

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om uttalanden av Barroso och McCreevy om tidigare uttalanden av McCreevy i Vaxholmsärendet. 
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman! Jag välkomnar denna möjlighet att utbyta åsikter med parlamentet om frågor som står i förgrunden för vår oro. I samband med att parlamentet den 12 oktober uttryckte sin önskan om den här debatten, såg jag till att stå till förfogande samma dag och var redo att inställa mig i parlamentet samma kväll. Tyvärr var det omöjligt att få till stånd en lämplig föredragningslista. Det gläder mig att det nu är möjligt att genomföra den här debatten.
Denna debatt utlöstes av ett pågående fall i svensk domstol och i EG-domstolen. Det gäller det fall som är känt som Vaxholmsfallet. Jag är medveten om att de politiska känsligheterna mellan alla parter är starka och att invecklade frågor måste tas upp. Jag har personligen diskuterat fallet med Sveriges statsminister och Lettlands premiärminister, och jag är fullt medveten om att detta ses som oerhört viktigt.
Kommissionen väntar fortfarande på att EG-domstolen ska lägga fram denna fråga, som hänskjutits för ett förhandsavgörande, för oss. Vi kommer sedan att undersöka fallet noggrant och presentera våra åsikter för domstolen i en -skrivelse, som vi gör i alla förfaranden av detta slag.
När domstolen har avgett sitt utlåtande står kommissionen självklart till förfogande för att alla parter ska kunna analysera situationen och de eventuella lösningar som fordras. Eftersom det var möjligt att hitta skäliga lösningar i andra situationer, där direktivet om utstationering av arbetstagare bara är ett exempel, är kommissionen övertygad om att det är möjligt att förena de fyra friheter som har fastställts i EU-fördragen med de olika sociala modeller som medlemsstaterna har valt. Kommissionens roll är att säkerställa att både det sociala regelverket och lagstiftningen för den inre marknaden respekteras och tillämpas fullt ut i samtliga medlemsstater, utan diskriminering.
Av principskäl respekterar kommissionen de olika sociala modeller som medlemsstaterna har valt. Kommissionen erkänner att den svenska modellen har uppnått framgångsrika resultat, genom att kombinera hög sysselsättning med flexibilitet för företag och dessutom med social rättvisa. Det svenska systemet är helt klart en modell som skapar anpassningsförmåga i ett globaliserat samhälle. Kommissionen vill särskilt bekräfta att Sverige, med tanke på dess framgångsrika historia, inte ansåg det vara nödvändigt att kräva övergångsperioder för att arbetstagare från de nya medlemsstaterna skulle få tillträde till den svenska arbetsmarknaden.
De frågor som har väckts måste också betraktas med hänsyn till deras bredare ekonomiska och politiska sammanhang. De påvisar behovet av att påskynda vår dagordning för tillväxt och sysselsättning, för att uppnå en starkare social och ekonomisk sammanhållning.
Som jag sa i inledningen utlöstes denna debatt av ett domstolsfall. Först och främst bör vi invänta domstolens beslut. Låt mig klargöra att parlamentet inte är någon domstol; det är ett politiskt organ, och det behövs politisk debatt. Det här är frågor av stor vikt som inte bara handlar om rättslig tolkning. De väsentliga frågorna är tydliga. Är vi för eller emot solidaritet i en utvidgad union? Är vi för eller emot ekonomisk och social sammanhållning, för att minska obalanser i en union som består av 25 medlemsstater? Är vi för eller emot arbetstagares fria rörlighet, med fullständig respekt för medlemsstaternas nationella lagstiftning och sociala ramverk? Är vi för eller emot en EU-budget som på ett effektivt sätt främjar ekonomisk och social sammanhållning? Det är dessa frågor som ligger bakom den här debatten och som vi måste ge våra synpunkter på.
I framtiden måste vi vara förberedda på liknande fall. Dessa problem kan mycket väl uppstå i en utvidgad union. Det är intressant att erinra sig att spanska och portugisiska arbetstagare sågs som ett hot av många av de dåvarande EG-medlemmarna, när Spanien och Portugal anslöt sig till EG 1986. Lösningen var inte att skydda varje enskild marknad, utan att främja ekonomisk och social sammanhållning. Den övergripande frågan är därför hur vi minskar obalanser och aktivt främjar välstånd, så att vår union verkligen är enad och inte består av konstlade uppdelningar.
Jag hoppas att alla som är för social solidaritet, social sammanhållning och ekonomisk sammanhållning kämpar för den ambitiösa budgetplanen och den aktiva sociala och ekonomiska sammanhållningspolitik vi behöver i ett utvidgat EU. Vi måste främja enighet och inte konstlade gränser.
Nu vill jag ge ordet till kommissionsledamot Charlie McCreevy. Som ni vet har han som kommissionsledamot för den inre marknaden särskilt ansvar för att skydda principerna för den inre marknaden som står inskrivna i våra fördrag.
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Låt mig bekräfta att kommissionen inte ifrågasätter anställningsförhållandenas struktur och kollektivavtalssystemet i Sverige, eller i någon annan medlemsstat. Det är helt och hållet upp till varje medlemsstat att bestämma hur förhållandena på arbetsmarknaden ska struktureras och om deras system ska inbegripa kollektiva förhandlingar. Kommissionen erkänner den viktiga roll kollektivavtal spelar för att uppnå stabilitet och förutsägbarhet i de ekonomiska och sociala förbindelserna i de många medlemsstater som använder sig av de här metoderna.
Vid öppnandet av sammanträdet i Bryssel tidigare denna månad hänvisades det till att jag nyligen hade sagt att den skandinaviska kollektivavtalsmodellen inte var förenlig med EG-fördraget.
De som känner mig är väl medvetna om att jag starkt stöder kollektivavtal i de medlemsstater jag känner till bäst. I mitt hemland har jag varit direkt inblandad i fler nationella förhandlingar om partnerskap än någon tidigare irländsk finansminister. Under min ämbetstid betraktades jag, tillsammans med min premiärminister, som regeringens ledande försvarare av modellen för ett irländskt socialt partnerskap.
Under det besök jag nyligen avlade i ett antal medlemsstater, inklusive Lettland och Sverige, frågade medierna mig om den pågående undersökningen av det som är känt som Vaxholmsfallet. Fallet handlar om det lettiska byggföretaget Laval, som vann en upphandling som gällde att bygga en skola i Vaxholm i Sverige. Till följd av en konflikt om huruvida Laval var tvunget att skriva på det svenska kollektivavtalet och om det var tvunget att betala svenska genomsnittliga löner i byggsektorn, blockerade Svenska byggnadsarbetareförbundet byggarbetsplatsen. Det åtgärder som Svenska byggnadsarbetareförbundet vidtog ledde slutligen till att Laval avslutade kontraktet och att företaget till slut gick i konkurs. Ärendet togs upp i svenska Arbetsdomstolen, som i sin tur hänsköt ärendet till EG-domstolen för ett förhandsavgörande.
Att svenska Arbetsdomstolen hänsköt ärendet till EG-domstolen visar att den rättsliga situationen är komplicerad. Svenska Arbetsdomstolen kommer mot bakgrund av EG-domstolens avgörande att besluta om de svenska myndigheterna och facket skötte fallet på rätt sätt.
Kommissionen kommer att få möjlighet att lägga fram sin bedömning av situationen och alla rättsliga faktorer, inklusive artikel 49 i fördraget om frihet att tillhandahålla tjänster och tillämpningen av direktivet om utstationerade arbetstagare. Denna undersökning är invecklad och kommer att ta tid. Hittills har kommissionen inte antagit någon ståndpunkt i ärendet. Detta är således ärendets gång.
När det gäller den övergripande frågan om hur kommissionen betraktar utvecklingen av den inre marknaden och den europeiska sociala modellen, vill jag betona att den inre marknadens utveckling och bevarandet av den Europeiska modellen går hand i hand för kommissionen. De utesluter inte varandra; tvärtom förstärker de varandra. Den inre marknaden skapar nya möjligheter för företag, konsumenter och arbetstagare. Detta tillåter bevarande och ytterligare utveckling av sociala rättigheter, i enlighet med varje enskild medlemsstats kollektiva preferenser.
Kommissionen har den svåra uppgiften att se till att de grundläggande rättigheterna och friheterna, som fastställts i fördraget, respekteras inom hela unionen. Som beskyddare av den inre marknaden sköter jag mina skyldigheter på ett rättvist sätt. Det finns inga alternativ om man ska vara trovärdig.
Jag finner det otroligt att jag ska behöva rättfärdiga mina yttranden om en händelse som ger upphov till frågor om dess förenlighet med artikel 49 i fördraget. Jag var inte den förste som tog upp frågan. Det var svenska Arbetsdomstolen som ställde frågan om det är oförenligt med gemenskapsrätten, särskilt direktivet om utstationerade arbetstagare, artikel 49 om fri rörlighet av tjänster och artikel 12 om icke-diskriminering.
Det här råkar vara en ”känslig” fråga i en medlemsstat. Men att en fråga är känslig berövar väl inte mig rätten att uttrycka en åsikt eller att utföra mina uppgifter? Jag anser att kommissionen måste vara opartisk och rättvis när den fullföljer sina uppgifter. Jag kommer att fortsätta uttrycka mina åsikter högt och tydligt. Jag bryr mig inte om ifall det innebär att människor blir upprörda. Jag anser helhjärtat att kommissionens främsta roll är att säkerställa att fördragets bestämmelser tillämpas, och jag kommer att försvara den rollen stenhårt. Jag har svurit på att göra det.
EU består av 25 medlemsländer. Jag gör ingen åtskillnad mellan dem. Bara för att Lettland är en ny medlemsstat och en av de minsta betyder inte det att dess klagomål är mindre viktiga. Lettiska fackmedlemmar är berättigade till att få sina rättigheter försvarade lika mycket som svenska fackmedlemmar.
Varken jag eller kommissionen ifrågasätter medlemsstaternas sociala modeller eller det sätt de arrangerar anställningsförhållanden på. Denna mångfald är en av EU:s styrkor. Jag har mina åsikter om vad som är bra för ekonomin. Jag har aldrig gömt dessa åsikter. Jag har också mina synpunkter på hur utmaningarna och möjligheterna som härrör från globalisering borde hanteras, och jag tror inte att det är ett bra alternativ att upprätthålla hinder och försöka låtsas som att konkurrens inte existerar, eller kan hållas utanför gränserna.
Jag har emellertid aldrig sagt att det finns ett enda sätt att driva samtliga ekonomier på. Det finns inte ett enda sätt att arrangera anställningsförhållanden på, och det finns inte en enda lösning för en social modell. Det som fungerar i ett land kanske inte fungerar för andra. Därför ger jag ingen synpunkt på om den sociala modellen i en medlemsstat är bättre eller sämre än den i en annan. Det handlar om politiska val i de enskilda länderna, och jag vet att alla system kommer att ha anhängare och kritiker. Sanningen är oftast medelvägen. Det finns inte ett enda system som bara har fördelar. Varje system och varje val har negativa sidor. Val och preferenser kan också förändras. Det som fungerar bra nu behöver inte fungera så bra om fem år.
Frågan som diskuteras i dag handlar inte om huruvida det sociala systemet i ett land är hotat eller om det systemet är ett exempel för andra. Jag anser att den grundläggande frågan är vad den inre marknaden innebär. Vad innebär artikel 49 i fördraget om frihet att tillhandahålla tjänster? Vad innebär artikel 12 och principen om icke-diskriminering?
Ingen har ifrågasatt de enorma fördelar den inre marknaden för med sig, den extra tillväxt och det extra antalet arbetstillfällen den har skapat. Vi borde inte vara rädda för den inre marknaden. Vi borde anamma den. Vår union består av 25 medlemsstater. Världen utanför väntar inte på att vi drar fördel av den inre marknad vi lever i. Andra kommer att göra det i vårt ställe om vi inte rycker upp oss. Jag försvarar de rättigheter som är fastställda i fördraget. Jag kommer att fortsätta tillämpa dess bestämmelser på ett opartiskt sätt. Men om parlamentsledamöter förväntar sig att jag tyst ska smyga omkring och inte reta upp någon medlemsstat eller några parlamentsledamöter är jag rädd för att de kommer att bli besvikna.
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Vår grupp anser att denna kammare innehar den självklara rätten att inkalla kommissionsledamöter – inklusive dess ordförande – till kammaren på vår begäran och att be om deras synpunkter. Kommissionsordföranden har visat att han i hög grad var förberedd på att inställa sig i Bryssel, vilket han är skyldig att göra när parlamentet begär det. Att så inte skedde berodde på dem som bad honom göra det, och det hade inte på något sätt med honom att göra. Således tackar vi honom för att han fullgör sin plikt och för att han närvarar här i dag.
Kommissionsledamot Charlie McCreevys uttalanden i Stockholm var inte avsedda att kritisera den svenska sociala modellen, eller att angripa de svenska arbetsmarknadsparternas rätt att besluta om löner. Det handlade inte om EU:s tjänstedirektiv, och han talade inte heller om att parlamentet, rådet eller kommissionen skulle fatta något beslut, tvärtom hänvisade han till fallet som lagts fram inför EG-domstolen.
När kommissionsledamot McCreevy inför en åhörarskara i Stockholm i början av oktober sa att kommissionen stöder ett lettiskt byggföretag i dess tvist med en svensk fackförening för byggnadsarbetare, gjorde han det som kommissionen är skyldig att göra enligt fördragen, nämligen att agera som en beskyddare av lag och rätt – och i detta fall rätten till frihet att tillhandahålla tjänster. Med detta försökte han tydliggöra att detta system, i likhet med alla andra, måste uppfylla upprättandet av den inre marknaden, vilket är långt ifrån att ifrågasätta Sveriges traditionella kollektivavtalssystem.
Låt mig ta detta tillfälle i akt och påpeka att andra länder – till exempel det land som Martin Schulz kommer från – redan har besvarat detta genom att utnyttja bestämmelserna i direktivet om utstationering av arbetstagare för byggsektorn, eller valmöjligheten i anslutningsförhandlingarna, dvs. att föreskriva övergångsbestämmelser för arbetare från länder som nyligen har anslutit sig till EU. Det är uppenbart att Sveriges regering försöker avleda uppmärksamheten från dess egna tillkortakommanden.
Det finns ingen annan förklaring till att Sveriges finansminister försöker utöva påtryckning på EU-institutionerna genom att hota med att dra tillbaka sitt lands stöd för tjänstedirektivet. Hans motiv är tydliga, och vi anser att hans handling är oacceptabel.
Tjänstedirektivet har ingenting att göra med det föreliggande fallet. Det som står på spel är tolkningen av lagarna som de är utformade i nuläget, som ingen vill ändra på. På min grupps vägnar, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, skulle jag vilja säga att ingen i vår ställning önskar använda tjänstedirektivet för att ändra på arbetslagstiftning eller lagstiftning om kollektivförhandlingar. De som påstår motsatsen försöker skrämma människor och driva fram en antieuropeisk hållning.
Vi måste naturligtvis vara mycket försiktiga och ta människors bekymmer på största allvar. Det insåg vi i och med de två misslyckade folkomröstningarna tidigare i år. Det är dock inte förnuftigt av politiker att försöka lägga skulden på Bryssel och låta dem i Bryssel rädda situationen. Europaparlament accepterar inte att en kommissionsledamots uttalande används som en förevändning för att skyla över någon annans misstag och försummelser.
Människorna i Central- och Östeuropa har kämpat för frihet, demokrati och självbestämmande, och det har de gjort med stor framgång. I och med denna kamp har de uppnått rätten att bli medlemmar i EU-gemenskapen. Enligt vår uppfattning finns det inget som helst tvivel om att de därför kan göra anspråk på alla rättigheter som är knutna till den ställningen, och de får inte behandlas som andra klassens européer. Det är vad detta i grund och botten handlar om. Vi kommer att bli bedömda på grundval av detta. Vi tillåter inte att EU-gemenskapen grupperas, med medborgare och stater som inbördes delas in i första och andra klass. Tvärtom är vi en enda gemensam europeisk union, och som sådan tillämpar vi solidaritet. Vi försvarar vår sociala modell, och den inre marknaden utgör en del av den, eftersom den erbjuder oss den enda möjligheten till att vara konkurrenskraftiga på global nivå. Det är dessa principer som vår grupp står fast vid.
Martin Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den här debatten är till stor nytta, för till och med applåderna visar tydligt kommissionens ståndpunkt. Långt ifrån att hålla sig i mitten, i EU-politikens mittfält, har det denna morgon blivit uppenbart att kommissionen – inte alla dess ledamöter, men kommissionsledamot Charlie McCreevy och ordförande José Manuel Barroso – har intagit en otvetydig hållning som styr i en högerorienterad, nyliberal riktning, vilken min grupp vänder sig emot – i dag, i morgon och alla övriga dagar.
Det är faktiskt sant att vi välkomnar alla nya EU-länder – samtliga. Vi socialdemokrater kämpar för Rumänien och dessutom Bulgarien, och vi tillråder er att göra likadant med samma övertygelse, men anledningen till att vi välkomnar dem är att vi vill se en social utveckling i Europa och vill att de sociala standarder vi har uppnått ska säkras. Vi vill inte att svenska arbetare ska spelas ut mot deras lettiska kolleger, men det vill ni, och det är så ni fördärvar Europa.
I vår förberedelse för dagens debatt har ordföranden för de europeiska socialdemokraterna, Poul Nyrup Rasmussen, omarbetat detta ämne i form av tre enkla frågor. Jag kommer nu att lägga fram dessa tre frågor för er, och jag vill att ni tydligt svarar på dem.
Herr kommissionsordförande! Den första frågan lyder: Anser kommissionen att fackföreningar – till exempel de i Sverige – har rätt att organisera sig för att försvara kollektivavtal, vilket kan innebära att de vidtar strejkåtgärder?
Anser kommissionen för det andra att den nordiska versionen av den sociala modellen är förenlig med bestämmelserna för den inre marknaden? Herr Barroso! Den här frågan ställer jag till er, eftersom den enligt vad jag har hört kommissionsledamot Charlie McCreevy säga uppenbarligen inte är det. Budskapet vi får från kommissionsledamot McCreevy är att det inte längre finns utrymme för den svenska modellen i EU, dvs. i den händelse hans tolkning av artikel 49 kommer att accepteras. Herr McCreevy! Vårt svar på det är att er tolkning av artikel 49 inte kommer att nå framgång i Europa, i alla fall inte så länge socialdemokraterna i detta parlament har något att säga till om i frågan.
Herr Barroso! Den tredje frågan vi vill ställa till er handlar om att vi behöver ett otvetydigt uttalande om kommissionens ståndpunkt i förhållande till EG-domstolen i Vaxholmsärendet. Vilken är egentligen er ståndpunkt i detta avseende?
Anledningen till att vi har krävt kommissionsordförandens och kommissionsledamotens närvaro här, är att denna debatt i grund och botten endast handlar om vilken riktning vi vill att vår europeiska union ska utvecklas i och vilket syfte denna europeiska union har.
EU-medborgarna har sina egna bekymmer och sina egna ambitioner; dessa riktas inte bara till oss här i parlamentet, utan också till kommissionen. Människorna i Europa vill ha sysselsättning, men inte till kinesiska lönenivåer och enligt asiatiska arbetsförhållanden. De vill ha löner från säkra arbeten som täcker levnadskostnaderna, en inkomst som hjälper dem att skapa en fungerande och säker framtid åt dem själva och deras barn. Det är det den europeiska sociala modellen ger, och det är det vi vill försvara.
Herr McCreevy! Det ni säger är emellertid att den fria marknaden i Europa innebär att de lägsta standarderna för inkomst, de lägsta standarderna för social säkerhet och de lägsta standarderna för arbetares rättigheter är det bästa sättet för att främja konkurrenskraft och tillväxt, och att de måste råda. Nej, det är fel sätt att gå till väga.
Den europeiska sociala modellen, som inbegriper partnerskap mellan kapital och arbetskraft, är nyckeln till framgång. Låt mig upprepa att vi vill ge våra lettiska och tjeckiska kamrater en starkare ställning. Min kollega Richard Falbr, som är tjeckisk fackföreningsledare, kommer inom kort att ta upp det. EU:s socialpolitik kan inte ha lönedumpning som mål. Långt därifrån. En av följderna av EU:s strukturella politik är att frigöra utveckling och ekonomisk tillväxt i de nya medlemsstaterna, i de baltiska staterna, i Slovakien eller Slovenien, och denna tekniska utveckling, denna ekonomiska tillväxtprocess, måste gå arm i arm med att arbetarna får del av denna tillväxt, och det innebär högre löner och fler fackföreningsrättigheter till arbetare i de länderna, snarare än färre rättigheter i Sverige och allt lägre standarder. Det skulle vara ett system som ligger nära Charlie McCreevys hjärta, och det går vi inte med på.
Herr kommissionsledamot! Det vi nu väntar oss av er är att ni en gång för alla ska komma fram och berätta om er ståndpunkt. Förra veckan gav ni ett tal om socialpolitik, där ni föreslog eller rättare sagt krävde ett upprättande av en interventionsfond. Detta är någonting vi stöder, dock med reservation för att en sådan interventionsfond inte får användas för dem som faller offer för kommissionsledamots McCreevys politik. Det är vi emot.
Jag ber er att en gång för alla säga vad kommissionen har för ståndpunkt, för om ni vill ställa ert engagemang för den europeiska sociala modellen utom allt tvivel måste ni slutligen hejda Charlie McCreevy, Neelie Kroes, och andra ledamöter i er kommission. Ni har medlen för att göra det, och om ni gör det kan ni lita på vårt stöd, men om ert system handlar om att fortsätta att nedgradera rörligheten och sociala standarder i Europa kommer er kommission att möta kraftigt motstånd från socialdemokratiska gruppen här i parlamentet.
Graham Watson,
   – Herr talman! På torsdag samlas alla våra nationella ledare i London för att diskutera vilket Europa vi vill bygga. Ett Europa som är öppet mot omvärlden, dynamiskt och konkurrenskraftigt, eller ett som försöker skydda sin industri och arbetskraft från globalisering? Ett Europa som kan erbjuda medborgarna säkerhet, välstånd och möjligheter, eller ett som genom att slaviskt hålla fast vid föråldrade rättesnören går allt djupare in i en konjunktursvacka?
Den här debatten är grundläggande för européer; den måste genomföras på ett ärligt, rationellt och öppet sätt. Det är därför beklagligt att de som har ordnat så att kommissionsledamot Charlie McCreevy och ordförande José Manuel Barroso har kommit hit i dag verkar mer intresserade av att hålla debatten i gång än att komma vidare med den, kanhända för att få några fler röster i det kommande svenska valet. De anklagar kommissionen för att stå vid sidan av. Har de inte märkt att de åsikter som står i centrum har ändrats? Deras politiska manöver syftar inte bara till att få tjänstedirektivet att spåra ur; den är fokuserad på en av fördragets grundläggande pelare, nämligen fri rörlighet för personer och etableringsfrihet.
Charlie McCreevy får inte bli syndabock för deras skepticism. Som kommissionsledamot för den inre marknaden är han skyldig att försvara den mot dess förtalare. Hans kommentarer ska heller inte ses som angrepp mot den svenska sociala modellen, som liberalerna har försvarat för dess förmåga att balansera marknadens brutalitet med ett ansenligt socialt säkerhetsnät. De bör ses som en attack mot Svenska Byggnadsarbetareförbundets hyckleri, främlingshat och protektionism.
Laval lade ett anbud i ett rättvist allmänt anbudsförfarande för det kontraktet, vilket uppfyllde kraven för offentlig upphandling. Företaget har ett kollektivavtal med sina arbetstagare, precis som svenska arbetsgivare har med sina. När fackföreningarna protesterade mot arbetslönerna erbjöd sig Laval att höja sina löner till den nivå som fastställts i det svenska kollektivavtalet. Det dög emellertid inte för fackföreningen. Den begärde att lönenivån skulle ligga på Stockholms genomsnittslöner i stället för på Sveriges nationella genomsnitt. Med hisnande brist på solidaritet med arbetstagare förhindrade fackföreningen slutligen att arbetet fortskred, vilket ledde till att företaget drog sig ur kontraktet och lämnade in en konkursansökan. Tack vare de svenska fackföreningarna står nu lettiska arbetstagare utan arbete.
Är felet Lavals, eller är det syndikatets fel som skyddar svenska arbetstillfällen snarare än principerna för den gemensamma marknaden som vi har anslutit oss till?
Det är inte genom att vända oss inåt och anamma protektionism som vi kommer att övervinna långsam ekonomisk tillväxt och konkurrera med Kina och Indien. Den brittiske historiken James Anthony Froude skrev en gång att den praktiska konsekvensen av en övertygelse är kriteriet på dess fullgodhet. Vilken bättre tillrättavisning än den här beklagliga händelsen kan protektionismens försvarare få? Vi borde kanske inte bli förvånade över att liberala ekonomiska och sociala tänkesätt är på frammarsch. En orsak är att människor nuförtiden är så otroligt medvetna om alternativen.
Carl Schlyter,
   . – Herr talman! Kommissionär McCreevy, ni har gått i frontalangrepp mot svensk grundlagsskyddad strejkrätt. Ni påstår att ni accepterar den nordiska modellens kollektivavtal, men samtidigt vill ni underminera den med er lagstiftning. Ni måste inse att vårt lagstiftningsmål är att skydda varje arbetare mot orimliga arbetsvillkor, inte svenska arbetare mot lettiska.
Ni gör det vanligaste misstaget av alla bland politiker på EU-nivå, ni tror att något som fungerade i hemlandet under en viss tid skall fungera för EU i all framtid. Er ensidiga inre marknads- och tillväxtpolitik som finansminister i Irland lyckades under en tid sänka arbetslösheten och öka inkomsterna. Men det berodde på vissa temporära nationella tillfälligheter. Framgången skedde undermåligt socialt skydd, inte tack vare.
I Sverige har vi klarat tuffa omställningar p.g.a. den trygghet de sociala skydden har gett oss. Men den nordiska modellen bygger även den på unika förutsättningar som inte går att exportera till EU-nivå med hjälp av lagstiftning. Det rätta är att lära av varandra men låta lagstiftningen tillåta anpassning efter varje regions förutsättningar. Annars får vi en centralstyrd ”eurosclerosis”.
EU är som ett fotbollslag, vad ni gör som tränare är att se att ni har en bra spelare i Zlatan Ibrahimovic. Ni drar då slutsatsen att alla spelare skall använda hans skostorlek och att ni ska ha 11 anfallare i ert lag. Med den taktiken skulle vårt fotbollslag förlora mot både Indien och Kina. Ni måste istället se varje spelares möjligheter till utveckling och vad varje spelare kan ge laget, utan att strypa den individuella kreativiteten, så länge de följer spelets grundregler, bara då finns en chans på VM-titeln.
Francis Wurtz,
   . – Herr talman! Min grupp stöder naturligtvis socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet i den tvist som uppstått mellan denna grupp och Charlie McCreevy och kommissionen i allmänhet. Hur skulle vi på vänsterbänkarna kunna acceptera konceptet Europa om detta grundas på att skapa konkurrens bland arbetstagare och på att organisera social dumpning? Det är precis den här sortens politik som vi tänker på när vi säger ”nej” till ett liberalt Europa. Vad som verkligen är stötande är att den där ohyfsade uppviglaren McCreevy och alla de som delar hans åsikter olyckligtvis kan förtrösta på regler som är i kraft inom EU när det gäller stöd för ett lettiskt företag som hävdar att man inte känt till Sveriges system med kollektivavtal, och när det gäller tillämpande av mer restriktiva sociala standarder.
Den bestämmelse som den i detta fall lettiska tjänsteleverantören och dess främjare i Bryssel hänvisar till kallas ömsesidigt erkännande, vilket infördes för fri rörlighet av varor i gemenskapslagstiftningen 1979 via EG-domstolens rättspraxis, och sedan utökades till att omfatta tjänster för omkring 15 år sedan. Detta är ett strategiskt val. I stället för att lagstifta om en högre social harmonisering låter man marknaden och konkurrensen dra ned det sociala regelverket: detta är vad som på gemenskapsjargong är känt som bättre lagstiftning.
Kommissionen lade 1999 dessutom fram ett meddelande till parlamentet och rådet som var mycket tydligt i fråga om detta. Jag citerar: ”Tillämpningen av det ömsesidiga erkännandet är helt i linje med den inre marknadens filosofi, enligt vilken det normalt är ursprungsstatens regler som gäller, och destinationsstaten kan bara göra avsteg från denna regel under mycket stränga villkor som ansluter till de dominerande kraven av allmänt intresse, såsom hälsovård, konsumentskydd och miljö.” I och med den senaste utvidgningen har den här bestämmelsen blivit explosionsartad: ju mer de sociala skillnaderna ökar bland medlemsstaterna, desto mer uppenbara blir de avskyvärda konsekvenserna av denna bestämmelse. Från och med nu kommer allt att bero på vad domstolen anser ingå under ”dominerande krav av allmänt intresse”. Därför är det inte endast en fråga om att angripa McCreevys nit, utan också om att bekämpa de fördärvliga bestämmelserna i gemenskapens regelverk i sig själva. Låt oss från och med nu betrakta den här frågan utifrån de kommande omröstningarna om förslaget till Bolkesteindirektivet, vad Hans-Gert Poettering än kan tänkas säga om det, och låt oss använda denna erfarenhet mer allmänt till att stärka våra gemensamma tankar på EU:s framtid.
Nils Lundgren,
   . – Herr talman! Vaxholmsfallet är ännu ett exempel på de stora risker som vi löper när vi på detta sätt låter det pluralistiska Europa långsamt tryckas tillbaka i vår strävan att likrikta. I Sverige har vi en speciell tradition som varit mycket framgångsrik som bygger på kollektivavtal och denna är nu svårt hotad.
Jag vill bara här konstatera på denna minut, att Junilistan bestämt hävdar att i medlemsländerna skall deras egen lagstiftning gälla på dessa områden. Deras egna traditioner, kollektivavtal o.s.v. skall gälla och får inte bli någonting som utsätts för hot utav Brysselverksamheterna. Vi säger därför bestämt nej till varje form av verksamhet som innebär att det blir ursprungslandsprincipen som tillämpas i dessa frågor. 
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag välkomnar ordförande José Manuel Barroso och kommissionsledamot Charlie McCreevy till kammaren i dag. Det är beklagligt att vi inte har kunnat använda vår tid med dem till att diskutera det dokument de lade fram på talmanskonferensen förra veckan, om EU:s framtida sociala modell. Anledningen till att vi inte diskuterar kommande tilldragelser som vi kan påverka, genom de beslut som de 25 medlemsstaterna kommer att fatta, beror på att vissa parlamentsledamöter i denna kammare vill dra upp tidigare tvister, tidigare omröstningar, och försöker kräva omröstningar i framtiden. Dessa argument och denna debatt bygger inte endast på verkliga motsättningar i fråga om en bättre social modell, utan de bygger endast på att upprätthålla ett ålderdomligt och protektionistiskt system. När man misslyckas med att vinna diskussionen attackerar man således personen; man går till personangrepp på grund av personens brytning och på grund av personens sätt att uttrycka sig. Det är den vidrigaste politiska diskurs eller aktivitet jag någonsin har varit med om.
Låt oss titta på den tydliga information vi har framför oss. Kommissionen anger att medlemsstaternas enskilda sociala modeller är deras egen ensak. Frågor om kollektiva förhandlingar eller kollektivavtal berör endast medlemsstaterna själva och ingen annan. Kommissionen har upprepat det vi har känt till sedan 1969, nämligen att kommissionens roll är att försvara EU-fördragen, vare sig det gäller artikel 49, artikel 21, artikel 95 eller artikel 99. Kommissionen har också lagt fram ett nytt dokument, som kollegiet har beslutat om, som för fram de bästa delarna i de sociala modeller vi har inom EU, och i vilket det fastställs att detta borde vara vår miniminorm, vår utgångspunkt. Vad är det då vi ser hända? Vi ser medlemsstaters regeringar, och särskilt den svenska regeringen, utnyttja en möjlighet som parlamentets socialdemokratiska grupp har gett dem för att uttrycka sitt motstånd mot tjänstedirektivet, när denna grupp under tre år har varit för det direktivet. Vi ser just nu en situation där ledamöter ställer sig upp i kammaren för att säga att de försvarar arbetstagares rättigheter i Lettland och i Sverige, fastän den enda exakta information vi har är att lettiska arbetstagare har förlorat sina arbeten på grund av åtgärder som vidtagits av några fackföreningar och den svenska regeringen.
Det gagnar inte framtida förhandlingar och diskussioner för EU:s räkning att vi inom parlamentet inte ens kan fastställa ordentlig debattid för att diskutera viktiga frågor i stället för abstrakta principer.
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Det är sällan jag säger att det är min uppgift att försvara kommissionen, men kommissionsledamöter har rätt till yttrandefrihet, och emellanåt säger de ytterst förnuftiga saker, som när ordförande José Manuel Barroso accepterade att konstitutionen är ogenomförbar och att vi måste gå vidare. Således hade kommissionsledamot Charlie McCreevy rätt att uttrycka sin åsikt. Om åsikten på något vis var en strategi för att visa att en social modell passar alla, då är den åsikten fel.
Den europeiska sociala modellen får inte präglas av singularitet; även mångfald och respekt för Europas olika traditioner måste ingå i den. Det som är bäst för Sverige är inte bäst för andra. Socialpolitik måste anpassas efter de enskilda ländernas behov. Att underkasta socialpolitiken samma förordning som för företag fungerar inte. Bespara oss från den förtryckande likformighet som några vill påtvinga oss, och låt behoven hos var och en vara avgörande. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Då kommissionsledamoten talade var det svenska fallet Laval ännu föremål för en rättslig process, och det är det fortfarande. När ett fall fortfarande är föremål för en rättslig process bör politiker som vi själva, och absolut kommissionen, avstå från att döma i saken. Detta är min första poäng.
För det andra var det oklokt av kommissionsledamoten att besluta att ge fri rörlighet för tjänster företräde framför kollektivavtalet. Varför? Därför att precis samma kommissionsledamot också måste försvara tjänstedirektivet här i kammaren, i vilket just dessa värden är mycket viktiga för oss.
För det tredje anser jag, som kristdemokrat, att den socialt orienterade marknadsmodellen är den princip som politiken, min politik, vår politik, grundas på. I den här socialt orienterade marknadsmodellen överlåter vi på arbetsmarknadens parter att sluta sina egna kollektivavtal. Däri ligger innebörden i att delegera och dela ansvar. På så sätt kan man tillgodose frågor såsom globaliseringen och problemen med en åldrande befolkning i det samhället. Detta kan bara göras genom att överlåta och ta ansvar.
Vad gäller den sociala debatten, som alla hänvisar till som den sociala modellen, ställer jag mig positiv till den, så länge som de sociala värderingarna får råda. Jag är för en debatt där vi på grundval av dessa sociala värderingar kan visa att vi är kapabla att ge svar, för svar måste ges. Detta är ett område där jag inte delar uppfattning med socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. Jag vill inte ha en liberal marknadsekonomi, utan en socialt orienterad marknadsekonomi där de sociala värderingarna används som grund, där vi tillsammans finner svar på globaliseringen, säkerställer arbete och ser till att de sociala trygghetssystemen upprättas på ett sådant sätt att människor får bidra till välstånd och därmed till sysselsättning.
Som avslutning väntar jag mig inte några initiativ som trotsar domarens rättigheter, men jag väntar mig sådana som kommer att få den effekten på parlamentet och rådet. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Vad var det egentligen McCreevy sa i Stockholm? Han sa att den svenska regeringen bryter mot den inre marknaden och att han tänkte agera mot den svenska regeringen när fallet behandlas i domstolen. Han säger samma sak idag. Om detta inte är ett ifrågasättande av den svenska kollektivavtalsmodellen så vet jag inte vad som skulle vara det. Watson, som inte är här, säger att det lettiska företaget betalade enligt den svenska kollektivavtalsmodellen men det är inte sant. De betalade lite mer än hälften av de svenska kollektivavtalen, nämligen 78 kronor/timme, medan kollektivavtalen i Stockholmsområdet ligger på 140 kronor/timme. McCreevy förordar att det ska finnas 25 olika kollektivavtal i respektive land. Detta är ett , inte ett .
Är då den svenska modellen mindre framgångsrik än andra modeller? Nej, om vi tittar på Lissabonprocessen så ser vi att den kanske är den mest framgångsrika. Är den mer protektionistisk? Nej, Poettering, Sverige har inga övergångsregler som Tyskland har, det är tvärtom öppet för arbetskraft från runt om i EU att komma in. Är den diskriminerande? Svaret är nej, man behandlar alla företag lika oberoende om de är svenska eller lettiska, man tecknar kollektivavtal utifrån de kollektivavtal som finns.
Ni, Barroso, pratade om Spanien, ni pratade om Portugal. Spanien och Portugal har rest sig upp till samma nivåer som andra medlemsländer. Vad är det ni förordar nu? Jo, ett . Ni ska tänka er för. Ni har startat denna debatt om den sociala modellen genom att förorda att vi ska ha ett , att vi ska ha olika kollektivavtal i olika länder, d.v.s. 25 olika kollektivavtal. Det kommer inte att skapa en europeisk social modell. Så jag råder er att starta den på ett annat sätt, annars blir det krig om diskussionen när det gäller den sociala modellen.
Cecilia Malmström (ALDE ).
   – Herr talman! Arbetet med att förbättra och klargöra det oerhört viktiga tjänstedirektivet pågår nu som bäst i parlamentet och ministerrådet. Därför är det märkligt och ganska tragiskt att direktivet nu i land efter land används som slagträ i en i grunden protektionistisk och nationalistisk debatt. Istället för att stå upp för förslaget och konstruktivt försöka förbättra det, har ministrar i bl.a. Sverige skamlöst utnyttjat människors oro för globalisering och jobben genom att måla upp tjänstedirektivet som ett stort hot. Social dumping, väser man fram, som en ond besvärjelse och ett exempel på nya onda påfund från Bryssel.
Ingen vill ha social dumping, men tjänstedirektivet leder inte till social dumping, det hotar inte den svenska modellen eller de svenska kollektivavtalen. Den närmast hysteriska tonen hos socialdemokratiska fackföreningar och politiker här är oansvarig. Näringsminister Östros har helt tappat besinningen när han anklagar kommissionen för att intervenera mot ett medlemsland för ett ”främmande företag”. Det kan inte ha undgått minister Östros att det främmande företaget är lettiskt, att Lettland är medlem i Europeiska unionen och att den fria rörligheten är en av grundbultarna i EU-samarbetet. Hur kommer det sig att det inte är några problem då svenska byggnadsarbetare åker till Tyskland och jobbar för högre löner än i Sverige men lägre löner än vad de tyska byggnadsarbetarna har? Men det är valrörelse i Sverige och då blir det såhär.
Fri handel, konkurrens, rörlighet för tjänster är bra för Europa, det är bra för Sverige. Sverige är ett av de länder som har mest att vinna på att hinder för de kunskapsintensiva tjänsterna undanröjs. Att av valtaktiska skäl motarbeta tjänstedirektivet och hota med att blockera detta i rådet är en historisk dumhet.
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Med all respekt för kommissionsledamot Charlie McCreevy måste jag ändå säga att hans påstående att den svenska modellen med kollektiva förhandlingar stred mot EU-fördraget och friheten att tillhandahålla tjänster visar att han har blivit vilseledd. Han har inte bara föregripit ett domstolsutslag, utan också, och framför allt, ifrågasatt skyddet av arbetstagare som ett grundvillkor på den europeiska inre marknaden.
Friheten att tillhandahålla tjänster har tidigare alltid – inte minst direktivet om utstationering av arbetstagare – setts som förenligt med skyddet av arbetstagare. Friheten att tillhandahålla tjänster måste i framtiden fortsätta att innefatta skydd av arbetstagare, om det ”sociala Europa” ska bli något som vi verkligen vill upprätta, och inte bara något som vi talar om. Anledningen till att utskottet för sysselsättning och sociala frågor har uppgett att tjänstedirektivet, som kommissionsledamot McCreevy försvarar, varken är förenligt med fördraget eller med stadgan om de grundläggande rättigheterna är att skyddet av arbetstagare ifrågasätts i direktivet. Det var av den anledningen som vi i utskottet för sysselsättning och sociala frågor strök just de delar av tjänstedirektivet som undergrävde skyddet av arbetstagare. Om Europa ska vara konkurrenskraftigt är en social dimension nödvändig. Konkurrenskraft kräver också rättvisa arbetsförhållanden och lika rättigheter för arbetstagarna. Som kommissionsledamot med ansvar för den inre marknaden måste McCreevy driva en politik med krav på skydd av arbetstagare och inte bara en politik där den ena partens intressen försvaras. 
Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vaxholmskonflikten är ett ärende för EG-domstolen. Parlamentet är ingen domstol men det är inte heller kommissionen eller några enskilda kommissionärer. Kommissionär McCreevy, den 5 oktober lyckades ni med ett par meningar utmana hela den svenska fackföreningsrörelsen, den skandinaviska arbetsrättsmodellen, den europeiska fackföreningsrörelsen, medlemsstater och medborgare. Är ert uttalande, kommissionär McCreevy, ett kvitto på vilka tankar och idéer som verkligen diskuteras i kommissionens slutna rum? I så fall är det bra att vi medborgare, vänsterrörelsen och fackföreningsrörelsen nu har fått ett bevis för att allt vackert tal om social dialog och social dimension endast är just vackert tal, då har kommissionen visat vilken sida ni står på när det gäller arbetsvillkor o.s.v. Men då ska ni veta att ni har utmanat hela vänsterrörelsen och fackföreningsrörelsen.
Vi i Sverige har EU:s lägsta andel arbetsdagar som går förlorade på arbetsmarknadskonflikter. Vi är ett land som välkomnar arbetare och tjänsteföretag från andra länder, men vi accepterar aldrig att man diskriminerar och ställer arbetare mot arbetare. Vi vägrar att acceptera diskriminering även på arbetsmarknaden. Arbetstagarnas rättigheter är inte till salu, inte ens på EU:s inre marknad. Löntagarna är inte några varor – vi är människor av kött och blod och vi kommer att försvara våra rättigheter.
Vi i vänstern och fackföreningsrörelsen har tagit upp striden förr och vi är fullständigt beredda att göra det igen, att ta kampen för solidaritet och rättvisa. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr McCreevy! Ni behövde inte yttra er i Sverige. Jag är överraskad av att era ord om sociala modeller har väckt så många känslor. Eftersom jag är irländare har jag länge känt till ert motstånd mot den s.k. europeiska sociala modellen, men det kanske andra inte har vetat om. Ni blev finansminister samtidigt som Irlands keltiska tiger förvandlade landet från en av EU:s fattigaste nationer till en av dem som återfinns på unionens ekonomiska topp.
Trots vårt välstånd, när ni lämnade ämbetet förra året var vi fortfarande ett av de länder inom EU som spenderar minst på den sociala sektorn. Ni hade tillgång till mer pengar än någon annan i Irlands historia. Trots det var det irländska hälsovårdssystemet fortfarande en underfinansierad skandal, med långa väntelistor för de enklaste operationerna och patienter som packades ihop i sjukhuskorridorerna varje helg. Barn med specialbehov nekades regelbundet skälig utbildning och behandling, och ni lät väntelistorna för allmännyttiga bostäder bli längre och längre. Genom era budgetar förvägrades de mest utsatta i det irländska samhället rättigheter och tjänster.
Därför är inte det motstånd ni uttrycker mot Sveriges sociala modell något nytt för mig. Herr McCreevy! Jag undrar hur som helst vad det finns för poäng med ett samhälle som inte tjänar sitt folk? Vad är pengarna som vi frambringar till för? 
Roberts Zīle (UEN ).
   – Mina damer och herrar! Jag är förvånad över att Europaparlamentet lägger sin egen och kommissionens ordförandes och kommissionsledamot McCreevys tid på politisk demagogi. Jag kommer från Lettland, ett land där man har betraktat Europeiska unionens alla fyra grundläggande friheter som viktiga och agerat efter dem långt före anslutningen till EU. Många av dem som i dag har uttryckt sin indignation är politiska företrädare för människor som har profiterat i mitt land och andra nya medlemsstater, eftersom det varit möjligt att köpa billig egendom, billiga aktier i företag, eftersom de kunnat betala våra arbetstagare minst 10 gånger mindre än sina egna för samma arbete. Var fanns ni då, ni som agerar advokater för den sociala modellen? Jag är övertygad om att det bara är konkurrens som grundas på EU:s fyra fundamentala värderingar som kan hjälpa de nya medlemsstaternas företag och arbetstagare att undkomma sin stadigvarande fattigdom, och konkurrens kommer också att vara den enda chansen att, till viss grad, bevara den höga sociala standarden i de så kallade ”rika” medlemsstaterna i Europeiska unionen. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min kollega Jan Andersson från socialistgruppen framhöll alldeles nyss att Sverige inte införde några övergångsregler när de nya medlemmarna gick in i Europeiska unionen. Det var bra att han sa det, för han skröt därmed om sin egen förlust eftersom han och hans parti gick i täten för att bekämpa fri rörlighet och ville införa övergångsregler, men de förlorade.
Som ett resultat är Sverige det land som idag har fri rörlighet. De bedrev en skrämselpropaganda om social turism. Vi vet resultatet: det senaste året kostade den sociala turism som Jan Andersson och andra socialdemokrater skrämde med, 18 tusen euro i Sverige. Det närmar sig noll, men vi har fått mängder med människor som har kunnat bidra med skatteinkomster och arbete i vårt land. Vi skall vara glada över att du förlorade, för det vann Europa på.
Detta handlar inte om tjänstedirektivet. Vi ser nu en ny skrämselpropaganda av samma slag som vi hörde för ett år sedan. Det handlar inte om tjänstedirektivet eller om kinesiska löner – det är en ren oförskämdhet mot våra nya medlemmar från Central- och Östeuropa när man skrämmer med att friheten och möjligheten att arbeta i Europa leder till kinesiska löner. Det handlar heller inte om att ifrågasätta kollektiva avtal i Sverige, för det handlar inte om ursprungslandsprincipen över huvud taget. Det handlar om att människor från Europa med kollektivavtal skall kunna arbeta i ett land där man dessutom lever upp till de lagar och regler som gäller i det landet.
Detta bedriver ni skrämselpropaganda om, ren skrämselpropaganda som riktar sig mot tjänstedirektivet men ytterst riktar sig mot våra nya medlemmar från Central- och Östeuropa som har gjort Europeiska unionen rikare. Jag kan slå fast en sak, nämligen att vi svenska moderater kommer att värna och slå vakt om att vi i Sverige beslutar om vår arbetsmarknad och våra regler, men vi kommer också att värna om öppenhet. Jag vill bara påpeka till socialistgruppen här som använder Europeiska unionen till att lagstifta om den svenska arbetsmarknaden eller arbetstidsdirektiv och solskensdirektiv: vi ska slå vakt om den svenska arbetsmarknaden och den svenska friheten men vi ska också slå vakt om den Europeiska unionens frihet.
Richard Falbr (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De tidigare talarna har huvudsakligen fokuserat på de politiska aspekterna av hela den här frågan. Jag skulle därför vilja yttra några ord ur en fackföreningsmedlems synpunkt från en ny medlemsstat. Jag ska inleda med ett uttryck som myntats av Jacques Chirac, Frankrikes president. Kommissionsledamot Charlie McCreevy hade gjort bättre i att hålla tyst, och nu får han betala för att han inte gjorde det.
Har fackföreningar rätt att agera om de anser att deras medlemmars intressen står på spel? Det har de absolut. Det här fallet i sin helhet omges av stor osäkerhet. Å ena sedan har det talats om svältlöner på 35–45 SEK per timme, och å andra sidan har det rapporterats att den svenska minimilönen på 109 SEK per timme har utbetalats. Det har påståtts att det förekommit överträdelser av vissa artiklar i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, och den svenska arbetsmarknadsmodellen har också kritiserats. Vi måste också ta reda på om den svenska yrkesinspektionen vidtagit några åtgärder.
Alla medlemsstater i EU är medlemmar i Internationella arbetsorganisationen och har ratificerat fördrag som beviljar fackföreningar långtgående befogenheter. Arbetstagare har inte bara rättighet att bilda fackföreningar och förhandla kollektivt, utan också att försvara sig själva om deras jobb hotas. Sverige är ett av endast tre länder som har tillåtit medborgare från de nya medlemsstaterna att arbeta på sitt territorium nästan omedelbart efter det att de senare anslöts till Europeiska unionen, utan att införa några övergångsåtgärder. Det enda krav landet ställer är att dess regler och praxis beaktas. Det är verkligen absurt att anklaga Sverige för att försöka spärra av sin arbetsmarknad, och det skulle vara beklagligt om hela den här händelsen skulle tolkas som ett svenskt angrepp mot arbetstagare från de nya medlemsstaterna. Tjeckiska fackmedlemmar har också alltid haft åsikten att utlänningar som arbetar i Tjeckien måste ha lika löner och lika status som tjeckiska medborgare samt åläggas åtföljande skyldigheter. Vi har olyckligtvis inte alltid lyckats stå på oss gentemot grova överträdelser av tjeckiska regler.
När kommissionen talar om behovet att anta ett tjänstedirektiv försäkrar man oss om att direktivet om utstationering av arbetstagare, vars bestämmelser syftar till att förebygga social dumpning, ska fortsätta att gälla. Vi bör därför se till att direktivet om utstationering av arbetstagare blir mer än bara ett papper i våra medlemsstater. Slutligen vill jag notera att sittstrejker är ett av de mest effektiva vapnen i fackföreningarnas arsenal. Jag är övertygad om att våra svenska kolleger inte tillgrep detta vapen förrän efter mycket eftertanke. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! I mitt land har vi ägnat mer än 100 år åt att utveckla en effektiv arbetsmarknad. Arbetsgivare och arbetstagare ingår frivilliga avtal om löner och arbetsförhållanden. Tanken är att alla är välkomna att arbeta enligt överenskomna villkor. Vi har också utvecklat en nordisk välfärdsmodell, med sociala rättigheter för alla medborgare, som finansieras med höga skatter. Det har gett oss en flexibel arbetsmarknad, där det är lätt att ge människor sparken och ännu lättare att anställa dem. Vi skapar dessutom fler jobb än vi förlorar genom globalisering.
Därför borde kommissionen säga: ”Vad vi ser här är ett recept på social trygghet som ger oss den nödvändiga flexibiliteten. Detta är vad vi alla behöver. Låt oss studera denna anmärkningsvärda modell.” I stället säger kommissionen: ”Låt oss döma den nordiska sociala välfärdsmodellen och avtalsbaserade modellen som olaglig.” Herr McCreevy! Jag säger inte att ni ska ta efter vår modell, men kommissionen borde förstå och respektera att vi har valt den modellen, och vi kommer aldrig att överge den. Jag skulle dessutom vilja be José Manuel Barosso att dra tillbaka sitt stöd för det lettiska företaget i Vaxholmsärendet. Tack, herr talman, även om jag inte har något att tacka för. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Det vi har hört här denna morgon är, beklagligt nog, veteranen Charlie McCreevy. Herr kommissionsledamot! Ni måste erkänna att veteranen McCreevy inte arbetar på EU-nivå. Här måste ni visa samförstånd, annars kommer ni att misslyckas.
Herr kommissionsledamot! Ni har gjort det igen. När ni var irländsk minister visade ni kommissionen fingret, och nu har ni gjort Sveriges befolkning upprörd genom en liknande gest gentemot deras sociala partnerskapssystem, såväl som Europaparlamentet här i dag. Ni kommer inte att uppnå marknadsreformer med den översitteritaktiken. Den keltiska tigern, som ni anser har ett gott rykte på i Irland, har gett oss 150 000 barn som lever i fattigdom i Irland. En man dog förra veckan eftersom han inte kunde få en enkel operation utförd inom vårt vårdsystem.
Sverige spenderar 200 EUR per person i förhållande till BNP, jämfört med 100 EUR i Irland, likväl är Sverige den tredje mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen, jämfört med Irlands placering på 26:e plats. Vi behöver en högkvalitativ europeisk social modell, varvid social infrastruktur används som grund för ett välmående och rättvist samhälle. Herr kommissionsledamot! Att jämföra lettiska arbetstagare med svenska kommer att förstöra unionen. Debattens kärnpunkt handlar om ett alltför begränsat tjänstedirektiv. Notera det, annars kommer ni att misslyckas. 
José Manuel Barroso
   , . – Herr talman! Jag tror att vi redan har klargjort vår ståndpunkt. Jag skulle ändå vilja svara mer ingående på de frågor som ställts, i synnerhet av Martin Schulz, som anförde frågor från Poul Nyrup Rasmussen.
Den första frågan rör fackföreningar. Har de rätt att strejka? Naturligtvis. Det är en grundläggande rättighet och frihet i enlighet med EU:s principer. Vi respekterar fullständigt alla europeiska fackföreningars rätt att strejka.
Vad gäller den andra frågan: är den inre marknaden förenlig med den skandinaviska sociala modellen? Det råder ingen tvekan om det.
Vad gäller den tredje frågan: om så är fallet, vad kommer kommissionens svar bli? Först och främst måste vi veta vad domstolen kräver av oss. Tills jag har rådfrågats av domstolen kan jag inte svara på vilken vår ståndpunkt kommer att bli, rättsligt sett. Å andra sidan kan jag tala om vilken ståndpunkt vi inte kommer att inta och hur den i huvudsak kommer att se ut. Vi kommer aldrig att attackera den skandinaviska eller svenska sociala modellen, men vi kommer att kämpa med näbbar och klor för fördragen, eftersom kommissionen är fördragens väktare. Vi måste hålla oss strängt till fördragen. Vi kommer därför att framföra ett svar som är förenligt med fördragen och med gemenskapens regelverk.
Jag anser, herr talman, herr McCreevy, att huvudfrågan är att förebygga en klyfta mellan den inre marknaden och de sociala rättigheterna. Detta verkar ibland vara en motsägelse i debatten: de som är för den inre marknaden å ena sidan, och de som är för ett socialt Europa å andra sidan. Jag kan uppriktigt sagt säga att kommissionens roll är att försöka kombinera dessa två principer. Nyckeln till den tillväxt vi behöver för att stärka våra sociala ambitioner är en inre marknad som verkligen är aktiv och funktionsduglig. Vi utfärdar därför ett meddelande om samråd vid den här veckans informella toppmöte, och det gläder mig att det har mottagits positivt av alla politiska styrkor.
Vi föreslår t.ex. att upprätta en fond för globaliseringsanpassning genom att sammanföra två faktorer: å ena sidan en öppen inre marknad som är fri från konstlad protektionism i gemenskapen, och å andra sidan en starkare social ambition. I detta avseende skulle jag vilja se att vissa parter i parlamentet, som är positivt inställda till ett mer socialt Europa, gav sitt stöd inom sina regeringar till en europeisk budget som skulle medföra en större inspiration ur dessa värden. Vi kommer inte att lösa det problem som den utvidgade unionen för närvarande står inför genom konstgjorda gränser mellan våra länder. Vi kommer i stället att lösa det genom högre harmonisering, vilket innebär en mer aktiv ekonomisk och social sammanhållningspolitik som främjar utvecklingen av alla regioner i vår union. Vi är i själva verket 25 stycken nu. Vi måste föra en ambitiösare politik med social omfördelning på EU-nivå som mål, men vi måste i den processen undvika att skapa konstgjorda gränser mellan våra länder. Det är detta det är frågan om. Jag kan försäkra er om att Europeiska kommissionen naturligtvis kommer att fortsätta arbeta efter denna linje för att en inre marknad ska upprättas, men också för att en ekonomisk och social sammanhållning ska uppstå i ett Europa där vi inte bara vill ha ökat välstånd utan också ökad rättvisa.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga till kommissionen från Karl-Heinz Florenz för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om strategin mot en influensapandemi (O-0089/2005 – B6-0334/2005). 
Antonios Trakatellis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Världshälsoorganisationen och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar har utfärdat extremt allvarliga varningar, som grundar sig på vetenskapliga uppgifter, för en eventuell influensapandemi i framtiden. Vi diskuterar därför en aktuell fråga som direkt gäller folkhälsan, och i vår debatt i dag, i närvaro av kommissionsledamoten, förväntar jag mig att vi kommer att dra slutsatser och besluta om att vidta åtgärder.
Den möjliga källan till pandemin – jag ska fatta mig kort därför att alla känner till det – är det höggradigt patogena fågelinfluensaviruset H5N1 som efter att det rekombinerats med mänskligt säsongsinfluensavirus skulle kunna orsaka en mycket aggressiv influensa, som nuvarande vaccin inte är verksamma mot, vilket just är anledningen till risken för en pandemi. Jag skulle vilja säga här att kommissionsledamoten redan har talat om för oss att han har påbörjat vissa diskussioner och planer för att vi ska producera det nya vaccin som krävs, och göra det så snabbt som möjligt, inte på de 6–8 veckor som vanligen går åt, utan mycket snabbare.
Eftersom influensaviruset – denna pandemi – skulle kunna sprida sig från en kontinent till en annan inom några få dagar, är det alltså uppenbart att det krävs en rad åtgärder, vaccin och läkemedel för att bekämpa denna pandemi; med andra ord behövs det en lämplig övergripande plan. Hur många sådana har EU i dag? Kommissionsledamoten har kommit hit för att berätta för oss exakt vad man hittills gjort för att skaffa fram sådana planer mot en eventuell pandemi. Det är naturligtvis en fråga som vi också måste besvara med tanke på WHO:s rekommendationer.
Dessa planer måste
– garantera den nödvändiga samordningen mellan medlemsstaterna, och detta kommer att göras av kommissionen,
– undvika panik bland allmänheten,
– bekämpa alla spekulationer om det krävs större kvantiteter vaccin och läkemedel,
– besluta om områden där rörelsefriheten måste bli något begränsad, eftersom viruset naturligtvis följer människorna åt,
– se till att det sker en rättvis och jämn fördelning av produkter mot epidemin,
– identifiera de befolkningsgrupper som bör prioriteras. Här vill jag exempelvis säga att vi borde ha börjat med att vaccinera personer som arbetar med fjäderfä med vaccin mot den årligt uppträdande influensan för att minimera risken för att en person skulle kunna bli bärare av båda virusen samtidigt, vilket skulle vara exceptionellt farligt, och då skulle vi följaktligen minska risken för en pandemi.
Därför behöver vi stärka unionens förmåga att reagera på ett influensavirus, och inkludera ett nätverk av laboratorier, mekanismer och folkhälsoresurser. Nyckelfunktionen när det gäller att vara effektivt beredd är att vaccin och läkemedel mot virus utvecklas och tillverkas i tillräcklig mängd, och detta i rätt tid.
WHO säger till exempel att vi borde ha förråd med omkring 25 procent av dessa läkemedel. Har vi 25 procent? Jag fruktar storligen att vi ligger under den tröskeln, och att vi plötsligt upptäcker att vi måste producera enorma kvantiteter. Jag hoppas, och kommissionsledamoten har redan berättat det för oss vid ett annat möte, att han har haft diskussioner som kan leda till att vi kan minska gapet något. Dessutom kan vi behöva – och det tror jag att rådet också har sagt – någon form av solidaritetsfond, så att vi kan täcka plötsliga behov.
Allt detta måste göras. En annan fråga – som ni kan svara på, herr kommissionsledamot – är hur effektivt systemet för tidig varning och reaktion är som drivs av Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar, och om det är kopplat till andra av gemenskapens varningssystem som gäller djurhälsa, livsmedel, djurfoder och civilt skydd.
Kommissionen måste huvudsakligen stärka sin samordnande roll, och vi är här, herr kommissionsledamot, för att ge er effektivt stöd i den rollen. Ni måste vara skoningslös gentemot de medlemsstater som inte lägger fram planer eller har lagt fram otillfredsställande planer. Vi måste naturligtvis hjälpa dem, men ni måste vara exceptionellt sträng mot dem eftersom pandemin, som vi sa, är något som vi måste undvika, eller, om den inträffar, hantera på ett korrekt sätt.
Vi behöver en omfattande kommunikationsstrategi. Det är mycket viktigt att undvika panik och att det finns ett konstant informationsutbyte med grannländerna, och att det görs kontroller och stickprov på djur. Och slutligen måste vi reglera allt som behövs om det krävs att vi begränsar medborgarnas rörelsefrihet, särskilt i länder där denna influensa kan dyka upp. Följaktligen, herr kommissionsledamot, kommer vi att vänta på att ni talar om för oss vad ni har gjort hittills – och vi vet att ni har gjort en hel del – och vad som behöver göras i framtiden. Vi kommer att stödja er i dessa förfaranden så att vi får en omfattande och effektiv plan, för att vi om denna pandemi inträffar – vilket Gud förbjude – ska kunna hantera den korrekt, utan panik och med bra resultat för EU:s medborgare. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag vill tacka utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet samt ledamöterna för dagens debatt, både för frågorna och för förslaget till en resolution. Det är faktiskt mycket, mycket viktigt, och jag välkomnar det, för jag ser att vi och parlamentet är på samma våglängd; vi har samma prioriteringar, och naturligtvis känner vi samma oro.
Eftersom tiden är begränsad vill jag i dag ta upp de viktigaste punkterna som man hänvisar till i resolutionsförslaget och i den skriftliga frågan, och jag vill tillägga att Karl-Heinz Florenz, ordföranden i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, ska få en detaljerad promemoria från mig om de frågor som har behandlats i dag, så att parlamentet också får tillgång till en del av de tekniska detaljerna. 
För det första – och jag känner att jag måste göra det efter allt som jag nyligen hört – vill jag klargöra skillnaden mellan fågelinfluensa, som är det veterinäruttryck som hänför sig till fåglar och djur, och den eventuella influensapandemin, vilket är en möjlighet som har identifierats av WHO, som Antonios Trakatellis sa, och som vi måste göra intensiva förberedelser inför, eftersom vi inte känner till exakt när den kommer att slå till.
Närvaron av fågelinfluensa i Europa – och jag ska betona detta så att medborgarna i EU också hör det – påverkar inte sannolikheten för en eventuell pandemi. Därför finns det ingen anledning till panik, men det finns ett behov av eftertanke, så att vi gör de nödvändiga förberedelserna.
Jag vill också betona att EU och dess medlemsstater har de bästa och högsta beredskapsnivåerna i världen. Det betyder naturligtvis inte att vi, därför att vi står oss bra i jämförelse med andra länder eller andra områden i världen, kan känna oss nöjda, eller att vi har uppnått den beredskapsnivå som krävs för att våra invånare ska kunna känna sig trygga. Det finns fortfarande stort utrymme för förbättringar och ytterligare förberedelser, även om jag vill erkänna att det har gjorts framsteg i medlemsstaterna sedan vi sist diskuterade detta ämne, och det vill jag betona.
