10:e årsdagen av resolution 1325 från FN:s säkerhetsråd om kvinnor samt fred och säkerhet (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalande om den tionde årsdagen av resolution 1325 från FN:s säkerhetsråd om kvinnor samt fred och säkerhet.
Jag välkomnar rådets och kommissionens företrädare till parlamentet.
Olivier Chastel
Herr talman, mina damer och herrar! Jag har fått äran att tala under denna debatt i stället för Catherine Ashton, kommissionens vice ordförande och unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik.
Låt mig först av allt tacka parlamentet för dess fortsatta intresse för frågan om kvinnor, fred och säkerhet. Jag vill också påpeka, även om ni uppenbarligen känner till detta, att parlamentet var den första institution som bara en månad efter antagandet av resolution 1325 krävde att den skulle införlivas genom en resolution från parlamentet.
Tio år senare kan vi dra slutsatsen att framsteg har gjorts. Vi har nu ett väsentligt förbättrat internationellt ramverk, särskilt tack vare 2009 års antagande av resolutionerna 1888 och 1889. Utnämningen av FN:s första särskilda representant för frågor som rör våld mot kvinnor under väpnade konflikter var ett viktigt steg.
Dessutom finns det nu fler än 20 nationella planer över hela världen. Situationen kvarstår emellertid, och skyddet av kvinnor i konfliktsituationer och deras deltagande i fredsbevarande insatser och återuppbyggnadsprocesser understiger i själva verket ännu de utfästelser som gjorts om de konkreta behoven. Våld, och i synnerhet sexuellt våld, mot kvinnor och flickor i konflikter fortsätter att förstöra många liv, och alltför ofta sker övergreppen helt ostraffat.
EU är fast beslutet att genomföra resolution 1325 och därpå följande resolutioner. I dag har vi en hållbar EU-politik om kvinnor, fred och säkerhet, som täcker alla aspekter av unionens yttre förbindelser, från krishantering till humanitärt bistånd och utvecklingssamarbete. Här vill jag nämna några specifika resultat, och en av åtgärderna omfattar utbyte av god praxis.
Experter från EU:s institutioner och medlemsstaterna träffas regelbundet i en arbetsgrupp. Denna process har lett till ett ökat antal program på nationell nivå. Tio medlemsstater har nu en nationell handlingsplan och ytterligare två planer håller på att utarbetas. EU har en rad program som utformats för att tillgodose behoven hos kvinnor och flickor i konfliktsituationer och i situationer efter konflikter, som t.ex. finansieringen av sjukvård för personer som blivit utsatta för sexuellt våld.
Under mindre än två år har programmet finansierat projekt i 67 länder, till ett sammanlagt belopp på mer än 300 miljoner euro. EU har börjat tillämpa en tillsynsmekanism för jämställdhet för att övervaka integreringen av ett jämställdhetsperspektiv i program för utvecklingssamarbete. EU har jämställdhetsrådgivare och kontaktpunkter för jämställdhetsfrågor inom den gemensamma säkerhets- och försvarspolitikens (GSFP) samtliga 13 uppdrag, samt kontaktpunkter för jämställdhetsfrågor vid fler än 80 EU-delegationer.
Vi håller för närvarande på att slutföra en rapport om slutsatser från integreringen av ett jämställdhetsperspektiv och människorättsfrågor i den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. EU för också ett nära samarbete med det civila samhället i syfte att främja kvinnors deltagande på området fred och säkerhet.
Under 2011 planerar vi att inleda några särskilda projekt för att stödja kvinnonätverk i krisdrabbade länder, med en uppskattad budget på 2 miljoner euro. Flera EU-delegationer har anordnat ”öppet hus-dagar” för att uppmärksamma tioårsdagen av resolution 1325 och för att träffa lokala kvinnogrupper, som t.ex. de i Kosovo, Bosnien och Hercegovina samt Irak.
I mitten av oktober anordnade EU och Afrikanska unionen (AU) ett seminarium för det civila samhället i Addis Abeba, i syfte att utarbeta rekommendationer om gemensamma EU/AU-åtgärder.
När det gäller förnyade och mätbara åtaganden planerar vi att i slutet av året utarbeta några allmänt erkända utbildningselement om jämställdhet, mänskliga rättigheter och barns rättigheter, som ska användas för att utbilda den personal som ingår i GSFP-uppdragen. Vi planerar vidare att senast 2013 utarbeta lokala strategier för att genomföra resolution 1325 när det gäller utvecklingssamarbete i minst 60 procent av de länder som är, eller har varit, i en konfliktsituation. Slutligen planerar vi att regelbundet redogöra för genomförandet av EU:s åtaganden när det gäller kvinnor samt fred och säkerhet, genom att tillämpa de 17 indikatorer som antogs i juli 2010. Den första rapporten håller på att slutföras i detta nu.
