Svinīgā sēde - Igaunija
Priekšsēdētājs
Dāmas un kungi, šī ir brīnišķīga diena Eiropas Parlamentam, jo mēs sveicam vienu no mūsu bijušajiem kolēģiem deputātiem šeit - vienu, kas tagad ir Igaunijas Republikas prezidents, mūsu bijušo kolēģi deputātu Hendrik Ilves! Mēs gribam laipni lūgt jūs Eiropas Parlamentā!
(Skaļi un ilgstoši aplausi)
Dāmas un kungi, kad mums pienāk tāds notikums kā šis, ir labi paskatīties ne tikai uz tagadni, bet arī atcerēties, cik garš, plats ceļš mums bija veicams, lai iegūtu deputātu kopā ar citiem deputātiem no Igaunijas - un no Latvijas un Lietuvas, ja mēs aprobežojamies tikai ar Baltijas valstīm, pirmkārt, - kas bija vēlēti Parlamenta deputāti un kuru valstis, brīvas valstis, kas gadu desmitiem bija zem komunisma, ir tikušas pārstāvētas šeit, kopš Igaunija ieguva brīvību.
Šis mūsu deputāts tika ievēlēts ar tautas demokrātisku lēmumu par savas valsts prezidentu. Viņš ir pārstāvis no Igaunijas, kas vairāk nekā lielākā daļa citu ir saistīta ar Eiropas nākotni un, protams, ar tās tagadni. Sākumā kā savas valsts ārlietu ministrs viņš vadīja sarunas par dalību Eiropas Savienībā un pēc tam bija novērotājs Eiropas Parlamentā no 2003. gada līdz tiešajām vēlēšanām 2004. gadā un, visbeidzot, Eiropas Parlamenta deputāts līdz viņa ievēlēšanai par Igaunijas Republikas prezidentu 2006. gada septembrī. Prezidents Hendrik Ilves stājās amatā kā Igaunijas prezidents 2006. gada 9. oktobrī.
Prezident H. Ilves, ir liels prieks, ka varu jūs sveikt šeit, Eiropas Parlamentā, kas rīt atzīmē savu 50. gadadienu. Jūsu apmeklējums ir svinību ievadījums, un es vēlos lūgt jūs uzrunāt Eiropas Parlamentu. Vēlreiz mēs ļoti silti sveicam jūs!
(Aplausi)
Toomas Hendrik Ilves
Igaunijas Republikas prezidents. - (ET) Mani draugi, ļaujiet man sākumā novēlēt jums daudz laimes dzimšanas dienā. Mani dārgie draugi un kolēģi, kolēģi šī vārda visīstākajā nozīmē, draugi, kuru man ir pietrūcis pagājušajā pusotra gada laikā. Kad es tagad skatos uz jums visiem - te no apakšas jūsu liekas daudz vairāk nekā, skatoties no 131. vietas, kur es mēdzu sēdēt.
Jūs nevarat iedomāties, cik vareni jūs esat kā Eiropas Parlaments. Es zinu, man bija jādodas prom, pirms es to sapratu. Bet ļaujiet man tagad tālāk runāt manā pašreizējā lomā kā manas valsts prezidentam.
Šodien, kad Igaunija drīz ieies savā piektajā gadā kā Eiropas Savienības dalībniece, mēs vairs neesam "jaunās dalībnieces”, kas apgūst noteikumus. Patiešām, es uzskatu, ka ir pienācis laiks likt malā terminu "jaunā dalībvalsts” kā anahronismu, kas zaudējis nozīmi.
(Aplausi)
Šodien vairs nav jauni vai veci dalībnieki. Ir tikai dalībnieki. Termins "jauna dalībvalsts” šajās dienās pat vairs nenozīmē "nabadzīgāka dalībvalsts”, jo vairākas no mums ir panākušas "vecās dalībnieces”.