Medlemsstaterna har naturligtvis olika beredskapsnivåer, och det som är viktigt för oss är inte att gradera eller kategorisera medlemsstaterna, utan att trycka på – och jag tackar parlamentet för deras stöd till mig på just denna punkt – så att alla medlemsstater får en tillfredsställande beredskapsnivå.
Det gläder mig att jag i dag kan tala om att vi har fått nationella beredskapsplaner från alla 25 medlemsstaterna, vilket inte var fallet när vi diskuterade frågan i utskottet. Jag måste naturligtvis acceptera att vissa av dem fortfarande är preliminära utkast, men det spelar ingen roll. De existerar, och vi granskar dem i dag i Köpenhamn tillsammans med Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar och Världshälsoorganisationen.
Samtidigt håller vi på att revidera gemenskapens beredskapsplan, som antogs i mars 2004, där vi också kommer att ta hänsyn till de nationella planerna och den beredskapsövning som vi kommer att genomföra om några veckor, då vi ska testa planerna för att se hur effektiva de är, och granska hur de stämmer överens med varandra och gemenskapens gällande plan.
När det gäller läkemedel – antivirala medel – är de inte ett universalmedel, och de löser inte alla problem. Men de är det första försvarsvapen som vi har tillgängligt. Vi har i dag åtminstone 20 medlemsstater som har beställt eller börjat lagra det aktuella läkemedlet, och enligt vad jag erfar är också övriga medlemsstater i färd med att göra det.
Det finns utan tvivel problem, eftersom industrin för närvarande inte kan klara av de beställningar som har lagts in. Jag kommer inom kort att ta kontakt och hålla nya möten med industrin – nu när jag har en fullständig bild av läget i medlemsstaterna – så att vi kan undersöka hur man tänker lösa problemet med produktion och leveranser.
Vid det informella mötet med rådet i Förenade kungariket för två dagar sedan diskuterades också idén med ett gemenskapslager av antivirala medel. På grundval av fördraget har vi naturligtvis inte behörighet till detta, men om vi får instruktioner av rådet är vi villiga att diskutera det så att det – på samma sätt som Världshälsoorganisationen har lager i händelse av kriser eller nödsituationer – finns någonting liknande på gemenskapsnivå. Men det är viktigt att vi varnar medborgarna för att dessa läkemedel inte är förebyggande, att de inte är några vaccin och att de måste tas enligt ordination och att enskilda medborgare inte kan behandla sig själva.
När det gäller ett vaccin mot pandemin, och detta är min sista punkt, måste vi först av allt göra åtskillnad – vilket Antonios Trakatellis helt riktigt gjorde – mellan vaccinet mot säsongsinfluensa och vaccinet mot en pandemi, som ännu inte existerar. Vi uppmuntrar medlemsstaterna att öka vaccineringen mot säsongsinfluensa bland högriskgrupper, och vi kommer förmodligen att undersöka denna fråga tillsammans med experterna när det gäller personer som arbetar inom jordbruket och i riskområden, men inte – det vill jag upprepa – för hela Europa. Medlemsstaterna måste definiera högriskgrupperna, så att vaccineringen mot säsongsinfluensa kan ökas – jag upprepar detta – enbart bland högriskgrupperna. Det kommer att hjälpa till på det sätt som Antonios Trakatellis angav tidigare, och det kommer också att hjälpa upp samarbetet med industrin, genom ekonomisk stimulans – det är så systemet fungerar – till en ökning av produktionen för att motsvara kraven i händelse av en pandemi.
I händelse av en pandemi kan vaccinet naturligtvis tillverkas först när viruset uppträder. Det kan inte göras nu. Som Antonios Trakatellis helt riktigt påpekade tar detta 6–8 månader, och säkert inte mindre än 6 månader. Vi arbetar tillsammans med Europeiska läkemedelsmyndigheten och industrin och gör alla erforderliga förberedelser, och vi är säkra på att allt detta kommer att minska den tid som krävs med tre månader, vilket är en ganska avsevärd tidsbesparing. Jag önskar att vi kunde göra mer, men detta kommer att med hälften minska den tid som krävs från det ögonblick då viruset konstateras av Världshälsoorganisationen fram till dess det blir möjligt att producera motsvarande vaccin.
Fyra företag har redan uttryckt intresse av att påbörja ett samarbete med Europeiska läkemedelsmyndigheten, och jag är säker på att även andra kommer att göra det. Men det som är viktigt – och det ska jag diskutera när jag träffar dem – är slutsatsen att för det första brister redan börjar uppstå också på vaccin mot säsongsinfluensa, och jag vill att man ska tala om för mig hur man har för avsikt att lösa detta problem, och för det andra att vi, när det gäller forskningen inför tillverkningen av vaccinet, vill att företagen ska vara samordnade så att de inte gör samma arbete, så att det inte sker någon överlappning, så att de samtidigt arbetar i olika riktningar och så att vi kan täcka alla eventualiteter. Jag kommer därför att träffa industrin, och jag kommer naturligtvis att hålla parlamentet underrättat så snart jag har några resultat att förmedla.
Jag ska sluta här. Tack för er uppmärksamhet. Jag kommer naturligtvis att med stort intresse lyssna till debatten, och jag är alltid beredd att ge parlamentet aktuell information, eftersom ni, som ni vet, är de starkaste allierade jag har i denna min strävan.
John Bowis,
   . – Herr talman! Jag anser att temat för den här debatten är att frammana brådska, inte panik. Det gäller såväl kommissionen som medlemsstaterna.
Det gläder mig att höra att vi har haft ett skenförfarande. Som jag ser det var informationsöverflöde ett av de problem som identifierades. Det skulle vara intressant att höra hur det hanteras.
Det vi verkligen behöver ge allmänheten, som börjar gripas av panik, är klarhet. De måste informeras och lugnas. De måste få reda på skillnaden mellan vinterinfluensa – som denna debatt inte handlar om – och aviär influensa – vilket denna debatt inte heller handlar om, även om den har orsakat 67 dödsfall, varav alla arbetade eller levde med fåglar och fjäderfä i Asien.
Det är kombinationen av de faktorerna som skulle kunna leda till en influensapandemi, eftersom den muterar från människa till människa. Än så länge har det inte inträffat, men vår föresats måste vara ”förbered, förbered, förbered”! Lösningen är uppenbarligen vaccin, och det är de nya vaccinen vi behöver så fort vi känner till virusstammen.
Vi behöver kunskap och snabbhet. Förra veckan hörde vi från WHO att den globala kapaciteten för vaccinproduktion endast är 300 miljoner doser per år. Mitt eget land, Förenade kungariket, ska beställa 120 miljoner doser. Om det gör det, hur ska då alla andra få vaccin? Det är omöjligt utan en drastisk utvidgning av produktionskapaciteten.
När det gäller hastighet räcker det inte med sex till åtta månader mindre än äggbaserat vaccin. Vi måste undersöka cellbaserat vaccin på en månad och även möjligheten med DNA-vaccin, där det kan handla om så kort tid som en månad, men som fortfarande måste utvecklas mycket mer.
Vi behöver det centralförråd som kommissionsledamoten hänvisade till, eftersom ingen medlemsstat kommer att lämna ifrån sig sina egna förråd när pandemin bryter ut i ett mindre förberett land inom eller precis utanför EU. Jag anser att vi behöver centralförråd inom ramen för solidaritetsfonden, som kommissionsledamoten och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar (ECDC) således kan använda snabbt där det behövs, så att vi dämpar utbrottet och förhindrar att vi andra drabbas hårdare av detta.
Slutligen behöver vi fullständig information från alla medlemsstater om förråd, antivirala medel, vaccin, masker, hälsokontroller vid hamnar och karantänfaciliteter för att veta att vi är ordentligt förberedda mot detta hot inom hela EU. 
Phillip Whitehead,
   – Herr talman! Jag instämmer i att kommissionsledamot Markos Kyprianou på ett mästerligt sätt går balansgång mellan ett effektivt förebyggande och att trycka på panikutlösaren.
Våra medborgare måste få kunskap om att influensa alltid har varit en global sjukdom, och att det nuförtiden självklart finns nya spridningsvägar. De måste få kunskap om att HN51-viruset nu har funnits i vissa länder under flera år. Vi måste känna till att spridningshastigheten inte har ökat på det sätt som de mer befängda spekulationerna om pandemier försöker få oss att tro.
Kan kommissionsledamoten för det första ange vad man i nuläget vet om fågelbeståndens inkubationstid, och om det finns något tecken på att viruset har spridit sig till andra arter? Uppenbarligen påverkar det än så länge inte mänskligheten.
Hur lång kommer leveranstiden att vara för ett beredskapslager av ett effektivt monovalent vaccin? I uttalanden från industrin har vi fått information om att det kan ta upp till fyra år att framställa ett effektivt beredskapslager, som innehåller allt vi behöver för att kunna angripa viruset om det muterar på det sätt som förutspås.
I kommissionsledamotens uttalande av den 12 oktober 2005 nämnde han inte import och handel med vildfåglar. Genom det senaste inträffade fallet i Förenade kungariket har vi sett att de stora fågelmängder som nu importeras till EU – några legalt och några illegalt – utgör en potentiell källa till ytterligare infektion. Det har vi sett. Vad kan vi göra i samtliga medlemsstater för att effektivt kontrollera dessa importer och dessutom förbudet av dem? 
Georgs Andrejevs,
   . – Herr talman! Enligt kommissionsledamotens senaste handlingsplan för hälso- och konsumentskydd måste EU skydda allmänheten från risker och hot som ligger bortom individens kontroll och som inte kan hanteras av medlemsstaterna själva på ett effektivt och fullständigt sätt.
Vi fått varningar om att världen står inför det verkliga hotet om en farlig influensapandemi. Effektiva begränsningsåtgärder innefattar beredskapslager av tillbörliga antivirala medel, såväl som tillämpning av WHO:s befintliga vaccinationsrekommendationer under influensasäsongen i samtliga medlemsstater, för att skydda allmänheten och samtidigt öka produktionskapaciteten inom EU:s vaccinindustri. Det krävs ytterligare investeringar för utveckling av prototyper för influensapandemivacciner, som ett viktigt steg på vägen mot att upprätta en tillverkningsprocess och kännetecken för framtida pandemivacciner. Förra veckan erkände EU:s hälsoministrar att inget land kan lösa dessa problem på egen hand.
Eftersom medlemsstaternas ekonomiska resurser skiljer sig mycket åt när det gäller att lägga upp förråd av vacciner och antivirala medel, såväl som när det gäller förhandslöften om köp för att trygga nationella pandemiska vaccinbehov, har vi föreslagit en tidig mobilisering av EU:s solidaritetsfond som ett försiktighetsinstrument, vilket möjliggör föregripande åtgärder för att förbereda för en influensapandemi. Vi är övertygade om att solidaritetsfondens anslag nu måste användas för gemenskapens centraliserade aktiviteter, inklusive förstärkningen av Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar, såväl som för medlemsstater som ansöker om anslag. Det är mycket som står på spel, och tiden kan vara knapp. 
Satu Hassi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! För ögonblicket är fågelinfluensa en djursjukdom som inte så lätt överförs till människor. Den största risken ligger i att det dödliga viruset skulle mutera till ett pandemiskt virus som sprider sig från människa till människa. Den risken kan minskas genom att man kontrollerar fågelepidemin och minskar riskerna för att viruset ska sprida sig från fåglar till människor. Solidaritet inom EU och den hjälp som vi ger till våra grannländer, och till de länder i Asien där fågelinfluensan har blivit en epidemi, kommer att spela en viktig roll här.
EU och dess medlemsstater är världens största givare av utvecklingsstöd. Nu är det viktigt att vi hjälper de fattigare länderna att vidta åtgärder för att bekämpa epidemin bland fjäderfä, och det är också viktigt att människor som är i direktkontakt med fåglar vaccineras mot vanlig mänsklig influensa, så att fågelviruset inte får en chans att utveckla hybrider tillsammans med det mänskliga viruset. Vi måste hjälpa de fattigare länderna att göra det. Vi måste garantera att de nödvändiga läkemedlen och vaccinen finns till hands där de först behövs, för att kunna kontrollera varje pandemi. Genom att visa solidaritet kan vi hjälpa både oss själva och andra. 
Adamos Adamou,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som läkare anser jag att förebyggande åtgärder är nyckelfunktionen i strategin. Förebyggande åtgärder, till exempel frekventa periodiska kontroller av flyttfåglar och fjäderfäföretag är mycket viktiga i detta fall, och jag välkomnar alla insatser som gjorts hittills för att omedelbart upptäcka fall av fågelinfluensa i olika länder.
En annan punkt som jag också anser är viktig är ordentlig information till allmänheten, särskilt till fjäderfäuppfödare, och åtgärder för att förhindra panik, vilket vi redan har orsakat, utan, herr kommissionsledamot, att det finns någon tillräcklig indikation, vilket fått till resultat att vi fortsätter att säga till människor att låta vaccinera sig med ett vaccin som vi redan i förväg vet inte har något att göra med det nya virus som kommer att uppträda. Det enda vi åstadkommer genom att vaccinera befolkningen i allmänhet, och inte högriskgrupperna, t.ex. fjäderfäuppfödare, är att minska nivåerna på den vanliga influensan som drabbar Europa varje år.
Antivirala läkemedel är också viktiga, även om jag tvivlar på att de skulle kunna fungera mot ett nytt virus. Herr kommissionsledamot! Det är därför jag anser att vi skulle ha samarbete och solidaritet mellan länderna, med tanke på att denna sorts epidemi inte känner några gränser. 
Georgios Karatzaferis,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Först måste vi fråga oss om det existerar någon pandemi. Det gör det inte. Har vi en epidemi? Kanske finns det inte heller någon epidemi. Vi har 60 noterade dödsfall. Med andra ord lika många som faller offer för trafikdöden i hela världen under tio minuter.
Har viruset angripit människan? Ja, det har det. Det var ett fall i Thailand för två månader sedan, där fjäderfäuppfödaren avled, medan hans son insjuknade, men överlevde. Finns det något vaccin? Om vi accepterar det som Jenö Rácz, den ungerska hälsovårdsministern, sa, finns det ett vaccin, och han har personligen vaccinerats. Om det nu är så som en företrädare för en institution, hälsovårdsministern i ett EU-land, sagt, och vaccinet existerar, varför tar vi då inte vaccinet och distribuerar det till hela världen?
Många industriföretagare har tjänat stora pengar på alla läkemedel, men fjäderfäuppfödarna har förlorat. Vad gör vi då för dessa fjäderfäuppfödare, som har förlorat så mycket pengar? I mitt land dödar man 25 miljoner kycklingar. Kommer vi att ge alla ett bidrag? I morgon ska vi diskutera budgeten. Finns det någon rubrik för denna sorts pandemi? Vi måste undersöka saker och ting också från den andra sidan, herr kommissionsledamot. 
Alessandro Foglietta,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! När vi behandlar risken för en pandemi måste vi kontrollera den nuvarande situationen, samordna responsen, och framför allt undvika att skapa panik, medan vi samtidigt ser till att antivirala läkemedel distribueras vitt omkring och på ett rättvist sätt. Därför har vi föreslagit några ändringar som har till syfte att stödja övervakningen, och använda alla tillgängliga resurser.
EU måste spela en aktiv roll när det gäller att hantera den eventuella risken för att H5N1-viruset sprider sig bland djuren. Därför behöver vi agera i förväg med förebyggande åtgärder.
Vi måste också ge prioritet åt att lugna konsumenterna och därigenom undvika en meningslös panik, som skulle skada både själva befolkningen och fjäderfäindustrin. Vårt förslag att införa obligatorisk märkning av vitt kött, på samma sätt som redan finns för nötkött, syftar till att uppnå just detta syfte. Vi anser också att en informationskampanj skulle vara lämplig, med råd till konsumenterna om de verkliga riskerna, möjligheter till förebyggande, och tillgängliga läkemedel.
Slutligen behöver vi se till att det finns en strategi för att göra det möjligt för alla medlemsstater att tillverka antivirala läkemedel i tillräckliga mängder med direkt engagemang av läkemedelsindustrin, och använda våra tillgängliga resurser till detta. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Det har flera gånger sagts här att frågan om nästa influensapandemi inte är ”om” utan ”när”. Fastän vi alla känner till att risken för influensapandemier finns och kommer att finnas, har jag fått det intrycket att EU som helhet, trots en varning i rätt tid, inte är så väl förberett som det borde vara.
Vi har hört att de 25 medlemsstaterna har sina nationella handlingsplaner och program. Men EU behöver en gemensam plan, och jag anser att vi har begått ett misstag när vi inte har sammanställt en sådan plan. Jag skulle vilja ha ett tydligt svar på vem som ska ansvara för samordningen. Kommer det att bli WHO, Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar eller Europeiska kommissionen?
Varje dag får vi information genom medierna om nya fall och om de länder där man upptäckt nya fall av döda eller infekterade fåglar. Jag tror emellertid att det är mycket viktigare att skydda befolkningen som helhet mot influensa och förbereda en gemensam handlingsplan som EU kan tillämpa i händelse av pandemier. Vissa länder har antagit stränga veterinäråtgärder, begränsat fjäderfäuppfödning i det fria och förbjudit branschmässor. Problemet är att det inte har fattas beslut om sådana åtgärder i alla 25 medlemsstater. Smittsamma sjukdomar respekterar inte gränser, särskilt när det handlar om stora fågelsträck.
Det måste betonas att inte samtliga medlemsstater kommer att ha tillräckliga resurser för att köpa vaccin. Jag föreslår därför att vi, förutom att definiera högriskgrupper, också bör tillåta dem som har råd att köpa vaccin. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det våra medborgare kräver är kvalificerad information, och de väntar på att vi ska ta initiativet och tydligt och klart tala om för dem hur saker och ting ligger till.
För det första framgick det av förra veckans informella möte i rådet (hälso- och sjukvård) att vissa medlemsstater fortfarande inte har någon verklig beredskapsplan. Vi borde vara medvetna om det, herr kommissionsledamot. Vi måste vara medvetna om det! Det måste finnas insyn, därför att det är vår sak att få dessa regeringar att erkänna sitt ansvar. Europeiska kommissionen måste visa att den intar en fast hållning i frågan, och jag skulle till och med vilja säga att kommissionen, på allmänhetens vägnar, måste gå utöver vissa av sina befogenheter för att se till att beredskapsplanerna samordnas helt korrekt. Vi måste komma undan denna europeiska schizofreni, som säger att medlemsstaternas befogenheter inte får kränkas. Vad kommer folk att säga när en pandemi inträffar? Herr kommissionsledamot! Ingen kommer någonsin att kritisera er för att ni har räddat liv, men de kommer att fördöma er, och detta allvarligt, om ni har varit alltför försiktig.
När det sedan gäller forskning om ett nytt vaccin måste EU ge ekonomiskt stöd både till att utveckla vaccinerna och för att se till att undersökningarna om dem samordnas ordentligt, samt för att uppmuntra till massproduktion av dessa vacciner. Jag har uppfattat det som att denna forskning också omfattar en avdelning om pediatrik. Som vi föreslog i vår resolution förefaller det därför mycket viktigt att utnyttja solidaritetsfonden, särskilt för att se till att medlemsstaterna fullständigt genomför dessa uppgifter. Herr kommissionsledamot! Jag vet att denna fråga nu hör till Günter Verheugens ansvarsområde, men när läkemedelslagstiftningen reviderades antog vi en åtgärd som tillät att produkter villkorligt skulle placeras på marknaden för att göra det möjligt att spara tid. Vad kommer det att bli av detta viktiga förfarande i händelse av en pandemi? Jag får ett intryck av att det har lämnats kvar i en skrivbordslåda någonstans. Vi får inte vänta till dess epidemin inträffar innan vi tar itu med den. Jag räknar med att ni skakar om Günter Verheugen så att han börjar agera och att ni inför ett effektivt system för att godkänna snabbare marknadsföring av produkter. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ).
   – Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort under min talartid på en och en halv minut. Först vill jag fråga kommissionen hur man tänker publicera de planer som ska sammanställas av var och en av medlemsstaterna. Har några tidsfrister fastslagits så att alla EU-medborgare kan läsa alla planer som varje land har gjort, och de konkreta riktlinjer som bör fastslås överallt? Utbyte av bra lösningar och beslut måste uppmuntras. Slutligen: vem bestämmer i händelse av en pandemi vilka beslut som måste fattas för att se till att de kombinerade insatserna riktas åt rätt håll, dvs. koncentreras på förebyggande åtgärder? Vilka blir EU:s befogenheter, och hur kan vi förhindra att viruset sprider sig fram och tillbaka mellan medlemsstaterna och EU i händelse av en pandemi?
För det andra har kommissionen inte ansett det nödvändigt att publicera vilken mängd antivirala medel som för närvarande finns tillgängliga i var och en av medlemsstaterna. Jag anser inte att denna brist på öppenhet kan lugna människorna. Vi måste både veta vilka lager varje medlemsstat har och skapa en fond av ett slag som gör det möjligt för varje medlemsstat att få tillgång till ett så stort lager av antivirala medel som möjligt. Vad tänker ni göra i detta avseende?
För det tredje har vi inte någon klar strategi i fråga om anställda och andra personer som kommer i direkt kontakt med djur, och särskilt med gårdar där man föder upp fjäderfä. Vi anser att man bör kräva att det finns en särskild strategi för dessa anställda och andra personer.
Anser ni inte också att det vore bra att samordna de decentraliserade enheternas roll för att skapa ett slags expertgrupp på EU-nivå som skulle förmedla tillförlitlig vetenskaplig information, eller åtminstone avge ett enigt omdöme?
Slutligen vill jag säga att WHO just har kommit med en vädjan: låt oss innan vi tänker på en pandemi hindra att epizootiska sjukdomar sprider sig! Det krävs pengar för detta. Är EU berett att bidra med pengar internationellt för att begränsa spridningen av epizootiska sjukdomar? 
Jules Maaten (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi diskuterade detta problem redan den 12 april, när parlamentet fått klart för sig att ministrar drog benen efter sig när det gällde att besluta om skyddsåtgärder mot en eventuell influensapandemi. Jag måste medge att vissa framsteg har gjorts sedan dess, och det kan mycket väl bero på att ni slog näven i bordet. Ett antal medlemsstater har i varje fall agerat på rätt sätt. Ni sa för ett ögonblick sedan att alla medlemsstater nu har lagt fram sina planer. Om dessa medlemsstater har lagt fram dessa planer men inte avslöjat vad de har gjort, eller om de har lagt fram hållbara planer, är naturligtvis en annan sak, och jag skulle vilja höra mer om det.
Ministrarna diskuterade naturligtvis också detta förra veckan, när de kom fram till att det enbart var medlemsstaternas sak att lägga upp lager av vaccin. Enligt min åsikt är det ett oklokt beslut, eftersom fågelinfluensa framför allt är ett gränsöverskridande problem. För den händelse att en pandemi bryter ut finns det ingen tid för utförliga diskussioner med länder som har gjort för lite, i syfte att övertala dem att vidta de nödvändiga åtgärderna medan det fortfarande finns tid för det, och vi kan inte förvänta oss att länder som är tillräckligt förberedda plötsligt ska ställa sina förråd till förfogande. Vi behöver därför vidta gemensamma åtgärder, och det är här, herr kommissionsledamot, som ni kommer in i bilden.
Först av allt behöver vi krisåtgärder. För ögonblicket finns det ingen allmän hälsorisk, men om så vore skulle ni behöva vidta åtgärder omedelbart, till exempel i form av desinficering och karantän på flygplatser för flyg från de drabbade områdena, eller inskränkningar i reseverksamheten. Jag är för det första inte säker på att alla 25 medlemsstaterna kommer att vidta dessa åtgärder.
Slutligen anser jag att det finns ett behov inte bara av nationella åtgärder, utan också av gemensamma åtgärder, och jag hoppas att ministrarna kommer att godkänna våra förslag om en gemensam fond. Jan Mulder, som är föredragande för detta i budgetutskottet, har föreslagit att vi avsätter medel från solidaritetsfonden för ändamålet, och jag anser att det är ett förnuftigt förslag. Herr kommissionsledamot! Om ni slår näven i bordet ännu hårdare, så kommer vi i varje fall att stå bakom er. 
Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är absolut nödvändigt att EU är fullständigt förberett för en influensapandemi, och att vi lär oss läxorna från det förgångna, till exempel från mul- och klövsjukeepidemin i Europa, så att katastrofplaner är välkända, kommunikationslinjer fungerar och samordningen är ordentligt planerad.
Det aktuella hot som mutationen av den aviära influensan utgör är ett bevis på den roll industrin måste spela. Patenthavare måste tillåta tillverkning av generiska alternativ i fattigare länder. Vi måste dessutom snabbt vidta praktiska åtgärder, som ett omedelbart förbud mot import av vildfåglar till EU och förbättrad biosäkerhet, särskilt inom den internationella fjäderfäindustrin.
I våra ändringsförslag föreslår vi dessutom, som en prioritering, att fjäderfäuppfödare ska erbjudas vanligt vaccin mot säsongsinfluensa. Detta ska de få för att minska de risker som finns för att det ska uppstå en rekombination mellan mänskliga och aviära virus, vilket precis som Antonios Trakatellis sa är en av de viktigaste potentiella förbindelselänkarna. Eftersom internationella resor troligen utgör den främsta överföringsformen föreslår vi att det borde utföras systematiska undersökningar av luftfilter i de flygplan som kommer från länder som har angripits av viruset.
Slutligen vill jag fråga kommissionsledamoten om han tänker förbjuda massavlivningar av vildfåglar, eftersom det finns bevis som antyder att detta motverkar sitt syfte, då det leder till spridning av infekterade individer och gör friska fåglar mer benägna att insjukna på grund av stress? Jag vore tacksam om ni kunde svara på den frågan. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
    –  Herr talman! Dagens debatt om strategin mot en fågelinfluensapandemi är ett bra tillfälle att ställa frågor både om var ansvaret för folkhälsan ligger, vilket är en av EU:s viktigaste prioriteringar, och om säkerheten och sanningshalten ut till allmänheten.
Vi måste fråga oss huruvida de förutsägelser där man hävdar att sjukdomen kommer att orsaka enorm dödlighet, och kräva mellan 50 och 150 miljoner offer, grundar sig på forskningsrön, eller om de i stället är resultatet av en ekonomi som är överhettad av industrin, och särskilt av de omättliga läkemedelsföretagen, som drabbas av förluster om deras läkemedel inte används.
Motstridiga åsikter, en kvasikonspiration av tystnad och brist på tillförlitliga vetenskapliga uppgifter pekar alla på att man kan dra sådana slutsatser. Detta skulle innebära en helt usel och verkligen djävulsk manipulation, som syftar till att provocera panik och kaos i stället för att skapa en känsla av säkerhet och allmän solidaritet. Det senare borde utmärka särdragen i stora samhällen, som har till sitt syfte att uppnå ädla mål, exempelvis dem som finns i otaliga EU-dokument. Det finns ytterligare frågor kring anledningarna till en spridning av epidemin. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi står inför ett symboliskt fall av fågelinfluensa, eller för att uttrycka det på ett annat sätt, ett utbrott av dårskap och dumhet. Det pandemiska hotet från en säsongsinfluensa, som drabbar både primater och människor, från den rinnande näsan på från Cro-Magnon till hälsovådliga napoleonska nysningar, kan ställas mot det dödliga viruset som kommer från dem som har för avsikt att skapa panik till förmån för spekulanter och bovar. En enorm köttgryta som ska suga ut miljarder euro ur plockade kycklingar och skräckslagna konsumenter, och som ska fylla kistorna hos de multinationella läkemedelsföretagen.
Det finns ett mycket enkelt svar på frågan – och jag ber om ursäkt för min uppriktighet inför mina kolleger och den oförställda kommissionen (vars goda avsikter jag inte vill ifrågasätta): om risken för en pandemi, där miljontals arbetstimmar går förlorade och som kräver ett stort antal mänskliga offer vore verklighet, skulle dessa människor, EU, medlemsstaterna och regeringarna inte bara ha den etiska plikten att distribuera vaccinet gratis, utan det vore också ekonomiskt försvarbart att göra det.
Låt oss stoppa importen av kycklingar, men låt oss framför allt ingripa mot de klåpare och charlataner som torgför terror, som är ansvariga både för neurospandemin och för den brottsliga spekulationen som ruinerar hundratals fjäderfäuppfödare och riskerar jobben för tusentals arbetare. Om jag drabbas av detta dödliga virus hoppas jag att jag tar med mig i graven så många som möjligt av dessa dårar och skurkar som tillfogar mänskligheten detta lidande. 
Neil Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Flera talare har denna morgon påpekat att tiden inte är inne för att sprida panik, utan för planering. Medan denna resolution handlar mycket om folkhälsa måste vi påminna oss själva om att vi måste kontrollera aviär influensa världen över. Det handlar inte bara om att Europa ska stänga sina dörrar och att den på så vis inte bryter ut. Alla medlemsstater måste nu hjälpa de länder där aviär influensa för närvarande har påträffats, och jag vet att kommissionen gör det. Lösningen är att utrota den i hela världen om det över huvud taget är möjligt. För att hejda att denna sjukdom sprider sig hit vädjar jag därför om mer hjälp till länder utanför EU.
I likhet med andra talare skulle jag också vilja betona att det för tillfället är vansinnigt att importera vildfåglar till EU och att det måste hejdas, i alla fall för tillfället eftersom det inte finns någon anledning att sprida sjukdomen hit.
Det är också mycket viktigt med katastrofplaner eftersom det, precis som Caroline Lucas sa, inte fanns någon katastrofplan när mul- och klövsjukan bröt ut. Vi måste se till att vi är förberedda och har tillgång till vaccin.
Jag anser också att den information som går ut i medlemsstaterna till fjäderfäindustrin och till dem som direkt driver våra fjäderfäfarmar för närvarande inte räcker för att säkerställa att biosäkerheten för det första förstärks, och att de för det andra skyddar sig mot sjukdomen om den sprids till EU.
Vi måste vara förberedda. Vi måste se över tillgänglig medicin, eftersom vi inte får glömma att denna sjukdom kan mutera till flera olika virus. För tillfället talar vi mycket om H5-vaccin, men vi måste vara beredda med andra former av vaccin om sjukdomen skulle mutera till andra virusstammar. Låt oss därför förbereda oss, låt oss försöka utrota viruset från fjäderfäindustrin och förhindra att det muterar till en mänsklig sjukdomsform, eftersom EU-medborgarna på så vis kommer att skyddas.
Herr kommissionsledamot! Jag hoppas att ni lyckas med att ena alla medlemsstater och inrätta en ordentlig katastrofplan. 
Dorette Corbey (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Tack för er inledning. Jag har tre frågor kvar om fågelinfluensan. Förra veckan meddelade ni att ni skulle råda medlemsstaterna att låta vaccinera de människor som arbetar inom fjäderfäsektorn mot influensa. Detta är i sig en bra åtgärd, för på så sätt kan man minska risken för att H5N1 muterar till en form som kan överföras mellan människor, men det som oroar mig är den överdrivet, till intet förpliktande tonen i förslaget till medlemsstaterna att de skulle lämna en rekommendation till fjäderfäuppfödarna.
Jag anser att EU borde lära sig av de tidigare hälsokriserna med sars och BSE. I båda fallen antog medlemsstaterna sin egen policy, ibland med motstridiga effekter. Min första fråga är om kommissionen kan sprida ljus över detta så snart som möjligt. Jag skulle också vilja höra från kommissionen hur den prioriterar stöd till kampanjer för influensavaccinering inom fjäderfäsektorn i Turkiet och Rumänien, och vilket stöd som finns för liknande vaccineringskampanjer i Asien.
Min andra fråga gäller tillgången till läkemedel. Enligt experterna skulle 150 miljoner euro räcka för den preliminära utvecklingen av nya läkemedel för att avvärja pandemin. Exakt vilka produkter kommer ni att göra tillgängliga?
Min tredje och slutliga fråga har att göra med kapaciteten för att tillverka läkemedel, till ett överkomligt pris. Är ni i händelse av en pandemi beredd att upphäva de gällande patenträttigheterna och dataexklusiviteten? 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Om vi i EU vill skydda oss själva borde vi ha agerat för flera år sedan för att ge hjälp åt Asien, och då menar jag tekniskt bistånd för att ta itu med problemet att mycket av vårt kött redan produceras där från djur som hålls i uppfödningsanläggningar.
Problemet är att dessa djur, som har uppfötts intensivt med stöd av teknik, kommer i kontakt med regionalt uppfödda djur eller vilda djur, som för med sig viruset utan att bli kliniskt sjuka. Om viruset då förs över till djur i uppfödningsanläggningar finns det möjlighet till mutationer och variationer som kan innebära fara för människor. Det är där som tekniskt bistånd verkligen vore meningsfullt.
Det som givetvis är meningslöst med hela den här debatten är tanken att vi skulle kunna behärska naturen tekniskt genom att avskaffa den och tillgripa inreseförbud mot gäss eller förbud mot djurhållning i det fria, i ett försök att komma till rätta med allt detta. För mig verkar det som om det återspeglar burtillverkarnas intressen mer än något annat.
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Förutom första världskriget upplevde Europa en annan katastrof 1918, nämligen spanska sjukan. Den senare krävde 20 miljoner offer, och den liknade i viss mån fågelinfluensan.
Europa i dag är inte fullt förberett för ytterligare en epidemi av detta slag. Det kan mycket väl vara så att läkemedelsföretagen är bättre förberedda än kommissionen och regeringarna i EU:s medlemsstater. Det vore emellertid att föredra om dessa företag hindrades från att göra en förtjänst på omständigheterna, och undvika en skandalös situation där miljontals människor inte kan vaccineras eftersom de inte har råd med de dyra vaccinerna. Förebyggande läkemedel bör göras tillgängliga för alla, oavsett hur mycket pengar de har. Varningar bör också utfärdas till de medlemsstater som är helt oförberedda inför denna potentiella katastrof, och som väntar på att kommissionen ska lösa problemen åt dem. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Europaparlamentet bör stödja de åtgärder som vidtas och de beslut som fattas av Världshälsoorganisationen och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar. Antagandet av en resolution om en strategi mot en fågelinfluensapandemi ger oss ett utmärkt tillfälle att vidta lämpliga åtgärder i detta avseende.
Jag är helt säker på att vi kommer att få effektivare åtgärder för att förhindra alla epidemier från att spridas om vi genomför följande förslag. Ett samarbete med läkemedelsföretag bör inrättas i syfte att vidta särskilda åtgärder för att tillverka nya och effektiva vacciner så snart som möjligt, och alla bör få lika tillgång till vaccin. Fattigare länder bör erbjudas ekonomiskt stöd för att köpa läkemedel, insatser bör göras för att sätta smittade områden i karantän och riskbedömningsmetoderna bör förbättras. Kontroller, tester och analyser av fågelinfluensor bör genomföras, och internationell reseverksamhet bör åläggas begränsningar.
En av de nyckelåtgärder som EU bör vidta är att utvidga verksamheten vid Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar i kampen mot smittsamma sjukdomar. Denna verksamhet bör omfatta beslut om expertuppdrag och utsändande av EU-företrädare till dessa områden, huvudsakligen i Afrika och Eurasien, där risken är störst. I sin nuvarande form innebär viruset inte något hot mot människor, och om inga ytterligare mutationer inträffar finns det ingen risk för att det kan orsaka en pandemi som skulle lamslå Europa och världen. Följaktligen bör vi dels vidta åtgärder för att förhindra panik bland allmänheten, och dels komma ihåg att ju tidigare vi börjar agera, desto större är våra möjligheter att få läget under kontroll.
Problemet med fågelinfluensan tjänar också som en bra illustration på hur EU:s institutioner bör kommunicera med medborgarna. Jag vill påminna kommissionsledamoten om att kommissionen behöver en särskild kommunikationsstrategi, som sammanställs under hans uppsikt. Vidare vill jag uppmana kommissionen och rådet att agera ansvarsfullt när de gör uttalanden i frågan. Dessa institutioner är också skyldiga att göra bedömningar av risken för att sjukdomen sprider sig och överförs till människor. Det behöver inte sägas att de inte bör undervärdera det nuvarande hotet, vilket skedde i samband med galna ko-sjukan, men de bör också undvika att sprida skräck.
Jag vill än en gång betona att Bryssel måste agera med största ansvar när man gör bedömningar av den verkliga risken. Bedömningen av de möjligheter vi har för att bekämpa fågelinfluensaviruset bör också vara realistiska. Kommissionen bör endast ge sitt stöd åt de läkemedel som är verkligt effektiva mot sjukdomen. 
María Sornosa Martínez (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill betona att vi inom socialdemokratiska gruppen anser att både kommissionen och rådet måste åta sig att samarbeta ekonomiskt och vetenskapligt med länderna i sydöstra Asien, eftersom de hittills varit centrum för infektionen med fågelinfluensa, och det är mycket viktigt att den utrotas där den först dykt upp.
Vi anser också att läkemedelsindustrin bör ha ett nära samarbete med kommissionen, och med medlemsstaterna och Världshälsoorganisationen, på ett samordnat sätt och med en kommunikationsstrategi, utan att skrämma upp befolkningen, men med betydande nivåer av information och öppenhet.
En slutlig fråga, eller snarare en vädjan: slakten av fåglar, såvida hälsovårdsmyndigheterna anser att den är nödvändig, bör inte utvecklas till ett sorgligt spektakel liknande det som vi tidigare sett i medierna, och dessutom bör den genomföras i enlighet med lämpliga riktlinjer. 
María del Pilar Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Influensapandemier i Europa har dokumenterats i mer än 100 år, och vi vet att de tre underordnade A-virus-typer vi har haft ursprungligen kom från fåglar: H1 år 1918, H2 år 1957 och H3 år 1968. Alla kom ursprungligen från fåglar, och alla muterade.
Sedan 1997 har vi vetat att den underordnade H5-typen är mycket smittsam. Den kan överföras till människan och orsaka en typ av influensa med höga dödssiffror, men hittills har den endast kunnat överföras genom kontakt med döda fåglar och deras avföring. H5-viruset har spritts bland vilda och tama fåglar, och flyttfåglar sprider det överallt. Vidare har det överförts till däggdjur, t.ex. grisar och katter.
Av alla dessa skäl finns det stor enighet bland hälsoexperter och hälsoorgan om att det är möjligt att A-viruset H5 kan anpassa sig för att överföras från människa till människa och skapa en ny pandemi. Jag anser att exekutivkommittén hittills har agerat ansvarsfullt och öppet inom ramen för sin behörighet. Kanske borde dess behörighet ökas om det inträffar ett nödläge och en pandemi.
Jag insisterar på att det är viktigt att besluta om lämpliga bestämmelser som medlemsstaterna kan följa, och att samordna och övervaka att de efterlevs, och också att uppmana medierna att rapportera noggrant men inte skapa onödig bestörtning i samhället. Jag anser att vi måste stärka nätverket för kontroll av vilda djur, vilket hänger nära samman med de flesta sjukdomar som uppstår.
Slutligen anser jag att vi måste förbättra resurserna för forskning och utveckling inom EU, i syfte att så snabbt som möjligt kunna reagera medicinskt och vetenskapligt, om behovet uppstår. 
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka och gratulera kommissionen till hur snabbt den reagerade i frågor som rör folkhälsan, en politik som inte helt ligger inom dess ansvarsområde, och jag anser att förslaget till resolution, där man försöker samordna de offentliga myndigheterna i denna viktiga fråga, också ligger inom denna ram.
Men inom ramen för en omfattande politik på nationell nivå och gemenskapsnivå, och i samband med den erkända bristen på en grundläggande kommunikationspolitik för att informera medborgarna på nationell nivå och gemenskapsnivå, har fjäderfämarknaden skakats, med kraftigt rasande konsumtionsnivåer.
Kommissionen, i samarbete med alla behöriga kommissionsledamöter, inklusive Mariann Fischer Boel, måste till att börja med se till att jordbrukarna får en politisk garanti mot marknadskriser. Rådet (jordbruk) måste fatta ett långsiktigt beslut i denna fråga. För det andra: grundläggande gemenskapsfinansiering för problemen i fjäderfäföretagen, och för det tredje nödvändig märkning av fjäderfä för konsumtion, så att de kommer från kontrollerade företag. Denna märkning kommer att bidra till att intensifiera kontroller av fjäderfäföretag och återställa konsumenternas förtroende för denna sektor. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under de senaste 300 åren har 10 influensapandemier inträffat bland människor. Den senaste bröt ut 1968–69, och den med högst dödlighet inträffade 1918–19, den s.k. spanska sjukan. Vetenskapsmän har sedan en tid tillbaka förutspått att dödlig influensa återkommer periodvis, en influensa som kommer att vara mer dödlig på grund av vår låga motståndskraft. I och med aviär influensa har de upptäckt de egenskaper som utmärker ett sådant virus. Sjukdomssymtomen hos dem som hittills har dött av H5N1-influensa liknar på ett oroväckande sätt vad de som drabbades av utbrotten 1918–19 har berättat.
Sedan forskare börjat samla stickprov från influensavirus i början av 1900-talet har en H5N1-influensa aldrig spritts mellan människor, så människors sårbarhet mot ett H5N1-liknande pandemivirus skulle vara global.
Influensaviruset är ett RNA-virus som innehåller åtta gener. Som de flesta RNA-virus faller generna lätt isär då de reproduceras löst, och det kan också absorbera olika genetiska material som rekombineras i en process som kallas för genvariation. När influensan framgångsrikt infekterar en ny art kan det uppstå genvariation, och den kan skifta från aviär influensa till däggdjursinfluensa. När det inträffar kan det resultera i en mänsklig epidemi.
Sedan den först upptäcktes 1997 har den aviära influensastammen H5N1 genomgått flera variationer – över 17 mutationer – och har sedan utvecklats i rask takt till det stadium där ”z”-viruset uppstod i januari 2003. I slutet av 2004 påträffades ett dokumenterat fall av överföring från människa till människa av H5N1-stammen ”z”. I april 2005 hade H5N1-viruset överförts till grisar.
Det är virusets snabba utveckling som gör det till ett sådant stort hot. Vi kan inte förbereda ett vaccin i förväg eller hamstra det. Det totala antalet företag som är villiga och har möjlighet att producera influensavaccin har sjunkit kraftigt under senare år, från över två dussin 1980 till bara en handfull 2004. Inom forskningsvärlden ifrågasätts möjligheten att snabba på vaccinproduktion på grund av smittrisker.
Samtidigt som det är viktigt för oss att vara förberedda och vaksamma och vidta försiktighetsåtgärder, med ansvarsfull riskbedömning och framtidsplanering, kommer mycket att bero på tillgången till och effektiviteten hos antivirala medel och vaccin samt sjukhusplatskapacitet, som har minskat drastiskt i alla EU-länder det senaste årtiondet. 
Linda McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Jag instämmer med alla som har sagt att vi står inför en veterinär kris som snarast måste lösas. Jag vill särskilt se att åtgärder vidtas när det gäller vildfåglars förflyttningar, och vi måste förbereda oss i fall viruset muteras till en mänsklig pandemi. Jag instämmer i allt som har sagts om att förbereda EU, lägga upp lager av vacciner och antivirala medel, och att utveckla ett vaccin.
Jag vill ställa samma fråga till kommissionsledamoten som jag ställde till honom när vi senast diskuterade detta ämne, och det berör hela världen. Vilka diskussioner för han med sina kolleger i Europeiska kommissionens generaldirektorat för bistånd? Denna pandemi skulle också kunna drabba de fattigaste länderna. Vi borde inte bara diskutera med WHO om en möjlig europeisk reservfond eller ett lager, utan också om ett globalt reservlager av vacciner och läkemedel och eventuellt om någon sorts solidaritetsfond. 
Miroslav Mikolášik (PPE-DE ).
   – EU har upptäckt att man verkligen befinner sig på tröskeln till en global kris. Vi måste förbereda oss för en pandemi, och vi får inte låta oss överraskas.
Det har bevisats att under spanska sjukan-pandemin 1918 krävdes åtminstone 20 miljoner offer. Enligt Världshälsoorganisationen kan vi nu förvänta oss en pandemi som skulle orsaka 2–7 miljoner dödsfall. Det är inte att sprida panik. WHO medger att antalet till och med kan bli så högt som 150 miljoner. I händelse av en pandemi kommer tillverkningen av ett vaccin, efter att mutationen ägt rum, att bi komplicerat, och vi måste arbeta i kapp med tiden för att rädda liv.
Alla länder inom EU ägnar inte lika stor uppmärksamhet åt problemet. Det finns länder som anslår nationella resurser på ansvarigt sätt, men det finns också länder som klart undervärderar det hot som sjukdomen utgör, och särskilt dess eventuella konsekvenser. Jag kräver därför samordnade åtgärder på EU-nivå. Nationella planer för att förebygga och vaccinera bör sammanställas i samarbete med EU-institutioner och medlemsstater. Varje medlemsstat bör ha en mycket effektiv pandemiplan. Vi vet att effektiviteten och nivån på dessa planer varierar. Jag uppmanar unionen enträget att mobilisera och lösgöra mer konkreta ekonomiska, tekniska och materiella resurser. Många upptäckter visar att EU:s länder inte är tillräckligt förberedda. Hälften av medlemsstaterna har inte något tillräckligt lager av antivirala läkemedel. Samarbetet med läkemedelsföretag måste förstärkas för att se till att det finns nödvändiga kvantiteter av antivirala läkemedel.
FN:s influensasamordnare för fågelinfluensa och människoinfluensa, doktor David Nabarro, underströk att det fanns enorma skillnader i hur stora medel som anslagits för förebyggande och behandling. Medan FN endast har anslagit 7 miljoner US-dollar för ändamålet, har Förenta staterna ensamt redan anslagit 100 miljoner US-dollar. Enligt doktor Nabarro skulle FN behöva minst 175 miljoner US-dollar för ett effektivt program. För den händelse att en influensaepidemi bryter ut undrar jag om sådana länder som Japan, Förenta staterna eller EU är beredda att ställa sina resurser och vaccin till förfogande för utvecklingsländerna, för att bidra till att begränsa en pandemi eller epidemi var den än inträffar. 
Evangelia Tzampazi (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Den hotande spridningen av en fågelinfluensaepidemi som eventuellt kan utvecklas till en pandemi, är en märkbar och ohygglig framtidsutsikt för både fåglar och människor.
Kommissionen och rådet måste besluta om åtgärder. Epidemin måste förhindras från att sprida sig till tamdjur och vilda djur. Man måste se till att viruset inte sprids utanför anläggningar för kommersiell uppfödning och hushållsuppfödning, där fall av virus redan har bekräftats genom laboratorieanalyser. Fågelpopulationer i våtmarker måste skyddas både från spridningen och från de grupper av självutnämnda frälsare som utrotar dem. Bestämmelserna om hur känsligt läget är måste gälla de ställen där fall har identifierats, och samma sak gäller bestämmelserna om hygienisk begravning. Yrkeskåren måste få kompensation, och det måste också de medborgare som vi är skyldiga skydd mot vilseledande information och spekulation samt planerat stöd. 
Karsten Friedrich Hoppenstedt (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig börja med ett varmt tack till kommissionsledamoten för hans klara uttalande, där det framgår att EU och dess medlemsstater är förhållandevis väl förberedda. Ert uttalande är lugnt och sakligt, och genom att ni koncentrerar er på skydd av fjäderfä i allmänhet och inte bara i händelse av en pandemi, kommer det att hjälpa oss alla att göra framsteg.
Jag arbetade själv i 15 år som veterinär och specialiserade mig på fjäderfäindustrin, tillsammans med Internationella byrån för epizootiska sjukdomar, och jag skulle ha en hel del att säga om många saker, inte minst om vaccinering av fjäderfä. Men eftersom jag inte har tillräckligt med tid så tänker jag inte göra det.
I måndags besökte ett antal parlamentsledamöter Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i Dublin. Det måste påpekas att dess 160 experter, som arbetar i hela världen, gör ett utmärkt jobb med att ge råd till er och till medlemsstaterna. Det måste medges att det fortfarande inte finns tillräckligt underlag för ett världsomfattande samarbete, men de första stegen tas med rätta i den riktningen. Det hålls en konferens i Kanada i dag, och WHO har haft ett möte i Sydostasien. Mycket mer måste göras för att hantera detta problem just där det uppstått och har sin rot.
För det andra har John Bowis med flera redan påpekat att ett vaccineringssystem inte kommer att räcka för att begränsa den pandemi som hotar oss. Hänvisningar har också gjorts till spanska sjukan 1918, som kostade 50 miljoner människor livet. Det innebär att det finns ett brådskande behov av att ändra tillvägagångssättet för tillverkning av vaccin, och det behöver inte sägas att vi kan arbeta mycket snabbare med sådana cellkulturer som MPS.
För det tredje: när det gäller vaccin mot influensa – vem ska beställa dem, vem ska förvara dem, vem ska betala för dem? Eftersom dessa läkemedel är hållbara i fem år behöver förvisso en plan göras upp.
Min fjärde punkt är att man ingen gång här i debatten har nämnt Afrika. Vad kommer att hända när flyttfåglarna når Afrika? Människorna i Afrika, liksom de i Sydostasien, lever tätt tillsammans med sina fåglar, och de riskerar att infekteras. Vem har ansvaret för detta? Jag är säker på att vi har ett delat ansvar.
För det femte vill jag tacka de naturvårdare, ornitologer och jägare, tillsammans med alla icke-statliga organisationer, som har tagit på sig ett stort ansvar för att kontrollera flyttfåglar, och som har vidarebefordrat sina kunskaper
Den slutgiltiga frågan är inte huruvida en pandemi är på väg, utan när. Det är det som vi borde ägna vår uppmärksamhet åt. 
Markos Kyprianou
   , – Herr talman! Jag ska försöka svara på så många frågor som möjligt.
Det stämmer att vi förra veckan hade en simuleringsövning för smittkoppor. Den var främst fokuserad på en eventuell bioterrorattack. Reaktionen är emellertid mer eller mindre densamma. Utifrån övningens resultat kommer vi att kunna se vilka svagheter som finns i hela systemet och förhoppningsvis justera dem i tid före influensaövningen om några veckor. Syftet med övningen är att upptäcka misstag och svagheter och justera dem.
Jag nämnde inte så mycket om veterinärernas situation eftersom det handlar om det pandemiska stadiet. Jag borde emellertid ge lite information om vildfåglar. I dag föreslår kommissionen att föra en diskussion med den ständiga kommittén om importförbudet för tillfångatagna vildfåglar till EU. Vi känner att det är en förebyggande åtgärd som vi måste vidta i dag för en tillfällig period. Våra experter kommer sedan att granska förbudet och besluta om det måste kvarstå.
På solidaritetsfronten har förordningen ännu inte antagits av varken parlamentet eller rådet. Tanken med förordningen är att ersätta kostnaden för bruket av antivirala medel eller vacciner, ifall en pandemi utbryter. Om rådet och parlamentet beslutar att en ändring måste ske för att hantera införskaffanden och förebyggande åtgärder är det något vi kan diskutera.
De internationella aspekterna är mycket viktiga. Jag nämnde det förra gången. Jag ska resa till sydöstra Asien för att tala med myndigheterna där, och det området är det värst drabbade. Det har trots allt skett några framsteg. I november kommer Genèvemötet att äga rum med stöd från WHO, FAO, OIE och Världsbanken. Det finns ingen anledning att ägna sig åt några överlappande aktiviteter, men vi måste stödja de internationella initiativ som dessa organisationer har inlett. På konferensen i Genève kommer behoven att bedömas, dvs. finansiering och andra tekniska behov, för att möta denna utmaning, och den kommer att följas upp av en givarkonferens i början av nästa år. Det är den viktiga konferensen, där medel kommer att ges för att stödja de mest drabbade länderna i denna strävan.
Säsongsbunden vaccination är den rätta strategin, men det innefattar en investering för att öka framställningskapaciteten, och det kommer samtidigt att hjälpa riskgrupperna att hantera detta problem.
När det gäller kommunikation är det mycket viktigt att vi upprätthåller insyn, och det är mycket viktigt att vi informerar våra medborgare om den faktiska situationen. I bland överdriver medierna. Det är en risk vi måste ta. All form av mörkläggning och undanhållande av uppgifter kommer att få de värsta tänkbara följderna, och det kommer att skapa panik. Jag medger att det uppstod en viss panik, men det var vare sig kommissionen eller någon annan EU-institution, eller någon regering inom EU, som förra sommaren, nästan med visshet, kopplade ihop aviär influensa med en pandemi.
Samtidigt anser WHO att influensapandemin kommer att bryta ut inom den närmaste framtiden, vilket också nämns i er resolution. Det är därför naturligt att människor är oroliga. Det enda sätt vi kan hantera paniken på är inte genom att inte informera, utan genom att förklara vad vi gör för att hantera detta problem. Vi behöver både nationella planer och gemenskapsplaner. Varje land har sina egna särdrag, så varje land måste ha sin egen beredskapsplan, men vi har en gemenskapsplan. Vi inrättade en sådan plan förra året, som syftar till att koordinera och länka ihop de nationella planerna med gemenskapsplanen för att uppnå samordning.
När det gäller aviär influensa kommer det att ske fler utbrott. Vi måste vara realistiska när det gäller detta. Vi bör inte gripas av panik eller sprida panik varje gång en död vildfågel upphittas på en farm med viruskännetecken. Det kommer att inträffa. Vi har det system och den lagstiftning som krävs, och vi kommer att använda dem. Chefsveterinärerna träffas regelbundet, kontaktar jordbrukare och ger dem råd om vad de bör göra.
När det gäller utslaktning vill vi gärna undvika det, men vi måste ta hänsyn till säkerheten. Vi tillråder att detta görs genom åtgärder för djurs välbefinnande som avser fjäderfä. Om det emellertid inte finns några starka vetenskapliga bevis för en sådan åtgärd, skulle jag inte stödja avlivning av vildfåglar.
Det dagliga varningssystemet fungerar mycket bra. Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar är mycket aktivt i denna strävan. Medlemsstater och kommissionen är på ett effektivt sätt sammanlänkade med ett tidigt varningssystem, och har kontakt och samarbetar med WHO.
I går diskuterade vi också i rådet om ersättning till jordbrukare. Åtgärderna för utrotning finansieras eller samfinansieras av kommissionen, men ersättning för förlorad vinst eller marknad är en fråga som diskuteras i rådet (jordbruk).
Det har hänvisats till spanska sjukan, men vi är mycket bättre förberedda nu. Det finns antibiotika, hälsovårdssystem, läkare och andra åtgärder som vi kan använda oss av. Jag anser därför att vi med en ordentlig ansträngning kan minimera antalet dödsfall ifall en pandemi skulle bryta ut. Jag kommer att informera parlamentet så fort vi har någonting nytt att rapportera.
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Véronique Mathieu (PPE-DE ).
   – Trots de senaste alarmerande uttalandena är det ännu i dag svårt att begripa vilka hälsoriskerna är och att uppskatta sannolikheten för att H5N1-viruset muterar till en form som kan överföras till, och mellan, människor.
Det finns ett reellt hot om en pandemi. Hittills har viruset orsakat 112 fall av influensa hos människor, däribland 57 dödsfall, varav samtliga var begränsade till Sydostasien. Därför måste alla åtgärder för att förhindra en pandemi vidtas av samtliga berörda parter i området, från jordbrukare till veterinärer och, i synnerhet, jägare av flyttfåglar.
För att minimera risken är internationella samarbetsinsatser och genomförandet av en europeisk förberedelseplan avgörande. En europeisk förberedelseplan har redan kommit i gång, och denna bör omsorgsfullt organiseras i nära förbindelse med de olika nationella planerna.
Att förstärka samarbetet och insynen mellan medlemsstaterna och att skydda EU:s gränser samtidigt som vi antar våra solidaritetsåtaganden gentemot tredjeländer är principer som bör styra våra insatser.
Det uppstår emellertid problem när privata laboratorier framställer prototypvacciner mot nya virus, eftersom detta är en fråga om hälsa och allmän säkerhet. Särskilda EU-anslag bör avsättas för detta forskningsområde.
Det är under dessa tragiska omständigheter som EU finner sitt existensberättigande. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det ändringsförslag som vi ska rösta om går ut på att den prestigefyllda europeiska högskolan i Parma tas med i förteckningen; om den skulle uteslutas riskerar den att läggas ned. Det skulle vara till förfång för både Parma och hela Europeiska unionen, såväl som för dess utbildning. 

Talmannen.
   – Herr president för Republiken Chile, herrar ordförande för den chilenska kongressen och senaten, mina damer och herrar! Vi har i dag privilegiet att ta emot Republiken Chiles president don Ricardo Lagos Escobar, som också åtföljs av ordförandena för de två chilenska parlamentshusen.
Don Ricardo Lagos är en ytterst viktig person på den politiska scenen i Latinamerika.
Herr president! På Europaparlamentets vägnar önskar jag er varmt välkommen.
När Ricardo Lagos var 45 år gammal lämnade han ett stillsamt och bekvämt liv i Förenta nationerna för att hyra ett litet kontor i Santiago de Chile och börja arbeta för demokrati i sitt hemland, som då var i händerna på en militärdiktatur. Han arbetade, han kämpade och han reste över hela Chile; han arresterades, men han återvände och kämpade för att få ett slut på general Augusto Pinochets regim.
Han har arbetat outtröttligt för att avskaffa de auktoritära aspekterna av den konstitution som undertecknades av en diktator, och för en månad sedan lyckades han reformera denna konstitution som nu har undertecknats av en demokratiskt vald president.
I det kollektiva minnet hos chilenarna och hos världens alla demokrater är det med starka känslor som vi erinrar oss bilden av Ricardo Lagos på det TV-program som har gått till historien. Där tittar han rakt in i kameran och pekar med fingret, konfronterar Augusto Pinochet och öppnar den väg som skulle leda miljontals chilenare att rösta ”nej” i folkomröstningen 1988, genom vilken Augusto Pinochet hoppades få sitta kvar vid makten. Jag anser att detta är den bild som bäst symboliserar Chiles övergång till demokratisk öppenhet.
Genom sin tilltro till Chile och demokratin gav han sitt stöd åt kristdemokraten Patricio Aylwin som Chiles president. I denna regering var han utbildningsminister och genomförde en djupgående reform av utbildningsväsendet i sitt hemland.
Det var sedan under ledning av en annan kristdemokrat, president Eduardo Frei som tidigare hade varit hans motståndare i presidentvalet, som han blev minister för offentlig förvaltning. Detta är ett gott exempel på ett samarbete mellan kristdemokrater och socialdemokrater, vid ett tillfälle då detta krävdes för att landet skulle lyckas med övergången till demokrati. Det var då jag fick tillfälle att träffa honom: vi var då båda ministrar för offentlig förvaltning i våra respektive hemländer. Under er vägledning, min käre vän, började jag lära känna ert fantastiska land, från de vulkaniska ökenområdena i norr till bergslandskapen i söder, och till landets sydligaste delar.
I mars 2000 valdes han slutligen till president för Republiken Chile, ett land som redan 1812, i början av dess självständighet, utarbetade landets preliminära konstitutionella stadga, som löd: 
Om man tillämpade dessa ord på Ceuta, Melilla eller Lampedusa skulle vi få uppleva en förfärlig situation i Europa.
Herr president, mina damer och herrar! På aymara-språket betyder Chile ”den plats där världen tar slut”, och världen tog mycket riktigt slut vid gränsen till Bio-Bio-floden, för det var där den spanska erövringen upphörde när spanjorerna ställdes inför det häftiga araukanska motståndet. I dag är Chile emellertid helt integrerat i världen. Det är ett öppet, dynamiskt och demokratiskt land som har undertecknat det mest fullständiga associeringsavtal som Europeiska unionen någonsin har undertecknat med ett annat land som inte har för avsikt att ansluta sig till unionen. 
Sedan dess har den chilenska exporten till unionen ökat med 35 procent, och globalt sett har vårt utbyte så gott som tredubblats. Det bevisar den ömsesidiga nytta som vi drar av vår associering.
Efter att ha välkomnat er, herr president, vill jag tillstå att det är ett privilegium för parlamentet att ni ville komma hit, när ni nu befinner er i slutet av er presidentperiod; en period som ni för övrigt avslutar med ett stöd på över 65 procent från allmänheten, vilket är synnerligen positivt, inte enbart i Latinamerika utan också i Europa.
Tro mig därför, herr president, när jag säger att vi alla är mycket glada över att få höra vilka lärdomar vi kan dra av Chiles långa resa mot demokrati.
Ricardo Lagos Escobar,
   – Tack så mycket herr talman för er vänliga presentation. Mina damer och herrar, kära vänner! För femton år sedan kom jag hit som en av ledarna för oppositionen mot den chilenska diktaturen för att tala med ordförandena för era partigrupper.
I dag står jag inför er som president för ett demokratiskt land, där en bred politisk och social koalition med framgång har innehaft regeringsmakten under femton år.
Chile har förändrats en hel del sedan de där mörka dagarna. Vi har lyckats med att återfå vårt medborgarskap och våra demokratiska institutioner. Vi har fördubblat produktionen och internationaliserat vår ekonomi. Samtidigt har vi minskat fattigdomen till hälften, vi har reformerat utbildningsväsendet, hälsovården och rättssystemet, och med offentliga och privata resurser har vi genomfört en mycket ambitiös plan för infrastruktur och bostäder: i dag är ett av fyra bostadshus i Chile byggda under de senaste femton åren.
Jag anser att vi i dag har en hög grad av social sammanhållning till följd av denna utveckling, och vår integrering i det globala samhället stöds av vårt eget samhälle.
Vi har också undersökt EU:s erfarenheter. Under mer än ett halvt sekel har ni lyckats kombinera demokrati, marknadsekonomi och en hög grad av social sammanhållning, som harmonierar med en makroekonomisk balans och en välfärdsstat eller, vad bättre är, med ett socialt skyddsnätverk.
Vi har ett gemensamt kulturarv och historiska förbindelser som förenar oss.
Stödet från denna församling för Chiles återgång till demokrati lever kvar i chilenarnas minne.
Under svåra stunder i vårt land reste dåvarande parlamentsledamöter till Chile för att delta i möten, stödja vårt civila samhälle och uttrycka sin solidaritet med den demokratiska saken.
Vi minns dessa händelser med största tacksamhet. Och jag vill be er att till fullo inse betydelsen av det vi har uppnått. EU:s roll var, är och kommer alltid att vara ovärderlig.
Historien – vår historia – skulle ha varit annorlunda utan er.
Sanningen om brotten mot de mänskliga rättigheterna är nu offentlig och erkänd. Vår fantastiska väg mot att upptäcka sanningen inleddes med Rettigrapporten om de som hade försvunnit, och har fortsatt ända till i dag med Valechrapporten om fängslande och tortyr under dessa mörka år.
Jag känner inte till något annat land i världen som har vågat sig på att bilda en kommission för att lyssna på uttalanden av 35 000 människor som hölls häktade och fick utstå tortyr, varav kommissionen erkände att 29 000 var offer.