Den 26 oktober deltog EU i en debatt i säkerhetsrådet för att högtidlighålla tioårsdagen av resolution 1325. Det belgiska ordförandeskapet hade tidigare anordnat tre högnivåmöten med ministrar och experter i Bryssel, New York och Genève i syfte att öka medvetenheten och göra rekommendationer.
EU har därefter framfört starka krav på en ökad internationell övervakning av resolution 1325, särskilt genom att framhålla alla de indikatorer som tagits fram av generalsekretariatet. EU kräver nu därför att dessa indikatorer genomförs på ett snabbt och ändamålsenligt sätt.
Joaquín Almunia
Herr talman! Jag tackar den belgiske rådsordföranden så mycket för hans uttalande om denna fråga. Kommissionen stöder till fullo det rådets företrädare just sade, och jag vill tillägga tre särskilda punkter.
För det första vill jag säga att jag helt och hållet instämmer med rådets ordförande om att detta är en tydlig process, med fler än 20 nationella handlingsplaner som inrättats över hela världen, samt utnämningen av FN:s första särskilda representant för frågor som rör våld mot kvinnor under väpnade konflikter.
För det andra anser kommissionen att det krävs mer arbete för att förebygga våld mot kvinnor och flickor under konflikter, och i synnerhet sexuellt och könsbaserat våld, vilket fortsätter att inträffa och förstör många liv.
För det tredje bör EU föregå med gott exempel genom att tillämpa resolution 1325 och de resolutioner där den införlivats.
Vi bör fortsätta att uppmärksamma behoven hos kvinnor och barn som drabbats under väpnade konflikter, men också i situationer efter konflikter, genom program som t.ex. finansierar hälso- och sjukvård för de som överlevt sexuellt och könsbaserat våld. Detta bör ske genom samarbete med det civila samhället för att främja kvinnors deltagande i skapandet av fred och säkerhet, och givetvis genom ett nära samarbete med FN när det gäller att utarbeta de indikatorer som generalsekretariatet tagit fram.
EU måste också ta ytterligare steg, t.ex. har kommissionens vice ordförande och unionens höga representant Catherine Ashton utsett Dame Rosalind Marsden till EU:s första kvinnliga särskilda representant för Sudan.
Edit Bauer
Herr talman! När FN:s säkerhetsråd antog resolution 1325 för tio år sedan innebar det helt klart ett historiskt steg för världssamfundet, som togs i kölvattnet av de tragiska erfarenheterna från krigen i före detta Jugoslavien. Krig kräver flest offer bland oskyldiga civila, och under väpnade konflikter är de flesta civila kvinnor. Erfarenheten har visat att väpnade konflikter ofta åtföljs av våldtäkter mot kvinnor, och det är ingen tillfällighet att det i Genèvekonventionen också medges att detta ofta är liktydigt med folkmord.
Även efter konflikter fortsätter offren att stigmatiseras, och konsekvenserna av våldet fördärvar ofta deras liv. Ärren från de fysiska och psykiska övergreppen kvarstår för livet - om offren någonsin återhämtar sig överhuvudtaget. Därför är det ingen överdrift att kräva att förebyggandet av våld mot kvinnor ska utgöra en integrerad del av den allmänna säkerhets- och försvarspolitiken, och att åtgärder ska vidtas för att få ett slut på dessa våldsdåd mot civila. De insatser som FN gjort i detta avseende kan uppenbarligen inte upprätthållas utan att vederbörliga åtgärder vidtas. Än i dag våldtas tusentals kvinnor i krigszoner, för att sedan bli utkastade av sina familjer och på så sätt bli offer i dubbel bemärkelse.
Nyligen våldtogs fler än 8 000 kvinnor i östra Kongo under loppet av fem dagar, men frågan gäller också de flyktingläger, som t.ex. Camp Ashraf, där kvinnor ännu inte är säkra. Det är också befogat att begära att kvinnor i större utsträckning ska göras delaktiga i fredsbevarande styrkor, eftersom deras närvaro är ytterst viktig under dessa exceptionella omständigheter. Vi anser att det är viktigt att kvinnor spelar en mer aktiv roll i fredsprocesserna. Vi kan inte bara låta dem vara passiva deltagare eller till och med offer under sådana processer. Jag gläds åt att konstatera att kommissionen har vidtagit viktiga åtgärder i detta hänseende.
Maria Eleni Koppa
Herr talman! Det är tio år sedan FN:s säkerhetsråd antog resolution 1325 om kvinnor samt fred och säkerhet. Det är en viktig årsdag, som är mer aktuell än någonsin, eftersom kvinnor och barn fortfarande är de största offren i krig.
