Iškilmingas posėdis - Seras Jonathan Sacks
Pirmininkas
(DE) Gerb. vyriausiasis rabine Sacksai, gerb. ponia Sacks, gerb. Komisijos nary, ponai ir ponios, didelgarbpasveikinti vyriausiąjį Britanijos tautų sandraugos jungtinių hebrajų kongregacijų rabiną ir jo žmoną, atvykusius į Europos Parlamento Strasbūre iškilmingą posėdį, kuris yra Europos kultūrų dialogo metų, 2008 m., dalis. Nuoširdžiai sveikiname jus Europos Parlamente, sere Jonathanai.
(Plojimai)
Pirmasis mūsų šių metų kultūrų dialogo svečias, Sirijos didysis muftijus Sheikh Ahmad Badr Al-Din Hassoun, kalbėjo plenariniame posėdyje. Metams įsibėgėjus turėjome progos išklausyti Konstantinopolio ekumeninio patriarcho Baltramiejaus I kreipimąsi. Po Jūsų kalbos šiandien, gerb. Vyriausiasis rabine, mes būsime išklausę judaizmo, krikščionybės ir islamo atstovus.
Visos šios religijos prisidėjo savo indėliu, kad Europos visuomentaptų tokia, kokia yra dabar, ir prie to, kas ją išskiria iš kitų. Tą patį galima pasakyti apie humanizmą ir švietimą. Net jeigu mes gyvename pasaulietinėse visuomenėse, kuriose bažnyčia ir valstybės griežtai atskirtos, derėtų pripažinti teigiamą vaidmenį, kurį religinės organizacijos atlieka mūsų visuomenėse.
Tai liečia ne tik apčiuopiamą indėlį tokiose srityse kaip švietimas, sveikatos apsauga, socialinės paslaugos, bet, ta pačia apimtimi, ir mūsų moralės ir mūsų vertybių formavimą. Europos Sąjunga yra bendruomenė, pripažįstanti vertybes, o svarbiausia iš jų - prigimtinis kiekvieno žmogaus orumas.
Gerb. Vyriausiasis rabine, jūs esate žinomas kaip didis rašytojas ir profesorius, nepralenkiamas mokslo šviesulys ir vienas vadovaujančių žydų tikėjimo atstovų. Jūs dažnai rašėte ir kalbėjote apie tai, kokį pavojų mūsų visuomenėms kelia antisemitizmo atgijimas.
Praėjusią savaitę Europos Parlamente Briuselyje kartu su Europos žydų kongresu surengėme ypatingą vadinamosios Krištolinės nakties ("Night of Broken Glass") 70-ųjų metinių minėjimą. Tada pabrėžiau, kad mes, Europos Sąjunga, prisiimame atsakomybę ir pareigą priešintis, be jokių išimčių ir be jokio nuolaidžiavimo visoms ekstremizmo, rasizmo, ksenofobijos ir antisemitizmo formoms, ginti demokratiją, saugoti žmogaus teises ir žmogiškąjį orumą visame pasaulyje.
Gerb. Vyriausiasis rabine, savo knygoje "The Dignity of Difference" - ir tuo aš baigiu, - parašytoje praėjus metams po baisių 2001 m. rugsėjo 11 d. įvykių, jūs nagrinėjote vieną svarbiausių mūsų laikų klausimų, būtent: ar mes galime visi kartu taikiai gyventi, ir jeigu taip, tai kaip? Dabar su didele pagarba prašau vyriausiąjį Britanijos tautų sandraugos jungtinių hebrajų kongregacijų dvasinį vadovą pasakyti kalbą.
(Plojimai)
Seras Jonathan Sacks
Vyriausiasis Britanijos tautų sandraugos jungtinių hebrajų kongregacijų rabinas. - Gerb. pirmininke, gerb. Europos Parlamento nariai, aš dėkingas jums už išimtinę teisę šiandien kalbėti jums ir dar labiau dėkingas už šią gyvybiškai svarbią kultūrų dialogo iniciatyvą. Reiškiu pagarbą jums visiems, o ypač jūsų aiškią ateities viziją turinčiam, išmintingam ir giliai humaniškam pirmininkui Hansui-Gertui Potteringui. Leiskite man - tikiuosi, kad šiandien tai bus mano vienintelis bažnyčios ir valstybės, religijos ir politikos atskyrimo pažeidimas - skirti jums savo maldą ir palaiminimą, kad Dievas palaimintų visus jus ir visus jūsų darbus. Ačiū jums.
