Baltijas valstīs 1941. gadā veikto deportāciju piemiņas diena
Priekšsēdētājs
Dāmas un kungi! Šomēnes apritēs 70 gadi kopš Padomju Savienības iestāžu veiktajām masveida deportācijām no Baltijas valstīm, kuras Padomju Savienība bija okupējusi no 1940. gada. Šo deportāciju galvenais mērķis bija atņemt Igaunijai, Latvijai un Lietuvai to sociālo un politisko eliti. Notika atbrīvošanās no zinātniekiem un politisko aprindu pārstāvjiem, kā arī cilvēkiem, kuri bija pazīstami kā brīvdomātāji. Šodien mūsu pienākums ir glabāt piemiņu par vairākiem simtiem tūkstošu cilvēku, kuri Baltijas valstīs kļuva par Padomju varas terora upuriem, kā arī visstingrākajā veidā nosodīt totalitārā režīma sistēmu un tās līderu izdarītos noziegumus pret cilvēci. Ciešanas, ko piedzīvoja Lietuvas, Latvijas un Igaunijas nācijas, deva tām apņēmību un spēku cīnīties par neatkarību un pusgadsimtu vēlāk atgriezties vienotā Eiropā.
Es gribu jums atgādināt arī to, ka pēc divām nedēļām - 22. jūnijā - apritēs 70 gadi kopš hitleriskās Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai. Šis uzbrukums iezīmēja to alianses beigas un lauza slepeno A. Hitlera un J. Staļina 1939. gada augustā parakstīto paktu, ar kuru tika sadalīta Eiropa. Tātad mūs gaida vairākas svarīgas gadadienas, kuras ir jāatceras gan mums, gan Eiropai, taču esmu pārliecināts, ka Lietuvas, Latvijas un Igaunijas EP deputātu klātbūtne apliecina to, ka eiropieši spēj pārdzīvot nelaimes un pārvarēt milzīgu spriedzi, tāpēc, jo īpaši šodien, mēs ļoti priecājamies redzēt šos deputātus mūsu vidū.
Tunne Kelam
PPE grupas vārdā. - Priekšsēdētāja kungs, paldies par jūsu labajiem un solidārajiem vārdiem.
Pirms septiņdesmit gadiem Padomju Savienības okupētajās Baltijas valstīs no mājām tika nežēlīgi deportēti aptuveni 50 000 Lietuvas, Latvijas un Igaunijas valstspiederīgo. Tolaik visās trijās Baltijas valstīs bija 5,5 miljoni iedzīvotāju, un, ja mēs šos 50 000 salīdzinātu ar Apvienotās Karalistes vai Francijas iedzīvotāju skaitu, tad 50 000 Baltijas valstu izsūtīto proporcionāli atbilstu 432 000 deportētu Apvienotās Karalistes vai arī 363 000 deportētu Francijas iedzīvotāju. Par laimi šajās valstīs nekas tāds nenotika.
Jau 1941. gada maijā, kā teica arī priekšsēdētājs, Padomju varas vadība bija nolēmusi attīrīt Lietuvu, Latviju un Igauniju no pretpadomiski noskaņotiem politiskās un ekonomikas elites pārstāvjiem. Izsūtītos cilvēkus lopu vagonos aizveda uz Padomju Sibīriju un tālajiem ziemeļiem, kur viņi piedzīvoja badu, salu un spaidu darbus. Vīrieši tika nošķirti no ģimenēm un nonāca ieslodzījuma nometnēs, kurās daudzi no viņiem nomira vai tika nogalināti. Daudzās vietās gāja bojā gandrīz puse deportēto cilvēku.
Šīs 1941. gadā notikušās deportācijas bija iznīcinošs trieciens demokrātiskai pilsoniskajai sabiedrībai. Šī visaptverošā vardarbība upuriem radīja dziļas psiholoģiskas traumas, kuru sekas ir pastāvīgas bailes, emociju apspiešana, pašcenzūra un pasivitāte. Tā visa dēļ šķita, ka taisnība nekad neuzvarēs. Citējot A. Saharova balvas ieguvēju Sergei Kovalev, nav šaubu, ka mūsdienu valodā šī rīcība ir dēvējama par noziegumu pret cilvēci. Tāpēc tagad, pēc 70 gadiem, Baltijas valstīs veikto deportāciju atceres dienas atzīmēšana mums sniedz iespēju skaidrāk izprast to, ka jūsu pagātne ir arī mūsu pagātne un otrādi. Visaptverošām zināšanām par 1941. gadā izdarītajiem noziegumiem pret cilvēci ir jāieņem stabila vieta Eiropas kopējā vēsturē.
Dārgie kolēģi, es vēlos jums visiem pateikties par uzmanību un solidaritāti, uz kuru Baltijas valstis tik daudzus gadus cerēja.