De tusentals fallen av våldtäkter i krigszoner visar att våldtäkt och sexuella övergrepp används systematiskt som krigsvapen för att förödmjuka och demoralisera motståndaren. I flera fall sker våldtäkterna systematiskt av soldater på uppmaning av deras överordnade, och om våldtäkten utförs på en öppen plats vållar den ännu större skada på motståndarsidan. Offren för dessa övergrepp, som i allmänhet är kvinnor, blir stigmatiserade, förvisade, eller till och med mördade av det egna samhället i ett försök att återupprätta hedern.
Vi måste alla hjälpas åt i denna kamp. Denna skam för mänskligheten, dessa krigsbrott, måste stoppas. Samtidigt måste vi öka kontrollerna överallt, däribland genom de ”blå baskrarna”, för vi har ett stort direkt och indirekt ansvar. Stränga sanktioner bör införas för alla de som är inblandade i dessa övergrepp. Det krävs utbildning, kontroller, disciplin och ett tydligt budskap. Slutligen behöver vi visa världssamfundet att vi menar det vi säger.
Som det konstateras i resolution 1325 kan och bör kvinnor delta på jämlika villkor i främjandet av fred och säkerhet. Vårt gemensamma mål måste vara att främja en starkare ställning för kvinnor, med möjlighet att vända sig till internationella domstolar, och med program som främjar deras ekonomiska, sociala och psykiska återanpassning. Kvinnors frigörelse och skydd är en nödvändig förutsättning för att få stopp på användandet av sexuellt våld som krigsvapen.
Barbara Lochbihler
Herr talman! För exakt tio år sedan diskuterades frågan om kvinnors rättigheter som en grundläggande del av de mänskliga rättigheterna för första gången i FN:s säkerhetsråd, efter krav på jämställdhet mellan kvinnor och män i konflikt- och krissituationer. Detta var en milstolpe på vägen mot införandet av ett obligatoriskt krav på att kvinnor, i enlighet med internationell rätt, ska delta på olika beslutsnivåer i fredsprocesser och inom säkerhetspolitik.
År 2005 framförde FN:s dåvarande generalsekreterare Kofi Annan en angelägen begäran om att nationella handlingsplaner skulle utarbetas för genomförandet av resolution 1325. Vi har redan hört att endast 20 stater hittills har uppfyllt detta, däribland europeiska länder som Sverige och Storbritannien, men också afrikanska länder, t.ex. Liberia och Elfenbenskusten. Jag anser att EU:s samtliga medlemsstater borde anta sådana handlingsplaner. Det gäller också länder som t.ex. mitt hemland Tyskland, som hittills har vägrat att utarbeta en handlingsplan.
Integreringen av ett jämställdhetsperspektiv har definitivt blivit viktigare på internationell nivå. En ny särskild FN-representant för frågor som rör sexuellt våld har utsetts och FN:s jämställdhetsorgan har inrättats. Vi bör emellertid vara medvetna om att alla dessa åtgärder ännu är i ett inledande skede. Det handlar om att ge stöd till kvinnor och flickor som har utsatts för sexuellt våld. Vi måste förstärka redan befintliga resolutioner och biståndsprogram. Detta handlar emellertid också om stöd för att kunna identifiera och åtala förövarna, vilket alltid måste knytas till genomförandet av reformer av de lokala rättssystemen.
Olivier Chastels uttalande på Catherine Ashtons vägnar om att tillhandahålla 2 miljoner euro till stöd för denna resolution är mycket positivt. Jag vill klargöra betydelsen av att engagera lokala icke-statliga organisationer som verkar för kvinnors rättigheter, så att pengarna går till sådant som verkligen behövs.
Eva-Britt Svensson
för GUE/NGL-gruppen. - Herr talman! Kvinnor och barn är offer i krig och konfliktsituationer. Våld, våldtäkter, tortyr och sexuella övergrepp mot kvinnor och barn är ett vapen i krig och konfliktsituationer. Kvinnor har nu synliggjorts som offer, och de är offer. Bland annat har det synliggjorts genom utnämningen av FN:s särskilda representant, Margot Wallström.
Men kvinnor är inte bara offer, utan de är viktiga aktörer i freds- och säkerhetsarbete för att förebygga konflikter. De är oumbärliga för att delta i arbetet för att skapa fred och demokrati efter krig och konflikter. De är aktiva för att återuppbygga länderna. Trots att det är tio år sedan FN-resolutionen antogs är kvinnorna emellertid fortfarande enbart synliggjorda som offer för våld. De är osynliggjorda i det viktiga återuppbyggnadsarbetet för att skapa fred och demokrati. Trots att vi i dag vet hur betydelsefulla kvinnor är i detta arbete, är det fortfarande männen som har det totala inflytandet över besluten. Det är dags att synliggöra kvinnors kapacitet, även i freds- och säkerhetsarbetet. EU måste ställa krav på att könsaspekterna finns med när man ger bistånd och bidrag för återuppbyggnadsarbete.