Šodien Savienībā mums ir interešu, partiju nostāju koalīcijas, un tās veidojas pēc visdažādākā daudzuma dimensijām - mazās un lielās dalībnieces, rūpnieciskās un tirdzniecības valstis un tā tālāk. Bet pamats nav dalības laiks vai ilgums.
Te šodien es gribu ieskatīties desmit gadus uz priekšu nākotnē, kad mēs visi būsim veci un vecāki dalībnieki. Laikā, kas būs 100 gadus pēc pirmā briesmīgā Eiropas 20. gadsimta pilsoņu kara. Mēs runājam par savu Savienību kā atbildi uz otro Eiropas pilsoņu karu, kā mūsu kontinenta organizēšanas veidu, lai netiktu atkārtotas Otrā pasaules kara šausmas.
Bet mēs nedrīkstam pazaudēt no sava redzesloka arī to, ka viena trešdaļa - un, iespējams, pat vairāk - no šīsdienas Eiropas Savienības dalībniecēm izveidojās kā neatkarīgas politiskas vienības uz Pirmā pasaules kara drupām. Somija, Igaunija, Latvija, Lietuva, Polija (pēc 140 nebūtības gadiem), bijusī Čehoslovākija kopā ar Ungāriju un Austriju, kuras mēs šodien pazīstam, visas radās 20. gadsimtā līdz ar impēriju, to starptautisko lielvaru, sabrukumu, un radās jaunas valstis, pamatojoties uz pašnoteikšanos.
Es paceļu šo jautājumu, jo mana valsts līdzīgi daudzām mūsu šīsdienas dalībniecēm sāka ar to, ka nometa uzspiestās piederības jūgu lielai, despotiskai vai nedemokrātiskai pārnacionālai vienībai - kas citādi ir pazīstama kā impērija.
Igaunija līdzīgi daudzām citām ir paguvusi rasties ne mazāk kā divreiz. Tomēr šodien mēs visi esam nākuši kopā, lai celtu paši savu jaunu pārnacionālu vienību - un jaunu identitāti, mūsu Eiropas Savienību.
Mēs to neesam darījuši tādēļ, ka mēs esam tikuši iekaroti vai okupēti, bet gan tādēļ, ka mums ir brīvība to darīt. Un tāpēc, ka mēs uzskatām, ka tā ir pareizi darīt. Arī tā ir mūsu pašnoteikšanās tiesību izmantošana.
Es paceļu šo jautājumu tāpēc, ka pēc desmit gadiem Igaunijai būs pirmoreiz privilēģija un atbildība būt par prezidējošo valsti, un es ļoti ceru, ka tad, kad šis laiks pienāks, mēs vairs necīnīsimies ar tiem jautājumiem, ar kuriem mēs cīnāmies šodien. Tieši šī iemesla dēļ es šodien gribu runāt par lietām, kas būs svarīgas vismaz turpmākos desmit gadus.
Visbeidzot, es paceļu šos jautājumus tāpēc, ka mūsu vēlēšanu cikli un to problēmu cikls, kas mums stāv priekšā, nesakrīt: mēs nodarbojamies ar problēmām, kas iekļaujas četru vai piecu gadu ciklos.
Bet problēmas un spiedieni, ar ko saskaras Eiropas Savienība šodien, no enerģētikas līdz videi, no konkurētspējas līdz paplašināšanai, no kopējās ārpolitikas līdz migrācijai, visi ir stratēģiski jautājumi, kas prasa drosmi un uzdrīkstēšanos rīkoties daudz ilgākā laika posmā nekā divos vai trīs vēlēšanu periodos.
Dāmas un kungi, kaut gan mēs nevaram paredzēt nākotni, atsevišķas tendences un apdraudējumi kopumā ir saskatāmi. Nav trūcis diskusiju par diviem no tiem - divējādajiem apdraudējumiem, ar ko mēs saskaramies: globālo sasilšanu un fosilā kurināmā resursu samazināšanos. Tomēr šie divi jautājumi ir globāla mēroga bažas, un to atrisināšana, lai gan noteikti neiespējama bez Eiropas Savienības, ir jāveic, piedaloties visai zemeslodei.
