionen och parlamentet som engagerat sig för att mänskliga rättigheter och åsiktsfrihet ska bli verklighet och inte bara vara en politisk fotboll för världens regeringar.
Trots de bedrövliga händelser som inträffade i Tunis i fråga om mänskliga rättigheter gav toppmötet ett tillfredsställande resultat. I framtiden kommer de båda processerna – ett forum för de berörda parterna och ett förbättrat regeringssamarbete – att göra det möjligt för oss att när som helst ta upp frågor om frihet som kan uppstå i samband med informations- och kommunikationsteknik och att förverkliga den friheten i varje land på jorden. 
Talmannen.
   – Sex resolutionsförslag(1) har ingivits av följande grupper: socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa och gruppen Unionen för nationernas Europa.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Tunisien är en partner av avgörande betydelse för dialogen mellan Europa och arabvärlden. En grundförutsättning för detta samarbete är respekten för de mänskliga rättigheterna, vilket bekräftades i det avtal mellan EU och Tunisien som trädde i kraft 1998 och i den handlingsplan för den europeiska grannskapspolitiken som inleddes i år. Den tunisiska regeringen har alltid visat sig särskilt öppen och villig att acceptera sina åtaganden gentemot det internationella samfundet i fråga om mänskliga rättigheter, demokrati och förvaltning, något som visades genom att EU–Tunisiens underutskott för mänskliga rättigheter inrättades nyligen och av landets beredvillighet att organisera världstoppmötet om informationssamhället. Tunisien är en aktiv part i de sex viktigaste FN-fördragen och är jämfört med andra arabländer noga med att upprätthålla en sekulär stat och att skydda sina medborgares sociala och ekonomiska rättigheter. Det behövs förstås större insatser för att uppnå en frihetsnivå som är värdig ett fullständigt demokratiskt land – vilket bevisas av episoder som de som nyligen inträffade – men vi måste i varje fall erkänna de ansträngningar och de framsteg som har gjorts hittills och försäkra Tunisien om att landet har vårt fulla stöd. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om sammanställningen av vitboken om det nya direktivet om audiovisuellt innehåll. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! Efter två och ett halvt år av samråd, diskussioner och konferenser har vi i dag nått den punkt då kommissionen kan lägga fram ett nytt direktiv för att ersätta direktivet om television utan gränser.
Varför behövs detta direktiv? Helt enkelt på grund av att multimedierna konvergerar. Det finns en mängd plattformar, våglängdsområden, kablar, satelliter, ADSL-uppkopplingar och mobiltelefoner som levererar samma innehåll, oavsett om det är traditionell schemalagd television eller beställningstjänster. Problemet är att denna extremt snabba utveckling inte har åtföljts av en utveckling av lagstiftningen. Detta är orättvist, och det snedvrider konkurrensen när vissa operatörer regleras men inte andra. Det är oacceptabelt att vissa omfattas av rättsligt skydd och andra inte. Det är inte rätt att vissa ska få dra nytta av fördelarna med den inre marknaden och att andra nekas tillgång till dessa fördelar. Syftet med det nya direktivet är därför att jämföra lika med lika och ge dem lika behandling.
Vi bevittnar för närvarande en fullkomlig explosion av plattformar och innehåll. Ni kanske kommer ihåg att när direktivet om television utan gränser antogs 1989 fanns det 10 satellitkanaler, i dag finns det 2 500. Efter digitaliseringen kommer det säkert att bli en explosion i utbudet av tillgängligt innehåll. De nya tjänsterna, som är 50 till antalet i nuläget, ökar snabbt. Även om beställvideo fortfarande har en ganska liten betydelse, säger experterna att om reglerna skulle tillåta en utveckling av den typen av tjänster, skulle 22 miljoner hushåll vara anslutna till en beställvideotjänst 2010, vilket skulle innebära en omsättning på över 2 miljarder euro. Här befinner vi oss i hjärtat av Lissabonstrategin, med möjligheten att stärka vår europeiska innehållsindustri med allt vad den betyder för tillväxten och sysselsättningen.
Det direktiv jag i dag vill presentera för er är inte inriktat på de medier som informationen förmedlas via, utan på innehållet. Det handlar om audiovisuella tjänster oavsett vilket medium som används för att leverera dem till allmänheten. Hur ska vi då reglera detta utbud av innehåll? För det första kommer det att göras åtskillnad mellan två typer av innehåll. Den första är den typen vi känner till, den tjänst vi är vana vid, nämligen vårt traditionella schemalagda televisionsinnehåll, en meny som har sammanställts av andra. Vi har inget annat val än att acceptera det som erbjuds, eller stänga av. Den andra typen av innehåll är ickelinjärt innehåll (beställningsinnehåll), där konsumenter söker, väljer och hämtar det som de anser vara viktigt och intressant. Dessa båda metoder att föra ut innehåll till människor, linjärt eller ickelinjärt, kommer att regleras på olika sätt.
Men – och detta är ett viktigt ”men” – även om det finns två typer av innehåll måste en balans upprätthållas mellan den industriella dimensionen – jag har redan nämnt framställningen av europeiskt innehåll – EU:s värderingar som inte får offras för denna nya typ av innehåll, konsumentskydd, framför allt skyddet av minderåriga, som är viktigt oberoende av typen av innehåll, samt naturligtvis den kulturella mångfalden som vi tagit ställning för.
Vi måste alltså skapa en balans mellan dessa faktorer och samtidigt tillämpa principen om bättre lagstiftning. Detta ska vi åstadkomma med något jag kallar en fingertoppsmetod. Vad menar jag då med detta? För det första kommer det att finnas en uppsättning minimikrav för alla typer av innehåll. Dessa krav omfattar identifiering av den som tillhandahåller innehållet, det vill säga folk ska känna till vem som förde ut budskapet i mediet. Kraven omfattar också identifierbar reklam: ingen smygreklam, utan strikta regler för reklam som visas tillsammans med innehåll. Sedan har vi skyddet av den mänskliga värdigheten. Det skulle till exempel inte vara acceptabelt att vissa typer av innehåll är immuna mot åtgärder som är avsedda att bekämpa hets mot folkgrupp eller religiöst hat. På samma sätt skulle det vara oacceptabelt om skyddet av minderåriga inte skulle gälla för alla typer av innehåll. Dessutom skulle parlamentet och alla andra beskyddare av den europeiska kulturen inte kunna acceptera en situation där den europeiska identiteten och den europeiska kulturella mångfalden främjades i en typ av innehåll men inte i en annan. Detta är alltså de gemensamma reglerna för såväl linjärt som ickelinjärt innehåll.
Hur är det då med de särskilda reglerna för konventionell schemalagd television, som måste regleras noggrannare med tanke på dess stora inflytande och frånvaron av konsumentval? De regler som kommer att finnas kvar gäller kvoter, rätten till genmäle och tillgång till viktiga händelser. De regler som delvis kommer att ändras och delvis bibehållas handlar om hur vi hanterar reklam. För det första kommer reglerna om kvalitet på reklam att vara desamma som i det nuvarande direktivet. Reglerna för mängden reklam kommer att förändras, delvis för att det behövs förenklade och uppdaterade regler i denna nya multimedievärld och delvis för att det inte är kommissionens sak att utföra programplanerarnas arbete. Detta är anledningen till att det inte längre kommer att finnas dagsgränser, varför reklamavbrott inte kommer att regleras så strängt som i dag och varför enstaka reklaminslag kommer att tillåtas i sportprogram men inte i andra program. Å andra sidan har vi ingen önskan att se TV-programmen översvämmas av reklam, och därför behåller vi några viktiga grundregler.
Den första regeln är tolvminutersgränsen. Den reklamexplosion som pressen ibland beskriver kommer inte att äga rum. Reklamavbrotten kommer fortfarande att begränsas till totalt tolv minuter per timme. Det kommer också att finnas skydd mot avbrott i filmer, TV-filmer, barnprogram och nyheter, som endast får avbrytas en gång per 35-minutersperiod. Detta är mycket viktigt. Till exempel kommer barn att få ett bättre skydd i framtiden än vad de har nu i traditionella TV-program, och de kommer också att vara skyddade när det gäller ickelinjära tjänster, vilket är ett stort framsteg. Det kan därför sägas att även om vi släpper på reglerna för vuxna så skärper vi dem för att skydda unga människor.
Ett annat viktigt inslag som togs fram mot bakgrund av finansieringen av innehåll är godkännandet av produktplacering, som omfattas av mycket restriktiva och stränga villkor. I dag har vi faktiskt i EU motstridiga regler om produktplacering. I ett land finns inga regler alls, i ett annat gäller reglerna enbart nationellt innehåll och i ett tredje land är förbudet fullständigt.
I framtiden måste produktplacering följa mycket stränga regler så att dessa regler blir lika för alla och att konsumenterna är välinformerade, vilket inte är fallet under nuvarande system. Produktplaceringen ska godkännas om det garanteras att tittaren kommer att göras uppmärksam på placeringen. Reglerna bör garantera rättssäkerhet och likabehandling för allt innehåll. Men det viktiga är att det också kommer att bli stora restriktioner: inga placeringar av barnprodukter och inga produktplaceringar i nyheter och aktualitetsprogram eller i dokumentärer. Syftet med dessa regler är att skydda våra barn och att skydda journalisters redaktionella frihet.
Detta direktiv innehåller en stor mängd nya inslag, och det skulle ta för lång tid för mig att räkna upp dem alla, men jag känner parlamentet, och jag vet att dessa frågor kommer att tas upp på nytt under de kommande månaderna. Men det finns tre nya inslag som jag vill lyfta fram. Det första är den icke-diskriminerande rätten att använda korta utdrag för allmän nyhetsplanering. För det andra är detta det första EU-direktiv som uttryckligen tillåter användning av samreglering och självreglering på nationell nivå. Det tredje nya inslaget som jag anser har stor betydelse för tillämpningen av detta direktiv är att nationella audiovisuella tillsynsmyndigheter inrättas som är oberoende av regeringarna. 

Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar varmt framläggandet av detta nya förslag. Jag skulle vilja att kommissionsledamoten bekräftade att det även fortsättningsvis kommer att kallas direktivet ”Television utan gränser” i en moderniserad form. Jag anser att det ursprungliga namnförslaget var mycket förvirrande.
Jag vill fråga kommissionsledamoten om hon anser sig vara tillräckligt radikal i förhållande till teknikens snabba utveckling. Efter att ha upplevt ett antal olika händelseutvecklingar – däribland den som vi nyligen upplevde tillsammans i Tunisien – anser jag att gränsen mellan linjär och icke-linjär blir allt suddigare och att fler och fler konsumenter kommer att ha tillgång dygnet runt till det som tidigare var traditionella radio- och TV-utsändningar, i och med att dessa program kommer att kunna lagras automatiskt på deras digitala videoapparater. Vi kommer i själva verket att bära dessa program med oss till parlamentet i våra iPods eller vilken annan digital teknik vi nu använder. Anser kommissionsledamoten alltså verkligen att detta är tillräckligt radikalt?
För det andra noterade jag att kommissionsledamoten sa att hon eftersträvade en enklare strategi, mindre byråkrati och teknisk neutralitet, vilka samtliga utgör principer i det utmärkta ramdirektiv om kommunikation som vi nu har, och som är ytterst betydelsefullt. Anser kommissionsledamoten att hon har hittat rätt balans mellan dessa faktorer i direktivet, och att det kommer att stå emot tidens prövningar lika bra som ramdirektivet om kommunikation? 
Ivo Belet (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag har en kort fråga angående produktplacering. Det är mycket anmärkningsvärt att ni lägger fram nya krav i detta avseende.
Ni ger grönt ljus för produktplacering, och jag förstår att det är den enda framkomliga vägen, Ni hävdar också att detta inte gäller för barn- och ungdomsprogram, men jag kan inte utifrån meddelandet uttyda om detta även gäller beställningsinnehåll. Ska det kryphålet täppas till, eller gäller förbudet för produktplacering alla typer av barn- och ungdomsprogram, inklusive beställningsinnehåll? Jag skulle vilja ha ett tydligt svar på denna tydliga och koncisa fråga. 
Rebecca Harms (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Eftersom jag alltid har uppfattat kommissionsledamoten som en erfaren journalist – något hon också ständigt påpekar – vill jag fråga henne om hon anser att kvaliteten på televisionen verkligen kommer att förbättras av ökad produktplacering och fler reklamavbrott i sändningarna. Dessutom vill jag fråga henne varför hon nu också vill tillåta reklamavbrott i nyhetsprogram som är kortare än 30 minuter. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman! Jag vill säga till Malcolm Harbour att den officiella titeln är direktivet om audiovisuella tjänster och medietjänster. Jag tror emellertid att den kommer att bli ”audiovisuella tjänster utan gränser”. Skillnaden mellan linjär och icke-linjär är någorlunda klar. Vi kommer att ha möjlighet att diskutera dessa definitioner senare under våra olika utskottssammanträden, vilket jag tydligt klargjorde i förslagets text.
Jag har valt att använda en enklare strategi för att möjliggöra en utveckling av dessa medier. Jag ska ge er ett mycket enkelt exempel. Beställvideo utvecklas inte vidare snabbt i dag av den enkla anledningen att det förekommer 25 förordningar för den sortens tjänst. Om man således utvecklar denna tjänst i ett land och vill exportera den till ett annat land är man tvungen att utveckla en ny tjänst i det nya landet, vilket innebär att den inre marknaden inte längre fungerar.
Jag vill göra det möjligt att erbjuda dessa tjänster på den inre marknaden och att utveckla dem, för jag anser att beställvideo kommer att medföra en utomordentlig chans både för nya aktörer på marknaden för beställvideo och när det gäller att föra ut vårt europeiska innehåll och våra filmer till konsumenterna. Det är uppenbart att den europeiska filmindustrin har distributionsproblem och svårigheter med att få allmänheten att se europeisk film – antingen saknas det en biograf eller så visar den inte europeisk film. Beställvideo innebär en verklig möjlighet att föra ut den europeiska produkten till konsumenterna. 
Herr Belet! Produktplacering ingår i grunduppsättningen av gemensamma krav, vilket betyder att reglerna för produktplacering, inklusive dem som berör unga människor, gäller för såväl linjärt som ickelinjärt programinnehåll.
Om ni analyserar det nya direktivet kommer ni att förstå att jag har gjort mitt yttersta för att skydda våra unga. Tillgången till så mycket innehåll på så många plattformar gör dem sårbara, och därför behöver de skyddas. Detta är också en fråga som jag hoppas kunna diskutera med ledamöterna här i parlamentet. Hur långt ska vi gå för att skydda våra unga? Har jag gjort för mycket, eller har jag inte gjort tillräckligt? Detta är något vi måste diskutera. 
 Rebecca Harms frågade om mer produktplacering tillför något extra till innehållet och ja, jag anser att det gör det. Vi har i dag det problemet att produktplacering förekommer så gott som överallt, samtidigt som det är olagligt i vissa länder. I andra länder är det bara olagligt i fråga om inhemska produkter och inte för produkter som kommer från grannländerna. Produktplacering för amerikanska produkter förekommer överallt, och produktplacering förekommer alltså på våra TV-skärmar, även när det är förbjudet på nationell nivå, utan att konsumenten är medveten om det. Genom den nya lagstiftningen införs för det första en horisontell EU-omfattande lagstiftning som tillåter produktplacering där den är viktig, det vill säga för att finansiera vår europeiska innehållsindustri, våra filmer, så att de får samma möjligheter även när det gäller finansiering som filmer från andra kontinenter.
För det andra finns det i dag inga regler som innebär att produktplacering för till exempel barn ska förbjudas i olika typer av innehåll. Det är obegripligt att något sådant förekommer över hela linjen i barnprogram. Barn är till skillnad från vuxna försvarslösa mot detta. Därför är det viktigt att ha ett generellt förbud mot produktplacering riktad till barn. Som före detta journalist – eftersom ni nämner det – har jag ingående diskuterat produktplaceringens inverkan på information och informationsprogram med mina journalistkolleger, och jag har kommit till slutsatsen att det är önskvärt med ett totalförbud mot produktplacering i information och i informationsprogram. 
Ruth Hieronymi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uppriktigt tacka och gratulera kommissionsledamoten för hennes presentation av utkastet till översyn av direktivet om television utan gränser. De senaste åren har parlamentet ständigt propagerat för detta och begärt att likvärdigt innehåll ska omfattas av likvärdig lagstiftning även i den digitala eran. I detta hänseende anser jag att kommissionsledamotens förslag är ett program för att komma i form inför införandet av digital television i EU.
Mina frågor i dag berör bara två saker. För det första har kommissionsledamoten sagt att hon vill ge möjlighet till ökad egenkontroll och samreglering. Skulle hon kunna utveckla detta lite närmare för oss?
För det andra, vilka konsekvenser har produktplaceringen för radio och TV i allmänhetens tjänst i EU? Har det någon betydelse i fråga om ekonomiskt stöd? 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Vi är särskilt glada över kommissionens meddelande i dag, men vi noterar att denna viktiga fråga fördes upp på föredragningslistan för detta sammanträde i sista minuten utan att det behöriga utskottet för kultur och utbildning först informerades om de enskilda bestämmelser ni tar upp.
Vi välkomnar även att det i förslaget till direktiv i huvudsak hänvisas till det audiovisuella innehållet i televisionen. Jag vill kommentera vissa punkter.
Översynen av direktivet och utvidgningen av dess omfattning till ickelinjära medier får inte leda till att regleringen urvattnas.
Principen om kulturell mångfald och pluralism måste skyddas, oavsett vilket medium som används för att föra ut det audiovisuella innehållet.
Respekten för kvoterna för europeiska verk och verk av oberoende producenter måste även fortsättningsvis vara en kärnpunkt i direktivet.
Vi måste förstärka direktivets bestämmelser om reklam och skyddet av minderåriga. Det innebär mer eller mindre att den nuvarande ordningen ska kvarstå. Vi kan inte sätta industrins intressen före tittarnas rättigheter och kvaliteten på televisionen. Inte heller kan vi förvänta oss att marknaden på egen hand ska reglera dessa viktiga frågor. Rubriken audiovisuell utan gränser är korrekt.
Vi behöver kort sagt ett direktiv som ger televisionen i EU den nödvändiga balansen mellan kvalitet och tittarsiffror. 
Luis Herrero-Tejedor (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru Reding! Historiskt sett har det varit en kamp mellan parlamentet och kommissionen varje gång detta direktiv har debatterats i Europaparlamentet sedan 1984. Parlamentet har begärt att frågan om pluralism ska behandlas inom ramen för detta direktiv, och vid ett flertal tillfällen har kommissionen svarat att detta är en mycket känslig fråga och vi vågar inte – enkelt uttryckt – ta i den.
När det gäller detta direktiv ägnades ett frågedokument helt och hållet åt pluralism under förberedelserna för den diskussion som vi från och med nu ska hålla i Liverpool, och detta är en fråga som ger upphov till stor oro. Kommissionens inställning har alltid varit att ”hör ni, när industrin liberaliseras kommer pluralismen att komma automatiskt”. Men det är inte sant. Det är inte sant eftersom vi i radio- och TV-världen styrs av ett system av administrativ franchising och det förekommer ingripande från statsmakterna.
Fru Reding! Jag ska berätta något för er om det som pågår i mitt land och som saknar motstycke i Europeiska unionen: 500 000 spanska medborgare, över en halv miljon spanska medborgare, stöder ett initiativ för att hindra en offentlig myndighet, regeringen för den autonoma regionen Katalonien, att stänga en radiostation – något som aldrig tidigare har inträffat i Europeiska unionen, i någon av dess institutioner. Detta måste väl vara viktigt och av intresse för allmänheten.
Mot bakgrund av detta vill jag fråga er: Fru Reding! Kommer frågan om pluralism att tas upp i detta direktiv? 
Viviane Reding
   , . – Herr talman! Först av allt vill jag tacka Ruth Hieronymi, inte bara för hennes sammanfattning i dag på bara ett par minuter, utan också för hennes övervakningsverksamhet under två och ett halvt år av förberedelser av den nya lagstiftning som nu är föremål för diskussion. Jag vill också tacka henne för den underbara formuleringen om ett program för att komma i form för de audiovisuella medierna. Jag tror att det kommer att bli ett populärt citat under de närmaste månaderna.
Den ökade självregleringen är ett sätt att genomföra direktivet som i sig bildar en rättslig ram som de nationella myndigheterna måste införliva i den nationella lagstiftningen. Men när det gäller genomförandet har medlemsstaterna möjlighet att antingen gå längre än vad som krävs i ramverket eller – under förutsättning att aktörerna går med på det – att göra det genom en kontrollerad självreglering. Det är korrekt att detta är första gången denna terminologi används i en EU-lagstiftningstext. Jag anser att förtroendet för de experter som arbetar ute på fältet är ett viktigt steg i rätt riktning. 
 Nikolaos Sifunakis, ordförande för utskottet för kultur och utbildning, frågade mig varför han inte informerades förrän i sista minuten. Herr Sifunakis! Jag fick själv först i eftermiddags reda på att kommissionen hade accepterat mina förslag. I dag har det handlat om att informera parlamentet, inte diskutera frågan. Jag är säker på att själva debatten kommer att bli mycket intensiv. Den kommer att bli lång, och jag tror att den kommer att inledas nästa år i de behöriga utskotten, det vill säga utskottet för kultur och utbildning och utskottet för industrifrågor, forskning och energi.
Allt som fungerade väl i direktivet om television utan gränser har tagits med i det nya direktivet. Jag har inte gjort avkall på kvoterna – tvärtom. När det gäller online-tjänster har jag infört en skyldighet att stödja europeiska verk, en bestämmelse som inte finns i dag. Procentandelen för oberoende producenter finns kvar, och konsumentskyddet förstärks eftersom vi behöver välinformerade konsumenter som vet vad de har att vänta. Kort sagt, konsumentinformationen och konsumenternas skydd mot missbruk bibehålls, och detta inte bara för den traditionella televisionen, eftersom dessa principer även gäller för de nya tjänsterna.
Luis Herrero-Tejedor undrade om pluralismen inom medierna fortfarande var tryggad i en värld som förändras varje dag. Man behöver bara läsa tidningarna från alla hörn av EU för att bli lugnad på den punkten: Nya sammanslagningar sker, befintliga grupper bryts upp och nya medietjänster skapas. Digitaliseringen kommer att skapa en explosion av tillgängliga kanaler för allmänheten, för att inte nämna de nya formerna av beställvideo. Vilka andra uppfinningar väntar oss inom kort? Konsumenten kommer att mötas av ett enormt utbud, vilket är ett bra sätt att utveckla pluralismen. Ju större valfrihet för konsumenten, desto mer kommer pluralismen att utvecklas. Därför måste vi göra allt i vår makt för att stödja konsumenternas val.
Kulturell mångfald är också en mycket viktig aspekt av pluralismen, och när den mångfalden utvidgas till de nya tjänsterna är detta ett viktigt steg mot pluralism.
I början av nästa år kommer mina tjänsteavdelningar att lägga fram ett dokument om de nationella reglerna för mediekoncentration. Jag lovade er ett sådant dokument för att vi tillsammans – kommissionen och parlamentet – skulle kunna se över i vilken riktning vi är på väg. Dokumentet kommer att vara färdigt i början av nästa år. Då kommer vi att kunna diskutera dess innehåll och de eventuella åtgärder som behövs på EU-nivå. 
Lissy Gröner (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten: Det är trevligt att hon presenterar förslaget för parlamentet efter det att pressen redan har fått kännedom om det. Förstärkningen av det europeiska innehållet kommer att få utbrett stöd, och två behandlingar kommer att ge oss tillräckligt med tid för att diskutera detta ingående.
Mångfald är EU:s styrka – vi kan inte konkurrera med USA:s marknad där, och det vill vi inte heller – men mångfalden är förstås också EU:s svaghet. Jag anser att vi inte kan ha produktplacering i filmer på samma sätt som i USA. Det är ändå alltid marknaden som avgör hur produkter ska visas i filmer. Det finns inga invändningar mot att någon kör en bil, men när det handlar om situationer där produktplaceringen bara är tillgänglig för dem med de fetaste plånböckerna har något gått fel.
Vi är också överens om att reklam inte hör hemma i barnprogram. Det är bara gränserna som är otydliga, så mycket är klart. Var bör gränsen gå? Jag tror att när vi väl öppnat dörren för detta kommer det inte längre att vara möjligt att begränsa det. Därför kommer det att finnas ett starkt motstånd mot produktplacering och mot de otydliga gränserna. Vi kommer att behöva diskutera detta mer under de båda behandlingarna. 
Helga Trüpel (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag måste också säga att jag under kommissionsledamotens presentation i dag blev överraskad över att så lite uppmärksamhet ägnades åt det potentiella hotet mot det redaktionella oberoendet. Viviane Reding nämnde att nyheter och barnprogram ska skyddas mot produktplacering, och alldeles nyss nämnde hon även informationsprogram.
Begreppet informationsprogram, som hänvisar till program avsedda för att informera befolkningen, är ett omfattande koncept. Var passar tidskrifter med information om finansiella tjänster in, till exempel? Kommer de att få göra reklam för sådana tjänster? Hur är det med hälsotidskrifter? Är det förbjudet att göra reklam för vissa hälsoprodukter eller -tjänster i dem? Jag ber er att än en gång förtydliga vad ni menar med informationsprogram. 
Henri Weber (PSE ).
   – Herr talman! Jag upprepar min fråga. Jag var föredragande i detta ämne för utskottet för kultur och utbildning. Jag står på talarlistan. Jag undrar varför ni inte låter mig tala. 
Talmannen.
   – Jag hörde er. Fru kommissionsledamot! Ordet är ert. 
Viviane Reding
   , . – Herr talman! Jag vill påpeka för Lissy Gröner att förslaget har publicerats på Internet och alltså har varit tillgängligt för parlamentsledamöter likaväl som för allmänheten. Lissy Gröner har helt rätt, självklart kommer det att bli två behandlingar, och vi kommer alltså att få många fler tillfällen att utbyta åsikter om innehållet i mitt förslag.
Mångfald är mycket viktig, och eftersom den är viktig och eftersom jag skulle vilja se fler europeiska filmer och europeiska TV-program visas från sin bästa sida på våra teveskärmar, mobiltelefoner och datorer kommer jag att göra allt för att främja den. Vissa medlemsstater gör faktiskt redan detta. Låt mig som exempel nämna den österrikiska lagen om produktplacering. Det är en mycket förnuftig lag, och den fungerar mycket bra. Lissy Gröner nämnde reklam i barnprogram. Jag kanske inte gjorde det tillräckligt klart att produktplacering i barnprogram kommer att förbjudas. Detta är ett steg längre än vad som för närvarande är möjligt i väldigt många medlemsstater. Jag vill skydda barnen i synnerhet.
Helga Trüpel talade om det redaktionella oberoendet. Detta är mycket viktigt för mig, och det är anledningen till att jag särskilt hänvisade till denna fråga. Produktplacering är alltså förbjuden i informationsprogram och vad som brukar kallas aktualitetsprogram. Hälsoinformation omfattas därmed av den definitionen. 
Talmannen.
   – Herr Weber! Jag har gett ordet till tre medlemmar av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, tre medlemmar av socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och två medlemmar av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. Med andra ord, herr Weber, har vi upprätthållit en perfekt balans.
Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0343/2005).
Följande frågor har ställts till kommissionen. 
Talmannen.
Hur många mantimmar och hur mycket resurser har avsatts för kommissionens utredning om brittiska Premier Leagues tilldelningen av sändningsrätter till direktsändning av fotbollsmatcher?
Vilken lärdom har kommissionen dragit när det gäller att ändra det interna förfarandet och prioritera verkliga konkurrensfrågor?
Medger kommissionen att när det gäller rätten till direktsändning av sportevenemang vore det mer effektivt och mer lämpligt att utreda om det inom själva marknaden för radio- och TV-sändning förekommer missbruk av dominerande ställning på marknaden? 
Neelie Kroes,
   . – Ärendet inleddes 2002 och sedan dess har arbetet gått upp och ned. Under den här tiden har det funnits en huvudsaklig handläggare som har arbetat deltid med ärendet, samtidigt som denna person har utfört annat arbete inom generaldirektoratet. Ärendet har också i olika skeden engagerat hierarkin inom GD Konkurrens och kabinettet.
Kommissionen motsätter sig påståendet att detta inte skulle ha varit ett genuint konkurrensärende. Fotbollen är som vi alla vet en ytterst populär idrott, och försäljningen av dess medierättigheter kan få betydande långsiktiga följder för utvecklingen på mediemarknaderna. Detta ärendes betydelse framgår av det antal företag, programföretag med okodade sändningar och betal-TV-bolag, Internetoperatörer, mobiloperatörer och potentiella nytillträdda aktörer som under ärendets gång har uttryckt sin oro till kommissionen och, ibland, till de berörda nationella myndigheterna.