Jaroslav Paška
Fru talman! FN:s säkerhetsråds resolution 1325 om kvinnor samt fred och säkerhet är ett av de senaste seriösa dokument där världens alla nationer förklarar sin respekt och vördnad för det täcka könet.
Varje bestämmelse i resolutionen har sin egen djupa innebörd, och är utformad för att möta problem som ibland förekommer i relationer mellan kvinnor och män. Det kan handla om krissituationer där kvinnor och barn ofta blir utsatta för tvång, otyglat våld och orättvisa. De utvecklade länderna har godkänt de åtaganden som föreskrivs i FN:s säkerhetsråds resolution 1325. De försöker genom olika åtgärder skapa största möjliga utrymme för att tillämpa dessa bestämmelser inom de nationella och internationella institutioner som arbetar med konfliktlösning och organisering av fredsprocesser.
I flera av utvecklingsländerna, särskilt i Centralafrika och flera delar av Asien, finns det emellertid fortfarande allvarliga problem när det gäller uppfyllandet av de mänskliga rättigheterna för kvinnor och barn. Barbariska militärregimers agerande grundas på helt andra värderingar än de som erkänns i den civiliserade världen, och för mördarbanden har den mänskliga värdigheten för civilpersoner, kvinnor och barn ingen betydelse.
Jag anser att detta är ett område som vi snarast möjligt borde undersöka och ägna mer uppmärksamhet. Det är därför också nödvändigt att vidta åtgärder inom ramen för EU:s politik för att kunna utöva kraftigare och mer intensiva påtryckningar på de regimer som inte respekterar sina medborgares och invånares grundläggande mänskliga rättigheter.
Krisztina Morvai
(HU) Fru talman, mina damer och herrar! Jag anser att vi alla enkelt skulle kunna svara på frågan om vilken större grupp av människor som i hög grad är utestängd från beslutsprocesserna, eller som bara deltar i mycket liten utsträckning, samtidigt som de i hög grad får uthärda konsekvenserna av politiska, ekonomiska och finansiella beslut. Ja, det stämmer - det är kvinnor som jag syftar på, men inte bara i anslutning till väpnade konflikter, som är ämnet för dagens debatt, utan också i anslutning till ekonomin. För det är trots allt kvinnor som ska se till att maten står på bordet, och det är kvinnor som tillsammans med sina barn genomlider fattigdom i särskilt stor utsträckning. För mig är det huvudbudskapet i denna FN-deklaration, dvs. att kvinnor bör ges väsentligt större möjligheter i beslutsprocesser, så att de kan styra sina liv i stället för att bli offer för sina öden.
På vilka sätt berörs kvinnor av väpnade konflikter? Låt oss se på exemplet Gaza. Än i dag är det kvinnor som sköter om och vårdar de som skadats till följd av staten Israels brutalitet, det är kvinnor som sköter om och vårdar de barn som invalidiserats som en följd av detta, och det är kvinnor som lider starkt av bombanfallen och den förstörda infrastrukturens effekter, av bombningarna mot vägar och skolor. Vi bör ha detta i åtanke när vi beaktar kvinnors lidande under väpnade konflikter.
Philippe Juvin
(FR) Fru talman, mina damer och herrar! I konfliktområden är användningen av våld mot kvinnor en noga övervägd taktik. Våldtäkter utövas systematiskt, organiserat och i en omfattande utsträckning. Våldtäkt är ett krigsvapen. Vi bör givetvis fördöma detta våld.
Men förutom fördömanden måste vi göra mer än att bara utfärda deklarationer, för annars blir de bara ett mantra. Vi måste hitta sätt att agera. Därför uppmanar jag er att beakta tre olika handlingsvägar.
Den första handlingsvägen: Jag anser att det definitivt finns ett behov av att EU främjar lokala kvinnoorganisationer i samtliga konfliktsituationer där unionen ingriper. Respekten för grundprinciperna om frihet och rättvisa kommer att öka om de utgår från kvinnors erfarenheter. Överallt i världen där kvinnor garanteras rättigheter kommer respekten för människors värdighet och de värderingar om jämställdhet och broderskap som EU stöder att främjas.
Den andra handlingsvägen: Jag anser att när EU bidrar till att återuppbygga länder bör vi överväga att ställa krav på de regeringar och lokala myndigheter som vi hjälper om att de ska införa kvoter för att säkra kvinnors deltagande på olika beslutsnivåer. Jag tänker exempelvis på den palestinska myndigheten, som vi hjälper, och som nästan uteslutande stöds av oss. Situationen i Mellanöstern kan bara främjas om vi kräver att den palestinska myndigheten ska införa kvoter som gör det möjligt för kvinnor att inneha högre politiska befattningar.