Vi har kunnat erkänna vårt samhälles moraliska samvete. Vi har tagit itu med uppgiften att uppnå sanning och rättvisa när det gäller brotten mot de mänskliga rättigheterna.
Som talman Josep Borrell Fontelles sa har nu Chile en stark och kraftfull demokrati. Den auktoritära konstitutionen har ändrats.
Arbetstagarna har återfått sina rättigheter. Chile har nu arbetslöshetsbidrag, arbetsmarknadsreformer och en ny och effektivare arbetslagstiftning.
Kvinnors roll erkänns i allt större utsträckning; det finns en betydande och komplett lagstiftning om familjens skyldigheter och rättigheter.
Skyddet av miljön är nu en del av den kollektiva tanken och har införlivats i viktiga offentliga politikområden som nyligen analyserades av OECD.
Den nya generationen i dagens Chile, som har vuxit upp och fostrats i en demokrati, vidgar sina vyer och visar prov på skapande förmåga inom varje område.
I dag är sju av tio personer i den högre utbildningen den första generationen i familjen som genomgår en universitetsutbildning. Detta visar på den enorma omfattning av den förändring som har gjorts i Chile: det är ett mer frihetssträvande land som är mer solidariskt, mer reformvänligt, mer öppet mot den värld som vi vill sätta vår prägel på.
Det är ett faktum att vi har minskat fattigdomen från 40 procent till 18 procent, och den extrema fattigdomen från 12,9 procent till 4 procent.
Vi har en konkurrenskraftig ekonomi, låga korruptionsnivåer och tillfredsställande indikatorer över människors utveckling.
Vi är emellertid inte nöjda; det finns fortfarande mycket kvar att göra. Vi måste förändra vårt socialförsäkringsprogram och göra det mer regelmässigt och rättvist. Det förekommer fortfarande djupt rotade olikheter när det gäller fördelningen av arbetsinkomst. Lönerna hos den rikaste femtedelen av befolkningen är i genomsnitt fjorton gånger högre än lönerna hos den fattigaste femtedelen. Om vi i ekvationen för in det som vi erbjuder i social välfärd blir olikheten emellertid sju gånger mindre.
Vi måste hitta en rättvis balans mellan socialt skydd och villkoren för att upprätthålla konkurrenskraften. Vi betraktar därför EU på ett annat sätt än oss själva. Den europeiska debatten är ibland vår debatt – jag är medveten om den situation som parlamentet för närvarande genomgår, och jag vill inte ge mig in på frågor som är en del av er debatt – men jag vill emellertid påpeka att även om Chile ofta har framställts som en nyliberal förebild så är denna bild mycket långt ifrån verkligheten.
Vi anser att det så kallade Washingtonsamförståndet, där man talar om liberalisering av marknader, privatisering av vissa företag, avreglering och balanserade budgetar, är något som Chile har tillämpat på ett lämpligt sätt.
Vad som emellertid inte framgår av Washingtonsamförståndet är behovet av en konkret offentlig politik mitt under tillväxten, ämnad för de fattigaste samhällssektorerna och som syftar till att skapa ett socialt välfärdsnätverk. Inget land kan konkurrera på världsmarknaden utan ett sådant nätverk.
Länder som inte kan skapa en lägsta grad av social sammanhållning inom sina samhällen kommer i det långa loppet att konfronteras med interna konflikter i samhället, vilket hindrar konkurrensen med den omgivande världen.
Vi har därför gjort kraftansträngningar för att växa, och vi har vuxit. Men denna tillväxt har omvandlats till socialpolitik och utbildning. Vi har dessutom genomfört den mest djupgående reformen av hälsovården, och jag måste säga er att ”tro mig, det var svårt!”, för en reform av hälsovården innebär att strida mot en hel rad olika intressen.
Jag sa till våra läkare i Chile: ”Mina vänner, ni är alla socialister under förmiddagen när ni arbetar på ett statligt sjukhus, men ni är alla kapitalister under eftermiddagen när ni behandlar era privata patienter.” Och när de hotade med strejker sa jag: ”Låt gå, men gå då ut i strejk både på förmiddagen och på eftermiddagen.” Jag är säker på att ni förstår vad jag menar!
Därför är det svårt att genomföra en hälsovårdsreform, för de enda människor som inte är organiserade är patienterna på sjukhusen, och de är också de enda människor som vi måste tala till förmån för. Reformen omfattar således en mycket stor förändring som gynnar primärvården. I dagens Chile, när det gäller 25 sjukdomar – det kommer snart att finnas 56 sjukdomar, som motsvarar 80 procent av de medicinska ingreppen på sjukhus – kan vi garantera tre saker: en högkvalitativ institution, en tidsfrist för rådgivning, och i de fall då patienten inte har egna medel tillhandahålls medel från Chiles femton miljoner invånare. Detta var en utdragen reformprocess, men den är en del av den sociala sammanhållning som i sig är nödvändig.
Vi förstår er debatt på hälso- och välfärdsområdet; jag vill påpeka att medelåldern i Chile är nästan samma som medelåldern här i EU, det skiljer bara några få månader. Vårt behov av att kunna ge en åldrande befolkning social välfärd är också mycket viktigt för oss.
Samtidigt har vi kunnat skapa en god makroekonomisk situation, och jag vill påpeka att Chile uppfyller alla krav i Maastrichtfördraget.
Med andra ord är er debatt stundtals vår debatt. Vi följer den därför nära, och vi vill också lära av era erfarenheter. Varför inte erkänna det? I många avseenden uppvisar EU ett viktigt föredöme för dagens värld, och ibland när ni är upptagna av era egna debatter inser ni inte att ni utgör ett exempel på det slags samhälle som i dag eftersträvas i världen.
Vi vet att för att kunna fortsätta att växa på ett jämbördigt sätt i framtiden och inte fastna i ett mönster av råvaruexport, få nya arbetstillfällen och låg välfärd måste vi investera kraftigt i innovation, forskning och teknik. Vi har fyrdubblat våra ansträngningar, men vi har upprättat en fond för innovation som finansieras av en mycket liten del av inkomsterna från koppar.
Koppar är en icke förnybar råvara, som genererar stora inkomster för Chile. Denna väldiga inkomst ska utgöra grunden för framtiden med hjälp av forskning och teknik. I detta hänseende räknar vi därför med ett EU-samarbete. Vårt avtal med EU är ett avtal som kan möjliggöra att vi får tillgång till era resurser på det här området.
Vi vill också förstärka vår integrering i världsekonomin. Vi är övertygade om att länder går framåt när de uppfattar hela världen som en möjlighet. Vi bör inte frukta globaliseringen.
I vårt fall har globaliseringen öppnat nya möjligheter, däribland för små företag som befinner sig långt från de stora internationella centrumen. Givetvis kommer ingen automatisk mekanism att kunna minska de ojämlikheter, den instabilitet och de kriser som globaliseringen för med sig. Men vi måste ha regler och institutioner som kan styra globaliseringsprocessen. Om vi vill uppnå detta bör vi bejaka den framträdande globala politikens möjligheter att vara vägledande för samhället.
Här vill jag säga att vi är uppriktigt oroade över globaliseringens ofattbart snabba utveckling, mitt bland de multilaterala institutioner som inte lyckas gå i land med att reglera denna process.
Här i EU ser vi en viktig aktör när det gäller att upprätta mer rättvisa handelsregler, skapa globala allmänna nyttigheter, omorganisera internationella organisationer och åstadkomma makroekonomisk samordning bland världens ekonomiska stormakter.
Vem ska jag vända mig till när ozonlagret i de sydligaste delarna av Chile förvärras alltmer och när solstrålarna blivit starkare till följd av norra halvklotets utsläpp av gaser? Vissa människor uppskattar inte Kyotoavtalet; jag har sagt till ledarna i dessa länder att ”det låter nog bra, men säg mig då vart jag ska vända mig för att beklaga mig över det som sker i världen?”. För det som sker i mitt hemland är i själva verket ett problem som kommer utifrån.
Jag vill därför delge er något som vi anser vara av största vikt: för ett land som Chile blir det multilaterala till sist lokalt. Därför tror vi på Förenta nationerna, som vi är en ursprunglig medlem i. Därför anser vi att säkerhetsrådet är det enda organ som har befogenhet att på människosläktets vägnar tillgripa våld.
Vid en tidpunkt när vårt land satt med i säkerhetsrådet sa vi därför nej till en invasion i Irak, om det var beslut som hade fattats utanför säkerhetsrådet.
Eftersom vi var konsekventa sa vi ja, och inom sjuttiotvå timmar gjorde vi en insats för att sprida ut våra militärstyrkor på Haiti, för vi ansåg att vi som latinamerikaner hade en skyldighet att göra vår plikt när säkerhetsrådet bad om det, i ett land i regionen mellan Latinamerika och Västindien som stod inför väldiga svårigheter.
Jag är därför övertygad om att EU:s och den underutvecklade världens problem kommer att lösas gemensamt. En europeisk professor påpekade att om vi insisterar på att stänga in oss själva bakom murar kommer vi att förgås inifrån och ut i händerna på våra angripare.
Dessa gemensamma värderingar och målsättningar utgör grunden för det associeringsavtal som Chile undertecknade med Europeiska unionen den 18 november 2002.
Europaparlamentet godkände enhälligt detta avtal, en politisk gest som Chile erkänner och är tacksam för. Med mig vid detta högtidliga tillfälle har jag därför ordförandena för den chilenska senaten och deputeradekammaren, varav den ene är en framstående medlem ur oppositionen mot min regering i Chile, men i dessa sammanhang finns en statspolitik som förenar alla chilenare.
Det här är det mest vidsträckta och mångsidiga avtal som Chile någonsin har undertecknat, och kanske är det också Europeiska unionens mest ambitiösa avtal. Vi bygger vårt partnerskap. Vi förstärker förbindelserna på alla de områden som ryms inom associeringsavtalet. Vårt utbyte är alltmer dynamiskt, som talman Josep Borrell Fontelles påpekade. EU har ökat sin betydelse som den största externa investeraren i vår ekonomi och står nu för 42 procent av det totala antalet utländska investeringar i Chile.
Vår handel är mycket balanserad geografiskt sett: 30 procent – EU, 25 procent – Asien, 18 procent – Förenta staterna, återstående del – Latinamerika. Vi har undertecknat ett horisontellt avtal om flygtransport, som vi snart hoppas ska övergå i ett avtal om gemensamt luftrum mellan Chile och EU.
Inom avtalets ramar har vi haft en öppen och intensiv dialog med EU, en dialog mellan trogna allierade, och även om vi vid vissa tillfällen skiljer oss åt när det gäller vissa politikområden – jag vill inte tala om jordbruksstödet här – har vi en gemensam inställning. I detta sammanhang deltar vi i EU:s operation Althea i Bosnien och Hercegovina. Chilenska trupper bidrar till freden i ett europeiskt land.
Eftersom vi är medvetna om dessa ansvarsområden deltar vi på Haiti, som jag tidigare nämnde, och vi hoppas att vi kommer att samarbeta ännu närmare med Europeiska unionen under den nya fas som följer på valet i det landet.
Vi samarbetar aktivt för att modernisera våra offentliga institutioner; vi vill öka vårt samarbete när det gäller miljöfrågor, vi vill utbyta erfarenheter och bästa praxis för att ytterligare stärka den sociala sammanhållningen i Chile.
Mina damer och herrar! Vi latinamerikaner är inte främmande för den mångfald som i dag förekommer i EU. Några av våra medbröder och medsystrar gör en motsatt resa än den som företogs för hundratals år sedan och som förde ett mycket stort antal europeiska migranter till vår kontinent. Inte enbart spanjorer. Åtskilliga av de länder i Europa som hade svårigheter att växa exporterade under mitten av 1800-talet en ofantligt stor arbetsstyrka till Amerika. Vissa människor företar nu sin återresa i motsatt riktning.
Vi har med kraft åtagit oss att befästa en strategisk associering mellan EU, Latinamerika och Västindien. Vi vill att EU:s närvaro ska vara starkare där borta. Vi uppfattar vårt associeringsavtal som ett viktigt steg. Vi följer EU:s förhandlingar med våra medbröder och medsystrar i Mercosur med intresse och förhoppningar. Vi hoppas att vi snart kommer att ha mer djupgående associeringsförhandlingar, och jag hoppas att det kommande toppmötet mellan EU och Latinamerika, som ska äga rum i Wien nästa år, kommer att leda till att man upprättar ett interregionalt strategiskt partnerskap med konkreta uppgifter och åtgärder.
Vi latinamerikaner använder ibland alltför mycket retorik; i dessa avtal vill vi ha konkreta fakta.
Mer än en gång har jag berättat för EU:s olika ledare om behovet av att förstå den colombianska processen och de ansträngningar som görs där för att uppnå fred. Vi bör alla åta oss att stödja Colombia under landets nuvarande ansträngningar för att främja nationell samexistens.
Eftersom vi är förenade genom vårt förflutna, vad vi är och vad vi vill vara, vill vi göra mycket mer tillsammans med EU. Tillsammans med ett starkt EU som är förenat i sina utrikes åtgärder och fast beslutet att spela sin rättmätiga roll i världen. Ett EU som är bundet till den frihandel som bidrar till Doharundans framgång. Ett EU som söker social sammanhållning både internt och på global nivå. Ett EU som är för multilateralismen och som strävar efter att ge globaliseringen ett mänskligt ansikte. Ett EU som främjar dialog och överenskommelser mellan olika kulturella, religiösa och sekulära traditioner inom ramen för det som har kallats en civilisationernas allians.
Mina damer och herrar! För 3 500 år sedan sa en europé i Odyssén ”Berätta för mig, du musa, om den där skarpsinnige hjälten som reste vida omkring. Många städer besöktes av honom, och många var de nationer med vars seder och bruk han var väl bekant … ”.
Jag har kommit hit till parlamentet i dag för att be er berätta den där historien för oss, för denna 3 500 år gamla resa är också vår resa. Vissa gånger har vi tagit olika riktningar. Flera gånger. Det finns alltid en möjlighet att vi återigen gör detta i framtiden.
Men genom att bekanta oss med andra seder och bruk och genom att vara medveten om andra olika städer kan vi uppnå en framgångsrik gemensam framtid. Ni stödde oss under svåra tider. Vi är nu stolta över att återigen komma samman som partner, och vi kommer alltid att se oss själva som vänner, inte enbart förenade av intresse utan också av gemensamma ideal och gemensamma identiteter.
Detta är det grundläggande värde som vi vill fortsätta att bevara, och av den anledningen har jag kommit hit för att tala till er. Tack så mycket för att ni bjöd in mig.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr president, för att ha erinrat oss om EU:s betydelse. Tack för att ni sa att vi ibland, när vi är helt uppslukade av våra egna problem, glömmer bort betydelsen av vårt projekt. I själva verket är EU inte bara ett projekt för dess egen skull, utan det fyller också ett behov i världen. Tack för att ni sa detta här i Europaparlamentet. Vi är hedrade över att ha er här. 


Phillip Whitehead (PSE ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. Jag skulle bara vilja säga att jag, för att undvika en eventuell konflikt om ekonomiska intressen, kommer att vara närvarande men inte rösta om Hieronymibetänkandet. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Vi har röstat ja till luftfartsavtalet mellan EG och Azerbajdzjan, men det innebär inte att vi uttrycker ett gillande för att Azerbajdzjan öppnat flygförbindelse mellan den av Turkiet ockuperade norra delen av Cypern och Baku.
Vi tycker inte att öppnandet av denna flygförbindelse är ett skäl till att rösta nej till detta luftfartsavtal. Det är två olika frågor och förhandlingar med Azerbajdzjan om ovan nämnda flygförbindelse måste tas i ett annat sammanhang. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL )
   , – I juli började Azerbajdzjan flyga mellan landets huvudstad och norra Cypern, som står under turkisk militärockupation. Som cypriotiska ledamöter av parlamentet – och i synnerhet ledamöter från vår parlamentariska grupp – har sagt strider dessa flygningar mot principerna om civil luftfart och internationell rätt.
Jag vill påpeka att detta inte är det enda exemplet på försök att på praktisk nivå tvinga fram ett erkännande av den turkiska militärockupationen av en del av Cypern, den så kallade Turkiska republiken Nordcypern, som inte har erkänts av FN. Parlamentet beslutade nyligen att upprätta en ”kontaktgrupp för förbindelserna med Cyperns norra del”, en åtgärd som fördömdes av vår parlamentariska grupp. Det har också förekommit initiativ från kommissionens sida, såsom det initiativ som var tänkt att upprätta direkta handelsförbindelser med den ockuperade delen av Cypern, där man inte fäster avseende vid FN:s resolutioner. Detta initiativ blockerades nyligen av rådet på grund av invändningar från flera medlemsstater.
Följaktligen röstade vi mot betänkandet. 

Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade för Bloklands andrabehandlingsrekommendation om transport av avfall. Denna förordning behövs för att transporterna av avfall ska kunna genomföras på ett fullständigt säkert sätt eller, med andra ord, på ett sätt så att de inte utgör någon risk för miljön. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Endast ett fåtal av de ändringsförslag som rådet inte accepterade togs upp under denna andrabehandling. Jag vill påpeka att av de 103 ändringsförslag som parlamentet antog under den första behandlingen har man i den gemensamma ståndpunkten endast antagit 41, och vissa av dessa enbart delvis.
Bland de förkastade förslagen fanns viktiga frågor som information och insyn som därefter har tagits upp. Förslag som avsåg att behålla animaliska biprodukter och annat avfall inom direktivets räckvidd har också förts på tal. På detta sätt försöker parlamentet se till att transporten av sådant avfall genomförs på ett säkert och ansvarsfullt sätt.
Samtidigt fanns inte den majoritet som krävdes för att förhindra avvikelser och anta andra lika viktiga förslag, varav vissa hade lagts fram av De gröna. Exempel på detta är bland annat skrotning av fartyg och behovet att se till att detta görs på ett säkert sätt och i överensstämmelse med befintliga miljökrav, i syfte att skydda människors hälsa och miljön. Ansträngningar måste göras för att garantera en bättre samordning när det gäller fartyg, särskilt de som transporterar farligt eller förorenande gods, för att förhindra ytterligare tragedier. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Detta betänkande innebär en avvägning mellan frågor som gäller den inre marknaden respektive miljön. Rent principiellt anser vi att EU:s medlemsstater självständigt skall besluta om de vill tillåta att inhemska företag importerar avfall från andra länder, eller inte. En förutsättning är dock att internationellt ingångna avtal efterlevs samt att det avfall som transporteras inte utgör en miljörisk för övriga medlemsländer. Självfallet skall inte miljöfarliga kemikalier fraktas över internationella vattenvägar om alternativa möjligheter finns.
Vi har valt att stödja miljöutskottets linje, vilken utgör en rimlig kompromiss mellan miljöhänsyn och efterlevande av reglerna för den inre marknaden. Vi anser således att internationella transporter av avfall skall tillåtas, förutsatt att avfallet som sådant inte utgör en betydande miljörisk. Vi har i linje med ovanstående resonemang gått emot föredragandens ståndpunkt i några huvudfrågor, till exempel att avfallstransport inte skall tillåtas om avfallet kan hanteras i det land som producerade avfallet. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Det faktum att avfall har blivit en handelsvara, och till och med en värdefull handelsvara, för med sig ett behov av noggranna bestämmelser för rörlighet för avfallstransporter, både inom och över medlemsstaternas gränser.
Miljöskydd måste vara en huvudprioritering, och jag hoppas att både rådet och parlamentet instämmer i det. Jag anser också att det finns behov av att begränsa rörlighet genom att förhindra obefogade transporter, se till att deponering av avfall och återvinning sker så nära den plats där avfallet alstras som möjligt och genom att säkerställa att reglerna för avfallstransporter förbättras. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag stöder detta betänkande som syftar till att uppdatera befintliga EU-bestämmelser om gränsöverskridande avfallstransport, för att de ska vara förenliga med internationella avtal.
Jag beklagar att detta behandlas inom ramen för en rättslig grund som kräver enhällighet i rådet. Jag hoppas att detta inte visar sig vara ett hinder för antagande av strikta bestämmelser.
Jag röstar för att utesluta biprodukter från djur från bestämmelser för avfallstransport, eftersom de täcks av annan lagstiftning på ett adekvat sätt. 

Michl Ebner (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag röstade för Packbetänkandet trots det beklagliga förkastandet av Antonio Tajanis ändringsförslag, som jag ansåg vara ytterst viktigt. Det är verkligen högst beklagansvärt att parlamentet inte godkände det.
Jag vill också ta tillfället i akt och påminna parlamentet om att det tyvärr inte, trots det betänkande om språkinlärning som jag lade fram under den förra valperioden, har hållits någon ytterligare diskussion om det dokument som kommissionen skulle förbereda på grundval av parlamentets beslut på detta område.
Jag hoppas att detta kommer att ske utan dröjsmål så att man kan gå vidare med detta betänkande, vilket också utgör grund för Packbetänkandet, för om ett livslångt lärande ska vara möjligt måste EU:s medborgare ha kunskaper i språk och särskilt uppmuntras att också lära sig minoritetsspråk och regionala språk. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi välkomnar att föredraganden erkänner att det fortfarande förekommer stora skillnader när det gäller resultaten inom utbildningssystemen i de olika medlemsstaterna, som man hänvisade till i 2003 års rapport om programmet för internationell utvärdering av elevprestationer (PISA). Så är fallet trots alla gemenskapsinitiativ som har haft för avsikt att främja en större likhet.
Vi instämmer också i att företräde bör ges till att främja undervisning och inlärning av språk och kulturell mångfald inom utbildningen.
Samtidigt har vi ändå ett antal invändningar till innehållet i kommissionens förslag, och även om man i betänkandet försöker mildra problemen misslyckas man med att tillhandahålla en effektiv lösning. Man håller snarare fast vid en tendens att gynna den nyliberala politik som i allt större utsträckning gör sig gällande på utbildningsområdet.
Förslaget är att upprätta ett integrerat program för 2007–2013, uppdelat i sex separata delprogram (Comenius, Erasmus, Leonardo da Vinci, Grundtvig, det allmänna programmet och Jean Monnet), vars totala budget inte motsvarar vad som krävs med hänsyn till situationernas räckvidd och områden. Som sådant och trots en blygsam ökning av stödmedel har unga människor och andra personer med låga inkomster ändå inte möjlighet att delta. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Eftersom det finansiella perspektivet för åren 2007-2013 har avvisats i det Europeiska rådet kan vi inte nu behandla handlingsprogrammet och dess sex delprogram för nämnda period.
Vi är visserligen anhängare av till exempel Erasmusprogrammet, men det finns andra delar av förslagen till delprogram som måste granskas noga och se om de har ett berättigande utifrån att varje medlemsstat enligt fördraget har ansvar för utbildnings- och yrkesutbildningssystems organisation och innehåll.
Vi har därför idag röstat nej till betänkandet då vi menar att först måste det finansiella perspektivet för åren 2007-2013 bli klart. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Jag röstade för detta betänkande som jag hoppas kommer att hålla i gång och öka de möjligheter som finns för alla åldersgrupper att delta i transnationella utbildningsprogram.
Många skottar har deltagit i EU-program under årens lopp, och det är viktigt att bygga vidare på framgångsrika system.
Jag välkomnar i synnerhet förslag om förenklade förfaranden och om decentraliserad administration. Jag noterar och välkomnar att ändringsförslag från min grupp lett till att såväl mindre använda språk som interkulturell dialog inkluderats. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Gemenskapens fyra program för utbildning och yrkesutbildning – Sokrates, Leonardo da Vinci, ”handlingsprogrammet för att främja organ som är verksamma på europeisk nivå inom utbildningsområdet och för att stödja enskilda insatser på samma område” och programmet eLearning – är planerade att löpa ut i slutet av 2006.
Mot bakgrund av utbildningens betydelse för att skapa en konkurrenskraftig och dynamisk kunskapsbaserad ekonomi i EU, och effektiviteten och mervärdet av EU:s samarbetsprogram på det här området, föreslår kommissionen att upprätta ett integrerat handlingsprogram inom området för livslångt lärande, som är uppdelat i sex separata delprogram, såsom en förberedelse för den nya generationen av program för 2007–2013. Dessa kommer i huvudsak att utgöra förlängningar av nuvarande åtgärder och program.
Betänkandet har mitt helhjärtade stöd. Det vittnar om att kommissionens program är av hög kvalitet och att man till följd av tidigare resultat har ställt upp mer ambitiösa mål för det nya programmet. Som sådant krävs en väsentlig ökning av budgetmedel. 
David Martin (PSE ),
   . – Europeiska unionen har länge engagerat sig i finansiering av utbildnings- och yrkesprogram – detta är ett engagemang som jag verkligen välkomnar. Det är dock också tydligt att det har existerat alltför många program, att administrationen har varit tungrodd och att budgeten varit för låg.
Ett integrerat handlingsprogram inom livslångt lärande inom en enhetlig ram efter 2006 – Sokrates, Leonardo Da Vinci, Erasmus, Comenius, Grundtvig, Jean Monnet – är verkligen välkommet och bör bidra till att man kan ta itu med några av de befintliga bristerna. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Integreringen av befintliga utbildningsprogram som finansieras av EU i ett gemensamt program för livslångt lärande sker inte av en tillfällighet. Det syftar till att skjuta över statens ansvar att tillhandahålla systematiskt och vetenskapligt anordnad utbildning till individen, så att de på ett eller annat sätt ska förvärva fragmentariska kunskaper och färdigheter som med lätthet kan anpassas till marknadens krav, som en förutsättning för möjligheten till anställning (anställbarhet) och som en ursäkt för arbetslösheten. Därför valde man termen ”lärande” i stället för bildning eller utbildning.
Målet med ett ”livslångt lärande” är att tillmötesgå storföretagens krav på flexibla arbetstagare, anpassade till ett ännu större utnyttjande. Detta är den största symbolen för det ”europeiska idealet”, med andra ord de europeiska monopolens konkurrenskraft. Dessutom var det de stora industriidkarna som först visade ett intresse för det ”livslånga lärandet”. Alltsedan 1995 har de uppmanat medlemsstaterna att hantera utbildningen som en process som pågår från vaggan till graven.
I programmet förverkligas detta krav, och därför behövs det inte några kvasihumanitära svulstigheter om att förbättra de nationella systemen, att bekämpa diskrimineringen osv. Den negativa erfarenheten av att tillämpa liknande åtgärder för den högre utbildningen visar att det integrerade programmet är här för att drivas igenom inom utbildningens alla nivåer i samtliga medlemsstater. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Utbildningens betydelse för att skapa en konkurrenskraftig och dynamisk kunskapsbaserad ekonomi i EU är allmänt erkänd.
Betänkandet av Doris Pack är huvudsakligen grundat på välbehövliga förenklingsåtgärder inom ramen för gemenskapens program för utbildning och yrkesutbildning.
Gemenskapens åtgärder på det här området har hjälpt till att definiera kvalitetsindikatorer inom utbildningen och uppmuntrat en spridning av bästa praxis.
Gemenskapens befintliga instrument kompletterar givetvis de åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit, och kommissionens förslag är att effektivisera de instrument som redan finns på det här området.
Detta är ett väl genomtänkt förslag, som rationaliserar gemenskapsinstrumenten och som gör dem mer enhetliga, samverkande och effektiva.
Kommissionen har därför lagt fram mer ambitiösa förslag som kräver en väsentlig ökning av budgetmedel.
Jag röstade för detta betänkande eftersom jag anser att dessa program också kommer att bidra till att förbättra utbildningssystemen över hela EU. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Jag är mycket glad över att parlamentet fortsätter att stödja utbytesprogrammet Erasmus, som enligt min uppfattning är ett av de mest väsentliga sätten för EU att visa prov på relevans inför unionens medborgare. Jag anser att denna budget, som nästan är unik i jämförelse med andra budgetposter, ska ökas, på bekostnad av andra om så är nödvändigt, och röstade i enlighet därmed. Jag utnyttjade själv Erasmusprogrammet som student, och jag är fast övertygad om att det är det mest användbara och långsiktiga EU-program som existerar. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Genom detta betänkande förbättras programmet ”Aktiv ungdom” för perioden 2007–2013 betydligt. I betänkandet strävar man efter att ta sig an viss kritik om de tidigare ungdomsprogrammen som gjordes i interimsöversynen och under den rådgivande processen, med särskild hänsyn till det sätt på vilket förfarandet för att ansöka om stöd har blivit mer flexibelt och mindre belastat av byråkrati.
Den finansiella ram som kommissionen har föreslagit är emellertid ytterst begränsad. Vi stöder därför kravet i betänkandet om en väsentlig ökning av de budgetmedel som står till förfogande, och välkomnar klargörandet av de grundläggande värderingar som vi vill främja bland ungdomarna, såsom respekt för människans värdighet, jämlikhet, respekt för mänskliga rättigheter, tolerans och icke-diskriminering.
Dessutom välkomnar vi de ändringsförslag som avser att ge större eftertryck åt följande aspekter: jämställdhet mellan kvinnor och män och kampen mot diskriminering samt kampen mot alla former av utestängning och diskriminering, inklusive på grund av kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning enligt artikel 13 i fördraget.
Härav röstade vi för, trots vissa brister i programmet. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Eftersom det finansiella perspektivet för åren 2007-2013 har avvisats i det Europeiska rådet anser vi det vara för tidigt att nu behandla inrättandet av programmet ”Aktiv ungdom”. Att i nuläget uttala stöd för ett totalt anslag på 915 miljoner euro (eller 1 128 miljoner euro beroende på vilket förslag som vinner omröstningen) till detta program är orimligt.
Programmet innehåll kan också ifrågasättas. Föredraganden skriver i sin motivering att det ”på ett väsentligt sätt bidrar till ett aktivt medborgarskap för ungdomarna i samhället och som fördjupar deras känsla av tillhörighet till EU, vilket kan ge ett avsevärt europeiskt mervärde”. Vi ifrågasätter om programmet verkligen ger något substantiellt bidrag till denna målsättning. Internationellt ungdomsutbyte är positivt men måste lösas ekonomiskt genom det civila samhällets insatser eller genom medlemsstaternas försorg. Vi anser inte att EU skall bidra med pengar från sin budget på detta område.
Vi har därför idag röstat nej till betänkandet då vi menar att först måste det finansiella perspektivet för åren 2007-2013 bli klart. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Det är mycket viktigt att erbjuda våra unga medborgare sådana möjligheter som detta förslag är ämnat för. Att utveckla aktivt medborgarskap, solidaritet och ömsesidig förståelse mellan befolkningar måste uppmuntras, och jag stöder förslag om ökad budget för ”Aktiv ungdom”.
Unga människors engagemang och aktiva deltagande i den föreslagna europeiska ungdomsveckan är önskvärda, och jag har stött ändringsförslag från min grupp där detta understryks. 
Marine Le Pen (NI ),
   . – Detta betänkande berör ”utvecklingen av ett europeiskt medborgarskap”. Här har vi själva kärnan i det som gör detta europeiska kulturprogram så tvetydigt, för vad handlar det om: att samtycka till Europa? Det är underförstått att vi samtycker till Europa, eftersom vi alla är européer. Att samtycka till den europeiska integreringen i dess nuvarande former? Nåväl, det är propaganda. Låt oss därför bekräfta att vi tydligen är för att skydda det europeiska kulturarvet, men att kulturbudgeten inte får bli ett tillägg till EU:s kommunikationsbudget.
EU:s ungdomar står inför flera problem, däribland självmord, narkotika och arbetslöshet. Låt oss därför arbeta mer praktiskt med orsakerna till dessa problem, hellre än att efterlysa svävande och orediga åtgärder som är knutna till rörlighet, åtagande, medborgarskap osv. Det är inte EU:s ansvar att göra ungdomen ”aktiv” – ungdomarna kan tänka för sig själva – men EU:s politik kan bestå i att varna för farorna – i synnerhet narkotika – något som den för närvarande gör enbart med begränsad framgång. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill ge mitt helhjärtade stöd till gemenskapsprogrammet ”Aktiv ungdom”.
Föredraganden stöder i största allmänhet kommissionens förslag, även om hon för fram vissa ändringsförslag där man angriper följande områden: den otillräckliga finansiella ramen för att genomföra programmet ”Aktiv ungdom” under denna period; stöd till interaktiva och nyskapande ungdomsseminarier; upprättande av europeiska ungdomsveckor som en regelbunden händelse; och slutligen behovet av att se till att missgynnade ungdomar kan delta i programmet på lika villkor, och således utesluta alla former av diskriminering.
Programmet ”Aktiv ungdom” kommer att bli en i huvudsak förenklad efterföljare till det nuvarande ungdomsprogrammet. Innan förslaget utarbetades pågick en vittomfattande rådgivningsprocess, i enlighet med vitboken om ungdomspolitik. I viss utsträckning återspeglar förslaget således stats- och regeringschefernas initiativ att bilda en ”europeisk ungdomspakt”.
Programmet ”Aktiv ungdom” omfattar fem åtgärder och kommer att kosta 915 miljoner euro. Det kommer att träda i kraft i januari 2007 och administreras i varje EU-land, med vissa centraliserade åtgärder som sköts av ett verkställande organ. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnade detta betänkande. Det befintliga programmet Ungdom kommer att avslutas 2006, och detta förslag gäller ett efterföljande program – Aktiv ungdom – som ska täcka perioden 2007–2013. Om rekommendationerna genomförs kommer det nya programmet att bli enklare, mindre byråkratiskt och mer lättillgängligt.
Programmet kommer nu att finansieras av en enda budgetpost i stället för fyra, och projekten kommer att administreras på en decentraliserad nivå. I programmet tas också hänsyn till Lissabonprocessens krav. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Jag stödjer program för volontärtjänst och ungdom i/för världen speciellt samarbetet med icke-eu länder. Detta skapar äkta samhörighet och förståelse för vår omvärld. Däremot kan jag inte rösta för ökningen på 200 M€ som är föreslagen framförallt eftersom andelen till Ungdom för Europa ökas. Ungdom för Europa syftar till att skapa en ny form av Euro-nationalism, något vi borde ha lärt oss av historien att undvika. Jag avstår därför då förslaget innehåller såväl mycket positiva som mycket negativa bitar. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Syftet med detta betänkande är att förbättra vissa aspekter av det nya program för kultur som kommissionen har förslagit för 2007–2013.
Sammantaget är detta dokument, precis som många andra på kulturområdet, mycket splittrat, och resultatet kan bli inkonsekvent.
Å ena sidan skulle det kunna innebära en möjlighet att inte bara främja kulturell (konstnärlig och vetenskaplig) kreativitet, forskning och resultatspridning, utan även demokratisering (inte bara utökande) av tillgången till kulturellt förverkligande och kulturell produktion.
Även om vissa positiva resultat skulle kunna nås tack vare eller trots programmet skulle detta å andra sidan kunna visa sig vara en form av masskulturellt förtryck, ett försök att skapa en lydig kultur, eller ytterligare ett steg på vägen mot inrättandet av en kulturell och ideologisk hegemoni.
Jag menar dock att mycket kommer att beslutas lokalt. Även om målet att främja kulturaktörernas rörlighet över gränserna kanske avspeglar en strävan att främja ett mer internationellt perspektiv och vittnar om en kulturell produktion som syftar till dialog och mer universella mål, så skulle följden också kunna bli att andra mindre kulturella och mer finansiella intressen gynnas.
Vi välkomnar ändringsförslagen om vikten av att bevara, utforska och skapa tillgång till kulturarvet, den språkliga och kulturella mångfalden, liksom de ändringsförslag som, fast de är otillräckliga …
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . – Kulturfrågor är givetvis mycket viktiga. Junilistan är av uppfattningen att kulturpolitiken, i princip, bör skötas av medlemsstaterna. När det gäller europeiskt kulturarv kan emellertid det vara befogat att vissa frågor behandlas på gemenskapsnivå.
Man bör dock inte diskutera enskilda utgiftsposter innan EU:s långtidsbudget är antagen. Därför har Junilistan valt att rösta emot detta betänkande. 
Marine Le Pen (NI ),
   . – Syftet med Kultur 2007 är att förändra förfarandena för beviljande av bidrag så att de blir enklare än de förfaranden som används i Kultur 2000. Faktum är att en del av den kritik som framförts mot detta program handlar om den dåliga förvaltningen av systemet. Systemets kulturalstrande effekt på aktörerna inom detta område genererar en mängd projekt, som därefter väljs ut på ett till synes godtyckligt sätt. 80 procent av projekten uppges få avslag på procedurmässiga grunder! Kan vi då verkligen säkert veta att Kultur 2007 kommer att förbättra situationen inom detta område? Är det inte i själva verket så att det är själva EU-byråkratin som är felet?
Som svar på Jean Monnets berömda uttalande ”om vi skulle göra det igen skulle jag börja med kulturen” kan man säga två saker:
- Det var ett dumt uttalande, eftersom det redan fanns och alltid hade funnits en europeisk kultur – det är ju därför vi talar om Europa!
- Tack och lov att Bryssels teknokrater inte har ansvaret för kulturen – då skulle den ha varit i ett bedrövligt skick i dag. Se bara hur det gick för jordbruket och stålindustrin. 
Cecilia Malmström (ALDE ) och Anders Wijkman (PPE-DE ),
   Jag har valt att avstå i slutvoteringen om rapporten om Kulturprogram 2007-2013. Det är förvisso viktigt att främja den interkulturella dialogen, gränsöverskridande kulturprojekt och kulturutbyten som ökar förståelsen för olika kulturer i Europa och som bidrar till att ge det europeiska medborgarskapet ett konkret innehåll. Men i Europaparlamentets rapport är det mest konkreta inslaget en mycket stor ökning av budgetanslagen jämfört med vad Kommissionen föreslår. Då jag inte kan ställa mig bakom denna budgetökning har jag valt att avstå i omröstningen av rapporten. Jag anser att Kommissionens förslag på hur mycket pengar som ska budgeteras för kulturprogrammet är fullt tillräckligt. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnade detta betänkande genom vilket ett nytt program för europeiskt samarbete på kulturområdet under perioden 2007–2013 upprättas. Det syftar till att främja ett gemensamt kulturområde genom utveckling av samarbetet på kulturområdet i Europa.
Genom finansieringen av detta program möjliggörs stöd för konst- och kulturorganisationer som tar sig an gemensamma projekt tillsammans med organisationer i andra medlemsstater, och detta välkomnas varmt av många organisationer som ofta kämpar för att finansiera gränsöverskridande evenemang.
Jag välkomnar också den stimulans som detta program kommer att ge den transnationella rörligheten för personer som arbetar inom kultursektorn. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Programmet Kultur syftar i första hand till att främja kulturaktörernas rörlighet över gränserna, spridningen av konstnärliga och kulturella verk och produkter över gränserna samt den interkulturella dialogen.
I det nya programmet för 2007–2013 föreslås åtgärder i syfte att främja dialog och ömsesidig kunskap om europeisk kultur.
Jag anser att de ändringsförslag som lagts fram har varit centrala för att öka flexibiliteten hos projektens varaktighet och förenkla förfarandena för deltagande.
Jag vill också betona behovet av att skapa en jämn balans mellan komplementaritetsprincipen och subsidiaritetsprincipen när nya EU-handlingsprogram utarbetas.
Lagstiftningsarbetet bör vara resultatinriktat. Det gäller framför allt när vi hanterar frågor som förbättrad kunskap om och spridning av EU-medborgarnas kultur och historia och bevarande och skyddande av viktiga europeiska kulturarv.
Jag vill därför betona vikten av att utbyta god praxis för det europeiska kulturarvet, kulturarbetarnas rörlighet och nya kulturella uttrycksformer.
Jag röstade för Graça Moura-betänkandet. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Jag har alltid förespråkat kultur, men detta program tar resurser från nationella kulturbudgetar. Redan förslaget på 408M€ är en ökning med 72%, när EP sedan plussar på till 600M€ är det för mycket. Ändringsförslag 29 om att stärka känslan av ett Europeiskt medborgarskap, är ett exempel på den negativa Euronationalism som ständigt florerar i kulturutskottet. Dessutom har programmet alldeles för stor administrativ börda något som kulturarbetare i alla länder enas om är ett hinder för kreativ utveckling. Jag röstar därför emot detta förslag. 

David Martin (PSE ),
   . – Jag stöder detta betänkande och behovet av ett Media 2007-program som uppföljning till Mediaprogrammet (1996–2000) och Media Plus-programmet (2001–2006).
EU har för närvarande ett handelsunderskott i förhållande till Förenta staterna på över 8 miljarder US-dollar per år inom den audiovisuella sektorn. Vi måste intensifiera våra ansträngningar att göra EU:s industri mer konkurrenskraftig och bättre i stånd att konkurrera med den amerikanska industrin. 
Cristiana Muscardini (UEN ),
   Den audiovisuella sektorn i Europa går för närvarande igenom en svår period.
De tidigare Mediaprogrammen gav goda resultat. Nu har detta program mer ambitiösa mål, t.ex. fullständig kulturell integration av det utvidgade Europa. Här anser jag att man bör stödja de europeiska filmarkiven och det audiovisuella arvet, som till och med kan innehålla verk som inte förtjänar att försvinna in i historiens glömska. Det råder dock inget tvivel om att allt kreativt arbete är ett bestående vittnesbörd över en tidsperiod och därför hjälper eftervärlden att förstå en generations värderingar och intressen. Att förstå sitt förflutna gör det lättare att forma sin framtid.
Jag vill slutligen betona en aspekt som saknas i Hieronymibetänkandet och som jag anser är grundläggande för den audiovisuella sektorn, som bör bygga på korrekt information om sitt innehåll.
Jag talar om nödvändigheten av att skydda barnen, som tillhör de mest frekventa användarna av audiovisuella verk och som därför förtjänar respekt och eftertanke. Jag har därför lagt fram ändringsförslag för att åtgärda denna brist.
I debatten fick dessa ändringsförslag stöd av många ledamöter, och de togs även upp av kommissionsledamoten, som jag vill be att beakta …
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Media 2007-programmet syftar framför allt till att främja en europeisk audiovisuell marknad mot bakgrund av den starka konkurrensen från den amerikanska marknaden.
Detta EU-program kan bidra väsentligt till den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen i EU, eftersom audiovisuella verk är kulturella och ekonomiska varor och tjänster.
Vi måste bidra till att integrera kreativa och kulturella aspekter i industriproduktionen, särskilt med tanke på de många små och medelstora företagen i EU.
Jag anser därför att det är viktigt att vi påskyndar finansieringsförfarandet och främjar ett nära samarbete för att möta digitaliseringens utmaning. Detta kommer att bidra till att minska obalansen mellan länder med hög respektive låg produktionskapacitet och till att öka spridningen av europeiska audiovisuella verk både inom och utanför EU. På så vis kan vi även stärka den europeiska filmindustrins konkurrenskraft.
Jag röstade för Hieronymibetänkandet. 


Erika Mann (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill be er och parlamentet om en sak, nämligen att skicka en skrivelse till det mexikanska folket för att uttrycka vårt deltagande. Eftersom vi har ett frihandelsavtal med Mexiko och även ett särskilt avtal bör vi skriva till den mexikanska regeringen och uttrycka vårt varma deltagande med det mexikanska folket, som drabbats av skadorna efter orkanen. Vi bör också göra gemensam sak med kommissionen och rådet och fundera över vilket utrymme avtalet ger för att ge stöd under särskilda omständigheter. Då menar jag inte ekonomiskt stöd, utan stöd i ordets vidaste bemärkelse. Jag vore mycket tacksam, fru talman, om ni kan försäkra mig om att en sådan skrivelse kommer att utformas. 
Talmannen.
   – Jag ska vidarebefordra denna fråga till parlamentets talman. Jag är säker på att Josep Borrell tar emot förslaget med tacksamhet och kommer att utforma en sådan skrivelse. Jag är också säker på att ni kommer att bistå honom med er expertis och att ni kan föreslå några lämpliga formuleringar.
Mitt egentliga ärende nu var att tillkännage att nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om framsteg i anslutningsprocessen av Bulgarien och Rumänien. Det ska jag också, men jag vill vänta ett ögonblick i förhoppningen om att kommissionsledamoten ska lyckas ta sig ifrån kommissionens sammanträde och komma hit till oss, eftersom det vore förnuftigt att vänta tills vi har hört vad kommissionsledamot Olli Rehn har att säga om kommissionens uttalande om framsteg i anslutningsprocessen av Bulgarien och Rumänien innan vi diskuterar detta. Alternativet vore att ta debatten direkt. Jag förutsätter att ledamöterna vill lyssna till kommissionsledamoten innan de håller sina egna anföranden.
Även om jag är tacksam mot de olika grupperna för deras förslag kommer jag att vänta en stund till. Jag tittar på kommissionens platser, som inte är helt obesatta, och jag ska ta reda på om någon där kan tala om för mig när vi kan förvänta oss att kommissionsledamot Rehn ska dyka upp. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om framsteg i anslutningsprocessen av Bulgarien och Rumänien. 
Olli Rehn
   , . – Fru talman! Strasbourg är inte det idealiska stället för hantering av sådana här betydelsefulla betänkanden när kommissionen sammanträder. Kommissionens sammanträde pågår fortfarande, eftersom vi också har andra viktiga ärenden att ta itu med, såsom fågelinfluensan. Jag ber därför om ursäkt för min något sena ankomst.
Först och främst välkomnar jag möjligheten att redovisa resultaten av vår intensiva övervakning av Bulgariens och Rumäniens förberedelser för anslutning och att även ha ett utbyte av åsikter med er i denna viktiga fråga.
Jag vill också tacka parlamentet, i synnerhet utskottet för utrikesfrågor, och föredragandena Geoffrey Van Orden och Pierre Moscovici för deras bidrag i detta sammanhang.
Då vi inledde anslutningsförhandlingarna i början av 2000 med ytterligare sex kandidatländer kunde vi inte veta hur lång tid anslutningsförhandlingarna med vart och ett av dem skulle ta i slutändan. Alla sex länderna utgjorde helt klart en del av den femte utvidgningsrundan. Bulgariens och Rumäniens anslutning kommer därför att fullborda denna femte utvidgningsrunda, som totalt omfattar 12 länder.
Totalt sett visar rapporterna om dessa två länder att båda har gjort fortsatta framsteg när det gäller uppfyllandet av anslutningskraven. Bulgarien, som närmast tappade farten efter avslutningen av förhandlingarna sommaren 2004, har nu arbetat energiskt för att ta igen förlorad tid efter parlamentsvalet i juni 2005. Rumänien har lyft sig på ett imponerande sätt på områdena reform av rättsväsendet, konkurrenspolitik och bestämmelsen om statliga stöd.
Båda länderna fortsätter att uppfylla de politiska kriterier vilka, som ni vet, rör rättsstatsprincipen, de mänskliga rättigheterna och demokratin. Men även om mycket har uträttats så finns det behov för ytterligare framsteg. Det behövs i synnerhet insatser för fortsatt reform av den offentliga förvaltningen, för effektivt genomförande av reformen av rättssystemet och för upptrappning av bekämpningen av korruption, särskilt korruption på hög nivå. På området för mänskliga rättigheter och minoritetsskydd och skydd av svaga grupper behövs ytterligare insatser från Bulgariens och Rumäniens sida.
Vad gäller de ekonomiska kriterierna bör båda länderna kunna uppfylla dem vid tiden för anslutning, förutsatt att man fortsätter med sina insatser och intensifierar dem. Båda länderna noterade en stadig ekonomisk tillväxt förra året: 5,6 procent i Bulgarien och 8,3 procent i Rumänien. Båda har också bedrivit strukturella reformer i fråga om sin ekonomi. I Bulgariens fall måste särskild uppmärksamhet ägnas det växande underskottet i betalningsbalansen. Det finns också behov av att förstärka arbetsmarknadsreformer. I Rumänien krävs fortsatta insatser på sådana områden som utrikessaldot, lönepolitiken och förstärkningen av regeringens intäktsbas.
Vad gäller tillnärmningen till EU:s rättsordning – gemenskapens regelverk – har vi i detalj kontrollerat rättsliga och administrativa förberedelser på över 140 enskilda områden inom alla 29 kapitlen i regelverket. Över 50 procent av alla övervakade områden är oproblematiska. Det innebär inte att allt är perfekt inom dessa områden, men det innebär att det inte förväntas några verkliga problem, förutsatt att den nuvarande förberedelsetakten upprätthålls.
I den andra kategorin finns områden där det krävs ökade insatser inom förberedelserna. Här uppmanas myndigheterna i båda länderna att fokusera reformansträngningarna bättre för att komma i linje med EU:s krav under perioden fram till anslutningen. Detta täcker omkring en tredjedel av områdena inom regelverket.
Vi har också identifierat ett begränsat antal frågor av stor vikt som uppskattningsvis täcker 10 procent av de områden som innefattas i gemenskapens regelverk. På dessa områden kommer arbetet inte att vara färdigt på det datum som beräknats för anslutningen, om inte länderna vidtar omedelbara och avgörande korrigeringsåtgärder.
Vissa av dessa områden kräver en teknisk lösning. Bulgarien måste t.ex. minska den höga andelen oförsäkrade fordon på vägarna, och Rumänien måste för sin del uppfylla EU:s krav när det gäller beskattning. Jag skulle vilja anföra tre särskilda punkter när det gäller dessa betydelsefulla områden.
Den första gäller Bulgariens och Rumäniens möjlighet att till fullo dra nytta av EU-medel vid anslutningen. För att förvalta EU-medel krävs en förstärkning av de totala administrativa strukturerna i båda länderna. Detta innefattar inrättandet av utbetalande organ för jordbruksstöd och de erforderliga strukturerna på det regionalpolitiska området.
För det andra är vi också allvarligt oroade över områden som hör samman med den inre marknadens funktion och med Europeiska unionens inre säkerhet. Dessa områden gäller t.ex. ofullkomligheter inom den veterinära sektorn, som skulle kunna riskera livsmedelssäkerhetens hållbarhet i den utvidgade Europeiska unionen, och övervakningen av de yttre gränserna i båda länderna.
Det tredje området som ger upphov till oro är bekämpningen av korruption, där det hittills har gjorts alltför begränsade framsteg. Misslyckandet att uppnå ens en enda fällande dom för korruption på hög nivå under de senaste åren, trots att det ofta finns information tillgänglig, är en anledning till stor oro. Här krävs omedelbara ansträngningar från den dömande maktens sida i båda länderna.
Med hänsyn till dessa ofullkomligheter uppmanas myndigheterna i båda länderna eftertryckligen att vidta bestämda och omedelbara åtgärder. Detta skulle visa att båda länderna kommer att spela sin roll som framtida medlemmar i Europeiska unionen.
Kommissionen kommer att fortsätta stödja Bulgariens och Rumäniens ansträngningar i förberedelserna för anslutning till unionen. Vårt ekonomiska bidrag kommer att fokuseras på åtgärder för att hantera de ofullkomligheter som har fastställts. Den totala omfattningen av det föranslutningsstöd som finns tillgängligt är betydande. EU:s budget för 2006 ligger på omkring 545 miljoner euro för Bulgarien och 1 155 miljoner euro för Rumänien, med andra ord på över 1,1 miljard euro för Rumänien.
Kommissionen kommer också att fortsätta sin intensiva övervakning av Bulgariens och Rumäniens förberedelser. Under våren kommer vi att granska situationen och eventuellt, om så är nödvändigt, rekommendera att skjuta upp anslutningen med ett år. Vi hoppas att båda länderna kommer att vidta åtgärder som resulterar i att en sådan rekommendation inte är nödvändig. Jag kommer också, vilket José Manuel Barroso formellt bekräftade för talman Josep Borrell före sommaruppehållet, att allvarligt överväga era synpunkter i frågan innan någon rekommendation utfärdas vad gäller om ett uppskjutande av anslutningen är aktuellt för ett av länderna eller båda två.
Om det skulle föreligga allvarliga ofullkomligheter skulle vi, vilket jag har betonat tidigare, inte tveka att sätta in alla våra specialverktyg. Det innefattar inte enbart möjligheten att skjuta upp anslutningen med ett år, utan också alla andra skyddsklausuler som finns tillgängliga. Jag räknar med att de ärade parlamentsledamöterna kan gå med på denna strategi.
Det är inte rätt tid för spekulationer om kommissionens rekommendation nu, utan anslutningsländerna bör i stället lägga all sin energi på de påfallande ofullkomligheter som fastställts i våra rapporter. Möjligheterna att ha avslutat förberedelserna till belåtenhet 2007 är inte försummade, men det kommer att kräva hårt arbete från båda ländernas sida. Den befintliga rapporten är inte den slutgiltiga bedömningen. Den kommer att tillhandahållas i april eller maj.
Slutligen vill jag ta detta tillfälle i akt att uttrycka min uppskattning för Europaparlamentets ständiga intresse och stöd för Bulgariens och Rumäniens anslutningsprocess. Jag ser fram emot en fortsatt dialog med er om genomförandet av Bulgariens och Rumäniens åtaganden. Jag litar på att de nyligen anlända observatörerna från de två länderna kommer att bidra på ett positivt sätt till att påverka uppfattningen om Bulgarien och Rumänien inom EU.
Europaparlamentet har spelat en avgörande roll i säkerställandet av att den femte utvidgningsrundan är väl förberedd. Jag är tacksam för den vilja till samarbete som parlamentet har visat under min ämbetstid, och jag ser fram emot att diskutera framtida utmaningar. 
Roger Knapman (IND/DEM ).
   – Fru talman! Det gäller en ordningsfråga. Jag tror att min åsikt redan har klargjorts. Det är meningen att vi ska börja kl. 15.00, men ni verkar inte kunna komma hit till kl. 15.00, och inte kommissionsledamoten heller. 
Talmannen.
   – Detta är tyvärr ingen ordningsfråga. Jag har stängt av er mikrofon. Ni kan ta upp en ordningsfråga om du vill, men var vänlig och meddela mig vilken artikel ni åberopar. Det går bra att helt enkelt be kommissionen att komma i tid, men det är inte särskilt artigt, i synnerhet inte då kommissionsledamoten talade om att han hade lämnat ett sammanträde. Vi ska inte diskutera detta. 
Elmar Brok,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta är ett ämne där kommissionsledamoten och jag ibland har skilda åsikter, men som ordförande för utskottet för utrikesfrågor måste jag säga att han visar mycket god samarbetsvilja gentemot parlamentet och också står till utskottets förfogande vid behov. Det vill jag tacka honom för och även för vad han sa om det förfarande man enades om med parlamentet vid ratificeringen i våras och som innebär att parlamentet ska rådfrågas på nytt om anslutningsdatum innan kommissionen lägger fram sitt beslut för rådet.
Vi måste ta till oss de framsteg som dessa länder har gjort. De tillhör en grupp på tolv länder där tio redan har blivit medlemsstater, och det råder därför inget tvivel om att de så småningom kommer att anslutas till EU. Frågan är om detta ska ske den 1 januari 2007, i enlighet med fördragen, eller ett år senare. Det finns också en möjlighet att upphäva hela kapitel upp till tre år efter anslutningen om de inte genomförs på lämpligt sätt.
Jag är säker på att våra föredragande, liksom utskottet för utrikesfrågor, på parlamentets vägnar och i samarbete med kommissionen kommer att göra en så exakt bedömning som möjligt av om förutsättningarna är de rätta för att genomföra anslutningen den 1 januari 2007. Dagens uttalande av kommissionen är vad jag skulle vilja kalla ett ”gult kort”. Länderna ges en chans att ta igen den tid de förlorat på grund av sin interna politiska situation, men man har också tagit upp mycket allvarliga frågor som ger anledning till stor oro, t.ex. länders absorptionsförmåga och den inre marknadens kapacitet att fungera. Det finns även frågor som rör rättssystemet, t.ex. kampen mot korruption, liksom utvecklingen av administration som gör det möjligt att se till att den inre marknaden fungerar, vilket ligger i dessa länders och även i EU:s intresse.
Även om det inte är ett villkor för anslutningen att konstitutionen har ratificerats har misslyckandet att uppnå detta lett till problem med den konstitutionella processen. Detta är ytterligare problem som vi inte kan ta på oss om villkoren inte är uppfyllda och hur som helst frågor som vi kritiskt måste granska. Det finns även frågor som inte har att göra med korruption och organiserad brottslighet, frågor som rör den inre säkerheten, och detta är problem som kommissionen har tagit upp i samband med de yttre gränserna. Detta är verkligen mycket viktiga frågor, inte minst i allmänhetens ögon.
Om EU-medborgarna ska betrakta EU som kapabelt till vidare utveckling måste det stå klart att det inte ligger någon automatik i detta, utan att vi tvärtom tar granskningen av villkoren på allvar och kommer att agera först efter denna och inte av politisk eftergivenhet. Därför kommer vi att hantera denna fråga med mycket stort allvar under de närmaste månaderna.
Eftersom vi vill att dessa länder ska bli EU-medlemsstater måste vi också skapa förhållanden som gör detta till en realistisk möjlighet, och därför vill jag på min grupps vägnar och kanske även för utskottet för utrikesfrågor tacka ja till kommissionens inbjudan om ett mycket nära samarbete för att se till att det beslut vi fattar i början av nästa år blir det rätta.
Pierre Moscovici,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att tacka Jan Marinus Wiersma, som har avstått från sin talartid eftersom jag inte kan närvara under hela debatten. Jag vill också berömma kommissionens arbete, som jag anser är helt i linje både med Europeiska rådets slutsatser och med de resolutioner parlamentet har antagit. I december 2004 beslutade vi att slutföra förhandlingarna. Då identifierades de viktigaste reformområden där förbättringar behövs med avseende på gemenskapens regelverk – jag talar om rättsväsendet, inrikes frågor, konkurrens och miljö – och det beslutades också att dessa reformer skulle övervakas av kommissionen, med möjligheten – eller antagandet – att en skyddsklausul skulle införas som innebär att medlemskapet skjuts upp ett år. Det arbete som lagts fram för oss i dag är noggrant och objektivt. Jag anser att det på ett bra sätt visar de framsteg som gjorts och de begränsningar som finns, och att det belyser vilka insatser som fortfarande krävs. Som Elmar Brok sa nyss har denna strategi, tror jag, vårt fulla stöd.
Efter att ha läst betänkandena vill jag dock dra fyra slutsatser av mer politisk karaktär. Den första är att vi har ett gemensamt mål, och detta mål är att Rumänien och Bulgarien ska anslutas samtidigt till Europeiska unionen. Detta är kulmen på det stora befrielsearbete som har ägt rum i Östeuropa. Att anordna debatter om ett visst land eller ett annat lands förhållande till EU:s gränser är gott och väl, men sådana debatter är givetvis inte aktuella för Rumänien och Bulgarien, som ordföranden för utskottet för utrikesfrågor sa nyss. Frågan är inte om utan när Rumänien och Bulgarien ansluts till EU.
Och nu till min andra slutsats. I kommissionens rapport betonas både de framsteg och de insatser som krävs. Betydande framsteg är nödvändiga. Jag är för min del inte säker på att rapporten bör ges gult kort, för när jag ser vad där står om yttrandefrihet, rättsväsendet, integration av minoriteter, skydd av barn samt konkurrens säger jag till mig själv att det inte finns några skäl att dra negativa slutsatser av rapporten, eftersom det som står där är viktigt. I rapporten nämns också de betydande insatser som krävs liksom viktiga punkter som fortfarande kvarstår. En sådan viktig punkt är först och främst den utbredda korruptionen, som bara kan åtgärdas genom tydligt definierade institutioner och absolut beslutsamhet. En annan viktig punkt är de yttre gränserna, som måste vara säkra och kontrollerade. Andra frågor är människohandel, miljö och integration av den romska befolkningen. Det är ingen liten uppgift att hantera de frågorna heller.
Min tredje slutsats är att jag välkomnar det förfarande som kommissionen nu har föreslagit. Ett slutligt ställningstagande till skyddsklausulen bör inte göras i dag; det är alltför tidigt. Övervakningen måste ske ytterst noggrant, och därför bör ett möte anordnas i april eller maj. Jag vill påminna kommissionen om att Europaparlamentet vill vara fullt delaktigt i det slutliga beslutet. I dag står vi vid en skiljeväg: skyddsklausulen är inte bra för Rumänien, Bulgarien eller EU, men den kan inte bara viftas bort.
Avslutningsvis vill jag upprepa en önskan, som jag vet att alla, eller nästan alla, sidor i parlamentet delar: vi vill att Rumänien och Bulgarien ska anslutas till EU, och vi vill att det ska ske den 1 januari 2007. Denna önskan har inte ifrågasatts. Den är fortfarande lika stark efter att vi har läst rapporterna, men nyckeln till detta medlemskap finns hos Rumänien och Bulgarien, vilket också framgår av kommissionens rapport. Vi vill stödja kommissionen i samma anda som förut, men en anda som innebär att vi inte bara erbjuder vänskap och förtroende utan också ställer krav. 
Alexander Lambsdorff,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag är verkligen glad över att vi kan hålla den första debatten om detta ämne med våra observatörer närvarande. Det tycker jag är ganska fantastiskt.
Även jag vill tacka kommissionen för dess utmärkta arbete. Precis som övriga grupper välkomnar min grupp valet av förfarande, som innebär att parlamentet rådfrågas om rekommendationen i vår, som Pierre Moscovici nämnde nyss.
Det finns ett par saker jag skulle vilja säga om Bulgarien. Eftersom landet har genomfört ett val och en regering har bildats är det inte förvånande att kommissionens senaste framstegsrapport är mer kritisk än de tidigare. Jag vill därför börja med att säga att även om min grupp stöder Bulgariens strävan att bli en EU-medlemsstat förväntar vi oss inte att de nödvändiga reformerna ska genomföras med större disciplin och målmedvetenhet än vad som var fallet förra året. Resultat är viktiga, för det är utifrån de resultat som nåtts som de nationella parlamenten ska bedöma anslutningsfördragen.
Bulgarien har gjort enorma framsteg. När det gäller ekonomin ligger landet definitivt i den snabba filen. Bulgariens dynamik och tillväxt på 6,2 procent – ett tillväxttal som jag önskar att mitt hemland kunde nå upp till – inger förtroende hos de utländska investerare som har fått upp ögonen för Bulgarien som ett intressant placeringsland. Bulgariens betydande ekonomiska framgång kan man främst tacka den förra regeringens långsiktiga politik för. Faktum är dock att även de vackraste rosor blir osynliga om de döljs av ogräs. De framgångar som har gjorts förtas av en ohämmad korruption, ett svagt rättsväsende och oförmågan att genomföra nödvändiga reformer.
Låt oss titta på rättssystemet. Den 15 oktober antog det bulgariska parlamentet en ny straffprocesslag, men trots att detta är ett viktigt steg i rätt riktning kommer det alldeles för sent. Nu måste reformerna genomföras snarast.
När det gäller korruptionen och kampen mot den måste man erkänna att framsteg har gjorts när det gäller att bekämpa den småskaliga korruptionen. Nu är det viktigt att inrikta sig på korruptionen i de högre skikten i politiken, näringslivet och förvaltningen och att konsekvent bekämpa denna. Paradoxalt nog framstår Bulgariens placering som nummer 55 i Transparency Internationals index som en dålig placering vid första anblicken, tills man upptäcker att Turkiet har 65, Kroatien 70 och Rumänien 85. Bulgarien har alltså redan kommit en bit på väg inom detta område.