Dessutom har både Office of Fair Trading och Office of Communications gett sitt kraftfulla stöd till såväl kommissionens utredning som dess inriktning. Slutligen har den brittiska konsumentorganisationen publicerat sin egen rapport om dessa frågor. Där drog man slutsatsen att det fanns ett verkligt konsumentproblem, vars orsak låg i det sätt på vilket engelska fotbollsförbundets Premier League hade sålt sändningsrätterna till matcherna i Premier League gemensamt.
Kommissionen instämmer därför inte i att det skulle ha varit mer effektivt och mer lämpligt att utreda om det inom själva marknaden för radio- och TV-sändning förekommer missbruk av dominerande ställning på marknaden. När det finns farhågor om dominans är det lämpligt att en konkurrensmyndighet noggrant undersöker orsakerna till denna dominans. När det åtminstone delvis förekommer en dominerande ställning i de efterföljande leden på marknaden, till följd av överenskommelser i de föregående leden som bryter mot artikel 81, är det mest effektiva tillvägagångssättet att undersöka överenskommelserna i de föregående leden. En gemensam försäljning av sändningsrätter till fotbollsmatcher riskerar att skapa en säljare med marknadsinflytande, med åtföljande överföring av marknadsinflytandet till de efterföljande leden. Den gemensamma försäljningen kan skapa konkurrensproblem i de efterföljande leden och förtjänar således att noggrant undersökas. Att enbart ta itu med dominansen i de efterföljande leden, utan att undersöka avtalen för sändningsrätter i de föregående leden, skulle innebära att man tog itu med konkurrensproblemets symtom snarare än dess orsaker. 
Arlene McCarthy (PSE ).
   – Som vanligt svarar kommissionen aldrig riktigt på frågan, för detta handlade om resurser som spenderats under 3,5 år. Jag vill betona att vi inte enbart talar om kommissionens resurser, utan om miljontals pund som spenderades på advokatkostnader av personer som var inblandade i denna process.
Jag måste återigen ställa frågan: anser kommissionen att detta står i rimlig proportion till det resultat som har uppnåtts och som innebär att ett extra paket går till en annan operatör än Sky, utan garantier för att det blir ett programföretag med okodade sändningar? Det kan lika gärna bli en annan kabeloperatör, vilket sannolikt skulle medföra en kostnad för konsumenterna. Vad viktigare är, har kommissionen nu för avsikt att låta detta nya avtal löpa utan att blanda sig i, så att vi kan se huruvida det gynnar allmänintresset, och i synnerhet ge fotbollsklubbarna möjlighet till rättslig säkerhet när det gäller hanterandet av de egna resurserna, särskilt när de investerar lokalt i gemenskapsfinanser? 
Neelie Kroes,
   . – Herr talman! Jag förstår vad ledamoten säger, men jag motsätter mig bestämt att vi inte har svarat på frågan; det har vi faktiskt gjort. Huruvida svaret passar ledamoten eller inte är en annan sak, men jag har svarat och jag svarar återigen.
Premier League säljer sändningsrätterna till sina matcher till medieoperatörer över hela världen, däribland till ett stort antal EU-länder. Premier League-fotbollen är mycket populär, till exempel i Irland, och Premier League har ändrat sina principer när det gäller sändningsrätterna för Irland till följd av kommissionens ingripande. Enkelt uttryckt finns det ett tydligt gränsöverskridande inslag som kommissionen hade goda skäl att ta itu med när ärendet inleddes 2002. Huruvida det handlar om ett par advokater eller många fler är upp till dem; vi är villiga och beredda att hantera detta ärende, och vi har haft viss framgång i och med att vi löste ett problem som hindrade den fria konkurrensen. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Håller kommissionen med om att viktiga internationella idrottsevenemang endast bör sändas av abonnemangskanaler, det vill säga betaltelevisionsnät?
Har ni frågat er om alla medborgare har denna möjlighet, även om vissa internationella federationer har samtyckt till att låta dessa internationella evenemang sändas fritt?
Varför vidtar ni inte åtgärder mot de medlemsstater i Europeiska unionen som under de senaste tolv åren eller så inte har lämnat in förteckningar över de idrottsgrenar som ska sändas fritt, vilket de borde ha gjort? 
Neelie Kroes,
   . – Konkurrensregler har inget med idrottsregler att göra, utan bara med de ekonomiska aktiviteter som hänger ihop med idrottsevenemang. Jag är domare i konkurrensfrågor, och inte i själva idrotten. Rena idrottsregler är en väsentlig del av en idrott eller nödvändiga för dess organisation eller för organisationen i en tävling. De berörs inte av tillämpningen av konkurrensregler.
Som kommissionens beslut om Europeiska fotbollförbundet (UEFA) och Tysklands fotbollförbund (DFB) visar är det fullt möjligt att ha kollektiva försäljningsmekanismer som bidrar till att ge solidaritetsbetalningar och som samtidigt är förenliga med konkurrensreglerna. Men det innebär att kollektiv försäljning måste vara lönande för supportrarna, och inte bara för klubbarna. Många ligor verkar anse att deras främsta ansvar är att hitta olika sätta att tvinga supportrarna att betala allt mer. Det kan ju inte vara rätt. 
Talmannen.
Natten den 6 november ägde ett möte rum mellan kommissionens ordförande och den spanska regeringschefen i Moncloa-palatset på den senares initiativ. Detta möte offentliggjordes inte men blev känt några dagar senare tack vare mediernas påtryckningar. Vid mötet talade man, enligt vad bägge parter uppgivit, bland annat om vilken myndighet som hade befogenhet att hantera fallet med Gas Naturals erbjudande om uppköp av Endesa. Bara några timmar senare togs denna punkt bort från kommissionskollegiets dagordning för den 9 november och sköts upp till mötet den 15 i samma månad då det definitiva beslutet fattades om att låta de spanska myndigheterna behandla uppköpserbjudandet. Senare har det framkommit att det funnits två motstridiga utkast om detta ärende från GD konkurrens.
På vilket sätt anser kommissionen att denna händelseutveckling kan påverka bilden av kommissionen som garant för neutralitet och objektivitet när det gäller att försvara gemenskapens intressen? 
Neelie Kroes,
   . – Ledamoten anser att det finns ett samband mellan ett möte mellan kommissionens ordförande och den spanske premiärministern och det faktum att punkten om kommissionens beslut om en eventuell gemenskapsdimension i den föreslagna sammanslagningen mellan Gas Natural och Endesa togs bort från dagordningen för mötet den 9 november.
Jag kan bestämt försäkra parlamentet att det inte fanns något sådant samband. På grund av de väldigt invecklade frågor angående juridik, ekonomi och bokföring som väcktes genom ärendet var kommissionen helt enkelt inte färdig med sin behandling till mötet den 9 november. Det, och ingenting annat, var anledningen. Kommissionen fick fortlöpande information från parterna under helgen före kommissionens möte den 9 november.
Många ledamöter minns säkert att den spanska konkurrensmyndigheten underrättades om frågan om Gas Natural och Endesa. Den 19 september lämnade Endesa fallet till kommissionen för att få ett beslut i frågan om huruvida det förelåg en gemenskapsdimension.
Den 15 november beslutade kommissionen att avslå Endesas krav till förmån för gemenskapsdimensionen i uppköpserbjudandet. Efter att de grundläggande kraven för korrekt hantering hade respekterats, genom att de båda parterna hade fått tillräcklig tid på sig att kommentera varandras synpunkter, och efter att ha tagit alla framlagda argument i åtanke fattade kommissionen beslutet att den föreslagna fusionen inte har en gemenskapsdimension och därför hamnar utanför kommissionens befogenhet, i enlighet med EU:s nuvarande bestämmelser om kontroll av företagskoncentrationer och på grundval av Endesas granskade årsredovisning från 2004.
Kommissionen anser att dess objektivitet och neutralitet inte kan ifrågasättas med hänvisning till att den spanske premiärministern kan ha nämnt frågan om Gas Naturals bud på Endesa under ett möte med kommissionens ordförande. Jag deltog inte i mötet. Kommissionens ordförande träffar regelbundet många av EU:s regeringschefer, inklusive den spanske premiärministern, och diskuterar enligt egen utsago många olika frågor med dem.
Kommissionen har rätt, och är faktiskt ålagd, att lyssna på alla synpunkter från berörda parter inom den privata eller offentliga sektorn och undersöka alla sidor av en fråga innan man fattar ett beslut. Att det finns olika utkast är varken enastående eller unikt för detta fall. Det kan i stället ses som en del av de interna diskussioner som fördes inom kommissionen för att bedöma de aktuella frågorna ur alla relevanta perspektiv. 
Jaime Mayor Oreja (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är tacksam för kommissionsledamotens svar, men efter att ha lyssnat på henne har jag intrycket av att det bara är tekniska frågor som har behandlats i detta ärende, när detta beslut i verkligheten har varit föremål för många uttalanden och ståndpunkter innan kommissionens ordförande och den spanska regeringschefen träffades, vilket är långt ifrån normalt. Ni har inte tagit upp uttalandet från ministrarna i den spanska regeringen, inte heller ställningstagandet av vissa kommissionsledamöter som inte har behörighet inom detta område, inte ens er begäran om utträde ur den socialdemokratiska gruppen en vecka innan beslutet fattades, för att ni inte skulle ha behörighet i denna fråga.
Det var mot denna extremt ovanliga bakgrund som det möte som tidigare endast ni har nämnt ägde rum, söndagen före den vecka då beslutet skulle fattas. Ett möte som inte var offentligt, som var hemligt och som offentliggjordes till följd av läckor – och tack vare dem fick vi reda på att förfarandet för passiv förädling hade tagits upp.
Fru kommissionsledamot! Korrekta förfaranden är oerhört viktiga i vår demokrati, och ni känner till ordspråket: Det räcker inte med att Caesars hustru är redbar, hon måste också stå över varje misstanke. En regering inom EU måste följa gemenskapsreglerna, men den viktigaste regeln är sunt förnuft i fråga om hur detta beslut fattades.
Kommissionen får inte vara stark med de svaga och svag med de starka. Ni får inte ge intryck av att ni inte är mer än höga tjänstemän åt de nationella regeringarna; er styrka bygger på att ni fattar oberoende och förnuftiga beslut. Jag undrar om ni har följt de reglerna. 
Neelie Kroes,
   . – Den sista meningen från ledamoten var intressant – att man bör fatta beslut utifrån sunt förnuft. Som kommissionsledamot med ansvar för konkurrensfrågor är jag van att fatta beslut utifrån fakta och siffror, varken mer eller mindre. Inte sunt förnuft, utan bara fakta och siffror. Det var mitt ansvar att hantera denna fråga och det är mitt ansvar att hantera alla frågor där fakta och siffror visar att det är en fråga för kommissionen.
Jag förnekade inte att kommissionens ordförande och Spaniens premiärminister hade ett möte, men jag upprepar att jag inte påverkades av det. I enlighet med artikel 213 i EG-fördraget agerade kommissionsledamöterna oberoende och i gemenskapens allmänna intresse då de utförde sina åtaganden. De varken sökte eller fick instruktioner från någon annan regering eller något annat organ.
Jag har svurit på att jag skulle arbeta så, och jag svär på att jag kommer att arbeta så. Jag utför mina ålagda plikter utifrån fakta och siffror, och oavsett stämningsläge kan ni vara säkra på att jag sköter mina åtaganden. 
Antonio Masip Hidalgo (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot! Var inte orolig. Det ni sa är fullständigt korrekt. Ni har visat att ni talar sanning, och jag beklagar verkligen att en av mina landsmän har ifrågasatt er heder. 
Gerardo Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Utan att gå in på detaljer är detta fakta: Ni bad era kolleger i kommissionen om stöd, vilket är en exceptionell händelse. Kommissionens ordförande gjorde en hemlig resa till Madrid, och kort därefter drog ni tillbaka denna punkt från kommissionens dagordning. Veckan efter fick ni kommissionen att fatta beslut i ett ärende så gott som helt utan diskussion.
Under tiden fortsatte en av era kolleger i Europeiska kommissionen att göra uttalanden i förväg i Spanien om vad Europeiska kommissionen skulle komma fram till. Fru kommissionsledamot! Jag undrar om ni är medveten om att i en medlemsstat har dessa händelser lett till att Europeiska kommissionen har förlorat i trovärdighet som väktare av gemenskapens intressen. 
Neelie Kroes,
   . – Min trovärdighet påverkas inte av en arbetsmiddag eller något sådant. Jag betonar att det är min plikt att lägga fram förslag för kommissionen utifrån fakta och siffror. Det var så det var i det här fallet. Jag bad inte kommissionen om stöd, utan lade bara fram mitt beslut som baserades på fakta och siffror. Kommissionen är skyldig att vara informerad innan beslut fattas, och det är precis så det fungerar med konkurrensportföljen. Jag betonar åter att när jag gick till kommissionen, så lade jag fram fakta och siffror. Normala EU-föreskrifter betydde i den här frågan att vi inte kunde behandla den och vi föreslog i stället att den skulle behandlas i Spanien av den nationella konkurrensmyndigheten. 
Talmannen.
De sammanlagda betalningarna som avser 2005 års åtaganden för avvecklingen av Ignalinas kärnkraftsanläggning kommer bara att uppgå till 50 procent av det totala anslaget. Detta innebär ett betydande underutnyttjande av de betalningsbemyndiganden som planerats i budgeten för 2005. Huvudsakligen beror detta på att Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling, som förvaltar den internationella stödfonden för avveckling av kärnkraftverket i Ignalina (IDSF), inte lyckats upprätta korrekta betalningsprognoser. Vad avser kommissionen göra för att undvika denna typ av problem och förbättra förvaltningen av fonden i framtiden? 
Andris Piebalgs,
   . – Stöd från gemenskapen genom Ignalinaprogrammet ges på två sätt. Det första är direkt stöd till mottagarlandet genom en mekanism som baseras på en av Europeiska gemenskapens finansiella föranslutningsinstrument, Phare. Det andra, huvuddelen, är stöd som ges genom en internationell fond som sköts av Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD). Gemenskapen är den största, men inte den enda, bidragsgivaren till fonden. Idriftsättning av ett kärnkraftverk är en lång process, som ofta sträcker sig över årtionden, och innefattar planering och byggnation av stora och komplicerade anläggningar. Relaterade projekt brukar ofta idriftsättas först flera år efter att ett kontrakt har undertecknats.
I det specifika fallet med EBRD-styrda projekt kräver föreskrifterna i Ignalinas stödfond för avveckling att tillräckliga finansiella medel finns tillgängliga hos EBRD innan kontrakt för några projekt kan avlutas. Detta är standardförfarande för projektstyrning. Denna situation leder till att man tilldelar kontrakt som inte kommer att avslutas på flera år och som uppenbarligen inte kräver att alla budgeterade kostnader betalas ut. Som en konsekvens av detta överensstämmer kanske inte de årliga anslagen för Ignalinaprogrammet med utbetalningarna varje år. Utbetalningarna ett visst år kan till och med överstiga gemenskapens faktiska årliga åtagande till fonden. 
Margarita Starkevičiūtė (ALDE ).
   – Jag är ganska besviken på kommissionsledamotens svar, eftersom han antagligen har hört talas om grälen om de så kallade ackumulerade anslagen, som fortfarande inte har betalats ut. Det som förvånar mig är att 50 procent av den totala beräknade summan i 2005 års budget inte användes, så problemet handlar inte om användningen av medlen i framtiden, utan snarare om varför vi måste ackumulera sådana stora summor pengar och anslag i förskott. 
Andris Piebalgs,
   . – Endast 50 procent av de öronmärkta finansiella medlen har använts hittills i den internationella stödfonden för avveckling av kärnkraftverket i Ignalina. Det betyder inte att de återstående medel som är avsatta för detta viktiga stödprogram inte kommer att betalas ut. Som jag redan har sagt så används EBRD:s medel till projekt som pågår under längre perioder. Medlen betalas ut efter behov, och kommissionen övervakar hur gemenskapens finansiella medel används, eftersom kommissionen anförtror sitt bidrag till EBRD, som är en internationellt erkänd och respekterad finansiell institution.
Kommissionens avdelningar leder bidragsgivarnas möten, där de större ekonomiska besluten fattas, och begär ibland ytterligare information från EBRD och förbehåller sig rätten att granska om det bedöms nödvändigt. Jag anser att alla åtaganden från EBRD:s sida kommer att genomföras. 
Talmannen.
Med tanke på utvecklingen av det transeuropeiska järnvägsnätet, en reformerad energipolitik samt principen om fri rörlighet undrar jag följande: Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta i fråga om infrastruktur, tjänster och kostnader för att bygga ut och förenkla transporterna för funktionshindrade personer och unga familjer, i synnerhet flerbarnsfamiljer? 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman! Det är mig ett nöje att besvara Marie Panayotopoulos-Cassiotous första fråga. Flera initiativ som kommissionen har tagit inom transport- och energiområdet visar vilken stor vikt vi lägger vid människor med särskilda behov. När det gäller kraven på offentliga tjänster har kommissionen åtagit sig att utarbeta en lämplig rättslig grund så att medlemsstaterna ska kunna garantera användarna transporttjänster av hög kvalitet till rimliga priser.
Under 2005 intensifierade kommissionen sina ansträngningar genom att definiera de grundläggande principerna för sin politik om passagerarrättigheter. Den här gången riktade kommissionen in sig på likabehandling för passagerare med nedsatt rörlighet. Kommissionen föreslog en förordning om tågpassagerares rättigheter, och detta förslag diskuteras nu av Europaparlamentet och rådet. Rådet nådde en politisk överenskommelse den 5 december.
Enligt lagförslaget måste operatörer till exempel respektera rätten till lika tillgång till spårburna tjänster och rätten att informeras om villkoren för tillgängligheten. Enligt förslaget ska järnvägsföretag och stationsförvaltare utan avgifter bistå passagerare med nedsatt rörlighet både på stationer och i tåg. Samtidigt arbetar kommissionen med tillgängligheten i tåg och på stationer.
I samband med genomförandet av direktivet om driftskompatibiliteten hos det transeuropeiska järnvägssystemet håller kommissionen på att sammanställa en uppsättning tekniska specifikationer för att förbättra tillgängligheten för de allmänna områdena i järnvägsinfrastrukturen för människor med nedsatt rörlighet. Vi har ägnat särskild uppmärksamhet åt problemen med ombord- och avstigning på tåg och åt skyldigheter i samband med evakuering i nödsituationer. När det gäller de särskilda transportrelaterade behov som allmänheten ger uttryck för, får medlemsstaterna gå längre än vad som krävs i gemenskapslagstiftningen.
När det gäller offentliga tjänster finns det i gemenskapslagstiftningen detaljerade regler för statliga ingripanden. Å andra sidan är inrättandet av system med rabatter för vissa passagerarkategorier, till exempel flerbarnsfamiljer, fortfarande en fråga för medlemsstaterna. Alla initiativ av detta slag har stöd i Europeiska unionens strategi för att förbättra den aktiva integrationen av människor med funktionshinder. Det prioriterade målet för den andra fasen i handlingsplanen 2006–2007 är förbättrad tillgång till transporttjänster och likabehandling, i enlighet med det meddelande som antogs nyligen av kommissionen om funktionshindrades situationen i det utvidgade EU. Detta är de punkter jag vill ta upp som svar på ledamotens fråga. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack för all information ni har gett mig och gratulationer till det program som ni redan har beslutat om.
Jag vill också komplettera min fråga genom att fråga er om barn, ungdomar och korta människor i allmänhet räknas in bland de människor som behöver särskilt skydd genom den lagstiftning som kommissionen föreslår. 
Jacques Barrot,
   . – Ja, fru Panayotopoulos-Cassiotou! Som jag just påpekade har vi infört en europeisk handlingsplan för personer med funktionshinder. När det gäller övriga kategorier nämnde jag också flerbarnsfamiljer, men jag kunde likaväl ha talat om ungdomar och barn. Medlemsstaterna har en viss beslutanderätt i detta avseende eftersom de kan införa förmåner för dessa kategorier i sin lagstiftning. Ni förstår säkert att vi måste rikta in gemenskapsåtgärderna på de stora problemen. Tillgängligheten för transport för personer med funktionshinder är för närvarande en mycket viktig fråga för EU. 
Talmannen.
Det står klart att Europa och hela världen står inför en energikris. Oljepriserna stiger samtidigt som efterfrågan också ökar utomordentligt snabbt. Det är Europas och de andra industriländernas ansvar att visa vägen ut ur denna fälla.
Transporterna svarar för ungefär 30 procent av vår energikonsumtion, och av denna procentsats står transporter på väg för cirka 85 procent. Vägtransporter orsakar allvarlig förorening av miljön i många europeiska städer, vilket också innebär ökade hälsoproblem för europeiska medborgare som lever i tättbebyggda städer. Liksom när det gäller många miljöproblem har vi lösningarna men det behövs insatser för att de skall genomföras. Cyklar, spårvagnar, förortståg och kollektivtrafik i allmänhet kan minska luftföroreningarna avsevärt och även konsumtionen av fossilt bränsle.
Vilka åtgärder avser kommissionen att vidta för att främja hållbara transporter i tätorter, särskilt för att stödja och för att göra offentliga kommunikationer och cyklar populärare i urbana områden och i förorterna? 
Jacques Barrot,
   . – Överallt i Europa betraktar människor alltmer rörlighet som en rättighet. Städerna berörs i hög grad av den ökande rörligheten. Transporter i tätorterna har blivit ett stort problem.
Samtidigt som kommissionen respekterar subsidiaritetsprincipen försöker den spela en betydande roll i utvecklingen av en urban transportpolitik genom att främja utbytet av god praxis.
Civitasprogrammet är ett nyskapande initiativ där transport, energi och miljömässiga aspekter förs samman. Lifeprogrammet och Steerprogrammet är två andra exempel på ekonomiskt stöd till ett antal stadsprojekt för att främja hållbara urbana transporter.
Vi måste gå längre än så, herr Hegyi, och därför har kommissionen utvecklat nya initiativ. Hållbara urbana transporter kommer till exempel att bli en av prioriteringarna för forskningsmålen inom det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling. Den förestående budgetplanen för 2007–2013 bör innebära möjligheter till finansiering från sammanhållningsfonden. För att dessutom ge ny stimulans åt organisationen av kollektivtrafiken har kommissionen antagit ett ändrat förslag om en förordning om offentliga passagerartransporttjänster på land.
En förnyelse av fordonsparken kan också utgöra ett effektivt bidrag till att minska verkningarna på den urbana luftkvaliteten. De offentliga upphandlingarna bör föregå med gott exempel. Jag förbereder just nu ett förslag till ett direktiv för att förmå de offentliga organisationerna att anskaffa en minimikvot av miljövänliga fordon när de förnyar sina fordonsparker.
Dessutom tillkännagav kommissionen i sitt meddelande om luftkvalitet, som antogs den 21 september, sin avsikt att fastställa en gemensam ram för lågutsläppszoner.
Genom nästa tematiska strategi för stadsmiljö kommer man att uppmuntra en integrerad strategi för förvaltningen av våra städer, däribland de urbana transporterna. Genom denna strategi, som kommer att offentliggöras i januari 2006, kommer man att rekommendera medlemsstaterna och lokala och regionala myndigheter att utarbeta planer för hållbara urbana transporter.
Slutligen kommer vi att dra fördel av att alla dessa problem kommer att behandlas genom uppdateringen av vitboken om transportpolitiken: det utrymme som lämnas bilen i våra städer, passagerarnas rättigheter, framtida tillämpningar av Galileoprojektet, tillgängligheten till kollektivtrafiken och förbättringen av vägsäkerheten, i synnerhet för cyklister och fotgängare.
Som ni märker, herr Hegyi, delar jag era bekymmer. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Tack, herr kommissionsledamot. Jag är mer eller mindre nöjd med ert svar, men jag skulle vilja ber er att vara mer specifik. Hur tänker kommissionen motverka individuell bilkörning och samtidigt uppmuntra miljövänliga kommunikationsformer som cykling, kollektivtrafik och tåg?
Eftersom ni nämnde sammanhållningsfonder tänker jag ställa vad som kan tyckas vara en naiv fråga. Kan ni säga ungefär hur mycket pengar vi lägger på utvecklingen av infrastruktur för kollektivtrafik i våra städer? Jag tror att folk är intresserade av att höra hur mycket pengar det kostar, och inte bara av våra idéer. 
Jacques Barrot,
   . – Jag föredrar att inte ge er en alltför exakt siffra, herr Hegyi, eftersom ungefär 100 miljoner euro hittills har investerats genom ramprogrammet för forskning och utveckling och eftersom det kommer att fortsätta med det sjunde ramprogrammet för forskning.
Jag kan också meddela att programmet har fått ett betydande ekonomiskt stöd från kommissionen för att uppmuntra utbytet av god praxis. Vi får se vilken politik för ytterligare stöd vi kan anta när vitboken har granskats. 
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Herr kommissionsledamot! Nätverket av förortståg är av vital betydelse för hållbara urbana transporter i de flesta städer i EU. Men tror ni att avregleringen av järnvägarna skulle kunna beröra den ekonomiska balansen och livsdugligheten för nätverket med förortståg om en internationell passagerartjänst får släppa av och ta upp passagerare på två stationer inom en enda medlemsstat? 
Jacques Barrot,
   . –Det omarbetade förslaget som har lags fram av kommissionen om skyldighet att tillhandahålla allmänna tjänster innehåller svaret på er fråga, eftersom det förvisso kommer att bli nödvändigt att se till att de allmänna tjänsteåtaganden som erkänns av de offentliga myndigheterna kommer att respekteras, när den internationella passagerartrafiken öppnas för konkurrens. 
Det finns ett samband mellan texten om avregleringen av den internationella passagerartrafiken och den som gäller åtaganden inom ramen för offentliga tjänster som kommer att förhindra att vissa medborgare hamnar i en svår situation, därför att de inte kan få de transportmedel som de behöver, vilket ni just har påpekat i er fråga. Tack för er fråga. Jag ska noga se till att alla tjänster som betraktas som offentliga tjänster respekteras genom avregleringen. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans svar och samtidigt fråga om han vill lägga särskild vikt vid integrerade biljetter för stadstrafik.
I Dublin har vi till exempel pendeltåg, tåg, spårvagn och bussar. Än så länge finns inget integrerat biljettsystem som kan användas på alla fyra. Skulle han kunna tänka sig att göra en studie av Dublin och arbeta för hela frågan om integrerade biljettsystem, så att folk använder kollektiv trafiken oftare och så att det blir mer effektivt? 
Jacques Barrot,
   . – Detta är en mycket relevant fråga, herr Mitchell. Det bör förvisso finnas integrerade biljettsystem. Emellertid är urbana och interurbana transporter i själva verket en subsidiaritetsfråga.
Vad vi behöver göra är att uppmuntra utbytet av god praxis mellan våra europeiska städer för att hitta de bästa lösningarna. Tack för att ni tog upp den här frågan, som är mycket viktig för våra medborgare. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 61–72 kommer att besvaras skriftligen.(1)
Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 73. 
Talmannen.
Vid sammanträdet i den europeiska samarbetsorganisationen för Svarta havet den 28 oktober 2005 i Chişinău i Moldavien lade Turkiet i sin egenskap av fullvärdig medlem i organisationen ännu en gång in sitt veto mot Republiken Cyperns ansökan om att få observatörsstatus. Samtidigt fortsätter Turkiet att sätta stopp för Cyperns medlemskap i den internationella organisationen för exportkontroll.
Med tanke på att Turkiet som kandidatland till EU gjort åtaganden på grundval av den förhandlingsram (i synnerhet punkt 7) som rådet antog den 3 oktober i Luxemburg, undrar jag följande: Vad anser kommissionen om Turkiets agerande när landet vägrar att uppfylla EU:s villkor till och med efter det att anslutningsförhandlingarna inletts? Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att ålägga Turkiet att fullt ut rätta sig efter gemenskapens regelverk och de europeiska rättstatsprinciperna i samspelet med en av EU:s medlemsstater? 
Olli Rehn,
   . – Kommissionen är medveten om att Turkiet har stoppat Cyperns medlemsansökningar till ett flertal internationella organisationer, vilket tydligt nämndes i 2005 års lägesrapport om Turkiet, som publicerades i november.
