Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut. Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Andrews
Gruppen Union för Europa, som jag tillhör, påbörjade en fredsresa till Angola i förra veckan. Vi fick visum för att besöka Angola, och syftet med besöket var helt fredligt, att söka säkerställa att bägge sidorna satsade fullt ut på genomförandet av Lusakaöverenskommelserna. Tyvärr återkallades våra visum av Angolas ambassadör i Portugal när vi kom till Lissabon.
Om en ordförande i AVS-EU: s gemensamma församling, och van Bladel, vice ordförande i underutskottet för mänskliga rättigheter, och fem ledamöter av det portugisiska parlamentet hindras från att besöka Angola, så tycks det mig som om det är något som är fundamentalt fel i den regionen. Som representant för den tredje största gruppen i detta parlament, vill jag uppmana er, herr ordförande, att protestera mot den behandling som ledamöter av Europaparlamentet utsatts för från den angolanska regeringens sida. Vi måste ha två sidor, Unita och MPLA, som genomför Lusakaöverenskommelsen, för att vi skall få en lösning till stånd i Angola, och på spänningen i regionen.
Vi kände det alla som ett bestridande av den angolanska regeringens legitimitet att vi behandlades på detta sätt. Jag vill be er skriva till Angolas EU-ambassadör i Bryssel, och begära en förklaring till varför vi förhindrades att besöka Angola i sista stund.

Ordföranden
Jag ber att få tacka herr Andrews. Era kommentarer kommer inte bara att tas till protokollet enligt arbetsordningen, utan jag kommer också att i egenskap av sammanträdesordförande vidarebefordra era kommentarer till parlamentets ordförande.

Förbindelserna mellan EU och AVS-länderna inför 2000-talet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0274/97) av Martens för utskottet för utveckling och samarbete, om kommissionens grönbok om förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna inför 2000-talet - Utmaningar och valmöjligheter inför ett nytt partnerskap (KOM(96)0570 - C4-0639/96).

Martens
 Herr ordförande, ärade kolleger! Det komplicerade innehållet i mitt betänkande kan jag inte redogöra för i detalj här. Jag ska dock göra ett försök att ange riktlinjerna i betänkandet om kommissionens grönbok om förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna inför 2000-talet - Utmaningar och valmöjligheter inför ett nytt partnerskap. Först och främst vill jag säga att jag eftersträvat att arbetsresolutionen ska återspegla ett verkligt samförstånd inom utskottet för utveckling och samarbete. Jag skulle framförallt vilja tacka utskottets ordförande, Michel Rocard, och alla mina kolleger för detta. Om jag motsätter mig vissa ändringsförslag beror det enbart på att de hotar att skada resolutionens sammanhang.
Inledningsvis skulle jag vilja säga att jag tillsammans med mina kolleger från utskottet har försökt att sammanställa ett politiskt bokslut av Loméavtalet. Därför har jag i första hand ställt mig frågan om det är någon mening med att fortsätta samarbetet mellan EU och AVS-länderna. Detta avtal är mer än 20 år gammalt. Det löper ut den 29 februari år 2000. Det har inte saknats kritik mot avtalet, och många är besvikna när det är dags att sammanfatta. Därför måste vi begrunda innebörden i de band som EU knyter med AVS-länderna, alltså länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet, med vilka vi har detta avtal.
Mitt och utskottets svar på denna första grundläggande fråga är tydligt och otvetydigt. Vi måste fortsätta samarbetet med AVS-länderna, inte bara av solidaritet med våra AVS-partner eller av eget intresse, utan också, som resolutionen uttrycker det, för att andan och policyn från Lomé är väsentliga delar av EU: s politiska identitet. Vi har kommit till den slutsatsen att biståndspolitiken och särskilt Loméavtalet är oumbärliga vad beträffar organisationen och regleringen av världsekonomin.
Vi vill också fortsätta samarbetet utan att skada AVS-gruppens sammanhållning och solidaritet. Därför är vi övertygade om att AVS-gruppens sammansättning i princip bara får utökas eller ändras med AVS-ländernas samtycke. Vi ska fortsätta samarbetet men också anpassa det, avtalet ska förnyas och det ska skapas ett nytt underlag för det. Vi måste fullständigt integrera den politiska dimensionen i den nya konventionen. Under lång tid var samarbetet mellan EU och AVS-länderna huvudsakligen ekonomiskt. Själva Europa var fortfarande begränsat till den gemensamma marknaden och man var övertygade om att det ekonomiska gick att skilja från det politiska. Erfarenheten har bevisat motsatsen.
För att förverkliga Loméavtalets målsättning måste man ta hänsyn till biståndspolitikens alla element och fullständigt acceptera den politiska dimensionen. Utskottet för utveckling och samarbete har formulerat en rad imponerande förslag rörande detta.
Den andra stora idén som ni kan återfinna i våra förslag och som löper som en röd tråd igenom dem är att vi måste stå närmare människorna. Det är män och kvinnor som är aktiva inom området, det vill säga att biståndssamarbete måste bäras upp av stora grupper bland våra medborgare. Under mycket lång tid förblev samarbetet på båda sidor ett privilegium för några få. Därför måste nya aktörer engageras, både vad beslutsfattande och genomförande beträffar. Det är en viktig uppgift som ligger framför de talrika organisationerna i samhället: de lokala myndigheterna, näringslivet, universiteten, fackföreningarna, de icke-statliga organisationerna, de unga. Kvinnornas roll betonas starkt i detta betänkande.
Den tredje riktlinjen som vi förespråkar är den om en drastisk förenkling av samarbetet som med tiden, för att vara komplett och innehållsrikt, blivit ytterst komplext och allt svårare att genomföra. Även här formulerar vi konkreta förslag som i stor utsträckning överensstämmer med grönbokens idéer.
Den fjärde idén är att det nya partnerskapet kännetecknas av att det tillägnas folkligt samarbete, vilket kräver enkelhet och tillgänglighet. Men detta nya partnerskap måste också ta hänsyn till folkets behov. Den främsta målsättningen är kampen mot fattigdomen. Fram till år 2015 vill vi, säger resolutionen, halvera den extrema fattigdomen i AVS-länderna. Även skyddet av boendemiljön måste bli en fullständig del i alla politiska åtgärder.
Loméavtalets egenart är mycket riktigt detta partnerskapskoncept, som såg dagens ljus för 20 år sedan och som i dag erkänns och accepteras av alla, även av OECD och G8-gruppen. Detta partnerskap utgör grunden för samarbetet mellan EU och AVS-länderna och det måste behållas och förnyas. Därvid spelar också den gemensamma församlingen en viktig roll.
Ett sista tackord. Jag tackar Europeiska kommissionen och i synnerhet kommissionär Pinheiro. Grönboken har stimulerat till en bred debatt inom EU. Man kan i dag hävda att framtiden för samarbetet mellan EU och AVS-länderna redan nu är förändrat och förnyat. Jag tackar också ordföranden för utskottet för utveckling och samarbete, Rocard, och alla mina kolleger. Jag vänder mig även till medarbetarna i utskottet för utveckling och samarbete här i parlamentet som sakkunnigt och effektivt har bistått mig i arbetet med detta betänkande.
(Applåder)