Aš kalbu kaip žydas, kilęs iš Europos seniausios išlikusios kultūros. Noriu pradėti primindamas jums, kad Europos civilizacija gimprieš 2000 metų vykstant dialogui tarp dviejų didžiausių senovės kultūrų - Senovės Graikijos ir biblinio Izraelio - Atėnų ir Jeruzalės. Jas suartino krikščionybė, kurios religija atėjo iš Izraelio, bet jos šventieji tekstai buvo parašyti graikų kalba, ir tai buvo Europos kūrimo dialogas. Kai kurie didieji Europos istorijos momentai per praėjusius 2000 metų buvo dialogo išdava. Priminsiu tik tris dialogus.
Pirmasis vyko tarp dešimtojo ir tryliktojo amžių Andalūzijoje, per didįjį kultūrinį sąjūdį, kurį pradėjo Umajadų dinastija Ispanijoje. Jis prasidėjo nuo islamo, atstovaujamo tokių mąstytojų kaip Averojus (Averroes), filosofinio ginčo su Platonu ir Aristoteliu. Savo ruožtu islamo dialogas įkvėptokius žydų mąstytojus kaip MosMaimonidas, o žydų dialogas - krikščionių mąstytojus, iš kurių žymiausias Tomas Akvinietis.
Antrasis didis tarpkultūrinis dialogas vyko italų renesanso pradžioje, kai jaunas krikščionių intelektualas Giovannis Pico della Mirandola atkeliavo į Padują ir ten sutiko žydų mokslininką Rabbį Elijah Delmedigo, kuris dėstjam hebrajų Bibliją, Talmudą ir Kabalą originalo kalba. Iš šio dialogo išliko įžymiausias renesanso vertybių išdėstymas: Pico "Oracija apie žmogaus orumą".
Trečiasis, ir aštriausias, dialogas vyko tarp krikščionių ir žydų po holokausto. Šį dialogą įkvėpMartino Buberio dialogo filosofija, Vatikano II susirinkimas ir susirinkimo deklaracija "Nostra Aetate". Šio dialogo įtakoje, po beveik 2000 metų susvetimėjimo ir tragedijos, šiandien žydai ir krikščionys bendrauja pagarbiai kaip draugai.
Tačiau noriu pasakyti dar kai ką. Kai skaitau hebrajų Bibliją, girdžiu, nuo pat pradžios, Dievo kvietimą dialogui. Noriu atkreipti dėmesį į dvi ištraukas. Nesu visai tikras, kaip jos skambės išvertus, tikiuosi, kad tie, kas klausosi vertimo, supras. Aš noriu atkreipti dėmesį į dvi ištraukas iš įžanginių Biblijos skyrių, kurių prasmdėl vertimo per pastaruosius 2000 metų buvo prarasta.
Pirmoji susijusi su tuo, kad Dievas pamato pirmąjį žmogų, atsiskyrusį ir vienišą, ir sukuria moterį. Ir vyras, pirmą kartą matydamas moterį, deklamuoja pirmąsias Biblijos eilutes: "Dabar aš turiu mano kaulo kaulą, mano kūno kūną. Tegu jos vardas būna Aisha, moteris, kuri buvo sukurta iš Aish, vyro". Dabar tai skamba kaip labai paprastos eilės. Ir jos skamba netgi globėjiškai, tartum vyras būtų pirmas kūrinys, o moteris - tik neplanuotas priedas. Tačiau tikroji prasmsusijusi su faktu, kad Biblijos laikų hebrajų kalba turi du žodžius, kurie reiškia "vyras". Vienas iš jų Adam, o kitas - Aish.
Šios eilutėse, kurias jums citavau, pirmą kartą Biblijoje pavartotas žodis "Aish". Paklausykite dar kartą. "Tegu jos vardas būna Aisha, nes ji buvo sukurta iš Aish, vyro". Kitaip sakant, vyras turi ištarti savo žmonos vardą prieš sužinodamas savo vardą. Aš privalau sakyti "jūs" prieš galėdamas pasakyti "aš". Aš turiu pripažinti kitą, prieš tikrai suvokdamas save.
(Garsūs plojimai)
Tai pirmoji Biblijos padaryta išvada: tapatybatsiranda iš dialogo.
Antroji išvada atsiranda tuojau po to, kai pirmoji dideltragedija ištinka pirmuosius žmogaus vaikus - Kainą ir Abelį. Mes laukiame broliškos meilės. Vietoj jos sulaukiame vaikų pavyduliavimo dėl tėvų meilės ir paskui žmogžudystės, brolžudystės. Šios istorijos centre Senojo Testamento Pradžių pradžios knygos ketvirtame skyriuje yra eilutės, kurių neįmanoma išversti, ir visose Biblijose anglų kalba, kurias skaičiau, šios eilutės neišverstos, o perpasakotos.