(Aplausi)
Hannes Swoboda
Priekšsēdētāja kungs, Kelam kungs, Baltijas valstu deputāti, dāmas un kungi! Šodien mēs pieminam Baltijas valstīs notikušās izsūtīšanas un masveida deportācijas. Šīs izsūtīšanas ir vieni no tumšākajiem brīžiem Eiropas vēsturē. Pagājušais gadsimts ļoti pamatoti tiek raksturots kā izsūtīšanu gadsimts. Šodien mēs paužam cieņu visiem šīs necilvēcīgās rīcības upuriem.
Saistībā ar to mēs pieprasām pilnīgu Padomju Savienības vēstures, jo īpaši Staļinisma režīma laikā īstenoto nežēlību, izmeklēšanu. Mūsdienu Krievijai to vajadzētu uztvert nevis kā politisku uzbrukumu, bet gan piedāvājumu palīdzēt atzīt savu vēsturi, kuru, gluži tāpat kā pārējo Eiropas valstu vēsturi, raksturo gan pozitīvi, gan negatīvi posmi.
Tomēr, atceroties upurus no Baltijas valstīm, mēs iedomājamies arī par armēņiem, kurus pagājušā gadsimta sākumā izsūtīja no Turcijas. Mēs atceramies tā dēvēto iedzīvotāju apmaiņu starp Turciju un Grieķiju. Nacistu režīma un Padomju Savienības komunistiskā režīma ietekmē gadsimta vidū deportācijas Eiropā sasniedza kulmināciju. Arī pēc Otrā pasaules kara notikušās deportācijas, gluži tāpat kā izsūtīšanas, kas notika bijušās Dienvidslāvijas kara laikā, atstāja dziļas pēdas.
Taču mēs nedrīkstam aizmirst, ka izsūtīšana bija raksturīga arī daudziem koloniālajiem režīmiem. Mums ir jāierosina nopietnas debates par dažādiem izsūtīšanas veidiem un to iespējamajiem iemesliem. Tam vajadzētu ietvert arī noziegumu izmeklēšanu un vainīgo sodīšanu, protams, ciktāl tas joprojām ir iespējams, līdzīgi kā patlaban notiek, piemēram, R. Mladič gadījumā. Tomēr vissvarīgākā reakcija uz šiem notikumiem ir Eiropas apvienošanās, jo īpaši iekļaujot tajā neatkarīgās Baltijas valstis, un nepārprotama apņemšanās turpināt Eiropas apvienošanas procesu, kas vēl nav pabeigts. Šis vēsturiskais uzdevums mums ir jāpilda ne tikai mūsu pašu dēļ, bet jo īpaši to cilvēku dēļ, kuri kļuva par upuriem neskaitāmajās Eiropā veiktajās izsūtīšanās. Pie šā jautājuma aktualizēšanas ir strādājuši daudzi politiķi no visām Eiropas - gan Austrumeiropas, gan Rietumeiropas - valstīm. Viens no piemēriem ir Gdaņskas deklarācija, kuru parakstīja Polijas prezidents A. Kwaśniewski un Vācijas prezidents J. Rau.
Tā kā mēs vēlamies mācīties no pieļautajām kļūdām, mums ir jābūt uzmanīgiem un jāņem vērā pirmās pazīmes, kuras liecina par izsūtīšanu, piemēram, romu situācija. Mums ir jānosoda visi tie paziņojumi, kuros mūs aicina likt arābu imigrantu laivām griezties apkārt un šķērsot Vidusjūru, un mums ir jāsargās no tiem cilvēkiem, kuri vēlas pielikt punktu mūsu sasniegumam - Eiropai bez robežām - un atkal atgriezties pie aprobežota nacionālisma.
Izrādīsim visdziļāko cieņu visiem izsūtīšanu un deportāciju upuriem, taču būsim arī vienoti apņēmībā turpināt Eiropas apvienošanu, jo tā ir vienīgais reālais ierocis pret politiku, kura pagājušajā gadsimtā gan Eiropā, gan ārpus tās radīja cilvēkiem tik daudz ciešanu. Mēs nekad nedrīkstam to aizmirst.
Tas vairs nedrīkst atkārtoties. Šādi aicinājumi tika izteikti uzreiz pēc Otrā pasaules kara. Tie joprojām ir spēkā arī šodien, un vislabākā atbilde uz tiem ir vienota Eiropa.
