Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 18 december 1998.

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med artikel 95 i arbetsordningen har delats ut.
Följande ändringar har föreslagits:
Strasbourg
Måndag:

Ordföranden
Jag vill meddela de ärade ledamöterna att jag just har fått ytterligare ett förslag till misstroendevotum mot kommissionen som ingivits i enlighet med artikel 34 i arbetsordningen av Fabre-Aubrespy och 68 andra undertecknare.
I enlighet med författarna till detta förslag till misstroendevotum och enligt kommissionen föreslår jag ledamöterna att vi behandlar detta förslag till misstroendevotum tillsammans med det som redan är upptaget på föredragningslistan och de muntliga frågor som också finns med på föredragningslistan för i dag.
Herr Striby har ordet.

Striby
Herr ordförande! Jag gör ett nytt försök att, liksom för två månader sedan, ställa den förargliga frågan om när vi skall få komma in i IPE IV. Parlamentet kan inte nöja sig med vad som hörs i korridorerna när det handlar om var parlamentet skall ha sitt säte. Vi vet att frågan har lösts teoretiskt i fördragen, men inte praktiskt, i trä, glas och cement.

Ordföranden
Herr Striby! Vi är i färd med att granska föredragningslistan. Frågan om att färdigställa IPE IV gäller inte föredragningslistan. Ni kan ställa frågorna med stöd av artikel 28 i arbetsordningen. Jag ger er inte ordet.
Herr Fabre-Aubrespy! Accepterar ni att vi lägger ert förslag till misstroendevotum till det som redan finns upptaget på föredragningslistan?

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag tror nog att det är bra att ha en gemensam debatt, och jag skulle inte vilja tvinga fram en ny debatt i morgon, följd av omröstningen på torsdag, alltså 48 timmar senare. Med tanke på det allvarliga i förfarandet och att ett förslag till misstroendevotum är mycket ovanligt, tycker jag det skulle vara lämpligt att upphovsmännen till dessa två förslag till misstroendevotum, alltså Green och jag själv, får ordet först i denna debatt.
Jag vill erinra om att det förslag till misstroendevotum som ni nämnde kommer från samtliga politiska grupper i kammaren, utan undantag, och omfattar totalt 69 personer.

Ordföranden
Tack, herr Fabre-Aubrespy. Kommissionen måste också godkänna att dessa två förslag till misstroendevotum debatteras gemensamt.
Herr kommissionsordförande! Kan ni instämma i detta förfarande?
Kommissionens ordförande instämde i förslaget.

Corbett
Herr ordförande! I artikel 34 i arbetsordningen fastställs att debatten om ett misstroendevotum inte skall äga rum förrän tidigast 24 timmar efter det att ledamöterna underrättats. Jag är oerhört intresserad av att få reda på varför vissa ledamöter såg anledning att lägga fram ytterligare ett misstroendevotum, då ett misstroendevotum redan har lagts fram, något som åtminstone enligt våra regler inte bör eller kan äga rum samtidigt. Men nu ser jag anledningen: det är för att Fabre-Aubrespy ser det som ett sätt att få tala tidigare i debatten än han annars skulle få.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om förslaget att genomföra en gemensam debatt om de två misstroendevotumen.
Parlamentet godkände förslaget.
Tisdag och onsdag: inga ändringar.
Torsdag:

Ordföranden
Gruppen De Gröna begär att vi skall genomföra omröstning om de fem betänkandena från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling angående Agenda 2000, det vill säga betänkandena av Mulder, Garto, Goepel, Fantuzzi och Graefe zu Baringdorf, på torsdag i stället för att skjuta upp den till sammanträdet den 28 januari, vilket för närvarande är planerat.
Herr Graefe zu Baringdorf har ordet för att motivera begäran.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! Vår grupp föreslår att debatten om Agenda 2000, dvs. den jordbrukspolitiska reformen, och omröstningen om de betänkanden som har diskuterats inte särskiljs tidsmässigt. Vi har lagt fram ett förslag om att låta omröstningen äga rum under denna vecka. Om detta inte är möjligt av tidsmässiga skäl vore det enligt vår uppfattning bättre att skjuta upp hela debatten inklusive omröstningen till sammanträdet i Bryssel.
Det handlar inte om någon rutinmässig omröstning, utan den är av mycket stor politisk betydelse. Vi har all anledning att inte koppla loss debatten från omröstningen, då debatten framför allt handlar om ändringsförslagen och framställningen i de enskilda betänkandena. Jag hoppas att det ärade parlamentet följer vårt förslag!

Ordföranden
Tack så mycket, herr Graefe zu Baringdorf.
Goepel har ordet för att tala mot begäran.

Goepel
Herr ordförande! Jag anser visserligen att diskussionen om ett förtroendevotum är mycket viktig, men även Agendan är en fråga av mycket stor politisk betydelse, det har ni helt och hållet rätt i, herr Graefe. Vad denna Agenda beträffar borde vi nu inte skjuta upp allt framför oss, utan som planerat - oberoende av de andra händelserna - diskutera marknadssektorerna på onsdag. Det vore utan tvekan orättvist mot dessa, som skulle kunna vara det viktigaste vi har diskutera på jordbruksområdet i detta parlament fram till år 2006, om vi helt enkelt skjuter upp dem och säger att vi gör det i Bryssel under minisammanträdet på två dagar. Jag har förståelse för att en omröstning på över 400 ändringsförslag inte går att genomföra tidsmässigt. Omröstningen skulle man absolut kunna genomföra i Bryssel, men vi borde tala om Agendan på onsdag.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen om begäran från Gruppen De gröna.
Parlamentet avvisade begäran.

Posselt
Herr ordförande! Jag förstår fullständigt att man har skjutit upp omröstningen om Agenda 2000 med 400 ändringsförslag på grund av dessa. Jag förstår dock inte att man genomför omröstningen om Hermangebetänkandet på torsdag kväll och inte på fredag morgon som helt normalt, vilket är det vanliga. Jag skulle gärna vilja veta vad som är anledningen till detta, och jag anser att detta är ett förfarande som man inte bör använda mer i framtiden.

Ordföranden
Herr Posselt! I framtiden kommer grupperna att besluta. Denna gång gjorde ordförandekonferensen den bedömningen att det var bättre att genomföra separata omröstningar och en annan dag, närmare bestämt den 28, och att hålla debatten denna vecka. Då ingen har lämnat in något förslag emot detta kan vi inte ändra någonting i detta ögonblick, eftersom det inte fanns någon begäran om ändring av föredragningslistan i tid.
Fredag: inga ändringar.
Bryssel
Onsdag den 27 januari 1999 och torsdag den 28 januari: inga ändringar.
Arbetsplanen fastställdes med dessa ändringar.

Misstroendevotum - Vägran att bevilja ansvarsfrihet för 1996
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om:
två förslag till misstroendevotum mot kommissionen ingivna i enlighet med artikel 34 i arbetsordningen av Green och andra undertecknare och av Fabre-Aubrespy och 69 andra undertecknare; -följande muntliga frågor till kommissionen angående beviljande av ansvarsfrihet för 1996: -B4-0012/99 från Green för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om förbättring av Europeiska unionens finansiella förvaltning; -B4-0011/99 från Martens och Elles för Europeiska folkpartiets grupp om ansvarsfrihet 1996; -B4-0009/99 från Cox för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om reaktionen på parlamentets vägran att ge ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens budget för 1996; -B4-0013/99 från Pasty för Gruppen Union för Europa om konsekvenser för kommissionen av att ansvarsfrihet för budgetåret 1996 inte beviljats; -B4-0014/99 från Puerta för Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster om konsekvenser för kommissionen av att parlamentet inte beviljat ansvarsfrihet för budgetåret 1996; -B4-0016/99 från Aelvoet, Holm och Müller för Gruppen De gröna i Europaparlamentet om ansvarsfrihet 1996; -B4-0015/99 från Lalumière för Gruppen Europeiska radikala alliansen om parlamentets återförvisning till budgetkontrollutskottet av betänkandet om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens budget för 1996.Jag kommer först att ge ordet till de ledamöter som står först av undertecknarna av förslagen till misstroendevotum och därefter till de grupper som har ingivit muntliga frågor om den icke-beviljade ansvarsfriheten. Efter detta kommer kommissionens ordförande att tala och sedan fortsätter debatten.
Jag kommer först att ge ordet till Green som första undertecknare av ett förslag till misstroendevotum, det först inlämnade.
Fru Berés har ordet för en ordningsfråga.

Berès
Herr ordförande! De som för min delegations räkning dragit tillbaka sin namnunderskrift är Gérard Caudron, Danielle Darras, Marie Noëlle Lienemann och jag själv, dvs. samtliga franska socialister.

Ordföranden
Det återstår alltså en person mer än minimiantalet. I vilket fall som helst är antalet namnunderskrifter större än det minimiantal som krävs för omröstningen om misstroendevotum.