Kommissionen stödjer fullständigt den ståndpunkt som anges i det dokument där ramarna för anslutningsförhandlingarna anges, med andra ord unionens förhandlingsmandat att Turkiet successivt bör anpassa sin ståndpunkt inom internationella organisationer efter EU:s ståndpunkt, bland annat i samband med samtliga medlemsstaters medlemskap i berörda organisationer. 
Denna ståndpunkt avspeglas i kommissionens förslag om ett reviderat anslutningspartnerskap med Turkiet, i vilket en av de kortsiktiga prioriteringarna är att Turkiet successivt bör anpassa sin politik gentemot tredjeländer och sin ståndpunkt inom internationella organisationer efter EU:s och medlemstaternas ståndpunkt, bland annat i samband med samtliga medlemstaters medlemskap i berörda organisationer och arrangemang, såsom Wassenaar.
Kommissionen kommer att använda alla tillgängliga verktyg, särskilt förhandlingsramen och associeringsavtalet, liksom anslutningspartnerskapet, för att se till att Turkiet successivt införlivar gemenskapens regelverk också i detta avseende. Jag vill påminna om att detta var en av nyckelfrågorna som diskuterades den 3 oktober, när beslutet om att inleda anslutningsförhandlingarna med Turkiet fattades.
Jag vill också påpeka att EU:s ordförandeskap nyligen har gjort en framställning till Turkiet angående Cyperns medlemsansökan i Wassenaar-arrangemanget. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill rikta ett särskilt tack till kommissionsledamot Olli Rehn för hans svar.
Men jag vill gärna påpeka att vi alla känner till den institutionella ram som nu styr förbindelserna mellan Turkiet och EU. Frågan är: Hur kan Turkiet övertalas att tillämpa och respektera gemenskapens regelverk och legitimitet?
I sitt tal den 23 november sa kommissionsledamoten inför den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Turkiet följande: ”festen är över, nu är det dags att infria alla löften”. Herr kommissionsledamot! Vilka är dessa ”löften” som ska infrias? Ämnar kommissionen föreslå att upphävandeklausulen för förhandlingarna aktiveras om Turkiet även nästa år, eller under de närmaste två åren, fortsätter att inte respektera gemenskapens regelverk och att inte vara bundet av punkt 7 i förhandlingsramen? 
Olli Rehn,
   . – Detta är en väldigt relevant fråga, och vi tar regelbundet upp den både vid informella möten i associeringsrådet och vid andra bilaterala möten. Jag har vid ett flertal tillfällen själv tagit upp den med ledamöterna i den turkiska regeringen. Man bör även ha i åtanke att det finns flera internationella organisationer där både Turkiet och Cypern är medlemmar, såsom Europarådet och Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE).
För mig och kommissionen står det klart att vi inte kan ha samma slags lägesrapport 2006 som 2005. Det innebär att Turkiet måste göra seriösa och tydliga framsteg, både med reformerna i samband med de politiska kriterier som angavs i Köpenhamn och normaliseringen av landets relationer med Cypern, enligt EU:s deklaration och förhandlingsramen.
Skyddsklausulen, eller nödbromsen som den kallas, är ett väldigt allvarligt politiskt verktyg, men det är inte lämpligt att spekulera om detta innan några konkreta förhandlingar om kapitlen egentligen har inletts. Men skulle allvarliga och fortlöpande brott mot de mänskliga rättigheterna, rättstatsprincipen eller de politiska kriterierna uppdagas, så kommer inte kommissionen att tveka att föreslå att den skyddsklausul som anges i förhandlingsramen används.
Låt oss inte utmana ödet. Låt oss arbeta för att lösa dessa problem. Jag tror att Turkiet kommer att fullgöra sina åtaganden att stödja Cyperns medlemskap i internationella organisationer. 
Talmannen.
Vad anser kommissionen med avseende på den eventuellt förestående delningen av Serbien och Montenegro om situationen i området Sandžak (med staden Novi Pazar), som utgör en del av båda dessa republiker? 
Olli Rehn,
   . – För det första, angående Bernd Posselts fråga, så är kommissionens syn på en eventuell folkomröstning om självständighet i Montenegro följande: Först och främst måste den konstitutionella stadgan respekteras, och internationell standard ska följas. Jag hänvisar särskilt till Venedigkommissionen, vars rekommendationer bör tas i åtanke under förberedelserna för en eventuell folkomröstning om självständighet. Vidare har vi betonat att det både för Serbien och Montenegro är av yttersta vikt att vi lägger vår energi på förhandlingarna om stabiliserings- och associeringsavtalet, och inte låter andra frågor störa den processen.
Kommissionen följer noggrant situationen i Sandžak, i synnerhet med tanke på Montenegros eventuella självständighet om en folkomröstning skulle bli av enligt de förutsättningar jag beskrev. Vi konstaterar att de bosniska befolkningsgrupper som lever i den serbiska delen och den montenegrinska delen av Sandžak har olika inställningar till den här frågan. I den serbiska delen oroar sig de bosniska ledarna för de eventuella negativa effekterna av en montenegrinsk självständighet, särskilt när det gäller handelsflöden och människors rörlighet.
I den montenegrinska delen av Sandžak verkar de bosniska ledarna vara för Montenegros självständighet. En stor del av den icke-bosniska befolkningen i den montenegrinska delen av Sandžak kallar sig å andra sidan serbisk, och är emot Montenegros självständighet. Därför finns det en risk för spänningar mellan folkgrupperna, och det är en väldigt invecklad situation, som speglar det etniska och politiska lapptäcket på västra Balkan.
Det är av yttersta vikt för kommissionen och för EU att man i laga ordning skyddar rättigheterna för minoriteterna, däribland den bosniska befolkningen, både i Serbien och i Montenegro. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är mycket tacksam mot kommissionsledamoten för hans utmärkta och mycket detaljerade svar. Eftersom jag är väl bekant med regionen kan jag säga att hans svar var mycket exakt. Jag vill bara ställa två korta följdfrågor. Kan kommissionsledamoten tänka sig en intensivare utveckling av den lokala infrastrukturen? Jag frågar eftersom regionen är ytterst isolerad. Vidare undrar jag om han kan tänka sig en gränsöverskridande Euroregion som en lösning för att åstadkomma samarbete mellan de människor som tillhör Sandžak i Montenegro och Serbien? 
Olli Rehn,
   . – Tack till parlamentsledamoten för denna viktiga fråga. Jag börjar med den förra frågan, som hängde samman med frågan om euroområdet.
Skulle Montenegro använda den konstitutionella möjligheten att dra sig ur statsförbundet måste de serbiska och montenegrinska myndigheterna garantera ett tillräckligt ömsesidigt samarbete, vilket ligger i deras invånares gemensamma intresse. Detta är särskilt viktigt för befolkningen i gränsområden som Sandžak, där införandet av en internationell gräns skulle kunna förvärra den svåra ekonomiska situationen. Vi måste överväga olika alternativ vare sig det blir en folkomröstning eller en process som leder till Montenegros självständighet. Tiden är ännu inte mogen för ett närmare svar på denna fråga.
Angående den första frågan om investering och ekonomisk utveckling, så visar tidigare erfarenhet att man har en klar kapacitet i Sandžak för att genomföra projekt som syftar till fredlig konfliktlösning och gränsöverskridande samarbete. I ett projekt som ska genomföras genom FN:s utvecklingsprogram (UNDP) kommer Europeiska byrån för återuppbyggnad att engagera ett antal medlare och organisationer i Sandžak-området utifrån den framgångsrika modell som användes i Bosnien och Hercegovina. Projektet ingår i den övergripande ramen för stöd till icke-diskriminering i Serbien och Montenegro och kommer att genomföras som en del i 2006 års Cardsprogram för detta statsförbund. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 76–82 kommer att besvaras skriftligen.(2)
Talmannen.
I flera av unionens medlemsstater blir tecknen alltfler på att det håller på att växa fram en svart marknad för antivirala läkemedel mot influensa. Kan kommissionen mot bakgrund av detta ange vilka åtgärder den vidtar för att bekämpa detta oansvariga handlande som enskilda och/eller organiserade grupper gör sig skyldiga till? 
Luis Yañez-Barnuevo García (PSE ).
   – Herr talman! Med tanke på min brist på erfarenhet i parlamentet skulle jag vilja få upplysning om vad det skriftliga svar som ni nämner grundar sig på, eftersom jag har ställt en av frågorna. Är det ett beslut av kommissionen, eller är det något som är fastställt i arbetsordningen? 
Talmannen.
   – Det gläder mig att jag kan tillfredsställa er rättmätiga nyfikenhet, herr Yañez. Vi gör en strikt tillämpning av arbetsordningen. När frågorna till en kommissionsledamot överskrider den avsatta tiden går vi vidare till nästa block. 
Olli Rehn,
   . – Jag representerar Günter Verheugen i denna fråga, men jag vet en del om saken genom mitt tidigare arbete inom detta område.
Problemet med en svart marknad för läkemedel är nära besläktat med förfalskning. Förfalskade läkemedel, både inom och utanför unionen, är en fråga som är ständigt aktuell i EU, Europarådet och Världshälsoorganisationen (WHO). En del av problemet är att antivirala läkemedel nu har kommit i riskzonen för förfalskning. Risken för att det snart kan vara ont om sådana läkemedel är något som engagerar många människor. Situationen är naturligtvis lockande för förfalskare.
Under senare år har kommissionen vidtagit åtgärder för att hantera problemet på övergripande nivå, när det gäller immateriell äganderätt och tullverksamhet. Den rättsliga ramen har ändrats, flera gånger faktiskt, för att förbättra efterlevnaden av bestämmelserna om immateriell äganderätt och tullverksamheten.
I september i år publicerade Europarådet en översiktsrapport som ger en uppdatering om hur utbredd förfalskningen inom läkemedelssektorn är. Man utvärderar just nu möjligheten att vidta vidare åtgärder utifrån rapporten. Samtidigt har WHO föreslagit en ramkonvention för att bekämpa förfalskade läkemedelsprodukter på global nivå.
Medlemsstaterna är ansvariga för genomförandet av åtgärder mot förfalskning. Därför utvärderar medlemsstaterna just nu resultaten av en undersökning vars syfte är identifiera hur utbrett problemet med läkemedelsförfalskning är och utarbeta en strategi mot förfalskning. 
Även om ovannämnda åtgärder av kommissionen och medlemsstaterna är omfattande, så övervakar och analyserar kommissionen situationen kontinuerligt för att upptäcka eventuella rättsliga konsekvenser inom EU och möjligheter till framtida internationellt samarbete. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   – Kommissionsledamoten har på ett mycket korrekt sätt beskrivit de illegala verksamheter som bär upp den svarta marknaden för antivirala läkemedel och läkemedel i allmänhet. Dessa verksamheter tar sig uttryck på följande sätt: först genom inköp och därefter försäljning av antivirala läkemedel på den svarta marknaden till avsevärt högre priser; för det andra, försäljning av förfalskade läkemedel som inte har någon som helst effekt mot influensa – läkemedel med så kallad ”placeboeffekt”; för det tredje, tillverkning av generiska influensamediciner med otillräckliga garantier när det gäller effektiviteten mot vanlig influensa; för det fjärde, handel med tidigare läkemedel av samma typ.
Tack för ert svar och för visat intresse. Jag anser att det ni har sagt kommer att bidra till en minskning av denna svarta marknad, att vi lyckas kontrollera den och till slut utplåna den. 
Olli Rehn,
   . – Jag förstår ledamotens synpunkt. Detta är en väldigt viktig fråga som måste hanteras både på EU-nivå och på global nivå. Jag ska föra ert meddelande vidare till vice ordförande Günter Verheugen, som ansvarar för detta i kommissionen. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 84–126 kommer att besvaras skriftligen.(3)
Yiannakis Matsis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag förstår att ni tillämpar arbetsordningen, och det är helt rätt, men kommissionsledamot Olli Rehn har bara fått 12 av de 20 minuter som har avsatts för hans svar. Jag har fråga nr 76, och ni har hindrat kommissionsledamoten att besvara min fråga, vilken var nästa fråga, trots att ni bara gav honom 12 av de 20 minuter som han hade rätt till. 
Talmannen.
   – Det är tyvärr omöjligt, herr Matsis. Klockan är över 20.00, och kommissionsledamoten kommer i så fall för sent till ett viktigt möte. Frågestunden är avslutad.


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0377/2005) av Corien Wortmann-Kool för utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 1999/62/EG om avgifter på tunga godsfordon för användningen av vissa infrastrukturer (9856/2005 – C6-0274/2005 – 2003/0175(COD)). 
Corien Wortmann-Kool (PPE-DE ),
   . – Herr kommissionsledamot Barrot, herr Twigg, mina damer och herrar! Översynen av Eurovinjettdirektivet är en högprioriterad fråga på den europeiska dagordningen för transporter, eftersom frågan om vägtullarna och/eller vägavgifterna riskerar att bli alltför komplicerad, och eftersom det råder stor förvirring om vilka regler medlemsstaterna ska hålla sig till. Eftersom det är ytterst viktigt att EU-bestämmelser fastställs för denna internationellt arbetande sektor är jag mycket glad över den överenskommelse som har träffats med rådet. Den har låtit vänta på sig och har föregåtts av många diskussioner. Den var också föremål för en intensiv debatt i parlamentet.
Som föredragande vill jag framför allt tacka skuggföredragandena för deras goda samarbete. Tack vare detta och det förtroende jag har fått kan jag lägga fram denna överenskommelse i parlamentet, en överenskommelse som har ett brett stöd från parlamentsgrupperna.
Det var många problem under processen då överenskommelsen skapades. Jag tänker närmast på den hektiska omröstningen i utskottet för transport och turism, och de hårda förhandlingarna i rådet var hela tiden mycket dramatiska. På parlamentets vägnar vill jag rikta ett tack till det brittiska ordförandeskapet och i synnerhet till Derek Twigg för hans framgångsrika insats. Han lyckades övertyga rådet att det var nödvändigt att göra eftergifter till parlamentet. Jag vill också tacka kommissionsledamot Jacques Barrot för hans konstruktiva bidrag till överenskommelsen.
Tack vare denna överenskommelse har parlamentet sedan första behandlingen gjort betydande framsteg inom nyckelområden. Det gläder mig att parlamentet har valt att slå in på en realistisk väg i denna fråga. Genom överenskommelsen skapas förutsättningar för att medlemsstaterna överför de infrastrukturella kostnaderna och inte, eller snarare inte än, de externa, eftersom det fortfarande saknas en tydlig och öppen modell för beräkning av dessa kostnader.
Genom överenskommelsen förstärks emellertid de delar i direktivet som rör miljön. Exempelvis måste medlemsstaterna från och med 2010 variera vägtullavgifterna i förhållande till EURO-utsläppsklass. Variationen av vägtullsatserna är ett idealiskt verktyg för att främja miljövänliga vägtransporter.
Från och med 2012 måste medlemsstaterna dessutom, med vissa undantag, införa vägtullavgifter för fordon på minst 3,5 ton, eftersom överdrivna förvaltningskostnader och negativ inverkan på miljön naturligtvis bör förhindras.
Parlamentet anser det vara viktigt att överenskommelsen innehåller en klar och tydlig färdplan för att ta ut externa kostnader för alla transportsätt och en konsekvensbedömning. Jag kan meddela kommissionsledamot Jacques Barrot att det är viktigt för oss att få mer insikt i konsekvenserna innan vi fattar ett beslut. Trots allt vill vi ha en positiv inverkan på miljön och förändringen av transportsätten. Jag får många olika signaler i detta avseende.
Vi bör också fortsätta att vara lyhörda för transportsektorns ekonomiska betydelse. Den arbetar redan med verkningarna av utvidgningen och de höga bränslepriserna. Jag vill också be kommissionsledamot Barrot att här i parlamentet bekräfta att kommissionen inom två år kommer att lägga fram en modell och en konsekvensbedömning. Det kommer att göra det möjligt för oss att återkomma till detta ämne under vår mandatperiod. Han kanske också skulle kunna bekräfta att kommissionen, så snart betänkandet och modellen är klara, det vill säga om fem år, kommer att lägga fram ett förslag till översyn av direktivet. Det är nämligen också viktigt.
I förslaget finns vidare uttalanden om framtiden. Jag vill framhäva två av dem.
Först och främst måste konsumenten betala, men det är förstå inte meningen att konsumenten ska betala två gånger.
För det andra bör de pengar som konsumenten betalar investeras i infrastruktur och hållbara transporter. Parlamentet har intagit en fastare hållning i denna fråga än vid första behandlingen, och det gläder mig att rådet är villigt att acceptera detta.
Jag vill tacka socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster och gruppen Unionen för nationernas Europa för deras stöd. De har undertecknat denna överenskommelse, och jag hoppas att andra grupper kommer att följa deras exempel. Enhällighet är viktigt om vi ska kunna sända ett starkt budskap till kommissionen och rådet. 
Jacques Barrot,
   . – Fru talman, herr minister, fru Wortmann-Kool, mina damer och herrar! Att vi är på väg att komma fram till en överenskommelse med rådet om ett så känsligt förslag vid andra behandlingen i dag beror i huvudsak på det utmärkta arbete som er föredragande Corien Wortmann-Kool har lagt ned, och på hennes ihärdighet, om jag får använda det ordet. Mina varmaste gratulationer, fru Wortmann-Kool!
Låt mig påminna er om tanken bakom förslaget till direktiv. Huvudsyftet är att finna svar på den obalans och den potentiella ineffektivitet som det europeiska transportsystemet brottas med i dag. Dessa problem påvisades i vitboken om den gemensamma transportpolitiken. Vårt svar är att om de som använder transporterna stegvis kan fås att bära kostnaderna för de transportmedel som de använder så kommer detta att bidra till att minska föroreningar och trängsel och frigöra nya medel som kan investeras i transportinfrastruktur.
Den text som vi behandlar i dag innebär en ändring av det nuvarande direktivet, som antogs 1999 och ger en ram för uttagandet av tullar och vägavgifter på motorvägarna i Europa.
Dagens direktiv är både restriktivt och ineffektivt. Det är restriktivt eftersom det förbjuder uttagandet av tullar på annan väginfrastruktur är motorvägar. I direktivet står det också att den enda faktor som får användas för att beräkna tullarna är kostnaderna för infrastrukturen. Trots detta är det ineffektivt, eftersom det inte innehåller något sätt att tillämpa dessa bestämmelser. Att det inte finns något sätt att räkna ut kostnaderna för infrastrukturen är till men för den fria konkurrensen och uppmuntrar till diskriminering av användarna.
Kommissionen har föreslagit åtskilliga ändringar för att komma till rätta med denna situation. Det gäller för det första en geografisk täckning som omfattar hela det transeuropeiska vägnätet. Sedan bör man börja – ja, det är bara en början, men i alla fall – ta hänsyn till externa kostnader genom att införa restriktioner för rabatter och tillämpa principen att öronmärka tullintäkterna. Parlamentet gav sitt yttrande snabbt under första behandlingen, men rådet hade svårare att komma till beslut, herr minister. Det tog rådet fyra sammanträden att komma överens, och jag vill tacka er i min tur.
Det är förståeligt att transitländer vill lägga över en större del av de externa kostnaderna för vägtransporter på användarna. Länderna i periferin vill för sin del vara säkra på att transporterna spelar sin roll för att integrera deras nationella ekonomier med den inre marknaden, och denna skillnad i inställning mellan transitländer och perifera länder gör det svårt att fatta beslut. Samtidigt var det också den som gjorde det möjligt att komma fram till denna kompromiss. 
Sedan dess har de tre institutionerna arbetat mycket hårt för att nå en överenskommelse vid andra behandlingen. Tack vare Europaparlamentets ändringsförslag och tack vare er, fru Wortmann-Kool, har det gjorts betydande förbättringar.
Den text som vi nu har framför oss för oss tillbaka till de problem som kommissionen har uppmärksammat i form av förklaringar. Det första handlar om det skede som ni har kommit till på vägen mot att internalisera de externa kostnaderna. Enligt det nya direktivet ska en tilläggsavgift som får tillämpas i bergsområdena göra det möjligt att delvis internalisera de externa kostnaderna. Intäkterna från denna tilläggsavgift måste användas för att finansiera alternativa transportinfrastrukturer. Det nya direktivet kommer också att tillåta större avgiftsskillnader för att ta hänsyn till hur mycket fordonen förorenar eller trängseln på vägarna.
När det slutligen gäller frågan om att analysera internaliseringen av de externa kostnaderna gläder det mig att kunna säga att kommissionen kommer att kunna ta fram och offentliggöra de modeller och konsekvensanalyser som parlamentet har begärt under de närmaste två åren. På grundval av dessa kommer kommissionen att kunna bedöma behovet av ytterligare åtgärder från gemenskapens sida. 
Det andra bekymret är det här direktivets geografiska täckning. När det gäller detta kommer det nya direktivet att göra det möjligt för medlemsstaterna att ta ut tullar och vägavgifter på alla vägar. Era ändringsförslag syftar också till att se till att medlemsstaterna följer klara principer för hur tullarna ska beräknas när de tillämpas, så att de blir rättvisa, icke-diskriminerande och förenliga med gemenskapsrätten.
När det gäller möjligheten att tillämpa tilläggsavgifter för stadstrafik är den kompromiss ni föreslår rimlig. Det står helt klart att medlemsstaterna har all rätt att införa avgiftssystem i städerna för att minska föroreningar och trängsel om de vill, och exemplet från London framstår som det mest intressanta härvidlag.
Slutligen har ni fastställt tidtabeller för när fordon på över 3,5 ton ska omfattas av direktivet och undantagen från det. Dessa förslag är kloka och kommer att göra att direktivet kan genomföras bättre.
Mina damer och herrar! Avslutningsvis har kommissionen inga svårigheter att välkomna parlamentets ändringsförslag, som avspeglar den kompromiss som har förhandlats fram mellan våra tre institutioner. 
Derek Twigg,
   . – Fru talman! Det gläder mig mycket att få vara här i Strasbourg och företräda rådet vid er sista sammanträdesperiod under 2005. Jag är tacksam över att få möjlighet att säga några ord om Eurovinjettfrågan under er debatt.
När Alistair Darling talade i utskottet för transport och turism i juni sa han att Förenade kungariket skulle göra allt för att säkra en överenskommelse mellan rådet och parlamentet under vårt ordförandeskap. Han varnade emellertid också för att detta inte skulle bli lätt eftersom rådet hade ett litet handlingsutrymme. Jag vet att detta även gäller parlamentet. Jag är därför mycket glad att parlamentet och rådet har kunnat samarbeta för att se till att denna viktiga och mycket politiska fråga får ett, hoppas jag, lyckligt avgörande.
Jag gratulerar i synnerhet Corien Wortmann-Kool, er föredragande, till hennes hårda arbete och engagemang för att nå en överenskommelse som är godtagbar för både parlamentet och rådet.
Ändringsförslagen till det befintliga direktivet om avgifter på tunga godsfordon kommer verkligen att förändra saken. De kommer särskilt att tillåta medlemsstaterna följande: uttag av avgifter på alla vägar, inte bara motorvägar, avgiftsbeläggning av godsfordon på ned till 3,5 ton, inte bara fordon på mer än 12 ton, mycket större utrymme att variera avgifterna för att påverka åkarnas beteende i syfte att minska trängseln och föroreningarna, prishöjningar i bergiga regioner för att bekämpa trängseln och föroreningarna och insamling av nya pengar för större transeuropeiska nätprojekt. Direktivet kommer att skapa underlag för kommissionen att utveckla en modell för beräkning av externa kostnader i upp till två år.
Denna modell kommer, tillsammans med en konsekvensbedömning – om det anses lämpligt – att göra det möjligt för kommissionen att lägga fram ett förslag till ytterligare ändringar av Eurovinjettdirektivet. Jag är säker på att jag inte behöver säga att detta är viktiga resultat för ett nytt direktiv, där hänsyn tas till de intressen som uttrycks av randstater och transiteringsländer, åkare och miljöaktivister och, framför allt, där EU:s medborgare kommer att gynnas.
Jag vill återigen gratulera alla berörda parter till att ha lyckats nå en kompromiss som tillfredsställer både rådet och parlamentet.
Reinhard Rack,
   . – Fru talman, herr rådsordförande, herr vice kommissionsordförande! Jag har förslaget till omröstningslista för Wortmann-Koolbetänkandet om avgifter på tunga godsfordon här. Förslaget är mycket enkelt, och jag hoppas att det kan förbli så. Vi kan säga ja till den kompromiss som föredraganden förhandlade fram under det informella trepartsmötet. Om vi gör det kan vi lösa en av de mycket svåra europeiska transportfrågorna i år, vid andra behandlingen, samtidigt som vi skapar en balans mellan EU:s krav som placeringsort för företag – med fri rörlighet för varor på den inre marknaden med 25 och fler medlemsländer – och ett direktiv om infrastrukturkostnader som också väldigt mycket bättre än tidigare tar hänsyn till miljöaspekter och hälsan hos de människor som måste leva vid Europas transportleder. Om vi säger nej kommer situationen att bli en annan. Då kommer det att bli stor risk att vi säger att vi har misslyckats med vårt lagstiftningsarbete och återgår till nationell nivå.
Min grupp, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, och förhoppningsvis de flesta av de andra politiska grupperingarna i kammaren, kommer att stödja föredragandens förslag, både eftersom de är bra och som en erkänsla för föredragandens arbete. I det här ärendet har hon visat att också sisyfosarbeten kan fullgöras med framgång. Jag står i stor tacksamhetsskuld till Corien Wortmann-Kool.
Jag står också i stor tacksamhetsskuld till vice ordförande Jacques Barrot. Han och hans personal har med stor expertis och ännu större engagemang verkat för och underlättat denna kompromiss. [Tack så mycket, Jacques! Ni är verkligen en bergsman!]
Jag står också i stor tacksamhetsskuld till det brittiska ordförandeskapet. Jag antar att det inte har fått så många lovord under det senaste halvåret, men här är de välförtjänta. 
Avslutningsvis vill jag säga några ord i egenskap av österrikare. För femton år sedan satte vi upp målet att omforma den europeiska transportpolitiken så att hänsyn till miljö och hälsa införlivades med den. Då möttes vi av ömkande miner, men nu är tiden mogen. 
Ulrich Stockmann,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Politiken har kallats det möjligas konst. Om den definitionen stämmer har parlamentet utnyttjat alla sina möjligheter, trots de vitt skilda intressen som våra länder och partier har. Vi är särskilt tacksamma mot föredraganden för hennes utmärkta förhandlingsförmåga.
Varför är denna lagstiftning av så grundläggande betydelse för oss socialdemokrater? Därför att den innebär en övergång till ett system med kostnader för transportinfrastruktur och därmed rättvisare brukarfinansiering av infrastrukturen som beräknas på enhetlig grund i hela Europa. Skilda avgiftsnivåer och godtycklighet kommer nu att förpassas till historien i Europa. Samtidigt innebär lagstiftningen att vi börjar tillämpa principen ”förorenaren betalar”, som vi vill gå vidare med, bland annat genom att debitera externa kostnader, i slutet av denna valperiod – som både kommissionsledamoten och rådet har berättat. Av transportpolitiska skäl är det viktigt för oss att det införs ett system för trafikhantering genom varierade vägtullsatser och att dessa ska vara varierade från 2010. Detta innebär en verklig kvalitetsförbättring.
Man kan använda högre tullar i känsliga regioner för att korssubventionera miljövänliga transportsätt, och man kan också höja tullarna i storstadsregioner och ta ut tullar på parallelltrafik och omlagd trafik, som medför problem särskilt för Tyskland för närvarande.
Från 2012 kommer avgifter på lastbilar över 3,7 ton att bli regel. Det är medlemsstaterna som har bevisbördan för undantag, och vi har definierat dessa ganska snävt. Jag är säker på att det transportpolitiska förnuftet inte kommer att tillåta några undantag, för förskjutningen av godstransporter till lastbilar under 12 ton i Tyskland har lett till en konstgjord ökning av trafikvolymen där. 
Jag anser att vi kan stödja den här kompromissen, som vi alla har åstadkommit tillsammans, i sin helhet, och jag ser ivrigt fram emot de nästa steg som vi ska ta och de diskussioner som vi ska ha här i parlamentet om internalisering av externa kostnader. 
Paolo Costa,
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, herr minister, mina damer och herrar! Jag står här framför allt för att säga att jag stöder den uppnådda kompromissen och för att rekommendera kollegerna att rösta för den.
Det är självklart att vi kunde – eller kanske borde – ha gjort mer. Avgiftsbeläggning av infrastruktur ger bara full effekt om två principer kan kombineras fullt ut: principen att ”förorenaren betalar” – och på vägarna uppstår det negativa effekter i form av miljöföroreningar, minskad säkerhet och trängsel – och den vidare principen att ”användaren betalar”. Det är bara genom att kombinera dessa båda principer som de två målen kan fås att närma sig varandra, nämligen målet allokering, som i det här fallet betyder att påverka bytet av transportslag, och målet att få tillbaka det som avgiftssystemet kostar.