Låt mig göra det fullständigt klart att varken kommissionen – och det är jag säker på, herr kommissionsledamot – eller parlamentet förväntar sig att Bulgarien ska göra underverk. Alla här i kammaren vet mycket väl att framsteg kräver smärtsamma reformer och inte kan åstadkommas över en natt. Däremot vill vi att den bulgariska regeringen ska göra framsteg på de områden där så är möjligt.
Detta för mig in på politiken för minoriteter, en fråga som min grupp anser är särskilt viktig. De bulgariska myndigheterna har hittills inte lyckats få ihop de femton experter som ska ingå i det nationella rådet för samarbete om etniska och demografiska frågor, vilket inte bådar gott för utsikterna att integrera romerna i det bulgariska samhället. Exakt hur handlingsprogrammet för detta ska drivas igenom är fortfarande osäkert och oklart. Fagra ord på ett papper räcker inte för oss – bristande ambitioner är inte en lyx som Bulgarien har råd med i detta avgörande skede i landets historia.
Låt mig avslutningsvis säga att kommissionens och min grupps kritik inte syftar till att motarbeta den bulgariska regeringen – tvärtom bör den ses som uppmuntran att gå de sista stegen på vägen mot anslutning med den målmedvetenhet och det allvar som detta kräver.
Jag anser dessutom att vi borde hålla denna debatt i Bryssel i stället för i Strasbourg. 
Joost Lagendijk,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Tidigare i år hade även min grupp farhågor om den nya regeringen, men vi ansåg att den absolut borde ges möjlighet att försöka lösa flera allvarliga problem. Nu är sanningens minut här. Har den nya regeringen lyckats eller misslyckats? Om man lyssnar till kommissionsledamoten och läser rapporten kan vi faktiskt urskilja en bild som överensstämmer med Amnesty Internationals senaste rapporter – en kombination av framsteg inom vissa områden, medan problem kvarstår inom många andra.
Det är upp till parlamentet – och nu vänder jag mig också till de rumänska och bulgariska företrädarna – att koncentrera sig på de befintliga problem som fortfarande måste åtgärdas, vare sig ni vill eller inte, eftersom jag delar Elmar Broks åsikt att det inte finns någon automatik med vilken alla problemen kan lösas. Låt mig nämna två av dessa problem.
Ett av dem är kampen mot korruptionen, och här måste vi tala klarspråk. Den allmänna bild som vi i Nederländerna och många andra medlemsstater har av Rumänien präglas av att landet är svårt drabbat av korruption, både på lägre och högre nivå. Det är framför allt på den högsta byråkratiska och politiska nivån som något måste göra, och därför är det bra – det vill jag klargöra här – att exempelvis en gammal utredning rörande Rumäniens förra EU-minister Hildegard Puwak, som lades ned 2003, har öppnats på nytt, eftersom det rent ut sagt var någonting skumt med den utredningen.
Något måste göras åt detta, och jag uppmanar de rumänska myndigheterna att verkligen prioritera denna fråga. Ni har inte råd att låta den hanteras enbart av en handfull allmänna åklagare och domare. Jag uppmanar er att göra vad ni kan för att ändra den bild som många EU-medborgare har.
För det andra, när det gäller miljö- och livsmedelssäkerhetsområdet, har kommissionen inriktat sig på en annan fråga som är känslig för många EU-medborgare, nämligen livsmedelssäkerheten. Jag menar att anslutning inte kan komma på fråga för ett land som inte reglerar detta område ordentligt. Kommissionen gör rätt i att inrikta sig på detta. Man har dock glömt genetiskt modifierade organismer. Enligt kommissionens mycket kortfattade uttalande om detta finns det inga verkliga problem här. Detta stämmer inte med rapporterna från Greenpeace och andra, som är betydligt mer oroande.
Rumänien är det största europeiska området för genetiskt modifierade organismer. I landet odlas grödor som är olagliga i EU, och eftersom det inte finns tillräckliga kunskaper hos de rumänska myndigheterna brister informationen till den rumänska allmänheten, och det är omöjligt att kontrollera om EU:s riktlinjer följs. Detta är oacceptabelt. Ett sådant land kan inte bara anslutas till EU utan vidare.
Dessa problem, dvs. korruption och GMO, måste lösas senast i början av nästa år. Om detta trots allt inte sker bör det vara möjligt att skjuta upp anslutningen i ett år. Till kommissionsledamoten, som tycker om fotboll, vill jag säga följande: Vi har pratat mycket om gula kort. Om det fortfarande är mållöst när den ordinarie matchtiden är slut kan det bli övertid. Det är också en viktig del av bestämmelserna. 
Erik Meijer,
   . – Fru talman! I över trettio år har först Europeiska gemenskaperna och därefter Europeiska unionen engagerat sig i att utöka antalet medlemsstater samtidigt som andra samverkansformer har införlivats. Efter den stora utvidgningen 2004, då plötsligt fler nya medlemsstater gick med än under 70-, 80- och 90-talen tillsammans, har någonting förändrats. Innan dess var varje utvidgning en framgång, medan många i dag ser utvidgningar som ett hot.
Det är osannolikt att exemplen med Spanien och Irland, som snabbt kunde kompensera sina brister med hjälp av generösa ekonomiska bidrag från EU, kommer att följas av flera. Många nykomlingar blev beroende av exporten av billiga jordbruksprodukter, billiga gruvprodukter och framför allt billig arbetskraft, samtidigt som de måste importera dyr ny teknik. De gamla medlemsstaterna förväntar sig att behöva göra allt större utbetalningar till de nya länderna och framför allt förväntar de sig stigande arbetslöshet, kanske till följd av låglönekonkurrens. Trots detta ligger de nya medlemsstaterna fortfarande efter.
När det gäller Rumänien och Bulgarien fattades ett beslut i april om att dessa länder ska tillåtas gå med som eftertrupp till de tio nya medlemsstaterna från 2004. Nu hör jag tal, till och med här i parlamentet, om att fastställa en slutgiltig yttre gräns för EU, om att begränsa solidaritetsbidraget från de rika till de fattiga medlemsstaterna, om att använda nationella folkomröstningar som ett sätt för de nuvarande medlemsstaterna att avvisa nya medlemsstater och till och med om uppskjutande av alla utvidgningar tills folken i Frankrike och Nederländerna kommer sig för med att godkänna den konstitution de så kraftfullt har avvisat.
Även om min grupp inte ser genom fingrarna med de ekonomiska och militära lösningarna i konstitutionen eller det demokratiska underskott som dess text underblåser riktar sig inte vår kritik mot de nya länder som vill ansluta sig till EU, länder som har en lägre levnadsstandard. Tvärtom – deras anslutning skulle kunna hjälpa EU att fokusera mer på gemensamma, storskaliga och gränsöverskridande frågor och mindre på onödiga ingrepp i frågor som kan bedömas och hanteras bättre i mindre skala. Kroatien och Makedonien är i princip välkomna, liksom Turkiet, förutsatt att landet blir mer demokratiskt och respekterar de mänskliga rättigheterna.
Min grupp är emot att ställa omöjliga krav på nya länder. Finansiella och ekonomiska krav som utarmar stora delar av befolkningen och berövar den all social trygghet bidrar inte till framsteg utan till att öka korruptionen i samhället. Om EU vill bidra till ett bra samhälle måste vi i stället öka kraven inom områden som miljö, mänskliga rättigheter och gott styre.
Är vi helt säkra nu på att man inte utvinner guld i Rosia Montana eller på andra platser i Rumänien med hjälp av farliga kemikalier som förgiftar vattnet i Rumänien eller i grannländerna? Är vi säkra på att det känsliga naturreservatet Kresna Gorge i Bulgarien skyddas mot de ökande vägtransporterna? Genomförs verkligen de nya lagar som kopieras och överförs från gemenskapens regelverk? Garanteras lika rättigheter för den stora romska befolkningsgruppen? Vad händer med de föräldralösa barnen och livsmedelssäkerheten? Tyvärr har vi inte fått tillräckliga svar på dessa frågor från något av kandidatländerna, vilket innebär att vi inte kan avge vårt omdöme om vad som bör ske härnäst förrän nästa år. 
Bastiaan Belder,
   . – Fru talman! Jag kommer att ägna mitt anförande åt Rumäniens ansökan om medlemskap. Rumänien har haft ett mycket svårt år, då landet drabbades av tre förödande översvämningskatastrofer som krävde 66 människoliv och orsakade materiella skador för 1,5 miljarder euro.
I en sådan situation kunde man förvänta sig att de högsta myndigheterna visar nationell enighet, men ingenting kunde vara mindre sant. Presidenten och premiärministern grälade offentligt om nyval. Kommissionsledamot Olli Rehns insatser gjorde att hotet mot landets politiska stabilitet kunde avvärjas i god tid, men hur länge varar det? Allt detta sker i ett kritiskt skede i Rumäniens anslutning till Europeiska unionen. Jag vill fråga kommissionsledamoten vad han anser om president Traian Basescus politiska ansvarskänsla i denna fråga.
Inom ramen för den så kallade superskyddsklausul som rådet har tillämpat enbart på Rumäniens anslutningsdatum har elva särskilda problemområden identifierats, och jag skulle vilja ta upp några av dem. Herr kommissionsledamot! Vad händer med de skatteförmåner som den rumänska staten har lovat köparen av stålföretaget Ispat Sidex? Anser kommissionen att premiärminister Călin Popescu-Tăriceanus beslut att bevilja rumänska jordbrukare ekonomiskt stöd till inköp av traktorer från fabriken i Brasov är en överträdelse av EU:s konkurrensdirektiv?
Ett annat problem rör ordentliga gränskontroller av de rumänska myndigheterna. Det är en självklar sak, eftersom inte mindre än 1 457 kilometer av de totala nationella gränserna på 2 508 kilometer kommer att ingå i EU:s yttre gräns efter Rumäniens anslutning, för att inte tala om kontrollen av Rumäniens kust i Svarta havet. Vi talar trots allt om en korridor för smuggling av människor, narkotika och vapen till Europa. Att utbildnings- och finansieringsproblem hindrar den nödvändiga rekryteringen av 4 000 rumänska gränsvakter bör kort sagt vara en fråga av stor vikt för kommissionen. Kommer den att vidta åtgärder?
Nästan oundvikligen kommer det tredje problemet att handla om hur pass snabbt regeringen kan få kontroll över korruptionen. Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta när denna kamp mot korruptionen på högsta nivå allt mer blir ett politiskt instrument för regeringskoalitionen och den styrande makten? Den nya regeringen bör under alla omständigheter bedömas utifrån sina moraliska anspråk. Detta är något som den rumänska koalitionen bör ta på allvar. Då är det oacceptabelt att vägra vara öppen om vad man förfogar över. 
Salvatore Tatarella,
   Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att varmt och innerligt hälsa våra bulgariska och rumänska parlamentskolleger välkomna som observatörer.
Herr kommissionsledamot! Vår grupp uppskattar framför allt inte bara ert anförande utan även den löpande dialogen och diskussionen mellan parlamentet och kommissionen. När det gäller Bulgariens och Rumäniens anslutning till Europeiska unionen vill jag påminna våra observatörer om att det är en stor majoritet i parlamentet som är för de båda ländernas anslutning. För oss handlar det inte så mycket om en utvidgning som om en återförening med länder som otvivelaktigt har en europeisk tradition.
Här i parlamentet är det även en majoritet som är för Turkiets anslutning, så det är föga förvånande att en majoritet också välkomnar och ser fram emot ert medlemskap. I kommissionens rapport nämndes dock saker som ger verklig anledning till oro. För att uttrycka det i lättsam ton hoppas jag att kommissionsledamotens sena ankomst här i dag (även om den var mer än väl motiverad) inte var en försmak av våra två broderländers försenade anslutning till Europeiska unionen. Det finns dock problem.
Det råder inget tvivel om att framsteg har gjorts, till och med betydande framsteg, vilket redan har understrukits och nu åter upprepats av oss här i kammaren. Vi är fullständigt medvetna om tillståndet och situationen i era länder efter åratal av förtryck under en vänsterdiktatur. Vi känner till de problem ni har varit tvungna att hantera i det förflutna, och vi uppskattar därför mycket de framsteg ni har gjort, även om det fortfarande finns allvarliga problem som måste lösas – och det snabbt – om vi ska kunna undvika att Europeiska unionen tvingas in i något som jag hoppas kan undvikas, nämligen att anslutningen skjuts upp ett år eller kanske mer.
Vi vill att både Bulgarien och Rumänien ska anslutas till Europeiska unionen 2007. Vissa problem måste dock lösas – och lösas av er. Observatörerna vid dagens sammanträde bör ta till sig parlamentets goda vilja men också dess oro. Det finns mycket ni kan göra i era hemländer för att skynda på reformprocessen ytterligare. De kvarvarande förseningarna måste undanröjas, särskilt inom områden som korruption och inre säkerhet. De senaste dagarnas händelser gör oss alla mycket oroliga för frågor som miljö och hälsa, och det finns en oro över förhållandena vid de yttre gränserna. Vi uppmanar er därför att ta er an denna stora utmaning, eftersom vi vill ha er med här 2007. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
    –  Fru talman! Den 25 april undertecknades fördraget om Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen i Luxemburg. Jag minns tydligt debatten och omröstningen som hölls då, liksom den allmänna stämningen i kammaren. Trots all kritik som yttrades var det ingen som ifrågasatte att Rumänien och Bulgarien tillhör den europeiska familjen. Så är det fortfarande, fast nu är förhållandet faktiskt det motsatta. Alla, eller nästan alla, är glada över det beslut som har fattats.
Tidigare talare har redan understrukit att det fortfarande finns brister i den offentliga förvaltningen, rättsväsendet och respekten för de mänskliga rättigheterna, särskilt de psykiskt sjukas rättigheter, som Amnesty International har rapporterat om. Trots detta välkomnar vi de ansträngningar som Rumänien och Bulgarien har gjort och deras resultat hittills.
Korruption är ett av de mest svårlösta problemen, eftersom det sitter djupt rotat i medvetandet hos människor som i generationer har uppfostrats i fattigdom, förtryck och orättvisa under det kommunistiska styret. Jag är polack och förstår detta mycket väl, och jag uppmuntrar rumänerna och bulgarerna att bekämpa detta gissel både i inre och yttre avseende. De båda länderna bör se dagens kritik som en anledning att göra ytterligare insatser för att se till att anslutningen kan genomföras den 1 januari 2007.
Jag är tämligen säker på att även Rumänien och Bulgarien vill se ett starkt och rättvist EU som kan ställa krav på sig självt och på andra. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag talar som föredragande för Bulgarien. Först och främst vill jag tacka kommissionsledamot Olli Rehn för hans uttalande och för hans fortsatt starka engagemang för en framgångsrik utvidgning av Europeiska unionen. Vi bör alla vara medvetna om att Bulgariens blickar är riktade mot oss i dag, och såväl tonen som innehållet i vårt budskap kommer att ha betydelse.
På det stora hela betraktar jag kommissionens rapport som positiv, även om man fokuserar på betydelsen och brådskan när det gäller utestående åtaganden som återstår att uppfylla. Jag hoppas att jag inte ska tolka kommissionsledamotens inlägg som att entusiasmen för Bulgariens anslutning i rätt tid i är dämpad. Det skulle på sätt och vis inte vara förvånande i detta slutskede om kommissionens kommentarer hade varit ännu strängare. Men vi verkar nu befinna oss i en situation där bröllopet har ägt rum, vigselformuläret har undertecknats och presenterna mottagits, men bruden och brudgummen har blivit tillsagda att de inte kan gå ut tillsammans ur kyrkan riktigt än, delvis för att vi inte är säkra på hur läget ser ut utanför.
Det görs fortsatta framsteg i Bulgarien. Det måste gå snabbare, men det har skett en förändring i den externa politiska miljön. Det skulle vara helt fel att låta Bulgarien lida det minsta av någon av dessa negativa störningar i bakgrunden. Det krävs givetvis brådskande åtgärder från Bulgariens sida på vissa nyckelområden. Det är inte tillräckligt att bara anta lagar. Jag undervärderar inte den politiska energi och det engagemang som krävs också för detta, men lagstiftning måste genomföras på ett kraftfullt sätt, och resultaten måste vara tydliga för alla.
Bulgariens medborgare gav ett blandat budskap i det allmänna valet den 25 juni. De var inte säkra på vilken som var den bästa vägen för framtiden. Vad som är tydligt är att de måste kunna ha förtroende för myndigheterna på alla nivåer. Rättsstatsprincipen och därmed den rättsliga reformen, bekämpningen av korruption och organiserad brottslighet är förutsättningar för allt annat, inklusive ekonomiska resultat. Detta är bara ett av de viktiga områdena. Det finns förstås fler.
Jag ser att kommissionen kräver förbättringar av affärsmiljön, vilket även omfattar flexibilitet på arbetsmarknaden. Förlåt mig om jag påpekar att kommissionen kanske bör se om sitt eget hus och upphöra med att införa nya förordningar som ökar kostnaderna och bördorna för affärsverksamheten och minskar konkurrenskraften och tillväxten.
Kommissionen har gett varningssignaler genom sin rapport i dag, utan att ge någon som helst rekommendation om anslutningsdatum. Det kommer man hur som helst att göra i april, och detta kommer att påverka rådets och parlamentets beslut, som man naturligtvis måste ta hänsyn till. Det betyder att Bulgarien har sex värdefulla månader på sig att visa på stabila framsteg och verkliga resultat, så att målet som innebär anslutning den 1 januari 2007 kan uppnås. Utifrån dagens rapport ser jag ingen anledning till att man skulle missa detta datum.
Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Fru talman! De senaste åren har socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet framstått som en konsekvent förespråkare för EU:s utvidgning, genom anslutning av länder i Central- och Östeuropa. När dessa länder går med kan vi äntligen sätta punkt för den splittring av Europa som har rått i tiotals år och för den stora ojämlikhet mellan öst och väst som blivit följden.
Därför röstade den socialdemokratiska gruppen den 13 april i år med överväldigande majoritet för att godkänna Bulgariens och Rumäniens anslutningsfördrag. Eftersom det är tjugo månader mellan Europaparlamentets godkännande och det planerade anslutningsdatumet, dvs. den 1 januari 2007, gavs detta godkännande i full vetskap om att ytterligare framsteg måste göras i både Rumänien och Bulgarien på flera viktiga områden innan länderna helt och hållet uppfyller kraven för EU-medlemskap. I min grupp fanns dock också en tilltro till att båda länderna skulle anses kapabla att vidta nödvändiga åtgärder före den slutliga anslutningen och faktiskt genomföra dessa åtgärder.
Det bör noteras att införlivandet av en skyddsklausul som gör det möjligt att skjuta upp anslutningen i ett år, tillsammans med både kommissionens och rådets bestämda löfte att göra Europaparlamentet fullständigt delaktigt i ett beslut om att eventuellt tillämpa denna skyddsklausul, har haft stor betydelse för att vi ska ge vårt samtycke.
Socialdemokratiska gruppen för en konsekvent politik för Europeiska unionen. Precis som när de tio nya medlemsstaterna anslöts förra året vill vi att Bulgariens och Rumäniens anslutning ska bli en framgång för båda ländernas folk, givetvis utan att dessa blir en oacceptabel börda för den nuvarande unionen.
Därför kommer vi inte att lusläsa de rapporter kommissionen har lagt fram i dag om framstegen i anslutningsprocessen för att försöka finna argument för att vänta i ytterligare ett år. Vi anser att de problemområden och den kritik som belyses i rapporterna främst är en riktlinje för att regeringarna och parlamenten i såväl Bulgarien som Rumänien ska kunna vidta nödvändiga åtgärder under den tid som återstår. I rapporterna anges samtidigt även de områden där båda länderna skulle behöva ytterligare stöd från Europeiska unionen för att kunna nå det eftersträvade målet med fullt medlemskap i Europeiska unionen 2007.
Vem och vilka partier som sitter vid makten i dessa länder är för övrigt fullständigt irrelevant för vår grupps stöd för utvidgningen eller vår kritik mot anslutningsprocessens framsteg. Det enda som betyder något är vad de styrande gör för att uppfylla de i förväg fastställda kraven för fullständig anslutning. Vi hoppas – givetvis med de bulgariska och rumänska folkens bästa för ögonen – att de andra grupperna i parlamentet håller med om detta.
De rapporter som kommissionen har lagt fram för oss i dag inger oss inte det förtroende som krävs för att nu kunna dra slutsatsen att både Rumänien och Bulgarien i tillräcklig utsträckning kommer att uppfylla villkoren för anslutning den 1 januari 2007. Det behövs inte ännu. Vi ser dock anledning till försiktig optimism om att båda länderna kommer att kunna uppfylla kraven vid nästa bedömning i april nästa år, som är den bedömning som verkligen räknas.
Mycket måste dock göras, både när det gäller besluten om den lagstiftning som saknas liksom införandet av denna, och när det gäller det praktiska genomförandet. Särskilt stor vikt måste läggas vid kampen mot korruption och organiserad brottslighet. Personligen – för jag har stor erfarenhet av detta problem – skulle jag vilja tillägga att båda rapporterna med rätta uttrycker kommissionens oro över romernas situation i båda länderna och att regeringarna i dessa länder fortfarande inte har vidtagit tillräckliga och effektiva åtgärder för att lösa problemet. Jag anser att denna fråga bör väga tungt när vi ska avge vårt slutliga omdöme. Det är en viktig fråga för oss, men också för romerna i båda länderna.
Efter en period med stagnation och förseningar i samband med parlamentsvalet och problemen med regeringsbildningen tycks den bulgariska regeringen nu ha tagit nya tag, med ny energi och beslutskraft. Det inger förtroende att se landets största politiska partier samarbeta för att tillsammans föra Bulgarien in i Europeiska unionen.
Jag uppmanar de största partierna i Rumänien, den rumänska regeringen och landets president att visa samma enighet om anslutningen och inte slösa bort värdefull tid på politiskt käbbel.
Slutligen vill jag meddela att min grupp, den socialdemokratiska gruppen, under de kommande månaderna och givetvis i samarbete med kommissionen kommer att göra en egen analys av framstegen i anslutningsprocessen. På så vis kommer vi under våren att kunna fatta beslut om huruvida båda länderna verkligen är redo att axla EU-medlemskapets ansvar på ett väl genomtänkt sätt och i enlighet med de överenskommelser som träffats. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Fru talman! Jag gratulerar kommissionsledamot Olli Rehn och hans expertgrupp i Bryssel varmt, liksom Jonathan Scheele och hans expertgrupp i Bukarest.
Kommissionens arbete blir allt mer betydelsefullt under de sista månaderna som avslutar den långa och svåra resa som de båda nationerna – Bulgarien och Rumänien – har gjort i sitt sökande efter det förlovade landet i ett EU-medlemskap.
Detta är den bästa rapporten hittills för Rumänien. Jag är stolt över att den kommer nu, under det brittiska ordförandeskapet. Jag vill gratulera Quinton Quayle, den brittiske ambassadören i Bukarest, men också hela diplomatkåren i alla EU:s medlemsstater som har lagt så mycket tid, kraft och energi på att hjälpa Rumänien att uppnå sitt mål.
Vi har anslutningsministern från Rumänien med oss på åhörarläktaren i dag, liksom ministern för barnskydd och ministern för adoption, Teodora Bertzi.
Därför tillåter ni kanske att jag med stor glädje yttrar mig om den framgång som reformen av barnskyddet har rönt under den period som diskuteras, sedan 1999. Det året ställdes Rumänien inför tre utmaningar vid Europeiska rådet i Helsingfors: barn, korruption och den statliga förvaltningen. Den första utmaningen tog de på varandra följande regeringarna, presidenterna och premiärministrarna itu med på ett kraftfullt sätt. Resultatet har blivit att Rumänien nu erbjuder en modell som har hyllats och applåderats av många som en lösning som på vissa sätt tillhandahåller ännu bättre vård och bättre skydd för sina sex och en halv miljoner barn än vissa av unionens medlemsstater, och säkerligen bättre än andra länder i en vidsträckt omgivning. Jag tror att vi kommer att få mer kunskap om den modellen när man kommer att ta efter den på andra ställen under de kommande månaderna och åren.
På det hela taget har Rumänien genomgått en total omvandling från ett land som 1990 var mörkt, långsamt, trött, utslitet och nästan utan liv, inget ljus, inga nöjen, inget skratt och begränsad handel. I dag har det omvandlats till en nation som återigen lever och pulserar.
Nu måste vi se till möjligheter som kan hjälpa allmänheten, i synnerhet vad gäller folkhälsan – som befinner sig på en mycket låg nivå – livsuppehället och fattigdomsutrotningen. Att ansluta sig till Europeiska unionen är verkligen den långsiktiga lösningen för att snabbt nå högre nivåer av välstånd.
Men det återstår en akilleshäl som fastställs tydligt i kommissionens rapport i dag: korruptionen. Korruptionen är människornas största fiende. Det är den största fienden till minskningen av fattigdom, den största fienden till en förbättring av en befolknings hälsa, livsuppehälle och framtid. Det är mycket som måste göras för att bekämpa den här fienden, men jag anser och vet att det kan göras och att fienden kan bekämpas i Rumänien. Detta har skett tidigare på vissa områden. Nu måste samma strävan och energi visas på andra områden, i synnerhet inom rättssäkerheten, som är så avgörande för det rumänska folket.
Jag vill inte se någon fördröjning. Jag hoppas och tror att vi någon gång 2007 kommer att kunna välkomna Rumänien och säga: nu är ni en av oss. 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det gäller en ordningsfråga. Jag ber om ursäkt för att jag stör den vanliga ordningen i debatten, men många av oss som är närvarande i dag – kolleger, press och allmänhet – har upptäckt att det brittiska ordförandeskapet varit förhindrat att inta sin plats i kammaren, eftersom det, uppenbarligen, existerar många andra brådskande frågor. Men skulle inte ni, på parlamentets talmans vägnar, kunna åta er att klart och tydligt förmedla budskapet från den här debatten att den 1 januari 2007 inte är förhandlingsbart? 
Talmannen.
   – Herr Beazley! Det var ingen ordningsfråga. Jag ska dock vidarebefordra meddelandet till parlamentets talman, och han kan tala om för det brittiska ordförandeskapet att vi alltid sätter värde på dess närvaro i kammaren. 
Milan Horáček (Verts/ALE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar, frånvarande ordförandeskap! Det var väntat att den lägesrapport som lagts fram för oss i dag skulle bekräfta att Bulgarien och Rumänien ännu inte uppfyller Köpenhamnskriterierna. Kritiken mot dessa länder är befogad. Min egen erfarenhet av Visegrad-ländernas problem i samband med EU-anslutningen och min egen kunskap om Rumäniens och Bulgariens anslutningsstrategi gjorde mig mycket skeptisk till tidsfristen den 1 januari 2007. Ni får gärna fråga varför.
Jag ingick nyligen i en delegation från underutskottet för mänskliga rättigheter som besökte Bukarest, och jag måste tyvärr säga att de samtal vi förde där stärkte mig i min uppfattning. Vi fick tillfälle att samtala med företrädare för statliga institutioner och med olika icke-statliga organisationer. Dessa möten påminde mig om mina erfarenheter av regimer i diktaturers spår. Regeringsföreträdarna var starkt självkritiska, men sa när allt kommer omkring mycket lite konkret. Det var i mötena med de icke-statliga organisationerna, särskilt de privata samtalen, som tillståndet inom de olika förhandlingsområdena beskrevs på ett mycket tydligare sätt, men också på ett nyktrare och mer dramatiskt sätt. Detsamma gällde i olika hög grad också våra samtal med de bulgariska motsvarigheterna till dessa företrädare.
Vi möter en verklighet här som inte helt och hållet är vad den ser ut att vara. Det är ingen större idé att underteckna dokument som inte genomförs. Det går inte att bortse från de slutsatser som måste dras av dessa problem: det finns ingen öppenhet i rättssystemet, däremot finns det organiserad brottslighet, problem med minoriteter och romerna, korruption och problem med jordbruket och miljön. Till och med om man ser till de naturkatastrofer som båda länderna har drabbats av kan man tyvärr utgå från att de kommer att få svårt att uppfylla kraven på den korta tid de har på sig. Det krävs mycket stora insatser för att de ska klara detta ens till 2008. 

Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ).
    –  Jag tycker det är svårt att förstå om Milan Horáček talar om situationen i de gamla EU-medlemsstaterna eller situationen i Rumänien och Bulgarien. Europeiska unionen uppges ju vila på vissa grundprinciper. Dessa innefattar fri rörlighet för personer, varor, tjänster och kapital, och kanske viktigast av allt, den europeiska sociala modellen, att medlemsstaterna får sköta sina inre angelägenheter i fred och solidariteten. Sist men inte minst är även miljön en prioriterad fråga.
Den grundläggande fråga som måste ställas om Rumäniens och Bulgariens anslutning är om vi verkligen vill välkomna dessa länder som jämlikar i ett EU med 27 medlemsstater. Förutom frågan om dessa nya medlemsstaters medborgare verkligen kommer att behandlas lika – och av de framlagda rapporterna att döma är detta mer en avlägsen möjlighet än en självklarhet från och med anslutningen till EU – så är ett av EU:s allra viktigaste värden den europeiska sociala modellen, även om denna nu ifrågasätts allt oftare. Jag menar att alla försök att liberalisera sociala värden i enlighet med Bolkesteins tjänstedirektiv är fullständigt olämpliga. Jag är inte ensam om att tycka så, vilket framgår av dagens reaktioner på kommissionsledamot Charlie McCreevys tal i Sverige.
Vi får inte låta den låga sociala standarden i vissa av de nya medlemsstaterna användas som ett slagträ för att bromsa de sociala förbättringar som nåtts i mer utvecklade medlemsstater. Vi bör vara medvetna om att välfärdsstaten och respekten för miljönormer tillhör EU:s viktigaste värden. Dessa värden och de starka sociala gemensamma grundvalar som följder av dem garanterar att den modellen blir överlägsen jämfört med modeller där sådana värden inte erkänns och där ohämmad liberalism får går före den sociala sammanhållningen.
Det är vår plikt att hjälpa de nya medlemsstaterna att skapa bästa möjliga förutsättningar och förhandla om lämpliga övergångsperioder när Rumänien och Bulgarien går med i EU, i stället för att tjata om problemen i dessa nya medlemsstater, problem som vi själva brottas med i våra egna länder. Det tjeckiska folket har särskilt nära och vänskapliga förbindelser med Rumänien och Bulgarien som sträcker sig många år tillbaka i tiden. Vi välkomnar båda ländernas anslutning den 1 januari 2007, och vi vill gratulera dem till att ha tagit ytterligare ett steg närmare EU. 
Roger Knapman (IND/DEM ).
   – Herr talman! De val som Rumänien och Bulgarien står inför är mycket enkla: ska de konkurrera med Västeuropas ekonomier utifrån kunnande eller med Turkiet utifrån priser? Ett praktiskt exempel skulle vara stålindustrin. I Irland såldes statligt ägda Irish Steel till Europas favorittillverkare inom stålindustrin, Lakshmi Mittal, för ett pund. Fem år senare, bara några veckor efter att Irish Steel gått omkull och Mittal fått skulder på 50 miljoner GBP utan några klagomål från den dåvarande irländske finansministern, Charlie McCreevy, fick vi veta att Tony Blair skrev till Rumäniens premiärminister för att rekommendera Mittal som en lämplig väktare för Rumäniens stålindustri. Det råder ingen tvekan om att Mittals donation på 125 000 GBP till Blair var en tillfällighet.
Donationerna till labourpartiet har fortsatt och, återigen av en tillfällighet, har under det brittiska ordförandeskapet antidumpningsavgifter för stål som tillverkats av Mittal utanför EU fortsatt att sänkas av kommissionsledamot Peter Mandelson.
Men vad kommer att ske när Rumänien och Bulgarien ingår i unionen? De hoppas naturligtvis på en högre levnadsstandard, men med detta kommer ökade produktionskostnader. Var kommer Rumäniens produktion att hamna i slutändan, med tanke hur Mittal flyttade sin produktion från Irland till Rumänien? Blir det Kazakstan eller Algeriet, Serbien, Bosnien? Alla dessa länders industrier har köpts med hjälp av lån från Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) och Världsbanken.
Europas skattebetalare understöder med andra ord exporten av sin egen tunga industri. Försäljningen av Sidex betraktades som ett bistånd till Rumäniens satsning på EU-medlemskap. Vad kommer att bli priset för nästa ström av kandidatländer? Har inte Rumäniens och Bulgariens regeringar något emot att betala för ett medlemskap i EU med jobben inom sin stålindustri? Vilka andra industrier har liknande överenskommelser på lut?
Om Mittal når framgång genom det uppköp av Corus/British Steel som det gått rykten om kommer de utan tvekan att följa MG Rover ned i Blair-sponsrad glömska.
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Även jag är glad över att kunna välkomna observatörerna från Rumänien och Bulgarien till parlamentet i dag. Som företrädare för sina folk bör de veta att de rumänska och bulgariska folken naturligtvis, efter 50 års kommunistförtryck och slaveri, har möjligheter till medlemskap i Europeiska unionen, och det är självklart att de är en del av Europa – i fullständig motsats till Turkiet, enligt min mening.
Varken Rumänien eller Bulgarien, och inte heller Europeiska unionen, kommer dock att kunna gå i land med en förhastad utvidgning. Om vi tänker på att förra årets östliga utvidgning, som omfattade tio stater, tänjde på EU:s finansiella livskraft till det yttersta, och att Bulgariens och Rumäniens anslutning kan förväntas medföra kostnader som uppgår till omkring 44 miljarder euro, förstår vi exakt hur knepigt detta problem är.
Det är på grund av att finansiella problem som dessa tar överhanden, och framför allt på grund av de hittills ofullständigt lösta problem som dessa båda länder har med sådana saker som utbredd korruption, organiserad brottslighet, arbetslöshet och fattigdom, men särskilt de brister som fortfarande kvarstår inom övervakningen och kontrollen av ländernas gränser, som detta projekt för fortsatt utvidgning verkligen måste förberedas grundligt.
Det som den europeiska allmänheten förväntar sig av kandidatländerna för anslutning är bevisliga framsteg i brottsbekämpningen, att länderna blir bättre marknadsplatser för ekonomisk aktivitet och att det skapas arbetstillfällen.
Dessutom har även folket i Rumänien och Bulgarien rätt att se att dessa problem blir lösta innan någon utvidgning genomförs, i synnerhet om den sker brådstörtat. 
Francisco José Millán Mon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är tacksam för den information som kommissionsledamot Olli Rehn har gett oss om Rumäniens och Bulgariens framsteg mot anslutning, en historisk process för dessa två länder som kompletterar den femte utvidgningen, vilken stöds av parlamentet och av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Jag kommer att fokusera på Rumänien. Vi vet alla att det arbete som detta land har gjort för att uppfylla de åtaganden som det har ingått och vara redo att ansluta sig till Europeiska unionen på det planerade datumet inte tog slut den dag som anslutningsfördraget undertecknades, utan att de rumänska myndigheterna måste fortsätta att göra stora insatser. Den rapport ni lägger fram för oss i dag är därför mycket viktig, kommissionsledamot Rehn.
Jag välkomnar den allmänt positiva tonen, de goda ekonomiska framstegen och alla de särskilda framsteg som ni har nämnt och som visar att den rumänska regeringen är fast besluten att uppfylla sina åtaganden. De upplysningar som har lämnats i dag klargör även att det finns problematiska områden, inom vilka insatserna måste fortsätta, eller ännu bättre, intensifieras, till exempel kampen mot korruption och strikt tillämpning av den lagstiftning som är i kraft. Detta är ett av de allvarligaste problem som Rumänien dras med, vilket parlamentet, och för övrigt även min politiska grupp, har betonat upprepade gånger. Jag vet att de rumänska myndigheterna även är medvetna om detta allvarliga problem, eftersom president Traian Basescu gjorde kampen mot korruption till en av huvudfrågorna under förra årets presidentval.
Ett annat viktigt område som de rumänska myndigheterna måste lägga mer energi på, som kommissionsledamoten talade om för oss, är att se till att gränskontrollerna fungerar ordentligt genom att utöka personalen och ge dem bättre utbildning. I anslutningsfördraget betonas även vikten av detta område. Faktum är att det är en nyckelpunkt, eftersom den handlar om deltagande i ett gemensamt område och en gemensam marknad, som dessutom ställs inför allvarligt och tungt migrationstryck vid dess yttre gränser.
Mycket betydande framsteg har dock även gjorts, som Olli Rehn har betonat. Jag har inte tid att gå in på särskilda områden, men jag vill betona den prioriterade uppmärksamhet som de rumänska myndigheterna ägnar frågan om konkurrens och statliga stöd, som har gett mycket goda resultat. I anslutningsfördraget ägnas stor uppmärksamhet åt detta område, vilket även gäller det faktiska datumet för anslutning. Jag gläder mig även åt att framsteg görs, som ni sa, herr kommissionsledamot, med reformen av rättsväsendet, ett särskilt viktigt område som måste uppmärksammas även i fortsättningen.
Mina damer och herrar! Under månaderna fram till den slutliga rapport som kommissionen kommer att utarbeta nästa vår måste det vara en absolut prioritering för den rumänska regeringen att slutföra de tre återstående uppgifterna. Den nya regeringen har gjort stora framsteg under detta år, men det återstår fortfarande arbete att göra. Framstegen måste tjäna som en drivfjäder. Den rapport som kommissionen har lagt fram för oss i dag kommer att läsas noggrant, i en konstruktiv, men vaksam och krävande anda. Vi måste alla vara medvetna om att det avgörande ögonblicket för denna process kommer att bli den rapport som kommissionen har utlovat till april, däribland det eventuella framläggandet av skyddsklausulen. I alla händelser är det dokument som har lagts fram inför oss mycket viktigt.
Jag förlitar mig på att myndigheterna i Bukarest kommer att reagera snabbt och positivt på de varningar som denna rapport innehåller. De kommer att ha vårt fulla stöd i denna uppgift. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om jag kan dröja mig kvar vid Joost Lagendijks fotbollsparallell kan kommissionen mycket väl ha gett både Rumänien och Bulgarien gult kort, men detta förhindrar sannerligen inte de rumänska och bulgariska lagen från att ha en chans att slutföra anslutningen 2007, på villkor att de spelar tillräckligt bra och regelmässigt. Kommissionen gör helt rätt i att påpeka att de har gjort framsteg inom många områden, men att det fortfarande finns ett antal olösta problem.
Med tanke på det Jan Marinus Wiersma sa om Rumänien hoppas jag att den politiska debatten i detta land kommer att tendera mer mot en gemensam europeisk ståndpunkt och att man kommer att kunna stå emot frestelsen att splittra lägren. Det är här oppositionen, regeringen och presidenten måste sjunga i samma tonart. När det gäller Bulgarien är jag övertygad om att de tidigare försummelserna kommer att rättas till under regeringsbildningens gång. En del av arbetet har redan gjorts, och en del återstår att göra.
Vi kommer naturligtvis att noga ge akt på vad de två länderna och deras regeringar gör för att avhjälpa de kvarstående bristerna, vilka inte bara omfattar det stora problemet med korruption, utan även frågan om romerna, som redan har nämnts och som vi, inte bara här i parlamentet, har återkommit till gång på gång och där – som jag ser det – framsteg har gjorts. När det gäller denna fråga finns det naturligtvis stora farhågor om risken att det inte blir säkerhet som exporteras till dessa länder, utan att det snarare importeras problem från dem, om inte stora framsteg görs för att hjälpa denna missgynnade folkgrupp inom länderna.
Allt detta måste följas noga om det så småningom ska bli möjligt att fatta ett beslut 2007 eller 2008, och i beslutet måste hänsyn tas till dessa länders välfärd, eftersom det viktiga trots allt är att göra det möjligt för dem att ta de rätta stegen. Herr kommissionsledamot! Jag vill uppmana er att samarbeta med parlamentet under de kommande månaderna, inte bara inom själva länderna, utan även genom att förbättra den allmänna kommunikationen om utvidgningsfrågan inom Europeiska unionen.
Medborgarna är naturligtvis i viss mån trötta på utvidgningar, och detta är knappast förvånande med tanke på de tidigare diskussionerna och besvikelserna, men vi kan inte bara ge upp för ledan och säga att vi inte är intresserade. Denna diskussion handlar om hur man ska kunna övertyga medborgarna om hur viktig denna utvidgning är. Jag skulle gärna vilja att kommissionen ger oss en utvärdering av 2004 års utvidgning, för det kan mycket väl ha sagts i dag att vi nådde gränsen för vad som var genomförbart, men jag är övertygad om att den gick mycket bra. Det betyder inte att det inte fanns problem, men detta kan faktiskt göra Europeiska unionen starkare, om vi arbetar oss igenom det tillsammans. Även detta måste diskuteras.
Något annat som vi naturligtvis förväntar oss av de nya medlemsstaterna är ett starkt åtagande för Europa. När den nyvalde presidenten för Polen säger att hans två första besök måste bli till Förenta staterna och Vatikanen, är det något jag måste godta, eftersom jag verkligen inte tänker lägga mig i hans resplaner, men det är inte underligt att det finns de som undrar om EU, den enhet som Polen anslöt sig till, verkligen inte är viktigare än så.
Denna morgon hade vi en debatt om sociala normer och sociala modeller i EU, och det är på detta område som det finns farhågor för att de normer som vi har inrättat med stor möda bara kommer att brytas sönder. Det är verkligen inte godtagbart – och när jag säger detta vet jag att jag har min grupps oreserverade stöd – att vi nu, när vi har inlett en process av utvidgning och integration, skulle isolera oss igen och lämna våra grannars arbetstagare, kapital eller räntor stående vid grinden, så att säga. Vi måste vara förnuftiga när vi planerar övergångsprocessen och försöka att tillsammans, så långt det går, utarbeta nya sociala normer i stället för att lämna dörren vidöppen för social dumpning.
Förutsatt att vi lyckas övertyga våra medborgare om hur viktig denna utvidgning är för Europeiska unionen, hoppas jag att vi kommer att fatta rätt beslut tidigt nästa år och att vi kommer att kunna fastställa 2007 som datum för utvidgningen. 
Jeanine Hennis-Plasschaert (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även om Rumänien och Bulgarien återigen har vidtagit nödvändiga och viktiga åtgärder, finns det mycket kvar att göra för båda länderna under den korta tid som återstår, nämligen fram till den 1 januari 2007.
När det gäller Rumänien måste jag, på grundval av rapporterna om framstegen under de sex gångna månaderna, rapporter som jag har fått från Rumänien samt mina egna iakttagelser, erkänna att det fortfarande finns en hel del stora orosmoment kvar, och många av dem har redan nämnts av andra ledamöter. Jag vill ta upp tre av dessa.
För det första sätts domstolsväsendets oberoende, enligt kommissionens framstegsrapport från september 2005, på spel på grund av de stora budgetbegränsningar som har införts av finansministeriet. Jag skulle vilja veta de senaste nyheterna om läget.
För det andra, vilket har sagts tidigare, finns det all anledning att anta att korruptionen fortfarande är mycket utbredd inom polisen, inom domstolsväsendet och i maktens korridorer. I vilken utsträckning anser kommissionen att den kan lösa detta problem genom att införa fler regler och bestämmelser? Är det inte framför allt en fråga om medvetenhet, mentalitet, och följaktligen en fråga om tid?
Slutligen finns det allvarliga brister inom den psykiatriska vården, som inte betraktas som en prioritering; åtminstone är detta vad jag sluter mig till från den senaste utvecklingen i Rumänien. Hur har kommissionen för avsikt att insistera på vikten av detta problem? Jag skulle också vilja veta exakt vad kommissionen anser vara avgörande om den ska kunna komma med en positiv rekommendation under den kommande våren och således kunna rekommendera anslutning den 1 januari 2007?
Som jag har sagt här i kammaren tidigare anser jag att det är verkligt viktigt att vi följer de villkor och kriterier som vi en gång så noggrant utformade. Kandidatländer eller länder med ambitioner i den riktningen ansluter sig inte bara till ett ekonomiskt område, utan väljer även att delta i den politiska unionen, i den europeiska rättsliga gemenskapen.
Kommissionen intar en kritisk hållning, och det värdesätter jag. Frågan är huruvida rådet allvarligt kommer att beakta kommissionens rapporter. Det gjorde rådet sannerligen inte i december 2004, när det beslutades att förhandlingarna skulle avslutas. Som jag ser det är rådets frånvaro från denna debatt återigen talande, vare sig man har andra prioriteringar eller inte. Det får dock inte råda något tvivel om att jag är positivt inställd till båda ländernas anslutning, men jag anser det vara viktigt att detta görs på grundval av det vi har enats om. 
Elly de Groen-Kouwenhoven (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det kommer goda nyheter från Bulgarien, men också oroväckande nyheter. Sedan valet i juni finns Ataka, ett nynazistiskt parti, i Bulgariens parlament. Partiet fick 8 procent av rösterna i juni och har nu 12 procent. Detta parti förnekar förintelsen, och på dess webbplats finns diskussioner om kastrering av romer och hur man ska vinna uppskattning av Ku Klux Klan.
Det är de tidigare kommunistiska aktörerna som står bakom detta främjande av rasism och främlingsfientlighet och som bygger en skuggekonomi genom falsk privatisering och manipulering. Deras strategi går ut på att avleda människors uppmärksamhet från korruption på hög nivå genom att väcka fientlighet mot romer, semiter och minoriteter i Bulgarien.
Det finns demokratiska politiker i Bulgarien som vill bekämpa korruption och fattigdom, men de saknar stöd från oss i Europeiska unionen. EU är förpliktigat att klara upp problemen i Bulgarien, för man har redan samarbetat med fel partner i 15 år. Hur ser kommissionen på de fall av våldsamheter mellan romer och bulgarer som förekommit under den senaste tiden och som utlösts av fientlighet mot zigenare? För det andra, bidrar gemenskapsstöd till att sätta stopp för rasismen, eller ger det näring åt korrumperade politiska strukturer? 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! De föregående talarna har glömt att berätta hur situationen verkligen ser ut i Bulgarien och Rumänien under anslutningsförfarandet.
De verkliga arbetslöshetstalen i Bulgarien och Rumänien är skrämmande höga. Mycket stora industrier och jordbruksföretag med boskap stänger. Traditionella grödor, såsom vin och tobak, har rasat samman eller är på väg att förstöras. Även infrastrukturer, såsom bevattningssystem, har rasat samman. Nästan alla bevattningsrör, vattenkanaler och bevattningsstationer och utrustningen i dessa har förstörts.
I Bulgarien har till exempel den sammanlagda jordbruksproduktionen minskat med över 50 procent, så att produkterna från Europas multinationella företag, vars intressen ni försvarar, kan säljas.
Med återupprättandet av rätten att äga mark är den genomsnittliga storleken 1,5 hektar eller 15 dekar, mycket små jordlotter, som följaktligen har nollmarginal för effektivt odlande. Därför kan man köpa dessa jordlotter för ingenting, för en brödlimpa. Europas multinationella företag kommer att köpa upp mark i Bulgarien och Rumänien. Detta talar ni dock inte så högt om, för då kan våra gäster från Bulgarien och Rumänien höra er, även om de naturligtvis vet allt detta.
Hälso- och utbildningssystemen håller på att falla samman. Herr kommissionsledamot, den rumänska regeringen har i dag målet att nå levnadsstandarden för 1989, som ni dömde ut.
Ni talar om demokratiska friheter, om rättigheter, men ni säger ingenting om det rättsliga förbudet mot kommunistpartiets verksamhet i Rumänien. Ni säger ingenting om den exempellösa fängelsedom som Miron Cosma, ordföranden för de rumänska gruvfackföreningarnas förbund, avtjänar sedan februari 1999, som fängslades för att ha försvarat gruvarbetarnas intressen efter det att tusentals arbetstagare friställts.
Denna situation får även konsekvenser för Grekland. Eftersom lönerna är mycket låga leder denna situation till att företag omlokaliserar sin verksamhet till dessa länder, särskilt från den norra delen av Grekland, för att öka sina vinster. De bulgariska och rumänska arbetstagarna, som ställs inför risken att svälta, blir följaktligen tvungna att arbeta för slavlöner, och samtidigt utsätts arbetstagarna i Grekland för press.
Jag välkomnar följaktligen 20 miljoner arbetslösa, 50 miljoner människor som lever i fattigdom till Europeiska unionen, det förlovade landet, det EU som krossar arbetstagarnas rättigheter så att storföretagen kan skapa sig omåttliga rikedomar. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Herr talman! Junilistan välkomnar Rumänien och Bulgarien som medlemmar av Europeiska unionen på samma sätt som vi välkomnar Turkiet, länderna på västra Balkan och efterhand Ukraina och förhoppningsvis Vitryssland. Frågan är dock tidtabellen, för den är viktig. Jag vill varna för de problem som EU ställs inför om vi på mycket kort tid tar in ett stort antal medlemmar som är fattiga och ekonomiskt outvecklade länder med kort erfarenhet av demokrati och rättsstat, och med stora problem med korruption.
Redan den utvidgning som just genomförts med 10 länder och som Junilistan har varit en varm anhängare av, vållar problem. Att nu få in fattiga länder som Rumänien och Bulgarien i ett EU som fortsätter att dras med en orimlig jordbrukspolitik, en illa skött strukturpolitik och som brottas med svårigheter att förhindra slöseri och korruption i sitt eget system, är farligt för det europeiska projektets framtid.
Vi måste ställa oss frågan i vilket skede ett land bör bli fullvärdig medlemsstat. Går utvecklingen snabbast när ett kandidatland arbetar för att bli godkänt eller efter att det har kommit in. Jag tror att trycket för att förbättra demokratin, de mänskliga rättigheterna, rättsväsendet och den offentliga förvaltningen och för att upprätta en fungerande marknadsekonomi är som starkast innan medlemskapsförhandlingarna har börjat, och i andra hand innan landet har tagits in som medlem.
Kommissionens rapport om tillståndet i Rumänien och Bulgarien är inte övertygande på dessa olika punkter. Vi hittar en nyckelmening, utvecklingen har emellertid varit otillräcklig på ett antal områden, och kommissionen ger långa listor på vad som inte genomförts vilka gäller infrastruktur, organiserad brottslighet, skattesystem, behandling av minoriteter. I detta läge bör båda ländernas medlemskap tillsvidare uppskjutas. Det ligger i både Europeiska unionens och de båda kandidatländernas långsiktiga intresse. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Först sent i oktober förklarade den rumänske premiärministern Călin Popescu-Tăriceanu att den enorma ökningen av den organiserade brottsligheten i Bulgarien äventyrar båda ländernas anslutning 2007 och att skyddsklausulen måste tillämpas för att skjuta upp anslutningen till den 1 januari 2008.
Călin Popescu-Tăriceanus uttalanden har nu bekräftats av kommissionen, som i sin rapport svart på vitt förklarar att korruptionen i båda länderna – alltså inte bara i Bulgarien – har antagit sådana dimensioner att den riskerar framtiden för EU:s inre marknad och de program som finansieras av EU. När det gäller att reformera rättsväsendet och förvaltningen är förbättringarna mycket få, vilket är betecknande eftersom det betyder att korruptionen härjar vilt.
Bulgarien och Rumänien är europeiska länder som, precis som andra central- och östeuropeiska länder, har rätt att ansluta sig till unionen, men de behöver inte vara redo för att göra detta. Vi kan inte ta emot länder som inte har någon rättssäkerhet att tala om. Kommissionen erkänner själv att länder som är, åtminstone delvis, i den organiserade brottslighetens grepp kan skada EU:s inre marknad. De bör sannerligen inte ansluta sig 2007, och förmodligen inte 2008 heller. 
Kinga Gál (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill personligen tacka er för er fortsatta öppenhet i behandlingen av våra förslag om anslutningsfrågorna.
Rumäniens och Bulgariens anslutning till EU är ett historiskt ögonblick. Men låt oss lämna den historiska vikten åsido för ett ögonblick och äntligen se på nakna fakta. En nyckelfråga i denna debatt är huruvida landsrapporterna avspeglar verkligheten i Rumänien, och om de gör detta, i vilken utsträckning. Den här gången vill jag koncentrera mig på Rumänien.
Vi måste undersöka en rad områden, och inte bara mot bakgrund av den officiella statistiken, utan på grundval av de dagliga realiteterna. I kommissionens rapport betonas några av de allvarliga frågorna, såsom den inre marknaden, lagstiftningen om djurens välfärd och livsmedelssäkerhet, eller så påpekas det att det saknas institutioner för att tillhandahålla jordbruksstöd till rumänska jordbrukare. Samtidigt har betydande åtgärder vidtagits för att reformera rättsväsendet. Kommissionen uppskattar dessa åtgärder, och minister Monica Macovei förtjänar beröm för dem. Men medan vi hör om rungande bedrifter när det gäller de politiska kriterierna och får höra att situationen för de 1,6 miljoner ungrare som lever i landet har lösts, har det inte skett några verkliga förändringar. Liksom är fallet med minoritetslagen har ingen av de partiella lösningarna verkligen godtagits. Även om det fortfarande nämns som en positiv utveckling i rapporten, måste jag informera kommissionen om att den rumänska senaten förkastade minoritetslagen i går. Och under debattens gång förekom det hätska och diskriminerande uttalanden som inte skulle göra någon demokrat i hela världen heder. Ungrare som lever i Rumänien måste ha hört liknande saker sedan början av 1990-talet.
Mot bakgrund av den chockerande omröstningen i går förefaller det inte finnas några möjligheter till en kulturell eller någon annan slags självbestämmanderätt, som verkligen skulle vara en lösning för den stora ungerska folkgruppen. För att citera ordföranden för det behöriga expertutskottet i det rumänska parlamentet: ”Något sådant är en omöjlighet i en stat där det råder rättssäkerhet!” Min fråga är, vilket slags rättssäkerhet är detta? Den rättsliga ramen för att återlämna kyrkliga tillgångar har införts. I praktiken görs dock återlämnandet av kyrkliga tillgångar omöjligt; de återkrävda byggnaderna privatiseras bakvägen eller så fördröjs privatiseringsprocessen av den ena rättegången efter den andra. Äganderätten kan inte hävdas. Vilket slags fungerande marknadsekonomi talar vi om här? Först och främst måste vi tala klarspråk om problemen eftersom vi genom att namnge problemen kan bidra till att finna en lösning. Vår uppgift här i parlamentet är att peka på problemen, och det är en avsevärd uppgift. Detta är det effektivaste sättet att hjälpa de människor som lever i Rumänien, genom en vilja att se den verkliga situationen, tillsammans med och för dem som borde titta på detta i Bryssel och i Rumänien. 
Catherine Guy-Quint (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att berätta hur glad jag är att kunna tala här i kammaren i närvaro av rumänska och bulgariska observatörer. Det är verkligen ett första viktigt steg mot Rumäniens och Bulgariens anslutning till EU. Jag skulle även vilja betyga de framsteg jag, som ledamot av vår parlamentsdelegation, har sett äga rum i Bulgarien under sex år. Det har skett stora framsteg, även framsteg som en stor del av befolkningen kan ta del av. Det har dock inte varit lätt för Bulgariens befolkning att uppnå dessa framsteg eftersom det krävt stora ansträngningar från deras sida. Jag tror att vi i väst inte kan inse vilken kulturchock som övergången från en centralt planerad kommunistekonomi till en marknadsekonomi inneburit.
Ni har alla konstaterat att ett stort antal av EU:s regelverk har antagits, en åtgärd som lett till tydliga ekonomiska och politiska framsteg. Ni har dock även tagit upp ett antal grå områden. Jag måste, liksom ni, erkänna att integreringen av minoriteter är ett mycket svårt problem i dessa länder. Jag tänker på den romska folkgruppen, på funktionshindrade, på kvinnor och kvinnorollen och på homosexuella. Men är vi rätt personer att tala om för någon vad som ska göras när vi har liknande problem i våra egna länder?
Bulgarien har problem med korruption, egendomsrätt och säkerhet. För att lösa dessa problem behöver landet genomföra en verklig reform av sitt rättssystem och påbörja ett effektivt genomförande av det systemet. På det sättet kommer hela befolkningen att få demokratiska garantier. Bulgarien och Rumänien behöver öka sina insatser före nästa lägesrapport och det inom några få månader. EU får dock inte heller upphöra med sin hjälp, sitt tekniska bistånd och sitt budgetstöd.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att samtidigt som vi måste vara noggranna och krävande i våra mellanhavanden med de två nya länderna, måste vi dessutom inse att deras ankomst i EU kommer att tillföra en ny dimension till Europa och att vi, äntligen, tillsammans kommer att kunna vända på bladet om Jalta. 
Luciana Sbarbati (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det har nu gått ett år sedan omröstningen om Moscovicibetänkandet om Rumäniens och Bulgariens framsteg på vägen mot anslutning.
Vi röstade ja men med förbehåll, åberopande den garantiklausul i fördraget som möjliggör ett års uppskjutande vid förseningar eller otillfredsställande resultat i uppfyllandet av gemenskapens regelverk.
Jag har följt den rumänska situationen lite närmare som ledamot i den interparlamentariska delegationen, och jag anser att ett försiktigt agerande i dag kan hjälpa oss att bli bättre medvetna om situationen i det landet. Ett land där utbildningssystemet fortfarande är otillräckligt, korruptionen fortfarande är omfattande, miljö-, energi- och ekonomipolitiken fortfarande behöver förstärkas, där det fortfarande inte finns någon riktig lösning på diskrimineringen av minoriteter och befolkningens genomsnittsinkomst är för låg.
Frågan om internationellt antagande är också olöst, och efter moratoriet och godkännandet av den nya lagen har den nu blockerats med olyckliga och väldigt farliga konsekvenser för barnen, de som har minst skydd och som borde vara det viktigaste målet för det som vi alla kallar ”mänskliga rättigheter”. Offren är de barn som lärde känna sina familjer men som i dag inte har möjlighet att ansluta sig till dem och leva tillsammans med dem. Europaparlamentet måste följa det här problemet mycket noga och uppmana Rumänien att uppfylla sina internationella löften.
Sedan har vi även rättsväsende och gränskontroller när det gäller prostitution, något som måste upprätthållas, och vi måste undvika att underåriga flickor kommer till grannländerna, utnyttjade av lokala organisationer.
Utvidgningen är en process som vi inte kan stoppa, men den kan och får inte endast vara en ekonomisk process: den är även en kulturell och demokratisk inrättning för att säkra fred. Det är därför jag instämmer i kommissionens välbetänkta kommentarer om definitionen av Rumäniens och Bulgariens anslutning. De månader som återstår tills de två länderna ansluter sig till unionen kommer att ge dem chansen att gå med i EU utan att vara klassens sämsta. Dessutom kommer vi att få möjlighet att skaffa oss nödvändiga och välbetänkta garantier för att anslutningen kommer att ske med full medvetenhet och på lika villkor.
Romano Prodi delade en dröm med Europas medborgare när han, som kommissionens ordförande, uttalade sitt starka stöd för utvidgningen och framhöll önskemålet om ett enat Europa som skulle kunna erbjuda ett gediget politiskt projekt. Det är naturligtvis vår föresats att återställa förtroendet hos de som nervöst betraktar de stora förändringar som äger rum i dag för att uppnå denna dröm, och det ger oss alltså möjligheten att utforma en internationell åtgärd med mänskligt ansikte. Det anser jag vara det Europa som vi alla strävar efter. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar från Rumänien och Bulgarien! Jag kommer att inskränka mig till att behandla ämnet Rumänien.
I mitten av juli fick vi besök av några väldigt oroliga rumänska jordbrukare. De förklarade för oss att de rumänska myndigheterna hade förlorat all kontroll över GMO-grödor. Ingen, inte ens deras minister, vet hur många tusentals hektar som är täckta av dessa grödor. Å andra sidan har det visat sig att Rumänien är det land där GMO-grödor är mest övervägande, med soja, majs, plommon, potatis och så vidare.
Herr kommissionsledamot! Direktivet om GMO har inte alls genomförts och har förbisetts i er rapport. Jag har inte heller sett att guldgruvan i Rosia Montana nämnts någonstans i rapporten. Den nuvarande regeringen tog dock ställning mot det här projektet, vilket strider mot själva konceptet med hållbar utveckling, en av pelarna i vår europeiska politik.
Rumänien har dock även pärlan i den europeiska miljökronan i sin ägo, nämligen Donaudeltat. Deras strategi för att förvalta deltat har lyckats, hittills, när det gäller att skapa rätt avvägning mellan att främja de olika verksamheter som äger rum i deltat och samtidigt skydda dess sagolika biologiska mångfald. Det sätt på vilket deltat förvaltas i dag ger oss dock anledning att börja bli oroliga. Jaktsäsongen, som inleds den 15 september, inverkar menligt på bevarandet av dessa naturliga omgivningar, och det visar att Rumänien inte riktigt är på rätt spår när det gäller miljön.
Å andra sidan stöder jag helt Rumäniens anslutning till Europeiska unionen, men jag uppmanar samtidigt de rumänska myndigheterna att göra något åt miljön och åta sig att skydda den på ett effektivt sätt. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Det är på grund av att våra politiska ståndpunkter ofta formas av ständigt använda bildspråk som jag vill invända mot att analogin med ”gula kort” används, som så ofta sker nuförtiden. Kommissionen har i dag inte gett Rumänien och Bulgarien något gult kort; det skulle nämligen förutsätta att de redan befann sig ute på planen, men det gör de inte – än. Det råder ingen tvekan om att de är europeiska spelare, men de har inte kommit fram till arenan än. Vad säger de sinsemellan, och vilken liga spelar de i?
Det har gjorts hänvisningar till den icke-statliga organisationen ”Transparency International”, vilken även konstaterat att korruptionen i Bulgarien verkligen har blivit mer utbredd och nyligen gett Bulgarien en lägre indexplacering, inte bara när det gäller rangordningen utan även poängen. Det betyder, om man följer Baroness Nicholson of Winterbournes åsikt att korruption är mänsklighetens fiende nummer ett, att Bulgarien är på väg att lämna EU-planen.
När det gäller Rumänien vill jag citera den nyvalde presidenten som sa: ”Jag tvekar inte att säga att nästan varje statlig institution är utsatt för korruption.” Rumänien är inte redo för Europeiska unionens normer, och det borde vi ta hänsyn till i vårt agerande. 
David Casa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under de senaste månaderna har Bulgarien tagit positiva steg mot medlemskap i Europeiska unionen. Landet genomgår så sakteliga en ekonomisk återhämtning och kommer troligen att uppfylla målen på anslutningsdatumet. En ökad handel med medlemsstaterna är ett tecken på denna positiva faktor. Man får dock inte glömma Bulgariens rättssystem, ett system som fortfarande behöver genomgå många förändringar eftersom det bland många övriga ytterst viktiga faktorer fortfarande inte överensstämmer med stadgan om mänskliga rättigheter.