Vecchi
Herr ordförande! Frågan om de framtida relationerna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna är en viktig del av unionens framtida externa relationer och förutsättning för utvecklingsarbetet, och ett viktigt inslag även för att klargöra den interna europeiska integrationsprocessen. Kommissionen gjorde helt rätt när den för ett par månader sedan inledde en omfattande debatt som redan har engagerat tusentals deltagare, såväl från institutioner som från samhället i övrigt. I dag är det Europaparlamentets sak att yttra sig, innan kommissionen får mandat att förhandla med AVS-länderna om konventionens framtid.
Erfarenheterna av över tjugo års Lomékonvention verkar lära oss två viktiga saker. Den första är att principerna om ett allmänt, jämbördigt avtal, i form av kontrakt och baserat på partnerskap fortfarande är giltiga och att de i en ny värld som blir alltmer globaliserad och sammanvävd måste omsättas i praktisk handling med mer kraft och konsekvens. Det andra är att många konkreta mekanismer och prioriteringar i vårt samarbete kring utveckling bör modifieras för att bli mer effektiva och så att de på ett bättre sätt motsvarar de verkliga behoven i länder i vilka ansatserna mot modernisering existerar sida vid sida med underutveckling på ett sätt som blir alltmer konfliktfyllt.
Vi uttalar oss därför mycket kraftfullt för att det skall finnas en femte Lomékonvention, även efter år 2000, baserad på samma geografiska förutsättningar och samma grundläggande principer som den nu gällande konventionen, men samtidigt med en djupgående omorientering av innehållet. Till grund för detta bör emellertid ligga en ny medvetenhet hos Europeiska unionen om att utvecklingen av relationerna med AVS-länderna är ett strategiskt val som är fördelaktigt för alla berörda parter om vi gemensamt skall kunna möta globaliseringens utmaningar.
Det europeiska utvecklingssamarbetet borde med andra ord upphöra med att vara en politisk restprodukt och bli ett viktigt inslag i vår utrikespolitik och bidra till att finna en ny inriktning för våra strategiska val. AVS-länderna, och framför allt de afrikanska länderna, har fått vidkännas en kraftig marginalisering som har drivit dem, med vissa undantag, mot en än mer accentuerad underutveckling. Kampen mot fattigdomen och stöd till integration av de fattigaste länderna i det internationella systemet borde vara två sidor av samma mynt.
För att kunna göra detta är det absolut nödvändigt att prioritera en målsättning som innebär en hållbar, aktiv och decentraliserad utveckling av de mänskliga resurserna i de fattigaste länderna vilket skulle göra det möjligt för dem att ta till sig den utveckling som sker.
Tillsammans med AVS-länderna bör Europeiska unionen bidra till att omdefiniera de mekanismer som reglerar internationella förhållanden. På detta beror inte bara framtiden för hundratals miljoner människor i AVS-länderna utan också möjligheten för Europeiska unionen att bli en verkligt effektiv aktör på den internationella scenen, kapabel att främja jämlikhet, rättvisa och välstånd i alla delar av världen.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Låt mig börja med att lyckönska Martens till hans utmärkta betänkande. Utmärkt därför att det visar på en bred syn på relationen mellan EU och tredje världen och utmärkt därför att betänkandet i synnerhet också bringar förståelse för den svåra situation som många utvecklingsländer befinner sig i. Föredraganden har härvid inte låtit sig ryckas med av den diskussion som nu är på modet och som framförallt går ut på att vara kritisk mot vår relation till tredje världen. Här presenteras ett antal konstruktiva förslag för att förbättra och rationalisera denna relation och anpassa den till den moderna tiden med globalisering, med förnyade handelsrelationer och med utveckling av civil society .
I anslutning till detta vill jag göra några kommentarer för att ytterligare understryka vår syn. Min första kommentar gäller regionaliseringen. Många länder i tredje världen som vi samarbetar med är vad deras handel beträffar starkt beroende av Europa och de stora handelsblocken. Deras infrastruktur till förmån för exporten går mestadels i riktning mot kusten och förbindelserna mellan länderna, mellan grannländerna, är ofta mycket sämre. Jag vill här understryka att uppbyggnaden av en framgångsrik ekonomi ofta i första hand är inriktad på den egna marknaden, i andra hand på den marknad som utgörs av grannländerna och först därefter på fjärran marknader på andra sidan havet. Det är därför av stor vikt att stimulera uppbyggnaden av regionalt samarbete över gränserna. Det blir enligt min mening en viktig punkt i det nya Lomé V.
En andra kommentar gäller demokratisering och skyddet av de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter. Det har upprepade gånger inträffat att det som med stor möda byggts upp rivitss ned därför att små grupper tagit makten, inbördeskrig uppstått och korruption i stor skala brutit lös. För mig framstår det som särskilt viktigt att förbättra villkoren på detta område och skärpa uppmärksamheten. Det är i detta sammanhang också viktigt att den förebyggande diplomatin får fler chanser och möjligheter som Rocard redan tidigare fastställt i ett betänkande.
Min tredje kommentar gäller civil society . Det kan inte nog understrykas att länder inte bara kan utvecklas med myndigheter och näringsliv och liknande som grund, utan även samhälleliga organisationer har en nyckelroll i uppbyggandet av ett samhälle. Det är av mycket stor vikt, och jag är glad att herr Martens har framållit att det även i Lomé V: s nya struktur kommer att få en framträdande plats.
Till sist ytterligare en kommentar om de utomeuropeiska områdena på andra sidan havet. De ligger ofta mitt ibland AVS-länderna, men relationen till EU och AVS-länderna är synnerligen komplicerad. Jag skulle vilja vädja till kommissionär Pinheiro att så fort som möjligt presentera besluten om dessa länder och se till att förhållandet mellan dessa länder, AVS-länderna och även EU förbättras och inte leder till oroligheter som till exempel i samband med riskonflikten. Det är en bekymmersam angelägenhet som också måste tas upp inom ramen för denna diskussion.
Herr ordförande! Martens har gjort ett utmärkt arbete. Det finns ett tillräckligt underlag för förnyelse till Lomé V. Vi vill ha ett Lomé V, därom råder ingen tvekan, men då ett bra Lomé V som följer de riktlinjer som Martens så tydligt framhåller i sitt betänkande.