Green
Herr ordförande! Den 17 december, direkt efter omröstningen om Ellesbetänkandet lade jag för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp fram ett förslag till misstroendevotum mot Europeiska kommissionen. Det var min offentliga inställning i denna kammare och i media under några veckor före omröstningen att beslutet om ansvarsfrihet för 1996 års budget skulle bli ett klart uttalande om Europeiska kommissionens finansiella kompetens eller inkompetens. De i kammaren som är beredda att förklara kommissionen finansiellt inkompetent måste ta det enda möjliga institutionella steget i deras makt och avsätta den. Jag lade fram förslaget om misstroendevotum för att få dem som ansåg att kommissionen var skyldig vad gäller 1996 års budgeten skulle ta sitt ansvar.
De kommande tre månaderna är kritiska för utvecklingen av Europeiska unionen och för utvidgningsprocessen. När vi nu närmar oss det särskild toppmötet i slutet av mars, vilket har till uppgift att föra fram en gemensam ståndpunkt om reformen av jordbrukspolitiken, nya regler för fördelningen av fonderna i regionerna och att försäkra sig om att den framtida finansieringen av unionen är rättvis för alla medlemsstater, är det viktigt att Europeiska kommissionen arbetar så effektivt som möjligt i ett nära partnerskap, ett pålitligt och förtroendefullt partnerskap, med både parlamentet och rådet.
Kammaren får inte förlänga denna kris till de kommande veckorna. Ett av de grundläggande skälen till att lägga fram förslaget om misstroendevotum var att nu omedelbart fatta beslut om Europeiska kommissionen är i stånd att utföra sitt arbete eller inte. Om den inte är det måste vi besluta om det nu. Jag vill säga till författarna till vissa resolutioner, vilka är framlagda till gemensam debatt med förslaget om misstroendevotum, att deras inställning med säkerhet kommer att leda till att krisen fortlever i veckor, om inte i månader. Detta ligger inte i någons intresse och absolut inte för dem som är beroende av resultatet av Europeiska unionens politik - människorna i Europeiska unionen.
Under omröstningen i december om ansvarsfrihet för 1996 års budget röstade den stora majoriteten i min grupp för ansvarsfrihet, eftersom vi ansåg att kommissionen hade tillfredsställt parlamentet på tre av sex områden, där vi hade uttalat vår oro, och kommit en bit på väg på tre andra områden. Vi var av den uppfattningen att Europeiska kommissionen i vissa avseenden helt enkelt inte kunde gå med på alla våra krav, där det till exempel finns ett delat eller gemensamt ansvar med rådet eller nationella regeringar.
Vi stödde kraven från budgetkontrollutskottet när det sköt upp beviljandet av ansvarsfrihet i mars och bad om ytterligare klargöranden och åtgärder. Vi ansåg när omröstningen om ansvarsfrihet kom upp i december att vi redan hade utövat ett betydande inflytande för en förändring och att vi, med utsikterna om ett lika svårt beviljande av ansvarsfrihet för 1997 års budget omedelbart framför oss, kunde fortsätta göra ännu fler förändringar oundvikliga.
Här agerade parlamentet ansvarsfullt och drev igenom agendan om förändring.
Med en viss framgång för parlamentet, tack vare budgetkontrollutskottets arbete, och utsikterna att uppnå ännu mer de kommande månaderna vad gäller 1997 års ansvarsfrihet, vill en stor majoritet i min grupp att kommissionen skall fortsätta med sitt arbete med Agenda 2000. Detta var grunden till vårt ställningstagande i december. Det måste sägas att det finns kolleger i alla grupper i kammaren - inklusive min - som anser problemen, så som de har visats av Europeiska kommissionen beträffande omröstningen om ansvarsfrihet för år 1996, är så allvarliga att de inte kunde bevilja ansvarsfrihet och de kommer att rösta för förslaget om misstroendevotum. Jag anser att dessa kolleger är uppriktiga och det respekterar jag dem för, även om jag är av en annan åsikt. Däremot finns det andra, vilkas motiv handlar mer om valtaktik eller att driva en speciell privat linje.
Sorl av missnöje
Nåväl! Det fascinerande med politik är att den inte är statisk: det är en dynamisk process som förändras snabbt. En viktig svaghet i vårt konstitutionella system, vilken har uppdagats genom den aktuella krisen, är att till skillnad från den verkställande ledningen i nästan alla andra sammanhang, har Europeiska kommissionen ingen möjlighet att komma till kammaren och begära en förtroendeomröstning. Jag lyssnade roat på ledamöternas reaktioner under kvällen då vi röstade om Elles betänkande, när kommissionen i sitt uttalande klargjorde att de ansåg omröstningen vara en förtroendefråga. Synen att detta på ett sätt innebar en olämplig påtryckning vittnar uppenbarligen om alltför stor känslighet. I alla de demokratiska parlamentsprocesser som jag känner till, utgör detta en viktig del av ett normalt handfast samspel mellan den verkställande makten och parlamentet, inför vilket den är demokratiskt ansvarig. Men i ett företags styrelserum, i en frivilligorganisation eller en nationell regering, om parlamentet, aktieägarna eller medlemmarna förklarar den verkställande makten finansiellt inkompetent, skulle den verkställande makten med säkerhet ha rätt att få veta om den har förtroende hos parlamentet, aktieägarna eller medlemmarna och en process skulle genomföras där den kunde begära en omröstning om förtroende eller inte. Mitt första krav, för min grupps räkning, är att fördraget och/eller arbetsordningen ändras så att ett sådant förfarande kan genomföras.
Under de tre veckor som har gått sedan förslaget till misstroendevotum lades fram har saker förändrats. Under denna tid har ett stort antal nya anklagelser kommit fram, vilka kräver noggranna utredningar och ett snabbt agerande, liksom fortsatta spekulationer i pressen angående befintliga anklagelser.
Som jag redan har förklarat lades förslaget om misstroendevotum fram på grund av att ansvarsfrihet inte beviljades i december. Emellertid visar de senaste anklagelserna på de centrala problemen i den aktuella krisen. Det är inte en fråga om i fall det finns politiska skillnader mellan oss och Europeiska kommissionen. Naturligtvis finns det sådana skillnader som råder mellan en institution och en annan, och mellan politiska familjer med en klar bild av vart vi vill att Europa skall gå i framtiden. Men politiska skillnader av detta slag är vad demokrati handlar om, och vi accepterar det som en del i kampen mellan olika idéer.
Det är inte heller helt en fråga om kompetens. Låt oss vara ärliga och säga att ingen kommission med ansvar för att så smidigt som möjligt införa en gemensam valuta, genomföra den ytterst komplexa och väldiga förhandlingsstarten med sex ansökarländer och samtidigt ha fem andra ansökningar under aktivt övervägande - för att bara nämna två unika händelser de senaste dagarna och månaderna -, kan förklaras helt inkompetent. Det handlar mycket mer om den atmosfär av hemlighetsmakeri, beskydd, nepotism och obstruktion som tycks omge kommissionen och dess medlemmar. När en ringa korruption når sådana här proportioner skadar det kommissionen och dess tjänstemän på ett förödande sätt, och det är detta som vi helt enkelt måste ta itu med.Jag skulle vilja säga till ordförande Santer att det har varit min åsikt en tid - och jag har argumenterat för detta inför honom - att Europeiska kommissionen för närvarande är en samling av 15 nationella administrativa kulturer. Det uppstår alltmer spänningar i arbetssätt mellan dessa 15 nationella kulturer vad gäller deras kulturella förväntningar, normer och värderingar. Alltför ofta går de helt enkelt inte ihop med en sammanhängande helhet.
Det är ett verkligt tillfälle att nu ta tjuren vid hornen och slå fast ramarna för en europeisk administrativ kultur. En sådan förändring skulle ge kommissionens tjänstemän tillförsikt, från de högsta till de lägsta, med gemensamma spelregler för deras arbete, väl definierade, överenskomna och viktigast av allt, undertecknade, antagna och påbjudna uppifrån. I denna mening har även parlamentet mycket att vinna och lära av ett sådant angreppssätt. Vi måste respektera sådana ramar och få vårt arbete med att övervaka och kontrollera kommissionens utgifter och genomförande av politiken att mogna.
Jag accepterar att vi på vissa områden kan anklagas för dubbelspel genom att vi flyttar på målstolparna när kraven väl har uppfyllts; genom att använda olika nationella normer och värderingar som måttstock och, i vissa fall, genom att på ett olämpligt sätt agera domare och jury. Alla här håller helt och hållet med om att bedrägeri och korruption är fullkomligt oacceptabelt, även om det skulle vara i mycket liten skala. Alla här i kammaren är beredda att rensa bort missförhållanden, att använda vår makt till att exponera bedrägeriet och ställa de ansvariga inför rätta på rätt sätt genom lämpliga rättsliga myndigheter. Min grupp har gjort mer än sin del i denna fråga, och vi kommer att stödja varje fortsatt ansträngning.
Alla här i kammaren förstår precis vad det innebär att vara utsatt för presskampanjer och ibland förtal på grund av obevisade anklagelser. Om vi skall kräva någons huvud utifrån allmänna kampanjer, innan de egna undersökningarna är genomförda, eller ibland ens har inletts, då kanske vi skulle ha avgått en masse när media var som fränast i sina påståenden om att parlamentsledamöterna missbrukade ersättningssystemet.
Vi medger naturligtvis alla att det skulle vara olämpligt att agera utifrån medias spekulationer. Men vi måste också erkänna att bristen på öppna bestämmelser för att styra relationerna mellan kommissionärerna, deras kanslier och generaldirektorat har underblåst anklagelserna om nepotism, beskydd och ekonomisk vinning. Detta måste vi nu ta itu med. Jag hoppas att kommissionens ordförande, när han svarar i denna debatt, erkänner behovet av ett omedelbart handlande på detta område och berättar vad han tänker göra.
Min grupps andra krav är att en samling genomblickbara bestämmelser som styr relationerna mellan kommissionärerna, deras kanslier och generaldirektorat införs senast i slutet av mars 1999. Min grupp kommer inte att tillåta enskilda personer, kommissionärer eller lägre tjänstemän, att dömas av pressen. Men jag vill göra det fullkomligt klart att om anklagelser mot någon enskild person bevisas - oavsett hur hög eller låg maktställning denna har, oavsett kön, oavsett politisk riktning - kommer vi att kräva att de ställs till svars.
Vi har inte den institutionella rätten att välja bland kommissionärerna. Vi kan önska att vi hade det. Vi har tidigare argumenterat för detta under regeringskonferensen och kommer utan tvekan att förespråka det med förnyad kraft i framtiden. Men för närvarande har vi inte denna rätt. Det är av detta skäl som vi inte kommer att stödja de resolutioner från andra grupper som försöker lägga skulden för allt det onda i kommissionen på några utvalda individer där inget fall ännu har bevisats.
Applåder
Hur som helst, om vi skall plocka ut personer eller områden för misstänkta bedrägerier, varför finns då inga omnämnanden av den gemensamma jordbrukspolitiken, där bedrägerier pågår och är väldokumenterade?
Applåder
Varför inget omnämnande av Phare- och Tacis-programmen där ryktena är så allvarliga och utbredda?
Applåder
Om vi skall upprätthålla och öka vår integritet som övervakande och kontrollerande organ, inför vilken kommissionen är ansvarig, får vi inte vara partiska i vår kritik.
Det finns en annan viktig fråga vad gäller behandlingen av uppgiftslämnare. Min grupp stöder konceptet med uppgiftslämnare. Vi har bidragit till att introducera det. Varje person som har att göra med en uppgiftslämnare har två huvudsakliga ansvarsområden. För det första måste han skydda uppgiftslämnaren och hans eller hennes identitet, och för det andra skydda de som anklagas fram tills dess anklagelserna är vederbörligt undersökta. Detta är givetvis naturlig rättvisa. I fallet med Paul van Buitenen bröts båda dessa punkter.
Jag beklagar att hans personliga integritet nu är skadad. Eftersom jag har talat med honom tvivlar jag inte på att han har ärliga avsikter. Jag tvivlar inte heller på att han har utnyttjats av vissa politiker och vissa inom pressen, och att han därmed har utnyttjats. Jag noterar att den dossier van Buitenen gav en parlamentsledamot innehöll information som redan var föremål för undersökningar i parlamentet, i kommissionen och i några fall av domstolarna. Vad jag kan förstå har han också förmedlat annan information som innehåller nya anklagelser som nu skall undersökas.
Men hade kommissionen haft förfaranden och strukturer som tillät att missbruken identifierades och följdes upp på ett snabbt och effektivt sätt hade inte fallet van Buitenen varit nödvändigt. Det är på detta område jag anser att kommissionen är sårbar och måste visa stor beslutsamhet. Det är rätt tid att erkänna att oron är så djup att bara en oberoende granskning kan återvinna förtroendet och tilltron för kommissionens sätt att hantera missbruk inom sina egna program.
Ordförande Santer! Tidigt i december, efter två diskussioner oss emellan, skrev ni till mig och erbjöd ett tillfälle för parlamentet att delta i era administrativa reformer. Vi anser att detta är viktigt, och jag kommer tillbaka till det. Men jag skulle vilja be er att gå ett steg längre och gå med på en oberoende granskning under gemensamt beskydd från de två institutionerna. Inget mindre än detta kommer att inge den europeiska allmänheten förtroende för att allt som står i vår makt görs för att utrota oegentligheter när de identifieras och uppmärksammas. Så vårt tredje krav är en oberoende granskning för att analysera och utfärda rekommendationer angående de upptäckter som görs och göra uppföljningar av oegentligheterna före slutet av detta år.
Ordförande Santer! Då ni har erbjudit detta parlament att delta i era planer för den administrativa reformen är det viktigt att kommissionen och parlamentet gör upp en tidtabell för detaljerade diskussioner om dessa planer före slutet av denna vecka och planerar en riktig debatt i slutet av majs sammanträdesperiod här i Strasbourg. Syftet skulle vara att ni innan er utlovade rapport till rådet på toppmötet i Köln i juni, har parlamentets råd, deltagande och, vilket jag hoppas, stöd för att skapa en kommission som återspeglar moderna, öppna och effektiva administrativa strukturer och system. Det fjärde förslaget från min grupp är därför att en tidtabell för förhandlingar mellan parlamentet och kommissionen görs upp i slutet av denna vecka för att strukturera den slutgiltiga formen av kommissionens administrativa struktur i framtiden.
Att lägga fram ett förslag till misstroendevotum är ingenting jag gör med lätthet. Det är det kraftigaste vapen parlamentet har. Men att vägra bevilja ansvarsfrihet för 1996 års budget är inte bara den enkla tekniska fråga som vissa här i kammaren nu försöker få det till. Under de veckor som har föregått omröstningen om ansvarsfrihet, har detta blivit en större förtroendefråga - och med rätta -, enligt min åsikt. Det är inte mycket som är så viktigt som hur kommissionen använder de offentliga medlen i en tid när offentliga medel utsätts för en oerhört hård kontroll av skäl som vi alla känner till. Det är helt enkelt oacceptabelt att säga att vi inte litar på kommissionen men inte är beredda att göra något vidare åt det.
Den enda institutionella makt denna kammare har är att avsätta hela kommissionen om vi anser att situationen är så allvarlig och bortom räddning. Att göra ingenting, att inte ge något svar, är oacceptabelt. Denna debatt - och särskilt kommissionens svar - är vårt tillfälle att göra vår bedömning.
Applåder

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, kära kolleger, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar kommissionsledamöter! Jag skall alltså tala i tre minuter för 69 ledamöter, efter att ha hört Green tala i 17 minuter för 64 eller 65 ledamöter!
Men låt mig ändå få börja med att mycket varmt tacka de 69 ledamöter som vågat underteckna ett annat förslag till misstroendevotum, ett riktigt förslag till misstroendevotum. Dessa 69 ledamöter kommer från alla politiska grupper i kammaren: 9 ledamöter från GUE-gruppen, 1 från den socialistiska gruppen, 13 från Gruppen De Gröna, 2 från ARE-gruppen, 2 från ELDR-gruppen, 4 från UPE-gruppen, 11 från PPE-gruppen, och man har nämnt flera andra, 16 från I-EDN-gruppen, 11 från de grupplösa.
Dessa ledamöter företräder alla länder i Europeiska unionen med undantag för Luxemburg. Genom att lämna in detta förslag till misstroendevotum vilket, till skillnad från den socialistiska gruppens förslag, är ett otvetydigt förslag till misstroendevotum och inte en förklädd förtroendeomröstning, tar de ledamöter som har undertecknat förslaget, med tanke på de allvarliga anklagelserna mot kommissionen, den logiska konsekvensen av den omröstning som genomfördes den 17 december. För det är vad det handlar om.
Revisionsrätten har inte på fyra år lämnat någon positiv övergripande revisionsförklaring om lagligheten och korrektheten hos de transaktioner som utförts av kommissionen. Revisionsrätten påtalade för oss i sina rapporter skandalen med turistanslagen, skandalen med Medelhavsprogrammen, skandalen med Europeiska gemenskapernas kontor för humanitärt bistånd nyligen, men också skandalen med transitering av varor och säkerheten i kommissionens byggnader och helt nyligen annulleringen av ett rekryteringsförfarande på grund av bedrägeri. Vi har dessutom just för första gången, kära kolleger, fått ett dokument daterat den 8 januari som jag uppmanar er att gå igenom, eftersom det innehåller samtliga punkter som kommissionen anklagas för, och de rättsliga förfaranden som har inletts, men som ibland har inletts för sent.
Jag uppmanar er att ställa mycket enkla frågor: hur kommer det sig t.ex. att herr Perry under 28 år har kunnat ha så privilegierade förbindelser med Europeiska unionens kommission att hans namn stod med i telefonlistan för kommissionens enheter? Hur kommer det sig att han har kunnat förhandla med 17 generaldirektorat om kontrakt vars totalbelopp uppgick till hundratals miljoner ecu?
Det som ifrågasätts är inte den ena eller andra kommissionärens ställning, inte ens kommissionsordförandens ställning, utan det som ifrågasätts är Europaparlamentets trovärdighet och det förtroende som medborgarna i medlemsstaterna hyser för de europeiska institutionerna. Det är vad vi, upphovsmännen till det verkliga förslaget till misstroendevotum, avser att göra: på nytt ge medborgarna förtroende för Europeiska unionens institutioner, och trots det jag hört sägas tidigare, kommer det snarare att förstärka den europeiska integrationen än att skada den. Det är anledningen, kära kolleger, till att jag oavsett vad som händer de närmaste dagarna, uppmanar er att rösta för det enda riktiga förslaget till misstroendevotum, vilket har lämnats in av mig och 68 av mina kolleger.
Applåder från vissa håll

Martens
Herr ordförande, herr kommissionsordförande, ärade kommissionsledamöter, aktade kolleger! Det är inte min avsikt att helt använda upp de tjugo minuterna. Jag skall strax tala på nytt efter kommissionsordförandens anförande.
Vi befinner oss otvivelaktigt - jag anser att ingen får skapa sig några illusioner vad detta beträffar - i en djup kris mellan parlamentet och kommissionen inom Europeiska unionen. Det första jag vill säga är att det indirekta eller moraliska stöd som Europeiska kommissionen gav idén om ett misstroendevotum var ett allvarligt politiskt misstag. Vi har, närmare bestämt under ledning av ordföranden i budgetkontrollutskottet, Theato, med stöd av Elles' betänkande samt även med stöd av Bösch' betänkande, försökt att få i gång en dialog mellan Europaparlamentet och Europeiska kommissionen. Vi har bett om att man skall respektera parlamentets arbetsordning som föreskriver att diskussionen skall fortsätta att föras mellan kommissionen och budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för ett visst år inte beviljas.
Detta, herr kommissionsordförande, är också den första punkten i vår muntliga fråga: vi vill att ni ger oss en förklaring till detta. Vi anser att ni har deltagit i en politisk manöver som varken har kommit kommissionen eller parlamentet till godo och som har gjort att vi nu står på tröskeln till en djupgående politisk kris. Jag tror att jag måste säga detta uppriktigt. Hela saken blev i hög grad politiserad, och jag tror att detta var ett stort misstag. Torsdagen den 17 december sade jag här mycket riktigt på min grupps vägnar att vi litade på att kommissionens ordförande skulle genomföra de reformer som uppenbart har visat sig vara absolut nödvändiga och på det sättet återställa det äkta förtroendet mellan parlamentet och kommissionen.
Jag sade också då - och Green skällde visserligen ut mig för att vara en hycklare, men det var inte något hyckleri, tvärtom - att vi önskade stödja oss på paragraferna 26 och 27 i det resolutionsförslag som Elles' betänkande innehåller. Vi står nu, som jag sade, på tröskeln till en stor politisk kris. Vi tar risken att en stor politisk kris utlöses. Och detta är således, i ordets rätta bemärkelse, en debatt om parlamentets förtroende för kommissionen.
Jag kan - vilket jag också kommer att säga avslutningsvis - hålla med dem som säger att förtroendet mellan parlamentet och kommissionen är av yttersta vikt för Europeiska unionen. Vi fungerar båda som motor, som drivande kraft, i processen för att ena Europeiska unionen. Fortfarande, herr kommissionsordförande, är en mycket dryg majoritet, mer än två tredjedelar av parlamentet, beredd att skapa denna föreningsverksamhet, denna europeiska union, med hjälp av inspiration från er och utifrån era förslag.
Vi har inte möjlighet, och ni har inte möjlighet, att i dag ställa förtroendefrågan. Fördraget ger oss ingen sådan möjlighet. Vi har inte möjlighet att framlägga en förslag om misstroendevotum. Fördraget ger oss ingen sådan möjlighet. Vi har känslan av att man använder sig av misstroendevotumet för att skydda vissa kommissionärer; på franska har man kallat det déguiser .
Applåder
Nåväl, jag måste i klartext säga er att det vore en katastrof för kommissionen om en majoritet i detta parlament skulle uttala sig mot kommissionen. De formella bestämmelserna i fördragets artikel 144 kommer inte att vara er till någon hjälp. Det som är aktuellt här i dag är emellertid - jag vill hålla mitt anförande så objektivt som möjligt - inte kommissionens politiska verksamhet. Denna kommission kan stoltsera med mycket omfattande, viktiga politiska resultat.
Ta till exempel euron! Vad skulle det ha blivit av euron utan kommissionens inspirerande arbete? Tänk på utvidgningen, intensifieringen av den inre marknaden där man har gått in på nya områden såsom energi- om telekommunikationsområdet! Tänk också på förtroendepakten för sysselsättning som kungjordes redan i januari 1996 och som nu äntligen bekräftades av Europeiska rådet i Wien samt på det arbete ni har uträttat och förberett med sikte på utvidgningen av Europeiska unionen, Agenda 2000 och många andra frågor. Det är inte om detta det handlar i dag. Objektiviteten påbjuder emellertid att säga att denna europeiska kommission har uträttat ett betydelsefullt arbete på det planet.
Denna kommission blir brutalt konfronterad med den nedärvda dåliga förvaltningen. Detta är också ett arv från det förflutna. Ni har, herr ordförande, upprepade gånger utropat stärkandet eller skapandet av ett nytt budgeterings- och förvaltningsklimat till era prioritetsfrågor. Ni har sagt att ni ville föra kampen mot bedrägerierna, och dessutom har ni uttalat att kommissionens tjänstemannaenheter är offer för detta arv av dålig förvaltning. Det är alltså inte ert politiska agerande som behandlas här. Det som däremot behandlas - och hela förtroendefrågan rör detta - är förvaltningen. Detta är kanske orättfärdigt, eftersom mycket går tillbaka till det förflutna, men ni, och samtliga ledamöter av ert kollegium, bär det politiska ansvaret för att nå en lösning. Ni måste engagera er för att återvinna parlamentets förtroende. Ni har under de senaste veckorna redan talat om morgondagens kommission. Ni kommer väl strax att säga oss att ni vill förverkliga denna morgondagens kommission och se den upprättas i samarbete med parlamentet, under vilket öppenheten, kampen mot bedrägeriet och ett juridiskt anförande av klagomål, där det är nödvändigt blir till självklarheter för att få till stånd denna sanering och reformering. Det synes oss vara av största vikt att man till slut inför uppförandekoder: en uppförandekod för kommissionärerna, en uppförandekod om förhållandet mellan kommissionärerna, deras kabinett och tjänstemännen, en uppförandekod för tjänstemännen; att man i nära samarbete med parlamentet funderar och debatterar om reformeringen av tjänsteföreskrifterna; att öppenhet och god tro präglar tillsättandet av tjänstemän, närmare bestämt de som tillhör A1 och A2; att det införs klara regler och begränsningar för extern rekrytering; att det införs klara regler för förvaltningen av budget, närmare bestämt för Byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte, att budgetförordningen reformeras; att det på detta område ånyo införs klara regler för extern personal. Men framför allt är kampen mot bedrägeriet ett absolut måste. Sålunda talar vi i denna kammare numera om nolltolerans. Man måste tillämpa en nolltolerans. Vi hoppas att ni utlovar att på mycket kort sikt ha en öppen diskussion i samarbete med parlamentet om ett oberoende byrå för bedrägeribekämpning (OLAF) samt att ni lovar att också försvara detta visavi de andra institutionerna. Vi önskar också att man slutligen tar initiativ till att nå ett interinstitutionellt avtal i samarbete med oss.
Herr kommissionsordförande och ärade ledamöter av kommissionen! Ni står inför en dubbel utmaning. Låt mig citera ett talesätt från vårt språkområde: " Försiktiga kirurger efterlämnar stinkande sår" . Det finns inget utrymme längre för försiktiga åtgärder av dessa problem.
För det andra, detta är kanske det största problemet, återstår endast mycket litet av den tid ni har tilldelats. Med tanke på den knappa tidsfristen insisterar vi på att ni föreslår en tydlig tidtabell för alla förslag som ni kommer att framlägga.
Jag skulle nu vilja avsluta detta anförande med följande. De som med övertygelse och engagemang ville få till stånd ett europeiskt enande och som förband sig till detta - vi var så ofta tillsammans, även med flera av era kolleger under de gångna åren - känner sig övergivna nu när vi allesammans tvingas uppleva detta. Jag känner mig övergiven. Jag beklagar att vi i slutet av denna sammanträdesperiod, efter förverkligandet av euron, efter den historiska utmaning som utvidgningen utgör, efter de diskussioner som vi har haft om våra egna ersättningar nu på nytt blir konfronterade med detta. Den frist som ni har tilldelats, herr kommissionsordförande, är utomordentligt kort, och era utfästelser måste vara ytterst tydliga. För mig spelar inga personliga, röstvärvande eller partipolitiska intressen någon roll. Dessa betyder ingenting för mig. Det som betyder något för mig är Europeiska unionens framtid, och jag känner mig också ofta övergiven. Det är Europeiska unionens framtid som betyder något, och där fyller kommissionen en viktig funktion. Kommissionen är viktig om det är en kommission som är en enhet, som är solidarisk och som har modet att vidta de åtgärder som vi nu väntar oss från er.
Applåder