Un tomēr tajā pat laikā Savienība saskaras ar dažāda veida nopietnām problēmām. Ja mēs tās nerisinām, tad varbūt pēc desmit gadiem, bet katrā ziņā pēc gadsimta ceturtdaļas mēs varētu zaudēt daļu no nosacītās bagātības un panākumiem, ko mēs gūstam šodien. Visas šīs problēmas un spiedieni ir saistīti ar Eiropas Savienības konkurētspēju.
Kur ir mūsu konkurenti? Vai viņi ir Eiropas Savienībā vai ārpus tās plašajā pasaulē? Skaidrs, ka atbilde ir "gan te, gan tur”: mēs konkurējam tirgū gan Eiropas Savienības, gan arī pasaules mērogā.
Bet ja mēs skatāmies uz globalizācijas ilgtermiņa tendencēm, mums jābūt pateicīgiem Jean Monnet un Jacques Delors par iekšējā tirgus radīšanu laikā, kad globalizācija vēl nebija saskatāma parādība.
Jo iekšējais tirgus ir tas, kas atļauj atsevišķām Eiropas valstīm saglabāt savu konkurētspēju globālajā arēnā. Atvērtība Eiropas robežās, konkurences spiediena ielaišana Eiropā ir bijusi mūsu konkurētspējas dzinējs pasaules mērogā.
Pašreizējā domāšana Eiropas Savienībā ne vienmēr dod pamatu optimismam divu iemeslu dēļ: pirmkārt, Lisabonas programmas, mūsu pašu labi domātās inovācijas un konkurētspējas attīstīšanas programmas blāvais īstenojums.
(Aplausi)
Un otrkārt, Eiropas Savienības augošais protekcionisms ne tikai pret ārējo pasauli, bet arī savās robežās.
Ļaujiet man pievērsties šiem abiem jautājumiem pēc kārtas. Tajā laikā, kad mana valsts tikko bija atbrīvojusies no 50 gadus ilgušās padomju uzspiestās atpalicības, mani pārņēma izmisums par to, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai uzbūvētu visā Igaunijā nepieciešamo infrastruktūru.
Tomēr dažās jomās, piemēram, informācijas tehnoloģijā, Igaunija varēja startēt vienlīdzīgas konkurences apstākļos. Gan sabiedriskā, gan privātā sektora ieguldījums IT ļāva valstij sasniegt līmeni, kas bija virs Eiropas Savienības vidējā, un pagājušā gadsimta 90. gadu beigās stāvoklis elektroniskās pārvaldes pakalpojumos un dažu, piemēram, banku nozaru pakalpojumos bija sasniedzis līmeni, kāds bija tikai nedaudzās valstīs Eiropā.
Uzsvars, ko mana valsts lika uz IT attīstīšanu, atmaksājās, ļaujot mums būt konkurētspējīgākiem. Bet pats par sevi tas nav pietiekams. Vispārīgāk skatoties, Igaunija tāpat kā pārējā Eiropa atstāj inovāciju zinātnē un attīstību citiem.
Inovācijas nāk vispirms un galvenokārt, būsim atklāti, no Amerikas Savienotajām Valstīm, kas pašas izmanto spožākos un labākos intelektus no Eiropas, kā arī Indijas un Ķīnas, lai uzturētu savu augsto konkurētspējas līmeni. Mums beidzot ir jāsāk nopietni nodarboties ar šo jautājumu.
Mēs izturamies negribīgi pret imigrāciju, mūsu bērni arvien vairāk izvēlas nestudēt matemātiku, dabas un inženierzinātnes, un mēs izvēlamies izstāties no konkurences Eiropas Savienības robežās vienā no viskonkurētspējīgākajām nozarēm pasaules ekonomikā: pakalpojumos.