Fassa
Herr ordförande! Låt även mig förena mig med dem som har berömt det goda arbete som herr Martens har utfört och just därför uppehålla mig vid ett par kritiska synpunkter på det betänkande han presenterat för denna församling.
Den första punkten gäller punkt 9, tredje strecksatsen, där Martens önskar att man skall byta ut det stora antalet villkor i avtalet. Vi delar - jag och min grupp - behovet av att minska antalet villkor, men man måste samtidigt kraftfullt stryka under att villkoren är det bästa sättet att se till att ett visst land verkligen slår in på demokratins och de mänskliga rättigheternas väg. Det är av den anledningen vi hävdar - jag och min grupp - att detta utbyte av kontraktets alla olika villkor måste underordnas det faktum att de berörda länderna skall respektera de mänskliga rättigheterna och demokratins principer.
Samma kritik kan riktas mot punkt 83, där man hävdar att man kan man avstå från de principer som lagts fast av Världshandelsorganisationen för länder som befinner sig under utveckling. Om vi nu verkligen tror på principerna om en liberal och fri ekonomi som grundval för Europeiska unionen, så kan detta enbart och uteslutande hävdas under förutsättning att de nyss nämnda målen uppfylls. När en gång ett land i utveckling kan stå på egna ben, så kan vi inte förstå att man skall göra undantag från de principer som bestämts av WTO.
Detta är innebörden i de två ändringsförslag som vi föreslår och som vi kommer att hävda i denna församling.

Carnero Gonzáles
Herr ordförande! Inom ramarna för den ekonomiska globaliseringen, och tyvärr i ett tillfälle med tillbakagång för utvecklingssamarbetet i många länder, är det nödvändigare än någonsin att Europeiska unionen bekräftar sitt politiska, ekonomiska och finansiella åtagande gentemot de 70 AVS-länderna, för att visa åtminstone ett minimum av internationell solidaritet.
Utifrån vår synpunkt är det ett måste att dra nytta av debatten om Lomé V för att ta upp vissa väsentliga frågor. För det första att främja en större instrumentell enhetlighet mellan samarbetspolitiken för utveckling och andra politiska sektorer, framför allt handelspolitiken, och på denna punkt får vi inte glömma det beklagansvärda och negativa exemplet med kakaodirektivet.
För det andra är det ett måste att från Europeiska unionen överföra meddelandet att AVS-länderna inte strikt omfattas av bestämmelserna i Världshandelsorganisationen, därför att de inte har förutsättningar att konkurrera på samma nivå som de mer ekonomiskt och industriellt utvecklade länderna. Det blir i detta sammanhang nödvändigt att bevara AVS politiska instrument som garanterar AVS-ländernas närvaro genom preferenssystem för exporten till de europeiska länderna. Det är här vi utan någon som helst tvekan kan påminna oss exemplet med bananerna, också det negativt.
Det är utan tvekan så att den politiska dialogen med AVS-länderna måste intensifieras och att man övergår från ett system med bistånd och samarbete till ett system med framför allt politiskt partnerskap.
Slutligen är det nödvändigt att i denna debatt om Lomé V sammanhang också ges åt vad som är en enda referensram, framför allt vad gäller de politiska målen för unionens samarbete med AVS-länderna, även om man också kan upprätta andra mekanismer som främjar det subregionala samarbetet, men också den subregionala integrationen.