Organiserad brottslighet är också ett viktigt och oroande problem som de bulgariska myndigheterna måste ta sig an. Det faktum att fem högt uppsatta tjänstemän inom myndigheten för bekämpning av organiserad brottslighet sagt upp sig får oss att undra väldigt mycket, och den bulgariska regeringen borde vidta omedelbara åtgärder innan mer skada är skedd. Reformförslagen för den nationella myndigheten mot organiserad brottslighet borde revideras så att systemet kan tas i bruk med så lite problem som möjligt. 
Det är också störande att upptäcka att en brottslig organisation till exempel har exporterat spädbarn till Europa. Denna tarvliga handel har blivit allt vanligare de senaste åren. Myndigheterna borde därför fortsätta arbeta för att bryta denna onda cirkel och se till att stränga åtgärder vidtas så att alla inblandade i denna olagliga handel kan arresteras. 
Ja, herr talman, grundläggande rättigheter är oumbärliga, så därför lever den bulgariska befolkningen som den förtjänar efter långa år av kommuniststyre. Om Bulgarien inte håller sig till dessa grundläggande principer kommer jag och många andra här i kammaren att få det svårt att acceptera Bulgarien som medlem av EU. I det här fallet behövs ingen övergångsperiod; vi talar nu nämligen inte om ekonomi eller politik, utan vi talar om grundläggande mänskliga rättigheter. 
Jag hoppas alltså att de bulgariska myndigheterna kommer att övervinna dessa hinder så att de kan gå med i Europeiska unionen 2007. 
Alexandra Dobolyi (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja välkomna observatörerna, särskilt eftersom de är här i dag som ett resultat av den socialdemokratiska gruppens envishet, nämligen att de efter anslutningsavtalets undertecknande den 25 april även skulle få tillåtelse att följa arbetet i parlamentet och övriga EU-institutioner för att underlätta en smidig anslutningsprocess. Både kommissionsledamoten för utvidgning och mina kolleger har redan upprättat en lista med brister i de två länderna, och jag ska inte upprepa dem nu eftersom jag är säker på att observatörerna kommer att vidarebefordra dem till sina respektive länder.
Jag välkomnar dock det faktum att den nya regeringen i Bulgarien efter valet den 25 juni leds av socialdemokrater. Socialdemokrater har nämligen alltid förespråkat utvidgning, både i de nya medlemsstaterna och i föranslutningsstater. I Bulgarien har både bland regeringspartier och oppositionspartier en överenskommelse uppnåtts om att arbeta för ett lyckat genomförande av EU-anslutningen. Som kommissionsledamoten redan nämnt har lagstiftningen påskyndats de senaste två månaderna, och 30 lagar har införts inför anslutningen. Dessa gäller frågor som hade kritiserats av kommissionen, inom områden som bekämpningen av korruption, reformer inom rättssystemet och organiserad brottslighet. Införandet av dessa lagar räcker fortfarande inte eftersom tyngdpunkten nu borde ligga på verkställandet av dem, och därför uppmanar jag både den bulgariska och rumänska regeringen att använda den tid som återstår till detta.
Jag skulle som ungrare vilja ta det här tillfället i akt att säga några ord om Rumänien också. Som många av de närvarande här i salen känner till finns det en minoritet på en och en halv miljon ungrare i Rumänien. Deras enda möjlighet att gå med i EU är att göra det tillsammans med Rumänien, och en anslutning skulle göra det möjligt för dem att leva lyckliga tillsammans med oss i ett gemensamt Europa utan gränser. 
Cecilia Malmström (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Europas utvidgning och enande blir naturligtvis inte komplett utan våra vänner Rumänien och Bulgarien. De har en naturlig plats i den Europeiska gemenskapen och vi ser fram emot deras anslutning inom kort. I den liberala gruppen gläds vi åt att ha våra kolleger, våra observatörer här, för att lära känna dem och för att vi ska kunna förbereda varandra för det kommande medlemskapet.
Vi är imponerade av de framsteg som har gjorts i båda länderna, men samtidigt måste vi förstås granska dessa framsteg, implementeringen och återstående problem. Kommissionären pekade på en del av dessa problem, områden som kräver vidare åtgärder med vilka det är ganska bråttom. Vi måste vara vaksamma inom området för mänskliga rättigheter som är ett område där parlamentet i allmänhet och den liberala gruppen i synnerhet alltid ägnar extra uppmärksamhet. Vi är skyldiga människorna i kandidatländerna detta, och vi är skyldiga oss själva detta för att kunna försvara de europeiska värdena.
Korruptionen är ett stort bekymmer, och romerna, Europas största minoritet, lever marginaliserade med hög arbetslöshet, höga ohälsotal och stora allvarliga sociala problem, i Rumänien och Bulgarien precis som i många andra europeiska länder. Diskriminering och rasistiskt våld förekommer tyvärr fortfarande och det är alltför vanligt att det är från myndigheternas sida. Detta är naturligtvis inte acceptabelt. Ett annat orosmoln som vissa kolleger här har nämnt är barnen, inte minst de barn som vårdas på institution, bland dem förståndshandikappade. Det kommer oroväckande signaler om en öppen vanvård av dessa barn och det är förstås ovärdigt ett medlemsland.
Jag hoppas att kommissionen kommer att öka ansträngningarna för stödet till Rumänien och Bulgarien för att hjälpa dem att klara dessa och andra problem så att det är möjligt – vilket jag fortfarande tror och hoppas – att göra det inom ramen för medlemskap år 2007. 
Anna Ibrisagic (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill tacka kommissionär Rehn för en välbalanserad rapport. Tyvärr anser jag inte att debatten om utvidgningen alltid är balanserad. De som vill bromsa utvidgningen talar om faran med att ta in fattiga länder, om att folkomröstningarna om EU-fördraget förändrade EU-klimatet och om att Europa har blivit kallare. De säger att folkomröstningarna egentligen inte handlade om själva fördraget utan om andra saker. Och det stämmer, det har handlat om andra saker därför att vi politiska ledare i Europa inte visade tillräckligt med politiskt ledarskap, därför att vi inte förmådde förklara att folkomröstningarna om fördraget verkligen handlade om fördraget och inte om någonting annat.
Låt oss nu se till att inte göra samma fel, låt oss se till att dagens debatt om Rumäniens och Bulgariens anslutning till EU verkligen handlar om enbart detta och inte om någonting annat. Vi måste visa att vi har visioner och planer när det gäller utvidgningen. Utvidgningen handlar inte om att planlöst ta in nya medlemmar när vi behagar och när opinionen i våra länder tillåter det. Utvidgningen handlar om demokrati och frihet i Europa men framför allt om Europas säkerhet – jag är förvånad över att ingen nämnde det idag.
Att se på Bulgariens och Rumäniens anslutning till EU som en isolerad företeelse vore fel, därför att många utmaningar väntar oss under de kommande åren, såsom debatten om Kosovos status, folkomröstningen, Montenegros självständighet, fortsatta diskussioner med Bosnien om Serbien, Makedoniens ansökan om medlemskap. Att i denna mycket osäkra säkerhetspolitiska situation skjuta upp Rumänien och Bulgariens anslutning utan att det absolut är nödvändigt, vore fel.
Ingen, varken här eller i Rumänien och Bulgarien, menar att vi ska ta in något land utan att det uppfyller kriterierna, men vi får inte diskvalificera någon i förväg heller. Är det så att Europa efter folkomröstningarna har blivit kallare, då är det vårt uppdrag att värma upp det. Har Europa blivit mer själviskt och instängt då är det vårt uppdrag att göra det mer generöst och öppet, det är det som gör skillnaden mellan dem som utgör opinionen och de som skapar opinion, det är det som gör oss till Europas politiska ledare som tar sitt ansvar. 
Helmut Kuhne (PSE ).
   – Herr talman! Nu när det uttalats så många fotbollsmetaforer kanske jag kan få komma med några kommentarer om spelreglerna. Det här är inte en andra debatt om huruvida Bulgariens och Rumäniens anslutning ska genomföras eller inte. Det beslutet har redan fattats, och jag är glad att se observatörerna här i dag. Jag skulle dock vilja framföra två iakttagelser som är riktade till oss själva och till de två länderna ifråga.
Låt mig börja med oss själva: Geoffrey Van Orden har uppmanat till stränga åtgärder för att bekämpa korruption och brottslighet. I en del av sina pressmeddelanden hänvisar han specifikt till människo- och narkotikahandel. Han har dock även mer eller mindre öppet påstått att ett uppskjutande av anslutningen till ett senare datum än det planerade 2007 är helt uteslutet. Jag skulle vilja påminna kammaren om att om vi skulle slå samman dessa två på det sätt som han gjort, skulle det vara detsamma som att dödförklara teorin att anslutningen till EU är en stimulans för mer inhemska reformer. Vilken stimulans återstår över huvud taget när pressen försvunnit om det garanteras att anslutningen under alla förhållanden kommer att äga rum?
Jag vill alltså att det ska vara fullständigt klart att datumet inte beslutats i förväg. Det är givet att de kommer att ansluta sig till oss, men när det kommer att ske är fortfarande oklart; det beror på vad de berörda länderna gör under den tid som återstår, inte vad någon annan gör. Europeiska unionen ska inte kunna göra något åt den saken och inte heller kan de få någon slags rabatt. Jag får en känsla av att alla aspekter av gemenskapens regelverk inte är lika viktiga. Jag tror att allmänhetens behov av trygghet i EU kan få brottsbekämpningen och skyddet av de yttre gränserna att bli viktigare frågor än antalet försäkrade bilar, även om saker och ting mycket väl kan se annorlunda ut ur bilisternas synvinkel. Det finns dock, tycker i alla fall jag, olika rangordningar av problem, och det är därför varje land kommer att bedömas separat. Det brukade vara väldigt bekvämt att färdas i konvoj, varvid ett lands svagheter kompenserades av ett annat lands styrka, men den tiden är förbi, och från och med nu kommer varje land att bedömas separat. 
István Szent-Iványi (ALDE ).
   – Herr talman! Vi liberaler stöder Rumäniens anslutning den 1 januari 2007. Det är fortfarande möjligt, till och med i ljuset av den rapport som kommissionen lagt fram. Det krävs dock verkligen stora kraftansträngningar. Den rumänska regeringen förtjänar att lovordas för de insatser som de senaste månaderna gjorts för att uppfylla kraven. Regeringen har gjort mycket, men mycket återstår dock också. Reformeringen av rättssystemet står stilla, åtgärderna mot korruption är trevande och inte framgångsrika. Grannländerna är mycket oroliga över miljön. Öppnandet av guldgruvan i Rosia Montana har gett upphov till ytterligare oro. I det avseendet förväntar vi oss att miljöskyddsnormer av strängaste slag införs.
Den rumänska senatens förkastande av minoritetslagen i går tycker vi är särskilt oroande. Vi hoppas att vi kan lita på premiärminister Călin Popescu-Tăriceanus löfte att parlamentet snart kommer att godta denna lag. I varje fall kommer vi att hålla honom ansvarig för detta löfte. Vi hoppas att de som tillhör den ungerska minoriteten snart ska kunna välja att följa universitetsstudier på sitt eget modersmål, vi hoppas att det kommer att ske påtagliga förändringar i romernas situation och vi tillstår att den rumänska regeringen har gjort insatser i det avseendet. Den har gjort mer än sin föregångare, men ännu återstår mycket att göra. Därför har Rumänien en reell möjlighet att ansluta sig 2007. Vi skulle vilja att Rumänien ansluter sig 2007. Vi liberaler, och alla partigrupper i parlamentet tror jag, kommer att ge allt vårt stöd i det avseendet, men det mesta arbetet måste Rumänien stå för. 
Guido Podestà (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle först och främst vilja rikta ett varmt välkommen till observatörerna från Bulgarien och Rumänien. Jag skulle dessutom vilja understryka det gedigna arbete som kommissionsledamot Olli Rehn lagt ned och påminna alla ledamöter om att den metod med övergripande övervakningsrapporter som vi antar är samma strategi som användes för de tio stater som anslöt sig till EU den 1 maj 2004.
Om vi jämför hur långt dessa tio länder hade kommit 14 månader före anslutningen kan vi se att Rumäniens och Bulgariens förberedelsenivå inte är olik dessa länder. Jämfört med vissa av dessa 10 länder har Rumänien och Bulgarien troligen kommit ännu längre i dag.
Kommissionsledamot Rehns arbete har dessutom varit grundligt: han nämnde 140 områden som undersökts utifrån 29 kapitel av regelverket. Var har han hittat verkliga skäl till oro? I tio procent av dessa områden. Det är viktiga frågor, exempelvis livsmedelssäkerhet, gränskontroll och den mycket diskuterade bekämpningen av korruption. Kommissionsledamot Rehn själv talade om det energiska sätt på vilket Bulgarien lyckats ta igen den tid som lades ned på valet och Rumäniens imponerande upphämtning i frågor som rättslig reform, konkurrens och, allmänt sett, alla de sektorer där de uppmanats ligga i linje med EU.
Det är just på grund av det som nu sagts som vi, anser jag, ska tro på Bulgarien och Rumänien. De har ju fortfarande 14 månader på sig. Vi måste undvika alla förutfattade meningar – vilka då och då dyker upp i kommentarerna av vissa talare – om att vi redan borde ha fattat beslut om insatserna av dessa två länder, deras befolkning och regeringar.
Jag anser verkligen att vi måste ta fasta på de ord som Pierre Moscovici avslutade sitt anförande med, nämligen ”vänskap, tillit men även stränghet”. Stränghet, herr kommissionsledamot, absolut, men även stöd för de två berörda ländernas insatser. 
Miguel Angel Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att upprepa det som vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har sagt i månader: vi är helt för att Rumänien och Bulgarien blir medlemmar i Europeiska unionen, vi står fast vid vårt åtagande och hoppas att de kan ansluta sig i januari 2007.
Vi måste lika klart slå fast att vi, efter att noggrant ha följt utvecklingen i vart och ett av länderna, är oroliga för att respektive regering kanske inte har tillräckligt med tid kvar för att genomföra reformerna och uppfylla kraven för anslutning vid den planerade tidpunkten.
Det är dags att uppmana våra partner att sätta fart på detta reformarbete för att se till att reformerna är genomförda vid tidpunkten i fråga. Vi kommer inte att acceptera att det ställs några nya krav på något av de båda kandidatländerna, och vi kommer inte heller att kräva mer av något av dem än vad som krävdes av våra länder när vi en gång blev medlemmar, men det är inte heller acceptabelt att mildra något av de överenskomna kraven. 
Hädanefter är Bulgarien och Rumänien två olika fall som vi måste ta ställning till separat utifrån ländernas meriter. Det är självfallet deras respektive regeringar, inte vi, som har möjlighet att öppna dörrarna till Europeiska unionen för deras folk. Under den här slutfasen av processen vill vi i parlamentet och kommissionen hjälpa till, inte vara till hinder.
Slutligen noterar vi olika tendenser i de båda länderna. I Bulgarien har de politiska krafterna lyckats sätta samman en nationell enhetsregering, och alla tycks göra gemensam sak för att på bästa möjliga sätt gå vidare mot integration med gemenskapen. Å andra sidan är det mycket oroande att se att regeringen i Rumänien tycks ha gett sig in i en kampanj för att trakassera oppositionen, med regeländringar som stör institutionernas demokratiska funktionssätt. Utan att göra en noggrannare bedömning av situationen än så ska vi bara framhålla att vi anser att gräl mellan landets främsta politiska krafter inte förefaller att vara bästa sättet att skapa konsensus om reformer och om förhandlingarna med Europeiska unionen. 
Árpád Duka-Zólyomi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Bulgarien och Rumänien har formellt avslutat anslutningsförhandlingarna, men innan de blir medlemsstater med fulla rättigheter måste de eliminera de brister som påpekas i Europaparlamentets senaste resolution och i den nya rapporten från Europeiska kommissionen.
Situationen i Rumänien är mer komplicerad. Den nytillträdda regeringen i landet gör allvarliga ansträngningar för att eliminera bristerna och ska ha en eloge för det, men den har fortfarande ett stort antal problem att lösa, i fråga om till exempel rättsväsendet och inrikespolitiken, kampen mot korruption och organiserad brottslighet samt miljöskyddet. En annan viktig fråga som återstår är frågan om guldgruvan i Rosia Montana, trots att utrikesminister Mihai-Razvan Ungureanu i våras lovade att han skulle lösa den saken inom ett halvår.
Frågan om romerna är ytterligare en tung börda. Den nya regeringen försöker att ta fram ett fungerande system, men det finns fortfarande många oegentligheter som måste åtgärdas, saker som är fullständigt oacceptabla för EU. När Bulgarien och Rumänien går med i EU kommer antalet romer i EU att öka med omkring hälften, och det innebär att en långsiktig strategi måste utarbetas. De etniska minoriteternas situation har förbättrats betydligt under det senaste decenniet, men den är fortfarande långt ifrån tillfredsställande. Varför är det till exempel ett så stort problem att få igenom lagen om skydd för minoriteter? Att senaten tillbakavisade lagförslaget i går är ett mycket allvarligt steg i fel riktning.
Jag vill bara varna de rumänska politikerna för att göra uttalanden om att Rumänien redan har omfattande garantier för alla etniska minoriteters rättigheter. Det är fortfarande långt kvar dit i Rumänien. Det stämmer att den största etniska minoritetsgruppen, de en och en halv miljonerna ungrare, har upplevt betydande förbättringar. Ungrarna finns med i regeringen och i den statliga förvaltningen, och har därmed någonting att säga till om i landets inrikes- och utrikespolitik. Som företrädare för den ungerska kolonin i Slovakien skulle jag definitivt vilja att den ungerska kolonin i Rumänien kom med i EU så snart som möjligt, så att de kan leva som EU-medborgare och ta till vara de möjligheter som unionen erbjuder. Det är Europaparlamentets uppgift att granska allt detta på ett konsekvent sätt, men samtidigt måste vi också ge så mycket stöd som möjligt. Jag är övertygad om att vi inte kommer att behöva tillämpa garantiklausulen i vår resolution. 
Józef Pinior (PSE ).
    –  Herr talman! Jag vill inleda mitt anförande i dag med att varmt välkomna observatörerna från Bulgarien och Rumänien till Europaparlamentet. På det stora hela uppfyller dessa två länder de politiska och ekonomiska kraven för medlemskap i Europeiska unionen, och de har båda gjort enorma framsteg på vägen mot demokrati och marknadsekonomi under de senaste 16 åren. För att skapa oss en fullständig bild av dessa framsteg bör vi erinra oss deras utgångspunkt 1989. Under de senaste åren har vi sett en konsolidering av demokratin och en övergång från att bara vara länder med fria demokratiska val till att bli liberala demokratier. Som medlemmar i Europeiska unionen kommer Bulgarien och Rumänien att göra den europeiska kontinenten tryggare. De kommer särskilt att bidra till att stabilisera den politiska situationen i Balkanländerna.
Att man är för att Bulgarien och Rumänien ansluter sig till Europeiska unionen betyder emellertid inte att man är blind för de problem som båda länderna måste lösa innan de går med i EU. För närvarande handlar dessa problem i huvudsak om förverkligandet av gemenskapens regelverk, rättsliga och administrativa reformer samt kampen mot korruption. Bulgariens och Rumäniens regeringar måste påskynda reformerna på de här områdena och vidta verkningsfulla åtgärder för att främja god förvaltningssed, så att anslutningen kan äga rum den 1 januari 2007.
Den konstitutionella kris som EU:s medlemsstater genomlever får inte sprida sig till de länder utanför EU som är på väg mot medlemskap. Inget land har någonsin varit helt redo för medlemskap, och EU kan inte ställa krav på Bulgarien och Rumänien som vi inte ställde på de 10 länderna i Central- och Östeuropa för två år sedan. Rumäniens och Bulgariens regeringar måste nu öka sina ansträngningar att åtgärda de problem som de för närvarande har. Medborgarna i de båda länderna måste göras medvetna om behovet av reformer, och den allmänna opinionen i EU måste vara för ytterligare en utvidgning. 
Ivo Strejček (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är ingen fotbollfan, så jag är förmodligen inte så kunnig när det gäller fotbollsregler, men jag ser det som min personliga politiska uppgift, som tjeckisk ledamot av Europaparlamentet, att tillföra några kommentarer när det gäller ämnet Bulgarien och Rumänien.
Först och främst vill jag tala om resultaten i fråga om politiska kriterier. Enligt min åsikt borde den nödvändiga reformen av den allmänna förvaltningen, straffrättsliga åtgärder mot korruption på hög nivå och bekämpning av människohandel ges en mindre framträdande roll i rapporten. Alla enskilda personer som följer debatten här i kammaren måste få den uppfattningen att Bulgarien och Rumänien är länder som grundas helt och hållet på korruption, vilket naturligtvis inte är fallet. Enligt min uppfattning bör vi göra någonting åt EU:s reform av den allmänna förvaltningen och unionens nästan legendariska byråkrati. Jag rekommenderar ett mycket väl övervägt och begränsat användande av formuleringen korruption på hög nivå som den används i rapporten.
Den del av rapporten som behandlar ekonomiska kriterier är ytterst känslig. När vi jämför de ekonomiska resultaten i euroområdet med de ekonomiska resultaten i Bulgarien och Rumänien kan vi bara avundas deras mod i fråga om att genomföra djupgående ekonomiska reformer med förbluffande resultat. Men vad som är värt att nämna i fråga om reformen är arbetsmarknaden. Här rör det sig olyckligtvis inte så mycket om en debatt om Rumänien och Bulgarien som om en klarsynt debatt om ovilligheten på de västeuropeiska arbetsmarknaderna att öppna för fri rörlighet för arbetstagare från Öst- och Centraleuropa.
Detta är enligt min uppfattning ett budskap till medborgarna här på åhörarläktaren: Europeiska unionen har inte nyckeln till Europa. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Den viktiga rapport som kommissionen har lagt fram ger en objektiv och realistisk bild av situationen i de två länderna.
Det är ett faktum att Bulgarien och Rumänien har gjort betydande ansträngningar mot integration och full tillämpning av gemenskapens regelverk sedan kommissionens förra rapport. Det är ett faktum som ingen kan ifrågasätta och som ingen kan nedvärdera.
Det är dock också ett faktum att kommissionen noterar allvarliga brister i sin rapport. Amnesty International har redan framhållit vissa problem med skyddet för de mänskliga rättigheterna, och kommissionen påpekar i sin rapport att det finns allvarliga tillkortakommanden när det gäller att bekämpa korruption, omorganisera den offentliga förvaltningen, modernisera rättsväsendet, bekämpa piratkopiering och brott mot reglerna för den industriella äganderätten, integrera gemenskapens regelverk, vidta växt- och djurskyddsåtgärder inom jordbruket, kontrollera de yttre gränserna samt i fråga om statligt stöd till stålindustrin, miljön och kärnkraftssäkerheten. De här bristerna är allvarliga och påverkar inte bara de båda ländernas framsteg på vägen mot anslutning, utan även grannländerna och Europeiska unionens medlemsstater. 
Frågor som skydd för djur och växter, miljö, kärnkraftssäkerhet, statligt stöd och dumpning i fråga om skatter, försäkringar och arbetskraft orsakar också svåra ekonomiska och sociala problem i Europeiska unionens medlemsstater.
Jag anser att det ligger i Europeiska unionens och de båda ländernas folks intresse att vi står fast vid försvaret av utvidgningsstrategin och gör allt som står i vår makt för att fullfölja förfarandet för en integration av Bulgarien och Rumänien med Europeiska unionen inom föreskriven tid.
Förändringarna i Balkanländerna kommer att bli omfattande, och integrationen av Bulgarien och Rumänien kommer att bidra till fred och till att stabiliteten och säkerheten ökar.
Budskapet måste dock vara tydligt. Anslutningsförfarandet kommer att fortskrida utan några mildrade krav, men också utan några nya villkor och alltjämt med målet full integration och tillämpning av EU:s principer och gemenskapens regelverk.
Avslutningsvis vill jag påpeka att det vi behöver omgående är att Europeiska kommissionen bidrar till att allt finansiellt stöd till Bulgarien och Rumänien före anslutningen anslås mot full tillämpning av gemenskapens regelverk. Det är rådets ansvar att anta Europaparlamentets förslag angående budgeten för 2006. 
Camiel Eurlings (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första vill jag tacka kommissionsledamoten för hans omfattade inledning, som ger en balanserad bild av de framsteg som har gjorts på ett antal områden sedan vi granskade dem senast, men också av de olika problem som återstår. Jag ska kort inrikta mig på Rumänien i mitt inlägg.
Det råder inga tvivel om att regeringen Basescu menar väl och försöker att arbeta hårt med ytterligare reformer, så äras den som äras bör. Trots det finns det fortfarande ett antal återkommande problem. För det första har vi korruptionen som fortlever. Eftersom det är omöjligt att lagstifta fram hederlighet måste regeringen göra mer än att uttala sig emot korruption gång efter annan. Om den ska skapa ett större förtroende måste den speciellt ta itu med människorna i den statliga förvaltningens högre sfärer och åtala före detta politiker som har varit korrumperade. Det behöver inte sägas att rättsväsendet spelar en roll i fråga om detta, men regeringen bör göra allt för att omgående visa de första bestämda tecknen på förändring.
Sedan har vi gränskontrollen och kampen mot gränsöverskridande brottslighet, för att inte tala om människosmugglingen. Det behövs definitivt framsteg också här, bland annat med tanke på att Rumänien snart kommer att ha en av de längsta yttre gränserna, om inte den längsta, både tills lands och till sjöss.
Den tredje punkten handlar om livsmedelssäkerhet och genmodifiering, och min nederländske kollega Joost Lagendijk behandlade den i detalj.
Den fjärde punkten kan verka mindre betydelsefull på ytan, nämligen placeringen av psykiskt sjuka människor på sjukhusen och situationen på barnhemmen. Det fordras verkligen större framsteg också på dessa områden.
Kommissionsledamoten skrädde inte orden vare sig i sitt anförande eller i sina dokument. Det finns fortfarande stora problem med 10 procent av gemenskapens regelverk. Vi kommer att behöva se förbättringar om vi ska inleda förfarandet vid den planerade tidpunkten. Både nu i höst och framför allt också i april måste vi tillsammans med kommissionsledamoten undersöka om det är nödvändigt att skjuta upp anslutningen. Vi hoppas att det inte kommer att bli det, men om vi måste skjuta upp den så får vi göra det. Vi bör också kontrollera om vissa kapitel bör läggas på is efter en eventuell anslutning om genomförandegraden inte är tillräcklig. Rådet får granska detta i detalj, och det är synd att rådet inte är närvarande här.
Slutligen vill jag säga till Rumänien att vi är stränga i fråga om kriterierna. Vi är inte emot Rumänien. Det är inget gult kort, utan påtryckningar för ytterligare reformer, större frihet för det rumänska folket och skydd för våra europeiska värden, som vi alldeles definitivt måste hålla fast vid under varje utvidgningsrunda om vi vill bevara vår trovärdighet. 
Libor Rouček (PSE ).
    –  Mina damer och herrar! Med er tillåtelse vill jag börja med att välkomna observatörerna från Rumänien och Bulgarien till Europaparlamentet. Det tjeckiska socialdemokratiska partiet, vars talan jag för, har alltid stött de här två ländernas anslutning till Europeiska unionen, och man behöver bara titta på omröstningsresultaten i kammaren för att få bevis för det. Jag tror att mitt parti kommer att fortsätta att stödja Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen 2007. Skälet är att vi anser att den här anslutningen är nästa steg i en historisk process, nämligen att ett område med fred, välstånd och stabilitet successivt utvidgas till att omfatta de östra delarna av den europeiska kontinenten.
Jag anser att den rapport från kommissionen som vi diskuterar här i dag är ytterst välbalanserad, och vill tacka kommissionen för den. Den innehåller detaljer om de framsteg som båda länderna har gjort i fråga om de mänskliga rättigheterna, de medborgerliga friheterna och det politiska systemet, naturligtvis utan att man glömmer de framsteg som utan tvekan har gjorts i ekonomiska termer. Samtidigt framhåller man emellertid också de problem som både Rumänien och Bulgarien fortfarande har. Andra talare har redan nämnt många av dessa problem, som korruption, livsmedelssäkerhet och andra jordbruksfrågor, gränsskydd och offentlig förvaltning. Det sistnämnda problemet handlar också om de här ländernas förmåga att ta emot EU-anslag, administrera dessa anslag på ett demokratiskt och genomblickbart sätt och övervaka sina utgifter. Andra problem handlar om skyddet för minoriteter, till exempel romerna, vilket har debatterats mycket.
Jag är helt säker på att det fortfarande är möjligt för både Rumänien och Bulgarien att gå med i EU i januari 2007, men jag vill understryka en sak, och jag hoppas att observatörerna kommer att ta med sig mina rekommendationer, som bygger på min erfarenhet av Tjeckiens anslutning till EU, hem till sina egna länder. Jag tror att ett samarbete mellan alla europeiska politiska partier i de båda länderna måste till om de ska lyckas gå med i EU, oavsett om de ingår i regeringskoalitioner eller sitter i opposition, oavsett om de företräder socialdemokratiska, liberala eller konservativa åsikter. Om ett sådant samarbete kan etableras och om man anstränger sig för att åstadkomma detta är jag säker på att vi om ett halvår, när kammaren debatterar slutrapporten, kommer att komma fram till att de båda länderna kan gå med i januari 2007.
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Föregående talare har talat om vad Rumänien och Bulgarien lovade innan anslutningsförhandlingarna avslutades och hur de faktiskt har uppfyllt sina löften. Jag vill tala om en annan sak: om vad som händer med de EU-direktiv som tas fram under perioden efter det att anslutningsförhandlingarna avslutas men innan den faktiska anslutningen.
Direktivet om gruvavfall befinner sig för närvarande i förlikningsskedet. Det här är det direktiv som kommissionen tog initiativ till efter gruvkatastrofen med cyanid i Rumänien 2000. Katastrofen ledde till allvarliga föroreningar av dricksvattnet och miljöföroreningar i Rumänien, Ukraina, Slovakien och Ungern. Vi tog fram det här direktivet för att undvika att liknande katastrofer inträffar i framtiden. Direktivet ska utfärdas i december. Herr kommissionsledamot! Finns det några möjligheter att kommissionen och rådet beviljar dispenser för Rumänien när det gäller efterlevnaden av det här direktivet? Vilka garantier kan de ge för att det inte kommer att hända? Varför frågar jag det? Eftersom inga ersättningsärenden hittills har avgjorts i domstolarna, trots att den rumänska gruvkatastrofen ägde rum för fem och ett halvt år sedan. Förhandlingarna har också kört fast, men det företag som orsakade skadorna fortsätter ostört att verka i Rumänien. Varken de skadelidande parterna eller naturen har fått någon ersättning, inte i Ungern och inte i de andra berörda länderna.
Ett av skälen till att jag stöder EU-medlemskap för Rumänien är att detta medlemskap kommer att göra att Rumänien blir bundet av EU:s regelverk och att vi då kan driva igenom det. Skydd för miljön, skadeförebyggande åtgärder och gottgörelse för orsakade skador är grundläggande rättigheter och skyldigheter i civiliserade europeiska länder. Så är det ännu inte i Rumänien. Om det kommer att bli så eller inte beror på rådet och kommissionen. Det jag frågar kommissionen och rådet är: kan de garantera att de inte kommer att låta Rumänien och Bulgarien komma undan konsekvenserna av det nya gruvdirektivet, ens tillfälligt? 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! De kvantitativa anslutningskriterierna är enkla och mätbara. Det är emellertid svårt att mäta de kvalitativa kriterierna, de kriterier som är kärnan i politiseringen av utvidgningsövningen.
Detta är EU:s fel, för att vi inte har klargjort de kvalitativa kriterierna på ett objektivt, tillförlitligt och funktionellt sätt, för att vi inte har dragit upp den politiska geografin, dess politiska gränser, och för att vi inte har fastställt det dialektiska förhållandet mellan fördjupning och utvidgning.
Om dessa avgörande frågor hade besvarats skulle vi inte ha haft problemet med Turkiet, det skulle inte ha funnits någon osäkerhet om utsikterna för länderna på västra Balkan och det skulle inte ha förekommit några spekulationer om Bulgarien och Rumänien. Den avgörande tidpunkten för att utvärdera om de båda länderna var redo för anslutning var när anslutningsdokumenten undertecknades. Sedan dess har den speciella övergångsperioden för politiska, institutionella och administrativa anpassningar med rätta beviljats och förlängts. Det som sägs i rapporten från kommissionen i dag om de två ländernas beredskap för anslutning stämmer också.
I alla händelser får vi inte glömma bort att graden av acceptans av gemenskapens regelverk i Bulgarien och Rumänien har stigit. Det får inte under några omständigheter vara unionen som gör medborgarna i de två länderna besvikna.
Principen att det inte finns något automatiskt samband mellan kandidatur och anslutning – som jag håller på – kan inte hävdas i efterhand. Bulgarien, Rumänien och unionen med 25 länder måste höja insatserna, öka ansträngningarna och visa en gemensam och kreativ politisk vilja att göra EU-27 till verklighet den 1 januari 2007. Om inte annat kräver det geopolitiska och geoekonomiska återupprättandet av Europas historiska enhet det. 
Michl Ebner (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det faktum att vi jublar över de positiva steg som Rumänien och Bulgarien har tagit på vägen mot Europeiska unionen ger oss än större rätt att tala om de saker som inte kan betraktas som positiva och som förtjänar viss kritik.
Enligt kommissionen är de politiska kriterierna uppfyllda, men jag anser inte att de är det i alla delar. Lagen om skydd för minoriteter, som kommissionen nämner i sin rapport, röstades ned i senaten i går, som Árpád Duka-Zólyomi redan har sagt. Dessa bestämmelser i fråga om minoriteter var i praktiken absoluta minimikrav, och till och med de avvisades. Jag tycker att det är skamligt och en flagrant helomvändning på vägen mot efterlevnad av Köpenhamnskriterierna.
Jag måste säga till kommissionsledamot Olli Rehn att jag, även om jag är mycket positiv till att romerna får stort utrymme i rapporten, anser att de en och en halv miljonerna ungrare i Rumänien skulle ha förtjänat minst lika stor uppmärksamhet i den och att det hade varit bättre om deras situation hade granskats mycket mer ingående. Trots att man diskuterar den högre utbildningen i rapporten underlåter man till exempel att nämna det faktum att den högre utbildningen finansieras med privata medel från utlandet och att den rumänska staten således inte ställer några medel till förfogande för den, eller att den genom att inte betala någonting för högre utbildning i ungerska inte uppfyller Köpenhamnskriterierna, vilket får till följd att endast 1,6 procent av den ungerska minoritet som utgör 6,6 procent av Rumäniens befolkning har avslutade akademiska studier bakom sig. Det innebär att utbildningssystemet förtrycker en etnisk grupp, en grupp som omfattar fler människor än vissa av Europeiska unionens medlemsstater.
Låt mig avsluta med att säga att parlamentet krävde ett bättre skydd för minoriteter i Moscovicibetänkandet. Vi måste således ”se till att den ungerska minoriteten skyddas, samtidigt som principerna om subsidiaritet och självstyre respekteras”. Parlamentet och regeringen i Rumänien har hittills röstat emot de initiativ som kommissionen har tagit i detta syfte. Också här krävs det åtgärder, och jag ber kommissionsledamot Rehn att använda det inflytande han har för detta. 
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi grekiska ledamöter från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater stöder med kraft både Rumäniens och Bulgariens anslutning till Europeiska unionen, eftersom vi bland annat anser att det kommer att leda till ökad stabilitet och säkerhet i sydöstra Europa.
Kommissionens rapport handlar om de framsteg som har gjorts i båda dessa länder, och det har gjorts många framsteg. Samtidigt konstaterar man emellertid att det har uppstått fördröjningar i vissa sektorer. Kampen mot korruption, omorganiseringen av rättsväsendet och gränsskyddet är några problem som måste lösas snabbare. Respekten för de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter måste också uppmärksammas särskilt, samtidigt som situationen på barnhemmen och de psykiatriska klinikerna i Rumänien är långt ifrån tillfredsställande. 
Vi granskar rapporterna från berörda organ ingående och hoppas att erforderliga lagstiftningsreformer kommer att göras skyndsamt. Vi hoppas också att Bulgarien kommer att hålla de löften som landet har givit, särskilt i fråga om kärnkraftverket i Kozloduy.
Jag anser dock att tillämpningen av lagarna – den praktiska tillämpningen dag för dag – är viktigare än reformerna av lagstiftningen. Kommissionen måste övervaka den här frågan noggrant. Jag är säker på att de här svagheterna kommer att rättas till under de kommande 14 månaderna, så att vi kan välkomna de här två länderna som nya medlemmar i Europeiska unionen med öppna armar den 1 januari 2007. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar kommissionen för dess rapport. Detta är en mycket viktig dag för Rumänien och Bulgarien, och jag välkomnar observatörerna hit i dag. Det måste vara svårt för dem, eftersom vi sitter här och påpekar vissa av deras brister. Men vi gör det inte på ett småaktigt sätt, utan för att erbjuda dem lite hjälp att förbättra situationen. Jag godtar rapportens premiss att båda länderna har gjort framsteg men att det krävs mer.
Jag vill särskilt tala om Rumänien och, även om andra har behandlat frågan, i synnerhet om situationen för små barn, spädbarn och vuxna med funktionshinder på vårdhem. Som Emma Nicholson påpekade är det oroväckande att det samtidigt som stora framsteg gjorts i fråga om barnens rättigheter – dessa framsteg är verkligen ett föredöme – föreligger rent praktiska svårigheter på området. Många spädbarn överges exempelvis på BB och blir kvar där i månader och, faktiskt, i åratal eftersom de inte kan sättas på vårdhem. Jag träffade nyligen ett litet barn på 18 månader på ett BB. Vi behöver jourfosterhem i dessa fall.
När det gäller unga människor med funktionshinder finns exempel på pilotprojekt där man arbetar med att stänga igen institutioner och upprätta skyddat boende, men genomförandet är planlöst. Det föreligger enorma svårigheter i vissa regioner: så sent som i går hade till exempel en del av personalen i Giurgiu inte fått betalt. Om dessa människor inte får betalt, vem ska då se till att de människor som inte kan försörja sig själva får mat? Detta är något som vi måste ta itu med.
När det gäller jordbruk föreligger enorma svårigheter i båda länderna: de är i behov av investeringar och modernisering, och vi måste hjälpa dem med detta. Osäkerheterna i fråga om budgetplanen är ett bekymmer. Jag skulle vilja uppmana Tony Blair, rådets ordförande, att inom kort ge oss en lösning på detta.
På det stora hela är jag inte besatt av datum, men jag är besatt av resultat. Vad jag försöker göra i dag är att se till att frågor som rör människor som inte kan göra sig hörda tas upp här i Europaparlamentet och att vi strävar efter att uppnå resultat på deras vägnar. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kammaren diskuterar många frågor, men utan att i tillräcklig grad uppmärksamma den stora frågan, som är Europeiska unionen själv. Vilka intressen har Europeiska unionen och dess medborgare? För det första att Rumäniens och Bulgariens anslutning, som vi helhjärtat välkomnar, verkligen ska genomföras på ett framgångsrikt sätt. Det jag vänder mig emot är att man är så fastlåst vid olika anslutningsdatum. Det ligger naturligtvis i vårt intresse att Rumänien, Bulgarien och Kroatien blir medlemmar i Europeiska unionen innan det här parlamentets mandatperiod går ut, det vill säga före valet till Europaparlamentet 2009, men om det sker ett halvår tidigare eller senare tycker jag är mindre viktigt än att det som utgör gemenskapens regelverk faktiskt förverkligas. Milan Horáček har helt rätt när han påpekar att det som räknas här inte är det som står svart på vitt, utan det som händer i verkligheten. Under de kommande månaderna kommer kommissionen, parlamentet och rådet att tvingas göra gemensam sak med våra rumänska och bulgariska vänner och granska hur saker och ting egentligen utvecklas i de här länderna, och komma med sina omdömen efter att ha gjort det, inte på grundval av olika känslor eller aversioner.
Den andra viktiga frågan har att göra med Köpenhamnskriterierna, som sågs över just för den sista utvidgningsrundan och som kompletterar gemenskapens regelverk. Vi får inte tillåta att de mjukas upp, för om de gör det kommer de att få skadliga och farliga konsekvenser på framtida utvidgningar.
Min tredje och sista poäng är att vi, även om vi naturligtvis erkänner att Rumäniens, Bulgariens och Kroatiens anslutning är ett viktigt steg, när det här är avslutat bör sluta upp med att bevilja status som kandidatland hur som helst. Under de kommande åren bör inga fler länder utses till kandidatländer, men vi ska naturligtvis hålla möjligheten till anslutning öppen. Utsikterna till medlemskap måste finnas för sydöstra Europa, men det första vi måste göra just nu är att konsolidera EU. Trots allt har ingen någonting att tjäna på att gå med i en union samtidigt som denna upplöses och försvinner. Det som behövs är alltså en slutgiltig konsolidering av vår union, och den kommer Rumänien och Bulgarien utan tvivel att bidra till. De är europeiska länder, men de kan bara bidra till detta på grundval av fakta och lagar. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är tacksam för denna utmärkta debatt som har hållit hög kvalitet, vilket den här frågan förtjänar. Jag uppskattar att parlamentet hanterar utvidgningspolitiken på ett så ansvarsfullt sätt och vill fortsätta med det nära, konkreta och mycket gångbara partnerskap som vi har. Tyvärr kan jag inte svara på alla de många frågor som har ställts i samband med det här ärendet. Jag hoppas att vi kommer att kunna fortsätta med dialogen i utskottet, och bilateralt i form av frågor av brådskande karaktär och muntlig debatt. För stunden ska jag koncentrera mig på två eller tre av de viktigaste frågorna som har kommit upp i den här diskussionen.
I många av anförandena har det betonats hur viktigt det är att rättsväsendet fungerar som det ska, och det praktiska förverkligandet av rättsväsendet, det vill säga reformeringen av åklagar- och domstolsväsendena och särskilt att dessa reformer genomförs på ett verkningsfullt sätt, är absolut avgörande för förberedelserna för anslutning. Detta hänger direkt samman med kampen mot korruption och organiserad brottslighet. Därför måste dessa reformer komma i första rummet, ha högsta prioritet, inte minst på grund av att de kommer att påverka alla områden i vardagslivet och samhället, om det så gäller tillgången till hälso- och sjukvård eller företagsklimatet. Jag vill generellt sett betona vikten av förverkligande när det gäller rättsväsenden liksom andra områden. Det är för sent att upprätta strategier och sammanställa åtgärdsprogram. De är i riktigt fin form. Nu behöver vi praktiska resultat: det är dags att låta orden följas av handling.
De frågor som innebär de största utmaningarna på gemenskapspolitikens område är jordbruket och behandlingen av djursjukdomar. Båda länderna måste nå standarder som garanterar livsmedelssäkerhet i hela EU. Kontrollerna av de yttre gränserna måste också förbättras. Å andra sidan finns det också exempel på goda rutiner på det här området: myndigheternas reaktioner på fågelinfluensan var positiva i både Rumänien och Bulgarien. De var snabba, effektiva och professionella, vilket är uppmuntrande för framtiden.
En del ledamöter frågade om genetiskt modifierade organismer. Jag är fullt medveten om att genetiskt modifierad soja odlas i Rumänien. Å andra sidan måste vi tänka på att EU:s lagstiftning kommer att tillämpas på det här området från anslutningstidpunkten och framåt. Med tanke på att denna sojaproduktion inte äger rum på Europeiska unionens mark i egentlig mening för närvarande är den inget brott mot EU-lagen. Om EU inte har beslutat att tillåta produktion av genmodifierad soja vid den tidpunkt då Rumänien går med i unionen kommer Rumänien helt enkelt att tvingas följa EU:s lagstiftning och förstöra sojaskörden. Kommissionen kommer att följa detta ärende noggrant, och jag kan försäkra er om att vi kommer att ha situationen under kontroll.
Den övervakningsmekanism som vi antog i förbättrad form för ett år sedan ger resultat. Ett bra exempel är den reformering av rättsväsendet som har nämnts samt konkurrenspolitiken och statsbidragssystemet i Rumänien. Dessa har förflyttats från kategorin för allvarliga farhågor till en kategori med ärenden där det fortfarande krävs arbete med en tydlig målsättning. Kommissionen kommer att övervaka Bulgariens och Rumäniens förberedelsearbete noggrant även fortsättningsvis. Innan rapporten sammanställs i april eller maj kommer kommissionen att genomföra inspektionsresor med experter från medlemsstaterna för att bedöma situationen på de mest otillfredsställande områdena.
Avslutningsvis vill jag säga att den största tjänst som vi kan göra Bulgarien och Rumänien och medborgarna i dessa länder är att hålla fast vid anslutningskraven. Därför kommer dessa rapporter inte bara att innehålla de framsteg som har gjorts utan först och främst de brister som fortfarande är uppenbara, så att vi ser till att de här länderna och deras regeringar får stöd för sin reformpolitik. Villkorspolitiken fungerar således som en samhällsförändrande kraft, och det är centralt för utvidgningspolitiken. 
Det har gjorts jämförelser med fotboll här i kammaren. Det var Joost Lagendijk som började med detta, och eftersom han betraktar sig själv som Johan Cruyff förkroppsligad, utan tvivel med mycket goda skäl, kan jag kanske till slut säga att det nu är dags att lägga ned lite möda på en aggressiv, allomfattande fotbollsmatch i båda ländernas reformpolitik, i stället för ett skyttegravsförsvar av kedjespelstyp för Bulgarien och Rumänien. Nu är det inte läge för passivitet, utan för aktivitet och beslutsamhet. 

Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0332/2005).
Följande frågor har ställts till kommissionen.
Talmannen.
Känner kommissionen till de praktiska svårigheter som finns för flygpassagerare att utöva sina nya rättigheter enligt förordning (EG) nr 261/2004(1), om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar? Är kommissionen beredd att vidta åtgärder för att lösa dessa problem?
Övervakar kommissionen genomförandet av den nya lagstiftningen i medlemsstaterna, i synnerhet när det gäller den roll som de utsedda nationella organen bör spela för att hjälpa passagerare att utnyttja sina rättigheter? 
Jacques Barrot,
   . – Fru talman! Den förordning som Linda McAvan nämner innehåller just gemensamma regler för ersättning och hjälp till passagerare som nekas ombordstigning eller vilkas flygningar ställs in eller försenas kraftigt.
Sedan förordningen trädde i kraft den 17 februari 2005 har kommissionen övervakat situationen noggrant för att se till att den genomförs i medlemsstaterna och att flygbolagen följer den. För att se till att förordningen tillämpas på ett enhetligt sätt i alla delar av EU har Europeiska kommissionen inlett överträdelseförfaranden mot flera medlemsstater som ännu inte har vidtagit erforderliga åtgärder för att fastställa de straffavgifter som flygbolagen ska betala om de inte följer gällande lagstiftning.
På grundval av de klagomål som kommissionen regelbundet får ta emot har vi också noterat att det finns vissa praktiska svårigheter med att genomföra förordningen på ett effektivt sätt och övervaka att medlemsstaterna driver igenom den. Detta gäller särskilt de nationella organens skyldighet att vidta erforderliga åtgärder för att värna om passagerarnas rättigheter och undersöka bakgrunden till inkomna klagomål. I det här sammanhanget arbetar kommissionen för närvarande tillsammans med de nationella myndigheterna för att komma fram till en harmoniserad tolkning av den roll som dessa organ har när det gäller att övervaka och hantera klagomål. 
Linda McAvan (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! Problemet med denna lagstiftning ligger helt visst i att den i hög grad är beroende av den information som ges till passagerare, och problemet uppstår när det inte finns någon som kan ge passagerarna någon information.
I juni blev en av mina väljare, en fru Underwood, strandsatt över natten i Alicante med sin familj, som inkluderade en tio månader gammal baby, och det fanns ingen där från flygbolaget som kunde ge dem någon information. De ringde faktiskt till den flygplats där de skulle ha landat, och där kunde man inte heller ge någon information. Familjen hade redan checkat in; de kunde inte få tillbaka sitt bagage, och det fanns inget skötrum för spädbarn och inte heller någon barnmat. De lyfte slutligen kl. 4 på morgonen, fastän de skulle ha lyft kl. 19 föregående dag. Hon skrev till flygbolaget, men fick ingen kompensation, och de nationella myndigheterna menade också att flygbolaget hade agerat korrekt.
Vi har en lagstiftning när det gäller detta. Jag är glad över att ni ska granska dessa nationella myndigheters roll, för jag är inte övertygad om att denna lagstiftning är praktisk och användbar för medborgarna för närvarande. 
Jacques Barrot,
   . – Fru McAvan! Jag lyssnade uppmärksamt på det exempel som ni just gav. De nationella organen finns till för att ingripa om flygbolagen drar sig undan sina skyldigheter. Jag har sagt det till er, och jag ska upprepa vad jag sa: vi antog inte den här förordningen för att den inte skulle genomföras. Således kommer vi att granska de praktiska omständigheterna för hur dessa klagomål hanteras ingående tillsammans med de nationella myndigheterna. Som klart framgår av ert exempel måste de nationella myndigheterna följa de bestämmelser som finns i förordningen just för att inte behöva ta till rättsliga medel för att komma till rätta med flygbolagen. Andan i resolutionen var en önskan att undvika att ständigt behöva ta till lagstiftning. Tack för att ni framhöll detta och andra exempel för oss, fru McAvan. Det gör mig mer besluten att se till att den här förordningen genomförs. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Jag välkomnar kommissionsledamotens svar. Vissa flygbolag verkar göra allt de kan för att komma undan sina förpliktelser. Också jag har fått brev från väljare, ett där det beskrevs hur flygbolaget i ett fall med förlorat bagage sa att de naturligtvis skulle ersätta föremålen förutsatt att kunden kunde visa upp kvittona i original. Som om vi brukar behålla kvittona på allt vi köper! Ett annat flygbolag vägrade att betala ersättning för ett inställt flyg där orsaken var väderförhållanden, även om ett konkurrerande bolag kunde lyfta tio minuter senare samma dag från samma flygplats och med samma destination. Det finns många exempel. Var snälla och gör en kraftansträngning för att leta upp dem. 
Jacques Barrot,
   . – Jag kan bekräfta att kommissionen har inlett ett överträdelseförfarande mot ett antal medlemsstater. Jag noterar 12 medlemsstater som vi har inlett överträdelseförfaranden mot. Naturligtvis vill jag personligen verkligen att detta utomrättsliga skydd, som ingår i förordningen och som ger européerna en lättillgänglig och flexibel lösning, ska genomföras. 
Ett möte mellan kommissionen och de nationella organen kommer att äga rum före årets slut, hoppas vi. Våra tjänstemän svarar redan nu på omkring 500 brev i månaden. Detta visar att det fortfarande finns arbete att utföra, men jag försäkrar er att jag personligen ägnar mig en hel del åt den här frågan, herr Corbett. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det finns flygbolag som gör det till en principfråga att se till att dras inför domstol. Om man försöker med något annat tillvägagångssätt hamnar ens klagomål i papperskorgen. Det som tycks behövas omgående är införandet av ett slags tredjepartscertifiering, så att vägran att betala på grund av force majeure eller av andra skäl måste bekräftas av en tredjepartsorganisation. 
Jacques Barrot,
   . – Jag ska upprepa det jag sa tidigare, herr Rübig: i varje medlemsstat måste det finnas ett organ som är ansvarigt för att undersöka klagomål och vid behov fastställa påföljder för flygbolag som inte följer den här förordningen. Detta måste bli normal praxis. Vidare tror jag att det sätt på vilket dessa klagomål hanteras också kommer att få en avskräckande effekt, i den mån de hanteras på ett bra sätt. Med det menar jag att flygbolagen i ökande utsträckning kommer att uppmuntras att följa förordningen och vid behov betala ut ersättning, eftersom de kommer att vara medvetna om att det kommer ett överklagande och en säker påföljd om de inte gör det.
Det handlar bara om att genomdriva den här förordningen. Fru talman! Jag tror att det var den sista frågan. Därför tackar jag parlamentet för att det ville framhålla den här frågan för att låta förstå att vi gör allt som står i vår makt för att se till att den här förordningen tillämpas på ett effektivt sätt. 
Talmannen.
Till följd av målet nyligen i förstainstansrätten om uppköpserbjudanden som EDP och ENI hade inlett mot GDP bekräftade kommissionsledamoten med ansvar för konkurrens att liberaliseringen av energimarknaderna under de senaste åren inte kan leda till att nya monopolbolag skapas. Dessutom ansåg hon att det är oacceptabelt att kunder i en medlemsstat skall betala priset för att ett företag skall bli en viktig leverantör i en annan medlemsstat.
Anser kommissionen att antalet leverantörer på gas- och elmarknaden ökat tillräckligt i medlemsstaterna eller är koncentrationen fortfarande omfattande? 
Neelie Kroes
   , . – Kommissionen tror att koncentrationsgraden på energimarknaden i många medlemsstater är ansenlig. Samtidigt har vi fått uppleva vissa nya aktörer på energimarknaden i många medlemsstater, endera i form av nyetableringar eller av företag etablerade i andra medlemsstater som upprättar dotterbolag. Därför har konsumentutbudet ökat i många delar av unionen.
En hög koncentrationsgrad skulle kunna få en negativ effekt på konkurrensnivån på dessa marknader. Prisnivån på energi skulle kunna vara ett tecken på detta. Men man får inte bortse ifrån att priset på energi också påverkas av många andra faktorer: importpriser på olja, gas och kol, priserna på marknaden för handel med utsläppsrätter för koldioxid, tilläggsutgifter för stödet för förnybara energier och ökad internalisering av de externa energikostnaderna.
Detta är anledningen till att kommissionen övervakar konkurrenskraften på marknaden i fråga mycket noggrant och till att man nyligen inledde en granskning angående EU:s energisektor. Vi väntar på resultaten av denna granskning.
När det gäller fusioner inom energisektorn måste dess möjliga inverkan på graden av konkurrens bedömas från fall till fall. Kommissionen engagerar sig starkt i att genomföra denna bedömning med stor uppmärksamhet för att skydda europeiska konsumenter mot risken för minskad konkurrens och omotiverade prisökningar. Kommissionen skulle vilja fästa den ärade ledamotens uppmärksamhet på att man för närvarande genomför fas II av fördjupade undersökningar av E.ON/MOL-fusionen i Ungern och DONG/E2-fusionen i Danmark. 
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Jag vill först och främst tacka er för att ni bekräftade de här principerna, som är centrala. Faktum är att kommissionens rättsliga granskning av sammanslagningen av Gas Natural och Endesa – även om jag inte tror det – kan visa att den här sammanslagningen inte är av gemenskapsstorlek och att den i stället måste bedömas av en nationell konkurrensmyndighet, som står under den berörda regeringens beskydd.
Mot denna bakgrund, och med tanke på kommissionens beslut att stoppa sammanslagningen EDP/ENI/GDP den 9 december, vill jag fråga kommissionen hur den kan stoppa en sammanslagning som har gränsöverskridande återverkningar och betydande konsekvenser för konkurrensen vid en tidpunkt då den förhärskande strävan är en integrerad energimarknad på den iberiska halvön och en mer komplett inre marknad för energisektorn i EU. 
Neelie Kroes
   , . – Jag kan fatta mig kort, för det har ännu inte fattats något beslut. Så snart som beslutet är fattat kommer parlamentet att informeras, och de som är delaktiga i hela ärendet kommer förstås att informeras först. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är uppenbart att de europeiska elkunderna för närvarande får betala den dyraste formen av elektricitetsgenerering på den europeiska elbörsen, det vill säga lignitdrivna gasturbiner vilkas kostnader till större delen består av koldioxid. Har ni några planer på att genomföra en undersökning av den europeiska elbörsen på grundval av konkurrensrätten för att förhindra denna koncentration? 
Neelie Kroes
   , . – Det är en intressant fråga. Jag kan försäkra er om att vi är medvetna om betydelsen av den aspekten. Den utgör en del av utredningen inom energisektorn. Vi ser fram emot resultaten, och ni kommer självfallet att informeras om slutsatserna. 
José Manuel García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill återkomma till den fråga som João de Deus Pinheiro tog upp, uppköpserbjudandet Gas Natural-Endesa.
Detta uppköpserbjudande har givit upphov till allvarliga tvivel i Spanien när det gäller dess inverkan på konkurrensen och dess förenlighet med fördragen.
Min fråga är mycket enkel: varför finns det lagstadgade tidsgränser för att anmäla transaktioner av det här slaget? Har någon regering eller något konkurrensorgan i någon medlemsstat hittills bett kommissionen att ingripa? När gjorde den i så fall det? 
Neelie Kroes
   , . – Jag upprepar att jag på ett tydligt sätt försöker informera de ärade ledamöterna om den aktuella situationen. Beslutet har inte fattas ännu. För närvarande är Gas Natural av den uppfattningen att det bör hanteras av den nationella konkurrensmyndigheten i Spanien. Beslutet om detta är inte endast beroende av siffror och omsättning utan också av ett antal andra tekniska aspekter, och jag har ingen möjlighet att informera er om det slutgiltiga beslutet på det här stadiet. Jag lovar att ni kommer att informeras så snart denna information finns tillgänglig. 
Talmannen.
   – Vilken ordningsfråga vill ni ta upp nu, herr Masip Hidalgo? 
Antonio Masip Hidalgo (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill helt enkelt ställa samma fråga till kommissionsledamoten igen. 
Talmannen.
   – Det går tyvärr inte. Enligt reglerna finns det alltid en frågeställare, och två andra ledamöter kan ställa följdfrågor. Ni är den tredje, och det kan jag inte tillåta. Ni kan kanske reda ut den här frågan med kommissionsledamoten senare. 
Neelie Kroes
   , . – Jag vill återigen betona situationen i dagsläget. Det råder ingen tvekan om att detta är en mycket viktig fråga. Det är vi alla överens om. Vi har från kommissionens sida ett stort ansvar inom energimarknaden när det gäller att övervaka konkurrens, priser och möjligheter till garanti, inte bara för i dag utan också för framtiden. Med detta i åtanke måste vi ta vårt ansvar och besluta vem som ska hantera detta. Det är situationen i dagsläget. Vi har ännu inte kunnat dra den slutgiltiga slutsatsen när det gäller om det är en fråga för den nationella konkurrensmyndigheten eller för kommissionen i Bryssel. Ni kommer att informeras så snart ett beslut är fattat. 
Talmannen.
För arbetstagarna medför de ständigt stigande oljepriserna en försämring av den ekonomiska situationen, inte minst nu när vintern står för dörren. De stigande priserna beror i hög grad på spekulationsverksamhet på börsen där syftet är att öka vinsterna för oljebolagen och andra spekulanter. De negativa konsekvenserna av de höga priserna blir särskilt kännbara i länder vars energiförsörjning är beroende av olja.
Vilka initiativ kommer kommissionen att ta för att skydda levnadsstandarden för arbetstagare och mindre bemedlade folkgrupper från de negativa effekter och följder som de höga oljepriserna har? Har kommissionen för avsikt att främja särskilda åtgärder i samband med tillhandahållandet av olja för uppvärmning? 
Neelie Kroes
   , . – Jag har tagit över detta från min gode vän Andris Piebalgs. Som ni känner till kan han inte närvara här i dag, eftersom han måste underteckna ett mycket viktigt avtal.
Kommissionen är mycket oroad över de senaste två årens kraftiga ökning av oljepriset. Även om vår ekonomi inte drabbas i lika hög grad av denna ökning av oljepriset som vid prisökningen på 1970-talet får den allvarliga konsekvenser, i synnerhet för våra mest sårbara medborgare och oljeintensiva sektorer.
Kommissionen svarar aktivt på den utmaning som höga och instabila oljepriser innebär och följer en fempunktsplan i detta avseende. De huvudsakliga faktorerna är följande: att tillgodose vårt energibehov med hjälp av åtgärder för en ökad energieffektivitet och energibesparing, att öka användningen av alternativa energiformer, att öka öppenheten och förutsägbarheten på oljemarknaderna, att öka tillgången på olja och gas genom att främja en ökning av investering i produktion och raffineringskapacitet och, slutligen, att effektivt hantera avbrott i energiförsörjningen.
Kommissionen förstärker dessutom aktivt samarbetet med EU:s främsta externa oljeleverantörer genom initiativ som energidialogen mellan EU och Ryssland samt dialogen mellan EU och OPEC.
Kommissionen planerar också ett förslag om genomförande av ett system som samordnats av EU för beredskapslager av olja. Kommissionen har inte behörighet att fastställa priset på råolja eller petroleumprodukter, särskilt inte med tanke på att oljemarknaden är global. Kommissionen har ändå för avsikt att fortsätta det nära samarbetet med alla berörda parter för att öka graden av öppenhet på marknaden och därmed minska spekulationerna. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Fru talman! De 70 största oljebolagen förväntas göra vinster på 230 miljarder US-dollar under första halvåret 2005. Inför denna profithunger utfärdar Europeiska kommissionen och regeringarna då och då varningar till företagen, för att förekomma vågen av raseri från arbetstagarna över de multinationella oljebolagens oansvariga agerande, men de fortsätter att inhösta enorma vinster. 
På det hela taget, och med tanke på ert svar i dag, måste man dra slutsatsen att det här är en fråga om att Europeiska kommissionen, medlemsstaternas regeringar och bolagen har gaddat ihop sig mot arbetstagarna.
Regeringarna använder oljan för att höja skatterna, med tanke på att alla konsumenter betalar 70 cent i skatt av varje euro som de betalar för bensin, samtidigt som bolagens vinster ökar.
Vilka specifika åtgärder avser kommissionen att vidta inför vintern?
Neelie Kroes
   , . – Frågan är klar och tydlig: vad kan vi göra för att stimulera och öka investeringar i alternativa energikällor eller för andra syften?
I detta avseende är det värt att nämna att vissa har uttryckt bryderi över att myndigheterna inte vidtagit åtgärder för att få en andel av oljebolagens oväntade vinstökningar från de senaste oljeprisökningarna. Oljebolagen borde agera på ett ansvarsfullt sätt och se till att en betydande del av vinsterna återinvesteras i en ökning av sektorns kapacitet att hantera den växande efterfrågan och därmed lägga grunden för rimligare priser i framtiden – och, för den delen, skapa sysselsättning för sig själva. Det skulle innebära investering i såväl produktion av råolja som i raffinaderiverksamhet.
Olje- och energibolag borde verkligen uppmuntras på det starkaste att utveckla nya energikällor för att kunna hantera bristen på olja i framtiden. Kommissionen har gjort fortsatta ansträngningar genom sina kontakter med industrin för att öka oljebolagens medvetenhet om lämpligheten med att återinvestera en del av sin vinst i verksamhet för en mer hållbar ekonomisk tillväxt, såsom utveckling av alternativ energi och energieffektivitet. 