Cox
Herr ordförande! Denna debatt är viktig, den är nödvändig, och den är för många här oundvikligen en plågsam debatt. Den sker i ett kritiskt skede i EU: s angelägenheter. För min grupp vill jag säga att vi alla är medvetna om hur vi skall uppnå den strategiska agendan: bestämmelser för euron, utövandet av de nya befogenheterna från Amsterdamfördraget, Agenda 2000 och utvidgningen, för att nämna bara ett fåtal. I detta hänseende är institutionerna med en europeisk inriktning, kommissionen och parlamentet naturliga allierade. Men förutom de lagstiftande och strategiska uppgifterna ansvarar kommissionen också för den dagliga förvaltningen av EU: s angelägenheter. Det är parlamentets arbete att garantera att dessa angelägenheter är underställda demokratisk kontroll och offentlig ansvarighet. Denna kammare är skranket för offentligt ansvar inför vilket kommissionen hålls ansvarig för dess agerande. På detta område är det naturligt att förvänta sig en viss grad av kreativ spänning mellan kommissionen, som verkställande makt, och parlamentet. Detta är hälsosamt i varje demokrati.
Vi håller denna debatt nu eftersom kommissionen två gånger under de senaste tolv månaderna har misslyckats med att få ansvarsfrihet för 1996 års budget, och för att kommissionen före vår omröstning den 17 december 1998 insisterade på att parlamentet, i fall av ett negativt resultat, skulle klargöra situationen genom att genomföra ett misstroendevotum. Många kolleger, i alla politiska grupper, som respekterar kommissionens rätt att anta den politiska strategi de ansåg lämplig, beklagade vad de såg som likställt med en inblandning i förväg i den parlamentariska processen och i dess självständighet.
(Applåder) Även om man aldrig kan vara säker är det min starka personliga övertygelse att kommissionen vände en möjlig triumf till ett säkert nederlag genom den olägliga inblandningen. Det var Europeiska kommissionen som drev fram denna debatt. Enligt ELDR-gruppens mening öppnar en förtroendedebatt ett öppnare fält av politiska visioner och perspektiv. Detta är inte bara en uppvärmning eller en återupprepning av debatten om 1996 års budget. Förfarandet i budgetkontrollutskottet gör att det finns utsikter till att detta ämne hanteras i vederbörlig ordning och genom vederbörlig process. I denna debatt har vi gått från budgetpolitik till ansvarighetspolitik. Fördraget ger bara parlamentet rätten att förklara sitt misstroende mot kommissionen i sin helhet. Detta är ett grovt och urskillningslöst instrument. Populärt sagt är det ofta riktigt beskrivet som kärnvapenalternativet, genom att trycka på misstroendeknappen skall hela kommissionen försvinna. Liksom kärnvapnen i sig är detta en så drastisk åtgärd att man bör vara försiktig med dess användning.
Min grupp anser att Europeiska kommissionen är ett politiskt organ. Vissa anser att kommissionen enbart är ett organ med byråkrater. Det finns vissa nyckelegenskaper som skiljer byråkratiska från politiska system. Allmänhetens uppfattning om byråkrati handlar om paragrafrytteri och ändlösa undanflykter. Att vältra över ansvaret, skicka problemen hit och dit, och inte acceptera ett slutligt personligt ansvar är bland de negativa drag som allmänheten ofta förknippar med byråkrater. I politiken måste ansvaret läggas någonstans. Det är det en politik med demokratisk kontroll och offentligt ansvar handlar om.
Fördraget ger kommissionen status av kommissionärskollegium. Kollegialiteten i kommissionen grundas på konceptet om kollektivt ansvar. I varje medlemsstat agerar regeringarna på grundval av kollektivt ansvar. Emellanåt hotas deras trovärdighet genom individuella ministrars övertramp eller politikens misslyckanden av en eller annan orsak. I alla våra demokratiska system ses det som en styrka, inte en svaghet i systemet, att ministrar tar på sig ett personligt ansvar för olika fel eller intressekonflikter, och ibland avgår.
Applåder
Detta innebär ibland att genom att göra alla ansvariga är faktiskt ingen ansvarig. Varför skulle det få vara så med Europeiska kommissionen? Några svarar att " Sådan är ordningen" . Ändå finns i artikel 159 i fördraget möjligheten för kommissionärer att avgå utan att där anges några specifika omständigheter. Artikel 160 ger en tuffare utväg för de individuella kommissionärerna. Även om jag accepterar att fördraget inte nämner möjligheten för parlamentet att förklara sitt misstroende mot enskilda kommissionärer säger det ingenting om parlamentets rätt att kräva att en individ klargör politiska preferenser vad gäller hanteringen av kommissionens verksamhet.
Förra månaden tog sig kommissionen rätten att kräva en förtroendeomröstning i denna kammare via misstroendeförfarandet. Kommissionen har ingen laglig rätt, vilket har påpekats, att göra så. Men politiskt valde den detta. Denna månad kan vi låna kommissionens exempel. Låt parlamentet ta sig rätten att be enskilda kommissionärer överväga sin ställning även om ingen rättslig grund finns.
Parlamentet har nu i några år krävt rätten till individuellt misstroende. Denna strävan har ännu inte förts in i lagstiftningen. Det har uttryckts av oss i dag bara på ett abstrakt sätt. Dagens debatt utmanar på ett konkret sätt varje individuell parlamentsledamot att överväga om de politiska förutsättningarna finns för att garantera ett klart politiskt uttalande som kräver individuellt ansvar.
Min grupp blev bestört, i politisk betydelse, över förbindligheten i socialdemokraternas pseudoförslag till misstroendevotum i december. Det erbjöd ett politiskt carte blanche för hela kommissionen, och i ljuset av den information vi förfogade över hade det varit obegripligt att stödja det simpliciter . På samma sätt vore det oproportionerligt att avsätta hela kommissionen. Vår strategi var således att lägga till en muntlig fråga till misstroendedebatten.
I vårt förslag till resolution har vi bett två namngivna kommissionärer att överväga sin ställning. Jag vill att det skall stå helt klart att vi inte agerar som ställföreträdande domstol eller som allmän åklagare, vi gör inga antaganden om skuld eller oskuld eftersom detta hör till det rättsliga området. Vi anklagar ingen för personligt bedrägeri eller för grov korruption. Vi vill bara ha den politisk bedömningen att rötan i form av missförhållanden, oegentligheter, bedrägerier och korruption i mindre skala aldrig kommer att upphöra om varje kommissionär hela tiden kan förlita sig på det lagliga skyddet i kollegialiteten och undgå personligt ansvar.
Livliga applåder
Detta är den politiska fråga som står på spel. Detta är det val som kammaren måste göra. Vi måste gå över bron; vi måste gå från en strävan och från det abstrakta till en konkret form för att kräva ett enskilt ansvar för missförhållandena inom de egna ansvarsområdena.
Livliga applåder

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Det förslag till misstroendevotum som lämnats in av Green och ungefär 70 socialistiska ledamöter, som nu bara är 65, vilket egentligen är en förtroendeomröstning mot kommissionen, är verkligen att avleda intresset från förfarandet. Även om det förefaller som om kammarens arbetsordning respekteras formellt, eftersom den text som inlämnats har benämningen " förslag till misstroendevotum" , motsvarar innehållet i flaskan inte vad som står på etiketten. Det handlar därför om vilseledande marknadsföring, vilket jag anser borde ha lett till att texten blev otillåtlig, med tanke på den grundläggande oförenligheten mellan den rättsliga bestämmelsen och dess motivering. Detta ledde för övrigt till att vissa kolleger på initiativ av Fabre-Aubrespy lämnade in ett verkligt förslag till misstroendevotum.
Det politiska syftet med den socialistiska texten tycks mana till ännu strängare kritik. Den målsättning som eftersträvas är helt enkelt att undanröja den politiska effekten av omröstningen i december med en mycket stor majoritet - 270 röster för, 225 mot - för att vägra bevilja kommissionen ansvarsfrihet för förvaltningen av budgetanslagen under 1996. Socialisterna är dåliga förlorare. De förefaller dessutom ha blivit ett instrument för kommissionen som, före omröstningen i december, utmanade Europaparlamentet att lämna in ett förslag till misstroendevotum. Parlamentet skulle framstå som löjligt inför den allmänna opinionen om man i januari, efter att i december tydligt ha vägrat att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för dess förvaltning, skulle bevilja kommissionen sitt förtroende utan någon annan form av process. Allt det här är ett enda stort " hyckleri" och vår grupp kommer inte att instämma i det.
Applåder från vissa håll
Av den anledningen önskar vi, precis som den liberala gruppen och PPE-gruppen, att kommissionen förklarar hur den tänker följa upp omröstningen i december och att den tar hela sitt ansvar, vilket den hittills inte har gjort på ett övertygande sätt. Det är bara utifrån kommissionens svar som vi kan bedöma om vi skall rösta för ett misstroende eller ej; det är innehållet i vår muntliga fråga.
De många missförhållanden som har upptäckts i kommissionens ekonomiska förvaltning är så allvarliga att det krävs att kommissionen reagerar bestämt och snabbt. Det är dess trovärdighet som står på spel. Dessa missförhållanden är förvisso inte nya. De inleddes långt innan den nuvarande kommissionen tillträdde, men det undantar inte kollegiet från ansvar, vare sig individuellt, alltså en viss kommissionär, eller om han respektive hon har tillträtt före 1994 eller därefter. Men med avsikt nämner jag inga namn så länge deras exakta ansvar inte bekräftats.
Det som kommissionen i dag huvudsakligen anklagas för är de ogenomträngliga lyckta dörrar den stänger in sig bakom, när den ställs inför avslöjanden som är resultatet av olika läckor från dess egna enheter. Genom att tillämpa strutspolitiken och förskansa sig bakom konfidentialiteten gentemot de officiella organen för utfrågning och kontroll, har den öppnat dörren för de värsta misstankarna. Om kommissionen själv hade tagit initiativ till att vara totalt öppen redan från början mot de externa organ för utfrågning och kontroll som revisionsrätten och Europaparlamentet utgör, skulle den inte befinna sig i den ömkansvärda situation den gör i dag. Det hade varit lättare för kommissionen att med hjälp av bevis vederlägga vissa ogrundade påståenden eller sådana som enbart motiveras av politiska beaktanden och som dyker upp litet varstans i pressen, i stället för att, som den gjort, nöja sig med att avfärda dem med en indignerad gest.
Om däremot en rad allvarliga antaganden efter rättsliga eller pågående interna undersökningar visar att nuvarande eller tidigare kommissionärer eller tjänstemän inte har fullgjort sina skyldigheter, måste kommissionen våga dra slutsatserna av detta. Om det handlar om ledamöter i kollegiet måste kommissionen be dem avgå och i annat fall inleda förfarandet med automatisk avsättning i enlighet med artikel 160 i fördraget. Om det gäller en tjänsteman skall kommissionen, oavsett hans grad, tillämpa de disciplinära sanktioner som krävs och inte begränsa sig till några underhuggare som tar stötarna för högre ansvariga.
Applåder från vissa håll
Det är bara till priset av en så radikal förändring som kommissionen kan återupprätta ett förtroendefullt klimat med Europaparlamentet och unionens alla institutioner. Den måste sluta att ge sken av en sluten värld som gynnar svågerpolitik och vänskapskorruption. Kommissionen måste också genomföra en noggrann undersökning av villkoren för hur avtalen för tillhandahållande av tjänster sluts, även inom dataområdet. Det är bara genom att tukta de dåliga grenarna, genom att städa upp, som den kommer att återfinna den moraliska auktoritet den behöver för att bemöta de stora utmaningar som Europeiska unionen i dag ställs inför. Det är genom att agera på detta vis som den kommer att ge nytt förtroende till den stora majoritet - jag är frestad att säga den mycket stora majoritet - ledamöter och tjänstemän inom kommissionen, vars moraliska integritet inte ifrågasätts.
Herr kommissionsordförande! Det är er uppgift att inleda denna förändring. När det gäller UPE-gruppen kommer vi, inte bara utifrån era ord utan också genom era handlingar de närmaste veckorna, att bedöma om villkoren för att återupprätta förtroendet har uppfyllts, men det blir inte fråga om att på torsdag bevilja er en " in blanco" förtroendeomröstning, såsom våra socialistiska kolleger föreslår.
Applåder från UPE-gruppen