Slutligen, den tredje handlingsvägen: Oavsett var vi ingriper - med civila, polisiära eller militära medel - anser jag att vi bör se till att kvinnor ges en framträdande och välvald roll inom våra egna trupper och operativa uppdrag. Detta kommer endast att göra oss mer effektiva och, vilket har fastslagits i flera rapporter, troligtvis innebära att befolkningarna blir mer villiga att acceptera oss.
Marc Tarabella
(FR) Fru talman, mina damer och herrar! Det är nu tio år sedan FN:s säkerhetsråd, för första gången i historien, antog en resolution som framhåller den särskilda situationen för kvinnor som lever i krigsdrabbade områden och deras roll för att lösa konflikter. I dag, tio år efter resolutionens antagande, våldtas emellertid fortfarande tusentals kvinnor i krigshärjade länder som till exempel Kongo. Jag har själv starkt kritiserat den straffrihet som förövarna av dessa illdåd åtnjutit under flera års tid.
Dessa barbariska handlingar utförs dessutom trots att FN:s trupper ibland, eller till och med ofta, är närvarande i området. Jag anser att vi i högsta grad saknar politiska ambitioner och tillräckliga medel. Jag vill särskilt betona behovet av att utbilda de europeiska och internationella organisationernas fältbaserade personal och öka medvetenheten bland de lidande befolkningarna.
Vi måste få alla att förstå att ett hänsynstagande till könsspecifika faktorer kommer att leda till förbättringar inom alla områden. Vi måste få ett slut på den straffrihet som alltför ofta åtnjuts av dem som begår våld mot kvinnor, och vi måste upprätta ett vederbörligt klagomålsförfarande i detta hänseende. Vi måste också öka de finansiella resurser som finns tillgängliga inom EU:s institutioner för arbetet med i synnerhet jämställdhets- och människorättsfrågor, i syfte att kunna tillämpa mekanismer och utvärdera de framsteg som gjorts av EU.
Jag konstaterar att insatser förvisso har gjorts, vilket Olivier Chastel nämnde, särskilt genom utbyte av bästa praxis och deltagande i arbetsgrupper. Dessutom har nu tio medlemsstater en nationell handlingsplan. Jag hoppas att de övriga 17 medlemsstaterna också snart kommer att ha en sådan.
Slutligen vill jag påpeka att jag har höga förhoppningar på den framtida Europeiska utrikestjänsten. Jag hoppas att kvinnor och män kommer att delta i denna utrikestjänst i lika utsträckning, i synnerhet på fältet. Vi får aldrig glömma den viktiga roll som kvinnor kan spela när det gäller konfliktlösning, eller behovet av att upprätta förbindelser som grundas på förtroende mellan de internationella institutionernas trupper och de lokala befolkningarna.
Ilda Figueiredo
(PT) Fru talman! Att framhålla följderna av krig och konflikter för kvinnor och barn är ytterst viktigt vid denna kritiska tidpunkt då krigen i Irak och Afghanistan dragit ut på tiden och då en mängd konflikter underblåses, t.ex. konflikten i de av Israel ockuperade palestinska territorierna eller i det av Marocko ockuperade Västsahara. Dessutom är det viktigt i en tid då ojämlikheten ökar, fattigdomen förvärras genom den nyliberala politiken, och nya hot uppkommer, vilket inträffade förra helgen i Lissabon i samband med Natotoppmötet och antagandet av Natos nya strategiska koncept. Som svar på detta hölls förra lördagen en fredlig demonstration på Lissabons gator som anordnats av kampanjgruppen ”Ja till fred, nej till Nato”, som omfattar fler än 100 organisationer. Tiotusentals människor, både kvinnor och män, marscherade för krav på fred och social rättvisa, som är en grundförutsättning för säkerheten. De krävde en upplösning av Nato, nedrustning av kärnvapen och respekt för människors rättigheter när det gäller att försvara freden.
Under den generalstrejk som kommer att genomföras i Portugal under morgondagen, kommer män och kvinnor återigen att protestera mot den antisociala politiken. Denna politik berör alla, men är särskilt diskriminerande gentemot kvinnor. De strejkande kommer att kräva en ny politik som respekterar arbetstagarnas värdighet och främjar utveckling och sociala framsteg, vilket är en förutsättning för fred.
Eduard Kukan
(SK) Fru talman! Även jag vill betona den historiska betydelsen av säkerhetsrådets resolution 1325 för freden och säkerhetspolitiken. Det är första gången som FN har framhållit betydelsen av att skydda kvinnor och att de till fullo ska delta i insatserna för att skapa och upprätthålla fred samt förebygga konflikter.