Konkurencei vai tās trūkumam Eiropas Savienībā ir sekas arī drošības jomā. Ņemot vērā enerģijas nozīmi, ir saprotams, ka daudzas valstis Eiropas Savienībā grib pasargāt savus uzņēmumus no konkurences un pretojas enerģijas tirgus liberalizēšanai.
Tā ir saprotama reakcija. Bet šodien Eiropas vienīgais vislielākais enerģijas avots ir valsts, kas sevi ir pasludinājusi par "enerģijas lielvaru” un paziņo savas Ārlietu ministrijas mājas lapā, ka enerģija ir ārpolitikas rīks.
Skaidrs, ka nākotnē, ja mums ir jāizvairās no Eiropas dalībnieku pakļaušanas skaldi un valdi politikai vai skriešanās sacensībām par labākiem gāzes darījumiem, ko mēs jau redzam Eiropas Savienībā, tad mēs nevaram izvairīties no kopējas enerģijas politikas.
(Aplausi)
Ar enerģētikas komisāru, kam ir tirdzniecības komisāra sarunu risināšanas ķēriens.
Bet mums, lai attīstītu kopēju enerģijas politiku, tāpat kā mums ir kopējs tirdzniecības režīms, ir nepieciešams arī ārējās politikas sine qua non, proti, liberalizēts iekšējais tirgus.
Tad kur mēs esam, kad skatāmies uz priekšu nākotnē? Korejieši un japāņi izmanto daudz plašākus interneta pārklājuma līmeņus nekā to dara lielākā daļa eiropiešu, daudz lētāk maksājot par platjoslas pieslēgumu; Āzija un ASV izlaiž (vai ASV gadījumā arī izglīto un aizņemas no citiem) daudz vairāk inženieru un zinātnieku.
Tas nepareģo neko labu. Tas novedīs pie Eiropas un tās konkurētspējas pakāpeniska krituma globalizētā ekonomikā. Ja vien, protams, mēs kaut ko nedarīsim lietas labā.
Pirmais solis Igaunijai ir Reformu līgums, un es gribu pateikties Portugāles prezidentūrai par tās izcilo darbu šī jautājuma risināšanā. Bez kvalificēta vairākuma balsojuma mēs grimsim paralizē, bez priekšsēdētāja un ārlietu ministra mēs gluži vienkārši cīnīsimies neatbilstoši savai svara kategorijai.
Svara kategorijai neatbilstošā Eiropas cīņas veida piemēru var redzēt mūsu kaimiņattiecību politikā. Eiropadomes dokuments par ārējām attiecībām secina, ka, un es citēju: "Pretēji tam, ko Eiropā daudzi domā, Krievijas kaimiņattiecību politika ir labāk attīstīta, labāk koordinēta un labāk īstenota nekā tā ir Eiropas Savienībā. Krievija veltī vairāk politisku, ekonomisku un pat militāru resursu savu kaimiņu ietekmēšanai, nekā to dara Eiropas Savienība.” Citāta beigas.
Tas neko labu neliecina par mūsu cildināto "maigo spēku”. Taču mūsu kaimiņattiecību politika ir sasaistīta ar fundamentālu ilglaicīgu jautājumu: kas mēs būsim pēc desmit gadiem? Šim jautājumam ir divi aspekti: cik lieli mēs būsim pēc desmit gadiem un kāda būs mūsu apkārtējā vide?
Cik liela būs Eiropas Savienība 2018. gadā? Mēs to nezinām, bet to mēs lemjam. Skaidrs, ka mēs nebūsim tik lieli, kā daži no mums to vēlētos, bet mēs noteikti būsim lielāki nekā šodien. Uz austrumiem un dienvidiem no mums ir valstis, kas noteikti nekad nepievienosies.
Man liekas, ka pamatā mūsu galvenajām rūpēm ir jābūt par to, lai atšķirības starp Eiropas Savienību un tās kaimiņiem ekonomiskās labklājības un politiskās brīvības ziņā nebūtu tik lielas, ka mums būtu jāsastopas ar lielu nelegālas imigrācijas vai politisku bēgļu vilni.