Telkämper
Herr ordförande! Martens har här lagt fram ett betänkande, som bärs upp av en bred majoritet, nämligen av den anledningen att det också har sörjt för en bred dialog mellan de politiska grupperna. Detta är i linje med det som Pinheiro tidigare gjorde när han reste runt mellan medlemsstaternas huvudstäder för att bilda sig en uppfattning om det fortsatta arbetet i den gemensamma församlingen, relationerna mellan AVS och EU, och på grund av denna dialog kommer vi här fram till en klar ståndpunkt från europeisk sida. Det som saknas är enligt min mening ett helt klart uttalande från AVS sida, vilka deras föreställningar är och vilka krav de har.
Vi kan bara säga: detta var ett speciellt program. Det bör också vara ett speciellt program. Vi har här att göra med de fattigaste av de fattiga, och därför är det en grundförutsättning, att vi här också lägger fram ett program från europeisk sida, där det...
(Ordföranden avbröt talaren.) Jag tror, att vi inte skall bedriva någon härska-och-söndra-politik, så att vi delar upp AVS framtid i A, V och S. Eftersom det är just de fattigaste länderna, så måste de kunna agera tillsammans gentemot oss, och ha en plattform för dialog från syds sida. Instrumenten som vi haft i det förflutna, såsom Stabex för prisstabilisering, utgjorde viktiga instrument för att komma bort från beroendet av kolonialismen. Men dessa måste revideras på grund av de erfarenheter vi gjort, eftersom de ofta var baserade på monokulturer. Vetenskapsmännen har förelagt oss modeller här; jag tror att vi bör förverkliga dem.
Det är utvecklingspolitiskt sett inte försvarbart att tro på det som Fassa sade, nämligen att dessa länder utvecklas inom ramen för WTO-bestämmelserna och kan konkurrera med de industrialiserade länderna eller med världsmarknaden, eftersom erfarenheten visar att det inte går. Vi behöver ett skydd för de fattiga länderna, så att de överhuvud taget kan komma ikapp med sin utveckling någon gång.
Det som fortfarande saknas är att man i högre utsträckning tar med kvinnorna i denna utveckling. De är i dessa länder oftast de huvudpersoner, som hjälper till att bära upp utvecklingsprocessen. Vad vi framför allt behöver, och det tycker jag betonades för lite i Martens betänkande, är den gemensamma församlingen. Den här relationens historia är partnerskapets historia, och detta partnerskap måste vi upprätthålla. Därför behöver vi ett utrymme för en politisk dialog, för en gemensam diskussion, och det var ju också det speciella i denna Lomékonvention, och det borde vi ta fasta på för framtiden.
Kort sagt är det nödvändigt med ett femte ramavtal. Det är nödvändigt att denna historia kan utvecklas vidare och inte låsas fast i industrialisering, att strukturerna ändras, att vi också hos oss får en budgetering, att detta parlament är delaktigt i hela processen och framför allt att sakerna också förverkligas i länderna själva, att de liksom Europeiska unionen kan genomföra en demokratisk utveckling, att man värnar om de mänskliga rättigheterna. Detta måste utgöra väsentliga principer i den nya konventionen. Martens har beskrivit detta, och därför kommer vi att stödja detta betänkande.

Blokland
Herr ordförande! I sin grönbok fastställer Europeiska kommissionen med rätta att jämvikten i Lomé är mindre god. Trots handelspreferenserna har AVS-ländernas andel på EU: s inre marknad sjunkit från 6, 7 % 1975 till 3, 7 % 1994. Sysmin och Stabex har inte bidragit till att förändra AVS-ländernas export. Projekthjälpen har inte höjt välfärden.
Min viktigaste invändning mot Martens resolution är att den, trots längden, fullständigt förbigår kommissionens analys. Resolutionen betonar Loméavtalets utgångspunkter som partnerskap, förutsägbarhet och säkerhet. Hur ädla dessa utgångspunkter än må vara, så har de efter drygt 20 år inte inneburit någon förbättring av AVS-ländernas situation. Att mer eller mindre fortsätta i de gamla hjulspåren, såsom föredraganden föreslår, ligger inte i AVS-ländernas intresse. Därför kommer jag vid slutomröstningen att rösta mot resolutionen.
Det hindrar inte att jag utan vidare kan instämma med flera punkter i resolutionen. I synnerhet punkt 20 om det decentraliserade samarbetet och punkt 43 om en förstärkning av handelssamarbetet och avskaffande av kvarvarande handelshinder stöder jag helhjärtat.
Däremot har jag kraftiga invändningar mot punkt 80 där det beklagas att utvecklingssamarbetet inte har centraliserats mer till gemenskapen. Enligt min uppfattning måste medlemsstaterna behålla ansvaret för biståndspolitiken. På grund av detta går den av Europeiska kommissionen föreslagna permanenta politiska dialogen enligt min mening alldeles för långt.