Aš išversiu jas pažodžiui, ir jūs suprasite, kodėl niekas neverčia. Pažodžiui hebrajų kalba tai reiškia štai ką: "Ir Kainas pasakAbeliui ir tai turėjo įvykti, kai jie išėjo į laukus, ir tada Kainas užpuolAbelį ir jį užmušė". Jūs iš karto galite suprasti, kodėl negalima išversti: nes sakoma " ir Kainas pasakė", bet nepasakyta, ką pasakė. Sakinys gramatiškai netaisyklingas. Sintaks"laužyta". Ir kyla klausimas: kodėl? Atsakymas aiškus: Biblijoje dramatiškai, skaldytu sakiniu duodama suprasti, kad pokalbis nutrūko. Dialogas neįvyko. Ir ką mes skaitome iškart po to? "Ir Kainas užpuolAbelį ir jį užmušė". Arba paprastai sakant: kai žodžiai baigiasi, prasideda smurtas. Dialogas yra vienintelis būdas nugalėti blogiausius mūsų prigimties angelus.
(Garsūs plojimai)
Taigi dialogas liudija žmonių santykių, nesvarbu, ar tarp individų, ar tarp šalių, kultūrų, tikėjimų, dvejopą prigimtį. Iš vienos pusės - mūsų bendrybės, iš kitos pusės - mūsų skirtingumai. Tai, kas mums visiems bendra ir tai, ką turime nepakartojamo.
Leiskite man tai paaiškinti taip paprastai, kaip tik galiu. Jeigu mes būtume visiškai skirtingi, negalėtume bendrauti, bet jeigu būtume visiškai vienodi, neturėtume ką vieni kitiems pasakyti.
(Plojimai)
Tai tiek turėjau pasakyti apie dialogą, ir visgi dar noriu pridėti, kad dialogo gali neužtekti. Štai tarp 18 amžiaus pabaigos ir 1933 m. vyko dialogas tarp žydų ir vokiečių, būta dialogo ir net draugystės tarp hutų ir tutsių Ruandoje arba tarp serbų, kroatų ir musulmonų Bosnijoje ir Kosove. Dialogas mus suartina, bet negali išlaikyti mūsų kartu, kai kitos jėgos mus plėšia vienus nuo kitų.
Dėl to noriu pridėti dar vieną žodį, kuris suvaidino ypatingą vaidmenį gydant susiskaldžiusias visuomenes. Tas žodis - "susitarimas". Jis atliko pagrindinį vaidmenį Europos politikoje šešioliktame ir septynioliktame amžiuje Šveicarijoje, Olandijoje, Škotijoje ir Anglijoje. Susitarimas buvo Amerikos kultūros dalis nuo pat pradžios iki šių dienų, nuo "Mayflower" susitarimo 1620 m. iki Johno Winthropo kalbos "Arabelos" denyje 1631 m. ir visą laiką iki šiol. Nežinau, ką Barackas Obama pasakys inauguracinėje kalboje, bet jis kalbės arba užsimins apie susitarimo idėją.
"Susitarimas" yra, žinoma, pagrindinis hebrajų Biblijos žodis dėl paprastos priežasties: biblinis Izraelis buvo sudarytas iš 12 skirtingų genčių, kurios visos primygtinai norėjo išlaikyti savo skirtingą tapatybę.
Kas yra susitarimas? Susitarimas nėra sutartis. Sutartis sudaroma ribotam laikui, konkrečiu tikslu tarp dviejų ar daugiau šalių, kurių kiekviena siekia sau naudos. Susitarimą neribotam laikui sudaro dvi ar daugiau šalių, kurias sieja lojalumas ir pasitikėjimas siekiant to, ko negalėtų pasiekti atskirai. Sutartis yra lyg ir prekybinis sandėris, o susitarimas - lyg ir santuoka. Sutartys priklauso rinkai ir valstybei, ekonomikai ir politikai, kurios abi yra konkurencijos vietos. Susitarimai priklauso šeimoms, bendruomenėms, labdaros organizacijoms, tai yra veiksmo vietoms, kuriose bendradarbiaujama. Sutartis yra tarp manęs ir jūsų - atskirų asmenybių, - tačiau susitarimas yra dėl mūsų, tai kolektyvinis ryšys. Sutartis susijusi su interesais, susitarimas susijęs su tapatybe. Iš čia esminis skirtumas tarp socialinės sutarties ir socialinio susitarimo, kuris nelabai ryškus Europos politikoje: socialinsutartis sukuria valstybę, socialinis susitarimas sukuria visuomenę.