I dagens kompromiss tillämpas bara principen att ”användaren betalar”. När det gäller ”förorenaren betalar” får vi helt enkelt nöja oss med att övergången från att finansiera infrastrukturkostnader med allmänna skattemedel till att åtminstone delvis finansiera dem med avgifter är en förutsättning för att de externa kostnaderna ska kunna internaliseras, vilket vi har blivit lovade efter ännu en utvärdering i en lång rad av kommissionen. Som vi upprepade gånger har fått veta ska denna vara klar inom de närmaste två åren.
Principen att ”förorenaren betalar” genomsyrar emellertid åtgärden på andra sätt. Det märks tydligt i och med att variationer av avgifternas storlek tillåts beroende på vilken utsläppsklass fordonen tillhör och vilken dag och vid vilken tidpunkt infrastrukturen används, och mindre direkt i och med att möjligheten till avgiftshöjningar införs för vägar som genomkorsar känsliga områden som bergsområdena. Den sistnämnda regeln kan för övrigt säkerligen bidra till att lösa svåra situationer såsom den som för närvarande råder i området mellan Turin och Lyon i Susadalen.
Paradoxalt nog är dock det bästa botemedlet mot miljöproblem, trängsel och säkerhetsproblem i det här direktivet att man ger upp befogenheter: man har beslutat att inte behandla tätortsområdena på samma sätt som känsliga bergsområden, men samtidigt har Eurovinjetten förklarats vara helt i överensstämmelse, med avgifter i tätorterna à la Ken Livingstone som används direkt för att minska trängsel och bekämpa föroreningar. Det är ett första steg – låt oss bara vara tacksamma för det. 
Eva Lichtenberger,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Det beslut att införa ett avgiftstak som vi kommer att fatta på torsdag är också ett beslut om ett missat tillfälle: Det måste vi vara klara över. Vägtullar är en het potatis, och vi hade också mycket hetsiga debatter och omröstningar med knappa majoriteter i utskottet för transport och turism.
En fråga var central, och det var transportkostnaderna. Det var den som rörde upp de hetaste känslorna. Det starkaste motståndet stod transportministrarna för. Det är viktigt att ta betalt för dessa externa kostnader om vi menar allvar med att vi vill skydda hälsa och miljö. De som förorenar måste äntligen betala dessa kostnader. I dag är det nämligen Europas skattebetalare som står för de här kostnaderna, och det är också just av det här skälet som järnvägarna finner det svårt eller omöjligt att bli konkurrenskraftiga. Vi gjorde några framsteg i våra förhandlingar med rådet, men inte tillräckligt. Icke desto mindre vill jag tacka föredraganden och mina kolleger för dessa framsteg. Vi kommer att kunna stödja en stor del av det som har förhandlats fram, men inte kryphålen, nämligen följande: Tysklands dispens från kravet att ta ut avgifter för fordon som väger upp till 12 ton – det kommer att bli en utdragen historia, är jag rädd – och Italiens bonus för flera förare, som också kommer att bli en utdragen historia. Allt detta bara för att transportministrarna inte lyssnade på mannen på gatan, utan bara på lobbyister från den tunga transportindustrin. 
Erik Meijer,
   . – Fru talman! Lastbilstrafiken har blivit allt billigare för användarna, men samhället som helhet betalar ett allt högre pris för den. Vi betalar för den i luftföroreningar, bullerföroreningar och i det onödigt stora utrymme som trafiken tar i anspråk. Av det skälet är det nödvändigt att genomföra en radikal övergång från vägtransporter till järnvägar och vattenvägar, och skära ned på onödiga transporter. Ett sätt att uppnå detta mål är att låta vägtransporterna själva betala alla föroreningar, med följd att de blir dyrare än järnvägstransporter. Schweiz är i det avseendet ett bra exempel.
Kompromissförslaget om vägtullar och/eller vägavgifter är bättre än det nuvarande direktivet, men alltför många kryphål och undantag har smugit sig in. Det är högst troligt att medlemsstaterna kommer att invänta kommissionens utlovade beräkningsmodell, som kommer att kräva klartecken från rådet och parlamentet inom två år. Följden blir att berörda regeringar kommer att försöka skjuta upp överflyttningen av miljökostnaderna i all oändlighet.
De mest förorenande lastbilarna är undantagna fram till 2010. Mindre lastbilar under 12 ton faller utanför direktivets räckvidd fram till 2010, och medlemsstaterna kan helt enkelt undanta dessa lättare fordon. Inte heller finns det någon som helst garanti för att intäkterna från vägtullarna kommer att återinvesteras i hållbara transportmetoder, som exempelvis godstrafik på järnväg. Om medlemsstaterna så vill, kan de investera hela beloppet i asfalt. Min grupp skulle ha velat stödja ändringsförslag inriktade på fler och snabbare resultat, som inte kan tillhandahållas genom denna kompromiss. Huvudsaken är att man nu åtminstone har börjat införa dessa så förtvivlat nödvändiga vägtullar och/eller vägavgifter för lastbilstransporter. 
Johannes Blokland,
   . – Fru talman! Eurovinjettfrågan innehåller en del knepiga områden, bland annat den nedre begränsningen på 3,5 ton, extra avgifter, externa kostnader och intäktsanvändning.
Enligt min uppfattning är den främsta fördelen att de externa kostnaderna nämns. Det skulle annars vara omöjligt att beräkna den sammanlagda kostnaden för alla transportsätt i ett försök att uppnå det åtråvärda målet att skapa lika konkurrensvillkor. Jag är glad över att rådets verklighetsförankring har varit starkare än rent affärsekonomiska överväganden.
Uppgörelsen om externa kostnader är samtidigt den största förlusten. När allt kommer omkring har rådet ännu inte hundraprocentigt bekräftat att de externa kostnaderna kommer att ingå i den kommande prissättningen. Av det skälet vill jag enträget uppmana kommissionen att göra vad som krävs och påskynda arbetet med studien om externa kostnader, så att denna diskussion kan fortsätta med utgångspunkt i ett mer detaljerat underlag och inom den närmaste framtiden avslutas på ett tillfredsställande sätt.
Slutligen vill jag gratulera föredraganden till de resultat som har uppnåtts och till det sätt på vilket detta skedde. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag kan tyvärr inte stödja Corien Wortmann-Kools betänkande. Trots alla hennes tappra ansträngningar består hennes alster av en rad antaganden som avgjort inte talar för Eurovinjettens införande. Detta är en oroväckande och ny avgift som unionen försöker införa – denna gång på kommersiella vägtransporter – i den absurda tron att det ska bidra till att skapa samma konkurrensvillkor som för järnvägstransporter, och åstadkomma de miljövinster vi alla eftersträvar.
Jag vill även ta tillfället i akt att kritisera vad som nu pågår i Susadalen i Italien, där de som med kraft borde stödja järnvägstransporter – som de gjorde med besluten om järnvägskorridorerna – nu försöker lägga hinder i vägen, till på köpet genom att använda tämligen tveksamma metoder.
I grunden ser jag Eurovinjetten som det första uppenbara exemplet på direkt skatt som EU vill införa och som kan bereda väg för andra oacceptabla skatter. Jag kommer därför att rösta mot förslaget. 
Philip Bradbourn (PPE-DE ).
   – Fru talman! Återigen tvingas jag göra ett inlägg i kammaren om ett betänkande som kommer att öka kostnaderna för både konsumenterna och näringslivet. De problem jag ser med Eurovinjett är både tekniska och principiella. 
I beskattningsfrågor av denna karaktär har EU ingen behörighet. Dessa frågor ligger med rätta inom medlemsstaternas behörighetsområde, och låt mig säga – innan någon korrigerar mig – att Eurovinjett är en skatt, inte en avgift, eftersom kommissionen antyder hypotetiska intäkter från något som bara kan kallas en skatt som man inte får något för. Detta ligger långt från dess behörighet.
Jag är säker på att rådsordföranden kan bekräfta att man bara i Förenade kungariket tar ut över 40 miljarder pund sterling i vägrelaterade skatter, men att bara 8 miljarder pund återinvesteras i transportinfrastruktur – det ligger långt från skatteneutralitet. Om jag känner de nationella regeringarna rätt kommer slutresultatet av detta förslag att bli liktydigt med dubbelbeskattning. Detta är bara en första början. Eurovinjett är förelöparen till beskattning av alla fordon.
Jag är i grunden emot sådana åtgärder. Vi har redan upprörande skattenivåer inom vägsektorn och detta är inte något undantag. Vi ska inte ens nämna den ”storebrorsinställning” som man nu uppvisar i samband med hur detta ska genomföras i slutänden.
När det gäller tekniska frågor ger internaliseringen av externa kostnader inga verifierbara vetenskapliga bevis som stöder de uttalanden som har gjorts. Att försöka att godtyckligt bygga in frågor som miljöskador, som inte går att beräkna på ett säkert sätt, i lagstiftningen är helt enkelt löjligt. EU försöker konsekvent att främja konkurrensen och konkurrenskraften, men ändå misslyckas man ständigt med detta.
José Manuel Barroso berättar gärna för oss att han vill skrota många befintliga och föreslagna förordningar. Här har han och ni, herr Barrot, en av de bästa möjligheterna att göra det genom att skrota hela detta förslag. 
Willi Piecyk (PSE ).
   – Fru talman! Vi kommer givetvis inte att följa Philip Bradbourns förslag. Jag är glad att ni som erfaren miljöpolitiker är med nu och får se oss göra stora framsteg mot en hållbar europeisk transportpolitik genom att anta direktivet om infrastrukturkostnader. Självklart har vi ännu inte nått vägs ände och lång väg återstår innan vi har nått vårt mål. Att vi har kommit så långt som vi har gjort beror emellertid till stor del på min kollega Corien Wortmann-Kool. Jag vill därför ge henne mina komplimanger och uppriktiga tack.
Jag skulle vilja ta upp två viktiga saker. Vi diskuterar godstransporter och vi kan inte begränsa oss till lastbilar som väger 40, 12 eller 7,5 ton eller mer, utan vill att avgifterna ska omfatta fordon på 3,5 ton och därutöver. Sedan är det också upp till medlemsstaterna att ta sitt ansvar.
Dessutom vet vi att kostnaderna för godstransporter vida överskrider kostnaderna för att enbart anlägga och reparera vägar. De externa kostnaderna för användare måste äntligen beräknas, och får inte längre maskeras. Det är fullt möjligt att beräkna dessa externa kostnader med avseende på miljö, buller, trafikstockningar och hälsa, även om min kollega Philip Bradbourn är av en annan uppfattning. Enligt en studie genererar vägtransporter externa kostnader på 88 euro per tusen kilometerton, medan motsvarande siffra för transporter på järnväg och inre vattenvägar är 19 respektive 17 euro. Enligt mycket försiktiga uppskattningar utgör de externa kostnaderna minst 60 procent av infrastrukturkostnaderna.
Enligt kompromissen är det meningen att vi ska mötas på nytt inom två års tid. Kompromissen medför därför ett mycket stort ansvar och en skyldighet för kommissionsledamoten. Det betyder att vi förväntar oss att inom två år få se inte bara en modell, utan även lagstiftningsförslag, och jag kan redan nu förutspå på vilka fronter vi kommer att behöva försvara oss. Över hela linjen kommer vi att få höra argument om att detta inte är seriöst, att det är vetenskapligt ohållbart och, om så behövs, att det hotar jobben. Därför uppmanar jag kommissionsledamoten att lägga fram modiga förslag. En bred majoritet av parlamentet kommer att stödja er i detta.
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Fru talman! För att inte upprepa vad andra ledamöter har sagt skulle jag vilja lyfta fram några sidoaspekter.
För det första är detta direktiv ett svar på den djupgående obalansen i transportsystemet, där vägtransporterna steg för steg ökar sin marknadsandel och hotar att kollapsa. Under tiden finns det vissa andra transportsätt som tappar marknadsandelar och volym, exempelvis godstrafik på järnväg. Jag anser att järnvägar är ett mer hållbart och mindre förorenande transportsätt än lastbilar, och att vi måste särbehandla dem positivt tills de kan klara sig själva. Godstransporter på järnväg prioriteras fortfarande lägre än passagerartransporter på järnväg, och den genomsnittliga hastigheten är därför inte särskilt konkurrenskraftig. Vi måste anlägga fler spåravsnitt som enbart är avsedda för godstrafik. Om vi gör det kommer vi att se tydliga ekonomiska och miljömässiga vinster på medellång sikt.
Den andra aspekten handlar om behovet av att se till att de europeiska systemen för vägtullar och vägavgifter blir driftskompatibla. Det finns sträckor på vårt vägnät där man inom drygt tjugofem kilometer hittar fem vägavgiftsstationer, något som oundvikligen kommer att öka trafikstockningarna. Vi väntar fortfarande på kommissionens lagstiftningsförslag inom detta område. Låt oss hoppas att det inte tar fem år. 
Michael Cramer (Verts/ALE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Som tysk parlamentsledamot fördömer jag kraftfullt Tysklands veto mot internaliseringen av externa kostnader genom Eurovinjetten och utvidgningen till alla lastbilar som väger 3,5 ton eller mer. Det skadar järnvägarna, som inte klarar den orättvisa konkurrensen mellan järnvägstransporter och vägtransporter, och vars marknadsandelar enligt McKinsey-studien kommer att krympa från dagens 14 procent till 9 procent, om man inte slutar gynna vägtrafiken.
Den tyska höger-vänster-regeringen har fått igenom enorma kryphål som gör att varje medlemsstat kan välja att ta ut vägtullar och/eller vägavgifter först på 12-tons lastbilar, som endast utgör 10 procent av alla lastbilar. Som en följd av detta kommer järnvägarna påtagligt att försvagas, eftersom det i Tyskland finns en järnvägsavgift för alla tåg, på alla spår, i form av infrastrukturavgifter. På vägarna gäller detta enbart lastbilar på 12 ton eller mer, och detta enbart på motorvägarna. Den orättvisa konkurrensen undanröjs inte, utan förstärks tvärtom. På det sättet kommer varken Tyskland eller EU att uppnå Kyotomålen. Den tyska blockaden gör övergången från vägtrafik till järnvägstrafik omöjlig. Direktivet innebär att de europeiska järnvägarna inte har någon framtid. 
Stanisław Jałowiecki (PPE-DE ).
    –  Fru talman! Genom att utarbeta ett betänkande om detta ytterst komplicerade direktiv, har föredraganden mycket skickligt lotsat oss genom ett lagstiftningsområde som ibland mest av allt liknar ett minfält.
En fråga återstår dock. Har föredraganden lett oss till det mål vi själva har satt upp? Det behöver knappast påpekas att målet är att förbättra transportinfrastrukturen, och med det menar jag inte bara att förbättra väginfrastrukturen. Närbesläktade mål handlar om att minska trafikstockningarna, minska antalet trafikolyckor och begränsa utsläppen av skadliga ämnen.
Vi skulle bara kunna besvara frågan jakande om det fanns en garanti – jag upprepar, en garanti – för att alla intäkter från Eurovinjetten öronmärktes för transportrelaterade mål. Någon sådan garanti har dock inte lämnats. De ledamöter som både i dag och vid andra tillfällen har påpekat att avgifterna mycket väl kan användas som en smygskatt av medlemsstaterna var därför i sin fulla rätt att göra detta.
Det säger sig förstås självt att föredraganden inte kunde göra något för att lösa denna fråga, eftersom den tveklöst omfattas av subsidiaritetsprincipen. Om vi förlorar i denna fråga och om medlemsstaterna kan köpa sig fria genom att använda intäkterna från Eurovinjetten för att fylla hålen i sina budgetar är det samtidigt så att hela syftet med dessa nya förordningar kommer att undermineras. Jag vill därför uppmana Europeiska kommissionen att så noga som möjligt övervaka hur intäkterna från Eurovinjetten används. Det vore också en bra idé för parlamentet att hålla sig informerat om alla oegentligheter i detta avseende.
I sammanhanget vill jag också påminna kommissionsledamot Jacques Barrot om att det är han som har kommit med idén till det här direktivet. Han bör måna om det alldeles särskilt och slösa sin omsorg och uppmärksamhet på det. 
Gilles Savary (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag vill först tacka Corien Wortmann-Kool för hennes hängivna och förträffliga arbete. Jag kommer att rösta för texten i morgon, om än med viss tvekan.
Vi talar i själva verket om att finansiera förverkligandet av våra ambitioner, som anges i 2001 års vitbok och som syftar till att stabilisera transportsättens marknadsandelar och även finansiera alternativa transportsätt. Dessa stolta ambitioner formulerades i de 30 prioriterade projekten. Vi vet emellertid nu att budgeten för transeuropeiska nät inte kommer att bli så stor som kommissionen begär för att finansiera de storskaliga projekten.
Vi hade nog förväntat oss att Eurovinjettdirektivet skulle bli mycket mer ambitiöst. Olyckligtvis är det också ett subsidiaritetsinstrument. Medlemsstater som inte vill tillämpa det kommer inte att behöva göra det.
Det är också ett instrument som i huvudsak har utformats för att använda vägtransporter som ett sätt att finansiera järnvägstransporter. Det ska bara undantagsvis finansiera andra transportsätt. Jag är väldigt orolig för att Europaparlamentet i syfte att nå en kompromiss – kanske borde vi ha använt förlikningsförfarandet – kommer att ge upp en del av sina ambitioner i morgon, att det inte kommer att vara tillräckligt beslutsamt i fråga om de externa kostnaderna och i synnerhet när det gäller den tidsfristklausul som Saïd El Khadraoui har föreslagit i ett ändringsförslag. Om kommissionen och medlemsstaterna misslyckas med att lägga fram ett förslag till direktiv inom föreskriven tid innebär det att den automatiska klausulen ska gälla. 
Markus Ferber (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Först och främst är jag mycket tacksam mot föredraganden, som övertog detta betänkande i befintligt skick och som har gjort ganska enastående framsteg med det under denna mandatperiod.
Jag anser att det är riktigt att vi äntligen får enhetliga bestämmelser. När allt kommer omkring får inte 2000-talet gå till historien som en tid då rovriddare fortfarande härjade i Europa. Det är emellertid också viktigt att de pengar som infrastrukturen genererar går tillbaka till infrastrukturen och inte bara används för att fylla igen hål i budgeten.
Låt mig säga några ord om de externa kostnaderna. Vi måste också fråga vilka kostnader som redan i dag internaliseras och vilka som inte gör det. Är det möjligt att det finns externa fördelar som de måste vägas mot? Kostnaderna för trafikstockningar har internaliserats. De betalas av transportoperatörerna, eftersom deras lastbilar står still och därmed inte kan generera någon BNI. De sociala kostnaderna har internaliserats via försäkringspremierna – låt mig vara mycket tydlig på den punkten. När det gäller miljökostnaderna får vi dessutom inte glömma att varje lastbil och varje bil även betalar fordonsskatt och bränsleskatt.
Det är därför oacceptabelt att transportsektorn ska behöva betala för finansieringen av allting, och ovanpå detta för pengar som ska gå in i de allmänna budgetarna. Jag är lite förvånad över vad Michael Cramer säger. Jag skulle vilja rekommendera honom att se på hur godstransportvolymen utvecklades för Deutsche Bahn AG mellan september 1998 och oktober 2005. Under de sju år då hans parti delade makten i den tyska regeringen halverades andelen järnvägsburna godstransporter. Hans parti införde också en miljöskatt på järnvägstransporter. Jag vill därför råda honom att inte predika här om sådant som han i själva verket delvis är ansvarig för. Det är oacceptabelt. 
Saïd El Khadraoui (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Först av allt vill jag tacka föredraganden, Corien Wortmann-Kool, för det arbete hon har uträttat och framför allt för det resultat vi i dag har framför oss. Ett resultat som om allt går väl kommer att vara slutet på en lång och mödosam förhandlingsprocess, åtminstone tills vidare. Det är tillfälligt eftersom en hel del hemarbete fortfarande återstår i fråga om externa kostnader, som är en av flaskhalsarna. Inom två år måste kommissionen ta fram en beräkningsmodell för externa kostnader, och därefter måste ett nytt initiativ läggas fram.
Somliga hävdar att kompromissändringsförslag 37 inte går tillräckligt långt. Jag behöver knappast påpeka att jag har viss sympati för den ståndpunkten, eftersom jag själv lade fram ett mycket mer långtgående muntligt ändringsförslag i utskottet för transport och turism, i syfte att fortsätta sätta press på aktörerna att de ska göra snabbare framsteg inom området för externa kostnader, genom den välkända 60-procentsregeln.
Vi skrotade det här i kompromissändringsförslaget, vilket innebär att saker och ting kommer att ta lite mer tid. Det är kanske en eftergift, men den kompenseras av det faktum att rådet i sin gemensamma ståndpunkt inte någonstans nämnde externa kostnader, och var tvungna att göra en helomvändning, så att det inte finns någon återvändo nu. Principen om externa kostnader i vägtullar och vägavgifter kommer att godkännas och tillämpas.
Detta är tveklöst ett stort framsteg i riktning mot en rättvisare konkurrenssituation mellan transportsätten, med den underliggande principen att förorenaren ska betala. I kombination med det faktum att intäkterna från vägtullar och/eller vägavgifter kommer att användas till investeringar i hela transportsystemet, och inte bara vägar, innebär detta att möjligheter skapas för alternativa transportsätt, exempelvis järnvägstransporter och transporter på inre vattenvägar, något som är ett mycket stort framsteg. 
Ewa Hedkvist Petersen (PSE ).
   – Fru talman! Det är viktigt med ett icke-diskriminerande kilometerskattesystem på de europeiska vägarna av miljöskäl men också av konkurrensskäl. Samtidigt är det viktigt att den nya ”eurovignetten” tar hänsyn till de olika villkor som råder i Europa, t.ex. i de perifera medlemsländerna.
Därför är det bra att denna kompromiss för det första beaktar olika geografiska belägenheter, för det andra möjliggör samhällsekonomiskt rättvisande prissättning på infrastrukturen och för det tredje gör det möjligt att differentiera tullarna mellan olika euroklasser. Det är viktigt i länder där långa avstånd och gles trafik gör att det aldrig går att skapa full kostnadstäckning. Jag tycker alltså att kompromissen är acceptabel, då den tar hänsyn till länder i Europas yttre cirkel. Tack, fru talman, och tack alla för ett gott arbete under en lång tid. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Fru talman! Först av allt vill jag säga till föredraganden att jag känner djup respekt för hennes arbete med denna verkligt svåra fråga. Det nuvarande läget i diskussionerna om direktivet om infrastrukturkostnader är i stort sett tillfredsställande. De mest positiva resultaten bör i första hand tillskrivas påtryckningarna från parlamentet och utskottet för transport och turism och – inom vår institution – föredragandens uppfriskande och engagerade tillvägagångssätt, liksom i synnerhet mina kolleger till vänster och i mitten i kammaren.
I alla händelser innebär ”Eurovinjettdirektivet” ett beslut för framtiden, som vi ser som en utveckling mot en mer människovänlig och miljövänlig transportpolitik, vilket förvisso är nödvändigt. I detta avseende är det förstås ytterst viktigt att direktivet kan användas – bortsett från de märkliga tyska undantagen för lastbilar med en vikt på 3,5 ton eller mer som nämndes av Eva Lichtenberger – och att vägtullarna och vägavgifterna ska vara tillåtna inte bara på vägar som ingår i det transeuropeiska transportnätet, utan också på avfartsvägar och parallellvägar.
Internaliseringen av de externa kostnaderna var emellertid långt viktigare, och där borde man verkligen ha gjort snabbare framsteg. Det skulle ha varit ett avgörande steg, ett steg som vi tyvärr misslyckades med att ta. 
Bogusław Liberadzki (PSE ).
    –  Fru talman! Jag vill hylla föredraganden, Corien Wortmann-Kool, för hennes utmärkta arbete.
Detta direktiv har en avgörande betydelse för vägtransportörerna. Det beror för det första på att vi tar ett steg som är lite historielöst, genom att sätta punkt för en tid av fria vägar i Europa. För det andra inför vi avgifter som står i proportion till väganvändningen. För det tredje kommer direktivet att medföra extra kostnader för vägtransportörer. Samtidigt är direktivet dock ytterst viktigt som finansieringskälla för vägbyggen. Detta är av vital betydelse för de nya medlemsstaterna, däribland mitt eget land Polen.
Direktivet är helt nödvändigt om vi ska få en hållbar utveckling av transportinfrastrukturnätet. Jag vill dock påminna kommissionsledamot Jacques Barrot om att vi måste genomföra en systematisk konsekvensanalys av detta direktiv. Denna utvärdering bör omfatta både direktivets effekter för transportörerna och marknaden för vägtransporter, och dess inverkan när det gäller att uppnå vårt mål att öka järnvägarnas marknadsandel. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill hjärtligt gratulera Corien Wortmann-Kool till hennes envishet och flexibilitet, egenskaper som är guld värda för att kunna nå rättvisa och balanserade överenskommelser likt den vi nu har framför oss. Jag vill också gratulera rådet och det brittiska ordförandeskapet till deras kraftfulla agerande och till deras ansträngningar för att nå en bra överenskommelse. Vi skulle önska att sådana resultat kunde uppnås även inom andra områden.
Det är också lämpligt att jag gratulerar kommissionen, och om kommissionsledamot Jacques Barrot så tillåter vill jag särskilt tacka generaldirektör François Lamoureux, som vi kommer att sakna mycket och som vi vill tacka för hans värdefulla bidrag. Sanningen är den att EU:s imponerande resultat och framsteg på transportområdet nu bär hans signum. Ett särskilt tack till honom.
När det gäller Eurovinjetten välkomnar vi den politiska signal som skickas ut genom att man bryter mot tabut med externa kostnader. Det är förvisso ett mycket blygsamt steg, men ett steg som är avgörande för framtiden. Vi inväntar otåligt kommissionens studie, och vi hoppas att den blir trovärdig och möjlig för alla att godkänna, även för avlägset belägna länder, vars särskilda förhållanden och avstånd vi hoppas att man kommer att beakta.
Jacques Barrot,
   – Fru talman, herr minister, mina damer och herrar! Jag vill tacka parlamentet som helhet för denna givande debatt, som har bekräftat att den kompromiss som i dag har förhandlats fram mellan våra tre institutioner åtnjuter ett brett stöd. Jag vill gratulera alla och då särskilt parlamentets fördragande till denna utgång, som utgör ett tveklöst framsteg, även om jag vet att somliga av er skulle ha velat åstadkomma än mer.
Denna överenskommelse är ett viktigt framsteg, och tack vare parlamentet har de kommande stegen för formell internalisering av externa kostnader lagts fast. Kommissionen måste utforma det lämpligaste sättet att gripa sig an denna fråga, och den måste därefter göra en utvärdering för att analysera effekterna. Detta kommer man att göra under den kommande tvåårsperioden. Kommissionen kommer att använda den analysen för att lägga fram alla tänkbara och lämpliga förslag, så att de externa kostnaderna ska kunna bäras internt.
Denna överenskommelse bygger på att vi står fast vid vår strategi för en hållbar utveckling, samtidigt som vi stimulerar våra ekonomier att bli konkurrenskraftiga och garanterar rättviseprincipen. Om användaren betalar så ska han inte betala två gånger. De medel som samlas in måste dessutom så långt som möjligt användas till hållbara transporter. Någon av er talade om kompromiss, men det är en kompromiss som kan ses som ett åtagande. Det är detta ord jag vill använda. För mig som kommissionsledamot är denna kompromiss ett åtagande inför framtiden, ett åtagande om att arbeta för en rörlighet som är förenlig med kraven på en hållbar utveckling. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0317/2005) av Robert Evans för utskottet för transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om funktionshindrade personers rättigheter i samband med flygresor (KOM(2005)0047 – C6-0045/2005 – 2005/0007(COD)). 
Jacques Barrot,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! När denna förordning väl har antagits kommer den att medföra en avsevärd förbättring av villkoren för medborgare med handikapp och funktionshinder. Den syftar till att skydda passagerarnas rättigheter i samband med flygresor och den främsta principen i EU:s politik om icke-diskriminering mot handikappade och funktionshindrade personer.
Jag vill tacka Europaparlamentet, i synnerhet föredraganden Robert Evans, som har samarbetat med rådet och kommissionen för att underlätta ett snabbt antagande av detta förslag. Detta är inte det enda initiativ som syftar till att förbättra skyddet för funktionshindrade personer inom transportområdet. Kommissionen har åtagit sig att närmare undersöka behovet av att förbättra och garantera samma rättigheter inom andra transportsätt. Funktionshindrade personer måste garanteras lämplig assistans, oavsett vart de är på väg, och oavsett vilket transportsätt de använder.