Scarbonchi
Herr ordförande, mina kära kolleger! Parlamentet måste i dag ge en mycket stark politisk signal inför toppmötet med AVS-ländernas statschefer i Libreville.
Min grupp, Europeiska radikala alliansen, är övertygad om att det är absolut nödvändigt att behålla Lomékonventionens referensram och förnya dess innehåll. Vi är alltså fullständigt överens med föredraganden, vars utmärkta arbete jag hoppas kommer att övertyga såväl rådet, kommissionen och våra samarbetspartners i AVS-länderna som samtliga europeiska medborgare om nödvändigheten av en femte Lomékonvention.
Jag skall här erinra om några grundläggande punkter. Vi måste bekämpa det minskade intresset för utvecklingsstöd och den s.k. legitimitetskrisen som detta skulle lida av. Det finns alltid ett gemensamt intresse mellan länderna i unionen och utvecklingsländerna.
Vi måste också bekämpa tendensen att på nytt nationalisera politiken för utvecklingssamarbete. Det är Europeiska unionen som även fortsättningsvis skall vara smältdegeln för offentligt utvecklingsstöd eftersom den är den privilegierade partner som kan hålla amerikanarna och asiaterna stången. Följaktligen måste vi se till att utvidgningen av Europeiska unionen inte används som en förevändning för att avhända sig tidigare solidariteter, bl.a. med AVS-länderna.
På dessa grunder bör vi anstränga oss för att på nytt bygga upp ett samarbete mellan AVS-länderna och Europeiska unionen inom ramen för ett ansvarigt partnerskap. Vi måste emellertid vara vaksamma på att partnerskapet verkligen är jämlikt och inte ännu en gång inställt på att enbart tillfredsställa europeiska behov. Detta partnerskap innebär skyldigheter för oss: demokratiseringsprocess, utbildning av människor, lokal och varaktig utveckling av ekonomiska strukturer.
Vi noterar i det sammanhanget med intresse och tillfredsställelse att Togo, som omfattas av Lomékonventionen, i dag förenar en tillväxttakt på 6 % per år med en positiv och snabb utveckling av sina demokratiska institutioner. Det är ett viktigt och uppmuntrande tecken för det kommande årsmötet i den gemensamma församlingen, vilket alltså kommer att äga rum i slutet av oktober.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Eftersom jag är anhängare, inte av ett Europa av fusioner och förvirring utan av ett konfederationsseuropa, som respekterar våra folks frihet och suveränitet, lär ni inte bli förvånade när jag säger att vi inte godtar allt i grönbokens anda och alltså i vår kollega Martens betänkande.
Vi instämmer naturligtvis i målen och de stora principerna, partnerskapet och uppmaningen att hela befolkningen skall delta. Men vi tror inte att en helhetsbild som på sätt och vis avgör relationerna från block till block är tillfredsställande. Vi godkänner självfallet regleringen av kurserna, men när det gäller konkret utvecklingsstöd, jordbruk, industri, hälsa och boendemiljö anser vi att det snarare krävs en flexibel samordning än en centraliserad organisation.
Våra länder har tillsammans med länderna i Afrika vävt samman förbindelserna från det förflutna, en historia, lärdomarna av en erfarenhet. Med Senegal, Elfenbenskusten eller Togo samarbetar Frankrike bäst och Portugal sannolikt med Angola eller Moçambique. Jag fruktar alltså att på utvecklingsområdet fortsätter även befolkningarna att betala mycket dyrt för den ideologiska konstruktivismen.