Antonio Masip Hidalgo (PSE ).
   – Fru talman! Kommissionsledamotens arbete är mycket viktigt, och vi i parlamentet skulle därför vilja veta om det bygger på de resultat som har reviderats och registrerats i bolagen eller på kreativ bokföring, liksom om man tillfrågar experter på området eller om man tänker utarbeta nya teorier. 
Neelie Kroes
   , . – Det är en mycket intressant fråga. Kommissionen är medveten om det stora ansvaret inom energisektorn. Jag kan försäkra er om att vi i kommissionen, i synnerhet Andris Piebalgs och jag själv, är medvetna om vårt stora ansvar när det gäller konkurrenspolitiken. 

Talmannen.
Är medlemsstaterna skyldiga att sortera avfall?
Hur bedömer kommissionen medlemsstaternas praxis fram till dags dato när det gäller att samla in, göra sig av med eller återanvända kemiskt och giftigt avfall, smörjoljor och radioaktivt avfall?
Anser kommissionen att det är nödvändigt att lyfta fram problemet och göra det känt för allmänheten och att man borde finansiera åtgärder för att skydda hälsa och miljö med tanke på framtida generationer av invånare i Europa? 
Stavros Dimas,
   . – Fru talman! Ledamoten har ställt en rad frågor. Den första är om det finns någon skyldighet för medlemsstaterna att sortera avfall.
Enligt direktivet om farligt avfall är det förbjudet att blanda olika slags farligt avfall liksom att blanda farligt avfall med icke farligt avfall. Andra rättsakter i Europeiska unionen om specifika avfallsflöden kompletterar denna skyldighet att sortera avfallet. Dessutom kan medlemsstaterna vidta ytterligare åtgärder i enlighet med sin nationella politik.
Den andra frågan handlar om hur kommissionen bedömer att praxisen när det gäller att samla in avfallet, göra sig av med det och så vidare fungerar. Kommissionen anser att lagstiftningen måste tillämpas mer strikt. Vi har stora problem med tillämpningen av lagstiftningen, och kommissionen har förbundit sig att förbättra den.
Således är avfallspolitiken en prioriterad del av miljölagstiftningen, och det finns naturligtvis direktiv för olika avfallsflöden, såsom direktivet om smörjmedel, det batteridirektiv som diskuteras, direktivet om elektriskt och elektroniskt avfall, direktivet om bilskrotning och så vidare, som innehåller specifika regler om sortering, insamling och destruktionsmetoder.
Ledamoten ställde också en mycket viktig fråga om att öka medvetandegraden, med andra ord i vilken utsträckning som en ökad medvetandegrad och publicitet bidrar till att lösa problemet. Självfallet hjälper det till, eftersom det är viktigt att använda sig av publicitet och att lyfta fram problemet och göra det känt för allmänheten om man vill finna optimala lösningar på avfallshanteringsproblemen.
Jag vill också säga att principen om att den som förorenar betalar måste tillämpas som en förebyggande åtgärd i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Det är dessutom medlemsstaternas skyldighet att vidta erforderliga åtgärder för att se till att de följer gemenskapslagstiftningen på avfallsområdet.
Sedan var det en fråga om finansieringen. Europeiska unionen finansierar åtgärder för att minska avfallet. Det är ett av de prioriterade målen för sammanhållningsfonden. Denna finansiering kan komma från Europeiska regionala utvecklingsfonden och sammanhållningsfonden och avser naturligtvis områden med ogynnsamma förutsättningar och mindre rika länder i Europeiska unionen, vilka har rätt att utnyttja medel ur dessa fonder för att kunna tillämpa gemenskapens regelverk på miljöområdet. Detta stöd förväntas uppgå till omkring 2 miljarder euro under perioden 2000–2006.
Det finns naturligtvis diverse andra finansieringskällor, såsom Life, och ett nytt Life+ håller på att utarbetas för olika insatser, som till exempel att öka medvetandegraden om miljöfrågor, särskilt avfall, hos medborgarna. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Mitt intresse för den här frågan avspeglar de farhågor som finns i civilsamhället.
Är det möjligt att parallellt med de ekologiska konsekvenserna uppskatta de ekonomiska och sociala konsekvenserna över tiden av att relevant gemenskapslagstiftning inte följs och finna ett effektivare efterlevnadsförfarande än att hänvisa medlemsstaterna till Europeiska gemenskapernas domstol? 
Stavros Dimas,
   . – Saken är den att vi behöver andra metoder för att bekämpa det enorma avfallsproblemet utan att behöva vända oss till domstolen. Uppriktigt sagt föredrar jag att inte gå till domstolen och använda sådana förfaranden, utan att vi genom samarbete, medvetandehöjande åtgärder bland medborgarna, bättre kunskap och erfarenhetsutbyte mellan de olika länderna och användning av modern teknik finner lösningar och svar på de problem som de olika länderna har på avfallsområdet.
Jag måste förstås berätta att vi, inom ramen för de tematiska strategier som kommissionen nu håller på att lägga fram, om några dagar – i november om jag minns rätt – också kommer att presentera den tematiska strategin för att förhindra att avfall uppkommer, begränsa det och återvinna det. Detta är en särskilt viktig strategi som är sektorsövergripande och holistisk, som utgår ifrån avfallsproblemet som helhet och som naturligtvis kommer att lösa många av de problem som finns och som, på grund av att tvister uppstår, ofta hamnar i domstolarna. 
Jag hoppas att avfallsmängden i Europeiska unionen på det här sättet först och främst kommer att begränsas. Det är detta som är huvudmålet, med andra ord att vi ska producera mindre avfall och att detta sedan ska samlas in och återvinnas. Endast om dessa möjligheter inte finns ska det hamna i förbränningsanläggningar, helst där energin tas till vara, eller i deponier. När det gäller de sistnämnda vill jag, eftersom detta är någonting som särskilt gäller Grekland, säga att vi knappt ens vet hur många det finns. I många fall ger de upphov till föroreningar och sänker livskvaliteten för medborgarna samtidigt som de skapar problem både i fråga om den biologiska mångfalden och klimatförändringarna, eftersom de släpper ut metan, en av de gaser som bidrar till växthuseffekten. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Ett exempel på ett område där kommissionen skulle kunna bistå medlemsstaterna är införandet av direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska och elektroniska produkter (WEEE) i Irland, som gett upphov till fullkomlig förvirring detta år, eftersom människor inte alls vetat vad som skett.
Ni kanske kan svara på den här frågan. Många människor betraktade detta som en extra avgift för konsumenten, och ändå menar regeringen att det inte är någon extra avgift. Kan ni klargöra om denna synliga återanvändningsavgift, som nu står specificerad på alla våra elektroniska produkter, faktiskt är en tilläggsavgift, och kanske varför konsumenterna ska behöva betala moms utöver denna? 
Stavros Dimas,
   . – Problemet berör inte bara Irland, utan också andra länder i Europeiska unionen. Detta är ett mycket viktigt direktiv som syftar till att på bästa möjliga sätt samla upp avfall som utgörs av eller innehåller elektriska och elektroniska produkter, för partiell återanvändning, återvinning eller säker slutförvaring. Eftersom det finns problem håller vi på att utarbeta riktlinjer som snart kommer att vara tillgängliga. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Skulle kommissionsledamoten kunna hålla med om att ett av de bästa sätten att hantera avfall är att inte producera det? Är han till exempel medveten om att, återigen när det gäller Irland, en avgift på 5 pence för plastkassar – som det var tidigare – i synnerhet i livsmedelsbutikerna, helt enkelt ledde till att människor inte tog plastkassar från butikerna utan tog med sig väskor och påsar hemifrån till sina varor? Detta hade en oerhörd inverkan på avfallshanteringen i Irland.
Det kan säkert också finnas andra metoder i andra medlemsstater som vi kan lära av. Skulle kommissionsledamoten kunna se det som sin uppgift att ta fram den bästa metoden så att vi kan använda den som en resurs i alla medlemsstater? 
Stavros Dimas,
   . – Jag håller med om att det är det bästa sättet att förebygga bildandet av avfall, och plastpåsar skapar problem. Det är mycket bättre att till exempel ha papperspåsar. Vissa medlemsstater har börjat använda papperspåsar och förbjudit användandet av plastpåsar. Det vi gör är att utbyta goda erfarenheter, och vi försöker få goda erfarenheter från olika medlemsstater. Vi ordnar seminarier och besök i medlemsstaterna för att informera dem om vad som händer på andra platser och hur de på bästa möjliga sätt kan handskas med de olika miljöproblemen. Vi ger dem riktlinjer och ibland även resurser för projekt som berättigar till stöd. 
Talmannen.
Kommer kommissionen nu att fatta ett skyndsamt beslut om överträdelseförfarande mot Förenade kungariket för brott mot direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse till följd av utsläppen av orenat avloppsvatten i Themsen? Känner kommissionen till att den brittiska miljövårdsmyndigheten anser att de flesta utsläppen av avloppsvatten inte uppfyller kraven i direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse? Vad anser kommissionen om att det brittiska miljödepartementet (DEFRA) vägrar att offentliggöra de juridiska råd som givits till Thames Tideway Strategic Study, som samordnar de enskilda organen? Tänker kommissionen hjälpa London att undgå det obehag som denna föroreningsskandal, om den inte åtgärdas, kommer att medföra för OS 2012, inte bara för vattensporterna, utan även för att den föreslagna OS-byn kommer att angränsa till utsläppet vid Abbey Mills, med de lukter och den gräsliga röra som är förenade med detta? 
Stavros Dimas,
   . – Kommissionen är medveten om de bekymmer som ledamoten har tagit upp med hänsyn till avlopp som svämmar över i Themsen. Ett antal klagomål registrerades efter händelserna i augusti 2004 när stora mängder obehandlade fasta avloppsämnen vällde in i Themsen. 
Kommissionen har uppmärksammat myndigheterna i Förenade kungariket på dessa problem i en formell underrättelse upprättad i enlighet med artikel 226 i EG-fördraget, och den skickades i mars 2005. 
I den formella underrättelsen understryks det att medlemsstaterna måste se till att de har adekvata uppsamlings- och behandlingssystem i enlighet med rådets direktiv om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse. Det har kommit ett svar från Förenade kungariket, och det utvärderas för närvarande. Denna utvärdering görs tillsammans med andra fall med liknande problem med häftiga översvämningar orsakade av svåra stormar i andra delar av Förenade kungariket. Om jag kommer ihåg rätt handlar det om två fall i England och ett i Skottland. 
Kommissionen hoppas kunna besluta vilka steg som ska tas härnäst i denna fråga före årets slut. 
Kommissionen kan inte kommentera den juridiska rådgivning som miljöministeriet i Förenade kungariket har gett och som ledamoten hänvisade till eftersom man inte var medveten om att sådan rådgivning fanns eller att tillgång till den hade förvägrats. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Den sista kommentaren var mycket intressant, och jag skulle vilja följa upp den. Miljöbyrån, som är Förenade kungarikets tillsynsmyndighet, anser att man bryter mot direktivet. Får jag bara tala om för kommissionsledamoten att det inte bara handlar om översvämningar orsakade av svåra stormar: det behövs inte ovanligt häftiga regnskurar för att dessa översvämningar ska uppstå; de inträffar i snitt en gång i veckan. Endast en av 57 översvämningar undersöks, så jag överlåter det åt er fantasi att föreställa er hur mycket fasta avloppsämnen som går ut i floden. 
Jag är särskilt oroad över upptakten till de olympiska spelen 2012. För vattensporterna och för Londons ansikte utåt är detta en hemsk situation, och de tävlande kommer att bo med utsikt över en av dessa översvämningar. Jag är förvånad över att Förenade kungarikets regering och Londons borgmästare finner sig i denna situation. 
Stavros Dimas,
   . – Jag ska göra allt mina befogenheter tillåter, vilket är att se till att kraven i direktivet uppfylls. Jag kommer naturligtvis att arbeta med er, som ni underströk i er fråga, för att hjälpa London att undvika den pinsamma situation som föroreningarna från översvämningarna av grovt avlopp skulle orsaka de olympiska spelen 2012. Det är intressant att veta att om problemet inte är löst till dess kommer den föreslagna platsen för de tävlandes boende att ligga med utsikt över översvämningen i Abbey Mills, med alla dess lukter och gräsliga röra. 
Man kan inte utesluta att de tävlande kommer att tillåtas öva på Themsen eller att evenemang kommer att äga rum på själva floden. Kommissionen kan inte ta ställning i frågan om de förberedelser som görs i London för de olympiska spelen 2012. Jag måste upprepa att vi endast är involverade i att se till att de krav i direktivet som rör rening av avloppsvatten från tätbebyggelse uppfylls. 
Ni har rätt när ni säger att dessa utsläpp inte bara inträffade under de mycket häftiga regnen i augusti 2004. Enligt ett pressmeddelande från miljöbyrån inträffar dessa utsläpp ungefär 50 till 60 gånger per år. Miljöbyrån, som är rådgivare till Förenade kungarikets regering, har också kommit fram till den slutsatsen att systemet för uppsamling och behandling är otillräckligt. Det fanns några förslag på hur man skulle lösa detta problem. Ett var en tunnel med vattenlås under Themsen som skulle vara ungefär 34 kilometer lång och ta ungefär tio år att bygga. 
Direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse är ett resultatorienterat direktiv, så det är inte min sak att föreslå vilken metod Förenade kungarikets regering bör välja för att lösa problemet. Det är en fråga för regeringen. Men det finns ett problem, och vi har därför inlett ett överträdelseförfarande mot Förenade kungariket. I december kommer vi att se om vi ska fortskrida med det motiverade yttrandet för att övertala myndigheterna i Förenade kungariket att vidta lämpliga åtgärder för att utföra de arbeten med infrastrukturen som behövs för att behandla vattnet på ett acceptabelt sätt.
Min slutpunkt är att om obehandlat avloppsvatten släpps ut i floden kommer Themsens mynning, som är en betydelsefull våtmark, att hotas. 
Talmannen.
Tillståndet i området runt Ano Liosia gör att det för närvarande är svårt att andas pga. de tusentals ton avfallsslam som transporterats från Psyttalia-reningsverket till soptippen i Ano Liosia. Såsom påpekas i en utredning gjord av länsstyrelsen för västra Attika finns det även sprickor i vallarna runt den plats där man dumpat avfallsslammet och på ett ställe rinner det ut flytande avfall som bildar en sjö i en närliggande naturlig fördjupning i marken. Detta innebär en uppenbar risk för invånarnas hälsa och en eventuell förorening av grundvattnet är hotande nära.
Kommissionen har i ett svar på en tidigare fråga (E-1728/05) sagt att den utreder ärendet i nära samarbete med de grekiska myndigheterna. Kan den säga mig hur dagsläget ser ut när det gäller bearbetningen av avfallsslammet och verksamheten på Psyttalia? Kan kommissionen dessutom ange om man (i enlighet med svar på fråga P-0916/05) har slutbehandlat de grekiska myndigheternas svar på det motiverade yttrande om överträdelse av direktiven om fast avfall och rening av avloppsvatten från tätbebyggelse som kommissionen har utfärdat, och vilka slutsatser man har dragit av denna behandling? 
Stavros Dimas,
   . – Fru talman! Dimitrios Papadimoulis har lagt fram flera frågor om det här ämnet, och det är alltid jag som har turen eller oturen att få svara på dem.
Reningsverket på Psyttalia har varit i full drift sedan december 2004 och bearbetar avloppsvatten från tätbebyggda områden som släpps ut i det känsliga området Saroniska viken på tredje nivån.
När anläggningen byggdes och uppgraderades fick kommissionen ta emot klagomål om hanteringen av det slam – avfallsslam – som bildas. I oktober 2002 inledde kommissionen ett överträdelseförfarande mot Grekland i enlighet med artikel 226 i fördraget, på grundval av att de grekiska myndigheterna inte hade vidtagit åtgärder för att ta hand om avfallsslammet på ett sätt som var förenligt med gemenskapens miljölagstiftning.
Överträdelseförfarandet ledde till resultat, på så sätt att de grekiska myndigheterna i augusti 2003 till slut beslutade att bygga en torkanläggning på ön Psyttalia, där slammet skulle omvandlas till fast materia med tillräckligt värmevärde för att sedan kunna förbrännas på lämplig plats.
Det finns liknande arrangemang i andra europeiska länder. Det bör framhållas att kommissionen i december 2004 beslutade att medfinansiera projektet inom ramen för sammanhållningsfonden. Projektet ska vara genomfört i slutet av 2007. Detta förväntas lösa problemet med hanteringen av avfallsslammet permanent. Trots alla dessa positiva omständigheter återstår dock problemet med hanteringen av det avfallsslam som redan finns lagrat på ön och det avfallsslam som kommer att produceras dagligen fram till dess att den föreslagna torkanläggningen kommer till stånd.
En lösning är att transportera stora mängder obehandlat avfallsslam med fartyg och lastbil till deponin i Ano Liosia på fastlandet utanför Aten. Denna lösning medför emellertid vissa miljöproblem: risk för att vattnet förorenas till följd av utsläpp av avloppsslam i havet, återverkningar i form av utsläpp när avfallet transporteras en 21 kilometer lång sträcka genom ett tätbebyggt område och risk för föroreningar till följd av avfallsspill under transporterna.
Dessutom anses det att deponin i Ano Liosia kommer att fyllas om det behandlade avfallsslammet deponeras där.
Därför anser inte kommissionen att den ovannämnda metoden att deponera slammet är förenlig med gemenskapens miljölagstiftning. Det är de nationella myndigheternas ansvar att välja ut och förverkliga en lämplig metod att behandla avfallsslammet i avvaktan på att den föreslagna torkanläggningen färdigställs.
Kommissionen håller på att utvärdera den tillfälliga lösning som de grekiska myndigheterna har föreslagit, en slags humifiering, i kombination med driften av deponin i Ano Liosia, och om det behövs kommer vi naturligtvis inte att tveka att vidta rättsliga åtgärder mot Grekland. Det är inte bara gemenskapslagstiftningen som gör det nödvändigt utan också behovet att skydda medborgarnas hälsa och miljön. Inom ramen för sina befogenheter vidtar kommissionen – och kommer att fortsätta att vidta – alla erforderliga åtgärder för att se till att medlemsstaterna följer gemenskapslagstiftningen. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr kommissionsledamot! De grekiska myndigheterna har, som ni vet, lovat att stoppa de misslyckade transporterna till och humifieringen av avfallsslammet i Ano Liosia i december. Vet kommissionen om detta löfte kommer att hållas och vilken alternativ lösning som föreslås?
I Grekland florerar det olika rykten utan att det finns någon officiell information. Ni kan kanske upplysa oss? Har ni granskat och bedömt denna berömda alternativa lösning för tiden efter december, som hemlighålls för grekerna?
Slutligen har ingen entreprenör för torkningen av avfallsslammet på Psyttalia utsetts ännu, trots att det har gått två år sedan augusti 2003. Tror ni att de tidsfrister som kommissionen har satt upp kommer att hållas? 
Stavros Dimas,
   . – Uppriktigt sagt har inte ministern berättat för mig hur den lösning som har utlovats till årets slut ser ut. Jag antar att han har någonting i åtanke om han säger det, och en minister och en regering ger självfallet inte ett löfte av det här slaget om de inte har någonting specifikt i tankarna, med andra ord en plan för hur avfallsslammet ska tas om hand under perioden fram till 2007 när torkanläggningen på ön Psyttalia blir färdig.
Problemet gäller alltså mellantiden och vad som kommer att hända med det avfallsslam som nu deponeras i deponin i Ano Liosia och delvis humifieras med ett förfarande som för närvarande befinner sig på pilotstadiet, så att det material som produceras antingen kan användas för att täcka deponin eller förstärka marken på vissa områden.
Jag upprepar att det naturligtvis inte är bra att transportera slammet till deponin genom ett tätbebyggt område på nuvarande sätt. Det är därför som regeringen från december och framåt som utlovat kommer att använda en alternativ lösning som jag också utan tvivel tror kommer att bli mycket bättre ur miljösynpunkt. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Fru talman! Kommissionen är en viktig institution, både när det gäller att stifta lagar om miljöfrågor och i fråga om sanktioner för överträdelser. Den gör helt rätt i att vara sträng inom ramen för denna institutionella sanktionskedja.
Jag har dock en känsla av att det finns en motsägelse mellan stränghet, mellan att vara rättmätigt sträng vid överträdelser av EU:s miljölagstiftning, och antagandet av acceptabla normer för avfallshanteringen. Gemenskapens byråkrati, kommissionens byråkrati bör sätta upp stränga och bindande normer för avfallshanteringen. Den har enorma tekniska kunskaper, den har erfarenhet, och bör inte överlåta åt medlemsstaterna att bestämma metoderna. Med andra ord bör vi övergå till acceptabla normer för europeisk avfallshantering. 
Stavros Dimas,
   . – Jag vill börja med att tala om hur stränga eller mindre stränga vi är. När det gäller Grekland och mig själv kan jag säga att jag varken är mer eller mindre sträng mot det land som jag är medborgare i. Jag försöker att vara objektiv och göra det som krävs för att skydda Europeiska unionens, och naturligtvis Greklands, medborgares hälsa och värna om ekosystemen och miljön.
Således hanterar vi frågor om hänvändelse till domstolen på ett objektivt sätt och med en strävan att åstadkomma förbättringar på hälso- och miljöområdet, och jag upprepar att jag alltid försöker se till att vi undviker att gå till domstolen och finner andra sätt att lösa saker och ting. 
Ledamoten sa att kommissionen borde ha ännu större befogenheter och anvisa specifika metoder. Det jag kan säga är att de bästa metoderna används, utifrån de förutsättningar som råder i varje land. Avfallshanteringen i Nordeuropa går till på ett annat sätt än i Sydeuropa, och det finns skillnader mellan de metoder som används i olika länder och till och med i olika områden av ett land. Det finns skäl till att vissa länder föredrar förbränning och återvinning och till att andra föredrar deponier för att förstärka marken, och vår grundläggande strävan är naturligtvis alltid att försöka förhindra att avfall uppkommer. 
När det gäller den specifika frågan om Psyttalia har Europeiska unionen medverkat till finansieringen av det första projektet, som var avfallsbehandling på tredje nivån, och nu torkanläggningen. När det gäller det problem som den grekiska regeringen har skapat genom att samla allt detta avfallsslam på ön är det med tanke på detta inte Europeiska unionens sak att tala om vad som ska göras med detta avfallsslam.
Det är ett problem som skapades genom att man underlät att bygga torkanläggningen vid rätt tidpunkt, för tio år sedan, så att därigenom allt detta slam har ansamlats. Det är emellertid inte vår uppgift att tala om vad som ska göras med detta avfallsslam och hur regeringen ska hantera problemet. 
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Vet kommissionen om alla medlemsstaterna har införlivat den gällande gemenskapslagstiftningen på miljöområdet om avfallshantering med sin lagstiftning och om de tillämpar den på rätt sätt? Vet ni om alla staterna gör det? 
Stavros Dimas,
   . – Det finns skillnader mellan de olika medlemsstaterna. Det mesta av lagstiftningen har inlemmats, men inte allt. Jag kan inte just nu räkna upp vilka länder som har inlemmat allt och vilka som bara inlemmat en del av lagstiftningen, men vi försöker ha ett nära samarbete med myndigheterna i varje land i fråga om inlemmandet. Vi skickar expertteam, ofta juridiska experter, och vi använder Impelsystemet för att uppmuntra och förenkla inlemmandet av miljölagstiftningen i allmänhet och avfallslagstiftningen i synnerhet. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har löpt ut kommer frågorna nr 53–59 att besvaras skriftligen(2).
Talmannen.
I en fråga, P-3040/05, som jag ställde i augusti om Internationella domstolens dom om separationsmuren undrade jag vilken ”konkret alternativ plan […] kommissionen [har] för att uppfylla sitt eget åtagande gentemot det palestinska folket och se till att Israel följer Internationella domstolens dom av den 9 juli 2004”. Kommissionen upprepade EU:s ståndpunkt i denna fråga och hävdade att dialog betraktas som det mest effektiva sättet att förmedla sin åsikter. Domen innehåller ett generellt åtagande (erga omnes) ”att se till att alla hinder, som uppstått på grund av byggandet av muren, för utövandet av det palestinska folkets rätt till självbestämmande undanröjs”, vilket helt klart kräver mer än att bara uttrycka sina åsikter. Att muren dessutom i dag fortfarande håller på att byggas visar att det definitivt inte varit tillräckligt med politisk dialog för att se till att Israel följer internationell lag.
Kan kommissionen förklara vilka ytterligare redskap den har till sitt förfogande för att se till att denna lag följs samt på ett objektivt och öppet sätt tala om hur den skulle använda dessa redskap för att uppfylla sina egna åtaganden? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Europeiska unionen kommer att fortsätta med ett mycket nära samarbete med de internationella parterna i kvartetten, liksom med sina partner i regionen, och arbeta med båda sidorna för att återupprätta den politiska processen och återgå till färdplanen.
Vi anser att en dialog med Israel inom ramen för de politiska förberedelser som gjorts, å ena sidan i associeringsavtalet och å andra sidan i den Europeiska grannskapspolitiken, är det mest effektiva sättet att inprägla unionens oro över respekten för de mänskliga rättigheterna och folkrätten hos de nationella myndigheterna. 
Hot om sanktioner och upphävandet av någon del av associeringsavtalet kommer troligtvis, anser vi, att minska snarare än stärka unionens förmåga att få inflytande över Israel. Under denna kritiska period efter Israels tillbakadragande från Gaza och delar av Västbanken som vi och hela världssamfundet helhjärtat välkomnar, har unionen gått med på att ge mycket stort stöd åt återuppbyggandet av den palestinska infrastrukturen och de palestinska institutionerna samt att främja ekonomiska reformer och styrelseformerna. 
Vi anser således att en förbättring av palestiniernas liv och leverne är det bästa sättet att stabilisera situationen i Gaza och föra fredsutsikterna framåt. Kommissionen står fast vid sitt åtagande att uppnå detta. 
Sajjad Karim (ALDE ).
   – Tack för ert svar, herr kommissionsledamot. Jag stöder naturligtvis det ni säger, men vi måste erkänna att trots tidig optimism efter Israels unilaterala tillbakadragande från Gaza ser det mycket dystrare ut än vad vi hade hoppats på. 
Så sent som i förra veckan avbröt Israel de diplomatiska förbindelserna med den palestinska myndigheten efter att tre unga bosättare hade dödats; det är så politiken ser ut i verkligheten i denna region, och det är något som vi måste fokusera på. 
Det jag specifikt frågar är hur kommissionen har tänkt föra Israel och den palestinska myndigheten tillbaka till förhandlingsbordet och se till att denna tidiga optimism inte är helt bortkastad? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Jag kan tala om att vi har ett nära samarbete i kvartetten, som har ett särskilt sändebud, James Wolfensohn, som jag har mycket nära kontakt med. Det vi vill göra är att föra samman de två parterna på de olika punkterna. Dessa inkluderar ”sex-plus-tre-punkterna” som identifierats av James Wolfensohn. Parterna har ännu inte enats om alla dessa punkter. Vi har gränszonen vid Rafah och förbindelsen mellan Gaza och Västbanken; vi har växthusen och många andra frågor. Jag var i Washington förra veckan tillsammans med ordförande José Manuel Barroso. Jag träffade president Bush och Condoleezza Rice. Vi talade om detta. Jag träffade James Wolfensohn före detta möte. 
I nuläget vill vi följa dessa händelser mycket noggrant. Vi har också sagt i ett meddelande att vi till och med är beredda att fördubbla de resurser vi har gett palestinierna i år om båda parterna gör framsteg och andra bidragsgivare deltar. 
David Martin (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot! Era kommentarer om kvartettens aktiviteter och erbjudandet att öka biståndet till Palestina är något vi verkligen välkomnar. Jag undrar dock om ni håller med om att den långsiktiga säkerheten i Israel och Mellanöstern kan garanteras genom att integrera Israel mer med sina grannar för att se till att handel och rörlighet mellan grannarna utvecklas. Kommer ni att använda Barcelonaprocessen för att uppmuntra Israel och dess grannar att se kommunikation dem emellan som en lösning och inte som ett hot mot deras säkerhet? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Jag håller helt med om att det långsiktiga perspektivet måste vara ett sådant där Israel kan arbeta med alla sina grannar under fredliga förhållanden: framför allt med staten Palestina, som anges i färdplanen, men även med alla sina andra grannar. 
Jag kommer även att åka till Barcelona där vi särskilt arbetar för en ny planläggning för de kommande tio åren och försöker fokusera mer på utbildning, samarbete inom ekonomi och handel – inte bara med Agadirprocessen som är en process mellan de sydliga delarna utan även i helhet, vilket betyder investeringar, jordbruksprodukter samt produkter och tjänster på hög nivå – och frågan om demokrati och mänskliga rättigheter. Jag reser verkligen runt i många länder och försöker stimulera dem att göra mer och att genomföra de handlingsplaner vi för närvarande har. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Många EU-medborgare som reser in i Israel utsätts för en mycket brutal och förnedrande behandling, framför allt om de har arabiskt ursprung eller om de är aktiva i solidaritet med demokratisk utveckling i Palestina.
Nyligen utsattes en ung svensk kvinna som reste in i Israel för en mycket våldsam behandling. Hon hotades till livet av de israeliska gränssoldaterna och hon avvisades under de mest brutala former därför att hon har arbetat för ett demokratiskt och fritt Palestina.
Tar ni i förbindelserna till israelerna upp frågan om hur deras behandling av EU-medborgare ser ut vid inresa i Israel? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Om vi får reda på sådana fall tar vi naturligtvis upp dem. Jag kände inte till det här fallet, men det säger sig självt att respekten för mänskliga rättigheter – som varenda resenär har i samma utsträckning som alla individer – ska upprätthållas överallt. 
Talmannen.
   – Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 61.
Vilken strategi följer kommissionen för att intensifiera EU:s samarbete med de tre länderna i södra Kaukasus samt med länderna vid Kaspiska havet? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – När det gäller södra Kaukasus och de stater som gränsar till Kaspiska havet har denna region och dess utveckling blivit alltmer betydande frågor efter utvidgningen. Därför är jag mycket glad över att säga att detta nu har inkluderats i vår grannskapspolitik. Det gjordes i juni, och sedan dess har vi utarbetat förslag till utkast för handlingsplaner med alla de tre berörda länderna. Partnerskapsländerna utarbetar själva sina egna prioriteringar för sådana handlingsplaner.
Kommissionen kommer att påbörja överläggningarna om dessa handlingsplaner mycket snart. En EU-trojka besöker i denna stund regionen, från den 24 till den 28 oktober, och dess bedömning kommer verkligen att vara till hjälp när vi börjar våra diskussioner.
Att stärka demokratin, rättsstaten, förbättra företagandet och investeringsklimatet för en hållbar ekonomisk utveckling och att uppmuntra kontakten mellan människor är ytterst viktiga frågor. Dessa är EU:s huvudsakliga prioriteringar för hela regionen.
Andra prioriteringar inom grannskapspolitiken är regionalt samarbete och konfliktlösning. EU-länderna kommer under tiden att ge ett omfattande stöd till partnerskapsländerna i södra Kaukasus, och som ett exempel kan jag nämna vårt djupa engagemang i Azerbajdzjans och Georgiens rättsliga reformer, vårt stöd för Armeniens institutionella, rättsliga och administrativa reformer eller våra ansträngningar för ett återställande i de delar av Georgien som speciellt drabbats av låsta konflikter, såsom södra Ossetien och Abchazien. 
Vi hoppas också att vi kan uppmuntra till ett större samarbete mellan och med de länder som gränsar till Kaspiska havet. Låt mig ge ett par exempel. Vi anser att energi- och transportsamarbetet mellan EU och Svarta havet/Kaspiska flodområdet, som lanserades på ministermötet i Baku i slutet av förra året, är ett mycket viktigt medel för att uppmuntra till ett bredare regionalt samarbete. Vi ger också miljösituationen i och omkring Kaspiska havet tillbörlig uppmärksamhet eftersom den är den största saltvattensjön i världen men även en av de största oljereserverna. Så detta är en region som alltmer kommer att uppmärksammas i grannskapspolitiken. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Fru kommissionsledamot! Tack för ett mycket bra och uttömmande svar. Jag skulle vilja ställa en följdfråga: ni har redan nämnt ett av de två problem, nämligen energin och minoriteterna, som är typiska för regionen och som leder till fördrivning, separationer och mycket annat. Det jag skulle vilja veta är om kommissionen eller EU:s institutioner fortfarande planerar att hålla en konferens som specifikt handlar om energiproblemen, och för det andra om ni uppmärksammar minoritetsfrågorna särskilt, speciellt i Georgien, Azerbajdzjan och Armenien? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Som jag redan har antytt kan jag meddela ledamoten att energipolitiken naturligt nog spelar en mycket stor roll och att vi åtminstone är öppna för att hålla fler konferenser. Jag vet inte om min kollega i kommissionen Andris Piebalgs planerar någon ny konferens inom den närmaste framtiden, men jag kan säga att vi bevakar utvecklingen, som förstås blir mer och mer betydelsefull, mycket noga. Det innebär att detta kommer att bli en fråga som återkommer under hela kommissionens mandattid.
För att övergå till minoritetsfrågan så är det OSSE som sköter de här frågorna, och vi har ett mycket intimt samarbete. Jag var själv ordförande för OSSE 2000 och tog de här frågorna på stort allvar. Europeiska unionen kommer att fortsätta att övervaka de här frågorna som en del av de handlingsplaner som ännu inte har förhandlats fram. Eftersom demokrati och mänskliga rättigheter alltid har en framträdande plats i dem passar minoriteternas rättigheter också in. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill ställa en fråga till kommissionsledamoten om Georgien. Landet har genomgått betydande förändringar under de senaste åren, och med det menar jag reformer som har med demokrati, ekonomi och mänskliga rättigheter att göra. Det är välkänt att Georgien gör vissa bemödanden att närma sig EU. Hur bedömer ni landets chanser till anslutning någon gång i framtiden? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr Paleckis! Grannskapspolitiken har nu, så att säga, för första gången närmat de här staterna, liksom alla de andra länderna i Kaukasus, till Europeiska unionen. Det betyder att frågan om medlemskap i Europeiska unionen alldeles avsiktligt inte tas upp inom ramen för grannskapspolitiken. Detta är naturligtvis aldrig till men för den framtida utvecklingen generellt sett, men det är mycket viktigt att Georgien, liksom dess två grannländer Armenien och Azerbajdzjan, nu gör allt som står i deras makt för att genomföra reformer på hemmafronten. Det är mycket viktigt, och det återstår fortfarande mycket att göra för att föra dem närmare Europeiska unionen.
Vi betraktar de här länderna som framtida viktiga vänner och kommer i någon mån att vara beredda – under förutsättning att de genomför de här reformerna – att ta in dem på den inre marknaden och öppna möjligheter för dem i fråga om energi, transporter och utbildningspolitik. Vi förväntar oss självfallet också att de här länderna prioriterar åtgärder i fråga om demokratisering, rättsstatsprincipen och för att förhindra korruption och många andra gissel som hemsöker dem. 
Talmannen.
Är kommissionen medveten om problemen med EU-medel som går till Tunisien?
Tunisien är ett målland för Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter (EIDHR) och en av de Meda-partner som får stort finansiellt stöd till ekonomisk/social verksamhet, mänskliga rättigheter och demokratiutveckling. Jag är övertygad om att kommissionen känner till att de anslag som EU har tilldelat olika icke-statliga organisationer för projekt inom demokratibyggnad och demokratiutbildning har frusits av de tunisiska myndigheterna utan någon ordentlig förklaring. Inga framsteg har sedan dess gjorts när det gäller att frigöra EU-medel.
I Europaparlamentets resolution om Tunisien av den 29 september 2005 uppmanas rådet och kommissionen att verka för att förbättra förvaltningen av projekt inom Medaprogrammet och Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter och att utarbeta lämpliga åtgärder som skall vidtas om det inte görs några framsteg i frigörandet av medel. Vilka konkreta planer har kommissionen utarbetat och vilka konkreta åtgärder har vidtagits för att förbättra denna situation? Överväger kommissionen att se över de belopp som anslås till Tunisien (inom såväl Meda som EIDHR) med tanke på att delar av dessa medel inte har nått sina mottagare och mål? 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Självklart är vi medvetna om svårigheter och hinder för EU, särskilt finansieringen av det civila samhällets aktiviteter i Tunisien. Vi lägger ned mycket tid på att försöka hitta en lösning på dessa problem. Jag har själv precis besökt Tunisien, den 12 och 13 oktober, och jag tog tillfället i akt att ta upp dessa frågor med alla människor jag talade med: premiärministern, ministern för samarbete och internationell utveckling och utrikesministern. 
Jag träffade också företrädare för det civila samhället i Tunisien, i synnerhet de organisationer som har svårt att få stöd från EU, det Tunisiska människorättsförbundet och Association of Women for Research and Development. Jag måste säga att jag starkt uppmuntrar de tunisiska myndigheterna att snabbt sätta i gång de fyra projekt som för närvarande har stoppats och som utgör en totalsumma på 143 000 euro. Jag har också förtydligat att problemen med att genomföra våra projekt för det civila samhället och styrelseformerna kommer att få mycket negativa konsekvenser för vårt framtida ekonomiska samarbete med Tunisien. 
Jag hoppas att dessa samtal kommer att ge resultat och att vi kommer att kunna sätta i gång projekten mycket snart.
I samband med det framtida ekonomiska stödet för partner, inklusive Tunisien, kommer förstås särskild hänsyn att tas till de framsteg som görs med de aktuella projekten. 
Ģirts Valdis Kristovskis (UEN ).
   – Tack för er förklaring, fru kommissionsledamot. Jag var också i Tunisien förra månaden, och det var därför jag ställde den här frågan, men jag vill säga att jag personligen skulle vilja ha ett mer energiskt och exakt svar, eftersom frågorna var tillräckligt exakta för det. Vilka specifika åtgärder? Det fördes samtal i Tunisien, och man hade en känsla av att makthavarna var ganska avfärdande när det gäller Europeiska unionens förmåga att påverka situationen för de mänskliga rättigheterna i samtal med Tunisien. Det är därför som jag skulle vilja se mer kraftfulla åtgärder från Europeiska unionens sida. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr Kristovskis! Jag sa nyss att jag var mycket delaktig själv. Det handlar inte bara om att min personal kontinuerligt har ägnat sig åt de här frågorna och tagit upp dem på alla nivåer. Vi har också gjort det fullständigt klart att det inte kommer att finnas någon finansiering för de här projekten om de blockeras och inte fullföljs inom kort. Det betyder att det helt klart finns villkor som ska uppfyllas. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har löpt ut kommer frågorna nr 64–72 att besvaras skriftligen.(3)
Eftersom frågeställarna är frånvarande utgår frågorna nr 73, 74 och 78. 
Talmannen.
Enligt det förra fiskeavtalet med Marocko beviljades fem grekiska fartyg möjlighet att fiska tvättsvamp.
Möjligheterna har tidigare inte utnyttjats fullt ut, men vid förhandlingarna om det nya avtalet begärde Grekland att ett fåtal fartyg som uttryckt särskilt intresse skulle beviljas fiskemöjligheter.
I den slutliga avtalstexten anges dock inte någon sådan möjlighet. Kan fiskemöjligheter av tvättsvamp i framtiden infogas i det nya avtalet? På vilka villkor? 
Joe Borg,
   . – Kommissionen förhandlade fram det nya partnerskapsavtalet inom fisket med Marocko som undertecknades den 28 juli. Avtalet följer det nya partnerskapsformat som gemenskapen har utvecklat för förbindelser med tredjeland inom fiskeområdet. Denna nya strategi inkluderar bland annat ett tydligt åtagande från kommissionens sida att främja de allmänna principerna om bevarande och hållbar förvaltning av fiskeresurser. Det nya avtalet banar väg för en bestående politisk dialog om fisket mellan Europeiska gemenskapen och Marocko och förutser initiativ och åtgärder till stöd för en ansvarsfull fiskepolitik. 
Det tidigare fiskeavtalet med Marocko, som täckte perioden 1995–99, gav verkligen fiskemöjligheter för fiske efter svamp. Det inkluderade faktiskt tillhandahållandet av fem licenser, som aldrig användes. 
Genom det nya avtalet upprättas olika kategorier av fiskemöjligheter för gemenskapens fiskefartyg, och det täcker totalt 119 fiskefartyg och en kvot på 60 000 ton för industriellt pelagiskt fiske.
Kommissionen är väl medveten om Greklands intresse i fiske efter svamp eftersom Grekland under förberedelserna för förhandlingarna om ett nytt avtal om fiskepartnerskap med Marocko vid flera tillfällen påpekade sitt intresse att inkludera fiske efter svamp i det nya avtalet. Under förhandlingarna tog kommissionen hänsyn till Greklands intresse och lade fram en begäran till den marockanska sidan att inkludera fiske efter svamp i avtalet. Dessvärre kan dock fisket efter svamp i detta stadium inte inkluderas i avtalet. De befintliga vetenskapliga utvärderingarna ger inte tillräcklig information med hänsyn till fiske efter svamp för att vi ska kunna inkludera denna typ av fiske i avtalet. 
Men om det i framtiden kommer en fördelaktig vetenskaplig bedömning av svampbeståndet kan kommissionen föreslå den marockanska sidan att inkludera denna typ av fiske i avtalet. Detta inkluderande skulle kunna ske i form av ett beslut i den gemensamma kommitté som föreskrivs i artikel 10 i avtalet. 
Samtidigt vill jag understryka att både gemenskapen och Marocko har kommit överens om möjligheten att utföra ett visst försöksfiske i enlighet med artikel 5 i protokollet. I detta sammanhang kan man tänka sig försöksfiske efter svamp. Försökskampanjer kan underlätta utarbetandet av en vetenskaplig bedömning av svampbeståndet i den marockanska fiskezonen. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Eftersom ert svar kommer från en mycket lyhörd person är jag delvis nöjd med det. Jag vill emellertid understryka att vi tror på hållbarhet för haven, och det är därför som vi anser att de fem fiskefartyg som vi ber om är ett mycket litet antal fartyg som inte kommer att skapa någon obalans.
Därför ber vi er att, som utlovat, påskynda era vetenskapliga studier så att de kan fortsätta att fiska tvättsvamp, för annars går deras familjeföretag omkull. 
Joe Borg,
   – Låt mig få börja med att säga att vi kommer att försöka införa försöksfiske i enlighet med artikel 5 i protokollet. Detta skulle ge utrymme för en nästan omedelbar bedömning av hälsotillståndet för svampbeståndet inom de områden som täcks av avtalet med Marocko. När vi har en vetenskaplig utvärdering av beståndens hälsotillstånd kommer vi att förhandla med Marocko om inkluderandet av denna typ av fiske i avtalet. Det finns en överenskommelse med Marocko om detta. Jag kommer att se till att försöksfisket och den vetenskapliga utvärderingen utförs så tidigt som möjligt. 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Fru talman! Om en kollega olyckligtvis har blivit försenad och inte befinner sig i kammaren när hans eller hennes fråga tas upp men sedan kommer tre frågor senare – det är trots allt väldigt få kolleger närvarande – kan ni vara så vänlig att fatta ett personligt beslut och ta fråga nummer 72? 
Talmannen.
   – Jag kan inte göra det, eftersom vi har strikta regler för frågestunden, och varje kommissionsledamot tilldelas 20 minuter. Jag skulle gärna ha tillåtit frågan från den ledamot som ni nämner om det inte hade varit för det att den är ställd till kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner, som inte är här längre. Därför måste er fråga läggas till dem som besvaras skriftligen. 
Talmannen.
Mot bakgrund av det fortsatta hotet mot laxbeståndet i europeiska vatten och med anledning av de åtgärder som flera av EU:s medlemsstater har vidtagit för att motverka ytterligare minskning av denna art i europeiska vatten – framför allt genom att förbjuda eller motarbeta användningen av drivgarn – vad anser kommissionens om de medlemsstater som fortsätter att tillåta användning av drivgarn i sina vatten och vilka åtgärder föreslår kommissionen för att stoppa användningen av denna metod i europeiska vatten? 
Joe Borg,
   . – Kommissionen och medlemsstaterna följer noggrant alla enskildheter i förvaltandet av laxbestånden, där en viktig del är regleringen av laxfisket till havs, och ser till att ett tillräckligt antal återkommande laxar når laxens lekplatser uppströms. 
Lika viktig är regleringen av flod- och flodmynningsfisket och underhållet av floder i gott ekologiskt skick för att säkra ett framgångsrikt ynglande samt unga laxars överlevnad och tillväxt. Men andra aspekter faller utanför de direkta befogenheterna inom ramen för den gemensamma fiskepolitiken. 
En stor nackdel med förvaltandet av laxfisket till havs är att man inte riktar in sig på enskilda laxbestånd. Lax som fångas i detta fiske kan tillhöra en blandning av bestånd i oförutsägbara proportioner. 
En annan viktig aspekt när det gäller detta fiske är att det är djupt rotat i fiskesamhällenas traditioner och deras följdenliga sociala betydelse. Utmaningen är därför att göra en avvägning mellan de villkor som möjliggör ett fortsatt fiskande och att se till att denna typ av fiske inte underminerar hållbarheten för de bestånd som behöver återhämta sig. 
Medlemsstater med laxfiske till havs har utvecklat förvaltningsstrategier för att ta itu med detta svåra problem. De åtgärder som vidtagits varierar mellan totalförbud och reglering av fiskeredskap för att på ett bättre sätt kunna identifiera laxbestånd i gott skick och skydda dem som behöver återhämta sig. Kommissionen har åtagit sig att se över situationen och granska dessa förvaltningsstrategiers framgång och därefter meddela rådet och parlamentet. Arbetet är i gång och kommer att slutföras under de kommande veckorna. 
Efter resultaten från ovannämnda rapport och diskussionerna både med EU-institutionerna och med andra aktörer kommer kommissionen att överväga förslag om förvaltningsåtgärder inom ramen för den gemensamma fiskepolitiken. 
När det gäller den hänvisning som ledamoten gjorde till användandet av drivgarn bör kommissionen förtydliga att drivgarnsfisket av lax inom Irlands avgränsade område på 20 kilometer inte täcks av förbudet från 1998 att använda drivgarn för långvandrande arter såsom tonfisk. 
Kommissionen vill också tillägga att den fråga som är uppe rör förvaltningen av bestånd, men den har inte någon direkt anknytning till den typen av berörda redskap. Den bör därför inte blandas ihop med förbudet från 1998 att använda drivgarn på grund av oavsiktlig val- och delfinfångst och som, i det atlantiska intresseområdet, endast gäller fångandet av tonfisk och vissa tonfiskliknande arter. 
Det beslut som fattades av rådet förra året, med parlamentets fulla stöd, om en gradvis avveckling och ett totalförbud att använda drivgarn i Östersjön från och med den 1 januari 2008 och som ska gälla alla fiskarter, inklusive lax, syftar till att skydda det extremt utrotningshotade bestånd av tumlare som finns kvar i Östersjön. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Tack för det svaret. Ni kommer att märka att drivgarnsfiske diskuteras en hel del i Irland och om vi bör införa obligatoriska eller frivilliga uppköp av drivgarn. Ni sa att vi måste göra rätt avvägning; anser ni att vi för närvarande har rätt avvägning mellan förvaltningsrutinerna och bevarandet av våra bestånd? 
Jag är intresserad av er granskning. Kan ni säga mer specifikt när den kommer att finnas till förfogande, och kommer den att innehålla bestämda rekommendationer? Vi måste skydda laxbestånden, som är i stor fara på de irländska vattnen, och detta får ekonomiska konsekvenser. 
Joe Borg,
   . – Med hänsyn till er kommentar om den rätta avvägningen har kommissionen åtagit sig att granska situationen och undersöka om förvaltningsstrategierna har varit framgångsrika för att utröna om det är rätt avvägning mellan hållbarhet och ett fortsatt traditionellt laxfiske. 
Undersökningen kommer att vara klar i slutet av oktober, det vill säga nästa vecka. Vi kommer att granska resultaten och sedan komma till parlamentet och rådet med våra egna förslag för att se till att detta fiske förvaltas på rätt sätt. 
David Martin (PSE ).
   – Jag kommer från Skottland. Som ni kanske vet är vildlax från Skottland den bästa i världen. Vi är bekymrade över laxbeståndens framtid. 
Ni ger ett mycket sakligt och tydligt svar på nuvarande situation, men jag skulle vilja fråga er personligen, som kommissionsledamot: anser ni att drivgarn, med dess slumpartade fångst, kan fortsätta att användas i EU:s vatten? Är det inte dags att sätta stopp för användandet av drivgarn inom fisket? 
Joe Borg,
   . – Det är mycket svårt att göra ett övergripande uttalande; vi har ett förbud mot drivgarn med mycket stor spännvidd på grund av de negativa konsekvenser det kan få för fiskens hållbarhet och dess inverkan på oavsiktlig val- och delfinfångst. Där har vi ett totalförbud mot användandet av drivgarn. 
När det gäller drivgarn av mycket mindre storlek, och där det inte finns någon risk för oavsiktlig val- och delfinfångst, har kommissionen en mer öppen inställning. Om man på grundval av vetenskapliga undersökningar kan dra slutsatsen att drivgarn inte onödigt belastar laxbeståndens och alla andra fiskbestånds hållbarhet och att det inte finns någon risk för oavsiktlig val- och delfinfångst, då kan vi inta en öppnare hållning. Därför har vi, på grund av rapporterna och kritiken i Irland, gett granskarna i uppdrag att se hur situationen ser ut och hur förvaltandet av bestånden fortskrider. Om vi ser att hållbarheten onödigt belastas kommer vi att vidta nödvändiga hjälpåtgärder. 
Det kanske är en aning missvisande att peka ut en särskild typ av nät. Det kan finnas andra sorts nät som inte klassas som drivgarn, men som under speciella omständigheter kan få ännu mer negativa konsekvenser för fiskets hållbarhet. Därför är kommissionens uppdrag att återställa ett hållbart fiske där det inte finns och där vi fiskar på ett hållbart sätt – vilket är undantaget och inte regeln – för att bevara hållbarheten. 
Talmannen.
Fiskare som tillämpar traditionella fiskemetoder och använder miljövänliga fiskeredskap, som fiskeflottan i Almeria som fiskar med långrev, befinner sig i ett svårt läge. Dels utsätts de för illojal konkurrens från vissa fartyg, framför allt italienska och franska, som använder de förbjudna och väsentligt billigare drivgarnen, dels drabbas de av miljökonsekvenserna av dessa fiskemetoder, vilket leder till minskade fångster på 40 procent. Fartyg som bedriver sådant olagligt fiske bestraffas inte på något sätt av sina respektive medlemsstater. Vissa regeringar går t.o.m. så långt att de ändrar sin interna lagstiftning för att kringgå gemenskapsbestämmelserna.
Tillgriper kommissionen alla till buds stående medel, inklusive rättsliga, för att förmå dessa medlemsstater att se till att deras fartyg respekterar rådets förordning? 
Joe Borg,
   . – Det är medlemsstaternas ansvar att säkra en effektiv övervakning, inspektion och tillämpning av bestämmelserna i den gemensamma fiskepolitiken, som inkluderar förbudet att använda drivgarn för att fånga långvandrande arter. Det är å andra sidan kommissionens ansvar att utvärdera och övervaka att medlemsstaterna uppfyller detta krav. 
Under många år har kommissionen övervakat medlemsstaterna noggrant för att se till att de vidtar de åtgärder som behövs för ordentlig kontroll och genomförande av förbudet mot drivgarn. Trots att situationen har visat sig tillfredsställande i Atlanten finns det fortfarande allvarliga problem i Medelhavet. De senaste kontroller som genomfördes av kommissionens inspektörer i somras bekräftade att drivgarn för närvarande används i Italien, Frankrike och Spanien. Kommissionen har redan inlett överträdelseförfaranden mot dessa medlemsstater. 
Italien och Frankrike har fått motiverade yttranden, och Spanien har fått en formell underrättelse. I yttrandena och underrättelsen invände kommissionen mot bristen på ordentlig kontroll och tillämpandet av förbudet mot drivgarn från de behöriga myndigheternas sida i berörda medlemsstater. 
Kommissionen granskar också noggrant, på grundval av den information som står till buds, den nationella lagstiftningen som inte, eller inte verkar, stämma överens med gemenskapens övervakning av drivgarn. För att nämna ett exempel har kommissionen i överträdelseförfarandet mot Frankrike bestridit att ett franskt dekret som tillåter att franska fiskare använder fiskeredskapet , ett drivgarn för tonfiskfångst, är förenligt med gemenskapslagstiftningen. Regeringsrätten i Frankrike avskaffade nyligen denna lagstiftning, och i beslutet använde man samma argument som kommissionen har använt i sitt motiverade yttrande. 
Jag vill också understryka att trots att kommissionen är medveten om påståendet att Almeiras fartygsflotta för fiske med flytlinor har drabbats av en fångstminskning på 40 procent, som ledamoten nämnde, finns det inga vetenskapliga bevis på att en sådan minskning verkligen har skett och att detta har orsakats av den illojala konkurrens som kan tillskrivas icke-spanska flottor. Företrädare för den spanska flottan i fråga har ombetts lägga fram uppgifter som stöder deras påstående. I vilket fall som helst kan jag bekräfta att kommissionen kommer att vidta alla nödvändiga åtgärder i enlighet med bestämmelserna i EG-fördraget och i den gemensamma fiskepolitiken för att se till att medlemsstaterna följer gemenskapens lagstiftning om förbudet mot drivgarn. 
María Isabel Salinas García (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans uppriktighet.
Det är förstås välkänt att drivgarn fortfarande används i Medelhavet, vilket kommissionsledamoten visade på ett mycket bra sätt.
De fiskare som följer förordningen har en känsla av att de inte skyddas, men det finns någonting som är ännu allvarligare. I somras uppdagades det att 18 av 37 fartyg som påträffades med drivgarn som är förbjudna av miljöorganisationerna redan hade fått omstruktureringsbidrag. Jag anser inte att det här problemet kan överlämnas helt till medlemsstaterna. Jag anser att kommissionen måste agera, och det har den gjort gentemot en del stater, men det räcker helt klart inte. Vi kan inte tillåta bristande efterlevnad av förordningen, och vi kan inte tillåta att vissa förfaranden används när bidrag betalas ut.
Vi väntar otåligt på ett svar på deras påpekanden. 
Joe Borg,
   . – Först vill jag understryka att hela frågan om kontroll och tillämpning i första hand är medlemsstaternas ansvar. Om kommissionen får veta att det eventuellt förekommer överträdelser av gemenskapslagstiftningen, det vill säga av de bestämmelser som rör den gemensamma fiskepolitiken, då kommer den att undersöka om medlemsstaterna utför kontroller. Kommissionen gör förfrågningar, och det är dessa förfrågningar som resulterar i att överträdelseförfaranden inleds mot medlemsstater. Detta är precis vad som hänt när det gäller överträdelseförfarandena mot Frankrike, Italien och Spanien. 
Det är viktigt att understryka att vi hade hoppats att förordningen om Medelhavet hade antagits i rådet förra månaden. Denna skulle ha inkluderat en definition av drivgarn, som är förbjudna sedan 1988. Dessvärre antog inte rådet denna förordning i september. Vi kommer att pröva vår lycka igen snart i hopp om att vi kan säkra en mycket försenad förordning om fisket i Medelhavet. Detta skulle ge kommissionen ökade befogenheter att se till att fisket genomförs på rätt sätt och inom ramen för hållbarheten. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har löpt ut kommer frågorna nr 79–126 att besvaras skriftligen.(4)
Frågestunden är avslutad.


Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Sammanträdet återupptas och nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om patent på biotekniska uppfinningar. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag förstår ledamöternas oro över att bioteknikdirektivet bör tillämpas på rätt sätt. Detta är viktigt, inte bara för alla dem inom industrin som använder patent för att stödja lanserandet av nya produkter och processer, utan även för dem som drar nytta av tillgången till forsknings- och utvecklingsresultaten. Det kan handla om forskare, konkurrenter inom industrin, patienter och sjukvårdspersonal och de som administrerar sjukvårdssystemen. 
Bioteknik täcker ett stort urval av mäktiga och ibland kontroversiella tekniker. De kan ge ett mycket viktigt bidrag till den långsiktiga framtiden för industrier som läkemedel, livsmedel, jordbruk, energi, textilier och kemikalier. Biotekniken skapar också nya möjligheter och utsikter för utvecklandet av livsavgörande mediciner och behandlingen av sjukdomar. Den erbjuder en enorm möjlighet att massivt förbättra många medborgares livskvalitet. Men framgången inom utvecklandet av bioteknik är även beroende av att man hittar lösningar på de betydande etiska, samhälleliga, ekonomiska och miljömässiga problem den framkallar. 
Genom direktiv 98/44/EG etableras väl avvägda principer för skyddet av biotekniska uppfinningar genom patent. I det tas också hänsyn till detta känsliga ämnes etiska aspekter liksom industrins och andras berättigade önskan att upprätta ett tydligt och effektivt utrymme för patentskydd inom detta teknikområde. 
Låt mig få påminna om att syftet med detta direktiv är att upprätta den rättsliga ramen för att bevilja patent, som täcker forskningsresultaten. Den ersätter inte på något sätt de förordningar som gäller för forskning inom särskilda områden, inklusive vissa etiska regler såsom dem om mänsklig okränkbarhet. 
Kommissionen kommer att fortsätta att följa direktivets tillämpning i praktiken mycket noggrant med tillbörlig hänsyn till etiska, moraliska och kulturella beaktanden, och man kommer inte att underlåta att informera Europaparlamentet, precis som man hittills har gjort, inom ramen för de utvärderingsrapporter som föreskrivs i direktivet. 
Om de särskilda områden som parlamentet har identifierat i förslaget till resolution gör jag följande anmärkningar. När det gäller ändamålsbestämt skydd är frågan om patent på gensekvenser – DNA-sekvenser – bör tillåtas enligt den klassiska modellen för patentbegäran där den första uppfinnaren kan begära patent för en uppfinning som täcker möjliga framtida användningar av denna sekvens. Eller bör patentet begränsas så att endast den speciella användning som står på patentansökan kan begäras, vilket är ändamålsbestämt skydd? 
När man granskar de tekniska bestämmelserna i direktivet kan man se att ingen av dessa artiklar uttryckligen tar upp konceptet om ett begränsat utrymme för skydd relaterat till det specifika användande som identifierats för gensekvensen i fråga. Det skulle kunna ses som att man argumenterar för det vanliga stora utrymmet för skydd snarare än ett begränsat sådant eftersom detta alltid har varit den traditionella strategin inom patentlagstiftningen. 
Å andra sidan kan man tänka sig att gemenskapslagstiftaren hade för avsikt att åtminstone väcka möjligheten för ett begränsat utrymme för skydd som endast täcker den specifika industriella tillämpning som fastställs i patentet beträffande denna särskilda uppfinning. Denna restriktiva tolkning bör inte vara oförenlig med direktivet.
Kommissionen kommer nu, i samråd med de inblandade, att överväga konsekvenserna av att tillåta båda tolkningarna av direktivet och det bästa sättet att uppnå en korrekt tillämpning av direktivet om kloning av människor. Kommissionen anser att direktivet är tydligt när det gäller frågan om patenterbarhet för reproduktiv kloning som inkluderar skapandet av nytt människoliv, något som är tydligt uteslutet enligt artikel 6 i direktivet. 
Termen ”terapeutisk kloning” täcker ett stort antal olika möjligheter. Forskning kan tillåtas i vissa medlemsstater men inte i andra. Kommissionen anser inte att användandet av mänskliga stamceller med flertalet potentialer för att bota sjukdomar nödvändigtvis måste uteslutas ur patenterbarheten. Med tanke på dessa argument verkar det inte lämpligt med en modifiering av direktivet i detta läge. 
Sammanfattningsvis vill jag påminna om att biotekniken har en enorm potential för det goda, särskilt inom de medicinska områdena, och patentskydd är ytterst viktigt för de huvudsakliga industrisektorerna, som gör tunga investeringar i forskning och utveckling. Vi arbetar i en global ekonomi, vilket betyder att vår industri och våra forskare konkurrerar med dem i Förenta staterna och med växande marknader som Asien. Enligt färska rapporter registrerade kinesiska företag fler bioteknikpatent i Europa inom vissa sektorer förra året än vad europeiska företag gjorde. Som jag har sagt förstår jag de bekymmer som vissa ledamöter har tagit upp, och jag ska lyssna med intresse på debatten. 
Peter Liese,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är ett känsligt ämne som vi ska diskutera här i kväll. Också innan direktiv 98/44/EG antogs fördes en mycket kontroversiell diskussion om den här frågan, vilken en del ledamöter deltog i. Det finns flera frontlinjer, och det finns somliga som är emot bioteknik i allmänhet. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater hör inte till dem. Biotekniken behövs och måste användas för att lösa många av våra problem.
Det finns de som är motståndare till patent i allmänhet. PPE-DE-gruppen anser att den inställningen också är helt felaktig. Patent ger incitament till nyskapande, och om vi utformar dem ordentligt hjälper det oss att göra framsteg. Det finns de som är motståndare till direktivet i allmänhet med motiveringen att det öppnar många möjligheter som frambesvärjer fruktansvärda bilder för dem, men jag anser att direktivet är bättre än sitt rykte.
Efter långa diskussioner fastställdes det tydligt tidigare att allt som kan patentskyddas inte får patentskyddas i Europeiska unionen. Det är det argument som jag om och om igen har använt för att försvara direktivet mot kritik från många håll under de senaste åren. Vi måste emellertid också se till att direktivet tillämpas, och dessutom måste vi säga ifrån när vi får intryck av att det här direktivet har åsidosatts.
I februari i år beviljade Europeiska patentbyrån ett patent som bland annat gäller delar av människokroppen, nämligen mänskliga spermaceller, som en patenterbar uppfinning. Enligt direktivet är detta inte rätt.
Jag har studerat det här patentet åtskilliga gånger och rådfrågat patentkonsulter. Det är verkligen en överträdelse av direktivet. Mänskliga spermaceller patentskyddas. Om vi får kännedom om en sådan överträdelse måste vi ifrågasätta den från politisk ståndpunkt. Parlamentets juridiska avdelning har informerat oss om att parlamentet inte kan protestera, men andra kan och bör göra det så att den här frågan blir löst.
Direktivet måste tillämpas, och därmed också artikel 6.2. I den står det att tekniker som innebär att mänskliga embryon förstörs för industriella eller kommersiella ändamål inte är patenterbara. Oavsett vad man tycker om den här frågan av etiska skäl är direktivet relativt otvetydigt på den här punkten, och detta måste drivas igenom.