Kommissionen har redan lagt fram ett förslag om tågpassagerare, och jag planerar att göra samma sak i fråga om funktionshindrade personer som använder sjötransporter och internationella busstransporter. Herr Twigg, mina damer och herrar! Jag anser att vi under 2005 har gjort verkliga framsteg till gagn för funktionshindrade, och därigenom hjälpt dem att verkligen känna sig som en del av EU.
Det förslag ni i dag har framför er uppfyller målet om icke-diskriminering. Det syftar till att hitta vägar för att förbjuda operatörer att utan giltiga skäl vägra transportera funktionshindrade personer genom att neka dem den assistans de behöver. I detta förslag, som kommer att läggas fram den 16 februari, eftersträvar kommissionen fyra mål: det får inte förekomma någon diskriminering mot handikappade och funktionshindrade personer, de får inte direkt avkrävas betalning för den assistans de tar emot, assistansen måste uppfylla en rad minimikrav och den måste vara enhetlig, och ansvaret för att tillhandahålla sådan assistans måste åvila de som är bäst lämpade att tillhandahålla den – dvs. flygplatser och flygbolag.
För att uppnå dessa syften med assistans på marken, runtom och på flygplatserna ligger ansvaret även i fortsättningen hos flygplatserna, medan flygbolagen måste ges skyldighet att tillhandahålla assistans ombord på flygplanen.
Mina damer och herrar! Assistansen åt funktionshindrade personer får inte naggas i kanten. Den måste organiseras av en enda enhet som ska ansvara för att den tillämpas fullständigt, enhetligt och effektivt. När det gäller det konkreta genomförandet innehåller förslaget all den flexibilitet som krävs för att utforma lämpliga lösningar för flygplatser och flygbolag.
Som ni vet har rådet (transport, telekommunikation och energi) enats om en allmän strategi för detta förslag i oktober. Tack vare parlamentets konstruktiva bidrag hoppas vi att denna viktiga text snabbt ska kunna antas, för att ge handikappade och funktionshindrade en reell möjlighet till assistans över hela EU. Det visar hur viktig denna text är i ett samhällsperspektiv och från solidaritetssynpunkt.
Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill på förhand tacka er för att ni agerar för att säkerställa att vi kan ge detta framsteg som en gåva – om jag kan uttrycka mig så i juletider – till alla handikappade eller äldre personer och till alla funktionshindrade, så att de kan använda sig av alla våra transportsätt precis som personer utan handikapp och funktionshinder. 
Derek Twigg,
   . – Fru talman! Jag gratulerar Europaparlamentet till att ha fört detta viktiga förslag från kommissionen till ett snabbt och framgångsrikt avslut. Denna förordning om funktionshindrade personers rättigheter i samband med flygresor kommer att innebära en verklig förbättring av livskvaliteten för dessa samhällsmedlemmar genom att man ger dem säkerheten att fullt ut kunna dra fördel av de möjligheter som flygresor ger – för affärer och fritid – som har omvandlat vår värld så mycket under de senaste åren.
Jag berömmer särskilt Robert Evans, föredraganden, för hans hårda arbete och engagemang för att styra denna fråga så smidigt genom lagstiftningsförfarandet. Detta är ett bra exempel på hur institutionerna, när ett lagförslag erbjuder verkliga och påtagliga fördelar för gemenskapens medborgare, kan samarbeta på ett effektivt sätt för att se till att dessa fördelar erbjuds på kortast möjliga tid.
För första gången anges genom denna förordning klart och tydligt vilken hjälp funktionshindrade personer har laglig rätt att förvänta sig från flygplatser och flygbolag och enligt vilka villkor. Genom att ge de organ som förvaltar flygplatserna ett tydligt ansvar för att organisera den nödvändiga hjälpen för funktionshindrade passagerare, från det att de anländer till flygplatsen till dess att de stiger ombord på flygplanet, ger man genom förordningen funktionshindrade personer som reser med flyg den garanti som de behöver för att deras behov ska tillgodoses konsekvent av ett ansvarigt organ, med stöd av gemenskapsrätten.
Det är naturligtvis så att många flygplatser och flygbolag redan ger utmärkt service till funktionshindrade personer och med rätta är stolta över sina resultat på detta område. Genom förordningen erkänns detta faktum genom att man uttryckligen anger att de organ som förvaltar flygplatserna får kontraktera andra organ, däribland flygbolag, för att tillhandahålla tjänsterna på flygplatsen, samtidigt som det övergripande lagliga ansvaret ligger kvar hos de förvaltande organen. De flygbolag som redan ger bra service till funktionshindrade passagerare bör alltså kunna säkra kontrakt med de organ som förvaltar flygplatserna för att se till att de kan fortsätta med det.
Jag anser sammanfattningsvis att man genom denna förordning klarar den svåra uppgiften att se till att funktionshindrade personer får laglig rätt till en acceptabel servicenivå när de reser med flyg, utan att lägga olämpliga och betungande bördor på den bransch som måste tillhandahålla denna service.
Jag gratulerar alla berörda. 
Robert Evans (PSE ),
   . – Fru talman! Det gläder mig verkligen att kunna lägga fram mitt betänkande för parlamentet i kväll. Det handlar om den första mer omfattande lagstiftningen om funktionshindrade personer som reser med flyg. Jag vill uppriktigt tacka skuggföredragandena, parlamentet och personalen i de politiska grupperna, min egen personal, kommissionen, de olika organisationerna för funktionshindrade personer och de grupper från flygbranschen som jag har haft nöjet att samarbeta med samt det brittiska ordförandeskapet, utan vars utmärkta insatser min förväntade, historiska överenskommelse under första behandlingen inte hade varit möjlig.
Alltför många människor – de äldre eller de som är funktionshindrade – klagar på att man nonchalerar dem eller ännu värre, att de behandlas illa på EU:s flygplatser. Grundläggande rättigheter för funktionshindrade passagerare när de reser med flyg borde vara något som vi tar för givna. Verkligheten kan emellertid se mycket annorlunda ut. Ett exempel är Ryanair och det förolämpande sätt på vilket det behandlar sina funktionshindrade passagerare. Bolaget är förmodligen den mest ökända syndaren, men det finns många andra och inte bara lågprisbolagen.
Fru talman! Ni och jag talade nyligen om era förehavanden med Lufthansa. Jag har haft andra förehavanden med Iberia, för att bara nämna två. Så sent som i går, på mitt flyg till Strasbourg, skyllde Air France den en timme långa förseningen vid ombordstigningen på den enda funktionshindrade personen. Men det finns naturligtvis, som Derek Twigg har sagt, många personer som har positiva erfarenheter och många flygbolag och flygplatser som ger bra service.
Det var emellertid mot bakgrund av klagomål och en service som i bästa fall kan beskrivas som ojämn som kommissionen, som kommissionsledamoten sa, lade fram förslag tidigare i år för att förbättra rättigheterna för rörelsehindrade personer, en kategori som vi nu, trots ett visst tidigare motstånd, glädjande nog har lyckats utöka till att omfatta funktionshindrade personer.
Under förslagets passage genom Europaparlamentet har det också glatt mig att kunna lägga fram andra förbättringar. Dessa ska främst se till att förslaget leder till en konsekvent service för passagerarna från EU-flygplatsernas alla ankomstställen till destinationsorterna – inbegripet transfertransporter, som ofta är mest traumatiska för passagerarna.
På min inrådan ändrade även utskottet kommissionens text för att ge flygplatserna det övergripande ansvaret för att garantera en ändamålsenlig och effektiv service med möjlighet att kontraktera underleverantörer, som Derek Twigg återigen nämnde.
Det gläder mig också verkligen att kunna ändra förslaget för att tillåta ledarhundar eller tjänstehundar på långdistansflygningar, eftersom jag är övertygad om att ägarna till dessa hundar bäst kan bedöma hur långa flygningar djuret kan klara av.
I betänkandet begärde vi också att flygplanen och flygplatserna skulle utformas bättre i samråd med handikapporganisationer och att flygplats- och flygbolagspersonalen ska utbildas och få kunskaper om funktionshindrade. Jag anser dessutom att det finns ett verkligt behov av att göra bokningssystemen, inbegripet webbplatserna, mycket mer användarvänliga och effektiva. Målet är att funktionshindrade passagerare ska åtnjuta samma rättigheter när de reser med flyg som ni eller jag, utan att det innebär några merkostnader – kostnaderna ska fördelas på alla passagerare som flyger med flygbolaget och inbegripas i biljettpriset.
Enligt flygbolagsstatistiken får tio miljoner passagerare i denna kategori hjälp på EU:s flygplatser varje år. Det är därför nödvändigt att riktlinjerna är tydliga och att de har utarbetats på EU-nivå. Det skulle vara meningslöst om en eller ett fåtal av de 25 EU-medlemsstaterna har bra lagstiftning och de övriga har dålig lagstiftning eller ingen alls.
Att resa med flyg är nu nästan lika vanligt som att resa med bil, i och med att omkring hälften av befolkningen räknar med att flyga minst en gång per år. Utan denna typ av vattentät lagstiftning kommer vissa flygbolag att leta efter kryphål för att slippa hjälpa funktionshindrade personer och dem som behöver lite extra hjälp på välbesökta flygplatser där avståndet mellan incheckningsplatsen och ombordstigningsplatsen kan vara upp till en kilometer. Många flygbolag har frivilligt gjort förbättringar. Utan lämplig lagstiftning kommer det emellertid alltid att finnas vissa bolag som, genom försummelse eller likgiltighet, förstör semestrarna eller resorna för utsatta personer.
Jag hoppas att kollegerna kommer att stödja detta förslag eftersom det borde ha genomförts för länge sedan. Man ser fram emot det med stor förväntan och det är, framför allt, en god nyhet och positiv EU-historia. Jag upprepar mitt tack till det brittiska ordförandeskapet för dess fantastiska ansträngningar i samband med förslaget, eftersom jag känner till den väldiga tidsvolym och den stora insats man har lagt ned på det. Jag tackar rådets ordförande varmt för att han var närvarande här i kväll nu när klockan närmar sig 22.10. Alla 25 EU-regeringarna och alla stora partier i Europaparlamentet stöder detta paket som kommer att läggas fram. Vi bör vara mycket stolta när vi röstar om betänkandet på torsdag, då vi, vilket jag hoppas och förväntar mig, kommer att få till stånd en överenskommelse under första behandlingen. 
Armando Dionisi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi har nyligen sett det senaste i en lång rad av exempel på ett lågprisflygbolags diskriminering av en handikappad passagerare. Detta är en situation som olyckligtvis återkommer med oroande regelbundenhet och som kräver att denna förordning å det snaraste antas.
Tack vare föredraganden Robert Evans hårda arbete och rådets och kommissionens samarbete har vi uppnått en bra kompromiss som kommer att ge oss möjlighet att godkänna förordningen i första behandlingen och snabbt se till att den genomförs. Detta är en viktig förordning för handikappade och äldre passagerare eftersom den garanterar en rad grundläggande rättigheter. För det första fastställs rätten till gratis assistans, och det blir förbjudet att på något sätt neka funktionshindrade personer att gå ombord. Detta kommer att sätta stopp för missförhållanden och diskriminering. För det andra pekas flygplatsoperatören ut som den enda referenspunkten med allmänt serviceansvar som passagerare kan vända sig till, och förordningen kommer också att ge de flygbolag som hittills har tillhandahållit assistans av hög kvalitet möjlighet att fortsätta göra det, förutsatt att de standarder som fastställs i förordningen uppfylls.
Bestämmelser införs för att tillhandahålla samma assistans till alla, oavsett flygplatsens storlek. Assistansen måste garanteras från ankomsten till en plats utanför flygplatsen och inte bara vid incheckningsdisken, såsom i dag är fallet. Kompensation ska utgå i händelse av att rullstol eller annan utrustning skadas, och det finns en bestämmelse om obligatorisk utbildning av personal som tillhandahåller assistans. Informationen måste ges i en för alla tillgänglig form och skyddet av privatlivet ska säkerställas. Dessa grundläggande rättigheter skyddar rätten till rörlighet utan diskriminering, och utgör därför ett viktigt framsteg i de strävanden att försvara de mänskliga rättigheterna som Europaparlamentet står som garant för. 
Ulrich Stockmann,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Om en förordning antas i första behandlingen förtjänar föredraganden dubbelt med lovord, i synnerhet om det inte var någon särskilt lätt förordning.
I framtiden kommer de oacceptabla metoder som vissa flygbolag tillämpar när de av kostnadsskäl vägrar att transportera funktionshindrade personer att bli omöjliga. Det kommer att finnas heltäckande och enhetliga bestämmelser på EU-nivå för handikappade och funktionshindrade flygpassagerares rättigheter, vilket är ett stort framsteg. Detta är ännu ett steg mot det för oss så viktiga målet att trygga passagerarnas rättigheter för samtliga transportsätt. Det kommer också att ge oss möjlighet att på lämpligt sätt beakta den demografiska utvecklingen i våra länder och den europeiska allmänhetens ökande rörlighet. I framtiden kommer flygplatsoperatörerna att ha ett tydligt ansvar för de tjänster som ska organiseras. Vissa flygbolag har redan själva inrättat sådana tjänster, och alla sådana lösningar som fungerar väl kommer att vara fortsatt möjliga, genom överenskommelser och om de omfattas av avtalsbestämmelser. 
Arūnas Degutis,
   . – Europeiska kommissionens förslag om funktionshindrade personers rättigheter i samband med flygresor kom lägligt, och i egenskap av skuggföredragande för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa i Europaparlamentet instämmer jag i princip med att funktionshindrades rättigheter i samband med flygresor bör regleras på EU-nivå.
Det är ingen hemlighet att handikappade och funktionshindrade personer diskrimineras i förhållande till andra passagerare, inte bara när de bokar flygbiljetter, utan även när de går ombord. Jag anser därför att genomförandet av det nya direktivet kommer att förhindra sådan diskriminering. Jag anser också att vi genom att godkänna detta betänkande kommer att säkerställa lika resemöjligheter för handikappade och funktionshindrade personer och reglera tillhandahållandet av sådana tjänster på EU-nivå. Funktionshindrade personer kommer inte längre att utan skälig anledning nekas boka en flygresa eller gå ombord på ett plan. Dessutom kommer särskilt utbildad personal att ge sådana personer assistans anpassad till deras individuella behov och viktigast av allt – sådana tjänster kommer att tillhandahållas gratis. Ansvaret ska ligga på en enda institution som ser till att sådana tjänster tillhandahålls kontinuerligt och håller hög kvalitet.
Jag gratulerar Robert Evans och tackar honom för att han möjliggjort ett konstruktivt samarbete. Jag tror att de kompromisser som har uppnåtts kommer att bidra till att lagstiftningsförslagen går igenom i första behandlingen. 
Eva Lichtenberger,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! De svårigheter som handikappade personer – personer med ett mentalt eller fysiskt handikapp – möter på flygresor skulle ha kunnat fylla hela böcker. Vi kände till och var bekanta med dessa svårigheter. Det ger förvisso en sorglig bild av ett samhälle att det måste driva igenom sitt eget direktiv för att undanröja hindren för människors resande när dessa människor redan är tillräckligt missgynnade i livet som det är.
Jag vill tacka min kollega Robert Evans. Han har gjort ett fantastiskt jobb, och vi hade en underbar arbetsrelation. Jag vill också tacka de organisationer som företräder de handikappade, som stod på vår sida och gav oss goda tips. Dessutom vill jag be medlemsstaterna att i största möjligaste mån påskynda genomförandet och ikraftträdandet av detta direktiv, i synnerhet på flygplatserna, så att det blir en verklig julklapp. 
Luís Queiró (PPE-DE ).
   – Fru talman! Utskottet för transport och turism lyckades nå en kompromiss om den fråga vi nu diskuterar, något som gjordes mycket tydligt i ändringsförslag 49. Handikappade och funktionshindrade personer har samma rättigheter som resten av gemenskapen vad gäller fri rörlighet, valfrihet och icke-diskriminering. Dessa rättigheter omfattar alla områden av människors liv, och flygresor är inget undantag.
Allt efterföljande innehåll härrör från denna positiva princip, och det välkomnar vi, inte minst det faktum att de ursprungliga planerna utvidgats till att utöver funktionshindrade personer även omfatta personer med fysiska och mentala handikapp, något som förtjänar att lyftas fram.
Detta utvidgade begrepp kan bli tuffare för operatörerna och leda till ökade kostnader, men det problemet är inte medborgarnas problem och ska inte ses som sådant, utan bör ses som en del av ett mer övergripande behov av att säkerställa tillgängligheten för infrastruktur, transporter och tjänster, där rimliga lösningar måste hittas. Mina damer och herrar! Man kan inte undanröja hinder genom att skapa nya hinder. Vi måste därför gratulera föredraganden till hans förmåga att kompromissa vid antagandet av ändringsförslagen, exempelvis de som handlar om ansvarsfördelningen mellan flygplatser och flygbolag. I betänkandet erkänns att det redan nu finns flygbolag som erbjuder denna service på en mycket hög nivå och utan att det kostar något, en aspekt som ofta skiljer ut dem från deras konkurrenter.
Fru talman! Jag har ytterligare två korta kommentarer. För det första vill jag lyfta fram att förslaget utarbetats med stor omsorg om detaljer. De förändringar i förordningen som görs kommer helt klart att göra det svårare att utöva diskriminering. För det andra vill jag berömma att öppenhetsprincipen tydligt införs vid beräkningen av de avgifter som flygplatserna tar ut av flygbolagen. På så vis garanteras proportionaliteten och det direkta sambandet med den faktiska tjänst som tillhandahålls. Avslutningsvis välkomnar jag detta betänkande och gratulerar Robert Evans och de som har hjälpt honom att nå denna utmärkta kompromiss. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Fru talman! Jag anser att handikappade personer med funktionshinder i EU – detta är något som vi alla förr eller senare kommer att uppleva – har haft enorm tur som har haft en föredragande från labour, Robert Evans, och ett brittiskt ordförandeskap i rådet, som strävsamt och i sann labouranda har kunnat bjuda dem att stiga ombord utan diskriminering och med garanterade rättigheter.
I nära samarbete med kommissionen som, det ska villigt erkännas, uträttar ett exemplariskt arbete för att göra olika transportsätt mer tillgängliga för handikappade – man har redan gjort det när det gäller tåg, nu luftfart, och i morgon bussar – har vi lyckats utarbeta en strikt lagstiftning, som är krävande men möjlig att tillämpa och anpassad till de nya förhållandena på flygplatserna och inom flygbolagen.
Att få ett slut på alla former av diskriminering och föreslå en lagstiftning som är ett uttryck för solidaritet, kommer att föra oss ett steg närmare ett mer socialt, tillgängligt och demokratiskt EU.
I Europaparlamentet tog vi nyligen emot en grupp besökare bestående av blinda och handikappade personer med anknytning till ONCE, den största spanska organisationen inom detta område. De var tacksamma över att deras synpunkter hade fått genomslag och därtill över att genom denna erfarenhet ha övertygats om att Europaparlamentet och EU arbetar hårt för medborgarnas väl. 
Dieter-Lebrecht Koch (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Genom denna lagstiftning fattar vi helt uppenbart beslut om rättigheterna för mer än 50 miljoner européer med särskilda behov i samband med flygresor. Vi kanske även beslutar om våra egna liv, eftersom vi alla kan drabbas – antingen till följd av en olycka eller sjukdom. Det är i själva verket troligt att vi alla kommer att drabbas, genom att vi åldras. När allt kommer omkring vill vi alla uppnå en hög ålder. Gamla vill vi dock inte vara, och absolut inte funktionshindrade.
Jag känner mig säker på att vi också kommer att lyckas driva igenom lika möjligheter och icke-diskriminering för resor. Vi börjar i dag med lufttrafiken och kommer i morgon att diskutera liknande aspekter för järnvägs-, buss- och båttrafik. Jag är stolt över EU för att man i form av denna förordning skapar den första lagstiftningen som särskilt utformats för handikappade personer. Tack vare förslaget kommer ett lufttrafikföretag eller en researrangör inte att kunna neka någon att boka en flygresa med motiveringen att passageraren har funktionshinder. Vissa undantag medges dock. Det är exempelvis möjligt att neka en person att boka om flygplanets storlek eller avsaknaden av kabinpersonal gör det omöjligt att transportera funktionshindrade personer. I så fall måste personen dock erbjudas alternativ.
Den andra nyckelfrågan i förslaget efter transportskyldigheten är att fastställa kvalitet och kvantitet för assistans på hög nivå. I framtiden kommer detta också – men inte enbart – att vara tillgängligt från de flygbolag som är verksamma utanför EU:s flygplatser. Det är bra att det råder enighet om att kostnaden för särskilda tjänster för handikappade och funktionshindrade flygpassagerare måste delas lika mellan samtliga flygpassagerare. Jag vill be mina kolleger att stödja Robert Evans betänkande i morgon. 
Jacques Barrot,
   . – Fru talman, herr Twigg, mina damer och herrar! Jag vill än en gång tacka Robert Evans för hans utmärkta arbete, och jag vill också tacka utskottet för transport och turism. De föreslagna ändringsförslagen förbättrar kommissionens målsättningar. De gör det möjligt för oss att starkt betona behovet av att förbjuda all diskriminering av personer med funktionshinder och behovet av att ge dem assistans i samband med flygresor, över hela EU. Dessa ändringsförslag gör texten tydligare, samtidigt som man når en kompromiss som är positiv för alla parter. Herr Twigg! Jag vill också tacka rådet för att ni har gjort det möjligt för oss att nå en överenskommelse i första behandlingen.
Kommissionen godkänner alla ändringsförslag i denna kompromiss. Kommissionen lägger även till ett uttalande, för att bekräfta sitt åtagande att undersöka om det är möjligt att utvidga funktionshindrade passagerares rätt till ersättning om deras rullstolar, det vill säga den utrustning som gör det möjligt för dem att förflytta sig, skadas, förstörs eller förkommer under transporten.
Jag vill tacka parlamentet en sista gång för dess stöd, och jag måste säga att den text ni kommer att anta kommer att få praktiska konsekvenser för mer än 40 miljoner funktionshindrade personer i Europa, en siffra hämtad från det meddelande som kommissionsledamot Vladimír Špidla just har offentliggjort. Fru talman! Det var allt jag hade att säga, och jag vill tillägga att det nu är upp till kommissionen och den transportansvarige kommissionsledamoten att se till att texten genomförs på ett bra sätt. Jag vill verkligen ålägga dem att göra detta efter det utmärkta arbete som har uträttats av parlamentet och rådet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0378/2005) av Henrik Dam Kristensen för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd om främjande av och skydd för konsumenternas intressen i de nya medlemsstaterna (2004/2157(INI)). 
Henrik Dam Kristensen (PSE ),
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag var mycket nöjd med att bli föredragande för detta betänkande. Konsumentskydd och konsumentpolitik i stort är viktiga frågor, och jag är också glad över att Europaparlamentet bidrar till att sätta dem högt upp på den politiska dagordningen. En stor del av det arbete som pågår just nu inom EU handlar förstås om att få den inre marknaden att fungera smidigare både när det gäller varor och tjänster. I sista hand är det för konsumenterna som företagen producerar varor och tjänster, så det är ganska avgörande för konkurrensen på den inre marknaden att konsumenterna efterfrågar sådana varor och tjänster. För att de ska göra det är det för det första avgörande att konsumenterna vet vilka krav de kan ställa på företagen och att de är vana vid att vara uppmärksamma och kritiska när de handlar. För det andra är det viktigt för konsumenterna att ha tillgång till de rätta kanalerna för att kunna ställa dessa krav.
I det sammanhanget är det av största vikt att vi riktar uppmärksamheten mot de nya medlemsstaterna. Precis som det finns stora inbördes skillnader mellan de gamla medlemsstaterna kan vi självfallet inte bunta ihop de tio nya medlemsstaterna. Det är emellertid ingen tvekan om att det som man kan kalla konsumentkulturen generellt har en svagare ställning i de nya medlemsstaterna än i många av de gamla.
Konsumenter är ofta inte särskilt krävande när det gäller kvaliteten på varor och tjänster som de köper, och institutionaliserade förfaranden för klagomål på brister hos eller problem rörande produkter och tjänster finns inte, eller finns bara i begränsad utsträckning. Om vi vill förändra den situationen är det av avgörande betydelse att vi försöker stärka konsumentkulturen. Det finns flera områden där insatser kan göras. Jag anser att en av de viktigaste sakerna att göra är att fokusera på konsumentorganisationerna.
I många av de gamla medlemsstaterna spelar oberoende konsumentorganisationer en central roll för att föra upp konsumentfrågor på den politiska dagordningen och för att bistå och företräda konsumenter i tvister med företag. Konsumentorganisationerna är tyvärr ofta mycket svaga i de nya medlemsstaterna, och de utgör därför sällan den nödvändiga motvikten till företag och regeringar. Ett stort problem i detta sammanhang är konsumentorganisationernas bristande ekonomiska resurser. Bara i några få länder tillhandahåller det ansvariga ministeriet medel, och i de fall då ekonomiska resurser verkligen finns är beloppen ofta mycket blygsamma. En annan möjlighet, bortsett från och utöver eventuell statlig finansiering, är att EU finansierar projekt via kommissionen. Villkoren för att vinna en upphandling eller få stöd från kommissionen är emellertid mycket hårda, och åtminstone i vissa fall är det svårt för konsumentorganisationerna att uppfylla kommissionens krav.
Ett andra problem är att konsumentorganisationerna ofta har ett begränsat politiskt inflytande. Det finns olika förklaringar till detta. För det första har många organisationer svårt att vinna tillräckligt stöd från allmänheten, vilket beror både på deras svaga ekonomiska ställning och på att allmänheten har ganska begränsad kunskap om konsumentfrågor. För det andra finns det ofta inte så många formella kanaler genom vilka icke-statliga organisationer kan påverka den politiska beslutsprocessen. Dessutom är det stora skillnader i hur konsumentorganisationerna i de nya medlemsstaterna är uppbyggda. Ofta finns det många mindre konsumentorganisationer som tävlar inbördes i stället för att hålla ihop. Det är mycket svårt för organisationerna att föra fram sina synpunkter med tillräcklig kraft i beslutsprocessen och därmed också i den offentliga debatten.
Dessutom är det ett problem att de flesta som arbetar för konsumentorganisationerna arbetar ideellt. De är utan tvekan entusiastiska, men är svåra att hålla kvar i det långa loppet. Det här är problem vi måste reda ut om den inre marknaden och konsumentskyddet ska kunna fungera optimalt. Ansvaret för att lösa dessa problem ligger inte bara på ett ställe. De nya medlemsstaternas regeringar har ett ansvar för att ta konsumentfrågorna på mycket större allvar än de gör nu och samtidigt för att ge konsumentorganisationerna det stöd de behöver. Man måste dock förstå att en hög konsumentskyddsnivå och en effektiv marknadsekonomi inte utesluter varandra, utan tvärtom är varandras förutsättning.
Samtidigt har kommissionen och EU:s övriga medlemsstater ett direkt politiskt ansvar för att prioritera dessa frågor, i synnerhet i de nya medlemsländerna. Det är ett ansvar för att gå i bräschen och se till att konsumenterna blir mer uppmärksamma på sina rättigheter och sin roll som konsumenter på den inre marknaden. Sist men inte minst har konsumentorganisationerna i de nya medlemsstaterna också ett eget ansvar. Jag hoppas därför att vi ska få en konstruktiv debatt om detta betänkande. Jag menar att vi har ett bra tillfälle att stärka konsumentorganisationerna i de nya medlemsstaterna. 
Markos Kyprianou,
   . – Fru talman! Jag ska försöka vara så kortfattad som möjligt. Vanligtvis är jag sist på talarlistan under dessa sena debatter, så jag vet exakt vad vi pratar om!
Jag vill börja med att tacka Henrik Dam Kristensen och parlamentet och gratulera dem till detta initiativ. Det är mycket viktigt att fastställa den särskilda situationen när det gäller de nya medlemsstaterna och konsumentskyddet. Även om man redan har gjort mycket, vilket jag kommer att ta upp det senare, finns det fortfarande mycket att göra. Vi har kommit långt, men det krävs fortfarande en extra insats. Jag vet att vissa av er redan har hört mig tala i tvärgruppen, men jag ska upprepa vad jag har sagt med ett ord: hur? Hur ska vi göra alla de saker som ni föreslår? Jag instämmer i de flesta av förslagen och vi ska försöka se hur vi kan anta dem rent praktiskt, men problemet är vi behöver tillräckliga medel för att kunna göra allt detta.