Miranda
Herr ordförande, herr kommissionsordförande! Vid det senaste sammanträdet i december ansåg inte Europaparlamentet att villkoren för att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för 1996 var uppfyllda och beslutade därför att avslå den med en betydande majoritet. Det var enligt vår mening ett mycket betydelsefullt beslut och av ostridig politisk omfattning, också för att det grundades på enormt allvarliga anklagelser som samtidigt förenar bristen på öppenhet och information, flera oegentligheter, maktmissbruk och nepotism samt flera situationer med bedrägeri till enorma belopp.
När vi nu ånyo är kallade att fatta beslut i frågan är det framför allt viktigt att upprepa vad vi då slog fast: beslutet från december har en egen tyngd. Därför kan inte Europaparlamentet - oberoende av resultatet av de misstroendeomröstningar som vi behandlar i dag - sluta att arbeta med och fördjupa de frågor som ledde fram till dessa beslut, liksom kommissionen nu av en rad olika skäl inte kan ge ett tillräckligt grundat och lämpligt svar på de anklagelser som riktas mot den. Om vi understryker dessa aspekter, som tycks självklara, är det bara för att den socialdemokratiska gruppens skäl och motiv till att inge ett förslag till misstroendevotum, vilket gav upphov till denna debatt, tycks oss tvivelaktiga och saknar trovärdighet.
Jag skall inte uppehålla mig så länge vid procedurfrågor eftersom jag anser att det är de grundläggande frågorna som är särskilt intressanta att ta upp. Trots det - och för att dessa även om det är procedurfrågor inte saknar en viss politisk betydelse - kan jag inte låta bli att ta upp att det i skälen och det sätt på vilket detta förslag till misstroendevotum har ingivits finns det en oundviklig önskan bakom, att ge ett fast och snabbt svar på den oproportionerliga förklaringen från kommissionen som föregick omröstningen om beviljande av ansvarsfrihet . På så sätt verkar det mer som om det är Europaparlamentet som svarar inför kommissionen och inte tvärtom, enligt fördragen. På så vis finns det också en tydlig bakomliggande vilja att göra en slutlig fullständig utredning av de frågor som var avgörande för att inte bevilja ansvarsfrihet; dessutom kanske en inte klargjord önskan att förhindra att ett verkligt förslag till misstroendevotum läggs fram i tid och när väl en gång den fullständiga undersökningen av kommissionens ansvar avslutats.
Vi går givetvis inte med på sådana motiveringar från den socialdemokratiska gruppen. Också för att de kan innebära - och också innebär - ett medansvar för dessa problem.
För övrigt är det, i denna mening, lämpligt att understryka att detta initiativ från den socialdemokratiska gruppen hade den förtjänsten - säkert oplanerad och ännu mindre önskvärd av gruppen - att allmänheten i alla våra länder fick information om vad som dittills varit begränsat till institutionerna och ett begränsat antal länder. Ett faktum som givetvis ger denna debatt och speciellt de grundläggande frågorna en ökad betydelse.
Emellertid har det nödvändiga med en viss stabilitet anförts som skäl, med tanke på det ögonblick med viktiga beslut som närmar sig. Därav - hävdar vissa - det nödvändiga i att ge kommissionen förtroende. Vi avvisar helt ett sådant skäl. Till att börja med för att, om det finns en verklig fara - om det nuvarande klimatet av misstänksamhet och en försvagad och misskrediterad kommission håller i sig -, så består den av risken att sviterna efter denna debatt överförs och smittar den andra debatten.
För övrigt finns det, enligt vår mening, inte några bra eller dåliga tidpunkter för att på ett seriöst och djupt sätt angripa så allvarliga frågor som bedrägerier. Förutom att detta också, vilket vi också säger angående ansvarsfrihet, är en process som inte kan analyseras utifrån omedelbara intressen, som att det är mer eller mindre nära till valen eller i vilken fas kommissionens mandat befinner sig i, utan främst utifrån vad det i grunden handlar om.
När vi nu har kommit hit och befinner oss inför det som skall bli en förtroendeomröstning om kommissionen, ser vi ett oundvikligt allvar i anklagelserna mot densamma: anklagelser från Europaparlamentet i en rad betänkanden, vilka i många fall har röstats igenom med stor majoritet, från revisionsrätten och även från höga tjänstemän inom kommissionen. Anklagelser om flera oegentligheter, främst inom dossierna för Turism, ECHO, Phare, Tacis, Med och Leonardo, om ett gunstlingsystem (särskilt med de så kallade " ubåtarna" ) och om situationer med bedrägerier till mycket stora belopp; anklagelser där man betonar ett - minst sagt - bristfälligt samarbete med de rättsliga myndigheterna från vissa länder och där man uppvisar definitiva svårigheter och utelämnanden vad gäller informationen till Europaparlamentet och till vilket nu kan läggas den redan omnämnda olyckliga processen mot en tjänsteman i kommissionen.
Hur är det möjligt att, under dessa förhållanden och på ett felaktigt sätt, ge kommissionen förtroende? Den kommer uppenbart inte att få det från någon stor majoritet i min grupp. Detta är också i överensstämmelse med omröstningen i december.
Vi vill också rakt ut säga att för oss är hela kommissionen, oavsett de individuella ansvaren, politiskt ansvarig för hela denna rad av situationer. Den kan nu inte låta bli att ta på sig detta kollektiva ansvar. Vi förväntar oss därför, herr ordförande Santer, mycket klarhet, inga undvikande svar och alldeles särskilt en stor ansvarskänsla.
Vi hoppas framför allt att det ur detta fall kommer en större effektivitet i framtiden vid tillämpningen av politikområden och framför allt en djup eftertanke och en genomgripande förändring av skälen till en så omfattande rad av brott - vilka inte sällan hör ihop med en privatiseringspolitik av tjänster - men som i grunden är oskiljaktiga från motsättningen mellan de betydande befogenheter som beviljats kommissionen och den begränsade demokratiska kontroll som den är utsatt för.
Applåder

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Vi har i dag här att göra med en hård konfrontation mellan parlamentet och kommissionen med anledning av vägrad ansvarsfrihet. Det är kommissionen själv som har drivit saken till sin spets och som även har fått stöd för detta från den största gruppen i kammaren genom att likställa ett nekande av ansvarsfrihet med ett förslag om misstroendevotum. Kommissionen bär dock det avgörande ansvaret för att denna blunder har begåtts. Sedan har det dessutom tillkommit en massa andra omständigheter, vilket har lett till att kommissionens ställning har försvagats ytterligare.
Detta är inte den enda konfrontation som vi har haft. Det har förekommit flera inom denna lagstiftande församling. Det har alltsammans att göra med ett parlament som har fått större makt och som också är medvetet om att det är berett att använda sig av denna makt. Vi är dem som gentemot den europeiska befolkningen är redovisningsskyldiga för på vilket sätt man handskas med skattepengarna; effektivt och ärligt eller inte.
Anledningen till att vi vill driva denna konfrontation mycket hårt är att vi är av den uppfattningen att vi behöver en stark kommission för att verkligen ge Europa en form och bygga ut unionen. Men problemet gäller för närvarande inte frågan om vi behöver en kommission för att hjälpa unionen vidare, utan frågan om en svag kommission som fått dåligt rykte fortfarande är i stånd att hjälpa denna europeiska union att överleva. Det är problemet.
Kommissionens sätt att behandla tjänstemannen Van Buitenen bjuder mig helt enkelt emot. Det enda brott han har begått är att ha begett sig till parlamentet efter att under månader förgäves ha väntat på att hans överordnade skulle agera. Denna man blir omedelbart avstängd, och det som har vållat en storm av protester inte är kännedomen om ärendet utan offentliggörandet av avstängningen. Även här bär kommissionen ett stort ansvar, inte bara för det finansiella vanstyret, utan även för ett antal hårda politiska ärenden. Jag hänvisar till BSE-krisen, jag hänvisar till kommissionens sätt att mot viljan hos en majoritet av Europas befolkning tillåter genetiskt manipulerat livsmedel på marknaden, sättet att förhandla i ekonomiska ärenden; av alla dessa anledningar säger min grupp " ja" till misstroendevotumet. Men bortsett från utgången av misstroendevotumet vill De gröna i alla fall medverka till en så skarp resolution som möjligt, för denna union måste verka med en kommission som är i stånd att skapa ordning och reda och att anta de utmaningar som närmar sig, och det är frågan om kommissionen verkligen klarar detta i sin nuvarande form.
Applåder från V-gruppen

Lalumière
Herr ordförande! Det är inte lätt att vara rättvis i ett osunt klimat där alla medel tycks vara tillåtna.
Att vara rättvis i dag innebär för vår grupp till att börja med att be kommissionen att äntligen tillhandahålla alla förklaringar som krävs för att få veta vad som hänt och erkänna sina misstag, bl.a. när det gäller förvaltningen. Vi behöver också få exakta uppgifter om huruvida det förekommit bedrägerier eller förskingring och vem som har begått dem. Vi vill slutligen också se kommissionen beslutsamt inleda reformen av sina förvaltnings- och arbetsmetoder. Detta behov av öppenhet och tydlighet är ett demokratiskt krav. Parlamentet har inte bara en rättighet utan också en skyldighet att känna till sanningen och ta de politiska konsekvenser som dess befogenhet medger, bl.a. att rösta för ett misstroendevotum.
Men att vara rättvis innebär inte att häva ur sig ohämmade anklagelser. Bekämpa dålig förvaltning och bedrägerier, ja! Men man kan bara göra det om man respekterar reglerna för rättsstaten. Men i dag bevittnar vi en nävarnas kamp som inte har respekt för mycket. Anklagelser kastas ut utan bevis beträffande tilltron till ryktena, eller till och med skvallret. Det är redan allvarligt när det handlar om kommissionens kollektiva ansvar, men det är ännu mer allvarligt när personer nämns vid namn och anklagas i en enda röra. När man anklagar en person måste man ha bevis. Man måste också följa lagliga förfaranden, respektera rätten till försvar, etc. Vi kan därför inte i något fall godkänna ett förslag till resolution, som den som cirkulerar i kammaren och gäller två namngivna kommissionärer, utan att de rättsregler jag nämnde har respekterats.
Applåder
Vi måste se till att inte komma ur askan i elden, från den otillåtliga straffriheten till fällande domar utan bevis, vilket skulle vara oacceptabelt, särskilt som man anklagar individer i stället för kommissionen kollektivt, vilket man inte skulle våga.
Det klimat som i dag råder i de europeiska instanserna är sjukt och skadar den europeiska integrationen. Den politiska exploateringen av dessa affärer förbättrar inte situationen. Herr kommissionsordförande! Jag hoppas att ni äntligen i ert svar kan ge parlamentet de garantier som vi har väntat alltför länge på, för att återupprätta den frid som både ni och vi behöver.
Vår grupp, åtminstone den stora majoriteten av vår grupp, kommer att fastställa sin uppfattning i omröstningen och sträva efter att så långt det är möjligt garantera de europeiska institutionernas trovärdighet. Denna trovärdighet är i dag tyvärr allvarligt skadad. Vi har alltid önskat, alltid velat ha, en stark kommission. Ur den synvinkeln befinner vi oss i den fullständigt motsatta situationen.
Applåder

Pinel
Herr ordförande! I februari 1997, när Europaparlamentet genomförde sin undersökning om galna kosjukan, kritiserade vår kollega Martinez kommissionens " bedövande tystnad" . Han kritiserade de allvarliga misstagen, lögnerna, den bristande funktionen och den tystnad vars målsättning var att inte ifrågasätta den europeiska gemensamma marknaden från 1993 och den gemensamma valutan enligt Maastricht. Om de franska väljarna den 20 september 1992 hade känt till sanningen om BSE, hade det knappast varit möjligt att skrapa ihop de några tusental röster som gjorde det möjligt för jasidan att vinna. Den federala konstruktionens ideologiska syfte motiverade den politiska passiviteten, betonade då Martinez. Mac Sharry, kommissionär med ansvar för jordbruksfrågor, rättfärdigade sig genom att säga att han ville skydda marknaden för nötkött mot effekterna av denna fruktansvärda farsot. Handeln före hälsan, lydde ordern från Europeiska kommissionen.
När man läser Elles betänkande förefaller inte kommissionen ha lärt sig någonting av denna hårda läxa. Bedrägerier och förskingring av allmänna medel är vardagsmat inom kommissionens alla enheter: generaldirektoratet för turism, Med-programmet, ECHO-programmet, säkerhetstjänsten, Edith Cressons kansli. Europeiska unionen bidrar t.ex. via kontoret för humanitärt bistånd, ECHO, till en fjärdedel av det humanitära biståndet i världen. En del av biståndet till f.d. Jugoslavien och till regionen med de stora sjöarna i Afrika har förskingrats och beloppen varierar mellan 500 000 och 1 500 000 ecu. När det gäller Med-programmet för bistånd till länderna i Medelhavsområdet, finner man också där allvarliga oriktigheter, med företaget ARTM som bas, som utan anbudsförfarande tilldelats större delen av kontrakten avsedda för Med-programmet. Och det finns ytterligare exempel.
Till sitt försvar, om man så får säga, kan Santer bekräfta att bedrägerierna inte börjat med honom utan med hans socialistiske föregångare Jacques Delors, för vilken den ekonomiska aspekten inte hade någon som helst betydelse. Förskingring och försnillning av allmänna medel är en socialistisk specialitet från Mitterands/Dumas tid till i dag, där de två kommissionärer som är inblandade i affärerna nyligen är två socialister, Cresson och Marín. Man förstår bättre varför Green i den socialistiska gruppens namn skyddar denna kommission, som allvarligt svikit sin uppgift och borde avgå gemensamt. Man skulle indirekt kunna riskera att intressera sig för Europaparlamentet och, vem vet... Genom att med en korporativistisk reflex täcka över allvarliga straffbara misstag, uppenbara oriktigheter, utan att inleda, eller alltför sent inleda, interna disciplinära förfaranden och genom att förhindra att rättvisan fungerar som den skall, kan kommissionen inte anföra minsta förmildrande omständighet.
Det är oacceptabelt och omotiverat att en sådan institution, oansvarig i ordets egentliga mening, kräver ny makt, såsom anges i Maastricht- och Amsterdamfördraget, och samtidigt förskingrar de europeiska skattebetalarnas pengar, utan att rötäggen bestraffas. Däremot avstänger kommissionen en nederländsk eurokrat som skyldig till att ha visat på dess maffiametoder. Det är den välkända tekniken med syndabocken. Herrar Chirac, Seguin, Pasqua, Madelin, Bayrou, Jospin, Cohn-Bendit och Hue som alla försvarar det federalistiska Europa och de skamliga Amsterdam- och Maastrichtfördragen, ni är både ansvariga för Europeiska kommissionens överdrivna makt, en verklig byråkrati med totalitära böjelser, och den svaghet ni visar prov på gentemot denna depraverade institution.
Jag talade nyss om socialisterna. Men kristdemokraterna är ännu större hycklare. De förkastar ansvarsfriheten för att genast säga att förkastandet bara betyder återförvisning till budgetkontrollutskottet. Det är som det villkorliga misstroendet om galna kosjukan, ett slags Damoklessvärd i papp, som bara lurar dem som vill bli lurade.
Mina damer och herrar! Att vägra bevilja kommissionen ansvarsfrihet och rösta för misstroende är två olika rättsliga handlingar, men de är politiskt fullständigt förbundna med varandra. Man kan inte straffa en myndighet utan att ta de politiska konsekvenserna, annars riskerar man att misskreditera den institution man tillhör. Nationella fronten kommer tillsammans med Jean-Marie Le Pen, som jag i dag företräder, att rösta för misstroende mot Europeiska kommissionen för att kritisera denna institution som är drivande när det gäller den överstatliga och federalistiska europeiska integrationen och som trott sig stå över lagarna och hånar dem ostraffat. Några månader före de europeiska valen förkastas fädernesländernas Europa och de europeiska nationernas Europa som vi personifierar, detta orättvisa Europa, detta Europa fyllt av privilegier, mygel och missbruk, där de europeiska folk, som är så fästade vid sin nationella suveränitet och identitet, i juni kommer att vidta åtgärder mot de orubbliga och mot tjänarna.
Jag är för övrigt förvånad, Fabre-Aubrespy, att inte se mitt namn bland dem som undertecknat ert förslag till misstroendevotum, eftersom jag undertecknade och lämnade det till er förra veckan. Tillåt mig också förvånas över att ert förslag till misstroendevotum inte har meddelats vissa kolleger. Handlar det om att med vilja ställa vissa folkvalda åt sidan, däribland Nationella frontens företrädare, med risken för att gynna våra motståndare som är närvarande här? Jag föredrar att tro att det handlar om ett förbiseende, en nonchalans som ändå inte är lik er, kära kollega, och som ni verkligen borde ha intresse av att rätta till inom parlamentets administration.