Det bör påpekas att stora ansträngningar har gjorts under de senaste tio åren för att uppnå detta mål. Övergrepp mot kvinnor är emellertid fortfarande ett betydande inslag i konflikter. Det har dessutom skett en alarmerande ökning av ofta förekommande och systematiskt våld mot kvinnor både under och efter konflikter.
Jag kommer inte att ge er några konkreta siffror, men det är ändå värt att nämna de fasansfulla händelser som har ägt rum i Demokratiska republiken Kongo, Darfur, Rwanda, Liberia, Sierra Leone och Bosnien. Jag har personligen träffat och talat med kvinnor som varit utsatta för våld under kriget i före detta Jugoslavien. Deras berättelser är fasansfulla. De blev våldtagna, misshandlade och förödmjukade. Flera blev också utfrysta efter det att konflikten var över.
Följaktligen kan inte ens ett slut på en konflikt garantera att våldet mot kvinnor upphör. Vi bör alltid ha detta i åtanke.
Skyddet av kvinnor och möjligheten för dem att delta i skapandet av fred och säkerhet är huvudsyftet med resolution 1325. Beklagligt nog finns det fortfarande flera situationer där man ännu inte uppnått detta. Jag tror fullt och fast att det finns en verklig möjlighet för oss att åstadkomma förändring. Det krävs emellertid en politisk vilja från alla om vi ska kunna skapa sådana förutsättningar. När det gäller utförandet av denna uppgift ser jag också en möjlighet till ett positivt bidrag från unionens höga representant Catherine Ashton och Europeiska utrikestjänsten, som skulle kunna stärka EU:s roll väsentligt i genomförandet av denna viktiga resolution.
Sabine Lösing
(DE) Fru talman! Kvinnor och barn fortsätter att vara oproportionerligt hårt drabbade av krig och dess följder. Kvinnors rättigheter får emellertid inte missbrukas för att legitimera militära ingripanden. Exemplet med Kongo visar att militära insatser inte hjälper till att skydda, garantera eller upprätta kvinnors rättigheter. Beklagligt nog är fallet exakt det motsatta. Situationen för kvinnor i Afghanistan är i dag sämre än någonsin till följd av kriget. Det löfte som utfärdas i resolution 1325 kan i själva verket bara uppfyllas genom att konflikter undviks och genom att endast civila åtgärder vidtas i krig och konfliktsituationer. Därför anser jag att det är fullständigt oacceptabelt att förvränga denna resolution med målet om att öka kvinnors deltagande i krig. Jag kräver att EU av princip ska sluta att ge stöd, däribland bistånd till utrustning och utbildning, till regimer och militära styrkor som skickar barnsoldater till väpnade konflikter, kränker mänskliga rättigheter eller systematiskt begår sexuella våldshandlingar.
Edite Estrela
(PT) Fru talman! Säkerhetsrådets resolutioner och planer på utvecklingsstöd har redan nämnts med betoning på de framsteg som har gjorts, men faktum är att kvinnor fortsätter att vara de främsta offren under väpnade konflikter. De är offer, men likväl inte beslutsfattare. Kvinnor bör delta i hela processen med att förebygga och lösa konflikter. Om det fanns fler kvinnor på högre poster på beslutsfattande nivå, däribland ekonomiskt beslutsfattande, skulle fred och säkerhet definitivt råda på fler platser i världen och vi skulle alla dra nytta av en ökad utveckling och bättre levnadsvillkor. Därför behöver vi också fler kvinnor som är delaktiga i beslutsprocessen på alla nivåer. Som redan har nämnts skulle kvinnor kunna delta och agera under hela processen. Den skulle med andra ord inte enbart styras av män.
Antonyia Parvanova
(EN) Fru talman! När vi talar om kvinnor i konfliktområden är vi tvungna att ta hänsyn till att det fortfarande finns ett behov av ytterligare åtgärder, en ökad medvetenhet och konkreta politiska åtgärder på det här området. Dessa åtgärder behövs trots ökade insatser och positiva tecken, som t.ex. utnämningen av den tidigare kommissionsledamoten Margot Wallström till tjänsten som FN:s generalsekreterares särskilda representant för att bevaka kvinnors utsatta situation i krig och andra konflikter samt FN:s nyligen inrättade enhet för jämställdhetsfrågor (UN Women).
Jag vill framhålla att partnerskap mellan parlamentariker, regeringarna i EU:s och FN:s medlemsstater, institutioner och det civila samhället är avgörande för att bygga upp ett stöd för de överenskomna målen i handlingsprogrammet från Internationella konferensen om befolkning och utveckling med avseende på millennieutvecklingsmålen.