Barthet-Mayer
Herr ordförande! Jag har äran att vara föredragande av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling i ärendet. Jag beklagar att den snäva tidsplanen inte gjort det möjligt för utskottet för utveckling och samarbete att beakta detta yttrande. Jag ber er därför kära kollegor att i dag fästa lämplig uppmärksamhet på det.
Kommissionens grönbok pekar på ett förtjänstfullt sätt på intressanta diskussionsvägar för nya former av samarbete med AVS-länderna. Den speglar en tydlig vilja att värna om samarbetet mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Men vissa av de möjligheter som tas upp skulle kunna vara farliga på lång sikt för själva existensen av ett partnerskap AVS-EU.
Liksom herr Martens, som jag i förbigående lyckönskar mycket uppriktigt för hans arbete, är jag tillsammans med utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling positiv till att förbindelserna AVS-EU bibehålls och fördjupas. Vi får inte glömma att Lomékonventionen är den mest framskridna modellen för utvecklingssamarbete, vad man än säger. Dess bidrag såväl för AVS-länderna som för Europeiska unionen är långtifrån obetydliga.
Vi har redan hört att Europaparlamentet i dag uppmanas att ge en stark politisk signal till de framtida förhandlarna. Vi vill att samarbetet EU-AVS skall förnyas på grundval av ett partnerskap vars politiska dimension måste förstärkas och som ännu mer skall införliva befolkningarna i processen med utvecklingssamarbete.
Men denna modell för utvecklingssamarbete slits i dag mellan å ena sidan en ökande globalisering av handeln och å andra sidan kraven från en vardande Europeisk union som efterfrågas, pådriven av den oundvikliga öppningen av den europeiska kontinenten. Det förefaller mig ändå uteslutet att Europeiska unionen ifrågasätter redan existerande och djupa solidariteter. Det gäller särskilt jordbruksfrågorna.
Av den anledningen beklagar jag att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling inte på allvar beaktats i grönboken. Det krävs inte mycket tid för att konstatera att jordbruksfrågorna står i centrum för såväl utvecklingsprocessen i de flesta AVS-länder som handelsrelationerna. Efter den senaste Lomékonventionen är det jordbruksutbytet som dominerat våra relationer med dessa länder. Men observera att jag för den skull inte säger att resultaten alltid varit i nivå med deras förhoppningar och våra förväntningar. Och jag vill inte underskatta de snedvridna effekter som uppstått genom den felaktiga förvaltningen av systemen för handelspreferenser eller de beroendesituationer de skapat.
Det är just därför vi måste fästa ökad betydelse vid jordbruksfrågorna. Om man vill få ett slut på beroendesituationerna, om man vill att nationella och regionala marknader skall bli självförsörjande, om man vill förenkla AVS-ländernas integration på världsmarknaderna, måste Europeiska unionen ta sitt ansvar såväl internt som externt. För att samarbetspolitiken skall vara effektiv måste den integreras i andra politikområden. Vid reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken får man t.ex. inte glömma de åtaganden som unionen gjort gentemot 70 AVS-länder.
Europeiska unionen är också skyldig att försvara redan befintliga solidariteter i internationella sammanhang och jag tänker naturligtvis här på Världshandelsorganisationen. Den nedslående bananaffären påminner oss om att det är lätt att bli överdriven i sin liberalism. Europeiska unionen måste försvara sina åtaganden. Jag är t.ex. positiv till att preferenssystemet bibehålls, såvitt det bidrar till ansträngningarna för att diversifiera jordbruksproduktionen, vilket är det enda sättet att få slut på farliga beroendesituationer.
Avslutningsvis bör en jämlik förbindelse EU-AVS, utöver omdefiniering av handelsrelationerna för jordbruksprodukter, göra det möjligt att stimulera landsbygdsutvecklingen, som verkligen är en drivande kraft i den socioekonomiska utvecklingsprocessen som garanterar ekonomisk diversitet i landsbygdsområden som gör det möjligt för lokalbefolkningen att aktivt delta, som möjliggör skapandet av regional och interregional dynamik och synergi och slutligen som garanterar en säker livsmedelsförsörjning i berörda regioner samt ett varaktigt utnyttjande av naturresurserna.
Kära kolleger, det här var de riktningar vi absolut måste gå i om vi verkligen vill förnya våra relationer med AVS-länderna.

Ordföranden
Jag ber att få tacka Barthet-Mayer. Presidiet måste göra en dubbel allmän begäran till församlingen. För det första att ni vid förberedandet av era inlägg försöker respektera den tid er grupp fått sig tilldelad. Jag vet hur svårt det är att säga de viktiga saker ni skall ge uttryck för i kammaren på en så kort tid. Men det totala tidsöverskridandet gör att vi senare inte kan hålla vår tidsplan.
Den andra begäran är att ni trots den korta tid ni har till förfogande gör era inlägg i lugn takt, eftersom ni i annat fall försvårar den redan svåra uppgift man har i tolkrummen. Jag får ständigt påpekanden från tolkrummen om de svårigheter man där har att följa våra inlägg.
Mina damer och herrar! Ni vet mycket väl att jag aldrig begränsar talartiden, jag bara informerar, må vara med kraft, men jag meddelar när ni använt er tid. Jag ber att ni själva tänker på detta för att få en så god ordning som möjligt i vårt arbete.
När nu detta sagts, mina damer och herrar, och utan att det skall tas som någon särskild rekommendation till någon viss person, ger jag nu ordet till Rocard i två minuter.

Rocard
Herr ordförande! Vår kollega Martens har utarbetat ett betänkande av en utomordentligt hög kvalitet. Betänkandet hedrar parlamentet samtidigt som det kommer att vara mycket användbart för kommissionen och vid förhandlingarna. Tack!
Betänkandet har två förtjänster: styrkan i skrivningen, styrkan i övertygelserna och en öppning för möjligheten att komplettera de utstakade vägarna med en rad ändringsförslag och detaljer, vilket ger hela resolutionen ett mycket starkt innovativt drag.
Vårt utskott var praktiskt taget enhälligt, vilket jag hoppas antyder att även parlamentet blir det. Det innebär att vi vill bibehålla en konvention och det bekräftar att den geografiska omfattningen endast får ändras på begäran av AVS-länderna och att vi vill betona att utöver det ekonomiska området ligger den huvudsakliga innovation vi kan förvänta oss på det politiska planet, vilket inte förekommit i de fyra första konventionerna.
Det gäller stöd till lärande och till demokratiska principer. Det gäller integration - ni har t.o.m. ett ändringsförslag som förvånar på grund av sin teknikalitet, men som är viktigt, om förebyggande av kriser och behandling av konflikter. Det gäller även solidariska bestämmelser, mellan afrikanska stater, naturligtvis, för uppmuntran och kontroll av korrekt förvaltning. Om AVS-länderna är överens sinsemellan blir de idéer vi tillför viktiga.
På det ekonomiska planet är vi naturligtvis mindre innovativa, men jag vill ändå erinra om betydelsen av att återge Sysmin all dess makt, vårt stöd till infrastruktur i en alltmer generaliserad marknad och framförallt den helt nya aspekten, erkännandet av denna folkekonomi, som vi måste upphöra att kalla informell för att inte blanda ihop den med narkotika och brottslighet, eftersom den begränsade basekonomin är själva hjärtat i utvecklingen. Barthet-Mayer, när man talar om landsbygden är detta vad man tänker på, och jag tror att ni har glömt det.
Herr ordförande! Och jag skall avsluta med detta. Den nyaste aspekten i betänkandet är kanske omsorgen att mindre förvänta sig direkt utvecklingsstöd än att lossa bromsarna för det, att få blockeringarna mot utveckling att släppa. Det första innebär att sätta stopp för den intellektuella skövlingen av Afrika och skydda det fåtal patent, licenser och nyskapande åtgärder som förekommer för att förhindra att immaterialrättigheter fångas upp av de multinationella företagen i rika länder. Det andra innebär att understryka nödvändigheten av regional integration som stöd för utveckling. Och det tredje är att spela på ett decentraliserat samarbete och insistera på, herr kommissionär, att i ett decentraliserat samarbete behandlas inte lokala myndigheter som icke-statliga organisationer, det är en annan kategori.
Som sista punkt slutligen betonar vi uppkomsten av detta nya och mycket lovande koncept som mikrokrediterna innebär. Banker som utgörs av mycket små låneenheter, med grund i förtroende och på grundval av den lilla gruppen, men utan materiella garantier. Det är en annan värld. Det är så man kommer bort från fattigdomen. Vi är stolta över att betänkandet innehåller så många innovationer.