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! I december höll parlamentet en fördjupad debatt om ansvarsfrihet för genomförandet av 1996 års budget.
I dag gäller det en annan debatt. Vi har framför oss förslag till misstroendevotum och flera muntliga frågor. Den verkliga utmaningen är förtroendet mellan våra båda institutioner. Detta förtroende har skadats den senaste tiden och jag är beredd att ta min del av ansvaret i sammanhanget. Ett klargörande har självklart blivit nödvändigt. Jag säger det därför att jag hyser en djup respekt för Europaparlamentets institutionella roll. Jag har sedan mer än fyra år kunnat se i vilken utsträckning förtroende mellan våra båda institutioner är grundläggande för Europeiska unionen. Den senaste tidens framgångar skulle inte ha varit möjliga utan ett nära samarbete mellan Europaparlamentet och kommissionen. Jag är övertygad om att ledamöterna i parlamentet kommer att döma kommissionen utifrån hela dess verksamhet, och vad vi har åstadkommit i egenskap av kollegium. Jag skall försöka bevisa att Europaparlamentets förtroende är berättigat, och att det är nödvändigt för att kunna slutföra unionens ambitiösa program under de kommande månaderna.
Herr ordförande! Jag har alltid sagt att jag ville bli bedömd utifrån mina handlingar och utifrån vad jag åstadkommit. Jag uppmanar er att på nytt läsa det inledningsanförande jag höll för er i januari 1995, och själva bedöma om jag har hållit ord.
För fyra år sedan sade jag att om vi ville ha en stark ekonomi krävdes en stark valuta och jag tillade: " jag är optimist, den ekonomiska och monetära unionen kommer. Den kommer att förändra våra folks liv" . För elva dagar sedan blev euron verklighet. Det är ett uttryck för ett vinnande Europa. En sak är säker: kommissionen spelade en mycket viktig roll redan före 1995, naturligtvis, tack vare min företrädare Jacques Delors, men också efter 1995. Var skulle vi har varit i dag om vi inte i maj 1995 hade lagt fram vår grönbok om övergången till den gemensamma valutan? Om jag tillsammans med mina kolleger inte vecka efter vecka fått de tekniska förberedelserna att gå framåt, sagt emot belackarna, manat till budgetdisciplin och kämpat mot de många som tvivlade? I denna kamp har jag alltid åtnjutit parlamentets förtroende och det har varit grundläggande.
I mitt inledningsanförande betonade jag att den inre marknaden stod i centrum för satsningen på tillväxten. Precis som jag då sade har vi öppnat marknaderna för energi och telekommunikationer. Vi har på ett spektakulärt sätt förbättrat direktivens införlivandegrad, genom att vid behov använda sanktionerna i artikel 171 i fördraget. Och såsom utlovat har vi bedrivit en stram konkurrenspolitik.
För fyra år sedan ansåg jag sysselsättningen vara prioriteternas prioritet. Jag konstaterar med tillfredsställelse att Europeiska rådet nu instämmer i denna uppfattning. I januari 1996 lade jag för er fram idén om en europeisk sysselsättningspakt. Ni mottog den entusiastiskt. Vid Europeiska rådet i Florens var mottagandet artigt, men reserverat! Man var mycket skeptisk. Det är bara tack vare våra gemensamma åtgärder och åtgärder från vissa medlemsstaters sida som ett kapitel slutligen infördes i fördraget. Ett nytt kvalitativt framsteg gjordes vid det särskilda toppmötet i Luxemburg då de riktlinjer som kommissionen hade föreslagit antogs. I Wien tog stats- och regeringscheferna ytterligare ett steg genom att fastställa konceptet med en pakt. Och tack vare den ökade tillväxten, tack vare den strategi som inrättades, går arbetslösheten tillbaka och Europa har äntligen kommit under gränsen på 10 procent. Slaget är långtifrån vunnet, men unionen förfogar redan nu över medel för att vinna det.
Under 1995 hade de institutionella diskussionerna efter Maastricht just börjat. I juni 1997 föddes Amsterdamfördraget. Det handlade om ett nytt avgörande steg på vägen mot ett enat Europa. Samarbetet mellan våra båda institutioner var föredömligt vid förhandlingarna. Och detta återspeglas i slutresultatet som utan att uppfylla alla våra önskemål är positivt. Ett kapitel om sysselsättningen, avsevärda framsteg mot ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, det är konkreta svar på medborgarnas oro, ökad makt för Europaparlamentet och kommissionens ordförande.
Unionen följde den strategi som hade utarbetats av kommissionen och inledde den mest ambitiösa anslutningsprocessen i sin historia. Tack vare denna process, tack vare den strategi för föranslutning som inrättades, är kandidatländerna redan nu en del av den gemensamma familjen. Vem kunde ha trott det för bara några år sedan? Mycket återstår naturligtvis att göra när det gäller kandidaterna, men också här hos oss. Därför är Agenda 2000 så viktig, då den är ett uttryck för ett globalt synsätt som omfattar både utvidgningen, reformer av politiska områden och den ekonomiska ramen. Det är det största åtgärdspaket som kommissionen någonsin har föreslagit.
Herr ordförande! I januari 1995 tog jag upp ett område som krävde särskilda ansträngningar, nämligen den interna förvaltningen. Jag lovade att förbättra kommissionens kultur när det gäller budget och administration. Jag lovade också att göra kampen mot bedrägerier till en av våra prioriterade frågor.
Händelserna kring ansvarsfriheten bevisar att jag gjorde rätt i att fästa så stor betydelse vid denna aspekt, som tidigare försummats alltför mycket. De visar också att de reformer som redan har genomförts är långtifrån tillräckliga och att mycket återstår att göra. Jag har tillsammans med mina kolleger inlett ambitiösa program för modernisering och deras målsättning är tydlig: återupprätta en god förvaltning, förbättra effektivitet och kontroll, decentralisera enheternas verksamhet och göra våra tjänstemän mer ansvariga.
Vi har genomfört fler reformer på fyra år än vad man gjort under de fyrtio föregående åren. Vi har bekämpat oriktigheter och intensifierat kampen mot bedrägerier.
Protester
Mina damer och herrar! 1994 - vänta tills jag har talat färdigt - hade UCLAF 50 anställda och i dag är de 140. Under 1994 behandlade UCLAF 220 undersökningar. I dag är siffran 950 och resultaten är tydliga och bekräftas av UCLAF: s årsrapporter. Genom att förbättra UCLAF: s arbete har vi upptäckt fall där tjänstemän vid kommissionen är inblandade, och vart och ett av dessa fall gör mig ont.
Varje gång är Europa den stora förloraren. Vi har kritiserats för förvaltningen av dessa ärenden. Jag försäkrar er att det inte föreligger någon illvilja från vår sida, vi har ingen som helst avsikt att dölja något.
Jag har befunnit mig i det offentliga livet i trettio år. Jag har alltid bedömt det som ett privilegium och som en skyldighet till absolut integritet. Jag respekterar skattebetalarnas pengar. Parlamentet skall hjälpa oss att straffa bedragarna. Det är jag mer än någonsin fast besluten om.
Herr ordförande! Jag återkommer till begreppet förtroende,
Blandade reaktioner
ni har inget att förlora på att lyssna på mig - kommissionen behöver det för att arbeta och lyckas. Det finns mycket att göra. Vi har viktiga saker att lyckas med tillsammans, med hjälp av ett verkligt förtroendekontrakt mellan våra båda institutioner.Unionen gör sig beredd att möta nya utmaningar. Införandet av euron är en framgång. Hela världen beundrar oss för att vi har lyckats genomföra det som för en kort tid sedan föreföll vara en avlägsen dröm. Låt oss fortsätta tillsammans på den vägen.
Jag anser också att vi tillsammans under de kommande månaderna måste fundera över unionens institutionella framtid. Vi måste dra de nödvändiga slutsatserna av den höga integrationsgrad som vi har uppnått, och förbereda de kommande utvidgningarna. Jag räknar med att kunna lägga fram våra idéer och förslag på området för er, innan valet till Europaparlamentet äger rum.
Om några veckor, i slutet av mars, har vi ett viktigt möte! Jag tänker på förhandlingarna om Agenda 2000. Ett avtal kommer att leda till att unionen kan ta ett nytt avgörande steg. Också där är det en fråga om förtroende. Vi har inget intresse av att upprepa erfarenheterna från början av 80-talet, då budgetbråket förlamade unionens verksamhet. Det var allvarligt på den tiden. Det skulle vara katastrofalt i dag. Vi måste därför uppnå ett avtal.
Ett annat stort ärende väntar på oss 1999, och jag tänker då på området rättsliga och inrikes frågor. Under årens lopp har området framhävts starkare. Med Amsterdam genomfördes ett kvalitativt språng, åtminstone på papperet. Åtgärder måste också vidtas. Det är anledningen till att jag föreslagit stats- och regeringscheferna att ägna ett särskilt toppmöte åt frihet, säkerhet och rättvisa, på samma sätt som vi gjorde i Luxemburg för sysselsättningen. Det kommer att äga rum i Tammerfors i Finland i oktober. Det måste förberedas mycket noggrant, och det kommer vi också att göra.
Herr ordförande! Initiativet " Morgondagens kommission" , som jag har inrättat, är min sista stora ambition under mandatperioden. Det kan vara bra att erinra om de stora linjerna. Vi måste föra en fördjupad diskussion om kommissionens framtida roll i en union som utvecklas snabbt. Det är vår första inriktning. Den andra gäller kommissionens framtida struktur, dess interna organisation. Den måste anpassas till unionens och samhällets utveckling, till framstegen i det nya fördraget, till fastställandet av prioriteringar i unionens åtgärder. Den tredje inriktning som jag avser att fortsätta och även fördjupa är reformen inom ekonomisk förvaltning och personalförvaltning.
Herr ordförande! Den kritik som har framförts av Europaparlamentet i samband med debatten om ansvarsfrihet kommer att fungera som ytterligare stimulans för oss. Den tvingar oss att reagera och kritiskt betrakta hur kommissionen och dess förvaltning fungerar. Det är kommissionens eget ansvar att se om sitt hus. Naturligtvis har Europaparlamentet, i sin egenskap av politiskt kontrollorgan, ett berättigat intresse att göra gällande. Och jag föreslår en fördjupad dialog om dessa frågor under de kommande månaderna.
I dag har alla grupper ställt muntliga frågor i ärendet. Jag vill också erinra om punkt 26 och 27 i Elles förslag till resolution om ansvarsfrihet för 1996. Jag besvarar det på ett exakt sätt genom att lägga fram ett program i åtta punkter. För det första skall jag för den kommande ordföranden lägga fram ett komplett och motiverat förslag om strukturen för portföljerna och enheternas organisation. Redan i slutet av 1997 inleddes en omfattande screening av kommissionens verksamhet och enheter. Resultatet som nu föreligger kommer att ligga till grund för mitt förslag. Jag skall offentliggöra det och överlämna det till Europaparlamentet. Kommissionens struktur inverkar faktiskt på de övriga institutionerna.
Jag skall genomföra detta nya helhetskoncept innan mitt mandat löper ut, efter överenskommelse med den kommande ordföranden. Det kommer att vara till stor nytta för de utfrågningar av de framtida kommissionärerna som parlamentet kommer att anordna i slutet av året.
Min andra punkt gäller prioriteringar och medel för att genomföra dem. Sedan fyra år har kommissionen med stöd från den budgetansvariga myndigheten genomfört en politik för nolltillväxt när det gäller anställda, utöver utvidgningen. Detta synsätt är en del av medlemsstaternas strävan efter stramhet. Det har tvingat oss till ett mer rationellt utnyttjande av våra mänskliga resurser och större koncentration på prioriterade uppgifter. Denna ansträngning har sina begränsningar, om den inte fortsätter inom parlamentet och rådet, vars krav till stor del är en förutsättning för kommissionens verksamhetsprogram. Jag måste säga att med de nuvarande mänskliga resurserna har vi nått gränsen för vad som är genomförbart.
Om vi haft svårigheter när det gäller förvaltningen beror det också på att kommissionen alltför ofta accepterat uppgifter utan att ha tillräckliga personalresurser. Vi måste hädanefter systematiskt ställa oss frågan om resurser när det gäller personal.
För det tredje räknar jag med att införa ett helhetskoncept som styr arbetet för kommissionärerna, kanslierna och enheterna. Det kommer att innehålla tre uppförandekoder. Förberedelserna för detta har redan kommit långt och skall fungera som bas för en verklig europeisk administrativ kultur.
Jag börjar på politisk nivå med kommissionärerna. Denna kommission var den första som redan den 22 november 1995 fastställde uppföranderegler beträffande tolkningen av artikel 157 i fördraget. Jag skall t.ex. nämna förbudet att utöva någon annan yrkesverksamhet, betald eller ej, förbudet att acceptera varje form av ersättning för tal, föredrag och andra inlägg av denna typ samt skyldigheten att uppge alla de rese- och logikostnader som erbjuds av den som anordnar evenemanget.
Denna kommissions ledamöter var de första att lämna en deklaration om sina ekonomiska intressen. Dessa deklarationer står till allmänhetens förfogande. Jag skall införa dessa olika åtgärder i en ambitiös uppförandekod, som skall inspireras av de bästa tillämpningarna, och denna uppförandekod kommer också att överlämnas till nästa ordförande som utses.
Uppförandekod nummer två gäller förbindelserna mellan kommissionärerna, deras kansli och enheter. Den kommer att användas för att tydligt fastställa vars och ens roll, den kommer att upprätta öppna regler när det gäller kansliernas sammansättning och utnämnanden därifrån. Jag kan redan nu nämna att jag kommer att rekommendera att antalet personer vid kanslierna skall minskas, att den multinationella aspekten på deras sammansättning skall förstärkas och att antalet tillfälligt anställda skall begränsas. Jag kommer att överlämna även denna kod till nästa ordförande som utses.
När det gäller tjänstemännen inledde jag för flera månader sedan utarbetandet av en uppförandekod i vilken tydliga regler fastställs. Denna kod, som kommer att färdigställas före februari månads slut, består av tre delar: de etiska och yrkesmässiga principerna som skall tillämpas på kommissionens personal, tjänstemännens rättigheter och skyldigheter och de sanktioner som vidtas om detta inte efterlevs, samt regler för uppförande i kontakter med allmänheten.
För det fjärde kommer jag, när det gäller processen med den pågående reformen av personalförvaltningen att före januari månads slut föreslå en tidsplan för modernisering och administration.
En mängd åtgärder har vidtagits eller är på väg. Jag planerar att genomföra fördjupade reformer när det gäller rekrytering, rörlighet, utbildning, karriärplanering, incitament och sanktioner. Vissa åtgärder kommer att kräva ändringar i tjänsteföreskrifterna, andra inte. I det hänseendet förfogar vi sedan den 9 november förra året över en mycket användbar rapport, som upprättats av en diskussionsgrupp där den tidigare generalsekreteraren Davis Williamson är ordförande.
Denna rapport om frågor som också berör övriga institutioner är föremål för medlingsförfarande med dessa, och särskilt med parlamentet. En tidsplan för att reformera tjänsteföreskrifterna, med respekt för dialogen med arbetsmarknadens parter, kommer att upprättas genom gemensam överenskommelse.
Min femte punkt gäller mer specifikt frågan om utnämningar. När det gäller den känsliga frågan om utnämningar inom A1 och A2 har jag alltid sett till att intern befordran främjas. För att klargöra vissa saker kommer jag emellertid att utarbeta tydliga uppföranderegler för externa utnämningar. Under tiden kommer jag inte att godkänna någon extern utnämning från kanslierna. Jag har också för avsikt att, rent allmänt, inrätta en provperiod för utnämningarna till arbetsledande poster. Jag skall slutligen se till att alla kandidater till dessa tjänster har yrkeserfarenhet när det gäller förvaltning.
För det sjätte gäller det budgetförvaltningen som är det centrala temat i Elles betänkande. Jag skall inte här åter ta upp de reformer som redan har genomförts inom ramen för SEM 2000. Jag har emellertid tre ytterligare punkter jag vill nämna: för det första ett formellt förslag, före slutet av det första halvåret av 1999, om att omarbeta budgetförordningen, vidare ett snabbt upprättande av tydliga och öppna regler när det gäller att utnyttja extern personal och när det gäller de berömda byråerna för tekniskt bistånd gläds jag slutligen åt Europaparlamentets beslut att klargöra situationen beträffande administrativa anslag som kan hänföras till del B i budgeten. Under våren kommer vi att lägga fram en allmän handbok för dessa byråer.
När det gäller byrån för tekniskt bistånd Leonardo, som omnämns i vissa muntliga frågor, överlämnades en rapport från vår styrekonom till budgetkontrollutskottet. Denna rapport visar på ett antal problem med den ekonomiska förvaltningen och den interna kontrollen för denna byrå, men den gäller inte förvaltningen inom generaldirektorat XXII, som för övrigt sagt nej till ett antal utgifter som har uppgivits av byrån. Ett förutsättning för att samarbetet med denna byrå för tekniskt bistånd skall kunna fortsätta är att dess förvaltning förbättras avsevärt.
För det sjunde är kampen mot bedrägeriet en av de mest kontroversiella punkterna i våra förbindelser under den senaste tiden. Som jag sagt tidigare har vi förstärkt kampen mot bedrägerier avsevärt. Tio gånger på fyra år har vi till de rättsliga myndigheterna hänskjutit misstänkta fall av bedrägerier där anställda vid kommissionen är inblandade. Vi har tredubblat antalet anställda vid UCLAF. Jag instämmer dock i er uppfattning att på detta område måste vi tillämpa nolltolerans. Det räcker inte med att vara bra, man måste vara oklanderlig. Vi måste ta lärdom av de senaste månadernas erfarenheter, också när det gäller öppenhet mot Europaparlamentet. Om det finns något område där vi borde arbeta hand i hand så är det detta.
När det gäller vårt förslag om att inrätta ett självständigt interinstitutionellt kontor vet jag att ni ställer er frågande. Låt oss tala om det tillsammans. Det är viktigt att ett avtal uppnås så snart som möjligt, och jag tog återigen upp denna fråga i förmiddags med ordföranden i Europeiska rådet, förbundskansler Schröder. Jag välkomnar för övrigt förbundskanslerns förslag att inrätta en högnivågrupp med företrädare från Europaparlamentet, rådet och kommissionen, för att granska kommissionens förslag och eftersträva ett avtal före slutet av mars månad. Jag vill tillägga att jag är beredd att granska alla tänkbara varianter, under förutsättning att effektiviteten kan garanteras och att de koncept som väljs utesluter alla misstankar om påverkan av undersökningarnas oberoende.
I anslutning till kampen mot bedrägeriet skulle jag också snabbt vilja besvara frågorna om avstängningen av en tjänsteman vid kommissionen. Jag skall börja med att understryka att varje tjänsteman, oavsett vem det är, har rätt och t.o.m. skyldighet att informera sina överordnade eller UCLAF om oriktigheter eller bedrägerier som han har kännedom om. Men det disciplinära förfarandet beträffande Van Buitenen har inte inletts därför att han skulle ha påpekat fall av bedrägerier, utan gäller det faktum att tjänstemannen i fråga har offentliggjort konfidentiella dokument, på eget initiativ och utan hänsyn till statliga och administrativa bestämmelser. Jag skall tillägga att vissa av dessa dokument omfattas av den rättsliga utredningen. Genom att agera på detta vis har han själv upphöjt sig till domare, och ersatt både sina överordnade, kontrollmyndigheterna och de rättsliga instanserna.
En allra sista kommentar på området: jag skrev själv redan den 9 december 1998 till ordföranden i Europaparlamentet för att betona att direktören för UCLAF och styrekonomen var fullständigt beredda att ge Europaparlamentet alla nödvändiga förtydliganden om dessa ärenden. De har för övrigt överlämnats för omedelbar granskning till våra instanser för intern kontroll, och jag skulle högtidligen vilja upprepa här att vi är beredda att besvara alla frågor som budgetkontrollutskottet kan tänkas ha.
Punkt åtta, slutligen, gäller kommissionens information till parlamentet. Jag är medveten om att ni har en känsla av att det finns brister, att villkoren för utövandet av er politiska och budgetmässiga kontroll inte är optimala. Vi måste göra vissa saker klart för oss. Jag upprepar mitt erbjudande att utarbeta ett interinstitutionellt avtal om de praktiska villkoren för information till parlamentet. Vi skulle för övrigt mycket väl kunna införliva det förslag jag har hört här om en regelbunden uppföljning av utgiftsprogrammen av behöriga parlamentsutskott. Särskild vikt måste läggas vid de känsliga ärendena om bedrägeri och disciplin.
Det var, herr ordförande, mitt program i åtta punkter. Programmet är ambitiöst och syftar till att besvara era förslag och er kritik. För var och en av de punkter som jag har tagit upp har jag fastställt en tidsplan, såsom det krävs i Elles betänkande och såsom ni har begärt i era inlägg. Jag har också hört er begäran som syftar till att delta i uppföljningen av dessa reformer. Det förefaller mig berättigat och jag ger er därför två mycket konkreta förslag: för det första att personligen regelbundet komma till ordförandekonferensen för att stämma av programmet, vidare att såsom föreslagits av vissa av er inrätta en rådgivande kommitté för att granska hela problematiken med förvaltningen, kontrollen och utvärderingen av gemenskapens utgifter. De oberoende experterna i denna begränsade kommitté bör utses genom gemensam överenskommelse mellan våra respektive institutioner, inbegripet rådet och revisionsrätten. Jag instämmer slutligen helt i idén om en debatt i kammaren i maj om reformerna.
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag har i dag försökt att måla upp en snabb bild för er över vad vi har åstadkommit under de senaste fyra åren, och ta upp de stora målsättningarna som jag ställer upp för mig till slutet av min mandatperiod. Nu är det ni som får bedöma, helt uppriktigt, om ni vill bevilja oss det politiska förtroende som krävs för att avsluta vårt arbete. Förtroende för att Europa skall vinna, det är vad jag ber er om i dag.
Applåder