(Plojimai)
Galima turėti visuomenę be valstybės, istorijoje tokių atvejų yra buvę, bet ar galima turėti valstybę be visuomenės, be kažko, kas vienija žmones? Nežinau. Galima išlaikyti žmones kartu įvairiais būdais: jėga, baime, kultūrų skirtumų slopinimu, tikintis, kad visi paklus. Bet jeigu pasirenkate gerbti daugelio kultūrų vientisumą, kai rodoma pagarba, kurią vadinu - kaip pirmininkas mums čia primin- pagarba skirtingumui, jeigu tai gerbiate, tada visuomenei sukurti reikia susitarimo.
Susitarimas konkurencijos pasauliui grąžina bendradarbiavimo kalbą. Sutelkia dėmesį į pareigas, ne tik į teises. Teisės yra svarbus dalykas, bet teisės sukuria konfliktus, kurių pačios negali išspręsti: teisį gyvybę prieš teisę rinktis. Mano teisį laisvę prieš jūsų teisę į pagarbą. Teisės be atsakomybės veikia pasaulį kaip antrinmoralės vertybių hipoteka.
(Garsūs plojimai)
Susitarimas mus priverčia galvoti apie tarpusavio sąveiką. Susitarimas kiekvienam iš mūsų sako: mes privalome gerbti kitus, jei norime, kad kiti gerbtų mus. Mes turime rodyti pagarbą kitų laisvei, kad jie gerbtų mūsų laisvę. Europai reikia naujo susitarimo, ir dabar laikas pradėti jo ieškoti.
(Plojimai)
Dabar finansų krizės ir ekonomikos nuosmukio metas, o blogais laikais žmonės suvokia, kad mūsų likimas bendras.
Pranašas Izaijas nuspėjo dieną, kai liūtas ir avinėlis gyvens kartu. To dar neatsitiko. Buvo vienas zoologijos sodas, kuriame liūtas gyveno viename narve su avinėliu, ir vienas lankytojas paklauszoologijos sodo prižiūrėtojo: "Kaip jums tai pavyksta?". Zoologijos sodo prižiūrėtojas atsakė: "Nesunku, tik kasdien reikia vis naujo ėriuko."
(Juokas)
Bet buvo toks laikas, kai liūtas ir ėriukas gyveno kartu. Kur tai buvo? Nojaus laive. Ir kodėl jie taip gyveno? Ne todėl, kad pasiekUtopiją, bet todėl kad žinojo, jog priešingu atveju abu nuskęs.
Draugai, praėjusį ketvirtadienį - prieš šešias dienas - mudu su Kenterberio arkivyskupu vadovavome visų Britanijos tikėjimų dvasinių vadovų misijai: musulmonų bendruomenės, induizmo, sikizmo, budizmo, džainizmo, zoroastrizmo ir bahajų. Kartu keliavome į Osvencimą, kur praleidome vieną dieną. Ten mes kartu verkėme, ten kartu meldėmės, žinodami, kas atsitinka, kai nerodome pagarbos žmonėms, kurie nepanašūs į mus.
Dievas mums davdaug kalbų ir daug kultūrų, bet tik vieną pasaulį, kuriame gyvename kartu, o jis kasdien darosi vis mažesnis. Mes, Europos šalys ir kultūros, tokios nuostabiai įvairios ir skirtingos, parašykime kartu Europos vilties susitarimą.
(Rūmai stovėdami ploja kalbėtojui)
Pirmininkas
Sere Johnatanai, man tenka garbEuropos Parlamento vardu padėkoti už jūsų mintis. Norėčiau padėkoti jums už jūsų didį indėlį į kultūrų dialogą.
Jūs kalbėjote apie tarpusavio pagarbą ir kitų pripažinimą. Manau, kad tai mes išmokome iš Europos istorijos. Jūs sakėte, kad dalykų, kurie mus vienija, yra daug daugiau nei tų, kurie skiria. Tai ir yra tas principas - juo ir baigėte savo kalbą - kurį ir mes įsipareigoję taikyti kurdami stiprią demokratinę Europos Sąjungą, pagrįstą kiekvieno žmogaus orumu.
Sere Jonathanai, ačiū jums už puikų kreipimąsi. Geriausios kloties jums, religijai, kuriai atstovaujate, taikaus sugyvenimo gyvenant kartu visoms religijoms mūsų žemyne ir pasaulyje. Ačiū jums, sere Johnatanai.
(Plojimai)