Tāpēc liktos, ka mēs neesam mācījušies pat paši no savas lieliskās pieredzes, tas ir, no savas iepriekšējās paplašināšanās. Mēs plānojam palielināt ārējo palīdzību bez nosacījumu izvirzīšanas par reformām. Ar savām attīstības bankām mēs atbalstām valstu attīstību, kas klaji parāda dziļi antagonistisku tirdzniecības politiku pret Eiropas Savienību.
Mums ir jāsaprot arī tas, ka mūsu modelis nav vienīgais modelis šodien. Pats Francis Fukuyama tagad piekrīt, ka Hēgeļa sapnis par vēstures nenovēršamo gaitu uz liberālu demokrātiju neiztur kritiku. Kāds labums no pretkorupcijas prasībām Pasaules Bankas aizdevumos jaunattīstības valstīm, ja valsts ieguldījumu fondi piedāvā labākus darījumus bez nekādām ierobežojošām saistībām?
Mēs kļūdījāmies, kad iedomājāmies, ka dzīvojam no ideoloģijas atbrīvotā pasaulē. Tās vietā autoritāra kapitālisma rašanās kā alternatīva demokrātiskām tirgus ekonomiskām attiecībām varbūt ir jaunākā ideoloģiskā, intelektuālā un morālā cīņa, ar ko mēs saduramies.
(Aplausi)
Skaidrs, ka mums jāpārdomā mūsu politika, bet ar to vien nepietiks. Mums vajadzīgs vairāk drosmes, mums vajadzīgs redzējums un izpratne par to, kur mēs un pasaule būsim pēc 20 vai 25 gadiem laikā, kad pat ekonomiski varenā Vācija, kāda tā ir tagad, liksies sīka salīdzinājumā ar Indiju un Ķīnu.
Lai sagatavotu sevi laika posmam pēc ceturtdaļas gadsimta, mums plānošana jāsāk šodien. Es ļoti ceru, ka nākamajās Eiropas Parlamenta vēlēšanās partijas sacentīsies nevis, pamatojoties uz šīsdienas status quo saglabāšanu, bet uz viņu nākotnes redzējumiem.
Dāmas un kungi, demokrātija pastāv savu pilsoņu dēļ, pamatojoties uz savu pilsoņu gribu un atkarībā no viņu apstiprinājuma. Ar tādu mērķi mēs esam radījuši iestādes, iestādes, kam saskaņā ar jauno Līgumu jāattīstās tālāk, kad tas stāsies spēkā.
Bet mums nav jādeleģē sava atbildība iestādēm; radot ārzemju pakalpojumu vai paplašinot kvalificētā vairākuma balsojuma piemērojamību, mēs maz panāksim, ja neattīstīsim fundamentālāku izpratni par Eiropas interesēm.
Kopīgi konsulārie darbinieki ir birokrātiskās reformas vienkāršošana. Padarīt grūtāku veto izmantošanu pats par sevi ir apsveicams solis Eiropai, bet tas paliks sīks solis, ja dalībvalstis sāks uzskatīt, ka viņu intereses netiek ņemtas vērā.
Mums jāatgriežas pie visfundamentālākās izpratnes, kas ir padarījusi Eiropas Savienību veiksmīgu. Proti, ka valsts interesēm vislabāk tiek kalpots, kad mēs visi atsakāmies no kaut kā, lai Eiropas Savienībai būtu panākumi. Es nedomāju par naudas došanu vai saldinātāju izdalīšanu nepakļāvīgiem dalībniekiem, kas negribīgi pieņem kādu politiku. Es domāju par mūsu vietu pasaulē atsevišķi kā nacionālām valstīm un kopā kā Eiropas Savienībai.