Det är visserligen så att vi har nått en mycket hög lagstiftningsnivå. Detta är ett faktum. Men det kommer alltid att finnas utrymme för förbättringar. Som ni vet ska översynen av regelverket ske mycket snart, men samtidigt har vi nått den punkt då vi måste verkställa och genomföra. Detta görs vanligtvis genom utbildning och kapacitetsuppbyggnad – oftast genom konsumentorganisationer. Detta gäller i ännu högre grad de nya medlemsstaterna. Frågan är hur detta ska ske utan tillräckliga medel.
Vi har nu en mer krävande situation. Vi har 25 medlemsstater, som snart blir 27, och inte 15 medlemsstater. Men samtidigt kommer vi i praktiken att ha mindre medel än vi hade för EU-15. Grundat på förra veckans senaste budgetförslag ser det ut så här: Om vi finansierar Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar, som planeras enligt programmet, kommer det inte att finnas några pengar kvar för något annat. Nya medlemsstater eller gamla medlemsstater, nya initiativ eller gamla initiativ, vi kommer inte att ha några medel kvar. Vi måste därför omvärdera våra prioriteringar och begränsa områdena för vår verksamhet för att kunna åstadkomma något med de begränsade medel som vi kommer att ha.
Det är visserligen så att vi har mycket att göra i de nya medlemsstaterna, men vi har redan gjort mycket. Det finns förslag i betänkandet som är mycket intressanta. Vi ska försöka att komma fram till det bästa sättet att genomföra dem. Jag kan emellertid berätta för er att vi redan har åstadkommit mycket: vi erbjuder särskilda kurser för anställda i konsumentorganisationer i de nya medlemsstaterna. Över 60 procent av praktikanterna kommer från de nya medlemsstaterna. Vi prioriterar ansökningsomgångar för specifika projekt. EU:s medfinansiering är mer omfattande och kriterierna är bättre för de nya medlemsstaterna. Vi har redan genomfört informationskampanjer i Polen i år och kommer att göra samma sak i Tjeckien, Slovakien och Slovenien nästa år.
När det gäller europeiska konsumentcentrum, som är mycket viktiga institutioner – ni har stött idén många gånger – finns de redan i sju av de tio nya medlemsstaterna och nästa år kommer man att inrätta dem i Ungern, Slovenien och Slovakien. Under tiden kommer vi att försöka hitta medel för att förverkliga vissa av förslagen i Kristensenbetänkandet. För att kunna utföra vårt jobb på ett lämpligt sätt måste vi ha tillgång till rätt uppgifter och information. Vi måste ha objektiva kriterier för att kunna utvärdera och bedöma situationen i varje enskild medlemsstat och, i synnerhet, i de nya medlemsstaterna.
Slutligen måste jag säga att vi har begränsningar: inte bara ekonomiska begränsningar utan även kompetensbegränsningar. Vi utför kompletteringar, men dessa ersätter inte det nationella ansvaret och de nationella initiativen. Många aspekter, t.ex. finansieringen av de nationella konsumentorganisationernas dagliga verksamhet, är de nationella regeringarnas ansvar. Detta är huvudskälet till att jag vid mina möten med de ansvariga ministrarna för konsumentfrågor alltid betonar att konsumentskyddet måste prioriteras. Jag anser att Europaparlamentetsledamöterna också kan spela en mycket viktig roll i detta hänseende.
Jag avslutar med att ta upp två punkter. För det första kan jag försäkra er att det i den konsumentstrategi som vi kommer att lägga fram under 2006 kommer att finnas ett mer detaljerat och omfattande förslag som vi kommer att utveckla och presentera för parlamentet. Genom förslaget kommer man i högre grad att fokusera på de nya medlemsstaterna och ta hänsyn till så många förslag i betänkandet som möjligt.
Jag vill meddela kammaren något som ni kanske tycker är intressant. Vi har skickat ut ett frågeformulär. Vi håller på att skapa en landprofil för alla medlemsstater på konsumentskyddsområdet som ska innehålla alla aktuella uppgifter, och denna kommer att offentliggöras på webbplatsen. Detta kommer att öka öppenheten, så att både konsumentorganisationer, parlamentsledamöter och alla intresserade kan ta del av uppgifterna. Om det finns något som inte stämmer vill jag mycket gärna få veta det, eftersom vi kommer att få det mesta av informationen från medlemsstaterna. Men det kommer åtminstone att vara ett första steg för att göra det möjligt att jämföra läget i de olika medlemsstaterna.
Jag avslutar här. Jag ber om ursäkt om jag har talat för länge. Jag ska nu lyssna på debatten med stort intresse. 
Talmannen.
   – Herr kommissionsledamot! Ni behöver inte be om ursäkt. Ni var mycket precis och det var mycket intressant. Jag kan försäkra er att Jacques Barrot talade mycket längre! 
Zuzana Roithová,
   . – Herr kommissionsledamot! Jag fann era ord mycket uppmuntrande, och jag vill bara betona hur viktigt detta betänkande är för att öka förtroendet för den inre marknaden. Konsumentskyddet och den inre marknaden är intimt förknippade. Enligt de analyser som har gjorts av mina kolleger i utskottet för konsumentskydd sattes de nya medlemsstaterna under press under anslutningsförhandlingarna för att göra sin konsumentskyddslagstiftning modernare och inom vissa områden skarpare än i de gamla medlemsländerna, i synnerhet de medlemsländer som grundade gemenskapen. Under våra diskussioner i utskottet framkom också att detta var obekant för politiker på båda sidor. Det är emellertid uppenbart för alla att den avgörande skillnaden ligger i hur utvecklad konsumentkulturen är i de gamla respektive nya medlemsstaterna. Medborgarna är omedvetna om sina rättigheter som kunder och står inte på sig tillräckligt i detta avseende. Med tanke på att de under de senaste 40–50 åren inte har varit vana vid att kämpa för sina rättigheter utgör tillhandahållandet av information om sådana rättigheter och hjälp för att hävda dem, både i och utanför domstolarna, centrala delar av genomförandet av konsumentskyddet, vilket betonas i Kristensenbetänkandet.
Följaktligen faller medborgarna i de nya medlemsstaterna också lätt offer för hänsynslösa affärsmetoder, även från de gamla medlemsstaterna, där sådana metoder inte är tillåtna och där det förvisso finns en mer utvecklad konsumentkultur, exempelvis begränsningar i användarnas rättigheter i fråga om varor som omfattas av immaterialrättsligt skydd, försök att distribuera otestade varor från länder utanför EU, och så vidare. I betänkandet uppmanar vi kommissionen att ta fram mätbara kvalitetsindikatorer i jämförande syfte, eftersom vi menar att det är ytterst viktigt att fastställa öppet redovisade och objektiva standarder för att säkerställa hög kvalitet, något som inte enbart gäller de nya medlemsstaterna.
Jag vill också betona att konsumentorganisationerna skiljer sig åt mellan de gamla medlemsstaterna och att det finns ett behov av att göra det möjligt för dem att låta ideellt arbetande ...
Evelyne Gebhardt,
   . –  Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Henrik Dam Kristensen för hans enastående betänkande, som verkligen handlar om exakt rätt saker. Han visade prov på stor kreativitet när han sammanställde det här betänkandet, som ger oss många utmärkta utgångspunkter, vilket Markos Kyprianou just har bekräftat.
Enligt min mening är det väsentligt att få till stånd ett konsumentskydd på hög nivå – och en lika hög nivå – i alla EU:s medlemsstater. Detta är det mål som vi måste ställa upp, och det är därför som tanken på en konsumentkultur är exakt rätt startplats för att visa att vi behöver se till att medvetenheten om konsumenternas rättigheter är hög i alla medlemsstater, så att medborgarna kan kräva dessa rättigheter, vilket är en förutsättning för att denna höga skyddsnivå ska uppnås i verkligheten. 
Gisela Kallenbach,
   . –  Fru talman! Vår grupp välkomnar verkligen detta initiativbetänkande, som är mycket värdefullt. Det kommer att göra det möjligt för parlamentet att sända ut ett viktigt politiskt budskap till kommissionen, och till medlemsstaterna, industrin och allmänheten. Konsumentorganisationer och konsumenternas rättigheter hör till Europeiska unionens centrala grundläggande värden. Det gläder mig att också de 10 nya medlemsstaterna kan skörda frukterna av många års arbete i de 15 gamla medlemsstaterna, som nu tas för givet i dessa länder, i linje med principerna om partnerskap och solidaritet. Samtidigt skulle de gamla medlemsstaterna dock kunna lära sig mycket av de nya på det här området. Jag vill också uppmana de gamla medlemsstaterna att se till att konsumentskyddet prioriteras som sig bör även i fortsättningen. Budgetnedskärningar, som de som planeras i Thüringen till exempel, sänder ut fel budskap. Vi borde göra raka motsatsen, och se till att konsumenterna kan göra sin röst hörd tydligare i vår beslutsprocess. 
Thomas Wise,
   . – Fru talman! I betänkandet talas om rekrytering och stöd till utvalda konsumentbyråer i avsikt att främja EU:s lagstiftning på området för konsumentprodukter och förbereda konsumenterna för antagandet av euron. Med andra ord planerar EU-institutionerna att använda skattebetalarnas pengar för att anlita förespråkare för sin egen politik. Detta kan bara beskrivas som propaganda av den värsta sorten, eftersom staten blir både domare och kärande på detta sätt och oberoende tankar eller opposition blir en underjordisk verksamhet.
Finns det ingen verklig förståelse för faran med detta bland de ledamöter som sitter här nu eller hos parlamentet som helhet? Är de så fullständigt blinda för allt utom de självbelåtna plattityderna från EU:s noggrant utformade och oerhört mutade lobbygrupper? Henrik Dam Kristensens bidrag är knappast något mer än en liten sten i ett jordskred av detta slags instrument, men det illustrerar tydligt nog vad det är som pågår.
En dag kommer de ledamöter som nu gapar oförstående mot mig att känna de rysningar utmed ryggraden som jag kände i dag, och ju tidigare desto bättre.
Jag har sagt vid många andra tillfällen att om EU var svaret så måste det ha varit en löjlig fråga. Vi kan nu också se hur oerhört farligt det är. 
Małgorzata Handzlik (PPE-DE ).
    –  Fru talman! Jag vill tacka föredraganden på det varmaste för hans utmärkta betänkande, som i första hand är ett centralt politiskt budskap till Europeiska kommissionen, till medlemsstaternas regeringar, till affärsvärlden och till konsumenterna.
Vi får inte glömma de specifika förutsättningarna i de nya medlemsstaterna när vi utformar den europeiska konsumentpolitiken. Betänkandet innehåller heltäckande beskrivningar av situationen och konsumentorganisationernas ställning i dessa länder. Deras konsumentorganisationer har bara börjat få in en fot på den inre marknaden, och plågas av en konstant brist på pengar och kunskap. Därför är det av avgörande betydelse att de olika grupper och institutioner som tillhandahåller finansiering och utbildning, i syfte att se till att starka och självständiga konsumentorganisationer kan bildas, går samman. Samtidigt får vi inte glömma att konsumentorganisationer i många nya medlemsstater är ekonomiskt beroende av staten, vilket innebär att vi knappast kan vänta oss att de ska vara självständiga. Därför är förslaget att förenkla EU:s finansiering och göra den mer flexibel helt riktigt. Vid sidan av finansieringen finns det andra viktiga åtgärdsområden, som till exempel utbildning av personal, upprättandet av paraplyorganisationer och samverkande projekt och andra projekt, såsom projekt som syftar till att bistå med rådgivning. Åtgärder av det här slaget kommer att bidra till att stärka konsumentorganisationerna och därmed öka allmänhetens medvetenhet och främja en konsumentkultur.
Jag vill sluta med en sista kommentar till kammaren, om bestämmelsen om information till konsumentorganisationer och kontakterna med dessa. Som ny ledamot i parlamentet, och som ledamot av utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd, måste jag erkänna att det var helt nyligen som jag började ta kontakt med konsumentorganisationer i mitt eget land och arbeta tillsammans med dem. Dessa organisationer har ofta inte tillgång till aktuell information eller till Internet, och det gör det ännu svårare för oss att hålla kontakten. Därför tycker jag att det skulle vara en mycket bra idé att ge ut månatliga skrifter som riktar sig till de nya medlemsstaterna och innehåller analyser av aktuell konsumentpolitik i EU. Detta är just ett av de förslag som föredraganden lägger fram i sitt betänkande. 
Edit Herczog (PSE ).
   – Jag välkomnar också Henrik Dam Kristensens betänkande och har rekommenderat att det ska översättas och skickas ut till alla ledamöter i nationella parlament i de nya medlemsstaterna, eftersom det står i det att man kan ge betydande stöd till de nya medlemsstaterna också utan pengar. Det här betänkandet skulle kunna bli en standard för de nya medlemsstaternas handlingsplaner. Samtidigt håller jag naturligtvis med kommissionsledamot Markos Kyprianou om att vi inte har tillräckliga resurser, och jag är helt övertygad om att vår viktigaste uppgift är att lägga in konsumentskyddsfrågor bland det som mycket små barn måste lära sig (det säger jag också som mor till tre barn). Således gratulerar jag Henrik Dam Kristensen och ber kommissionsledamoten att behandla konsumentskyddet som en del av utvecklingen av den inre marknaden i de nya medlemsstaterna, eftersom den inre marknaden inte kan fungera på ett balanserat sätt om konsumenter i Norden och Östeuropa inte kan utöva sina rättigheter i samma omfattning. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Historiskt sett är det här betänkandet det första som handlar om konsumentskydd i de nya medlemsstaterna. Som företrädare för Slovakien vill jag tacka föredraganden för ett bra och konsekvent betänkande, liksom för hans samarbetsvillighet.
När det gäller betänkandet vill jag framhålla de tillfredsställande resultat som de nya medlemsstaterna har uppnått i fråga om att införliva gemenskapslagstiftningen och tillämpa den i praktiken på ett verksamt sätt. Ett bra exempel på detta är hur snabbt man förverkligade ett direktiv om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier. På grundval av det direktivet ger försäljare i de nya medlemsstaterna konsumenterna en tvåårig garanti som minimum för de varor som har sålts sedan anslutningen till Europeiska unionen.
Till min förvåning ger försäljarna i Belgien och Frankrike till exempel inga sådana garantier, och konsumenterna informeras inte om sina rättigheter. Orsaken till detta är en utdragen försening av genomförandet av detta direktiv i vissa EU-15-länder. En del av dem genomförde det inte förrän det kom ett utslag från Europeiska gemenskapernas domstol, och medvetandegraden om det är fortfarande låg hos försäljare och konsumenter. 
Det centrala i det här betänkandet är tonvikten på finansieringen av konsumentorganisationerna. Trots att det saknas medel gör konsumentorganisationerna i de nya medlemsstaterna betydande ansträngningar, huvudsakligen genom ideellt arbete, för att förbättra konsumentkulturen. De bidrar i hög grad till att fostra ungdomar i skolorna och uppmuntra dem att skaffa sig goda konsumentvanor. Konsumentdagboken är till exempel ett utmärkt sätt att hjälpa unga européer att förstå vilka rättigheter och skyldigheter de har som konsumenter. Jag är övertygad om att bara professionella organisationer med höga standarder som inriktar sig på att värna om konsumenternas rättigheter och backas upp av tillräcklig finansiering kan göra att det utvecklas en europeisk konsumentkultur utan gränser. 
Markos Kyprianou,
   . – Fru talman! I strategin för 2006 kommer vi att ha särskilda initiativ för de nya medlemsstaterna där vi tar hänsyn till betänkandet. 
Det är grundläggande politik att konsumentskydd är en integrerad del av den inre marknaden och vi kan inte fullborda den inre marknaden utan konsumenternas förtroende och konsumentskydd. Jag betonar därför för de medlemsstater som vanligen behöver större uppmuntran att detta även är en investering, inte bara en människorättslig skyldighet mot våra medborgare. Vi investerar också i ekonomins tillväxt genom att investera i konsumentskydd.
Läget på konsumentorganisationsområdet är problematiskt i många nya medlemsstater. Vissa medlemsstater har för många organisationer – omkring 100 – samtidigt som andra har för få. Därför måste vi, utan att blanda oss i föreningsrätten eller privata rättigheter, främja starkare organisationer, kanske förbund, men vi kan bara ge råd, inte genomdriva detta. Det gäller även finansieringen. Ansvaret för största delen av finansieringen av konsumentorganisationernas driftskostnader ligger hos de nationella regeringarna. Vi kan uppmuntra, vi kan föreslå, vi kan försöka övertyga, men de nationella regeringarna måste fatta beslutet. De europeiska konsumentcentrumen, som spelar en viktig roll, kan utföra denna uppgift. Det gläder mig att alla nya medlemsstater kommer att få sina egna europeiska konsumentcentrum senast nästa år.
Jag håller med om att frivilligarbetet är mycket viktigt för konsumentorganisationerna. Vid våra beräkningar, när vi utser projekt, betraktar vi frivilligarbete som en del av insatserna. På så sätt hjälper vi organisationerna att täcka sin del av finansieringen genom sådant frivilligarbete, som är till stor hjälp för konsumentorganisationerna.
När det gäller utbildning, så kan vi utbilda handledarna. Vi kan utbilda de anställda i de organisationer som måste utbilda de frivilliga. När det gäller logistiska – särskilt språkliga – problem, har vi inte tillräckligt många specialiserade personer som kan undervisa i alla språk. Vi utbildar sålunda de anställda i konsumentorganisationerna, som sedan kan utbilda frivilligarbetarna.
Jag håller med Henrik Dam Kristensen när han säger att vi måste påminna oss själva om att de nya medlemsstaterna inte har några undantagsklausuler när det gäller att gå med i euroområdet och anta euron. Om detta är en skyldighet för de nya medlemsstaterna kan vi lika gärna samarbeta med dem och deras medborgare så att de kan förbereda sig på ett lämpligt sätt för antagandet av euron.
När det gäller utbildning håller jag med. Vi har , som ni vet, som delas ut i skolorna. Den blev mycket väl mottagen. Jag har siffror från de nya medlemsstaterna. Naturligtvis finns det fortfarande utrymme för förbättringar nästa år. Jag uppmuntrade utbildningsministrarna att öka antalet konsumenttidningar som delas ut till skolor och studenter. Förhoppningsvis kan vi snart införa begreppet magisterexamen i konsumentskydd, vilket kommer att uppmuntra unga personer att studera detta särskilda område.
Jag gratulerar återigen föredraganden och tackar honom för denna intressanta diskussion. 
Talmannen
   . – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0281/2005) av Bernard Lehideux för utskottet för utveckling om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av kompletterande åtgärder för de länder som omfattas av sockerprotokollet och som påverkas av reformen av EU:s sockerordning (KOM(2005)0266 – C6-0210/2005 – 2005/0117(COD)). 
Neelie Kroes,
   . – Fru talman! Den 24 november nådde rådet en politisk kompromiss om reformen av EU:s sockerordning. Från första början av reformdiskussionen har kommissionen varit mycket medveten om att alla reformer som leder till en mer marknadsorienterad sockerordning kommer att kräva att de AVS-länder som har undertecknat sockerprotokollet anpassar sig. Kommissionen har åtagit sig att hjälpa dessa länder igenom denna anpassningsfas och har därför föreslagit kompletterande åtgärder.
Innan förslaget till förordning om kompletterande åtgärder för sockerprotokolländerna utarbetades hade kommissionen tagit fram en handlingsplan i vilken man angav principerna för det föreslagna stödet till sockerprotokolländerna. Diskussioner har ägt rum med de berörda AVS-länderna och detta stödprogram är utformat för att så väl som möjligt svara mot de behov som fastställts av länderna själva. Genom programmet tar man hänsyn till konsekvenserna i olika länder och erbjuder stöd till både sockersektorn och till att stärka alternativa ekonomiska aktiviteter. Sociala och miljömässiga rättsliga åtgärder omfattas också.
Jag gratulerar föredraganden, Bernard Lehideux, till hans intresse och mycket konstruktiva engagemang när det gäller att stödja protokolländerna. Kommissionen välkomnar betänkandets ändringsförslag.
Kommissionen förstår komplexiteten hos de utmaningar som de berörda AVS-länderna står inför. Kommissionen har föreslagit 40 miljoner euro till inledande investeringar under 2006 och har då tagit hänsyn till tillgängliga medel i gemenskapens budget och bristen på information om de exakta behoven, som är preliminära på detta stadium. Man kommer att tillhandahålla avsevärda kompletterande medel från och med 2007.
Reformen av EU:s sockerordning kommer att börja genomföras i juli 2006. Det är emellertid viktigt att börja stödja de berörda länderna från och med nästa år innan de maximala effekterna av sockerreformen börjar märkas. Att förekomma dessa effekter och börja anpassa sig till de förväntade förändringarna så snart som möjligt är förmodligen den bästa strategin för att klara av dem. 
Bernard Lehideux (ALDE ),
   . – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Europeiska unionen har band till de 18 AVS-länderna genom några mycket gamla sockeravtal. Det vore naturligtvis ogörligt att brutalt skära av dessa band under förevändning att vår sockerordning ska reformeras, hur nödvändigt detta än är.
Reformeringen av den gemensamma organisationen av sockermarknaden kommer naturligtvis att få ytterst allvarliga ekonomiska och finansiella konsekvenser i länder som hittills har kunnat exportera till EU:s marknader. Effekterna kommer emellertid också att bli mycket mer långtgående. Socker är inte bara en produkt bland andra för de flesta av de här länderna. Reformen kommer att få mycket allvarliga sociala konsekvenser i dessa länder, på grund av att odlingen av sockerrör spelar en så speciell roll: en social, ekonomisk, kulturell och miljömässig roll.
Mina damer och herrar! Det här är ett brådskande ärende, och det är uteslutet att vi skulle kunna vänta på budgetplanen för 2007–2013 innan vi agerar. Därför är det, som ni nyss sa, herr kommissionsledamot, vår skyldighet att nu vidta åtgärder som kommer att bli tillämpliga från 2006 och som kan förnyas 2007, för att stödja dessa länders första ansträngningar att omstrukturera sina sockerindustrier eller diversifiera sina ekonomier.
Fru kommissionsledamot! Det här är verkligen inte den rätta tidpunkten för parlamentet att uttala sig om de slutgiltiga åtgärder som bör vidtas, men låt mig formellt kräva att de åtgärder som föreslås för AVS-länderna ska vara tillräckligt kraftfulla. Mot bakgrund av de samtal som jag hade med rådet och kommissionen när jag sammanställde det här betänkandet kan jag försäkra er om att detta inte bara är ett retoriskt krav.
Om ni tillåter ska jag gå några steg tillbaka. Parlamentets utskott för utveckling krävde enhälligt att kommissionens stöd för 2006, som betraktas som helt otillräckligt, skulle fördubblas från 40 till 80 miljoner euro. Jag beklagar verkligen att vissa medlemsstater har en sådan inställning att de har gjort allt de kunde för att stoppa det här förslaget, särskilt genom att vägra att delta i någon dialog om att öka de föreslagna 40 miljonerna. De kunde inte gå med på en höjning med en enda euro, och en del av dem talade till och med om att sänka beloppet. Jag tycker också att kommissionens inställning var beklagansvärd, när man vände dövörat till AVS-ländernas oupphörliga och enstämmiga begäran om ett högre belopp. Kommissionens vägran att se över den här siffran, som uppenbarligen är alltför låg, innebar att rådet hade behövt fatta ett enhälligt beslut om en ökning av det föreslagna beloppet, vilket var snudd på omöjligt trots det brittiska ordförandeskapets ansträngningar, som jag vill framhålla. 
Tyvärr kan jag bara beklaga att jag blev besegrad just här, under budgetdiskussionerna. En dag måste parlamentet granska det oacceptabla sätt på vilket budgetutskottet hanterar de politiska prioriteringar som andra fackutskott gör. Jag kan faktiskt inte förstå hur en siffra på 80 miljoner som alla ledamöter i utskottet för utveckling står bakom bara kan avfärdas utan vidare av ledamöterna i budgetutskottet.
Hur som helst tvingades vi acceptera denna soppa som man kokade ihop utan oss. För att den här förordningen ska kunna genomföras på normalt sätt, och med tanke på tidplanen för granskningen av de handlingsplaner som AVS-länderna ska lämna in, är det nödvändigt att den antas vid första behandlingen. Därför gjorde den här situationen att vi hamnade i en återvändsgränd: om vi hade tagit risken att driva igenom ett belopp på 80 miljoner euro så hade detta lett till en andra behandling, och denna skulle ha hotat textens blotta existens.
Visst är stödnivån klart otillräcklig, som jag sa tidigare, men de här länderna behöver pengarna nu, och vi kan inte låta dem vänta bara för att rådet, kommissionen och ett antal av våra ledamöter inte är beredda att stå för Europeiska unionens åtaganden eller för dess ord. 
Fru talman! En gång är ingen gång. Denna inställning är mycket kortsiktig enligt min uppfattning. Vid en tidpunkt då EU deltar i de svåra förhandlingarna i WTO, i Hongkong i morgon och någon annanstans i övermorgon, är jag rädd att det finns en risk att AVS-länderna minns hur nonchalant vi har behandlat dem. Herr kommissionsledamot! Avslutningsvis vill jag säga att när väl den här förordningen har antagits kommer ärendet att ligga i händerna på Europeiska kommissionen och i slutändan till stor del bero på vilket mottagande den ger AVS-ländernas projekt. Jag hoppas att parlamentet med jämna mellanrum kommer att informeras om hur den här viktiga frågan utvecklas, via utskottet för utveckling, som jag vill tacka för dess aldrig sviktande stöd. 
Michael Gahler,
   . –  Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Bernard Lehideux hjärtligt för hans betänkande. Tyvärr var det allt vi kunde göra under omständigheterna. Med det menar jag att vi har tvingats ta hänsyn till fakta och acceptera att det bara kommer att finnas 40 miljoner euro att tillgå som kompensation för de 18 sockerprotokollsländerna 2006. Även om denna kompensation åtminstone kommer att godkännas vid första behandlingen, vilket vi bara kan hoppas kommer att betyda att den kommer att betalas ut i god tid, är vi alla medvetna om att den inte är tillräcklig på långa vägar.
Å andra sidan kommer våra egna sockerodlare att få en extremt generös kompensation, i storleksordningen 5 miljarder euro. Hundratals nya miljoner lades till i sista minuten för att få till stånd en överenskommelse, och pengar var tydligen inget problem. Jag missunnar inte våra sockerodlare denna kompensation det minsta, men jag skulle kunna slå vad om att vår politik direkt kommer att bidra till en framtida politisk och social destabilisering i några av AVS-länderna, varav de flesta är små östater. Dessa länder är beredda att genomföra reformer, att diversifiera och modernisera, men de kommer att få kämpa för att klara det om det totala bidrag de får sänks med 36 procent under fyra års tid.
Jag har själv besökt Guyana och många andra länder. I Guyana är två tredjedelar av arbetstillfällena direkt eller indirekt beroende av socker. Det skulle vara omöjligt för någon att klara nedskärningar av den här storleken på bara fyra år, så ingen bör bli överraskad om landet blir instabilt politiskt eller socialt sett. En sådan instabilitet skulle vara ett direkt resultat av de politiska åtgärder som vi fattar beslut om här i kammaren. Jag säger detta till protokollet, så att ingen kan säga att det kom som en överraskning.
I Jamaica är bara 10 procent av arbetstillfällena avhängiga av sockret, men brottsligheten är redan otroligt hög där. Bara i år har 1 400 mord begåtts i landet, som bara har två miljoner invånare. Om denna siffra skulle överföras till Tyskland skulle det innebära 50 000 mord. Den faktiska siffran där är dock bara omkring 300. Detta är en bra mätare på den sociala situationen i landet, och om vi får arbetslösheten att stiga med ytterligare 10 procent bör det inte komma som någon överraskning om också Jamaica blir instabilt. 
Linda McAvan,
   . – Fru talman! Jag vill säga till kommissionsledamoten att vi närmar oss jul och att det är en tid för gåvor och generositet, men jag tror att hon har förstått budskapet här att 40 miljoner euro inte alls är särskilt generöst. Om min grupp stöder betänkandet i morgon kommer det att ske med tungt hjärta, som föredraganden har sagt, eftersom vi anser att de 80 miljoner euro som utskottet för utveckling enhälligt röstade för var ett minimum. Nu ska vi halvera detta och lägga ut endast 40 miljoner euro. Vi gör detta för att kunna träffa avtal vid första behandlingen och säkra en snabb utbetalning.