Schwaiger
Herr ordförande! Vår gruppordförande Wilfried Martens betänkande, som jag å PPE-gruppens vägnar eftertryckligen vill understödja, utgör spegelbilden av våra mångåriga erfarenheter i Europaparlamentets utvecklingssamarbete, inte enbart i utskottet för utveckling och samarbete, utan också i den gemensamma församlingen AVS-EU. Detta betänkande, som innehåller vittomfattande slutsatser, är ett uttryck för Europaparlamentets konsensus, och jag ber därför kommissionär Pinheiro att inarbeta detta betänkandes väsentliga delar i det diskussionsmandat med AVS-länderna som närmast skall presenteras. Vi är mycket intresserade av detta.
Låt mig plocka ut tre nyckelelement ur Martens betänkande. För det första: vi vill ha ett partnerskap, företrädesvis med demokratierna i AVS-länderna och med de länder, som oåterkalleligen och resolut har slagit in på vägen mot demokrati, rättsstatlighet och mänskliga rättigheter, och som gestaltar den framgångsrikt tack vare positivt agerande från regeringarna, men också från parlamenten. För oss är det otänkbart att detta samarbete skall utsträckas till korrupta diktatorer. Dessa diktatorer får inte nu längre spela någon roll när man kommer överens om den nya konventionen.
För det andra: den afrikanska kontinenten måste utgöra tyngdpunkten i vårt utvecklingssamarbete. Den politik som har att göra med ett gott grannskap, med den geografiska närheten till Afrika, det historiska ansvaret som många länder i Europa har, men också de hittills endast anspråkslösa resultaten av vårt partnerskap utgör en särskild utmaning för att förbättra våra instrument och fördjupa den brett upplagda grundvalen för samarbetet. Afrika är den kontinent i hela världen, som är mest missgynnad när det gäller utveckling av ekonomi, samhälle och demokratiska strukturer. Därför är det nödvändigt att satsa helhjärtat på relationen.
För det tredje: AVS-ländernas utvecklingspolitik som en del av den globala utvecklingsstrategin betyder att vi också måste granska instrumenten för samarbetet med staterna i Västindien och Stilla havet. De mest missgynnade utvecklingsländerna, grannarna till våra partner i Västindien och Stilla havet, måste också kunna deltaga i en varaktig ekonomisk och social utveckling. Vi ber därför kommissionen att överväga om en motsvarande utformning av de allmänna preferenserna kan göras för de fattigaste utvecklingsländerna i Central- och Sydamerika och Sydostasien, som är grannar till våra partners i Västindien och Stilla havet. Eller skulle Europeiska unionen dessutom, inom ramen för de resurser som står till buds, kunna skapa ytterligare instrument, som sträcker sig utanför den geografiska basen för staterna i Lomékonventionen? Denna fråga - jag ber er, kommissionär Pinheiro, uttryckligen om detta - borde också undersökas ingående vid utarbetandet av diskussionsmandatet för EU/AVS.