Kad mēs runājam par stipru Eiropu, mums jāsaprot tā pati patiesība, kas mums visiem ir zināma no mūsu politikas pašiem savās valstīs: mūsu valsts ir stipra pasaules arēnā vai arī Eiropā, kad mēs esam stipri mājās. Valdības, kam ir stiprs atbalsts, var atļauties būt izlēmīgas starptautiskā līmenī.
Es esmu pārliecināts, ka šī ir problēma viscaur Eiropas Savienībā. Lai radītu stiprāku eiropeiskuma sajūtu mūsu vēlētājos, mums jāpārspēj pat Komisijas priekšlikumi, kas paredz universitāšu studentiem vienu gadu pavadīt citas dalībvalsts universitātē. Mums aktīvi jāveicina tas pašiem savās valstīs, lai mūsu pilsoņi, ne tikai mūsu ierēdņi var iepazīt cits citu.
Tas, protams, nozīmē, ka mums jāuzlabo savs valodu zināšanu līmenis. Desmit gadu laikā mums jāspēj redzēt Savienību, kur katrs universitātes students zina citas dalībvalsts valodu, un ar to es nedomāju angļu valodu, jo angļu valodai ir tik ļoti dominējošs stāvoklis zinātnē un komercijā, izklaidē un internetā, ka tā vairs neskaitās svešvaloda. Es domāju, piemēram, poliski runājošus portugāļus, spāniski runājošus igauņus un slovēņu valodā runājošus zviedrus.
Mums ir arī vairāk jādomā no reģionu viedokļa. Šeit Parlaments ir parādījis, ka tam var būt plašāka nozīme, nekā to jebkad iedomājās. Es lepojos, ka iniciatīva, ar kuru es biju saistīts, Baltijas jūras stratēģija, ir viena no pirmajām Eiropas Savienības politikā, kas īstenībā dzima šeit, tieši šeit Eiropas Parlamentā, nevis Padomē vai Komisijā, un šodien šī iniciatīva kļūst par Eiropas Savienības programmu.
(Aplausi)
Parlaments ir tā saikne starp Eiropas Savienības iestādēm un tās pilsoņiem, kas liek Savienībai darboties. Jo tikai jūs, mani dārgie kolēģi, varat šeit atrast trauslo līdzsvaru starp jūsu vēlētāju interesēm un Savienības interesēm. Tas ir kaut kas tāds, ko neviena cita iestāde nevar izdarīt, un neviens to nevar izdarīt tik labi kā jūs.
Godātie Eiropas Parlamenta deputāti, ne mazāk svarīgi Eiropas pilsoņiem, Eiropas pilsoņu Eiropai ir zināt, kas mēs esam, no kurienes mēs nācām un kā mēs šeit nonācām.
Tas notika šajās pašās telpās, kad reiz kāds kolēģis griezās pie manis kāda cita EP deputāta runas laikā par masveida deportācijām šī deputāta valstī un prasīja: "Kāpēc jūs, cilvēki, nevarat aizmirst pagātni un domāt par nākotni?”
Mēs visi domājam, ka mēs zinām Eiropas vēsturi, un tāpēc mums varbūt ir neērti dzirdēt, ka Eiropa, kas mums ir zināma, īstenībā ir tikai viena Eiropas daļa, kā Norman Davies - šis lielais Eiropas vēsturnieks - to ir tik efektīvi parādījis.
Tomēr šodienas Eiropas Savienība ietver visas Eiropas vēsturi visā tās spožumā un postā. Mēs esam kā Bismarka sociālo reformu, tā arī Salazara režīma šodienas mantinieki. Kā pasaulē pirmās konstitucionālās demokrātijas, tā arī brutālu iekšējo drošības iestāžu represiju mantinieki. Tā ir mūsu Eiropa.
Bet tas, ka pirmā konstitucionālā demokrātija bija Polijā un ka drošības policijas represijas notika burtiski pāri Wirtschaftswunder sētai, ir lietas, par ko mēs zinām daudz mazāk, nekā mums vajadzētu.