Det är en ynklig summa och t.o.m. ännu ynkligare om man jämför med de 7 miljarder euro som vi lyckades hitta för att stödja våra egna producenter och företag som påverkades av sockerreformen. Jag kanske inte skulle bry mig så mycket om jag verkligen trodde att pengarna skulle gå till små jordbrukare, men jag är inte så säker på det. Om vi tittar på vad som har hänt tidigare tror jag inte att det gör det.
Under de senaste två åren har Tate [amp] Lyle sugar fått 227 miljoner pund sterling från budgeten för den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP). Bara i Förenade kungariket har Nestlé fått 11 miljoner pund och t.o.m. mer i Belgien och Nederländerna. Jag har förstått att KLM har fått pengar därför att man lade några banor på före detta jordbruksmark. Vi måste ha mycket större öppenhet om vart GJP-pengarna tar vägen. De franska jordbrukarna får för tillfället bara 10 procent av GJP-stödet. I Spanien fick 18 procent av de största jordbrukarna 76 procent av medlen under 2003. Vi måste sluta att tänka att det är våra jordbrukare mot jordbrukarna i utvecklingsvärlden. Såvitt jag förstår får de små aktörerna överallt inte ut särskilt mycket av GJP för tillfället.
För att återvända till de 40 miljoner eurona, så kan de bara vara en början. Jag vet att detta inte är ert ansvarsområde, fru kommissionsledamot, men jag tyckte att ni sa att det skulle bli avsevärt mycket större stöd i framtiden. Om vi ska kunna förpassa fattigdomen till historien måste vi verkligen göra mycket mer än detta framöver.
Många av de 18 protokolländerna är inte de allra fattigaste länderna i världen, men de är inte heller de rikaste. De är faktiskt ganska fattiga och många av dem har just tagit sina första steg på vägen mot utveckling. Jag menar att detta inte är rätt tidpunkt att ge dem sämre förutsättningar. De behöver tid att anpassa sig till sockerreformen och de behöver pengar.
När vi talar om pengar borde vi tala om nya pengar från EU:s budget. Låt oss inte tala om att ta lite pengar från utvecklingsbudgeten och ge dem till sockerprotokolländerna, och låt oss inte ta från de allra fattigaste för att ge till de lite mindre fattiga. Kommissionens ordförande har talat mycket om Robin Hood under de senaste veckorna. Låt oss inte leka Robin Hood fast omvänt. Vi måste hitta nya pengar för att hjälpa dessa länder. Låt oss komma ihåg att vi har en sockerreform och en bananreform. Det handlar om mycket små öekonomier, små stater, och de behöver vårt stöd.
Jag hoppas att kommissionsledamoten ta med sig detta budskap till sina kolleger. 
Jan Mulder,
   . – Fru talman! Jag vill börja med att instämma i kommissionsledamot Neelie Kroes gratulation till föredraganden för det lysande arbete han har gjort. Visst stämmer det att en sänkning av sockerpriset i Europa kommer att leda till att de 18 AVS-länderna får lägre inkomster, men det sockerpris de får kommer ändå att vara dubbelt så högt som priset på världsmarknaden. Det jag tycker är speciellt viktigt är att dessa extrapengar inte hamnar i en handfull handlares fickor, utan huvudsakligen kommer de fattigaste jordbrukarna, de vanliga jordbrukarna, till del. Det är därför som kommissionen måste hålla oss uppdaterade.
För det andra är det inte bara viktigt för länderna i fråga att exportera socker, utan sockerrör kan också användas till annat. I Brasilien används omkring hälften av sockerrören för närvarande för att producera alkohol. Nå, om bilar kan gå på alkohol där så kan de göra det på andra ställen i tropikerna, och jag anser att vi bör erbjuda de här länderna så mycket experthjälp som möjligt för att åstadkomma detta. Sockerrör kan till och med användas till djurfoder.
De 40 miljoner euro som har nämnts är förmodligen maximibeloppet. Om det skulle visa sig att det krävs mer än dessa 40 miljoner bör en tilläggsbudget läggas fram om pengarna kan hämtas ur andra källor. Jag är inte lika optimistisk som kommissionsledamot Kroes i fråga om hur stora summor som kommer att bli tillgängliga för stöd till andra länder i nästa budgetplan. Jag känner till kommissionens förslag, men om jag har tolkat rådet rätt under den senaste tiden så kan det mycket väl hända att kommissionen blir lite besviken på det här området. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf,
   . –  Fru talman! Det här betänkandet visar att det finns ett trängande behov av kvalificerat marknadstillträde för produkter från utvecklingsländerna. Med det menar jag att de här länderna bör betalas på våra villkor, så att de kan utveckla sina nationella ekonomier. Av betänkandet framgår det också att avregleringen, som sker i enlighet med den koloniala princip som säger att de före detta kolonierna förser oss med billig mat och att vi sedan säljer industriella produkter till dem, är både katastrofal och farlig.
Avreglering av det här slaget orsakar hunger och fattigdom, och kostar miljarder. Den nödvändiga sänkningen av kvantiteterna kunde lika gärna ha åstadkommits på administrativ väg, utan att de här pengarna hade behövts. Jag ber Michael Gahler att ta sig en närmare titt på siffrorna. Sockerbetsodlarna kommer bara att få 10 procent av detta belopp på miljarder euro, och resten kommer att kanaliseras till omstruktureringsfonden för sockerindustrin. Detta är fullkomligt skandalöst, eftersom det hade kunnat göras enormt mycket med de här pengarna om de hade spenderats på utvecklingsstöd eller på att främja ekonomisk utveckling av landsbygden i de här regionerna. 
Thomas Wise,
   . – Fru talman! Förändringarna av sockerordningen kommer att föra med sig dubbel olycka genom att de förstör inkomstmöjligheterna för sockerproducenterna i medlemsstaterna och i utvecklingsländerna. Enligt i Förenade kungariket kommer de brittiska sockerbetsodlarna att börja drabbas av stora prissänkningar och möjliga industrinedläggningar nästa säsong.
Ett av AVS-länderna, Saint Kitts och Nevis, har redan stoppat sockerproduktionen och detta kommer inte att bli det enda fallet. Ordföranden för ACP Sugar Group, Arvin Boollel, har sagt att det, till följd av EU:s beslut, är mycket troligt att vi alla kommer att drabbas negativt av läget i Saint Kitts och Nevis. Han sa: ”Vi har skjutits i benen och sedan uppmanats att springa ett maratonlopp”. Hans land vet allt om hur det är att bli lurat av EU. Han är jordbruksminister i Mauritius, ett av de många utvecklingsländer som har undertecknat EU:s skandalösa fiskeriavtal.
Just nu finns det bara 40 miljoner euro. AVS-länderna kallar det en struntsumma. Jamaicas utrikesminister K.D. Knight beskrev det som ett girigt förhållningssätt – en mycket stämningsmättad och lämplig sak att säga denna tid på året. Det kommer inte att bli en god jul för sockerproducenterna, vare sig de bor i East Anglia eller östra Afrika. De vet alla att om EU och dess Scrooge-figurer är svaret, så måste det ha varit en dum fråga. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar.
Europeiska unionen befinner sig än en gång i den svåra positionen att den måste leva upp till sina internationella åtaganden på handelsområdet och samtidigt införa politiska åtgärder för att främja sina fattigaste partners utveckling och värna om medborgarnas intressen, särskilt de medborgare som arbetar i risksektorer.
Därför välkomnar jag alla de åtgärder som kommissionen har vidtagit för att begränsa den negativa inverkan som sockerimport från producentländer har och kompensera de förluster den orsakar.
Som ledamot av utskottet för utveckling och som en person som är medveten om vilka problem de fattigaste länderna har ställer jag mig bakom förslaget att backa upp reformen med tilläggsstöd till de 18 AVS-länder som omfattas av protokollet. Det är ytterst viktigt att vi bistår våra partner under övergångsperioden så att de kan komma ifrån sitt ekonomiska beroende av en enda produkt, ett beroende som gör hela länders ekonomier mycket sårbara, inte bara för marknadsfluktuationer utan också för de naturkatastrofer som allt oftare drabbar Västindien och Stilla havsregionen.
Jag instämmer också i föredragandens förslag att prioritera en omställning av sektorn till andra icke-livsmedelsprodukter som bioetanol, och vill tacka honom. Än en gång är det viktigt att se till att sådana förslag blir konsekventa genom att ställa tillräckliga ekonomiska resurser till förfogande. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Fru talman! Thomas Wise kanske kan stödja ett ändringsförslag för att ta 40 miljoner euro från kompensationspaketet för de brittiska jordbrukarna och ge dem till AVS-länderna för att därmed få fram de 80 miljoner euro vi begär i betänkandet.
Reformen av sockerordningen har orsakat avsevärd oro i en rad medlemsstater, däribland i mitt eget hemland Irland, men det har man köpt sig fri från med miljarder euro. Även om reformen av sockerbranschen skapar oreda i EU, så kan konsekvenserna för AVS-länderna, och för de människor som redan är fattiga och knappt klarar sig, bli katastrofala i jämförelse.
I likhet med många andra i kammaren är jag djupt orolig för att det finansiella referensbeloppet på 40 miljoner euro, som öronmärkts av kommissionen för 2006, inte räcker på långa vägar. Fru kommissionsledamot! Ett löfte om mer pengar under 2007 är helt enkelt bara det: ett löfte. Det har ingen som helst betydelse i kammaren eller någon annanstans med tanke på den oreda budgetplanen befinner sig i för tillfället. Vi måste undvika att ta medel från en post för att täcka upp en annan. De pengar vi hittar till AVS-länderna måste vara nya pengar. De bör göras tillgängliga omedelbart och de bör vara kompletterande. Våra förklaringar om att vilja förpassa fattigdomen till historien måste följas upp åtgärder och med reda pengar. 
Margrete Auken (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill understryka tre saker i det här sammanhanget. För det första är sockerreformen verkligen inte tillräckligt genomgripande, och den kommer inte ens i närheten av att rätta till de skandalösa obalanser som finns i förbindelserna mellan EU och de sockerproducerande länderna. För det andra bör kompensationen till sockerodlarna i AVS-länderna ligga på samma nivå som för EU:s producenter i sockerindustrin. Detta är någonting som de finansiella vinsterna med reformen lätt skulle kunna betala. För det tredje är det helt bakvänt av oss att försöka klara de utmaningar som sockerreformen medför genom att låta utvecklingsländerna producera bioetanol. AVS-ländernas beroende av Europa kommer förmodligen bara att öka om de nu binds upp för att producera föda till våra bilar i stället för till människor. Konsekvenserna för den globala livsmedelsproduktionen av en sådan strategi kan bli helt katastrofala. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Fru talman! Det är inte mer än rätt att förändringarna av EU:s sockerordning går hand i hand med kompletterande åtgärder, vilket de gör, för sänkningen av de garanterade priserna påverkar inte bara vår egen sockerindustri utan också sockerexportörerna i AVS-länderna. Det viktiga är att stöd från Europeiska unionen i betydande omfattning bidrar till att göra industrin i AVS-länderna mer konkurrenskraftig, särskilt genom högre effektivitet och större diversifiering. När allt kommer omkring behöver inte de här länderna vara så beroende av sin sockerproduktion om nio år.
Det är också viktigt att AVS-länderna blir konkurrenskraftiga i en sådan utsträckning att de med tiden kan klara sig i konkurrensen med tredjelandsexportörer, såsom Brasilien, utan EU:s garanterade pris. Detta är den omvandling som EU:s sockerpolitik kan, och måste, hjälpa AVS-länderna och den europeiska sockerindustrin med. Medlen för detta måste komma ur kapitlen 4 och 1 i EU:s budget, eftersom detta trots allt är en utvecklings- och jordbruksfråga. 
Neelie Kroes,
   . – Fru talman! Budskapet från nästan alla ledamöterna är klart och tydligt och förnuftigt. Jag är tacksam för att nästan alla av er deltar på ett konstruktivt och mycket positivt sätt. Jag kan försäkra er att kommissionen välkomnar de ändringsförslag som har lagts fram av er föredragande.
Jag vill säga något om era synpunkter. Först och främst vill Jan Mulder hållas informerad om hela projektet. Jag är säker på att kommissionen kan klara av det. Han ser mycket negativt på utvecklingen de kommande dagarna. Låt oss hoppas att det blir en bra utveckling. Framtiden för budgetplanerna ser i vilket fall som helst bra ut.
Linda McAvan gjorde några mycket inspirerande anmärkningar. Jag vill emellertid rätta henne i en fråga rörande KLM. Jag tror att jag känner till detta flygbolag lite bättre än vad hon gör. Även om det utbetalades stöd för landningsbanan skulle detta aldrig gå till ett flygbolag, utan till flygplatsen. Jag vet inte om detta är fallet, men jag ville göra denna kommentar.
Nästan alla kommenterade summan 40 miljoner euro för 2006. Vissa var mer entusiastiska över den än andra. Detta är emellertid det belopp som finns tillgängligt. Vad händer efter 2006? Det är då det verkliga arbetet börjar, eftersom det är då vi måste uppfylla våra löften till dessa länder.
Jag kan försäkra er att när, men bara när, man har nått en överenskommelse om budgetplanen, planerar kommissionen att tilldela omkring 190 miljoner extra utöver den befintliga utvecklingsbudgeten. 
Talmannen
   . – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – Junilistan välkomnar reformen av EU:s sockersektor och anser att det är positivt att även denna sektor marknadsanpassas. Detta borde ha skett tidigare. Vi är kritiskt inställda till EU:s exportbidrag till inhemska sockerodlare och är positiva till att handeln med socker kommer att kunna ske under mer rättvisa förhållanden i framtiden.
Utan att gå in på budgetdetaljer, vill jag understryka, att enbart omfattande ekonomiskt stöd inte kommer att lösa de problem som reformen av sockersektorn kan innebära för AVS-länderna. Ekonomiskt stöd garanterar inte en omställning och en omstrukturering av AVS-ländernas sockersektorer och industrier på längre sikt.
Jag efterlyser dessutom tydligare strategier och prioriteringar för vad de ekonomiska resurserna specifikt skall användas till. Annars är risken påfallande stor, att vi enbart erbjuder AVS-länderna en form av konstgjord andning, och att de stöd EU ger inte får avsedd verkan. 
Talmannen
    – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0364/2005) av Miloš Koterec för utskottet för regional utveckling om det direkta statliga stödets roll som verktyg för regional utveckling (2004/2255(INI)). 
Miloš Koterec (PSE ),
   . – Bestämmelserna om statligt stöd är en fråga som länge har stått i blickpunkten i EU, på grund av att olika tillvägagångssätt och resurser i de olika medlemsstaterna har lett till illojal konkurrens, gynnat vissa företag och snedvridit den ekonomiska utvecklingen i regioner och till och med stater i Europeiska unionen. Statligt stöd utan samordning har också gjort att gemenskapens grundläggande mål i fråga om sammanhållning har kommit på skam. Med tanke på dessa erfarenheter var det därför inte mer än naturligt att unionen började reglera det statliga stödet och att gemenskapens organ i ökande omfattning strävar efter att utveckla en enhetlig linje på det här området. 
När tillfället kom att ta fram ett betänkande för Europaparlamentet om kommissionens förslag till riktlinjer för regionalstöd som verktyg för regional utveckling såg jag det som en uppmaning att bidra till att förbättra gemenskapens funktionssätt på det här området. Det är ett område som uppmärksammas i vida kretsar, inte bara på grund av bruket att ge privata företag betydande kontanttillskott, utan också på grund av att skattebetalarnas pengar används för vad som kan betraktas som privata ändamål, även om det finns ett klart allmänintresse.
Den långa förhandlingsprocessen mellan kommissionen, rådet, parlamentet och andra intresserade parter, som till slut tog ett år trots frågans blygsamma räckvidd, bekräftade hur komplicerat det är att försöka skapa ett balanserat regelverk på det här området. I juli i år lade kommissionen fram ett reviderat förslag som utgör grunden för mitt betänkande och som i sin tur bygger på det andra informella förslaget och på de tidigare nämnda förhandlingarna. Jag kan säga att jag i stort välkomnar kommissionens beslut att anamma en filosofi som innebär att ge mindre och mer välriktat statligt stöd, i enlighet med Europeiska rådets slutsatser från Barcelona och Göteborg om sänkt statligt stöd och inriktning på ämnen av gemensamt intresse, däribland ekonomisk och social sammanhållning.
Med hänsyn också till målen för Lissabonstrategin har jag dragit slutsatsen att kommissionen vill ge ett tydligt stöd till genomförandet av sammanhållningsmålen. Jag säger det eftersom jag är övertygad om att bestämmelserna om statligt stöd och biståndsprogram genom strukturfonderna är två kompletterande instrument som EU kan använda för att skapa sammanhållning. Därför anser jag också att det är så viktigt att stödja kommissionens förslag att ge statligt stöd under den övergångsperiod som fordras för att regioner i främst de nya medlemsstaterna ska uppfylla EU:s normer. Det är inbillning att tro att statligt stöd kan regleras ordentligt för att skapa en rättvis ekonomisk konkurrens utan att man tar full hänsyn till alla aspekter av sammanhållningen.
I mitt ursprungliga förslag till betänkande försökte jag betona den ovannämnda strategin, tillsammans med behovet av en rättvis fördelning av det statliga stödet i hela EU. Jag underströk också att vi inte får förbise någon region eller underregion där det behövs statligt stöd för att skapa sammanhållning. Mitt syfte var att stödja de förslag som skulle göra kommissionens riktlinjer för regionalt stöd till ett verkligt redskap för att stödja regional utveckling. Det gladde mig att under godkännandeprocessen kunna acceptera ändringsförslag som sammanföll med dessa syften, och därför stödde jag tanken att låta regioner som drabbas av den statistiska effekten behålla sin status som artikel 87.3 a-regioner, det vill säga sådana regioner som har naturliga handikapp eller nackdelar som gör att de inte kan få i gång någon utveckling, eller regioner som av olika skäl har hamnar i gruppen med fattiga områden, liksom förslagen som begränsar destruktiva omlokaliseringar av företag som får statligt stöd och andra förslag. Jag lade också med glädje till förslag med krav på att kriterierna för att fastställa om enskilda regioner och företag är berättigade till statligt stöd ska definieras så noggrant som möjligt, och jag förväntar mig att kommissionen gör en ingående utvärdering av de negativa konsekvenserna av olämpligt stöd och drar de rätta slutsatserna.
I mitt betänkande stöder jag till fullo tanken att ta hänsyn till regionala faktorer i de övergripande riktlinjerna för statligt stöd. Det kommer dock inte att bli möjligt att på ett verksamt sätt genomföra alla kommissionens välmenande förslag om riktlinjerna för det regionala stödet eller de därmed sammanhängande rekommendationerna från Europaparlamentet om inte förfarandena förenklas, vilket kommissionen också i stor utsträckning har föreslagit. Ett genomförande kräver också fullständig insyn i bestämmelserna om statligt stöd både på nationell nivå och EU-nivå, och att det statliga stödet till regional utveckling integreras med den nationella referensramen. Rekommendationerna att integrera det regionala självstyret med fördelningen av statligt stöd, att publicera alla beslut om statligt stöd på Internet och ge allmänheten tillgång till de utvärderingar av förverkligandet av statliga stödinstrument för regional utveckling som kommissionen gör kommer säkerligen att bidra till detta.
Fru talman! Jag måste säga att den slutliga texten i mitt betänkande inte riktigt är den jag hoppades på. Tillsammans med många ledamöter som var med om att skapa den slutliga texten var jag tvungen att ge avkall på mina planer på en objektiv utvärdering av kommissionens förslag. En del av rekommendationerna kanske sträcker sig längre än den referensram som definieras i kommissionens principer, men jag litar på att kommissionen kommer att granska alla välmenande rekommendationer från parlamentet.
Herr ordförande, fru talman, fru kommissionsledamot, ärade ledamöter! De regioner som dras med fattigdom och otillräcklig utveckling förlitar sig på de riktlinjer som vi föreslår, i förhoppningen att de ska bidra till deras utveckling på ett verksamt sätt. Inte förrän då kan de, tillsammans med oss alla som arbetar för att föra hela Europeiska unionen framåt, säga att gemenskapens instrument är rätt sätt att trygga välfärden för alla unionens medborgare. 
Neelie Kroes,
   . – Fru talman! Översynen av bestämmelserna för regionalstödet är en integrerad del av den allmänna reformen av politiken för statligt stöd, som föredraganden nämnde. Det övergripande målet är att anpassa bestämmelserna om statligt stöd till det nya förhållningssättet till strukturfonderna för 2007–2013 och genomföra Europeiska rådets slutsatser, där man uppmanar till mindre och effektivare statligt stöd. Reformen av regionalstödet innebär strängare kontroll av de mer snedvridande stöden genom att begränsa utrymmet för investeringsstöd för stora företag till de mest behövande regionerna, särskilt när det gäller mycket stora investeringsprojekt. Reformen ger även medlemsstaterna en tillräcklig grad av flexibilitet att utforma biståndsfrågor för att främja förverkligandet av Lissabonmålen.
Denna ytterligare flexibilitet är bara en av de delar som infördes i paketet som ett resultat av samrådet, inbegripet mina diskussioner med utskottet för regional utveckling. Vårt förhållningssätt är förenligt med handlingsplanen för statligt stöd, i vilken man uppmärksammar behovet att tillåta regionalt stöd för att främja sammanhållning och konvergens men betonar att detta bör riktas mot de mest behövande regionerna.
Låt mig upprepa koncentrationsprincipens betydelse. Om stödet sprids för tunt och för brett kommer det helt enkelt inte att hjälpa de mest behövande regionerna. Vi ger också möjlighet till en begränsad kompletterande täckning som de berörda medlemsstaterna får disponera. Vi förväntar oss naturligtvis att medlemsstaterna ska rikta detta stöd till de mest behövande områdena på nationell nivå och det är upp till dem att identifiera dessa områden.
När jag läser betänkandet måste jag säga att vi uppmanas att sprida denna form av stöd alltför brett. Man verkar anta att områden som inte har rätt till regionalstöd inte heller har rätt till någon form av statligt stöd. Låt mig korrigera denna uppfattning: enligt den senaste resultattavlan för statligt stöd utgör den typ av stöd som vi diskuterar i dag – regionalstöd – mindre än 20 procent av allt statligt stöd som har beviljats i EU, förutom inom jordbruks-, fiske- och transportsektorerna. De regioner som inte har rätt till regionalstöd kommer även fortsättningsvis att få andra former av stöd genom de övergripande stödåtgärder som omfattas av handlingsplanen för statligt stöd: stöd till små och medelstora företag, forskning och utveckling, innovation, utbildning, sysselsättning och riskkapital. Efter en mycket omfattande samrådsprocess tror jag att vi närmar oss en övergripande kompromiss som bör vara förenlig med den berättigade oro som de allra flesta medlemsstater känner.
Ingen kompromiss är fulländad och vissa begränsade justeringar av texten är alltid möjliga. Jag kommer emellertid att studera era förslag mycket noga innan jag lägger fram ett slutligt paket för kommissionen för antagande nästa vecka. Det kommer emellertid inte att bli möjligt att i alltför hög grad ändra den övergripande avvägning som har gjorts i riktlinjerna; i så fall riskerar vi att uppröra den stora majoritet av medlemsstater som välkomnar och stöder vår text, vilket kan få till följd att hela saken ifrågasätts. 
Rolf Berend,
   . –  Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! En av de faktorer som påverkar företagen när de beslutar om de ska investera i en viss region eller inte är i vilken utsträckning de kommer att få hjälp i form av statligt stöd. Därför bidrar detta stöd också till ekonomisk tillväxt och till att skapa arbetstillfällen i regionen i fråga. Det är helt naturligt att det statliga stödet till största delen utgår till Europeiska unionens mest behövande regioner, eftersom det bidrar till att minska regionala skillnader, i likhet med strukturfonderna. Användningen av statligt stöd i konvergensregionerna i enlighet med artikel 87.3 a bör därför prioriteras.
Denna artikel måste emellertid också gälla för regioner som drabbas av den statistiska effekten, vilket krävs i Tredje lägesrapporten om ekonomisk och social sammanhållning, och fortsätta att gälla till programperiodens slut 2013. Kravet att behålla investeringar inom regionerna i fråga måste finnas kvar i minst fem år – jag upprepar: fem år – efter investeringen. Sju år hade varit bättre, men fem år är det absoluta minimum som fordras för att så långt möjligt förhindra ”hoppande investeringar”. Denna femårsperiod bör vidmakthållas både gentemot stora företag och små och medelstora företag, för att undvika att statligt stöd används som ett incitament för att omfördela arbetstillfällen till andra delar av EU, och en källa till finansiering av storskaliga friställningar och fabriksnedläggningar. Om statligt stöd används, övervakas och analyseras på ett korrekt sätt kan det vara ett användbart verktyg för att öka tillväxten och skapa arbetstillfällen. 
Constanze Angela Krehl,
   . –  Fru talman! Jag vill inrikta mig på endast två aspekter av denna komplicerade och mycket känsliga fråga. Den första är omlokaliseringen av företag. Det är självklart att ingen i denna vår europeiska union vill att företag ska flytta sin verksamhet bara för att bli stödberättigade. Det har dock redan förekommit fall i alla medlemsstaterna där regionerna var glada att de hade möjlighet att ge statligt stöd till investeringar, med stöd av Europeiska unionen. Det vi behöver här är bestämmelser som inte bara är tydliga och lättillgängliga, utan också rättvisa och genomsyrade av principen om solidaritet. Det är det som man kräver i det här betänkandet, och jag hoppas att kommissionen kommer att spela sin roll när det gäller att komma fram till sådana bestämmelser.
Den andra aspekten gäller de regioner som drabbas av den statistiska effekten, vilka Rolf Berend redan har nämnt. Med tanke på att kommissionsledamot Danuta Hübner alltid har stött vårt beslut att behandla de regioner som drabbas av den statistiska effekten som mål 1-regioner under hela perioden 2007–2013, ett beslut som stöddes av en stor majoritet, kan jag inte förstå hur Neelie Kroes nu kan lägga fram en helt annan idé, nämligen att den här perioden ska delas upp i två delar. Jag hoppas att kommissionen kommer att börja inse att parlamentet också kan ha goda idéer ibland, och att dess vilja att stödja de regioner som drabbas av den statistiska effekten är välgrundad. 
Marian Harkin,
   . – Fru talman! Jag vill tacka föredraganden för hans arbete med detta betänkande. Jag blev lite besviken över att höra kommissionsledamoten säga att man bara kommer att göra mindre ändringar. Jag blev verkligen glad att vårt utskott stödde ändringsförslagen att regioner som drabbas av den statistiska effekten ska behålla sin status som artikel 87.3 a-regioner under hela programplaneringsperioden. Jag stödde dessutom kravet att de ekonomiska utvecklingsregionerna ska ha rätt till maximalt stöd i och med övergångsarrangemanget för dessa regioner.
När det gäller min hemregion, BMW-regionen i Irland, kommer detta att bidra till att det inte sker en plötslig nedgång i stödnivåerna utan i stället en gradvis förändring som inte orsakar en alltför svår chock för systemet. Jag välkomnar dessutom förslaget att skapa ett skyddsnät för att se till att ingen medlemsstat förlorar mer än 50 procent av den befolkning som omfattades under 2000–2006, eftersom detta kommer att ge medlemsstaterna flexibiliteten att ingripa i vissa områden om detta krävs.
Jag vill helt kort ta upp en annan fråga som har att göra med statligt stöd och som inte tas upp i betänkandet, men som ändå är viktig. Ibland hindrar bestämmelserna om statligt stöd EU-regionerna från att konkurrera med regioner och stater utanför EU om rörliga investeringsprojekt. Kommissionsledamoten hänvisade till Lissabon och om vi ska kunna uppnå målen med fler och bättre jobb måste EU-regionerna vara konkurrenskraftiga inom Europa, men lika konkurrenskraftiga i resten av världen. Vi existerar inte i ett vakuum och vi måste rikta oss utåt såväl som inåt. Det borde vara möjligt för EU att ordna ett system som gör att medlemsstater och regioner kan konkurrera med icke-medlemsstater om rörliga projekt, samtidigt som man ser till att medlemsstaterna inte försöker konkurrera ut varandra.
I detta sammanhang anser jag att vi behöver en bedömning av de effekter som det statliga stödet får när det gäller att bestämma om ett projekt kan förläggas till EU med statligt stöd eller utanför EU utan statligt stöd. 