För att främja jämställdheten mellan kvinnor och män behöver vi göra ett gemensamt åtagande för att driva denna fråga framåt, garantera bättre representation för kvinnor för att förhindra krig, återupprätta fred och hantera postkonfliktsituationer. Vi bör också ta hänsyn till att kvinnor kan spela en viktig roll för fredsbevarandet om de får ett tillräckligt stöd och blir verkligt delaktiga.
Slutligen vill jag påpeka att EU har en avgörande roll att spela när det gäller att främja dessa mål för att uppnå en rättvis och varaktig lösning. Det är vårt huvudsakliga ansvar och en viktig politisk roll att vi samarbetar för att ta itu med situationen för kvinnor i konfliktområden genom att förebygga krig och upprätthålla internationell fred och säkerhet.
Diane Dodds
(EN) Fru talman! Jag vill uttala mitt stöd för resolution 1325. Jag vill uppmärksamma parlamentet på situationen i Nordirland, där vi har en mycket aktiv kvinnosektor - en sektor som har utgjort en positiv styrka inom landet.
Innan jag tillträdde min tjänst här i parlamentet företrädde jag västra Belfast i den nordirländska parlamentariska församlingen och området Shankill i Belfast i den lokala myndigheten. Dessa områden har under mer än trettio års tid härjats av våld som förorsakats av terroraktioner från irländska republikaner och våld mellan olika befolkningsgrupper.
Under hela denna tid har grupper som t.ex. Kvinnocentrumet (Women's Centre) utgjort en sammanhållande kraft, förbättrat den lokala kapaciteten och upprättat förbindelser med kvinnogrupper inom andra befolkningsgrupper. Detta är vanliga kvinnor som har visat att de förmår vara ledare och en utmärkt förebild för andra länder och samhällen där terrorism och våld förekommer.
Förutom att grupper som Shankills kvinnliga centrum och Foyles kvinnliga nätverk och utbildning för kvinnor (Women's Network and Training for Women) kämpar för att upprätta förbindelser mellan olika befolkningsgrupper i Nordirland skapar de också möjligheter för kvinnor på arbetsmarknaden genom att tillhandahålla utbildning. Detta är vägen framåt, kolleger.
Norica Nicolai
(RO) Fru talman! Jag hoppas att den debatt som vi har i dag inte bara blir ett tillfälle att högtidlighålla årsdagen för resolution 1325, utan att den också leder till en nystart och ett nytt förhållningssätt till denna situation, som praktiskt taget kvarstår i den form som ledde till antagandet av resolution 1325.
Jag anser inte att deklarationer är tillräckliga, särskilt inte deklarationer som förmedlar en annorlunda bild av verkligheten. Jag anser att det krävs åtgärder och att det är EU:s uppgift att, som ett led i den gällande säkerhetspolitiken, upprätta en inledande uppförandekod som kan tillämpas vid insatser både under och efter konflikter, även om vi redan har en konvention, dvs. Genèvekonventionen, som fördömer våld under konflikter. Jag anser att en sådan uppförandekod skulle skapa ett mervärde för EU, och innebära ett steg närmare en lösning på denna fråga.
Deltagandets övriga aspekter bör givetvis stödjas av ett motsvarande ekonomiskt bistånd som grundas på en strategi för våra utvecklingsprojekt.
Anna Záborská
(SK) Fru talman! Vi högtidlighåller den tionde årsdagen av FN:s resolution 1325 och nästan dagligen hör vi talas om andra resolutioner och deklarationer som syftar till att hjälpa kvinnor. Jag tvivlar emellertid på att vi i tillräcklig utsträckning övervakar att dessa uppnås.
Alltfler dokument utarbetas, men kvinnors situation förbättras mycket långsamt. Det är vår plikt att arbeta för att kvinnors rättigheter ska uppfyllas och skyddas, så att kvinnorna kan integreras till fullo i samhället oavsett deras situation, ursprung eller ställning.
Deras roll börjar i familjen, kanske främst för att de är oersättliga när det gäller att lära barnen att respektera alla människors värdighet, men det finns också kvinnor som genom sin insikt om att det finns ett hot mot deras familjer deltar i att förebygga och lösa militära konflikter. Till dess att kvinnor känner sig trygga i sina familjer och i sina länder är det emellertid omöjligt att tala om fred, och inte bara i länder som är fria från konflikter.
Olivier Chastel
Fru talman, mina damer och herrar! Jag håller naturligtvis med parlamentet på många punkter. Hur skulle jag kunna annat än att instämma, särskilt i Philippe Juvins och Marc Tarabellas kommentarer om att inrättandet av Europeiska utrikestjänsten bör ses som en utmärkt möjlighet att stärka EU:s politik för kvinnor, fred och säkerhet? Under arbetet med att inrätta utrikestjänsten måste man vara medveten om den ständiga utmaningen att öka kvinnornas representation på alla nivåer, inom personalen och särskilt på den högsta nivån.