Görlach
Herr ordförande, herr kommissionsordförande! Efter den andra delen av ert tal kommer jag att tänka på en tysk klassiker, Friedrich Schiller, som i ett drama en gång sade: Sent kommer ni, men ni kommer! Med en modifiering av klassikern måste jag säga: Det finns ingen lång väg som ursäktar dröjsmålet. Jag vet, det är svårt att inleda något konkret på det sättet, men jag kunde inte låta bli.
Ändå tränger sig framför allt den mycket konkreta frågan på: Varför är det som ni föreslog under den andra delen av er redogörelse inte med i kommissionens verksamhetsprogram för 1999?
Applåder
Kan ni, herr kommissionsordförande, åtminstone ge mig rätt i - och jag formulerar det mycket hövligt - att det skulle kunna ha något att göra med det tryck som parlamentet har utövat under de senaste månaderna?
Applåder
Jag måste sedan ställa mig frågan om detta nu också skulle ha blivit sagt om vi inte hade haft denna diskussion mellan parlamentet och kommissionen? Nu vill jag ändå visa god vilja, för vi behöver alla en stark kommission. Ingen i denna kammare - inte heller de som röstade mot ansvarsfrihet i december - vill ha en svag kommission. Vi vill ha och vi behöver en stark kommission!
Applåder
Herr kommissionsordförande! I morse sade ni på en presskonferens - det måste väl ha varit i Bonn - att kommissionen blivit ett offer för sin egen öppenhet. Jag tror på er, att ni ser det på det sättet, men skulle man inte på nytt kunna dra sig ett par realiteter till minnes - även ni och alla kommissionärerna? Då hade vi hetsiga diskussioner om minibudgetar, om BSE, vi hade också hetsiga debatter om enstaka förseelser inom hela kommissionsapparaten - vilket jag, hur hårt det än må låta, nog anser vara det mest obetydliga problemet. Allt detta har dock bit för bit också blivit offentligt i diskussionerna mellan kommissionen och parlamentet och allmänheten.
Nu vill jag inte insinuera att kommissionen inte skulle ha låtit undersöka många saker även av egen kraft, men återställandet av öppenhet gentemot parlamentet har hela tiden krävt avsevärda diskussioner och även parlamentariskt tryck. Jag vill bara att ni inte återigen alltför egenrättfärdigt hävdar: Parlamentet har naturligtvis rätten att uttala misstroende mot oss, men så länge det inte finns någon tvåtredjedelsmajoritet behöver vi inte bry oss om det. Ni har naturligtvis rätt fördragsrättsligt sett, men är det då klokt att säga någonting sådant i denna upprörda situation?
Applåder
Det är en inbjudan, herr ordförande, så att ni nu inte får allt om bakfoten igen. Jag ser det som en inbjudan till dem som vill spela ett elakt spel med Europa och kommissionen när man säger: Om de i förväg i vilket fall som helst inte bryr sig om det, då kan vi åtminstone åstadkomma en relativ majoritet. Har ni då inte under era politiska överläggningar kommit att tänka på att ert kanske välmenta brev från december förra året skulle kunna ha en negativ inverkan på många ledamöter?
Det gjorde mig gott att höra er säga: Jag tar på mig min del av ansvaret. Jag skulle gärna vilja höra lite mer av detta. Vore det inte möjligt att kommissionen som helhet säger: Ja visst, det är många saker som har gått på tok, men även parlamentet - och det skulle jag också acceptera - har inte alltid utövat den bästa möjliga kontrollen.
Protester
Det måste en gång för alla sägas rent ut: Ja visst, vi vidgår vårt ansvar för det som har gått snett.
Applåder
Och vi behöver tydliga förslag för en ändring. Ni har nu lagt fram förslag, men varför inte lite tidigare? I varje kris finns också chansen till att börja om på nytt, det är riktigt. Men det är inte alltid som krisen utnyttjas till att börja om på nytt. Vi har nu en chans, men jag tror att fram till torsdag kan och måste ytterligare ett eller annat bidrag komma.
Applåder

Theato
Herr ordförande, herr ordförande Santer! Jag skulle till att börja med vilja tacka er för de goda ord som ni har hittat, goda ord som vi har väntat så länge på, kanske - och där ansluter jag mig till min kollega Görlach - kanske lite för länge. För det förtroende som ni talat så mycket om och som vi alla räknar med, detta förtroende har satts på ett hårt prov, och några frågor är fortfarande öppna. Att nu uttala förtroende i förskott kommer att vara svårt för många. Men budgetkontrollutskottet och ännu mindre min grupp har aldrig velat tillgripa ett destruktivt medel, utan ett konstruktivt i sådana fall där man har erkänt att felaktigheter begåtts och som i viss mån rubbat förtroendet så att allt kan ställas till rätta. Jag tror att vi gemensamt fortfarande kan klara detta. Därför är ett misstroendevotum inte rätt väg, utan vi måste tillsammans återställa förtroendet. Det är beklagligt att det har gått så långt att vi inte har beviljat ansvarsfrihet, att vi har givit er en frist för att förklara sakernas tillstånd i kommissionen för oss och i det sammanhanget inte bara duka upp halvsanningar. Så måste vi uppfatta det, och så har vi uppfattat det.
De saker som fortfarande väntar på sin lösning måste klaras upp, för det är lika tråkigt för oss att höra och varje dag läsa om att någonstans är det återigen något som inte är som det skall vara. Vi är kontrollorganet. Våra uppgifter som parlament har vuxit. Vi har blivit mer självmedvetna och det med rätta, för vi har blivit valda direkt av medborgarna i Europeiska unionen för detta. Vi tar på oss detta ansvar, men vi behöver också en stark kommission, för de stora händelser som ligger framför oss har ni nämnt på ett mycket bra sätt.
Herr ordförande Santer! Ur det program som budgetkontrollutskottet har utarbetat och som vår föredragande, Elles, har föredragit, vilket dock tyvärr inte kom till omröstning, har ni lovat oss ett par saker. För att ge eftertryck åt detta skulle jag vilja ställa fyra frågor till er som prövostenar, vilka ni som jag ser det absolut måste kunna besvara. Skulle ni kunna presentera listan över de 27 fall där UCLAF figurerar för oss? Vi känner bara till fem, och även där bara vissa detaljer. Hur ligger det till med de andra? Skulle ni kunna tala om för oss om vi får svar från Cresson på det brev som budgetkontrollutskottet skickade till henne i november, efter det att ett gemensamt sammanträde avlöpt på ett mycket öppet sätt? Men det var ändå en del frågor som inte blev besvarade. Detta brev har tyvärr ännu i dag inte blivit besvarat.
Applåder
Trots allt har annan information kommit fram, även om den kommit mycket sent. Skulle ni kunna säga mig om ni drar tillbaka OLAF-förslaget eftersom det inte är förenligt med det som vi har utarbetat och antagit? Ni har sagt: Vi vill samarbeta. Vi tolkar detta som ett erbjudande, för vi anser att ert förslag inte är helt genomförbart, eftersom det försvagar behörigheterna inom bedrägeribekämpningen i stället för att stärka dem.
Slutligen: Hur förhåller det sig med akterna till de rättsliga myndigheterna? Skulle ni kunna tala om om de sedan dess föreligger domstolarna i enlighet med parlamentets trefaldiga beslut? Allt detta är prövostenar för mig. Jag tror, herr ordförande Santer, att det är ärligt att lägga fram dessa för er. Vi kommer också att förhålla oss med ledning av hur ert svar utfaller.
Applåder

Jackson
Herr ordförande! I en ordningsfråga vill jag ta upp vad Lalumière tidigare i kväll sade. Hon sade att ett av problemen med denna debatt är att folk anklagas utan att ges möjligheten att försvara sig själva. Kan ni säga om det vore möjligt, även inom ramen för kollegialiteten, för de två kommissionärer som har nämnts i Cox resolution, som har pekats ut i hög grad som skyldiga till en mängd av de problem som vi behandlar, att få förklara sig själva inför parlamentet i kväll?
Applåder
Vi har världens ögon på oss. Nu, om någonsin, är det dags för Cresson och Marín att säga vad som har gått fel, om de visste någonting om det, och varför de inte gjorde någonting åt det.
Applåder

Ordföranden
Fru Jackson! Som ni vet kan kommissionärerna tala när de anser det lägligt, och givetvis när de själva begär ordet. Parlamentet kan inte tvinga dem att göra några inlägg.
Jag vill också betona att vi inte håller någon slags straffrättegång utan behandlar ett problem om politiskt ansvar och det är upp till dem att avgöra om de vill tala eller ej, enligt vad de anser lämpligast.
Cox har ordet i tre minuter.