Alyn Smith,
   . – Fru talman! Under min enda minut har jag inte så mycket tid att diskutera detta invecklade betänkandes innehåll eller detaljer, men jag vill ändå säga att jag hoppas att kollegerna tar tillfället i akt i morgon att reda ut vissa delar som tråkigt nog har blivit lite inkonsekventa och oprecisa. Om man inte tar denna chans i morgon tror jag tyvärr inte att min grupp kan stödja det.
De viktigaste punkterna för oss är: skyddsnätet, perioden inom vilken investeringen måste behållas inom regionen samt minimikriterierna. Även om man har tagit några välkomna steg framåt om statusen för regioner som drabbas av den statistiska effekten, anser vi att vi kunde ha åstadkommit något ännu bättre på detta område. Jag uppmanar kollegerna att stödja våra ändringsförslag genom vilka betänkandet skulle bli tydligare, vilket är välbehövligt.
Jag instämmer i Marian Harkins besvikelse över det som kommissionsledamoten hade att säga i kväll. Jag uppmanar er, fru kommissionsledamot, att ta hänsyn till parlamentets åsikt som jag anser har fungerat på ett produktivt sätt i denna fråga. Jag hoppas att vi kan fortsätta på detta sätt. 
Pedro Guerreiro,
   . – Vi välkomnar den kompromiss som har uppnåtts och litar på att den kommer att ligga fast. Med andra ord kommer de bestämmelser om statligt stöd som gäller för de regioner som drabbas av den statistiska effekten även fortsättningsvis att vara tillämpliga på de regioner som är berättigade till stöd på grundval av konvergensmålen, som föreslås för de yttersta randområdena.
Sammanhållningspolitiken och statsbidragspolitiken kompletterar varandra, vilket bekräftas i betänkandet. Statligt stöd är ett viktigt instrument som medlemsstaterna har för att främja regional utveckling och en genuin konvergens mellan de olika länderna i EU. Det är också viktigt för att främja offentliga investeringar och en hållbar ekonomisk utveckling, liksom för att se till att offentliga tjänster tillhandahålls i de minst gynnade regionerna. Offentliga tjänster av hög kvalitet är avgörande för om målet social, ekonomisk och territoriell sammanhållning ska nås.
Varje stat måste bestämma hur den offentliga sektorn och de offentliga tjänsterna ska se ut, finansieras och organiseras. Dessa områden får därför inte under några omständigheter omfattas av genomförandet av reglerna om statligt stöd.
Medlemsstaterna måste, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, kunna använda detta instrument för att fylla de specifika behov som har med utvecklingen av de minst gynnade regionerna att göra. Konkurrens i den internationella handeln sätter de minst gynnade regionerna under ökande tryck, genom att företag läggs ned och flyttas och arbetslösheten ökar, vilket har en fruktansvärd inverkan på utvecklingen av många regioner, inte minst i länder som Portugal. Därför säger vi än en gång att medlemsstaterna, med EU i ryggen, måste vidta åtgärder för att komma till rätta med dessa situationer, genom statligt stöd eller andra finansieringsformer.
Vi anser också att kravet att investeringarna ska behållas inom regionerna under minst fem år är bedrövligt otillräckligt och måste skärpas. Det statliga stödet får inte främja omlokalisering av företag, varken helt eller delvis, i eller utanför EU. Vi anser att det statliga stöd som företagen får bör villkoras med långsiktiga åtaganden i fråga om investeringarnas varaktighet, antalet arbetstillfällen som skapas och garantier för arbetstagarnas rättigheter. Om dessa villkor åsidosätts ska pengarna återbetalas.
Vidare anser vi att regionernas relativa välstånd och därmed berättigande till detta stöd bör baseras på BNP per capita. När nya indikatorer läggs in anser vi att befolkningens utbildningsnivå är en relevant faktor. Dessa är bara några av de förslag som vi lägger fram. 
Graham Booth,
   . – Fru talman! Det är mycket frestande att erbjuda alla fattiga EU-regioner enorma stödbelopp, men vi borde kanske komma ihåg att Västtyskland redan har använt ca 900 miljarder euro för att försöka skapa likvärdiga förhållanden för sin relativt lilla granne, Östtyskland. Här borde verkligen varningsklockorna ringa, men vi låtsas inte höra dem. De åtta östeuropeiska länder som redan har gått med i EU, plus Bulgarien och Rumänien, har fått löfte om 139 miljarder euro från den totala strukturfondsbudgeten på 336 miljarder euro för perioden 2007–2013.
Vid en utställning som det nederländska ordförandeskapet arrangerade i Bryssel i december i fjol förutspådde man att ytterligare tio fattiga länder kommer att gå med i EU fram till 2022. Grundat på Tysklands erfarenheter kommer kostnaderna att bli fullständigt astronomiska och möjliga endast om de tre stora medlemsstaterna, dvs. Tyskland, Förenade kungariket och Frankrike, är beredda att bli utfattiga på kuppen. Det är dags att skrota hela denna tokiga idé och i stället hjälpa dessa fattiga länder genom att skapa möjligheter för ökad handel, turism osv.
Jag kan mycket väl tänka mig att Tony Blair skulle gå med på att utarma sitt land i sin strävan att göra sig populärare i EU, men jag kan inte tänka mig att Jacques Chirac gör detsamma. 
Mieczysław Edmund Janowski,
   . –  Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! När vi diskuterar det statliga stödets roll som verktyg för regional utveckling bör vi inte glömma att detta stöd alltid på ett eller annat sätt kommer från skattebetalarnas fickor. Därför bör det fördelas på grundval av tydliga och genomblickbara kriterier och riktas till områden där det verkligen kommer att leda till det önskade resultatet. Om dessa principer får råda kommer det statliga stödet att hjälpa enskilda EU-regioner att utvecklas snabbare.
Därför vill jag passa på att be kommissionen att lägga fram en årsrapport om det statliga stöd som varje medlemsstat faktiskt betalar ut. Detta slags stöd är när allt kommer omkring ett klart fall av intervention på den fria marknaden. Det är självklart att denna intervention oftast är rättfärdigad, men den är verkligen inte rättfärdigad när den används för att stödja ineffektiva företag. Vi bör hålla det i minnet med tanke på det ökande intresset av att använda offentliga-privata partnerskap för att genomföra en rad investeringar i infrastruktur. Även om sådana intressen i övrigt är legitima medför dessa partnerskap en stor frestelse till missbruk av alla slag, som vi bara kan hoppas att man kan motstå.
Enligt den information jag har användes omkring 62 miljarder euro till statligt stöd i EU som helhet förra året. Av dessa användes 17,2 miljarder i Tyskland, 8,9 miljarder i Frankrike, 7 miljarder i Italien och bara 2,9 miljarder i Polen. Jag tvivlar på att dessa pengar användes på ett helt rationellt sätt. Det finns inte tillräckligt många stödformer för det som kallas horisontella investeringar, till exempel stöd till små och medelstora företag, miljöskyddsåtgärder, forskningsutveckling och incitament till nyskapande. Det sa kommissionsledamoten själv nyss. Det är det här som borde vara det främsta målet för det statliga stödet, eftersom det bara är genom att prioritera sådana mål som stödet kan bidra till en reell utveckling av enskilda regioner. Branscher eller storföretag som går dåligt bör endast få offentliga medel tillfälligt, och bara när dessa medel verkligen används för omstrukturering och för att öka företagens lönsamhet. Om det inte är så blir det bara ett slöseri med offentliga medel.
Statligt stöd som direkt eller indirekt bidrar till regional utveckling bör främja territoriell, social och ekonomisk sammanhållning. Det bör tjäna som ett unikt redskap för att genomföra en anpassningspolitik som borde vara ett uttryck för solidaritet mellan medlemsstaterna och i gemenskapen som helhet. I det sammanhanget tycker jag att den polska regeringens initiativ, som syftar till att lansera ett program för östra Polen, är utomordentligt vettigt. Östra Polen innefattar regioner som har den lägsta bruttonationalprodukten per capita i EU, såsom Subkarpatien, Lubelszczyzna och Podlasie.
Storstadsregionerna fungerar som metropoler för lokala regioner och förtjänar att uppmärksammas särskilt. Händelserna i de franska städerna under den senaste tiden visar att konsekvenserna av social utslagning kan bli verkligt dramatiska. Dessutom bör vi inte förbise regioner med hög arbetslöshet, ett gissel som ibland överförs från en generation till en annan.
Landsbygden är ett annat centralt område att inrikta sig på, eftersom det uppstår allt fler utmanande ekonomiska, sociala och demografiska problem där. Enligt min mening är det viktigt att göra en klar definition av ”stödberättigade kostnader”, så att medlemsstaterna kan fatta slutgiltiga beslut.
Jag ska sluta med att säga att jag stöder det betänkande som har lagts fram om budgetplanen 2007–2013, under förutsättning att de nya ändringsförslagen antas. 
Jana Bobošíková (NI ).
   – Fru talman! Det gläder mig att de nya reglerna om statligt stöd inte längre innehåller den avsiktliga och skamliga urholkningen av arbetet i Tjeckiens gränsområden, som Tyskland försökte pracka på kommissionen. I det ursprungliga förslaget mättes inte skillnaden i stöd på basis av BNP, utan det enda som räknades var om två regioner hade statsgränser. Denna ytterst diskriminerande och inkonsekventa regel har efter påtryckningar från medlemsstaterna ersatts av en annan, som man i alla fall kan kalla konsekvent. Statsgränser mellan regioner spelar inte längre någon roll. Problemet löstes efter vad man anser genom att regioner som drabbas av den statistiska effekten av utvidgningen togs med. Denna tekniska terminologi är emellertid ytterst missvisande, eftersom den döljer enorma skillnader i utvecklingsnivå mellan de enskilda regionerna. I Algarveregionen i Portugal till exempel, eller i Lüneburgregionen i Tyskland, är BNP högre än 80 procent av genomsnittet i EU, men i sydvästra delen av Tjeckien är motsvarande siffra bara 60,5 procent av genomsnittet i EU. Ändå kommer alla dessa regioner att ha rätt till en praktiskt taget identisk stödnivå, vilket varken är bra eller rättvist, och vilket verkligen inte vittnar om en anda av solidaritet. De nya reglerna om nationellt regionalstöd skulle också öka EU:s konkurrenskraft och ekonomiska tillväxt, och det är något som kommissionen inte har kommit i närheten av. De stödregler som fanns tidigare, och som i stort sett fungerade, har drastiskt vattnats ur. Jag är helt säker på att de nya reglerna varken kommer att leda till ekonomisk tillväxt eller nya arbetstillfällen. 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag tror att parlamentet förstår kommissionens avsikt att göra det statliga stödet lägre och mer riktat, självfallet med tyngdpunkten på de fattigare regionerna i Europeiska unionen. Icke desto mindre måste det finnas en gräns också för dessa restriktioner för det statliga stödet. En stor och samtidig sänkning av de anslag som regionerna får genom strukturfonderna å ena sidan, och av det statliga stödet å den andra, riskerar att bli en katastrof för deras livsviktiga utveckling. Ett sådant exempel är självfallet, som redan har nämnts, de regioner som faller offer för den statistiska effekten och får uppleva att bidragen via strukturfonderna begränsas som en följd av utvidgningen å ena sidan, och Europeiska kommissionen som säger att de kan få statligt stöd fram till 2009, men att det kommer att bli problem efter 2009 å den andra. Detta är orättvist. Det har påpekats upprepade gånger av parlamentet och i Koterecbetänkandet. Det här är tredje gången det påpekas, och kommissionen måste ta hänsyn till det.
Också öarnas problem måste lösas, särskilt när det gäller öregionernas extrakostnader för transporter. Jag har exempel från Grekland som visar att transportkostnaderna på öarna är tre gånger så höga som för motsvarande sträcka på fastlandet. Min slutkommentar är att vi måste granska risken för omlokaliseringar av företag ingående. Både vi och kommissionen måste göra klart att företag som får statligt stöd måste stanna kvar där de var när de fick stödet i minst fem år. 
Jean Marie Beaupuy (ALDE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! Med anledning av Konstantinos Hatzidakis förslag ska jag drista mig till att använda en välkänd fras som ni kanske minns: ”Var inte rädd”.
Var inte rädd, fru kommissionsledamot! Tror ni att det i dessa ekonomiskt svåra tider finns regeringar som har tillräckliga resurser för att dela ut generösa anslag till alla regionerna? Tror ni att det finns regeringar som är galna nog att allokera pengar till regionerna, med vetskap om att deras investeringar kommer att kastas bort under de närmaste åren?
Var inte rädd, fru kommissionsledamot! Som ni sa alldeles nyss utgör de här beloppen mindre än 20 procent av det statliga stödet. Var inte rädd, fru kommissionsledamot! Ni sa själv nyss, i början av ert anförande, att strikta kontroller skulle införas, och Miloš Koterec, som jag gratulerar till hans högkvalitativa arbete, betonade att det fanns indikatorer som arbetslöshetsnivåer och annat.
Ni kan vara säker på att medlemsstaterna kommer att använda de indikatorer som ni har infört väl om skyddsnätet höjs till 25 procent, fru kommissionsledamot, i Europas och medborgarnas intresse. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
Fru talman! Jag vill tacka Miloš Koterec för hans arbete och rekommendera hans betänkande till kommissionsledamoten.
Statligt stöd är förenligt med strukturfondspolitiken och kan bidra till social och ekonomisk sammanhållning. Större flexibilitet skulle vara viktigt i enlighet med subsidiaritetsprincipen för att möjliggöra ett lämpligt gensvar på de enskilda, mindre gynnade regionernas specifika utvecklingsbehov.
Jag vill särskilt välkomna slutsatsen i betänkandet att de regioner som missgynnas av naturliga skäl och de ekonomiska utvecklingsregionerna ska komma ifråga för ett mer flexibelt statsstödssystem i framtiden. Det är särskilt viktigt att se till att dessa regioner kan få maximistöd under en viss tid och behålla sina positiva ekonomiska utvecklingstendenser efter 2006 och att områden inte lämnas i sticket när deras ekonomier förbättras och utvecklas.
Jag vill också, i likhet med många andra, betona behovet av att företag stannar kvar i den region för vilken de har fått stöd.
Talmannen.
   – Jag vill bara påminna ledamöterna om att Bairbre de Brún ibland inleder och avslutar sina inlägg på iriska, som det ännu inte finns någon tolkning från. Hon känner till detta och det gör vi också. 
Peter Baco (NI ).
   – Klockan är nu fem i tolv, både bokstavligt och bildligt talat. En central fråga i debatten om direkt statligt stöd som ett verktyg för regional utveckling är hotet om att tillämpa det brittiska förslaget att sänka det ekonomiska stödet till nya medlemmar från Europeiska unionens strukturfonder för 2007–2013. Ett sänkt stöd skulle öka risken att misslyckas med att nå de önskade målen för det statliga stödet i de nya medlemsstaterna, eftersom dessa stater ofta helt enkelt inte har någon egen finansiering för dessa syften. Om de hade haft det skulle vi ha hanterat det statliga stödet, de mindre avancerade regionernas problem och frågan om sammanhållning på ett helt annat sätt.
Dessutom saknas det en ordentlig analys och verifierbara studier av konsekvenserna av de beslut som övervägs. Mina damer och herrar! Den resolution som utskottet för regional utveckling och föredragande Miloš Koterec lägger fram är bra, men den kommer bara att bli meningsfull om stödnivån till nya medlemsstater förblir oförändrad. 
Jan Olbrycht (PPE-DE ).
    –  Fru talman! Dagens debatt handlar inte direkt om europeisk solidaritet, sammanhållningspolitik eller fördelningen av EU-medel. I verkligheten ligger den dock inte så långt ifrån debatter om solidaritetsprincipen eller de faktorer som driver på den ekonomiska utvecklingen, särskilt de faktorer som underlättar eller försvårar för medlemsstaternas ekonomier att fungera.
Beslut om statligt stöd som beviljas på regional nivå ligger helt inom Europeiska kommissionens befogenheter. Samtidigt kan emellertid inte parlamentet bara vara en passiv åskådare till utvecklingen på det här området, eftersom det arbetar aktivt med ett lagstiftningspaket om sammanhållningspolitiken. Därför bör vi särskilt understryka en punkt som tas upp i betänkandet, nämligen att vi förväntar oss att kommissionen väntar med att inta en ståndpunkt tills den nya budgetplanen har antagits och tills budgeten för sammanhållningspolitiken har antagits.
Bestämmelser om det statliga stödets nivå bör, om de formuleras på rätt sätt, öka de strukturella insatsernas genomslagskraft snarare än inskränka den ekonomiska friheten, och då tänker jag också på företagens verksamhet. Det statliga stödet får inte bli ett nytt konstgjort sätt att förbjuda sådana åtgärder som omlokalisering av företag.
Den ekonomiska verksamheten i medlemsstaterna bör också vara inriktad på att skapa en miljö som befrämjar investeringar i EU och skapa gynnsamma förutsättningar för verksamheten så att företagen kan planera för framtiden, snarare än lägga på dem konstgjorda hinder som stör förbindelserna mellan EU:s medlemsstater. Samrådet med regionala och lokala myndigheter om kriterierna för att fastställa vilka regioner som ska få stöd är också helt grundläggande. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt vill jag tacka Miloš Koterec för hans arbete.
Vi talar om en sänkt nivå men bättre inriktning på det statliga stödet, för att på ett effektivt sätt svara på de utmaningar som ekonomisk globalisering, utvidgning och behovet att återställa unionens konkurrenskraft utgör. Det finns dock en risk att somliga områden blir förlorare: statligt stöd ska användas för att främja konkurrenskraft och nyskapande, forskning och utveckling på hela Europeiska unionens territorium.
I det sammanhanget vore det särskilt önskvärt att skapa en övergångsmekanism för de regioner som drabbas av den statistiska effekten. Därför vill jag be kommissionen att ta hänsyn till den nya formuleringen av punkt 7 i Koterecbetänkandet, som utskottet för regional utveckling har antagit. Jag uppmanar Europeiska kommissionen att notera detta och vidta lämpliga åtgärder, och att också ta större hänsyn till arbetslösheten i en region när den fastställer dess status. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ).
   – Statligt stöd betraktas ofta som någonting som är till men för konkurrensen. Enligt Fördraget om Europeiska unionen är emellertid sådant stöd acceptabelt om det syftar till att bidra till ekonomisk utveckling i de regioner där levnadsstandarden är långt under genomsnittet i EU. Principen att en aktiv offentlig politik är rättfärdigad när syftet är att öka den sociala sammanhållningen finns alltså inskriven.
Att marknaden kan fungera fritt är till fördel för den ekonomiska utvecklingen, men kan inte ensamt garantera utveckling. I regionalpolitiska termer kan därför detta slags statliga stöd stödja de minst gynnade regionerna. Eftersom det statliga stödet och regionalpolitiken kompletterar varandra måste de således närma sig varandra. Här håller jag med föredraganden om att samma bestämmelser bör gälla för regioner som drabbas av den statistiska effekten som för de regioner som är berättigade till stöd på grundval av konvergensmålen.
Jag ska nu övergå till globaliseringen, som har gett EU ett nytt problem, ett problem som jag flera gånger har påtalat för kammaren. Problemet hänger samman med att regioner och sektorer som ekonomiskt sett är beroende av tillverkning löper risk att raderas från kartan. För att vända denna trend har EU lanserat tanken på en fond för anpassning till globaliseringen, ett initiativ som jag stöder, om än med förbehållet att den bara ska gälla regioner som mot bakgrund av sannolika trender löper akuta sociala risker.
Denna fond måste därför vara mycket selektiv och får bara användas under exceptionella omständigheter. Inriktningen måste vara på de regioner som vid en given tidpunkt uppfyller tre centrala kriterier: hög befolkningskoncentration, hög arbetslöshet och specialisering i en rad sektorer. 
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Kommissionens senaste förslag om nationellt regionalstöd är ett framsteg, eftersom alla medlemsstater kan behålla områden som är berättigade till nationellt stöd genom att skapa ett skyddsnät.
Icke desto mindre resulterar denna åtgärd i en betydande minskning av stödet, vilket inte stämmer överens med trenderna hos de makroekonomiska indikatorerna i en del av våra regioner. Därför vore det en god idé att utöka skyddsnätet. Om vi skulle reducera minimiomfattningen med betydligt mindre än de 50 procent som föreslås skulle vi kunna komma åt situationen i de stater där de statistiska skiljelinjerna inte tar hänsyn till regionala olikheter. 
Även om det gläder mig att de yttersta randområdena fortfarande är stödberättigade enligt artikel 87.3 a, finner jag det på samma sätt beklagligt att de nya förslagen inte kompenserar för den utannonserade reduktionen av stödet. Man måste behandla stödnivån i de yttersta randområdena på ett alldeles särskilt sätt, för den är avgörande för om deras ekonomier ska överleva, inte bara en anpassning till konkurrensen.
Det är ologiskt att kräva att de yttersta randområdena ska samarbeta med grannländer som har mycket, mycket lägre lönekostnader, samtidigt som man drastiskt skär ned stödet till deras företag, som är ett viktigt redskap för att återupprätta rättvisa villkor för den regionala konkurrens som har snedvridits. De utomeuropeiska territorierna måste absolut ha kvar samma stödnivå som nu.
Jag vill tacka utskottet för regional utveckling för att det antog mitt ändringsförslag. I det betonade jag att riktlinjerna uttryckligen bör ge medlemsstaterna möjlighet att anmäla stödprojekt och att kommissionen bör ges möjlighet att bedöma deras förenlighet med hjälp av mer flexibla kriterier, så att hänsyn tas till varje form av utmärkande regionala eller sektorsvisa drag, samt nyskapande angreppssätt. 
Jan Březina (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot! Jag stöder grundtanken i de här reformerna, som kan summeras som mindre men mer välriktat statligt stöd. Ineffektivt statligt stöd är skadligt för den inre marknaden och den ekonomiska konkurrenskraften. Den text som vi diskuterar är balanserad och tar hänsyn till de fattigaste regionernas behov och till de regioner som drabbas av den statistiska effekten. Jag välkomnar särskilt att kommissionen retirerade från sitt ursprungliga förslag att minska det statliga stödet i regioner som gränsar till de rikaste länderna, inte minst gränstrakterna mellan Tjeckien och Tyskland och Tjeckien och Österrike, som har släpat efter i många år, eftersom de var grannar med järnridån. Jag tror inte att lösningen på problemet med så kallade omlokaliseringar är att demonisera företagen i fråga. Därför tycker jag att det vore rätt och riktigt av kommissionen att inta ett förhållningssätt gentemot små och medelstora företag som innebär att den föreslagna tidsfristen för projekt som små och medelstora företag genomför sänks till tre år. Småföretagare måste vara flexibla. Statligt stöd är ett viktigt verktyg för regional utveckling. Därför bör reformeringen av reglerna grunda sig på principerna effektivitet, öppenhet och solidaritet. Jag stöder strävan efter sådana reformer. 
Neelie Kroes,
   . – Fru talman! Jag vill tacka er och alla ledamöter för det nära samarbetet mellan parlamentet, genom utskottet för regional utveckling och föredraganden Miloš Koterec, och kommissionen i denna viktiga fråga.
I förslaget till nya riktlinjer för regionalstödet har två principer varit av grundläggande betydelse. För det första har vi behovet att ge ett omfattande bidrag till EU:s sammanhållningspolitik genom att säkra största möjliga sammanhållning med strukturfondsförordningarna. För det andra har vi behovet att genomföra slutsatserna från en rad möten i Europeiska rådet, genom vilka man uppmanat till mindre och effektivare stöd till följd av det allmänna förhållningssätt som anges i handlingsplanen för statligt stöd.
Jag är övertygad om att denna reform, som bara är ett första steg i vår övergripande översyn av bestämmelserna om statligt stöd, kommer att utgöra ett viktigt bidrag för genomförandet av Lissabonagendan och återupprättandet av EU:s konkurrenskraft, och att den kommer att fungera som en drivande kraft för den ekonomiska tillväxtens goda cirkel, bättre levnadsstandard och fler och bättre jobb.
Jag ser fram emot nästa stadium i den allmänna diskussionen: detta är inte den sista kvällen vi kommer att diskutera denna fråga. Nästa stadium i den allmänna diskussionen kommer när parlamentet diskuterar handlingsplanen för statligt stöd nästa år. Det är i detta sammanhang som jag uppmärksammar åtskilliga av de synpunkter i betänkandet som har att göra med allmänna frågor, som t.ex. dem som några ledamöter nämnde: gruppundantag, minimitröskelvärdena och de allmänna bestämmelserna för små och medelstora företag. Jag vill också påminna er om att viktiga stödbelopp till små och medelstora företag kan beviljas var som helst, även utanför stödområdena. Stöd till forskning, utveckling, utbildning och miljöskydd är också tillgängligt för stora företag varhelst de än finns, i enlighet med en rad villkor.
De regioner som drabbas av statistiska effekter är regioner med mindre än 75 procent av den BNP per capita som är aktuell i EU-15, men mer än 75 procent av den genomsnittliga BNP per capita som är aktuell i EU-25. De når faktiskt upp till 82,2 procent av den BNP per capita som är aktuell i EU-25. Enligt förslaget till riktlinjer kommer dessa regioner att åtnjuta artikel 87.3 a-status och en 30-procentig stödnivå när det gäller stöd till stora företag under den första delen av programplaneringsperioden, såväl som möjligheten att få bevilja driftstöd.
Läget för dessa regioner kommer att granskas vid en halvtidsöversyn om deras BNP har fallit under 75 procent av den BNP per capita som är aktuell i EU-25. De kommer att fortsätta att behandlas enligt sin artikel 87.3 a-status och erhålla driftstöd. I annat fall kommer de i fråga enligt artikel 87.3 c med en stödnivå på 20 procent och behandlas enligt övergångsbestämmelser. De kommer i synnerhet att få möjlighet att bevilja driftstöd i ytterligare två år. Alla regioner som drabbas av den statistiska effekten kommer därför även framöver att kunna få regionalstöd för hela programplaneringsperioden, antingen som artikel 87.3 a- eller som artikel 87.3 c-regioner.
Våra diskussioner i kväll och de ändringsförslag som har lagts fram till resolutionsförslaget får mig att ta upp ytterligare tre specifika punkter. För det första är det fortfarande nödvändigt att koncentrera regionalstödet till de mest behövande regionerna. Detta innebär också att man fastställer välavvägda och välanpassade stödnivåer. För det andra skulle en utvidgning av skyddsnätet riskera att man går emot principen om regionalstödets särskilda karaktär och att man äventyrar målet att ge stödregionerna en verklig skjuts i jämförelse med andra. För det tredje måste man göra en noggrann avvägning mellan att se till att investeringar stannar i en region under den tidsperiod som är lämplig för att bidra till utveckling, och alltför långtgående skyldigheter för de investerande företagen, vilka skulle fungera avskräckande för investeringsviljan.
Regionalstödet samfinansieras i själva verket genom strukturfonderna i de nya medlemsstaterna; gamla medlemsstater använder i allmänhet sin egen budget. En nedskärning av budgetplanen såväl som en ökning av den befolkning som omfattas skulle motverka sammanhållningen och detta vill jag betona.
Jag avslutar med att helt enkelt säga att i fråga om ett så viktigt ämne som detta kan en reform bara bli framgångsrik om den bygger på ett brett samförstånd mellan de berörda parterna. Jag välkomnar att Europaparlamentet är en aktiv bidragsgivare i detta sammanhang. Jag vill återigen tacka föredraganden, Miloš Koterec, och medlemmarna i hans grupp för deras arbete. 
Talmannen
   . – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   – Statligt stöd ges till särskilt missgynnade regioner och hjälper oss att nå målen från Lissabon, Göteborg och Barcelona på ett mer fokuserat sätt än andra politiska åtgärder. Det är därför ett viktigt verktyg som medlemsstaterna kan använda för att bistå fattigare regioner, som de som drabbas av den så kallade statistiska effekten till följd av utvidgningen, eller mindre gynnade regioner som öar och bergsområden. 
Att det statliga stödet reduceras och blir mer riktat är viktigt för att främja en effektiv konkurrens, men man måste vara försiktig med de parametrar som föreslås i denna nya strategi. De ger onödigt stora skillnader mellan de 15 och de nya medlemsstaterna, vilket leder till ett slöseri med incitament. Detta kommer att göra det svårare för dem att locka till sig nya företag, leda till att icke konkurrenskraftiga företag som bara kan överleva med hjälp av subventioner flyttar och skapa en omotiverad konkurrens mellan Europas fattigaste områden. Därför måste mer begränsade stödnivåer återställas och skillnaderna mellan de mindre utvecklade regionernas maximibelopp minskas. Slutligen måste tyngdpunkten ligga på den planerade ”flexibiliteten” för stöd till stora företag. 