Catherine Ashton arbetar tydligt med detta. Hon har redan tagit steg i denna riktning, exempelvis genom att utnämna Rosalind Marsden till EU:s första kvinnliga särskilda representant för Sudan. I september utnämnde hon 29 personer till ledande befattningar inom delegationerna, däribland sju kvinnliga delegationschefer. Detta innebär att antalet kvinnor på denna nivå har ökat med inte mindre än 50 procent.
Samtidigt som EU gör stora insatser för att stärka sin egen kapacitet på områdena för kvinnors deltagande, fred och säkerhet, anser vi också att det är viktigt att vidta åtgärder för att öka medvetenheten inom andra organisationer och länder. Detta går hand i hand med specifik utbildningsverksamhet. Många av er har uttalat er även i denna fråga. Inom ramen för det europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter stöder EU Förenta nationerna i genomförandet av resolutionerna om kvinnor, fred och säkerhet i särskilt berörda länder och regioner, som Pakistan, Afghanistan, Georgien, Armenien, Azerbajdzjan och Ferganadalen, som sträcker sig över Uzbekistan, Kirgizistan och Tadzjikistan.
Slutligen förblir EU övertygat om vikten av ökad delegering av ansvar på internationell nivå. EU anser att säkerhetsrådet bör inrätta en arbetsgrupp för att undersöka vilka framsteg som gjorts med att genomföra resolution 1325 och lägga fram rekommendationer till säkerhetsrådet om hur man kan hantera utmaningar och åtgärda de brister som finns samt påskynda genomförandet av denna resolution.
EU har därför uppmanat säkerhetsrådet att intensifiera sitt arbete i kampen mot straffrihet. Riktade och progressiva åtgärder bör vidtas mot alla parter i en konflikt som gör sig skyldiga till allvarliga överträdelser av kvinnors rättigheter.
Jag är övertygad om att Europaparlamentet kommer att fortsätta att stödja EU:s och medlemsstaternas insatser på detta område.
Talmannen
Jag har mottagit sex resolutionsförslag från de olika politiska grupperna om detta ämne.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 25 november kl. 12.00.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Corina Creţu
Alla de beslutsamma insatser som gjorts - resolutioner och nationella och internationella planer för att förbättra skyddet för kvinnor i konfliktområden - har inte räckt till för att utplåna det barbariska vapen som ofta tillgrips i modern krigföring: sexuellt våld. Tvärtom går dessa brott ofta ostraffade, vilket gynnar spridning av denna praxis som går stick i stäv mot våra värderingar. Tillsammans med andra har jag upprepade gånger uttalat mig mot de massvåldtäkter som begåtts i Kongo, Liberia och andra konfliktområden, särskilt i Afrika. De tusentals kvinnor som faller offer för sexuella övergrepp och våld döms dessutom till en framtid med social stigmatisering och fruktansvärda sjukdomar som hiv/aids.
Internationella dagen mot våld mot kvinnor, som vi uppmärksammar den 25 november, måste också påminna oss om att kvinnor utsätts för våld i hemmet, som är oroväckande vanligt, våldtäkt inom äktenskapet, sexuella trakasserier och människohandel. Könsrelaterat våld, vare sig det begås i hemmet eller i områden med väpnade konflikter, är en av de allvarligaste överträdelserna av de mänskliga rättigheterna och måste motverkas och bestraffas därefter.
Lena Kolarska-Bobińska
Fredsuppdragens traditionella funktion har förändrats med åren. Nu handlar det inte längre bara om att övervaka avtal om eldupphör eller se till att gränser mellan stater respekteras. Numera omfattar uppdragen flera olika typer av ”mjuk” verksamhet - att främja mänskliga rättigheter och demokrati på många olika sätt, stödja anordnandet av val och återställa rättsstaten. På den tionde årsdagen av antagandet av resolution 1325 bör uppmärksamhet riktas mot kvinnors särskilda roll i detta arbete. I många fall har kvinnor betydligt bättre förutsättningar att utföra de uppgifter som ingår i fredsuppdragen. Med detta avser jag bland annat arbete med offer för sexuellt motiverat våld och våld som grundas på sexuell diskriminering. Kvinnor arbetar i kvinnofängelser, de hjälper till med social återanpassning och de bedriver också många former av utbildning. Vi talar mycket om att öka kvinnors deltagande i politiken och näringslivet. Ännu har det inte varit möjligt att uppnå helt lika möjligheter på något av dessa områden. Därför är det nödvändigt att återkomma till dessa frågor och noga granska hur den antagna lagstiftningen genomförs, så att vi på 15- eller 20-årsdagen av antagandet av resolution 1325 kan säga att alla bestämmelser i resolutionen har genomförts.