Som läget är för närvarande kan inte stamceller från mänskliga embryon produceras utan att mänskliga embryon förstörs. Oavsett om man anser att detta är acceptabelt från en etisk synpunkt eller ej anser jag och PPE-DE-gruppen att det innebär att stamceller från mänskliga embryon inte kan patentskyddas. Man kan invända att den vetenskapliga utvecklingen har gått framåt. De nya rönen härrör dock bara från experiment på möss, och det tog nästan 20 år innan forskningen om stamceller från mössembryon kunde överföras till människor. Den metod för att framställa stamceller från mänskliga embryon som Thomson uppfann 1998 kom nästan 20 år efter en liknande uppfinning för möss.
Dessutom gäller de rön som publicerades för två veckor sedan inget annat än kloning av mänskliga embryon enligt min tolkning och enligt vad många experter anser. Detta är absolut uteslutet. Jag ber kommissionsledamoten att granska frågan noggrant en gång till. Jag hade inte tänkt kritisera kommissionen i kväll, men kommissionsledamoten gör sig skyldig till en feltolkning. Jag uppmanar honom att läsa rådets motivering liksom den gemensamma resolutionen. Däri regleras frågan om kloning på ett otvetydigt sätt.
Det finns en punkt där direktivet inte är tydligt, och det är i fråga om patenterbarheten för mänskligt DNA. Därför ber vi kommissionen att klargöra detta. I övrigt är direktivet bra, och vi bör försvara det.
Maria Berger,
   . – Herr talman! Det var nu mycket länge sedan som mina åsikter överensstämde med kommissionsledamotens eller hans företrädares. Jag syftar särskilt på den rapport som kommissionen har lagt fram i enlighet med artikel 16 i direktivet om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar. För min grupps räkning kan jag säga att vi instämmer i slutsatserna i den här rapporten både i fråga om tillämpningsområdet – patentens räckvidd – och om skiljelinjen mellan patenterbarhet för totipotenta och pluripotenta stamceller, och att vi också kan stödja förslagen till kommande åtgärder i rapporten. Vi vill nämligen också främja bioteknikens utveckling, och vi är övertygade om att patenten är mycket viktiga för denna.
Samtidigt anser jag emellertid att den rapport som kommissionen nu har lagt fram inte är tillräckligt långtgående, och att det finns flera olösta problem med tillämpningen av vårt direktiv om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar än de som kommissionen faktiskt tar upp i den här rapporten. Jag har nu varit ledamot i parlamentet ganska länge, och var synnerligen aktiv när beslutet en gång fattades. Självfallet är vi alla här återigen offer för de kompromisser som måste göras då. Jag skulle också vilja se en något strängare linje från kommissionens sida och att man tar itu med de återstående olösta frågorna mer direkt.
Frågan om huruvida Europaparlamentet bör agera som klagande, som uppstår genom det här resolutionsförslaget, är inte så mycket ett problem för kommissionen som ett problem för åtskilliga ledamöter i parlamentet. Som ledamot av utskottet för rättsliga frågor kan jag bara råda er att inte ta ett sådant steg. Det är inte parlamentets uppgift att delta i enskilda processer. Jag hoppas att vi kan anta en resolution i morgon som inte innebär att vi ska göra det.
Diana Wallis,
   . – Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten för hans uttalande. Jag upprepar föregående talares tankar när jag tackar honom för ett väl avvägt och genomtänkt betänkande. Detta står kanske i stark kontrast till – som vår grupp ville säga – det sätt på vilket parlamentet har varit tvunget att handskas med denna resolution. Jag förmodar att vi alla ville utbyta åsikter med er i kväll, men att kastas in i en resolution var kanske inte rätt sätt att bemöta ett genomtänkt betänkande. Att fem personer satt i ett rum fram till midnatt i går kväll och försökte tänka ut en resolution är inte rätt sätt att handskas med denna känsliga och svåra fråga. Om parlamentet ser på denna fråga igen bör man göra det med ett ordentligt betänkande från parlamentet som utarbetats i tidens fullbordan genom ett utskott och med en mogen debatt, inte på det sätt som detta har genomförts. 
Jag tycker det verkar som att vissa kolleger skulle vilja ta upp direktivet på nytt genom en resolution som kokats ihop under 24 timmar. Vi behöver mycket mer tid på oss, och vi behöver tänka efter bättre för att göra detta. När det gäller idén om rättsliga åtgärder var det ganska tydligt i går kväll att parlamentets rättstjänst anser att vi varken besitter positionen eller rätten att vidta sådana åtgärder. Vår grupp anser att vi i nuläget bör försöka bevara status quo, välkomna betänkandet och vänta på rätt tidpunkt att ge denna mycket känsliga fråga det rättmätiga utrymme den förtjänar för en fullständig debatt och ett övervägande. 
Hiltrud Breyer,
   . – Herr talman! Jag är besviken över kommissionsledamotens anförande. Designpatentet är skandalöst. Det är utan tvekan olagligt, det strider klart emot patentdirektivet och det innebär att människans fortplantning kommersialiseras.
I patentdirektivet sägs det tydligt att könsceller inte är patenterbara. Metoder för val av kön är också förbjudna i nästan alla medlemsstater. Det här patentet öppnar alltså dörren för designade, skräddarsydda människor. Det är oacceptabelt att kommissionen, fördragens väktare, står bredvid och inte gör någonting när detta brott mot EU:s patentdirektiv äger rum. Varken parlamentet eller kommissionen får stå bredvid och göra ingenting när det beviljas patent för människans fortplantning. Detta är för övrigt ingen uppfinning, utan på sin höjd en upptäckt, som också den klart strider emot patentdirektivet.
Europeiska unionen måste inta en tydlig ståndpunkt. Kommissionen stoppar huvudet i sanden trots motsägelserna och felaktigheterna i direktivtexten. Den håller sig passiv av rädsla för den översyn av direktivet som det finns ett trängande behov av. I sin rapport och här i dag har kommissionen entydigt erkänt att en harmonisering av patentlagstiftningen om bioteknik inte längre än en självklarhet, eftersom en del medlemsstater sätter upp mycket tydliga gränser för genernas mångfunktionalitet.
Kommissionen vågar sig inte heller på att förtydliga frågan om patenterbarhet för stamceller från embryon. Om man utesluter mänskliga embryon – och därmed delar av människokroppen – från patenterbarhet följer man inte rådets tolkning. Kommissionens ordförande har till och med uppmanats att göra det.
Jag blev också besviken över att kommissionsledamoten inte ägnade ett enda ord åt de patent som beviljas i parti och minut för frön, plantor och djur, eller åt överträdelser av direktivet, till exempel underlåtenheten att undersöka djurens lidande. De här är klara försummelser från kommissionens sida. Vi uppmanar kommissionen att göra mer än bara övervaka och äntligen vidta några åtgärder. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Jag välkomnar verkligen att socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa är beredda att fundera mer på patenten. Det bådar väl för framtiden. Det är just det som vi har gjort, och vi har kommit till slutsatsen att vi är fast övertygade om att människokroppen och alla dess delar inte är patenterbara, eftersom deras funktionssätt inte är några mänskliga uppfinningar utan snarare upptäckter, och därmed inte patenterbara. Detta gäller precis lika mycket för embryon, stamceller, könsceller och genom, som vi inte kan hävda äganderätt till.
Även om kommissionen i sin andra 16 C-rapport med rätta säger att totipotenta stamceller inte är patenterbara är den vag i fråga om patenterbarhet för pluripotenta stamceller. De är också delar av människokroppen som inte kan patentskyddas enligt artikel 5.1 i direktivet.
Det patent som gav bränsle till den här debatten gäller mänskliga gameter. Det faktum att det här patentet har beviljats strider emot principen att den mänskliga kroppen och dess delar inte är patenterbara. Det hade varit bättre om grupperna hade sagt detta tydligare och entydigt, särskilt i den gemensamma resolutionen. Parlamentet borde ta mer allvarligt på sin uppgift som övervakare. Det innebär att framföra en kraftfull protest till Europeiska patentbyrån. 
Marcin Libicki,
   . –  Herr talman! Vetenskapliga upptäckter görs i dag i sådan takt att ett stort antal av kammarens ledamöter inte hunnit bilda sig en uppfattning om alla moraliska aspekter av den nya forskning som bedrivs på bioteknikens område.
En aspekt av bioteknisk forskning som ger anledning till särskild oro och många frågor är något som flera av oss, och i allra högsta grad jag själv, anser måste förbjudas helt. Det handlar om kloning av alla slag, även terapeutisk kloning, och all forskning om vävnadsteknik eller forskning som leder till att embryon förstörs. Skälet till att jag motsätter mig sådan forskning är att jag inte kan betrakta det som något annat än förstörelse av en mänsklig varelse, och detta är en åsikt jag delar med väldigt många ledamöter i kammaren.
Jag anser därför att vi bör närma oss denna fråga med största försiktighet. Vid sidan av de moraliska övervägandena finns det åtminstone tre skäl till detta. För det första handlar det om vanlig, mänsklig anständighet. Det andra gäller subsidiaritetsprincipen, eftersom kontroversiella frågor bör lösas av de enskilda medlemsstaterna inom deras egna gränser. För det tredje riskerar ett genomdrivande av vissa beslut att väcka stort motstånd i många medlemsstater, vilket direkt underblåser EU-skepsisen. Det är inget vi bör bidra till. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att kommissionen fullgör sin skyldighet att tillämpa EU-direktivet, och jag vill därför gratulera Charlie McCreevy till hans förklaring och hans sätt att presentera frågan för oss.
Jag håller med Diana Wallis om att tidpunkten var fel för att anta en resolution om en så komplicerad fråga, vilket också tydliggörs av denna diskussion, där en mängd data läggs fram. Ändå menar jag att det är grundläggande att ingen får stå i vägen för mänskliga framsteg med hänvisning till teologiska principer som inte har särskilt mycket med den rådande verkligheten att göra. Bristen på framsteg på detta område har lett till att miljontals människor i dag lider av degenererande sjukdomar.
Det verkar som om vi är på väg tillbaka till medeltiden, och jag anser att vi nu, på 2000-talet, måste inrikta oss på behovet av vetenskapliga framsteg och därför måste motsätta oss patentering av biotekniska uppfinningar som exempelvis gäller sammankoppling av vissa celler. Jag menar att det går stick i stäv mot de gällande etiska kraven på en mänsklighet som går framåt, som utvecklas och som inte tänker låta människor fortsätta lida av degenerativa sjukdomar.
Därför anser jag att kommissionen gjort helt rätt i att lägga fram denna rapport, som öppnar möjligheter, och jag vill än en gång gratulera Charlie McCreevy till hans förklaring. Jag hoppas vi kan fortsätta att undersöka denna fråga under lugnare förhållanden, men alltid ha i åtanke vilka möjligheter som öppnar sig för mänsklig forskning i framtiden. 
Patrizia Toia (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag håller med Diana Wallis om att ett så känsligt ämne antagligen borde ha behandlats grundligare. Men vi är också här i kväll för att framföra våra synpunkter till kommissionsledamoten.
Det direktiv vi diskuterar innehåller fortfarande många kontroversiella delar som är föremål för tolkning. Vi vill därför ha tydligare definitioner på vissa grundläggande punkter. Patent är visserligen viktiga, men det måste klargöras att det rättsliga och ekonomiska skyddet inte betyder att allt kan patenteras.
Det är också viktigt att inse att det behövs tydliga gränser, särskilt på områden där syftet är att förhindra överträdelser, som i fallet med embryonala stamceller för produktion av mänskliga delar och former av kloning som faktiskt är förbjudna enligt direktivet.
Herr kommissionsledamot! Frågan om patenterbarhet, som innebär rättsligt skydd, kräver därför att vi är noga med att inte tillåta någon form av koncentration, vilket skulle kunna bli aktuellt om patentskyddet för DNA-sekvenser var för vittgående och inte begränsat till enbart de specifika användningsområdena.
Sammanfattningsvis hoppas jag att vi får tillfälle att gå djupare in på dessa frågor, eftersom vi vet att det finns gränser på detta område som jag anser att vi inte får korsa, till exempel gränserna för den mänskliga värdigheten. 
Maciej Marian Giertych (IND/DEM ).
    –  Herr talman! Forskning om användning av stamceller för behandling av olika sjukdomar är i ropet just nu. Att ta celler från embryon är oetiskt, medan sådana överväganden inte är relevanta när vuxna stamceller används. Omkring 95 procent av forskningsfinansieringen går till den förra forskningen, trots att den inte varit till någon nytta, medan bara 5 procent av finansieringen går till den senare, som har många fördelar. Man kan därför fråga sig vad det egentligen är som pågår här.
Den 12 maj höll professor Scolding, neurofysiolog på universitetet i Bristol, ett oerhört intressant anförande inför parlamentets arbetsgrupp för bioetik och tog då upp många aspekter av denna fråga. Embryonala stamceller är carcinogena och har benägenhet för genetisk mutation, och svårigheter kan uppstå till följd av att de stöts bort. Normalt sett utför de inte reparationer utan måste alltså tvingas till detta. Dessutom krävs etiska överväganden när det gäller användning av sådana celler. Vuxna stamceller som tas från benmärg är däremot avsedda att ha läkande funktion och behöver inte tvingas att utföra andra uppgifter än sådana de är anpassade för. Bortstötning av sådana celler är inte något problem, eftersom en patients egna celler inte är carcinogena och inte orsakar genetiska mutationer. Vidare är det etiskt oproblematiskt att använda sådana celler.
Professor Scolding är inte den ende som känner till alla dessa forskningsresultat; det gör i själva verket alla experter på detta område. Den fråga vi därför bör ställa är varför så mycket pengar läggs på forskning om embryonala stamceller och så lite på forskning om vuxna stamceller. Svaret är att inte går att framställa läkemedel med hjälp av vuxna stamceller, eftersom cellerna själva, som tas direkt från patienten, är läkemedlet. Läkemedelsproducenterna skulle inte tjäna något på detta. När det gäller embryonala stamceller, å andra sidan, är den avgörande omständigheten att cellinjer kan odlas för olika ändamål och sedan säljas, och det är därför så mycket pengar läggs på forskning på detta område. Sådana konsekvenser får patent på celler. 
Andrzej Jan Szejna (PSE ).
    –  Herr talman! Europaparlamentets och rådets direktiv om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar innehåller inga detaljerade bestämmelser om alla svårigheter i samband med utveckling av genteknik och bioteknik. I juli 2005 lade kommissionen fram en andra rapport för rådet och parlamentet om patenträttens utveckling och verkan på området bioteknik och genteknik.
Jag anser att det är för tidigt att ta ställning till frågan om huruvida patent på gensekvenser och DNA-sekvenser bör tillåtas enligt den traditionella modellen för patentkrav, som innebär att en första uppfinnare kan göra anspråk på en uppfinning. I stället bör vi fortsätta att övervaka de eventuella ekonomiska konsekvenserna av skillnader i lagstiftning mellan medlemsstater.
Jag stöder kommissionens initiativ att undersöka i vilken utsträckning mänskligt DNA har patenterats i Europa och de eventuella konsekvenserna av detta för forskning och innovation. Dessa undersökningar bör även innefatta rättsliga, etiska och sociala aspekter. För att övergå till frågan om totipotenta stamceller anser jag inte att de bör kunna patenteras, med tanke på de följder detta skulle få för den mänskliga värdigheten.
Jag förväntar mig att kommissionen vidtar lämpliga åtgärder för att upprätta tydligare och mer förutsebara rättsliga ramar för biotekniska uppfinningar. Dessa ramar bör grundas på etiska överväganden och samtidigt skapa ett gynnsamt klimat för innovation, vetenskaplig utveckling och näringslivsutveckling. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag vill säga kommissionsledamoten att det inte räcker att komma med storslagna politiska uttalanden när vi ska fastställa vår etiska hållning om europeiska värderingar om vi, när en tydlig och specifik utmaning av dessa värderingar dyker upp, bara blygsamt säger att det kanske är en överträdelse. 
I dag står vi inför ett entydigt fall. Europeiska patentbyrån har beviljat Edinburghs universitet ett patent, nummer 125 7167, som täcker mänskliga celler. Det innefattar också, ironiskt nog, en process för val av kön vid en tidpunkt då vi i Europa med bestämdhet har åtagit oss att följa principen om icke-diskriminering på grund av könstillhörighet. Försiktighetsprincipen måste gälla. Om det finns någon risk för att humant material blir en kommersiell handelsvara måste parlamentet ställa sig upp och göra sin röst hörd och protokollföra en formell rättslig protest mot denna olagliga handel med mänskliga kroppsdelar innan det är för sent. 
Denna resolution är viktig, för det är inte mycket tid kvar för oss att protokollföra vår protest för att hjälpa till med att stryka detta patent. Därför ber jag mina kolleger att rösta för denna resolution och Hans Bloklands ändringsförslag. 
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit sju resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0277/2005) av Bill Newton Dunn för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om bekämpande av organiserad brottslighet (KOM(2005)0006 – C6-0061/2005 – 2005/0003(CNS)). 
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill till att börja med tacka föredraganden, Bill Newton Dunn, och naturligtvis också föredragandena från de andra utskott som behandlat rambeslutet om organiserad brottslighet.
Det gläder mig särskilt att kommissionens förslag har välkomnats så varmt av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och att det stöds av föredraganden, och jag tror att jag med säkerhet kan säga att de föreslagna ändringarna går i rätt riktning. Jag stöder den anda som präglar dessa ändringsförslag, åtminstone de flesta av dem.
Framför allt anser jag att det är riktigt att ange och fastställa en bredare uppsättning påföljder, t.ex. beslag av egendom, principen om offentliggörande av domstolsavgöranden och förbud mot yrkes- eller näringsverksamhet. Det är viktigt att framhålla den påföljd som består i icke valbarhet till offentliga uppdrag för dem som befunnits skyldiga till att tillhöra en kriminell organisation. Frågan om verksamhetsförbud undersöks för närvarande av kommissionen, och jag ska lägga fram några idéer för övervägande i ett särskilt meddelande i ämnet i slutet av detta år eller början av nästa.
Jag är också övertygad om att vi, för att kunna bekämpa den organiserade brottsligheten, måste slå till mot de ansvariga där det svider som mest, nämligen i deras fickor. Åtgärder med inriktning mot de kriminella organisationernas tillgångar är därför helt nödvändiga.
Jag stöder idén om att inrätta en central enhet i varje medlemsstat med uppgift att samordna insatserna mot organiserad brottslighet och se till att de tillgångar som beslagtas av förövare av mycket grova brott, dvs. medlemmar av kriminella organisationer, kommer till god användning.
Ett annat intressant ämne i betänkandet är vittnesskyddet. Skyddet av vittnen och personer som samarbetar är en mycket viktig fråga, eftersom dessa personer behöver skyddas mot risken för vedergällning från kriminella organisationer. Jag kan berätta att kommissionen har för avsikt att lägga fram ett grundläggande förslag även på detta område, med beaktande av det utmärkta arbete som Europol gör i detta avseende och även de insatser när det gäller vittnesskydd som görs inom Europarådet.
Det sista ämnet, som ligger föredraganden särskilt varmt om hjärtat, är informationsutbyte. Vi ställs ofta inför kriminell verksamhet som vi saknar tillförlitlig information eller statistik om. Som ni säkert redan vet har kommissionen nyligen utarbetat ett förslag om ett europeiskt system för brottsstatistik. Detta är en nödvändig del av vår strategi för att förebygga och bekämpa grov brottslighet, för om vi saknar säker, tillförlitlig och framför allt jämförbar statistik kommer vi inte att på ett effektivt sätt kunna förebygga brottslighet och bekämpa den vid dess rötter. Kommissionen arbetar därför även med den statistiska aspekten av kriminell verksamhet.
Avslutningsvis vill jag säga att Europa definitivt behöver en skarpare och mer konsekvent politik för att förhindra och bekämpa den organiserade brottsligheten, som tyvärr breder ut sig avsevärt på många områden, från den fasansfulla handeln med människor till narkotika- och vapenhandeln. 
Bill Newton Dunn (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten för hans mycket positiva och användbara tal. Jag anser att jag kan tala för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor när jag säger att vi stöder honom i det han gör. Vi vill trycka på lite hårdare, men vi vill alla bekämpa den organiserade brottsligheten så effektivt och så snabbt som vi möjligen kan. Därför stöder vi er i det ni föreslår, herr kommissionsledamot, och vi kommer att fortsätta driva på er hårt för att hålla utvecklingen i gång, om vi kan.
Jag talar för utskottet i egenskap av föredragande, inte personligen. Vi rekommenderar fullt stöd för kommissionens förslag, men, som kommissionsledamoten har sagt, finns det lite extra saker vi har föreslagit att man tillägger. Vi vill stärka Europol, men vi vill göra det till ett EU-organ. Jag hoppas att kollegerna kan stödja ändringsförslag 45 som utarbetats av den socialdemokratiska gruppen och som hänvisar till att det inte kan stärkas mer förrän det är ett riktigt EU-organ. Då kan vi ge det fullt stöd. Vi vill beslagta den organiserade brottslighetens vinster. 
Det finns en punkt som kommissionsledamoten inte har nämnt: eftersom organiserad brottslighet är gränsöverskridande men lagstiftningen är upp till de enskilda medlemsstaterna och inte gränsöverskridande, vill utskottet påpeka – och vi röstade för detta – att det finns ett brådskande behov av att skapa en EU-polisstyrka. Vi menar inte att den ska skapas nu, men att det finns ett brådskande behov. Vi måste se över detta, hur politiskt kontroversiellt det än må vara.
Jag tackar kommissionsledamoten för att han talade om ett centraliserat organ inom varje medlemsstat. Vi behöver det för att samordna de ofta fragmentariska ansträngningarna inom enskilda medlemsstater. Han nämnde inte idén om en [byrå för återvinning av tillgångar], utformad efter det irländska systemet i Dublin genom vilket ett ämbetsverk kan beslagta misstänkta brottslingars tillgångar och sedan ge dem tillbaka om de bevisas vara oskyldiga. Eftersom brottslingar agerar i syfte att göra pengar blir de mycket upprörda om man fråntar dem deras tillgångar. Det är så man slår till hårdast mot dem. Vi vill som utskott se att en byrå för återvinning av tillgångar upprättas i alla 25 medlemsstater för att verkligen slå till mot brottslingarna där det gör som mest ont. 
Utskottet stöder kommissionens förslag till fullo, men vi vill gå längre och snabbare framåt. Jag förmodar att parlamentet och kommissionen är överens om detta. Det verkliga problemet – och jag tycker att det är synd att rådets bänkar står tomma som vanligt – är rådets verkställande och ratificerande av de saker det säger att det ska göra. Inga av de tidigare protokoll som stärker Europol har exempelvis ratificerats av alla medlemsstater. Europol är fortfarande mycket svagare än det borde vara. 
Vi stöder kommissionen, och vi skulle verkligen vilja att rådet snabbade på lite.
Manfred Weber,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den europeiska allmänhetens förtroende för EU:s institutioner minskar tyvärr. Det ämne som vi debatterar i kväll, kampen mot organiserad brottslighet, är emellertid något som allmänheten ser som en viktig fråga för EU. Det är därför bra att vi frågar oss detta. Parlamentet, utskottet, har gjort ett gott arbete. Med tanke på debatten med rådet om lagring av uppgifter skulle jag vilja säga att utskottet är en god samarbetspartner, som man kan ha konstruktiva diskussioner med och som tar sitt arbete på allvar.
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater stöder också lagstiftningsförslaget. Vi hade föreslagit ett tillägg när det gäller frågan om vem som är behörig när flera rättsliga myndigheter i EU är oeniga om ett fall. Om ingen lösning nåtts inom två månader anser vi att Eurojust bör avgöra saken och utöva de påtryckningar som krävs för att staterna ska fatta beslut om vem som är behörig.
Jag vill dock framför allt ägna mig åt framtiden och hur vi kan åstadkomma lite fler framsteg. Jag anser att det är betydelsefullt att stärka de gemensamma undersökningsgrupperna. Vi måste göra det till norm vid europeiskt utredningsarbete om organiserad brottslighet att tjänstemän från många olika länder genomför undersökningar tillsammans, bekämpar brott tillsammans. Ömsesidigt förtroende mellan polisväsenden och mellan tjänstemän är dock av avgörande betydelse i detta sammanhang. Vi måste därför satsa på kunskap om de olika systemen och på förtroendeskapande åtgärder. Detta gäller även med avseende på informationsutbyte och SIS II. Vi måste skapa förtroende för dessa system.
För det tredje vill jag ta upp frågan om i vilken mån det är lämpligt att utarbeta gemensamma regler för brottmålsförfaranden. Vi ser inte detta som den främsta målsättningen. Den är i stället att förstärka det ömsesidiga förtroendet mellan berörda tjänstemän. Allmänheten förväntar sig att den organiserade brottsligheten bekämpas. Vi vill inte se något återtåg i Europa utan i stället en kraftfull kampanj. 
Martine Roure,
   . – Herr talman! Den organiserade brottsligheten är i själva verket ett gissel för våra samhällen och våra konstitutionella stater. Den har fått en sådan omfattning att vi måste inrätta effektiva verktyg för att bekämpa den. Detta förslag till direktiv ingår i den generella förstärkningen av det europeiska rättsliga samarbetet. Det utgår från två grundläggande principer som vi vill stärka: ömsesidigt erkännande och harmonisering när det gäller hur brott och straff definieras. Den internationella brottslighetens nät sträcker sig över hela världen och är mycket svåra att bekämpa eftersom de vanligen är baserade utanför EU i länder där brottsbekämpningen är problematisk och korruption och instabilitet breder ut sig. Dessutom är det vanligt att kriminella organisationer finansierar och stöder terrorism.
Vi har därför förstärkt definitionen av försvårande omständigheter så att den även innefattar maffialiknande kriminella organisationer med kopplingar till terrorism och människohandel. Det är mycket svårt för oss att förstå hur denna gränsöverskridande brottslighet fungerar, eftersom våra brottsbekämpande organ själva är nationella och arbetar inom sina egna gränser.
EU har Europol som ett viktigt redskap i kampen mot organiserad brottslighet. Därför vill vi att Europol ska bli ett EU-organ och stå under Europaparlamentets demokratiska kontroll.
Vi har också ett annat redskap, Interpol, som är beläget i min hemstad Lyon i Frankrike. Det är olyckligt att förhållandet mellan Europol och Interpol inte har klargjorts. Det är en villfarelse att varje land för sig skulle kunna bekämpa den organiserade brottsligheten på sitt eget territorium. Medlemsstaterna måste snarast samordna alla sina insatser för att öka deras effektivitet. Brottslingar känner nämligen inga gränser.
Förslaget till rambeslut innebär därför ett steg mot närmare samarbete, men enligt min mening är detta ändå inte tillräckligt. Våra polisstyrkor och underrättelseorgan måste ha enkla och effektiva verktyg. Detta är en verklig utmaning för EU och dess värderingar. 
Marios Matsakis,
   . – Herr talman! Jag anser personligen att den organiserade brottsligheten är cancern i vårt samhälle, och liksom cancer är den mycket svår att bota. 
Bill Newton Dunns betänkande är utmärkt, men räcker det? Jag vill bara nämna två aspekter som jag anser bör få oss att överväga att ytterligare granska vår strategi. För det första har de klassiska polisiära och rättsliga metoderna för att bekämpa organiserad brottslighet visat sig vara mycket fruktlösa. Vi måste leta efter nya och fräscha metoder för att ta itu med detta. En stor del av den organiserade brottsligheten har exempelvis att göra med narkotikasmuggling. Genom att inta en mer liberal hållning i narkotikafrågan skulle vi kunna hjälpa narkotikamissbrukare att handskas med sjukdomen och samtidigt utrota narkotikasmugglarna. 
För det andra finns det fall där den organiserade brottsligheten blomstrar för att korrupta politiker eller korrupta poliser ger den sitt stöd och samarbetar med den. Har vi i alla medlemsstater de nödvändiga och effektiva verktyg som behövs för att rätta till denna situation, eller låtsas vi bara att denna korruption inte finns? Trots att denna lagstiftning innehåller många bra saker kan den tyvärr inte påverka de två punkter jag precis nämnde i någon större utsträckning. Detta tyder, enligt min uppfattning, på att varken kommissionen eller parlamentet ännu är redo eller djärva nog att gå till botten med detta och undanröja den cancer som den organiserade brottsligheten innebär från vårt samhälle innan det är för sent. 
Johannes Voggenhuber,
   . – Herr talman! Vad är det som försiggår här? Återigen ber man oss om icke-bindande synpunkter om rådets rambeslut på ett nyckelområde inom den inre säkerheten, nämligen rättsligt och polisiärt samarbete, som 25 parlament så småningom ska införliva med nationell rätt.
I praktiken innebär det att det helt enkelt handlar om ett slags ratificeringsprocess som pressas av den besvärliga uppgiften att nå enighet mellan 25 regeringar, utan bindande samråd, utan medbeslutande, utan EU-lagstiftning, utan uttömmande granskningsrätt och utan utvidgad behörighet för EG-domstolen. Här pågår en ständig fördjupning av det polisiära och rättsliga samarbetet, som visserligen är nödvändig men inte tar tillräcklig hänsyn till frågorna om i vilken grad garantierna för de grundläggande rättigheterna är bindande, om parlamentarisk legitimitet och om rättslig och parlamentarisk kontroll. Dessutom bortser man från konflikterna med de rättsstatliga principerna.
Detta betänkande visar återigen att vi nått den övre gränsen för legitimiteten i det mellanstatliga samarbetet på detta område. Betänkandet innehåller ett antal diffusa rättsliga begrepp, vilket utan tvivel är det farligaste som kan hända på ett så explosivt område. Främjande av kriminella organisationer – vad är det, vad betyder det, vilken är den juridiska definitionen? Särskilda undersökningsmetoder krävs, och lämpliga instrument, metoder och tekniker för infiltration föreslås, utan att föredraganden egentligen gör sig besväret att klargöra de problem när det gäller de rättsstatliga principerna som dessa diffusa rättsliga begrepp medför. Vi kommer därför inte att stödja detta betänkande. 
Giusto Catania,
   Herr talman, mina damer och herrar! Politikern Francesco Fortugno mördades av den organiserade brottsligheten i en italiensk region för bara några dagar sedan. Det säger också mycket om den oenighet och de svårigheter som råder i Europa när det gäller kampen mot organiserad brottslighet.
Jag kommer från ett land där domare, politiker och fackföreningsledare har mejats ned av maffians skjutvapen, och den sittande regionpresidenten sitter häktad för sina förbindelser med maffian. Jag anser därför att problemet måste hanteras i all sin komplexitet och att beslag av egendom är av avgörande betydelse; denna lag har varit mycket framgångsrik i Italien, trots att bara 1 procent av maffians tillgångar tagits i beslag.
Jag anser också att dessa tillgångar bör återanvändas för sociala ändamål, så att de orättfångna vinsterna återgår till samhället. Vidare tror jag inte att maffian och den organiserade brottsligheten kan bekämpas med enbart militära medel; det krävs också politiska och sociala åtgärder. Som jag ser det är det därför meningslöst att inrätta en ny europeisk polisstyrka. Däremot bör demokratisk kontroll över Europols verksamhet införas.
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Internationell organiserad brottslighet är som mest farlig och skadlig när den är kopplad till terroristgrupper. 
I Nordirland och Republiken Irland har en av de mest sofistikerade organisationerna med anknytning till terrorism och brottslighet i modern tid, IRA, varit verksam under många år. Under årtionden finansierade de sin våldsamma terrorkampanj med hjälp av intäkterna från alla sina brottsliga aktiviteter. Nu när – åtminstone i dagsläget – vapnen har lagts ned används det brottsliga imperiet för att finansiera det pseudopolitiska partiet Sinn Féin. Det är ett av Europas rikaste partier, för det livnär sig på intäkter från brottslig verksamhet. Det mest beryktade på senaste tiden är bankrånet på 40 miljoner euro från Northern Bank i Belfast. Detta är bara en del av IRA:s brottsliga program som inkluderar bensinsmuggling, narkotikahandel, penningtvätt och allt som är olagligt. 
Lyckligtvis har [byrån för återvinning av tillgångar] nyligen slagit till hårt mot IRA:s internationella brottsnätverk genom att krossa en penningtvättsverksamhet i Manchester genom vilken stabschefen Thomas Murphy tvättade miljontals pund via fastighetsaffärer. 
Om de vore de sanna demokrater som de hävdar att de är finns det två ledamöter i denna kammare som skulle kunna sprida mycket mer ljus över dessa frågor, för deras parti är oupplösligt kopplat till denna storskaliga brottslighet. Jag menar Sinn Féins ledamöter Bairbre de Brún och Mary Lou McDonald som alltid när vi talar om dessa frågor är frånvarande och kända för sin medbrottsliga tystnad. 
Carlos Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Frattini, mina damer och herrar! Den fria rörligheten för människor, varor, tjänster och kapital skyddas inte till fullo av lagen, eftersom de brottsbekämpande organen inte får ingripa utanför varje medlemsstats behörighetsområde. Dessutom råder det bristande förtroende mellan de olika polisstyrkorna, som är ovilliga att utbyta information, och det är ingen tröst att bristen på förtroende är ännu tydligare på EU-nivå.
Därför måste bredast möjliga samarbete åstadkommas snarast, grundat på gemensamma förfaranden och minimiharmonisering av rättsliga standarder. Utan ett sådant samarbete kommer vi inte lika effektivt att kunna bekämpa gränsöverskridande brottslighet och förhindra att kriminella nätverk utnyttjar skiljaktigheter och kryphål i medlemsstaternas lagstiftning. Avsaknaden av ett gemensamt rättsligt område har lett till ett antal EU-initiativ i syfte att harmonisera nationella lagar, förstärka det polisiära och rättsliga samarbetet, inrätta gemensamma undersökningsgrupper, införa en europeisk arresteringsorder och främja informationsutbyte och ömsesidigt bistånd.
Detta förslag till rambeslut är ett viktigt steg, eftersom det innebär att ett närmare samarbete mellan medlemsstaterna säkras och att en gemensam hållning eftersträvas med hjälp av minimiharmonisering i form av definition av organiserad brottslighet, brott och brottstyper och fastställande av gemensamma principer för att avgöra behörighet.
Jag vill gratulera Bill Newton Dunn till hans arbete i utskottet och till hans utmärkta förslag. Jag vill också tacka Franco Frattini för hans godtagande av de flesta av parlamentets ändringsförslag. Man bör dock minnas att detta, vid sidan av lagstiftningsstandarder och lagstiftande verksamhet, måste omsättas i praktiska instrument för rättsväsendet och polisen, som behöver effektivare åtgärder för att kunna bedriva sin verksamhet.
Avslutningsvis vill jag återigen påpeka att förebyggande och kontroll av organiserad brottslighet kräver globalt samarbete, med kraftigare och mer samordnat gensvar, på grundval av principerna om insyn och demokratisk kontroll, och detta gäller även Europol. 
Kyriacos Τriantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Organiserad brottslighet är en av de största faror som mänskligheten står inför. Öppnandet av gränser och marknader, de förbättrade transportnäten och framstegen på kommunikationsområdet har tyvärr också inneburit nya möjligheter för bildandet av internationella kriminella organisationer.
Denna kriminella verksamhet måste slås ned snarast. Det betyder emellertid inte att vi måste hantera frågan genom att införa strängare åtgärder som kommer att äventyra oskyldiga medborgares politiska och andra rättigheter.
Generellt sett intas i detta förslag en striktare men inte nödvändigtvis effektivare hållning till problemet. Definitionen av organiserad brottslighet är bredare, kriterierna är mer flexibla och för att underlätta brottsbekämpningen äventyras skyddet av de individuella rättigheterna för både oskyldiga och skyldiga.
Sammanfattningsvis måste vi utrota den organiserade brottsligheten, men inte med hjälp av de metoder som nyligen förts fram, t.ex. handlingsplanen mot terrorism. Vi måste bekämpa organiserad brottslighet men inte skydda ordningen genom att avveckla själva kärnan i våra individuella och politiska rättigheter. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste tala om för min gode vän Bill Newton Dunn att det alltid gör mig glad när någon skriver ett betänkande om ett ämne som han eller hon är mycket intresserad av. Han har skrivit en bok om ”det europeiska FBI”. Så det gör mig glad att föredraganden faktiskt kan sitt ämne. 
Generellt sett stöder jag och min grupp, som företräds av Henri Weber, både kommissionens och föredragandens strategi. Jag tycker om det dramatiska sätt som betänkandet börjar på. De som sitter här uppe bör veta att om organiserad brottslighet var en stat skulle den vara världens fjärde största ekonomi. Det säger ganska mycket om de pengar som är inblandade. Jag tycker även om de ambitiösa målen i betänkandet. Det är ett av nyckelområdena, som föredraganden sa, ett område där vi verkligen har ett mervärde från den europeiska sidan. Det är också ett område som medlemsstaterna inte kan hantera på egen hand; vi måste göra det tillsammans. Det finns en ”grupp” som jag skulle vilja uppmuntra: medlemsstaternas inrikesministrar. De är mycket konservativa i dessa frågor. 
Jag uppskattar i synnerhet Newton Dunns ändringsförslag 39 där han uppmanar medlemsstaterna att samla in statistik över den organiserade brottsligheten. Det enda tråkiga är att vi inte redan har gjort det. Vi borde ha gjort det för länge sedan. 
När det gäller Newton Dunns ändringsförslag 15 och 29 som handlar om beslagtagandet av kapital och gods som har samlats ihop på olagligt sätt håller jag helt med: dessa tillgångar måste tas bort. 
Om man tar hänsyn till dessa tre punkter vill jag stödja kommissionen och föredraganden. 
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden och alla talare. Jag anser att det viktigaste i politiskt avseende är mervärdet av insatser på EU-nivå. Jag kan inte föreställa mig att parlamentet skulle inta en annan hållning än kommissionen och rådet i debatten om kampen mot organiserad brottslighet. Mervärdet ligger därför i de tre EU-institutionernas – kommissionens, parlamentets och rådets – gemensamma ansträngningar. Det står klart att ju mer samlade dessa insatser är, desto större politisk kraft får våra åtgärder och desto tydligare visar vi för de stora kriminella organisationerna att EU står enat bakom denna målsättning.
Det har med rätta sagts att parlamentets röst måste höras, och jag tänker lyssna uppmärksamt på den. En viktig punkt som Carlos Coelho nämnde är definitivt det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaternas säkerhets- och polismyndigheter. Om det inte finns något ömsesidigt förtroende och Europol och Eurojust inte får tillgång till nödvändig information försvagas den europeiska strategin avsevärt. Några av er – senast Alexander Stubb – har därför med rätta talat om vikten av att inrikesministrarna verkligen gör framsteg med samarbetspolitiken, så att detta ömsesidiga förtroende stärks. Jag stöder till fullo en förstärkning av Europol och Eurojust, och jag ska personligen uppmuntra de medlemsstater som ännu inte ratificerat alla Europolprotokoll att göra det.
Jag ställer mig helt bakom tanken att egendom som beslagtas från kriminella organisationer bör utnyttjas väl och gå till sociala ändamål. Giusto Catania nämnde att det i italiensk lag – och även i irländsk lag – föreskrivs att tillgångar som den organiserade brottsligheten använt för onda syften ska användas för goda syften. Detta är ett exempel på något som jag tror att EU:s övriga medlemsstater skulle kunna införa.
Slutligen, en uppmaning om att se till att de gemensamma undersökningsgrupperna fungerar ännu bättre. De är en mycket positiv erfarenhet som har gett goda resultat hittills. Om vi kan förstärka både detta försök och Eurojust – vilket jag hoppas – tror jag att vi kommer att kunna tillgodose våra medborgares behov med hjälp av konkreta, samlade insatser av EU:s institutioner.
Giusto Catania (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att parlamentets presidium är skyldigt att försvara ledamöternas heder.
Det har hävdats att det här i kammaren finns politiska talesmän och företrädare för institutioner med kopplingar till kriminella organisationer och terroristorganisationer. Jag menar att påståenden av det slaget är oacceptabla, och jag vill därför uppmana presidiet att vidta åtgärder för att förhindra anföranden av den sorten och att anta de bestämmelser som är nödvändiga för att försvara Sinn Féin-delegationen, som tillhör vår grupp.
Jag ser allt detta som oacceptabelt och anser att parlamentets presidium också bör ingripa för att bestraffa talare som inte respekterar Europaparlamentets och dess ledamöters heder.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Catania. Er synpunkt kommer att vidarebefordras till presidiet för lämplig behandling.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0286/2005) av Ewa Klamt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om en gemensam syn på ekonomisk migration i EU (KOM(2004)0811 – 2005/2059(INI)). 
Ewa Klamt (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag har visserligen fått ordet, men vad det i själva verket handlar om är grönboken om ekonomisk migration. Dagens plenardebatt och morgondagens omröstning markerar början på ett nytt kapitel. Vi upprättar nu ramarna för ekonomisk migration i Europa. EU är en av världens säkraste och ekonomiskt starkaste regioner. Av det skälet utsätts vi för ett avsevärt tryck från migrationsströmmarna, och så kommer det att vara även i framtiden. Att hantera dessa inflöden är en av EU:s utmaningar inför framtiden, och för att möta den kan vi inte bara ägna oss åt den rådande verkligheten utan måste också se framåt.
I ett EU med i hög grad öppna inre gränser både kan och bör invandringen regleras med hänsyn till och ansvar gentemot andra medlemsstater. Det betyder att vi inom EU behöver harmoniserade bestämmelser om invandring. Det bör emellertid också klargöras att tillträdet till arbetsmarknaden i slutändan är medlemsstaternas ansvar.
Kommissionen har sammanställt grundläggande frågor om regleringen av ekonomisk migration i en grönbok, för att få en så uttömmande och tillförlitlig bild av opinionen som möjligt som utgångspunkt för utarbetandet av kommande förslag till förordningar. I en resolution har parlamentet gett sin syn på detta frågeformulär i form av ett initiativbetänkande.
För att ge en rättvis bild nu, i ett tidigt skede av lagstiftningsarbetet, sammanfattas i betänkandet de grundläggande riktlinjerna i fråga om ekonomisk migration. Parlamentet har till uppgift att utarbeta ramar för våra åtgärder under de kommande åren. Detaljfrågor ska lösas senare, under samrådsskedet för specifika förslag från kommissionen.
Målet med en europeisk invandringspolitik måste vara att hantera laglig, dvs. önskvärd, migration och förhindra olaglig, oönskad migration. Endast genom att stoppa missbruket av gällande förordningar kan vi skapa utrymme för laglig, kontrollerad migration. Vi behöver en europeisk migrationspolitik i form av övergripande, samordnade ramar, inom vilka migrationsbestämmelserna utarbetas med utgångspunkt i skälen för att flytta.
De mänskliga rättigheterna och den mänskliga värdigheten måste givetvis respekteras även fortsättningsvis. Ekonomisk migration skiljer sig dock från beviljande av asyl såtillvida att det i första hand handlar om de ekonomiska behoven i de mottagande länderna. Detta förklarar varför masslegalisering inte är en hållbar invandringspolitisk åtgärd, eftersom varken något urval av invandrare eller någon analys av arbetsmarknaden för att fastställa de verkliga arbetskraftsbehoven kan göras. Masslegalisering är ett försök att på något sätt ge en ohållbar situation en bättre administrativ form. Det innebär på sätt och vis att politikerna ger upp inför verkligheten.
Tanken på att försöka lösa Europas demografiska svårigheter med hjälp av invandring är också felaktig. Undersökningar har visat att födelsetalen bland integrerade invandrare sjunker till EU:s nivåer redan i andra generationen. Dessutom skulle vi behöva så många invandrare inom den närmaste framtiden att det skulle vara omöjligt att integrera dem.
Jag anser att vi också bör avvisa uppmaningarna om att följa Förenta staternas exempel och införa ett system med grönt kort. Bortsett från att det finns mycket bättre sätt att reglera invandringen skulle detta innebära ett stort intrång på medlemsstaternas behörighet.
Detsamma gäller kraven på EU-täckande lagstiftning om rösträtt för tredjelandsmedborgare. Detta är ett av medlemsstaternas ursprungliga privilegier och hör inte till EU-institutionernas behörighet.
De senaste veckorna har invandringsfrågan på nytt stått i fokus för allmänhetens uppmärksamhet. Bilder och rapporter från Lampedusa, Ceuta och Melilla, Malta och Cypern har upprört många. Bakom bilderna finns människoöden som berör oss. Först chockeras vi av vad som händer vid Europas södra gränser, och sedan frågar vi oss hur kan förändra den rådande situationen och förhindra att sådant händer i framtiden. Men vi får inte lura oss själva. Vi är här för att tala om alla EU:s yttre gränser.
Det enda skälet till att problemet med att säkra EU:s övriga yttre gränser inte står i centrum för allmänhetens uppmärksamhet är att bilderna inte är lika koncentrerade i medierna och alltså inte gör samma kraftiga intryck. Politikerna uppmanas att åtgärda situationen snarast möjligt eller, ännu hellre, förhindra att ett visst läge över huvud taget uppkommer. Att endast åtgärda symtomen kan inte vara en lösning; vi måste också ta itu med orsakerna.
För att tala klarspråk: att låta de människor som för närvarande väntar på den marockanska sidan av staketet resa in i EU skulle se ut som en human åtgärd. Men i själva verket vore det en oerhörd förenkling och i slutändan inhumant. Att bara släppa in folk i EU är inte tillräckligt, för vad ska hända sedan? Var och hur ska dessa människor leva och arbeta? Vilka utsikter kan vi erbjuda dem? Dessutom, och ännu värre, skulle en sådan åtgärd få en drageffekt. Ceuta och Melilla är tyvärr levande bevis för att masslegalisering har en enorm drageffekt. Något som från början var avsett som en åtgärd för att få slut på olagligt uppehälle och odeklarerat arbete har i stället blivit ett incitament till olaglig invandring.
Sammanfattningsvis bör det betonas att vi behöver tydliga bestämmelser för all slags invandring: flykt, asyl och ekonomisk migration. Människorna vi tar emot måste erbjudas livskvalitet. Det är en aspekt. I detta sammanhang måste vi etablera samarbete och stödåtgärder när det gäller ursprungs- och transitländerna. Det är en annan aspekt. En tredje aspekt krävs emellertid också: en konsekvent, kraftfull kamp mot illegal invandring. Här ingår återtagandeavtal, gränsförvaltning, återvändande för olagliga invandrare och bekämpning av människohandel och människosmuggling. Att ta itu med och lösa detta är en övergripande uppgift av avgörande betydelse för att vi framgångsrikt ska kunna få bukt med detta nya inslag i Europas historia.
Franco Frattini,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Ewa Klamt särskilt för det arbete hon utfört, för det engagemang som visats av hela utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och för dess bidrag till kommissionens arbete. I januari i år lade kommissionen fram en grönbok med syftet att stimulera en öppen offentlig debatt i hela EU, där alla offentliga och privata aktörer deltagit.
Hittills har vi fått 140 olika bidrag från fackföreningar, icke-statliga organisationer, medlemsstater och arbetsgivarorganisationer, liksom från parlamentet självt, vars bidrag definitivt kommer att vara ett av de viktigaste inslagen när en handlingsplan upprättas. Jag kan bekräfta att jag har för avsikt att överlämna handlingsplanen till kommissionen i slutet av året.
Det är i första hand behovet av en politisk strategi som är vägledande för EU:s åtgärder. Vi kan inte ens överväga att hantera en fråga som invandringen, oavsett om det gäller den lagliga eller den olagliga, med nödåtgärder eller polisinsatser, antingen genom att smälla igen dörrarna som om Europa var en fästning eller, tvärtom, genom att öppna dem utan förbehåll eller tankar på konsekvenserna.
Vi behöver därför politiska strategier och en gemensam insats av EU:s 25 medlemsstater. Jag hör ofta talas om små grupper av länder som vill agera självständigt eller andra grupper som tror att de har en färdig lösning. Uppriktigt sagt tror jag att den enda tänkbara lösningen är sammanhängande insatser från EU som helhet. I detta sammanhang vill jag upprepa att parlamentet, rådet och kommissionen måste samarbeta med varandra.
Nödstrategier är absolut nödvändiga, därför att människor går en tragisk död till mötes i Medelhavet och av andra skäl. Men vi behöver också mer övergripande strategier på medellång sikt, för invandring får inte bara vara något som vi passivt tolererar utan bör vara något som vi vill ha och som kontrolleras i enlighet med ett politiskt förfarande inom EU. Grönbokens resultat kommer att omvandlas till en handlingsplan som kommer att ligga till grund för vissa riktlinjer för EU.
Vi ser den lagliga invandringen – dvs. invandring som är förenlig med medlemsstaternas och EU:s regler – som en tillgång och inte ett hot, och det är så vi vill se den. Vi känner till den demografiska utveckling som innebär att arbetskraft måste hämtas utanför EU, men vi vet naturligtvis också att EU med sina 25 medlemsstater inte får glömma att det finns mänskliga resurser att tillgå i EU:s nya medlemsstater, arbetstagare som är EU-medborgare precis som vi. När bestämmelserna för den kategorin av arbetstagare diskuteras i maj 2006 kommer jag därför att tillhöra dem som uppmanar de 15 gamla medlemsstaterna att göra sig av med de hinder som fortfarande står i vägen för arbetstagare från de länder som anslöt sig till EU 2004. Det är ytterligare en aspekt att ta hänsyn till i en mer övergripande strategi.
Medlemsstaternas behörighet påverkas givetvis inte. Som ni säkert minns slog vi redan i konstitutionsfördraget fast att frågan om att fastställa kvoter skulle hanteras på nationell nivå. Observera att det ännu inte finns någon vilja hos rådet att fatta beslut om inresekvoter på EU-nivå, medan det däremot finns en stark vilja att utarbeta gemensamma strategier, särskilt för hantering av den lagliga ekonomiska invandringen och bekämpning av den svarta ekonomin. Svartjobbare utnyttjas två gånger om: dels får de mindre betalt, dels har de inga arbetstagarrättigheter.
Vi står inför ett åtagande som bör övervägas mycket noga av dem som enbart är angelägna om att släppa in arbetstagare, visa dem solidaritet och välkomna dem. I stället bör vi se till att de som vi släpper in i våra länder åtnjuter fullständiga arbetstagarrättigheter och inte tvingas arbeta inom den svarta sektorn utan sjukförsäkring eller social trygghet, för det är inte en tjänst vi bör erbjuda vänner som kommer till EU lagligt.
Därför måste vi inta en balanserad hållning: solidaritet och integration för dem som kommer hit lagligt, en trovärdig politik gentemot människohandlare och personer som erbjuder hjälp till olaglig invandring och en trovärdig, gemensam politik för förvisning av dem som inte lyder våra lagar. Vi måste kräva att våra länders lagar följs, men vi måste samtidigt också respektera varje människas värdighet. Ett förvisningsförfarande får aldrig innebära att människors värdighet kränks, inte ens om de kommit hit olagligt.
Detta är Europeiska kommissionens huvudsakliga handlingslinjer. Naturligtvis kommer i denna fråga, mer än i någon annan, parlamentet att stå för demokratins röst och vara avgörande för att vi ska kunna fatta beslut vi alla är eniga om.
Gabriele Zimmer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Jag vill framför allt tacka medlemmarna av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för det arbete de lagt fram här. Jag anser att betänkandet, som vi också ska rösta om i morgon, verkligen erbjuder en utmärkt utgångspunkt för EU:s och medlemsstaternas gemensamma reglering av den ekonomiska migrationen.
Jag noterar att betänkandet i hög grad speglar utvecklingsutskottets hållning, som vi sammanfattat i ett yttrande. Det bör också framför allt glädja mina kolleger att EU:s medlemsstater i punkt 8 i betänkandet uppmanas att till sist ratificera FN:s internationella konvention om skydd för alla migrerande arbetare och deras familjemedlemmar.
Vi ser det som särskilt viktigt att invandrare behandlas värdigt och att hänsyn tas till deras arbete under hela vistelsen i EU. Detta har betydelse för ett antal punkter som vi också tagit upp direkt. Ett exempel är vikten av att ekonomiska migranter efter sin avresa får tillgång till de pengar de betalat in till europeiska system för social trygghet. Ett annat exempel är att underlätta för migranter som återvänt till utvecklingsländer att på nytt invandra till EU, delvis med erkännande av den integrationserfarenhet de skaffat sig.
Jag vill klart betona att det är viktigt för oss att offer för människohandel från utvecklingsländer inte kriminaliseras utan får all tänkbar hjälp och assistans. Vi såg det som särskilt betydelsefullt att exempelvis de kvinnor som drabbas kan få uppehållstillstånd i de aktuella medlemsstaterna.
Jag beklagar att vi inte i detta dokument lyckats få med ett avsnitt om vårt förkastande av uppsamlingsläger för migranter i Libyen eller andra länder utanför Europa. Inte heller kunskapsflykten när det gäller medicinsk kompetens, framför allt från utvecklingsländer i Afrika, har behandlats i tillräcklig utsträckning i detta betänkande. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ),
   . – Ekonomisk migration har i århundraden haft mycket stor betydelse för den ekonomiska tillväxten i mottagarländerna. Betydelsen av grönboken om en gemensam syn på ekonomisk migration i EU kan alltså inte ifrågasättas. Det är dock ett motsägelsefullt dokument. Det sägs handla om inresevillkor för migranter från tredjeland och inte om rörlighet för personer på EU:s inre marknad. Ändå förväntas diskussionerna om grönbokens resultat ligga till grund för en plan för hur arbetsmarknadens behov ska tillgodoses. Migranter kommer att släppas in på EU:s arbetsmarknad, och det föreslås att EU:s arbetsmarknadstjänster, t.ex. de europeiska offentliga arbetsförmedlingarna och Eures portal för rörlighet på arbetsmarknaden, ska användas för att underlätta för dem att hitta sysselsättning. Enligt rådets direktiv om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning, som träder i kraft 2006, kan varaktigt bosatta invandrare flytta till en annan medlemsstat eller bosätta sig där för att studera, ta anställning eller etablera sig som egenföretagare eller till och med bosätta sig utan att bedriva någon ekonomisk verksamhet. Det innebär att varaktigt bosatta ekonomiska migranter kommer att kunna arbeta och erbjuda sina tjänster på praktiskt taget hela EU:s inre marknad. Samtidigt gäller för EU:s nya medlemsstater en övergångsperiod på sju år för arbetstagarnas fria rörlighet. Parlamentet har diskuterat tjänstedirektivet i två år. Ändå har varken fri rörlighet för personer eller fri rörlighet för tjänster egentligen åstadkommits i själva EU. Med tanke på att hanteringen av flödet av ekonomiska migranter är en fråga för medlemsstaterna, föreslår jag att EU-förordningarna om inresa för ekonomiska migranter begränsas till att gälla minimikriterierna för migranters inresa och att rätten att fatta det slutgiltiga beslutet förbehålls medlemsstaterna, särskilt som EU inte har någon gemensam industripolitik. Tack. 
Anna Záborská (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först vill jag hälsa de 350 unga italienare från , som följer våra kvällsdebatter, varmt välkomna.
Migration är en företeelse som i dag har större betydelse än någonsin för det internationella samfundet och varje medlemsstat. Klamtbetänkandet utgör ett viktigt bidrag till debatten om detta brådskande ämne.
Vi talar fortfarande inte mycket om invandrarnas situation i deras ursprungsländer, men vi talar mer och mer om dem för att rikta uppmärksamheten mot de problem som de skapar i de länder där de slår sig ned.
Det som borde bekymra oss mest som politiska företrädare är de kvinnor och män som lider nöd till följd av invandring. Jag tänker särskilt på de fattigaste individerna och familjerna. För dem ses invandring ibland som en sista utväg för att undgå fattiga levnadsvillkor.
Jag är för en invandringspolitik i Europa där full hänsyn tas till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och dess tillämpning i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen. Jag anser att vi måste ha modet att skilja mellan ekonomisk migration och asyl på humanitära grunder och respektera okända individers värdighet. Jag anser att vi måste ha politiskt mod och civilkurage att välja ekonomiska migranter i enlighet med de faktiska behov som finns på arbetsmarknaden i de medlemsländer som fungerar som värdländer. Jag anser att regeringarna måste ha modet att först och främst ge arbete till alla de kvinnor som vill ha det för att befria dem från långvarig arbetslöshet.
I yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor betonas även vikten av att erkänna svartjobbens roll och betydelse. Att göra det är en viktig åtgärd i kampen mot en illegal ekonomisk migration som kvinnor ofta faller offer för.
Avslutningsvis vill jag framhålla ytterligare en sak som berör kvinnor. Vi vill ha kulturell mångfald. Alla vill vi att kvinnors hälsa ska förbättras. Därför vill vi främja hälsovården på gynekologins och obstetrikens områden till skydd för mödrar och barn så att de kvinnliga migranterna kan få bästa möjliga hälsovård. 
Carlos Coelho,
   . – Jag vill börja med att gratulera Ewa Klamt till hennes betänkande, vars innehåll är välbalanserat och förnuftigt, vilket är ovanligt i detta känsliga ämne. Debatten har hittills präglats av en demagogisk ton, både från dem som förordar att vi ska vara så oansvariga att vi öppnar våra gränser utan förbehåll och från dem som tycker att vi ska lämna ut alla de rättigheter, inklusive de politiska, som vi överlåter åt våra medborgare.
Låt oss vara tydliga. Vi får inte förväxla de grundläggande rättigheter som vi ger till migranterna med de medborgerliga rättigheter som tillfaller dem som vi garanterar nationellt medborgarskap. Om vi skapar förvirring av detta slag kan följden bli ökat främlingskap och oönskad främlingsfientlighet.
Som Ewa Klamt påpekar har antalet migranter i världen mer än fördubblats under de senaste 25 åren; det finns mer än 200 miljoner i dag, och de rör sig i ökat antal mot EU snarare än mot tidigare typiska emigrantmål som Förenta staterna och Kanada.
Kvinnors och mäns rätt att söka sig en bättre tillvaro i ett annat land än sitt eget är ställd utom allt tvivel. De har också rätt att räkna med att med lagligt stöd kunna flytta till ett nytt land med bibehållen trygghet och få sina grundläggande rättigheter fullt respekterade. För att detta ska ske måste EU ha förmåga att ta emot, härbärgera, anställa och integrera dessa människor. EU måste även kunna föra en politik av utvecklingssamarbete som minskar skillnaderna i välstånd mellan ursprungsländer och värdländer.
Vad som behövs är en tydlig och sammanhållen gemensam europeisk invandringspolitik och en effektiv hantering av migrationsströmmarna. I detta syfte måste vi för det första öppna nya lagliga vägar att komma in i EU under beaktande av varje medlemsstats faktiska kapacitet utan att förlora Lissabonmålen och den europeiska sysselsättningsstrategin ur sikte, för det andra intensifiera kampen mot den illegala invandringen och människohandeln, för det tredje främja en effektiv invandring, eftersom en framgångsrik invandringspolitik leder till effektiv integration, som Franco Frattini påpekade, och för det fjärde staka ut en politik för ett säkert, värdigt och humant återvändande till ursprungslandet med full respekt för de mänskliga rättigheterna. 
Adeline Hazan,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Från min egen synpunkt och framför allt från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentets synpunkt är jag glad över resultatet av omröstningen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, för detta har möjliggjort viktiga förbättringar av det förslag till betänkande som vi hade från början.
Detta är i själva verket ett ämne som vi måste ha en gemensam syn på. Det är inte längre möjligt att fortsätta med att arbeta med isolerade strategier i dessa frågor. Vi anser att den ekonomiska migrationspolitiken måste gå hand i hand med integrationspolitiken. Vi vill också påpeka att invandringen kan vara en positiv faktor för EU. Andra idéer som vi är positiva till är införandet av ett europeiskt grönt kort, vilket skulle göra det lättare för immigranter att finna arbete, och att ge invandrare som har bott inom EU:s territorium i minst fem år rösträtt i lokala val och i valen till Europaparlamentet, men inte på några villkor i nationella val, vilket går stick i stäv med vad Ewa Klamt sa för några veckor sedan. Vi vill påpeka att regleringar av arbetsmarknaden har gjort det möjligt för kvinnor och män som exploaterades av skrupelfria arbetsgivare när de arbetade illegalt att träda fram i ljuset. Slutligen vill vi peka på behovet av att utveckla äkta integrationsstrategier. Kort sagt är det fråga om att finna medel att hantera det odiskutabla faktum att Europa har en åldrande befolkning och att ny arbetskraft därför behövs.
Visserligen talar vi här bara om ett initiativbetänkande som följer på en grönbok, men här finns – och jag betonar detta – så många helt och hållet avgörande faktorer som faktiskt har stöd av en majoritet i parlamentet och som kommissionen därför bör titta närmare på när den utformar sitt förslag i den här frågan. Bara för en liten stund sedan informerade Franco Frattini oss om ett förslag till handlingsplan. Jag hoppas att han tar hänsyn till dessa helt och hållet avgörande faktorer. Förslag till lagstiftning på ett så viktigt område skulle vara värt Europaparlamentets fulla engagemang, för i dag är det vårt ansvar – jag vill rentav säga vår plikt – att slutgiltigt uttala oss för en gemensam politik om laglig migration.
Låt oss inte glömma att vi genom att fullständigt täppa till de lagliga kanalerna för invandring bara bidrar till en ökning av den illegala invandringen. Låt oss vara helt ärliga och erkänna att alla de strategier som hittills blott och bart har grundats på repressiva åtgärder har misslyckats och att vi kanske måste gå med på att saker och ting behöver göras annorlunda och särskilt stärka utvecklingen i invandrarnas ursprungsländer. Det är framför allt på det sättet som vi kan lyckas med att minska det migrationstryck som har sitt ursprung i dessa länder. 
Sophia in 't Veld,
   . – Herr talman! För det första vill jag uttrycka min personliga uppskattning för Ewa Klamt, för det ämne som hon har att handskas med är allt annat än lätt, och det är också känslomässigt laddat. Det står klart för mig av vad jag hör sägas i kammaren i dag och av vad rådet och medlemsstaterna, bland andra, har sagt i åratal, att vi alla är överens om att Europa har blivit ett invandrarland. Vi behöver invandrarna för vår ekonomi, och många människor vill flytta till Europa för att arbeta.
Det är därför faktiskt häpnadsväckande att vi i praktiken inte tycks klara av att komma överens om en europeisk invandringspolitik, och jag hoppas att betänkandet, som jag hoppas att vi kommer att anta i morgon, blir ett första steg i den riktningen. Å ena sidan ska det vara möjligt för asylsökande, flyktingar och människor som är förföljda att finna skydd här, och å andra sidan måste vi ha lagliga instrument för arbetskraftsinvandring, där arbetsmarknadens behov spelar en huvudroll. Vi kan betrakta detta som en situation där alla parter är vinnare, eftersom både vi och invandrarna tjänar på detta.