Cox
Herr ordförande! Jag vill först säga till kommissionens ordförande att min grupp kommer att studera vad han har sagt här i kväll i detalj. Jag noterar att med en viss övertygelse, och med mycket berättigande, har han redogjort för många av kommissionärernas uppgifter, vilka han som ordförande har privilegiet att leda. Emellertid är jag böjd att säga, angående de frågor som gäller bedrägerier, korruption och misskötsel vilka vi nu behandlar, att bidraget i kväll inte var tillräckligt i detta tour de force .
Ironiskt rapporterar ni, herr kommissionsordförande - men utan ett uns av ironi - om den extra arbetsbördan i UCLAF beträffande bedrägerier. Ni berömmer er av - och detta är något positivt - att vi talar om 950 fall. Jag välkomnar att vi inte lägger saker åt sidan som vi tidigare har gjort. Men utan att minsta förlägenhet har uttryckts, utgör detta en skrämmande nivå på misstänkta systematiska bedrägerier, missbruk och korruption.
Ni berättar för oss i dag om hur mycket Europaparlamentet uppmuntrar er och sporrar er att främja reformprogrammet. Varför sade ni inte det i mars? Varför sade ni inte det mellan mars och december? Varför sade ni inte det före omröstningen i december? Varför måste ni alltid släpas hit som kommission, som ordförande, inför det offentliga ansvarets skrank?
Applåder
I samband med denna debatt, herr kommissionsordförande, anser min grupp som jag tidigare har sagt att detta är en större debatt än bara frågan om 1996 års budget. Ni har valt underlag. Ni har valt det vidare perspektivet. Ni insisterade, som kommission, på att vi skulle genomföra ett misstroendevotum. Jag häpnar över att ni inte med ett enda ord har nämnt ECHO. Ni kan inte vara omedveten om dess betydelse för vissa människor här i kväll.
I kampen mot bedrägeriet har ni föreslagit en ny högnivågrupp som skall avsluta sitt arbete till i slutet på mars. Jag frågar mig återigen varför vi måste vänta på en kris för att någonting skall göras? Ni tar upp det faktum att det finns brister och att ni vill ta itu med dem, men den största bristen är viljan i ert organ att komma till denna kammare på ett ständigt öppet, genomblickbart och tydligt sätt.
Jag vill avsluta med en detaljfråga.
Jag skulle vilja citera ert förslag när det gäller byrån för tekniskt bistånd Leonardo: " en förutsättning för att samarbetet med denna byrå för tekniskt bistånd skall kunna fortsätta är att dess förvaltning förbättras avsevärt."
Jag skulle vilja jämföra det med revisionsberättelsen för samma. Med tanke på det övergripande resultatet av denna rapport: " Revisorerna föreslår att GD XXII allvarligt överväger fortsättningen av byrå för tekniskt bistånd." Hur kan ordförande Santer vara så lugn?
Applåder

Giansily
Herr ordförande, kära kolleger! De senaste tre åren har revisionsrätten vägrat att bevilja en positiv övergripande revisionsförklaring, eftersom man ansåg att det inte kunde ske på grund av osäkerheten om var en del av medlen slutligen hade hamnat.
Det var alltså normalt att slutligen vägra bevilja ansvarsfrihet, vilket också skedde för tre månader sedan.
Herr kommissionsordförande! Ni har kommit hit tillsammans med era kommissionärer, som jag välkomnar, för att, tycks det mig, visa sammanhållningen och solidariteten i ert lag, och vår grupp skall noggrant vid sitt nästa möte granska ert uttalande nyss vilket har distribuerats till oss.
Herr kommissionsordförande! Jag är rädd för att ni inte rätt tolkat det budskap som kammaren gav er den 17 december. Sanningen är den att den allmänna opinionen inte längre tål det som på diplomatspråk kallas för arrangemang, vilket också framgår av Périlux-affären, och att kommissionen liksom Caesars hustru måste vara höjd över varje misstanke. När det visade sig att höga tjänstemän hade gjort sig skyldiga till förskingring av allmänna medel, var det nödvändigt att snarast vara beredd att genomföra en kraftfull och stark undersökning och få tyst på skvallret innan det sväller ut så att det blir trovärdigt.
Vid det informella mötet med samordnarna i budgetkontrollutskottet och de kommissionärer som ifrågasattes i pressen i september förra året sade jag redan: kommissionen måste agera snabbt och kraftfullt, och jag vill tillägga att jag tycker att det är en avskyvärd metod att läcka till pressen anonymt. I Europa är det fortfarande så att man betraktas som oskyldig till dess motsatsen har bevisats och kommissionärerna har, precis som medborgarna i Europa, rätt att få sin yrkesintegritet respekterad.
När vi efter Tom Spencers uppdrag den 21 februari förra året i Sarajevo, vilket Edith Müller och jag själv ingår i, sände er en sträng tillrättavisning i den kritiska rapport som vi har upprättat, gjorde kommissionär Van den Broek vissa medgivanden, även om de i våra ögon var otillräckliga. En förordning föreslogs, en ansträngning till minskad koncentration gjordes och en medelväg kunde hittas, mellan det som gjordes då och det som parlamentet önskade.
Om ni ändå hade följt hans exempel när molnen började hopa sig, genom att omedelbart föreslå konkreta och kraftfulla åtgärder. Herr ordförande! Tillåt mig att, efter att ha hört er, säga att vi är besvikna. För min del anser jag att förslaget till misstroendevotum är ett alltför tidigt och oproportionerligt vapen mot det man kan förebrå er, så länge det inte har bringats klarhet i alla frågor. Green har i det sammanhanget gjort er en björntjänst när hon trodde sig komma till er undsättning.
De flesta av oss önskar att budgetkontrollutskottet fortsätter sitt arbete, att Diemut Theato och James Elles verkligen får möjlighet att utöva sitt inflytande inom kommissionen. Men eftersom vi befinner oss i en exceptionell situation väntar vi oss exceptionella åtgärder från er sida, som vi ännu inte har hört. Vår grupp kommer att på onsdag besluta om vi är nöjda med era förklaringar.

Miranda
Fru ordförande! Jag skall vara mycket snabb. I ett första avseende för att säga att, vad gäller den rad frågor som ordförande Santer förde med sig, dessa nästan tycks oss som ett nytt program och just därför anser vi att de är helt olägliga och otidsenliga. Varför det? Först därför att, vilket för övrigt redan har nämnts, dessa åtta åtgärder som lagts fram, för oss inte utgör kommissionens program och samtidigt att det, som vi vet, inte heller kommer att vara denna kommission, och kanske inte ens denna ordförande, som lägger fram nästa program för detta parlament. Det anser jag är litet olägligt.
För det andra vill jag säga följande. Det är ett faktum att det har lagts fram åtta åtgärder, skulle jag vilja säga, eller åtta interventionsområden. Men hur som helst kan jag inte låta bli att notera att om vi granskar vart och ett av dessa föreslagna områden eller åtgärder som lagts fram för varje område, så kommer vi att finna väldigt litet. Väldigt litet. Vi finner intentioner, mycket omfattande intentioner på åtta områden, men med mycket okonkreta åtgärder för dessa.
Men det finns en annan aspekt som jag i varje fall också skulle vilja understryka, och det är följande vilken är litet desillusionerande för oss. Vi hade hoppats att, förutom att Santer skulle lägga fram djupgående åtgärder här, skulle det också komma konkreta och objektiva svar på de konkreta och objektiva problem som vi behandlar här just nu. Det vill säga, det finns mycket aktuella situationer, situationer som var avgörande för att inte bevilja ansvarsfrihet, vilka kräver svar och vi skulle vilja veta om kommissionen har för avsikt att ge andra svar på dessa problem än de som har getts tidigare, och som parlamentet ansåg otillräckliga och just därför inte ville bevilja ansvarsfrihet. Detta är en fråga som ställs och som vi naturligtvis vill ha ett svar på.

Aelvoet
Fru ordförande! Jag måste säga att det stundom faktiskt vilar något nästan overkligt över det hela, då man sitter och lyssnar till kommissionär Santers tal mitt i denna kris. För i själva verket är den debatt som vi deltar i inte någon vanlig ytlig debatt, där man måste träffa små överenskommelser och sluta avtal om hur man bättre skall kunna ta itu med saker, utan vi behandlar verkligen frågan om hur kommissionen själv analyserar den situation som den har hamnat i. Vem är det nu egentligen som bär ansvaret för allt som har spårat ur? Hur tydliggörs detta? På detta har jag verkligen inte fått något tillfredsställande svar. Det är precis som Theato säger, nämligen att det endast är under press och under mycket hård press som kommissionen befinns vara beredd att snabbt lämna ifrån sig information, och även då sker det motvilligt. Vi kommer sålunda mycket riktigt att titta på texterna. Men det förblir alltså så att man aldrig får känslan av att parlamentet verkligen blir taget på allvar på grund av att vi är medansvariga.
För det andra, vad gäller det som har sagts med anledning av Van Buitenen, så finner jag det svindlande att säga att han gick ut offentligt då han vände sig till parlamentet efter att ha gjort alla dessa ansträngningar. Jag tror att detta parlament faktiskt väntar sig att någon som inget annat vill än att kommissionen skall fungera ordentligt får ett gott anseende.
Slutligen tror jag att en comité des sages , som inte lägger fram några förslag förrän i maj, kommer att arbeta för nästa kommission, men inte för denna. Vi förblir alltså otillfredsställda.

Lalumière
Kommissionens ordförande! Ni ställer oss inför en samvetsfråga. Efter att ha lyssnat till er förstår jag att ni har den goda viljan, och att vi har samma målsättning, nämligen att återupprätta förtroendet för kommissionen. Jag ser också att ert tal - i vitt när det gäller det ni lyckats med och i grått, eller svart, när det gäller det som är otillräckligt - innehåller åtaganden och löften. Vi kommer att granska dem mycket noga. Men översikten över vad som har gjorts de senaste fyra åren är inte exakt, och jag förstår att medlemmarna i min grupp tvekar. Vi kommer på sätt och vis att välja mellan pest och kolera. Och jag upprepar det jag nyss sade, vi kommer att välja det som förefaller oss bäst, eller minst dåligt, för att återupprätta förtroendet och om möjligt stärka er kommission.
Omröstningen om förslaget till misstroendevotum är en fantastisk frestelse, men är i dag sannolikt inte det mest lämpade, med tanke på alla de omständigheter som tidigare har tagits upp. Men det är synd, herr ordförande, att ni väntat så länge. Vi skulle inte ha befunnit oss här om kommissionen hade reagerat snabbt, uppriktigt och kraftfullt.

Sandbæk
Herr ordförande! På torsdag har vi en historisk chans att ta demokratin på allvar i EU-samarbetet. Parlamentet har ständigt kämpat för att få mer makt, men samtidigt har det inte tagit till vara sin kontrollfunktion. Man har emellertid inte sparat på vapenskramlet. Parlamentet har ropat " vargen kommer" så många gånger att det självt har ett slags medansvar till att kommissionen har trott att den kan tillåta sig vad som helst. Jag är inte särskilt imponerad av Santers medgivanden, för löften om bot och bättring har vi ju hört varje gång det har varit problem med budgeten, och Santer har sagt att det inte är aktuellt att man tar på sig ansvaret för det som skett före kommissionens mandatperiod. Så om det inte kommer en mycket starkare signal från kommissionen före torsdag, så menar jag att vi bör rösta för ett misstroendevotum. Det måste våra väljare kunna kräva av oss.

Hager
Herr ordförande! Jag kunde sedan ansvarsfrihet inte hade beviljats inte se att ett misstroendevotum för närvarande har någon reell chans. Många kolleger ville bara ge kommissionen en minnesbeta. Under tiden har dock kommissionens okänsliga inställning och ytterligare händelser som blivit kända förändrat bilden, varför detta misstroendevotum blivit mer sannolikt. Det är betecknande att kommissionsordföranden inför omröstningen föregriper resultat av den och bedömer godkännandet av ett misstroendevotum utan kvalificerad majoritet som ett bevis på förtroende.
Betecknande är också den socialistiska gruppens agerande, vilka genom att vända på instrumentet vill göra om misstroendevotumet till ett bifallsvotum. Europaparlamentets uppgift är att samvetsgrant utöva sin kontrollfunktion och därvid bara låta sig ledas av fakta och sakförhållanden utan att ta hänsyn till partilinjerna. Alla fakta ligger dock enligt vår mening på bordet. De talar ett entydigt språk - och det gör de även efter den förklaring kommissionens ordförande gett i dag -, och de kräver konsekvenser.
Om vi i detta läge inte ställer medborgarens intresse i förgrunden kommer deras förtroende för EU: s institutioner att minska ytterligare, och Europaparlamentet kommer att förlora sin trovärdighet och fjärma sig från väljarna.
Jag känner mig i denna situation på ett sätt som påminner om mitt tidigare yrke. Brottmålsdomaren beviljar villkorlig straffeftergift om omständigheterna tillåter det. Han lär sig dock snabbt att han måste vara konsekvent vid återkallande av denna straffeftergift för att han inte skall förlora sin trovärdighet. Förhållandet mellan Europaparlamentet och kommissionen kan jämföras med detta. Parlamentet har så att säga ställt riset i fönstret hos kommissionen, men det har dock inte tagits på tillräckligt stort allvar från kommissionens sida. Parlamentet måste dra konsekvenserna av detta! Det ofta använda argumentet att det inte skulle gå för att man behöver en handlingskraftig kommission är struntprat dubbelt upp. För det första regleras detta problem i artikel 144.2 i fördraget där det står att kommissionens ledamöter fortsätter de löpande ärendena tills deras efterträdare har blivit utnämnda.
För det andra vore det, om man skulle låta argumentet vara giltigt, ett obegränsat fribrev för kommissionen, vilket skulle sätta all demokratisk kontroll ur funktion och därigenom slutligen också förskjuta den institutionella jämvikten. Vi liberaler kommer mot bakgrund av detta att inte bara stödja misstroendevotumet, vi kommer även att informera medborgarna, vilkas pengar det i slutändan handlar om, om röstningsbeteendet hos de ledamöter för vilka partiets och deras partivänners intressen är viktigare än väljarnas intressen. De fall av bedrägeri, nepotism, självbetjäningsmentalitet och inkompetens får inte godkännas av parlamentet. Den som inte på allvar intresserar sig för att utan undantag klara upp dessa missförhållanden har förlorat förtroendet.

Martens
Herr ordförande, kommissionsordförande, ärade ledamöter av kommissionen! Självfallet kommer vi i vår grupp att i morgon granska de långtgående förslag och utfästelser som ni har presenterat och bestämma vår hållning. Förslagen handlar om innehållet, och jag tror att alla som är i god tro måste erkänna att det är viktiga förslag. Vi kommer alltså att i vår grupp bestämma oss för en ståndpunkt i frågan. Jag har dock en fråga. Herr kommissionsordförande! Ni har förklarat att, och jag citerar er på franska: " ... que vous avez accepté une part, ma part, de responsabilité" . Jag undrar om andra ledamöter av kommissionen också är beredda att acceptera en bit ansvar? Och om de har skäl och argument för att inte göra detta undrar jag om de är beredda att här ta till orda och försvara sig. Detta är den mycket precisa frågan jag ställer.

Müller
Herr ordförande, mina damer och herrar, kommissionsordförande Santer! Jag håller med er, det handlar om förtroendet mellan våra institutioner, men förtroende förutsätter enligt min uppfattning ett klart ansvarstagande. Vad är det som har hänt? Två kommissionärer har förebråtts svåra försummelser, och de har hamnat i kritikens skottfält. Vad gör kommissionen, vad gör kommissionens ordförande? Ni alla som sitter där nedanför har inget vettigare att göra än att praktisera sammanhållning! Men i det sammanhanget tänker ni inte på hur lätt det kan hända att de fel som har begåtts av några få kan komma att gå ut över er alla. Ni, mina damer och herrar kommissionärer, låter er utan besvär tvingas in i ett kollektivt ansvar av kolleger, vilket under tiden åtminstone i ett fall har kommit att bli en symbol för nepotism inom EU.
Applåder
I stället för att omsätta sammanhållningen i praktiken vore det bättre om ni tog mod till er och äntligen tog ert politiska ansvar i denna konflikt. Lika riktigt som det är att kommissionen agerar som ett team, lika felaktigt är det att skyla över de fel som begåtts av enskilda kommissionärer och förneka deras politiska ansvar. På det sättet förlorar ni alla er trovärdighet! Även ni, herr Santer.
Gör det som krävs! Rekommendera Marín att ta de politiska konsekvenserna, av vilket slag de än må vara!
Herr Marín! Det finns många möjligheter att säga sorry, I feel guilty eller jag har gjort fel eller jag tar på mig ansvaret. Blottlägg oegentligheterna på kommissionär Cressons område. Det som möjligen uppfyller kriterierna för gunstlingssystemet får på europeisk nivå inte lämnas därhän utan undersökning. Visa ett tecken på god vilja i fallet Paul van Buitenen! Dennes lojalitet gällde sakförhållandet och inte hierarkin. Ni har tid på er fram till torsdag. Bevisa att ni är beredda att ta det politiska ansvar som är aktuellt!
Applåder

Maes
Herr ordförande! Jag talar i eget namn, och jag talar av besvikelse. Under dessa månader som jag har fått vara ledamot av detta parlament och av budgetkontrollutskottet har jag kunnat konstatera hur parlamentet anstränger sig för att undersöka vad som går snett. Tack vare detta arbete har jag själv och alla medborgare i Europa möjlighet att se att man kan finna vissa mönster i detta. Dessa mönster handlar alltid om samma sak. Det skapas skuggzoner där vissa förfaranden kan äga rum som inte skulle vara möjliga i något enda av era länder. Men ni täcker dem fortfarande. Om det kommer ut så är det för att det någonstans har dykt upp en artikel om det i pressen. Det finns bara en direkt åtgärd som ni vidtar. Det är när ni anser er känna till källan bakom artikeln eller informationen. Denna person måste få det strängaste straff. Låt oss allesammans tala om ansvar. I dag handlar det om ert, kommissionens som kollektiv, för ni har tillsammans tagit på er ansvaret för allt som har gått snett och för allt som anklagelserna i parlamentet har rört. Jag har, herr ordförande, intrycket av att ingen medborgare kommer att hålla till godo med det ni i dag återigen har utlovat. Vi vill har mer Europa. Vi vill ha ett starkt Europa, men det måste vara ett demokratiskt Europa med en kommission som på ett demokratiskt sätt informeras och kontrolleras samt med ett parlament som har modet att göra detta.