(Aplausi)
Leonidas Donskis
Priekšsēdētāja kungs, 1941. gadā veiktās Baltijas valstu iedzīvotāju deportācijas bija viens no dramatiskākajiem un traģiskākajiem notikumiem 20. gadsimtā. Lietuva, Latvija un Igaunija, to politiskā sabiedrība un vispārējā civilizētā dzīve piedzīvoja triecienu, kas šīs nācijas un valstis izolēja uz piecām desmitgadēm. Vienlaicīgi tas bija arī milzīgs trieciens Eiropas solidaritātei un Eiropas vienotībai. Šī izolācija beidzās tikai 1991. gadā, kad beidzot kļuva iespējams runāt par pavērsienu Baltijas valstu vēsturē. Tomēr Eiropas sadalīšanās pa īstam beidzās 2004. gadā, kad Baltijas valstis pievienojās Eiropas Savienībai. Apzinātā nevainīgu - parasti izglītotāko un veiksmīgāko - civiliedzīvotāju deportācija bija neatņemama daļa no J. Staļina ēras laikā īstenotās sociālās inženierijas un cīņas pret privātpersonām un nācijām, to atmiņu un pašcieņu. Tomēr šo runu ir iespējams beigt uz priecīgas nots. Priekšsēdētāja kungs, dāmas un kungi! Iespēja šodien pieminēt nevainīgu Baltijas valstu iedzīvotāju deportācijas 70. gadadienu un tas, ka mēs to atzīstam, atjauno Eiropas pašcieņu, solidaritāti un mūsu kolektīvo politisko atmiņu.
Roberts Zīle
Paldies, priekšsēdētāja kungs! Lai gan deportācijas Baltijas valstīs 1941. gada 14. jūnijā un šo deportāciju otrais vilnis 1949. gada martā noveda pie tūkstošiem nevainīgu cilvēku gadiem ilga pazemojuma izsūtījumā Sibīrijā un nāves lēģeros, Eiropa un pasaules sabiedriskā doma šo faktu vēl līdz šim nav apzinājusies. Kopš Otrā Pasaules kara ir pagājuši vairāk nekā 65 gadi. Sen ir novērtēts un notiesāts ļaunums cilvēcei, ko nodarīja Hitlera totalitārais režīms. Taču staļiniskā režīma piekoptais genocīds okupētajās Austrumeiropas valstīs, arī pašā Krievijā, dažās mūsdienu politiskajās aprindās vēl aizvien skaitās tēma, ko labāk nepieminēt, un arī Eiropas Savienībai līdz galam šis vērtējums nav pabeigts. Padomju režīma noziegumi ir atstājuši paliekošu negatīvu ietekmi uz Baltijas valstu iedzīvotāju psiholoģiju. Padomju sistēma, kas, Aleksandra Solžeņicina vārdiem runājot, balstījās uz meliem un teroru, bija kropls un cilvēka dabai nepieņemams veidojums. Tā grāva cilvēka morālās vērtības, tradīcijas, solidaritāti un pašapziņu. Kāpēc maniem tautiešiem joprojām ir jāklausās Maskavas stāsts par to, ka īstenībā nebija Baltijas valstu okupācijas, ka nebija Hitlera (Molotova-Rībentropa) pakta rezultātā okupācija Baltijā, bet tā bija Baltijas valstu sociālistiskā izvēle 1940. gada vasarā? Kāpēc man joprojām ir jāklausās stāsts, un maniem tautiešiem tāpat, par "atbrīvošanu” no šiem deportētajiem, izglītotākajiem un labākajiem cilvēkiem Baltijas valstīs? Tādēļ es aicinu Eiropas Komisiju sniegt visu iespējamo atbalstu pienācīgai komunistiskā režīma noziegumu izpētei, ko ir ierosinājuši vairāku dalībvalstu, arī visu Baltijas valstu, tieslietu ministri, un pabeigt šo nepadarīto darbu visu totalitāro režīmu noziegumu izvērtēšanai. Paldies!
Franz Obermayr
(DE) Priekšsēdētāja kungs, Vācijas un Padomju Savienības Neuzbrukšanas paktā A. Hitlers un J. Staļins noteica savas interešu zonas Centrāleiropā. Šā pakta sekas, jo īpaši Baltijas valstīs, bija iznīcinošas. Gluži tāpat kā Baltkrievijā Padomju Savienības iestādes ātri izplānoja Baltijas valstu sabiedrības augstākā slāņa deportāciju, un pirmās masveida deportācijas notika naktī no 13. uz 14. jūniju. Bez iepriekšēja brīdinājuma un apsūdzībām cilvēki tika padzīti no mājām.
Igaunijas Parlaments 2002. gadā pasludināja šīs deportācijas par noziegumu pret cilvēci. Igaunijā 14. jūnijs ir valsts atceres diena. Tā ir ne tikai piemiņas un sēru diena, bet arī apliecinājums tam, ka mēs novērtējam Igaunijas pašreizējo demokrātiju un neatkarību. Eiropā un visā pasaulē 14. jūnijā tiek pievērsta uzmanība bieži vien jau aizmirstām ciešanām, kuras piedzīvoja mazās valstis - jo īpaši bijušajā Padomju Savienībā - un to iedzīvotāji.
Priekšsēdētājs
Debates tiek slēgtas.