Vad massreglering beträffar är detta naturligtvis ett förfärligt dilemma. Vi ser å ena sidan risken att dra till oss fler illegala invandrare, men å andra sidan kan vi inte vända ryggen till de illegala arbetarnas eländiga situation. Jag vill därför uppmana båda de stora grupperna i parlamentet att stödja punkt 15, eftersom den faktiskt täcker båda sidorna mycket bra.
Beträffande förslaget om ett grönt kort vill jag säga till Ewa Klamt att det ändringsförslag som har lagts fram av oss tydligt syftar på en modell för ett europeiskt grönt kort, som inte behöver ha någon likhet med Förenta staternas modell över huvud taget. Det finns till exempel även en kanadensisk modell att titta på, så vi kan utveckla vår egen.
När det gäller frågan om rösträtt vet jag att detta är ett känsligt ämne, men det är en viktig fråga vid verklig invandring. Det är utan tvivel en nödvändig fråga i all seriös diskussion om full delaktighet i det sociala, ekonomiska och politiska livet.
Slutligen bör alla medborgare i EU få full rörelsefrihet nu genast, och när jag är inne på det ämnet vill jag lyckönska kommissionsledamot Franco Frattini, som jag tydligt hörde antyda att han ämnar stödja detta initiativ. 
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Jag vill särskilt tala om ekonomisk migration, som täcker en hel rad människor från företagsledare till städare. Vi glömmer bort detta i debatten. Det är sant att den ekonomiska situationen i vissa ursprungsländer säkerligen kan få människor att flytta, vilket lyfter fram frågor om vår utrikespolitik och vår handelspolitik. GATT-avtalen ger trots allt tjänsteleverantörer rätten att flytta. Men människor kommer också hit tack vare sina meritförteckningar, för de kan tjäna bra och för att vi vill ha utbildad arbetskraft. 
När det gäller icke-dokumenterade invandrare har vi hört att de kommer på grund av att olagligt arbete lockar. I så fall är många av våra medlemsstater helt medskyldiga till detta. Vi känner exempelvis till större byggnadsprojekt som har genomförts med hjälp av odokumenterad invandrad arbetskraft, och kommissionsledamoten har helt rätt, dessa människor är attraktiva för de är billiga och de har inga rättigheter. Att upprätta lagliga, enkla och flexibla kanaler för invandrad arbetskraft och arbetsgivare är ytterst viktigt. Permanent uppehållstillstånd och visum för arbetssökanden som vi talade om förra gången vi diskuterade detta är mycket bra sätt att föra saken framåt, liksom assistans till våra regeringar för att genomföra gällande arbetsmarknadsregler. 
Giusto Catania,
   Herr talman, mina damer och herrar! Trots att jag högaktar Ewa Klamt är jag faktiskt mycket glad över att de flesta ledamöterna inte delar hennes åsikter i detta ämne. Jag är också nöjd med de åsikter som utskottet för utveckling och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har gett uttryck för liksom att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor i grunden har ändrat det synsätt som Ewa Klamt har lagt fram i sitt betänkande.
Likaså gläder det mig att kommissionsledamot Franco Frattini tydligt har intagit en ståndpunkt där han stöder det sätt på vilket utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har agerat i fråga om betänkandet. Den metod för samråd som kommissionsledamoten har valt för att utveckla handlingsplanen är enligt min uppfattning mycket viktig.
Jag vill emellertid betona en punkt. I grönboken konstateras det att EU fram till 2030 kommer att behöva ytterligare 20 miljoner invandrade arbetare för att behålla nuvarande ekonomiska standard och kompensera för befolkningsminskningen. Kärnfrågan i detta är: Kommer dessa 20 miljoner invandrare att finnas på den reglerade arbetsmarknaden eller inte? Vill vi att de ska förbli illegala, eller vill vi reglera deras situation och inlemma dem i en sund arbetsmarknad? Det är det problem som vi ställs inför.
Eftersom de åtgärder som hittills genom åren har vidtagits för att sätta stopp för den illegala invandringen har gjort att denna har gått under jorden är enligt min uppfattning ett uppehållstillstånd för arbetssökande och rösträtt det bästa sättet att försäkra sig om att dessa 20 miljoner arbetare kommer att ha lagligt arbete i Europa. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
    –  Herr talman! I påven Johannes Paulus II:s encyklika om människans arbete, ”Laborem exercens”, hävdade han att var och en har rätt att söka arbete varhelst sådant arbete kan finnas och varhelst lönen är högre. Man kan bara hoppas att denna rättighet kommer att respekteras i framtiden. Jag ser fram mot den dag då vi har en gemensam invandringspolitik, men är EU för närvarande redo att godkänna invandrare från hela världen? EU:s arbetsmarknad är ännu inte öppen för dess nya medborgare, och de nya medlemsstater som kommer att ansluta sig till EU i en nära framtid har hög arbetslöshet. Erfarenheten har lärt oss att invandrare från icke-kristna länder har svårt att integreras i Europa trots de bästa ansträngningar i de länder som tar emot dem. Detta gör att man frågar sig om det inte vore bättre att ge arbetare från Östeuropa de lediga anställningarna och att bistå behövande länder i söder med hjälp som både är effektiv och mycket generösare än hittills. Samtidigt bör samarbete etableras med sådana länder inom deras egna gränser. 
Patrick Gaubert (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag måste gratulera Ewa Klamt och tacka henne för allt det arbete som hon har lagt ned på detta betänkande om hantering av ekonomisk migration.
Bästa sättet att införa en verkligt effektiv invandringspolitik som i grunden accepteras av medborgarna är att använda ett balanserat synsätt, och det är precis vad Ewa Klamt har föreslagit. Föreställningarna som går ut på att antingen å ena sidan godkänna alla eller å andra sidan bygga upp myten om noll invandring är varken realistiska eller särskilt ansvarsfulla. Det är hög tid att EU tar itu med invandringen på ett lugnt, uppriktigt och humant sätt. Låt oss inte vänta på att ytterligare tragedier ska inträffa innan vi tar itu med denna fråga.
Det är inte längre möjligt för varje medlemsstat att införa sin egen invandringspolitik på sin egen bakgård. Ingen stat kan fatta sådana beslut på egen hand. Vad Europa behöver är ett i grunden globalt, gemensamt och sammanhållet synsätt. Genom att arbeta tillsammans måste vi försöka att etablera partnerskap med ursprungsländer och transitländer för att hantera migrationsströmmarna och åstadkomma ett accepterande av migranterna. Vi måste vara realistiska. Vi kommer inte att kunna lösa problemet genom att bygga murar och sätta upp taggtråd – vilket påminner oss om tidigare epoker – inte heller genom strategier som går ut på att förstärka gränserna eller genom att inrätta centraler för mottagning och förvar av flyktingar. Dessa kvinnor och män kommer inte till Europa för att roa sig utan för att överleva och försörja sina familjer.
Det verkliga problemet är skillnaden mellan vår kontinent och ursprungsländerna på områden som utveckling och levnadsstandard. EU måste agera för att överbrygga denna klyfta genom en strategi för verkligt utvecklingssamarbete, vilket är förenat med finansieringsprojekt i syfte att uppmuntra migranter att stanna i sina länder under rimliga levnadsvillkor.
Den andra avgörande punkten är att gemensamma åtgärder måste vidtas när det gäller den lagliga invandringen. Kortsiktiga isolerade åtgärder såsom massreglering är inte svaret. Tag Spanien till exempel, som nyligen införlivade 700 000 personer med det lagliga systemet, och nu utsätts för det största bombardemanget av invandrare i landets historia. Detta är inte svaret. Det är ett möjligt svar, men bara om det stöds genom en äkta gemenskapspolitik, som bygger såväl på rättvisa som på säkerhet, och som möjliggör en harmonisk reglering av migrationsströmmarna.
Mina damer och herrar! EU är utrustat med speciella strukturer och ekonomiska medel. Det är dags att avsluta den oändliga retoriken och skrida till handling. Vi kan inte längre stå och se på när människor dör bara för att de ville komma till våra länder och få ett bättre liv. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr talman! De nuvarande synnerligen omfattande befolkningsrörelserna överstiger rent storleksmässigt allt som kan ha ägt rum i det förflutna. En rad åtgärder för att reglera arbetsmarknaden har bidragit till att sätta stopp för illegalt arbete, en företeelse som hindrar arbetarna från att åtnjuta de förmåner som lagen ger. Bruket att ha människor i landet, vilkas situation är ytterst vansklig och som bara fyller på den lukrativa illegala arbetsmarknaden eller förfaller till kriminalitet, väcker oundvikligen sociala, moraliska och rättsliga frågor.
Det finns en hel rad orsaker till att migranter väljer att lämna sitt ursprungsland, men de gör det huvudsakligen av ekonomiska och sociala skäl. Jag anser att det i det här läget finns anledning att nämna de fyra principer som fastslogs vid rådets möte i Tammerfors, vilka torde ge de bästa förutsättningarna för att kontrollera migrationsströmmarna och ta itu med de nuvarande ekonomiska och demografiska utmaningarna.
Den första principen är ett sammanhållet synsätt på hanteringen av migrationsströmmarna för att finna en balans mellan godkännande på grund av humanitära och ekonomiska skäl samt kampen mot illegal invandring. Den andra principen är en rättvis behandling för tredjelandsmedborgare så att de så långt det är möjligt garanteras rättigheter och skyldigheter som är jämförbara med de rättigheter och skyldigheter som gäller för medlemsstaternas medborgare i motsvarande situation. Den tredje principen går ut på att utveckla partnerskap med ursprungsländer för att hantera migrationsströmmarna och därmed även utveckla strategier för utvecklingssamarbete. Den fjärde principen är en gemensam asylpolitik för alla medlemsstater i EU.
Många människor är oroliga för att den gemensamma strategin för invandring ska färgas av en ökad populistisk rädsla för främlingar och anta en farligt repressiv ton. Vi vet alltför väl att en strategi av detta slag inte är rätt sätt att angripa dessa problem. Det enda man kan åstadkomma med en sådan strategi är att problemen förvärras. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0283/2005) av Mario Mauro för budgetutskottet om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska transport- och energinät och om ändring av rådets förordning (EG) nr 2236/95 (KOM(2004)0475 – C6-0086/2004 – 2004/0154(COD)). 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den 14 juli 2004 antog kommissionen ett förslag till förordning om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska transport- och energinät för perioden 2007–2013. Er föredragande, Mario Mauro, lade ned ett stort arbete på denna text, och jag är honom tacksam för detta.
För så länge sedan som 2001 slog kommissionen i sin vitbok om den gemensamma transportpolitiken larm om förseningen av genomförandet av det transeuropeiska nätet (TEN). Med nuvarande investeringstakt skulle det ta ytterligare 20 år att fullborda hela TEN enligt 2004 års revidering. Låt oss vara tydliga om detta. Ingen ekonomi kan vara konkurrenskraftig utan effektiva transport- och energinät. Att dessa nät inrättas och drivs på ett smidigt sätt utgör nödvändiga förutsättningar för en framgångsrik inre marknad, för garanterad hållbar rörlighet och för en säker energiförsörjning i den utvidgade unionen.
Fem år efter det att Lissabonmålen fastställdes är det tydligt att nätverket tillförs en kraftig men ojämn trafikökning, vilket förstärker behovet av en hållbar utveckling; behovet av att integrera de nya medlemsstaternas transport- och energinät har blivit en brådskande angelägenhet av högsta prioritet.
Vi får inte bagatellisera den roll som EU bör spela för att utveckla dessa nätverk. Mervärdet av vårt stöd visar sig i en långsiktig stabilitet på finansområdet, något som många nationella budgetar, som är underkastade det ekonomiska klimatets nyckfulla växlingar, inte kan erbjuda. Av allra största vikt är det att vi kan åstadkomma en hävstångseffekt genom att uppmuntra medlemsstaterna att investera i projekt med betydande europeiskt mervärde, såsom gränsöverskridande projekt, och genom att utveckla ett närmare samarbete.
Vårt förslag till er inför den nya programperioden är att anslå 20,69 miljarder euro till de transeuropeiska transport- och energinäten, vilket kan brytas ned i 20,35 miljarder euro för transport och 340 miljoner euro för energisektorn.
Jag vill tacka parlamentet för att det ger sitt stöd för det belopp på 20 miljarder euro som vi föreslog i samband med budgetplanen. Detta belopp är av avgörande betydelse och ett absolut minimum i ljuset av vad som står på spel och vad som behöver göras. De finansiella behoven enbart för de 30 prioriterade projekt som parlamentet och rådet beskrev 2004 uppgår till 225 miljarder euro, av vilka lejonparten – cirka 140 miljarder – faller inom perioden 2007–2013.
De ansökningar om finansiering som kommissionen har mottagit sedan 2001 visar att man inom de redan existerande fullt utvecklade projekten skulle kunna använda de nu tillgängliga anslagen fyra gånger om. När det gäller energiområdet är den föreslagna anslagsökningen i första hand avsedd att användas för de tio nya medlemsstaternas behov. Enligt våra beräkningar uppgår de 340 miljoner euro som vi söker bara till 1,7 procent av kostnaden för de prioriterade projekten. Dessa projekt är direkt inriktade på att öka säkerheten i vår försörjning vid en tidpunkt när vi blir mer och mer beroende av leverantörer utifrån, inte minst när det gäller naturgas.
Allt detta leder till slutsatsen att kommissionens ursprungliga förslag måste bibehållas. Jag räknar med att parlamentet inte följer förslaget i betänkandet som innebär en nedskärning i budgeten för det transeuropeiska energinätet från 340 miljoner euro till ett belopp som är lägre än det som var tillgängligt 2000–2006.
Herr talman, mina damer och herrar! Förutom enkla budgetöverväganden finns det ytterligare fyra mål i det förslag som vi har framför oss i kväll.
Det första målet: förenkling i syfte att garantera ett effektivare beslutsfattande.
Det andra målet: villkorlighet, varvid bidrag villkoras mot uppfyllande av principerna för den allmänna transport- och energipolitiken. Kommissionen föreslår att företräde ges till de mest miljövänliga transportmedlen, såsom järnvägstransporter, särskilt godstrafik, och att tonvikten läggs på säkerheten. Finansieringen ska även vara beroende av frågan huruvida nätets kontinuitet och kompatibilitet kan garanteras.
Det tredje målet: För att öka hävstångseffekten av gemenskapens finansiering på transportområdet kommer hela budgeten att fokuseras på endast två grupper av projekt som utgör hörnstenarna i det transeuropeiska nätet. Den första av dessa grupper är de prioriterade projekten, bland vilka särskild uppmärksamhet kommer att ägnas åt de projekt som bidrar till integrationen på den inre marknaden i en utvidgad gemenskap, såsom gränsöverskridande avsnitt, och de som starkt bidrar till att minska obalansen mellan olika transportmedel. Den andra gruppen är övriga projekt av allmänt intresse, såsom projekt som bidrar till att stärka kvaliteten på de tjänster som finns på det aktuella nätet, förbättrar säkerheten för brukarna och främjar driftskompatibiliteten.
På energiområdet slutligen kommer finansieringen huvudsakligen att fokuseras på de prioriterade projekt som finns beskrivna i beslutet om riktlinjer.
Jag vill betona att kommissionen på transportområdet föreslår högre maximinivåer för stöd. För några avsnitt bland de prioriterade transportprojekten föreslås i de nya bestämmelserna en höjning av medfinansieringsnivån till 30 procent, och för gränsöverskridande avsnitt kan denna maximinivå i undantagsfall komma att höjas till 50 procent.
På energiområdet föreslås inga förändringar. Stöd till studier kan uppgå till 50 procent av de stödberättigade kostnaderna, medan stödet för uppbyggnad normalt begränsas till 10 procent av de stödberättigade kostnaderna. I undantagsfall, såsom vid prioriterade projekt, kan detta belopp höjas till 20 procent. Som motprestation till denna högre nivå av bidrag från gemenskapen måste medlemsstaterna naturligtvis ge säkra garantier grundade på en finansieringsplan och fasta åtaganden i form av fastställda slutdatum för projektets genomförande.
Jag vill även påpeka att kommissionen föreslår införandet av ett nytt slags stöd, nämligen skapandet av ett garantiinstrument som täcker de specifika risker som finns i TEN-projektens verksamhet de första åren efter uppbyggnadsfasen. Syftet med detta nya instrument är att skapa en hävstångseffekt för finansiering av TEN-projekt inom den privata sektorn.
Det förslag som Mario Mauro utarbetade var ett ambitiöst projekt avsett att förbättra det transeuropeiska nätet. Detta är en nyckelfråga i genomförandet av målen i Lissabonstrategin, och vi måste se till att vi har de medel som krävs för att åstadkomma detta till vårt förfogande. Mario Mauro har tagit till sig den synpunkten, och det vill jag tacka honom för. Jag vill bara lägga till en kommentar. Herr talman, jag har hört att ert budgetutskott i samband med budgetförfarandet för 2006 inte antog det ändringsförslag som utskottet för transport och turism lade fram för att öka budgetposten för TEN-T från 120 miljoner euro genom att använda marginalen till kategori 3. Ett anslag av detta slag för 2006 skulle ha underlättat en smidigare övergång till den nya budgetplanen.
Herr talman! Å andra sidan vill jag bara säga att det är min djupt kända önskan att parlamentet ska godkänna Mario Mauros slutsatser. Mina damer och herrar, för att vi verkligen ska få ut största möjliga fördel ur denna enda europeiska marknad anser jag att dessa transeuropeiska nät, dessa storslagna korridorer från norr till söder och från öst till väst måste få spela en avgörande roll. De kommer att underlätta godstransporter och förse allmänheten med möjligheter till rörlighet och handelsutbyte i den omfattning som de önskar.
Detta, herr talman, är orsaken till att jag anser att detta förslag till förordning är synnerligen viktigt, och därför kommer jag att lyssna med spänt intresse på de olika kommentarer som fälls av de ledamöter som vill yttra sig i detta ämne. 
Mario Mauro (PPE-DE ),
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Såsom kommissionsledamot Jacques Barrot redan har påpekat är de transeuropeiska näten utan tvekan avgörande för att vi ska kunna uppnå Lissabonmålen för den ekonomiska utvecklingen och sysselsättningen i EU.
I den bemärkelsen är det sant att om vi inte når en överenskommelse om budgetplanen är det inte heller sannolikt att vi får se de transeuropeiska näten genomförda, eftersom en planering från år till år skulle äventyra framtiden för dessa storskaliga projekt som kräver långsiktig planering. Även om sektorn sägs vara mycket viktig för att fullborda den inre marknaden och stärka den sociala sammanhållningen så dras den också med svårigheter, särskilt finansiella svårigheter, som gör att de enskilda projekten inte genomförs fullt ut. Faktum är att endast 20 procent av de mål som skulle uppnås senast 2010 har uppfyllts hittills.
De stora resurser som krävs och de tidsramar som gäller har både förhindrat användningen av finansiella instrument där även privat kapital ingår och gjort att de nationella regeringarna är ovilliga att binda upp sig för gränsöverskridande projekt.
En annan svårighet är att de tio nya medlemsstaterna inte har tillräcklig infrastruktur och nästan helt saknar gränsöverskridande nät. Jag håller i detta fall med kommissionen – och Jacques Barrot har förklarat saken bra – om att vi ska genomföra åtgärder såsom en europeisk samordnare för att uppmuntra det institutionella samarbetet på alla nivåer.
Jag välkomnar också det nya förslaget till förordning som utarbetats av kommissionen där inte bara de nya finansiella ramarna anges, utan även de fyra kriterier som redan nämnts för beviljandet av stöd. Därför stöder jag den förenkling och villkorade användning, principen om urval och koncentration samt proportionalitetsprincipen som kommissionsledamoten redan har nämnt. I kommissionens förslag finns ett annat innovativt inslag som jag stöder. Det gäller användningen av nya former av finansiellt stöd: förutom direkta stöd föreslår kommissionen räntesubventioner på lån från Europeiska investeringsbanken (EIB), lånegarantier för att täcka risker efter uppbyggnadsetappen och satsningar i riskkapitalfonder.
Mot bakgrund av diskussionen i budgetutskottet och de ändringsförslag som har lagts fram samt med tanke på svårigheterna förknippade med de enorma resurser som krävs för att genomföra de enskilda projekten anser jag det vara lämpligt att underlätta förfarandena för användning av privat kapital. Jag är därför benägen att förkasta de ändringsförslag som innebär att byråkratiska hinder ställs i vägen för projektens genomförande.
Jag måste också påpeka att eftersom det redan finns en lista över prioriterade projekt anser jag det vara överflödigt att godkänna de ändringsförslag som medför ett slags prioritering av prioriteringarna, eftersom Van Mierts högnivågrupp nu har tagit fram en lista med prioriterade projekt. Jag anser också att ekonomiskt stöd har garanterats för gränsöverskridande förbindelser, och medlemsstaterna har samtyckt till att genomföra och fullfölja dem. Jag kan i det hänseendet godkänna ändringsförslag 46 av Paolo Costa, ordföranden i utskottet för transport och turism, även om jag måste påpeka att den italienska texten inte är korrekt översatt. Den engelska texten är den rätta, och jag föreslår också en delad omröstning om ordet ”bindande”.
Jag kommer däremot att rösta nej till ändringsförslag som gäller bedömningar gjorda av oberoende organ och experter eftersom det finns organ som har denna funktion i alla medlemsstater, och det skulle vara ett slöseri med resurser att kräva andra.
Vad gäller energisektorn tror jag slutligen inte att vi kan tala om finansiellt stöd för enbart projektundersökningar, eftersom de allt som oftast lämnas därhän och enligt min åsikt är ännu ett fall av resursslöseri. Därför anser jag att utvecklingen av den europeiska energimarknaden även bör stödjas genom infrastrukturfinansiering eftersom energiproblemet är en av de faktorer som begränsar den ekonomiska tillväxten i EU. Jag tackar kommissionen för det utmärkta samarbetet. Framför allt tackar jag mina kolleger i budgetutskottet som har underlättat och förbättrat vårt gemensamma arbete. 
Ingeborg Gräßle,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! För allmänheten är de transeuropeiska transport- och energinäten den mest påtagliga delen av EU. Alla behöver infrastruktur och kan därför uppleva att det finns ett europeiskt mervärde på området.
Maurobetänkandet banar på vissa områden intressanta nya vägar. Europaparlamentet får för första gången officiellt en plattform i kommittéförfarandet och knyts tillsammans med rådet till utarbetandet av prioriteringslistan. Detta är välkommet och önskat. Urvalet av projekt är viktigt för oss, liksom övervakningen av dem. Därför är kommittéförfarandet så framträdande och viktigt.
En sådan medverkan brukar för övrigt omfattas av de nationella parlamentens normala uppgifter. Detta innebär att parlamentets arbete börjar få en viss normalitet. Därför anser vi att det är viktigt att sådana saker också genomförs. Demokrati är inget man kan välja och vraka, utan snarare en grundläggande process. Jag vädjar till kommissionsledamot Jacques Barrot att hjälpa oss här och göra detta möjligt.
Det är med viss sorg vi betraktar energisektorn. Vi är medvetna om att endast 1,7 procent av prioriteringslistan i dagsläget är samfinansierad, och denna andel kommer att minska ytterligare. På längre sikt måste vi här ställa några grundläggande frågor. Vår föredragande har gett kommissionen flera hårda nötter att knäcka. Mångfaldig finansiering från EU:s kassa är fortfarande inte tillåtet enligt budgetförordningen, men detta förbud bör upphävas.
Återkrav av transportanslag i händelse av oegentligheter eller oavslutat projekt inom tio år är ett innovativt önskemål, och vi förväntar oss att kommissionen kan stå för genomförandet eftersom det är viktigt för oss. 
Herbert Bösch,
   . – Herr talman! Först vill jag för min grupps räkning framföra mitt tack och mina hjärtliga gratulationer till Mario Mauro för hans betänkande. Han har ett brett stöd från vår grupp.
Fram till den 1 maj 2004 bestod det transeuropeiska nätet i EU:s 15 medlemsstater av 75 200 kilometer väg och 78 000 kilometer järnväg. Efter den 1 maj 2004 utökades detta med 14 500 kilometer väg och 16 000 kilometer järnväg. Kommissionens initiativ att omvärdera och öka resurserna för perioden 2007–2013 är därför mer än välkommet.
Om man sedan ur en lätt kritisk synvinkel granskar vad som hänt med de gamla 14 prioriterade näten nödgas man konstatera att det är en besvikelse. Inte mycket har hänt. Samtidigt kan vi på grundval av denna sansade analys också uttrycka vårt stöd för stats- och regeringschefernas åtagande, det vill säga Lissabonstrategin. I Reimer Böges betänkande om budgetplanen stöds detta fullt ut. Till skillnad från många stats- och regeringschefer uttrycker vi vårt stöd för det man enades om i Lissabon. Vi ska stödja kommissionsledamoten längs den inslagna vägen.
Vi har också lärt av erfarenheten att det ibland bara krävs en kritisk massa av samfinansiering från Bryssel för att sätta fart på ett eller annat av de transeuropeiska näten. Vi anser att kommissionens ståndpunkt kan utgöra denna ekonomiska kritiska massa. Därför stöder vi med glädje Maurobetänkandet när det är dags för omröstning. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Herr talman! Jag är mer kritisk. Man kan bara hoppas att de politiska beslutsfattarna börjar inse att det är oförsvarligt med så mycket trafik mot bakgrund av energiförbrukningen, klimatförändringarna, den negativa inverkan på människors hälsa och miljöförstöringen. Transportpolitiken behöver förändras i grunden.
Att inte förändra transportpolitiken leder till följande scenario som jag dristar mig till att teckna med Brennertunneln som exempel. Området kommer att omges av en enorm byggarbetsplats i minst 15 år. Det är ingen vits med en tunnel om det inte finns vägar som leder till den, men byggandet av dem ligger långt fram i tiden. Den befintliga järnvägslinjen kommer att fortsätta försämras, särskilt på den italienska sidan. En underjordisk linje byggs för höghastighetståg för personbefordran utifrån antagandet att man vill åtgärda vägtransporterna. Byggandet kommer att bli betydligt dyrare än man i dag vidhåller. Liksom i fallet med bron i Messina blir det skattebetalarna som står för risktagandet. Belastningen för människor och natur längs Brennerlinjen kommer att fortsätta öka trots tunneln i Brenner. Ett par människor blir dock rikare. Kassan i Bryssel har retat deras aptit. 
Jacky Henin,
   . – Herr talman! Tala går visserligen bra, men konkret handling är bättre. Oljepriser, bekämpning av föroreningar, trafiksäkerhet, yrkesförarnas arbetsvillkor, försämrad infrastruktur på grund av lastbilar – det finns många skäl till varför utvecklingen av järnvägsfrakt måste behandlas som en absolut prioritet. Snälla, låt mig få vara orolig och otålig, för när vi borde agera snabbt och bestämt är EU i dag klent och svagt! Vi måste konstatera att de transeuropeiska projekten för järnvägsinfrastrukturen rör sig i snigeltakt.
Jag är dessutom oroad över att Jacques Barrot den 12 juli i samband med en granskning av vitboken om transport närvarade vid ett möte med lobbyister från arbetsgivare inom vägtransportsektorn som åsidosätter järnvägen till förmån för vägtransporter. Jacques Barrot lär ha sagt att han skulle bli mer vaksam i fråga om behovet av att investera i järnvägar.
Därför står det egentligen bara en fråga på dagordningen: finns verkligen viljan att driva en beslutsam politik för att utveckla järnvägsfrakten i Europa? Detta är den enda frågan av betydelse. 
Sylwester Chruszcz,
   . –  Herr talman! Jag skulle vilja påpeka att vid planeringen av nya förbindelser, destinationer och transportsätt borde vi också blicka framåt. Jag menar då att avgöra vilka framtida förbindelser och transportmedel vi måste planera för, och vilka kostnader vi drar på oss till följd av detta.
Jag anser att det finns många förbindelser inom det transeuropeiska nätet i Europa vars fulla potential inte har upptäckts. En av dessa är enligt mig den kortaste transportlänken mellan Skandinavien och södra Europa som går genom Sverige och mitt eget land Polen via Szczecin, Wrocław, Bratislava och Wien. Det finns en stor potential för att utveckla nya transporter i Europa, och vi borde i dag börja tänka på framtidens investeringsområden. 
Anna Elżbieta Fotyga,
   . –  Herr talman! Förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska transport- och energinät behövs verkligen, och synsättet i förslaget är i stort sett korrekt. Inga av de lösningar som läggs fram i förslaget eller Maurobetänkandet kan betraktas som kontroversiella. Samtidigt är det dock svårt att se förordningen som helt frikopplad från den lista över prioriterade projekt som ingår i de föreslagna åtgärderna.
Jag utnyttjar gärna detta tillfälle till att inrikta mig på ett sådant projekt. Det ingår i det planerade inrättandet av en gemensam energimarknad i EU. Jag talar om förslaget till en gaspipeline genom Baltikum. När unionen skulle fatta beslut om stöd till projektet valde man det dyrare alternativet eftersom de överenskommelser som tidigare ingåtts med Ryssland gav en billigare lösning, det vill säga en andra gren av pipelinen till Yamal. Det alternativ som slutligen valdes lades förstås fram vid ett senare tillfälle. Som kommissionsledamot Jacques Barrot påpekade valde unionen en lösning som ger mervärde och garanterar en säker försörjning till vissa av EU:s medlemsstater. Samtidigt stör och till och med hotar denna lösning försörjningen till andra medlemsstater, det vill säga de nya medlemsstaterna Polen och länderna i Baltikum. Projektet får dessutom vissa negativa politiska konsekvenser.
Den här typen av debatt leder oundvikligen till en avmattning av de politiska förbindelserna mellan nämnda medlemsstater och Ryssland och till att sådana förbindelser försämras. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
    –  Herr talman! Att bygga upp de transeuropeiska transport- och energinäten är av enorm betydelse för EU, särskilt de tio nya medlemsstaterna. En utbyggnad av sådana nät stärker sammanhållningen mellan regioner och länder och stimulerar affärssamarbete och affärsutveckling och den inre marknadens konsolidering.
Dagens behov överstiger vida de tillgängliga finansiella resurserna, framför allt i de nya medlemsstaterna. En av de största utmaningarna för oss är därför att se till att dessa resurser används på ett klokt sätt. Huruvida vi lyckas är i stor utsträckning avhängigt av om vi snabbt kan utveckla planerna för nätens utbyggnad de kommande 30 åren. Beslut i rätt tid om nätets planerade förbindelser skulle minska onödiga kostnader som uppstår vid markförvärv. Då skulle lokala myndigheter kunna blockera investeringar som kan inverka negativt på förbindelserna och planera för framtida projekt i sina egna utvecklingsplaner. Jag tackar föredraganden för hans arbete med betänkandet. 
Stanisław Jałowiecki (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Detta verkar vara ett populärt ämne bland de polska ledamöterna, och jag fortsätter på den inslagna vägen. Kommissionens nya principer för att bevilja finansieringsstöd till transeuropeiska nät är ett lysande exempel på prisdumpning. Stöden är avsedda att stimulera medlemsstaterna att vidta åtgärder som ligger i gemenskapens intresse som helhet.
I korthet kan dessa intressen sammanfattas i två centrala frågor. Den första gäller behovet av att undanröja flaskhalsarna i transporterna i de gamla medlemsstaterna. Den andra gäller behovet av att sammanlänka transportsystemen i de 15 gamla medlemsstaterna med systemen i de tio nya. Det finns dock anledning att oroas över att ett av dessa mål kommer att dominera över det andra om ovannämnda principer genomdrivs. Med detta menar jag att det finns en större chans att det första målet uppnås än det andra. Anledningen är förstås att de nya medlemsstaterna, särskilt Polen, står inför utdragna förseningar i utvecklingen av sin väginfrastruktur. Förutom att hitta lösningar på problemet med hur deras transportsystem ska kopplas samman med systemen i Västeuropa står dessa länder inför utmaningen att själva bygga systemet i sig. Ett svar kunde vara att fördubbla gemenskapens finansiering till prioriterade förbindelser. I kommissionens förslag finns det dock inget utrymme för någon sådan möjlighet, eftersom de nya principerna inte omfattar finansiering för avsnitt av förbindelser som faller under Sammanhållningsfonden. Detta kan betyda att den dumpning jag nämnde inledningsvis inte har någon inverkan alls. Ändringsförslag 22 bör antas för att se till att sådan finansiering inte utesluts, och jag ger detta ändringsförslag mitt fulla stöd.
Det nya finansiella instrumentets genomslag i de gamla medlemsstaterna kommer förstås också att begränsas om de totalt tillgängliga anslagen skärs ned i budgeten, vilket redan nämnts flera gånger i dag. Sådana nedskärningar skulle vara totalt förödande och göra detta värdefulla initiativ från kommissionen totalt meningslöst. 
Gilles Savary (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag börjar med att gratulera föredraganden Mario Mauro och Herbert Bösch som har varit till stor hjälp i detta arbete. Jag talar för utskottet för transport och turism och vill gärna berätta att denna förordning är efterlängtad. Den innehåller många nya inslag för att bättre förvalta de anslag som ska investeras i de transeuropeiska transportnäten, till exempel flerårig programplanering, vilken är nödvändig och följer varje projekt, automatiska återkrav så att inte anslagen vilar oanvända på obegränsad tid, ökad frekvens av ingripanden, inrättandet av europeiska samordnare och det nya lånegarantiinstrumentet.
Det är alltså en förordning av hög kvalitet, men den innehåller också ett tydligt misstag: Vi har ökat frekvensen av ingripanden avsevärt, vi har utvidgat de transeuropeiska nätens geografiska omfattning avsevärt, vi har fördubblat antalet prioriterade projekt och vi har inte någon budget än! Med andra ord: trots att vi har nyckeln till kassan är kassan tom. Jag anser att vi inte får förlora vår trovärdighet som vi gjorde i fråga om de storskaliga projekt som fastlades i Essen. Jag anser därför att det är ytterst viktigt att vi fullföljer budgetkampen ända till slutet, annars kommer vi att förlora mycket trovärdighet, vilket skulle bli en mycket stor besvikelse för alla regioner i Europa.
Dessutom verkar det som om variabeln för utgiftsjusteringar är densamma som vi brukar kalla projekt av gemensamt intresse, vilka inte är prioriterade projekt. Även i detta hänseende befarar jag att många regioner och lokala myndigheter i Europa lurar sig själva. Förordningen är vilseledande: det anges att allt ska finansieras, inte bara prioriterade projekt, utan även projekt av gemensamt intresse inom länderna. Vi är dock alla väl medvetna om att vi inte har resurser till detta och att vi enbart kommer att inrikta oss på gränsöverskridande projekt och högprioriterade projekt. Jag anser därför, herr kommissionsledamot, att detta borde formuleras på annat sätt. I avsaknad av resurser till allt måste vi förklara att vi ingriper där det finns ett mervärde för gemenskapen, det vill säga i huvudsak i de storskaliga gränsöverskridande projekten. 
Eva Lichtenberger (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag diskuterar vi kriterierna för infrastrukturprojekt inom energi och transport. Detta är något vi måste göra, eftersom historien om löften om ny infrastruktur utan tillhörande åtgärder är en historia om brustna förhoppningar. Därför lägger jag särskild vikt vid dessa nödvändiga ramvillkor. Utan dem skulle även det mest kostsamma projekt vara meningslöst.
Därför lägger jag också särskild vikt vid att samfinansieringen ska ske på villkor att det gemensamma ledningssystemet förverkligas, att lönsamhetsanalyser görs och att EU:s miljölagstiftning beaktas och följs. I detta fall tänker jag även på bron i Messina; det är svårt att förstå varför detta projekt skulle få samma behandling som gränsöverskridande projekt.
Jag har en idé inför framtiden: Varför kan man inte i framtiden förmå länder som behöver anslag till ny infrastruktur från EU att ta ut avgifter för ledning och underhåll av denna infrastruktur? Underlåtenhet att göra så kommer att leda till obalans och snedvriden konkurrens. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
 Herr talman! Jag vill välkomna kommissionens förslag. Ekonomiskt stöd inom området för de transeuropeiska transport- och energinätverken är viktigt speciellt för att maximera fördelarna av ett gränsöverskridande samarbete och för integreringen av infrastruktur. Europeiska gemenskapen kan bidra till denna process genom att uppmuntra samarbete, främja modeller för goda metoder och erbjuda ekonomiskt stöd. Detta kommer att innebära praktiska fördelar för min valkrets när det gäller nätverken i hela Irland och utanför, och jag är säker på att detta även kommer att gälla för många andra valkretsar. 
Jag blir dock personligen orolig när sådana instrument används för ytterligare privatiseringar av den offentliga sektorn. Detta är något jag inte kan stödja. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar för det nya italienska socialistpartiet. Jag tackar Mario Mauro och Jacques Barrot för det utmärkta arbete som utförts och förslagets viktiga innehåll.
Vid en tidpunkt när Europa på många håll är splittrat anser jag det mycket viktigt att markera att vi är villiga att vidta särskilda åtgärder för sammanhållningen innanför våra gränser. Jag instämmer därför fullständigt med vad som sägs i betänkandet: Projekten inom de transeuropeiska näten för människor närmare varandra, minskar avstånd och ojämlikheter och undanröjer gränser. Därmed förtjänar de vårt största engagemang. Jag är därför positiv till att öka vårt bidrag till gränsöverskridande projekt som för Europa närmare de lokala dimensionerna och sammanbinder den offentliga sfären med den privata.
Jag hade gärna sett ett större stöd från EU till energinäten; tillsammans med transport utgör de grunderna för en konkurrenskraftig europeisk ekonomi på världsnivå. Jag hoppas därför att de nya bestämmelserna godkänns snart. Framför allt hoppas jag att det kommer en snabb lösning på problemet med budgetplanen för den aktuella perioden. I det hänseendet vädjar jag särskilt till det brittiska och österrikiska ordförandeskapet, och jag hoppas att Tony Blair i egenskap av rådets tjänstgörande ordförande i morgon kan ge oss något nytt och positivt för att blåsa nytt liv i debatten. 
Jacques Barrot,
   . – Herr talman! Betänkandet av Mario Mauro som nu har diskuterats är ett betänkande av hög kvalitet. Jag tackar än en gång Mario Mauro och ledamöterna i budgetutskottet, utskottet för transport och turism och utskottet för industrifrågor, forskning och energi för det stöd de gett kommissionens förslag.
Era reaktioner i dag visar hur angelägen frågan är. Detta är helt logiskt, eftersom de transeuropeiska näten i det utvidgade EU – och jag har med särskilt intresse lyssnat på er som talar för de nya medlemsstaterna – är en viktig beståndsdel av den europeiska integrationen, den inre marknaden och Lissabonstrategin.
Det råder ett brett samförstånd mellan våra båda institutioner i fråga om vilka mål som ska uppnås. Jag skulle vilja att man i de slutliga beslut som ska fattas om den nya budgetplanen tar full hänsyn till denna prioritering och undviker besvikelser – något som Gilles Savary helt korrekt påpekade när han konstaterade att det otvivelaktigt var tämligen riskfyllt att lägga fram ett förslag innan det finns en budgetplan. Jag skulle dock vilja svara Gilles Savary och er andra att jag anser att parlamentet och kommissionen måste göra allt de kan för att se till att det i budgetplanen finns tillräckligt utrymme för att uppfylla Europas behov. Detta har flera av er beskrivit på ett mycket bra sätt.
Några ord om budgetramarna. Som jag förklarade i debattens inledning anges i förslaget en sammanlagd ram på 20,69 miljarder euro i åtagandebemyndiganden för perioden 2007–2013, varav 20,35 miljarder euro är avsedda för ”transport” och 340 miljoner för ”energi”. Kommissionen är glad över att ni ger detta synsätt på transportsektionen ert fulla stöd.
Jag konstaterar dock att det inom det tillfälliga utskottet för den nya budgetplanen och i den resolution som antogs av parlamentet har funnits förslag om att minska den föreslagna budgeten för de transeuropeiska energinäten (se ändringsförslag 34). Jag vill gärna påpeka att detta belopp skulle hamna under de nuvarande 155 miljoner som gäller för perioden 2000–2006, trots att unionen i dagsläget har tio fler medlemmar. Om parlamentet bekräftar detta får knappast de transeuropeiska energinäten någon inverkan på energinätens utveckling vid en tidpunkt när energisituationen i världen kräver att vi stärker gas- och elinfrastrukturerna eftersom de direkt bidrar till en tryggad energiförsörjning. Det belopp som begärs motiveras dessutom av behovet att i vissa väl motiverade fall stödja investeringar som gjorts utöver undersökningsfasen. Jag upprepar därför att kommissionen vill behålla det belopp som föreslagits.
Jag vill än en gång nämna den möjlighet ni föreslår att till 50 procent finansiera projekt som överbryggar naturliga hinder. Detta nämns i ändringsförslagen 19 och 20. Kommissionens förslag går ut på att denna typ av projekt kan finansieras till 30 procent, medan den högsta möjliga procentsatsen i undantagsfall – och då menar jag undantag – kan uppgå till 50 procent och bör vikas för gränsöverskridande avsnitt av prioriterade projekt. Erfarenheten har de facto visat att medlemsstaterna koncentrerar sina finansiella resurser till de avsnitt av de prioriterade projekten som ligger inom deras eget nationella territorium, medan de gränsöverskridande avsnitten i allmänhet drabbas av betydande förseningar. Genom att öka andelen gemenskapsfinansiering för den här typen av avsnitt vill kommissionen skapa en hävstångseffekt som gynnar projektens genomförande. Därför kan inte kommissionen godkänna ert ändringsförslag om att utvidga den maximala procentsatsen för gränsöverskridande avsnitt till att även gälla för naturliga hinder. 
Låt oss klargöra en sak: Den budget om 20,3 miljarder euro som kommissionen föreslagit för de transeuropeiska transportnäten innebär inte att vi kan använda 50-procentsatsen överallt. Vi kommer bara att kunna stödja vissa gränsöverskridande projekt på detta sätt, eftersom det verkligen ligger i gemenskapens intresse att genomföra sådana projekt. Om vi godkänner begreppet naturligt hinder kunde detta också omfatta avsnitt inom medlemsstater, till exempel när en struktur behöver byggas på grund av en geografisk svårighet som ett berg, en flod eller ett hav. Det är sant att detta medför ökade kostnader, men jag måste tyvärr konstatera att vi inte har tillräckliga resurser för att genomföra en sådan bestämmelse om den röstas igenom. Jag inser detta eftersom jag själv kommer från ett bergrikt land, men jag är fullt övertygad om att vi bör vika den maximala procentsatsen för gränsöverskridande avsnitt i prioriterade projekt.
Min tredje kommentar gäller framför allt ändringsförslag 22 och principen om att gemenskapsstöd inte ska kunna ackumuleras. Om vi tog bort denna princip om icke-ackumulativt gemenskapsstöd skulle vi agera tvärtemot budgetförordningen som gäller vid tillämpningen av den allmänna budgeten. Detta innebär förstås inte att de olika avsnitten i ett visst projekt inte kan finansieras via olika finansiella gemenskapsinstrument eller att strukturfonden och Sammanhållningsfonden inte skulle kunna användas för vartdera av dessa avsnitt!
Ni vill också att det fleråriga vägledande programmet ska godkännas av rådet och Europaparlamentet. Fastställandet av det fleråriga vägledande programmet är en genomförandeåtgärd eftersom Europaparlamentet och rådet redan har fastlagt prioriteringarna i riktlinjerna för de transeuropeiska transport- och energinäten. Beviljande av finansiella resurser via det fleråriga programmet måste bygga på tekniska bedömningar av projektets framåtskridande bland de prioriteringar som parlamentet och rådet fastställt.
När det gäller hänsyn till miljön bekräftar jag kommissionens åtagande att fullt ut följa befintliga krav. Samtidigt vill vi undvika att i förordningen föra in en lång lista över bestämmelser från olika lagtexter. Det är fullt uppenbart att de transeuropeiska näten måste utgöra en modell i miljöhänseende.
Herr talman! Jag blev nyligen förvånad: Jacky Henin – han har precis gått, turligt nog kanske! – hade helt missuppfattat saken. Det möte jag var inbjuden till gav mig framför allt möjlighet att förklara att om allt ska transporteras på väg får vi i framtiden stora problem som drabbar miljön och rörligheten inom Europa. I motsats till vad Jacky Henin sa försvarade jag därför vid detta möte järnvägsfraktens intressen, och jag vill gärna påminna om att de flesta korridorer i de transeuropeiska näten är avsedda för järnväg. Jag vill i det sammanhanget också säga att vi uppenbarligen har en stark vilja att stimulera genomförandet av det europeiska ledningssystemet för järnvägstrafik, ERTMS, eftersom vi genom det ska kunna garantera att hela det europeiska järnvägssystemet blir driftskompatibelt.
Herr talman! Jag vill inte säga mer vid den här tidpunkten. Jag upprepar att detta förslag är ambitiöst i fråga om stöd till de transeuropeiska näten. Det utgör en central del av den europeiska integrationen, den inre marknaden och Lissabonstrategin. Enligt min åsikt är det mycket viktigt att parlamentet ger förslaget sitt stöd. Herr talman, jag vill mycket tydligt förklara att tiden är inne att ge rådet en tydlig signal. Mario Mauros utmärkta betänkande kommer utan tvivel att bidra till ett lyckat medbeslutandeförfarande.
Några av er har redan nämnt misstagen från Essenprogrammet. Jag anser att vi i dag har lagt fram ett antal bestämmelser i mycket nära samarbete med utskottet för transport och turism så att dessa prioriterade projekt med all rätt verkligen kan fullföljas med garantier för att ett visst antal tidsfrister hålls. Allt detta beror i mycket hög utsträckning på budgetplanen, men i kväll kan vi i alla fall konstatera att om budgetplanen tack vare parlamentet och kommissionen räcker för att täcka Europas behov, då kommer vi att befinna oss i ett läge där vi i realiteten kan skapa dessa transeuropeiska nät. Det blir otvivelaktigt en avgörande faktor för den inre marknaden och rörligheten i Europa. Jag tackar er än en gång, och jag tackar parlamentet för den uppmärksamhet och det intresse ni visat för detta förslag där Mario Mauro har varit en utmärkt föredragande.
Herr talman! I fråga om resterande ändringsförslag lämnar jag över vår detaljerade ståndpunkt om så önskas. Jag har kommenterat några av de viktigaste ändringsförslagen, men vi lägger fram listan för er så att debatten kan avslutas.(1)
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Talmannen.
   – Sista punkten på dagens föredragningslista är debatten om ett betänkande av Mojca Drčar Murko (A6-0191/2005) för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 95/2/EG om andra livsmedelstillsatser än färgämnen och sötningsmedel och direktiv 94/35/EG om sötningsmedel för användning i livsmedel (KOM(2004)0650 – C6-0139/2004 2004/0237(COD)). 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag vet att det är sent och att vi är trötta, men jag anser att detta är en av framgångssagorna med det goda och nära samarbetet mellan de tre institutionerna. Vi hjälper till med att uppdatera mycket viktig lagstiftning om livsmedelssäkerhet, och på så sätt främjar vi EU-medborgarnas hälsa.
Det är sant att detta är ett tekniskt ändringsförslag, och tanken är att hålla myndigheterna för livsmedelstillsatser uppdaterade med de innovationsdrivna utvecklingarna. Naturligtvis finns det krav: livsmedelstillsatserna måste vara säkra, det måste finnas ett behov av att använda dem och konsumenterna får inte vilseledas av deras användande.
Jag kommer mycket kortfattat att nämna några specifika punkter som rör nitrater och nitriter. Efter de råd vi fick av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (EFSA) föreslog vi ändringar i behörigheterna så att vi nu har större kontroll över mängden tillsatser. Men det är viktigt att erkänna att denna strategi inte lämpar sig för vissa traditionella nationella köttprodukter, och därför har man tillåtit avvikelser för att hålla kvar dessa nationella produkter på marknaden. Det finns också en åtgärd för att tillåta nya livsmedelstillsatser för att hjälpa livsmedelsindustrin att dra nytta av innovationsförmåner och förbli konkurrenskraftig. 
Ett paket med kompromissändringsförslag sattes ihop i nära samarbete mellan institutionerna. Coreper har redan gått med på detta kompromisspaket, och det gläder mig verkligen att tillägga att kommissionen stöder dessa ändringsförslag. 
När det gäller användandet av sötningsmedel i sportdrycker ansåg vi att det var mer lämpligt att inte ta upp denna fråga i detta specifika direktiv utan i det framtida arbete som rör sportlivsmedel, inklusive sportdrycker, där sådana produkter kan definieras på rätt sätt. 
En fråga jag vet är oroväckande är den om aspartam, nisin och nitrosamin. Dessa har granskats tidigare och blivit godkända som livsmedelstillsatser. De täcks inte av nuvarande förslag. Jag vet dock att en färsk studie om aspartam har gjort dess säkerhet tvivelaktig, och kommissionen har redan bett Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet att så snabbt som möjligt gå vidare med en fullständig bedömning av de nya uppgifterna. Så fort denna bedömning är klar kommer EFSA att råda kommissionen därefter om produktens säkerhet. 
Vi har också bett EFSA att prioritera granskningen av nisin och nitrosamin, två antimikrobiska agenser. I samband med detta har vi också bett EFSA ta itu med frågan om antimikrobisk resistens.
EFSA har redan skrivit till ordföranden i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om dessa tre frågor, och jag skulle vilja säga här i plenum att kommissionen kommer att använda alla sina befogenheter för att vidta nödåtgärder i enlighet med kapitel IV, avsnitt 2, ”Nödsituationer”, i förordning (EG) nr 178/2002 om livsmedelslagstiftning. Om Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet meddelar att en livsmedelstillsats inte är säker för konsumenterna kommer vi omedelbart att vidta alla nödvändiga åtgärder och använda de befogenheter som förordningen ger oss, om någon av tillsatserna bedöms som icke säker av EFSA. 
Med tanke på den oro som ledamöterna har uttryckt anser jag att detta åtagande från kommissionens sida bör övertyga dem om att vi kommer att ta itu med detta problem med tillbörlig hänsyn till allmänhetens säkerhet. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ),
   . – Herr talman! Tillverkarna svarar på den allt större efterfrågan genom att hela tiden utveckla nya livsmedelsprodukter. Nyanseringen uppnås främst genom ett tillägg av tillsatser. Samtidigt ökar konsumenternas medvetenhet. Tillsatser bedöms mer och mer på grundval av deras nödvändighet. Det huvudsakliga syftet med detta direktiv, som är avsett att ändra två gällande direktiv, var granskningen av användandet av salter med nitrater och nitriter, det vill säga konserveringsmedel som tillåts i köttprodukter, ost och vissa fiskprodukter. 
Kommissionen beaktade EG-domstolens beslut, enligt vilket nitrosaminnivån måste hållas på lägsta möjliga nivå, och EFSA:s åsikt i detta hänseende. De avvikelser som beviljats Förenade kungariket när det gäller den tillåtna nivån på nitrater och nitriter i traditionella köttprodukter har dock skapat en bredare diskussion om frågan, i synnerhet om definitionen av traditionellt tillverkade produkter. 
Utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet höll med om att avvikelserna är acceptabla i speciella fall, men de får inte förvränga det reviderade direktivets slutgiltiga syfte. Regeln att minska nivåerna av nitrosamin måste behållas och undantag endast tillåtas när de traditionella produkterna är specificerade och identifierade på rätt sätt. 
Den andra stora frågan var den tillåtna maximinivån av svaveldioxid och sulfit i livsmedel. De är förmodligen riskabla för astmatiker och bör därför hållas på lägsta möjliga nivå. Miljöutskottet höll med kommissionen om att syftet bör vara att rent allmänt minska användandet av svaveldioxid. Undantagen måste granskas noggrant.
Som föredragande välkomnar jag rådets uttalande i bilagan till detta direktiv som gäller behovet av en granskning av alla tillsatser av sulfit så snart som möjligt för att se till att man inte överskrider det godkända dagliga intaget. 
Ett annat problem var granskningen av koncentrerade sötningsmedel i allmänhet, och i synnerhet vissa av dem. Är koncentrerade kalorisnåla sötningsmedel att rekommendera om man konsumerar dem i större mängder och under en längre tidsperiod? Vad finns det för koppling mellan koncentrerade sötningsmedel och sportlivsmedel? Vissa aspekter av detta ämne kunde inte behandlas denna gång. De kräver en bredare vetenskaplig debatt. 
Jag välkomnar kommissionens uttalande att man i samband med arbetet med det särskilda direktivet om sportlivsmedel, inklusive sportdrycker, även kommer att ta upp frågan om sötningsmedel.
De flesta av förutnämnda frågor har godkänts i utskotten, men tre ändringsförslag som tog upp särskilda problem har avvisats med mycket liten marginal. Ett av dem gällde EU-strategin för att bekämpa det hot som den antimikrobiska resistensen innebär, det vill säga med tillåtandet av antibiotika – nisin och natamycin – och aspartam, ett mycket använt koncentrerat sötningsmedel. 
Vetenskapliga livsmedelskommittén uppdaterade informationen om aspartamets säkerhet för två år sedan och kom fram till att det inte fanns några bevis som tydde på att resultatet av den tidigare risken borde granskas. När det gäller nisin och natamycin är EFSA:s riskbedömning på gång eller kommer snart att påbörjas. Nya bevis om aspartamets säkerhet kan komma att leda till ytterligare uppdateringar när det gäller dess säkerhet. Därför är jag nöjd över att Markos Kyprianou i ett brev till ordföranden i miljöutskottet har gett sitt ord på att kommissionen kommer att använda alla sina befogenheter för att vidta nödåtgärder om Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet meddelar att livsmedelstillsatser inte är säkra för konsumenterna. Denna typ av försäkran gäller det långvariga intaget av aspartam liksom intaget av antibiotika – nisin och natamycin. 
Trots vissa ouppklarade frågor var inte meningsskiljaktigheterna mellan rådet och parlamentet oöverkomliga. Tack vare kommissionens väsentliga bidrag var uppgörelsen i den första behandlingen inom räckhåll. Alla politiska grupper har visat sitt intresse av att nå denna uppgörelse så förhandlingarna fortsatte, och vi kan i dag presentera ett övergripande kompromisspaket som undertecknats av de flesta politiska grupper i parlamentet tillsammans och godkänts av Ständiga representanternas kommitté. 
Jag vill tacka de politiska gruppernas skuggföredragande, företrädarna för Förenade kungarikets ordförandeskap och kommissionen för deras samarbete och de politiska rådgivarna på alla tre institutionerna för deras bidrag, som var mycket viktigt för att nå en överenskommelse. 
María del Pilar Ayuso González,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Till att börja med tackar jag föredraganden Mojca Drčar Murko och framför min tacksamhet för det fina samarbete som innebär att vi kan godkänna förslaget vid första behandlingen tack vare de kompromissförslag vi enats om, däribland sådana som gäller traditionella produkter och användningen av nitriter i dem.
Både föredraganden och kommissionsledamoten har utförligt förklarat förslagens innebörd. Förslagen syftar till att uppdatera och komplettera befintlig gemenskapslagstiftning, anpassa den till de senaste tekniska och vetenskapliga framstegen och även till domar från EG-domstolen. Jag anser därför att den kompromiss vi har uppnått är bra. Den uppfyller syftet med dessa domar.
Jag måste dock påpeka att denna översyn – en teknisk ändring som kommissionsledamoten har kallat den – bara har en funktion som vi kan jämföra med en tillfällig lagning. Därför är det viktigt att kommission lägger fram sitt förslag till en allmän översyn av lagstiftningen om livsmedelstillsatser och sötningsmedel och det förslag som meddelats om sportdrycker. Sportdrycker säljs utan någon större kontroll, både i idrottshallar och snabbköp – sportdrycker finns överallt.
Livsmedelstillsatser är resultatet av fortlöpande tekniska framsteg som inte bara ger oss livsmedelsprodukter av högre kvalitet, utan också ger konsumenterna en hög nivå på livsmedelssäkerheten. Trots detta måste man förhindra olämplig användning och se till att granskningarna är uppdaterade så att vi förhindrar kunskapsbrist och påtryckningar från medier som negativt kan påverka konsumenternas tilltro och skada anseendet för livsmedel med dessa tillsatser, trots att de inte är skadliga utan snarare utgör en förbättring i fråga om livsmedelssäkerheten.
Jag vill slutligen framföra att jag inte samtycker till de ändringsförslag som lagts fram av Verts/ALE-gruppen, särskilt inte de där kommissionen uppmanas lägga fram en rapport där alla nuvarande tillstånd för tillsatser ses över. Ändringsförslaget innehåller samma krav som redan finns i bilaga II till rådets ramdirektiv 89/107/EEG om livsmedelstillsatser, där det anges att samtliga tillsatser ska hållas under ständig övervakning och utvärderas närhelst det är nödvändigt. 
Åsa Westlund,
   . – Herr talman! Tack till föredragande Mojca Drčar Murko och till kommissionär Markos Kyprianou för den vilja till samförstånd som ni har visat under det här arbetets gång.
Den socialdemokratiska gruppen välkomnar givetvis kommissionens förslag om att begränsa användningen av de ämnen i gelégodis i minibägare, så kallade , som lett till tragiska kvävningsolyckor. Vi välkomnar också kommissionens förslag om att reglera mängden nitrater och nitriter utifrån tillsatsmängder i bl.a. kött, istället för som nu genom restmängder. Vi anser att det leder till en för konsumenterna säkrare kontroll.
Vi vill att dessa begränsningar träder i kraft så snabbt som möjligt och därför har vi varit angelägna om att hitta en snabb uppgörelse med rådet. Vi är också nöjda med att uppgörelsen med rådet innebär att användningen av sojabönshemicellulosa begränsas för att inte försvåra för allergiker. Däremot hade vi gärna sett lägre maximigränser för nitrater och nitriter. Vi hade också gärna fått till stånd ett förbud mot att använda antibiotika i livsmedel eftersom det riskerar att leda till ökad resistens, och hade velat se en mer grundlig undersökning av vilka risker som finns med sötningsmedlet aspartam, men på dessa punkter fick vi dock en majoritet i utskottet emot oss.
Efter att kommissionen nu både skriftligt och muntligen här i kammaren utryckt att den tar vår oro för långvarig användning av aspartam och antibiotika i livsmedel på allvar, kommer vi att stödja den kompromiss som finns med rådet och alltså rösta nej till de övriga ändringsförslagen. Vi vill dock uppmana kommissionen att återkomma så snabbt som möjligt till dessa frågor, att grundligt revidera dessa direktiv med utgångspunkt i att användningen av tillsatser i livsmedel måste begränsas och att ta större hänsyn till utsatta gruppers situation. Alltfler människor uttrycker med rätta oro över mängden av tillsatser i mat och dess konsekvenser på lång sikt. Från EU:s sida måste vi ta denna oro på största allvar. 
Marios Matsakis,
   . – Herr talman! Även om detta är en mycket ensam debatt handlar den trots allt om en mycket viktig lagstiftning, för den handlar om det vi medvetet – eller i många fall omedvetet – stoppar i oss. Det är också delvis en ganska komplicerad och kontroversiell lagstiftning, och därför bör föredraganden ta åt sig en stor del av äran för att ha åstadkommit ett högt skattat och väl avvägt betänkande. 
Jag vill ta upp några aspekter som jag anser behöver kommenteras ytterligare. För det första är det rätt att förbjuda minibägare av gelé med gelébildande livsmedelstillsatser för att förhindra att barn kvävs, men förbudet mot gelébildande livsmedelstillsatser i allmänhet är oklokt, för dessa substanser är bara skadliga när de används i minibägare av gelé. Om de används i andra produkter är de helt ofarliga, så jag stöder helt principen att vi inte bör totalförbjuda alla substanser utan endast de farliga produkterna. 
För det andra, och med hänsyn till det nyligen godkända sötningsmedlet erytritol, håller jag med föredraganden om att dess laxativa verkningar, även om det handlar om mycket låga procentandelar, bör ges till känna i form av produktmärkning. Av principiella skäl anser jag att det är konsumentens obestridliga rättighet att få veta exakt vad han eller hon äter eller dricker. Denna rättighet åsidosätter verkligen all marknadsföringstaktik eller alla sidoeffekter. 
Jag tackar kommissionsledamoten för att han stannade kvar så sent med oss. Användandet av antibiotika är mycket oförståndigt i alla livsmedel på grund av risken för mikrobiell resistens och allergiska reaktioner. 
Christa Klaß (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Syftet med översynen av de båda direktiven är att anpassa dem till gällande lagstiftning. Inte minst måste den vetenskapliga utvecklingen och de tekniska framstegen beaktas. Nya ämnen godkänns och, framför allt, den positiva listan över godkända tillsatser måste ses över. Vi har upptäckt att det verkligen behövs en grundläggande översyn av livsmedelstillsatser. Detta går tyvärr inte att genomföra just nu, så vi måste göra vissa korrigeringar.
Det är givetvis hälsosamt att sträva efter att saluföra livsmedel som är så rena och fria från tillsatser som möjligt. Det moderna samhället är dock mycket krävande när det gäller livsmedel: de måste vara bra, se fräscha ut, smaka bra och behålla dessa egenskaper så länge som möjligt. Vi noterar ett ökat konsumentintresse för halvfabrikat och färdiglagade produkter.
Det finns många anledningar till varför den moderna kvinnan inte längre kan klara sig utan dessa praktiska produkter; det främsta skälet är bristande tid för skötsel av hushållet och bristfällig kunskap om matlagning och näringslära. Vem känner i dag till hur man gör stuvning, klimp eller potatismos? Livsmedelsindustrin fyller i dessa tomrum. Den måste använda de extra ämnen som behövs för att uppfylla konsumenternas önskemål. Vi har kommit långt i det hänseendet: lång lagringstid och snabblagade produkter ger oss ett brett sortiment av snabba tidsbesparande måltider.
Konsumenterna har dock även krav när det gäller livsmedelssäkerheten. Det är därför vi står här i dag, för konsumenternas räkning, och kräver säkerhet genom likvärdiga normer och listor som gäller för hela EU. Jag stöder betänkandet från min kollega Mojca Drčar Murko och tackar henne för hennes noggranna behandling av ämnet. Jag skulle dock vilja framföra en sen vädjan till konsumenterna att än en gång – trots alla moderna framsteg – besöka ett jordbruk och köpa livsmedel i dess ursprungliga form, som de såg ut förr. Låt oss ge våra barn möjligheten att lära sig laga mat och sköta ett hushåll, sedan kan de själva fatta beslut. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag skulle kortfattat vilja korrigera ett utelämnande. Jag tackade inte föredraganden. Hon gjorde ett utmärkt arbete, och jag instämmer i de gratulationer som ledamöterna framförde. 
Det är sant att detta är ett tekniskt ämne, men det berör många känsliga frågor. Mojca Drčar Murko gjorde ett utmärkt arbete med dessa frågor och med att uppnå den överenskommelse som vi har framför oss i dag. Jag är optimistisk till att vi kommer att få till stånd ett avtal vid första behandlingen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00 