Mūsu uzdevums, dāmas un kungi, ir pazīt mūsu Eiropu. Viens no 20. gadsimta dižākajiem eiropiešiem Salvador de Madariaga, dzīvojot trimdā no Franko režīma, izteica to šādi: "Šai Eiropai ir jāpiedzimst. Un tā piedzims, kad spāņi teiks "mūsu Šartrē”, kad angļi sacīs "mūsu Krakova”, kad itāļi runās par "mūsu Kopenhāgenu” un vācieši stāstīs par "mūsu Brigi”.... Tad Eiropa dzīvos. Jo tad būs tā, ka gars, kas vada Eiropu, būs izteicis radīšanas vārdus: "Fiat Europa”.” Tā teica Salvador de Madariaga.
Bet lai nokļūtu līdz Madariaga nākotnei, mums jāiemācās pazīt vienam otru, zināt vienam par otra pagātni, jo tikai tad mēs varēsim celt nākotni kopā. Arī tas ir mūsu pienākums nākamajiem desmit gadiem.
Dāmas un kungi, šodien es esmu mēģinājis iezīmēt dažas no problēmām, ko mēs sastapsim nākotnē. Eiropa ne tuvu nav pabeigta, mums vēl ir tik daudz darāma. Manā dzimtajā Igaunijā, kad mums ir jāizpilda liels uzdevums, jāveic svarīgs pasākums, mēs sakām: lai mums ir spēks to izdarīt.
Lai mums visiem ir spēks!
Paldies.
(Ovācijas, kājās stāvot)
Priekšsēdētājs
Dāmas un kungi, ar savu piecelšanos kājās, ar dedzīgajiem aplausiem jūs esat pateikušies Igaunijas prezidentam par viņa ārkārtīgi labo un mums kā Parlamentam draudzīgo, bet, galvenais, uz priekšu vērsto runu.
Prezident H. Ilves, jūs runājāt par kaut ko tādu, kas ir tuvs Eiropas sirdij, un tā ir savstarpēja vienam otra sapratne un tas, ka mēs zinām, kā mēs domājam. Kad mēs zinām, kā mēs domājam, mēs zinām arī, kā mēs varam kopā rīkoties galu galā.
Kad jūs runājāt par jauniešu apmaiņu, es atcerējos - un es domāju, dāmas un kungi, ka mēs ar to varam lepoties - ka tad, kad bija jāvienojas par finanšu perspektīvu un viņi gribēja nogriezt līdzekļus jauniešu apmaiņām, Erasmus programmai un mūžizglītībai, mēs pacēlām savas balsis un sacījām: finanšu perspektīva dos rezultātus vienīgi tad, ja mēs palielinām, nevis samazinām līdzekļus, lai jaunieši satiktos, lai radītu saprašanos un kopības sajūtu Eiropas Savienībā.
(Aplausi)
Ļaujiet man teikt nobeigumā - un es to daru ar zināmu aizkustinājumu sirds dziļumos: ja Igaunijas prezidents mums atgādina par vēsturi, mums jāsaka, ka Eiropas, mūsu kontinenta vēsture ir bijusi laba daudzos brīžos laika gaitā, bet daudzi posmi ir veidojušies traģiski. Tas, ko mēs šodien šeit Eiropas Parlamentā darām, arī ir atbilde uz vēstures pieredzi.
Tas, ka jūs to izsakāt mums, pārvērš šo dienu par lielu dienu Eiropas Parlamentam. Mēs varam iet pa ceļu, kas ved uz nākotni, vienīgi tad, ja mēs atskatāmies uz vēsturi, mācāmies no tās sekām un tad rīkojamies kopīgi, pamatojoties uz savstarpējas saprašanās un kopības garu, kā jūs, prezident H. Ilves, to esat teicis, kopīgas Eiropas labā.
Liels paldies, prezident H. Ilves!
(Aplausi)