Blokland
Herr ordförande! Också jag är djupt besviken över svaret från ordföranden i Europeiska kommissionen. Hans försvar förbigår fullständigt det väsentliga i våra invändningar. Vi vill se att åtgärder vidtas mot de huvudansvariga kommissionärerna och de högt uppsatta tjänstemännen för den finansiella vanskötsel som förekom inom kommissionen på vissa punkter. Resolutionen från ELDR är fullkomligt tydlig i detta avseende.
Jag skall absolut inte förneka att Europeiska kommissionen har arbetat hårt och nått resultat. Men någon politisk bedömning står nu inte på dagordningen. Nu handlar det om huruvida Europeiska kommissionen är beredd att fördriva lukten av förruttnelse. Misstankar om straffbara faktum, nepotism och bristfällig förvaltning kan inte avfärdas med ett åberopande av politiska prestationer. Europeiska revisionsrätten och budgetkontrollutskottet har ådagalagt tillräckligt för att nu kräva saneringsåtgärder. Om sådana inte vidtas så återstår för oss inget annat än att stödja förslaget om misstroendevotum.

Holm
Herr ordförande! Beslutet att inte ge ansvarsfrihet fattades ju på goda grunder i december. Jag hade räknat med att kommissionen skulle presentera ett ambitiöst och bra program. Det är synd att det skall behövas så hårdhänta medel som att kräva misstroendevotum för att kommissionen skall agera. Det som nu har presenterats tycker jag är litet svagt. Dessutom nämndes inte de stora frågor som vi har kritiserat, t. ex. ECHO och kärnsäkerheten. Jag skulle gärna vilja ha några svar på vad man tänker göra åt detta.
Jag tycker vidare att det är litet svagt att Santer säger att anledningen till att tjänstemannen avstängdes var att de dokument som han delade ut var hemliga. Finns det egentligen några dokument i kommissionen som är offentliga? Allting är ju hemligstämplat! Det är det som är det stora problemet, nämligen att det inte finns tillräcklig öppenhet. Jag hade önskat att det fanns fler konkreta åtgärder för att åstadkomma ökad öppenhet och bättre information till parlamentet. Det är också vad som krävs för att jag skall kunna ge förtroende för kommissionen på torsdag. Jag hoppas också att de utpekade kommissionärerna kommer att säga något i kväll för att förklara sin skuld i det som nu har hänt.

Cresson
Herr ordförande! Jag skulle vilja svara Theato som ställde en fråga till mig nyss. Jag träffade för en tid sedan budgetkontrollutskottet för att besvara en rad frågor om det gemensamma forskningscentrumet, och det brev som budgetkontrollutskottet skickat till mig fick jag först litet senare. Det innehöll många frågor som mina enheter har förberett svar på, och jag undertecknade nyss svaret på Theatos brev. Hon kommer att få det så snart som möjligt.
En annan fråga ställdes, som jag skulle vilja svara på när det gäller byrån för tekniskt bistånd Leonardo. Vad är då en byrå för tekniskt bistånd? Det är en byrå som väljs ut efter anbudsförfarande. Anbudsförfarandet om Leonardo ägde för övrigt rum innan jag tillträdde. Byrån för Leonardo har arbetat så bra att Leonardo-programmet allmänt betraktas som en framgång och rådet (utbildning) har ökat dess budget avsevärt.
Byrån för tekniskt bistånd Leonardo har vid flera tillfällen varit föremål för kommentarer och kontroller från GD XXII avseende ett antal förslag eller krav på utbetalning från kontoret. Dessa krav har GD XII vägrat tillgodose och vi har granskat den mycket långa lista med kommentarer som har gjorts av tjänstemännen vid GD XXII. Jag träffade nyligen utskottet för sysselsättning och socialfrågor, den 5 januari. Jag lämnade förtydliganden och jag skall på nytt diskutera med dem i morgon.
Protester
Om det inte intresserar er, är det ingen idé att ställa frågor!
Jag skall alltså i morgon träffa utskottet för sysselsättning och socialfrågor igen, för att mycket noggrant granska innehållet i Van Buitenens rapport om byrån för tekniskt bistånd Leonardo.
Det jag i dag kan säga är att jag alltid från berörda utskott, särskilt utskottet för utbildning och forskning, haft parlamentets stöd och tack vare detta stöd och detta förtroende har vi nått goda resultat i förhållande till rådet, som för närvarande är extremt förteget när det gäller utgifter. Vi har fått ärendena att gå framåt inom områden som är nya för utbildningen, eftersom det bara är sedan Maastricht som kommissionen har ansvar för utbildningen. Vi har inrättat skolor för " en andra chans" och systemet för att bekräfta kompetens. Vi har infört frivillig samhällstjänst, med hjälp av parlamentet, för rådet hade aldrig gått med på det om jag inte hade haft hjälp från parlamentet, och jag anser att när det gäller alla dessa frågor kan vi glädjas åt det samarbete som funnits, när det gäller mig och även när det gäller mina kolleger, mellan kommissionen och rådet.
Jag hoppas att jag har svarat på vissa av era frågor. När det gäller återstoden är jag beredd att träffa alla utskott som vill det. Jag träffade för övrigt budgetkontrollutskottet härom dagen. Jag är beredd att gå dit ni vill, när ni vill, för att vi verkligen skall kunna reda ut dessa frågor.

Böge
Herr ordförande! En ordningsfråga. Får vi alla sitta i framtiden när ni ger oss ordet?

Ordföranden
Edith Cresson talade denna gång, på grund av platsbrist, sittande. Men det är naturligtvis inte regel och det vet ni.
Jag överlämnar ordet till herr Marín, också på egen begäran.

Marín
Herr ordförande! Tack för att ni ger mig ordet. Jag skall bara göra ett litet uttalande, eftersom det naturligtvis är ordförande Santer, som företräder kommissionen och på grundval av de förslag som har lämnats skall svara de olika talarna. Jag skulle ändå vilja reagera på er uppmaning och jag vet att den är ärlig.
Hur kan man när man varit här längst av alla kommissionärer undgå att påverkas av vad som händer inom kommissionen? Jag tar självfallet min del av ansvaret, det säger jag öppet. Det finns ändå något som jag skulle vilja påpeka. Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Under mina 14 år av förvaltning har jag, även om jag gjort bra saker, sannolikt också gjort dåliga saker. Det är normalt i politiken, men jag kan inte acceptera att få höra att jag kan försvara ett fall av bedrägeri. Jag har inte försvarat något fall av bedrägeri. Kanske har jag misstagit mig i mina beslut, och det är mycket möjligt.
När det gäller den första punkten - Theato och Fabra Vallés vet det - avbröt jag, kommissionär Marín, all planering när jag fick veta att det förelåg intressekonflikter. Det var vad jag gjorde. Och vid det tillfället säger ni er ha varit övertygade om att genom att inte förnya kontraktet och genom att skjuta upp genomförandet av programmet, till dess att en noggrann undersökning avslutats, hade kommissionen fattat rätt beslut.
Jag gjorde rent hus med de två tekniska assistenterna, herr Martens, det är det verkliga dramat inom kommissionen. Santer sade det också: på grund av bristen på personal och den improvisation som vi har tillämpat, framförallt de senaste fyra åren, genomförs en stor del av våra program av konsulter utifrån. Innebär det att alla externa konsulter är onda? Nej. Det finns externa konsulter som är mycket värdefulla, mycket solida och mycket professionella, men inom detta system finns det uppenbarligen också människor som har lurat oss. Jag är naturligtvis ledsen, fru Müller, men jag accepterar det.
En enda punkt skiljer oss åt, en enda, nämligen om vi skulle överlämna ärendet till de rättsliga myndigheterna. Det är på den punkten vi skiljer oss åt, fru Theato, för det jag gjorde ansågs då som utmärkt av Europaparlamentet.
Jag vidtog alltså åtgärder mot de externa konsulterna och överlämnade dem till rättvisan. Det måste ni säga till era kolleger, fru Theato. Det är gjort. Problemet var om vi skulle ställa tjänstemännen inför rätta. Det är en känslig fråga. Jag vill inte fortsätta så här.
Kommissionens ordförande föreslog er en lösning. Låt oss undersöka och diskutera den. Men en del av arbetet har redan utförts. Det fattas en bit. Men jag försäkrar er, herr Martens, att jag naturligtvis beklagar det som hänt i denna situation. Jag kan ha fel, men jag betraktar mig personligen inte som en oärlig person. Ni känner mig sedan länge. Jag kan ha gjort många fel. Jag kan ha gjort saker som ur politisk synvinkel inte är perfekta. Men ni skall i vilket fall som helst veta att jag är den som varit här längst, och under hela mitt arbete inom kommissionen har jag aldrig någonsin medvetet samtyckt till något som har med bedrägeri att göra.
Applåder

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag skulle kort vilja besvara vissa inlägg och börja med dem där man frågar oss varför vi lägger fram vårt program först nu, och om vi inte hade kunnat göra det före mars 1998. På det skulle jag vilja svara att den här kommissionen åtog sig redan 1995 att modernisera sin administration, att under namnet Sound Economic Management , SEM 2000, utveckla ett program som syftar till en övertygande finansiell och ekonomisk förvaltning.
Vi har också gjort UCLAF mer operativ. Jag sade det nyss: 1994 omfattade UCLAF: s personal 40 personer och i dag har vi tredubblat antalet anställda. UCLAF granskar för närvarande 950 ärenden, där endast 27 berör kommissionen. Övriga granskningar gäller medlemsstaterna. Man måste ta hänsyn till detta förhållande. Det är för övrigt tack vare UCLAF: s verksamhet, och även tack vare de kontroller och granskningar som har ägt rum, som fall av bedrägerier som härrör från 1992, 1993 och 1994 kunnat uppdagas. Det är därför jag sade att vi på sätt och vis, herr Görlach, fallit offer för vår egen insynspolitik, eftersom när det framför allt gäller ECHO - och ni kommer väl ihåg att allt utgår från ECHO - var det våra enheter, dvs. UCLAF: s enheter, som upptäckte bedrägerierna. Det får man inte glömma bort.
Man får inte heller hemfalla åt generaliseringar. Inom ramen för ECHO har fyra fall av bedrägerier upptäckts och överlämnats till rättvisan, med alla de konsekvenser det får. Det gällde fyra kontrakt motsvarande 400 0-600 000 ecu, eller euro nu, av hela budgeten på 500 miljoner euro per år för ECHO.
Jag skulle alltså inte vilja att man genom att generalisera ärendet misskrediterar alla våra biståndsarbetare inom det oräkneliga antal icke-statliga organisationer som deltar i genomförandet av ECHO. ECHO, vårt kontor för humanitärt bistånd, är ändå det mest synliga uttrycket, och jag skulle vilja säga det vackraste uttrycket, för Europa, för Europeiska unionen gentemot yttervärlden, då ECHO ingriper under mycket svåra förhållanden, i krissituationer, vare sig det gäller Bosnien-Hercegovina, regionen med de stora sjöarna, i Indien, i Latinamerika eller någon annanstans, det får man inte glömma.
Man måste noga se efter vad som göms bakom denna bedrägeriaffär. I fallet med ECHO avses fyra ärenden som gäller åren 93-94, där den största anledningen är - det sade jag nyss - att under åren 91-92 var kommissionen tvungen att ta sig an en rad ärenden och nya uppdrag: Berlinmurens fall, framväxten och utvecklingen av nya demokratier i Central- och Östeuropa, utformningen av Phare-programmet, krigen mellan broderfolk i f.d. Jugoslavien, för första gången sedan andra världskriget, ett mycket stort antal flyktingar, etc. Det fanns då en viss brist på personal och jag tror alltså att man måste avhålla sig från att generalisera. Det förekom förvisso oriktigheter, men inga bedrägerier.
Vi måste liksom i alla medlemsstater arbeta för att undanröja oriktigheterna. Alla som i sin medlemsstat läser rapporten från revisionsrätten konstaterar också ett antal oriktigheter. Men på den nivån vet man på vilket sätt de behandlas: mellan nationella parlament och regeringar, finansministrar, etc. Det är anledningen till att jag sagt att vi inte väntat ända till nu för att inleda de nödvändiga reformerna, vare sig det gäller MAP 2000, SEM 2000 eller förstärkningen av UCLAF.
Låt oss nu komma till de frågor som ställdes av Theato. Jag är naturligtvis beredd att överlämna förteckningen med alla de 27 interna fall som kan omfatta anställda och tjänstemän. Det fanns också en överenskommelse mellan budgetkontrollutskottet och Gradin, om jag är rätt informerad, om att kommissionen kvartalsvis skulle tillhandahålla statistik om antalet interna fall och deras utveckling: hänskjutande till de rättsliga myndigheterna eller tillsättningsmyndigheten, etc. Den första sammanställningen överlämnades, enligt vad jag har fått uppgift om, den 23 november förra året. Det stämmer att den inte innehåller några namn, med tanke på att man måste ta hänsyn till individers och företags rätt till försvar. Även i detta hänseende finns det skyldigheter som vi måste respektera.
När det gäller OLAF sade jag nyss att vi har lämnat ett förslag. Jag vet att Europaparlamentet är kritiskt eller har förslag. Låt oss diskutera dem för att på bästa sätt förverkliga vår målsättning, dvs. att skapa en oberoende och neutral byrå med ansvar för bedrägeribekämpning. Låt oss sätta oss ned tillsammans, inte bara Europaparlamentet och kommissionen utan även rådet, för att skapa detta interinstitutionella organ, som för övrigt efterfrågades vid det senaste Europeiska rådet i Wien. Låt oss göra det!
Jag har också föreslagit en rådgivande grupp för att titta på hur vi skall diskutera dessa ärenden. Men för att återgå till OLAF är det inte vår uppgift att upprepa vårt förslag. Låt oss diskutera det tillsammans, med parlamentet, för att se på vilket sätt det kan ändras, och jag är övertygad om att om det finns en gemensam vilja att uppnå detta mål som vi alla har ställt upp, måste vi finna medel att nå det.
När det gäller den fjärde frågan som ni har ställt, att överlämna vissa ärenden till rättvisan, har Marín redan delvis svarat. Vi överlämnar ärendet till de rättsliga myndigheterna så snart det föreligger misstanke om bedrägeri. Det är först då som ärendet kan överlämnas till de rättsliga myndigheterna. Med tanke på självklara anledningar som försvar och skydd tror jag inte att vi kan förbigå denna princip.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det var några kommentarer jag ville göra för att verkligen visa er att våra förslag är seriösa. Vi har inte väntat till dess att Europaparlamentet utövar press, eller på denna diskussion, vars ursprung jag för övrigt inte skall fördjupa mig i, för där skulle jag ha mycket att säga. Green talade om det. Denna diskussion måste också ge oss nödvändiga impulser för att finna möjligheter att effektivt säkerställa öppenheten i vår interna förvaltning. Europaparlamentet förfogar över ett antal kontroller i det hänseendet.
Jag tror att det som är grundläggande nu är att lämna de gamla hjulspåren och sluta se bakåt, eftersom vi har ett viktigt arbete att utföra för framtiden, ett politiskt arbete, och det är för att kunna fullfölja detta politiska arbete som jag ber om ert politiska förtroende. Det är det grundläggande i denna debatt. Inte vid något tillfälle, det kan jag försäkra er helt uppriktigt, har kommissionen genom sitt uttalande den 16 december, velat utöva någon som helst press på parlamentsledamöterna. Jag tror faktiskt, efter att själv liksom ni ha upplevt det parlamentariska livet, och inte bara här i Europaparlamentet utan också på nationell nivå, att förtroendefulla relationer måste upprättas mellan den verkställande och den lagstiftande makten, eftersom det bara är genom dessa institutionella förtroendefulla förbindelser som man kan klara av framtidens utmaningar.
Applåder

Ordföranden
Tack så mycket, herr Santer.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.
Sammanträdet avbröts kl. 20.00.