Dybkjær
Herr ordförande! Det är många viktiga beaktanden, analyser och slutsatser i kommissionens grönbok och Martens betänkande. Debatten bör därför inte avslutas i dag. Jag skall nämligen understryka tre saker som jag anser vara mycket viktiga.
1.Kommissionen säger att den negativa bild många har av Afrika som en kontinent i upplösning inte avspeglar det faktiska förhållandet i Afrika i dag. Afrika är en brokig bild. Det är med andra ord inte hopplöst att hjälpa. Hjälpen gör nytta. På ett annat sätt skulle man kunna uttrycka detta som att vi inte har någon ursäkt för att inte hjälpa. Vi kan hjälpa till att ge människorna ett liv, som också inger hopp för deras barn. EU har här ett stort ansvar, dels genom den gemensamma insatsen, dels genom insatserna från enskilda länder.2.Vi diskuterar inte biståndsprojekten i dag, men det bör sägas varje gång vi diskuterar biståndet till utvecklingsländerna, och våra förhållanden till utvecklingsländerna på det hela taget, att det är skrämmande att EU inte ens tillnärmelsevis uppfyller målsättningen med 0, 7 %.3.De fattiga betalar alltid tillbaka. Denna sanning framför jag också som ett bevis på hur stor nytta det kan göra om vi gör saker och ting på ett riktigt sätt, nämligen genom att stödja människans värdighet och likaberättigande. Jag säger det också därför att vårt mål alltid bör vara att hjälpa dem som har störst behov, oaktat alla möjliga förbehåll på grund av olika regimers brott mot de mänskliga rättigheterna och vår inskränkning av bistånden i detta sammanhang.
Souchet
Herr ordförande! Martens betänkande rör ett ämne som redan från början utmärkte Europeiska gemenskapen, nämligen viljan att upprätta ett partnerskap, en form för specifikt samarbete som vilar på offentligt stöd till omfattande utveckling i ett geografiskt privilegierat samarbetsområde.
Detta exempel är unikt och resultaten är positiva. AVS-ländernas önskan är att fortsätta partnerskapet. Ambitionen måste därför självfallet upprätthållas. Det är vad Martens med rätta rekommenderar när han betonar nödvändigheten av att behålla en global ram för Europeiska unionen-AVS-länderna, samt de instrument som gjorde Lomé framgångsrikt - produktprotokoll, Stabex, Sysmin - som garanterar AVS-länderna ett minimum av förutsebarhet och säkerhet, vilket krävs för att de skall kunna ha kontroll över sin utveckling.
Men tunga hot vilar över genomförandet av denna politik. Vi befinner oss egentligen i en fullständig återvändsgränd eftersom vi låtit kommissionen bedriva två politiska inriktningar samtidigt: en yttre handelspolitik för absolut frihandel och en politik för utvecklingsstöd med privilegierade partner. Motsatsförhållandet uppstår i dag tydligt när WTO förstör en första beståndsdel i Lomékonventionen, "bananprotokollet" .
Om vi inte vill att WTO systematiskt skall montera ned Lomésystemet instrument för instrument är det hög tid att rådet får en ledande roll och erkänt företräde för att, inom de stora områdena av allmänt intresse såsom utvecklingsområdet, samstämmigt fastställa och med beslutsamhet försvara tydliga inriktningar på lång sikt, inbegripet samtliga instrument för den yttre politiken. Det är endast på det sättet, herr ordförande, som Europeiska unionen kan förhindra att få sina politiska val dikterade av yttre intressen.
Vi beklagar att Martens betänkande inte tillräckligt betonar denna fullständigt avgörande punkt. Vi kommer emellertid att rösta för betänkandet, på grund av dess positiva och tydligt bekräftade vilja att bestämt fortsätta vårt partnerskap med AVS-länderna.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Jag vill också välkomna detta betänkande och uppmana kammaren att anta det.
Kommissionär Pinheiro kan påminna sig att många av oss uttryckte vissa reservationer gentemot grönboken, men vi välkomnar i hög grad det samråd som ägt rum och möjligheterna till en dialog efter publicerandet av grönboken. Jag hoppas att kommissionens ståndpunkt kommer att återspegla detta samråd, såväl med detta parlament som med AVS-gruppen och naturligtvis de icke-statliga organisationer ni har haft överläggningar med.
Det föreligger ett antal mycket grundläggande punkter i Martens betänkande att AVS sammansättning inte skall ifrågasättas förrän de bestämmer att så skall ske. Enbart tillit till marknader och generell liberalisering är på intet sätt en universallösning för de fattigaste länderna.
Kommissionen måste fortsätta att stödja vår uppfattning att det utan bistånd och handelspreferenser, för att tillhandahålla sociala skyddsnät, aldrig kommer att föreligga någon möjlighet att erbjuda de fattigaste länderna en rättvis tillväxt. EU är världens största handelsblock och det är på tiden att vi slutar att ge vika för Världshandelsorganisationen och USA.
Utskottet för utveckling och samarbete har identifierat ett antal viktiga prioriteringar med avseende på kvinnornas centrala roll i utvecklingsprocessen. Vi bör också införa en fristående mekanism för klagomål för enskilda och samhällen som anser att deras intressen inte har företrätts. Dessutom bör AVS-EU: s gemensamma församling konsulteras om det någonsin uppkommer en situation där artikel 5 åberopas vid uteslutning av övervägda länder.
Jag uppmanar till stöd för 20/20-systemet; tanken att mottagarländerna skall tillhandahålla och öka de grundläggande sociala satsningarna. Kommissionen bör dessutom genomföra konflikteffektutvärderingar i instabila regioner, för att säkerställa att vi kan skydda utsatta grupper och samhällen. Vi har en utmärkt möjlighet nu att plädera för långsiktig multilateral utveckling. En viktig terminologisk förändring har gjorts och kommissionär Pinheiro har använt den nya terminologin. Vi säger inte längre post-Lomé, vi säger nu Lomé V, och vi välkomnar i hög grad den terminologiska förändringen.

Stasi
Herr ordförande! Den pågående diskussionen om det som skall vara ett nytt partnerskap mellan Europeiska unionen och AVS-länderna måste vara ett tillfälle för Europaparlamentet att med kraft erinra om ett antal självklarheter. Till att börja med denna: samarbetspolitiken är inte en marginell politik för Europeiska unionen. Den skall befinna sig i hjärtat av Europeiska unionens politik, i hjärtat av den europeiska viljan.
Europa är inget som kan förstås som en avgränsad värld. Öppningen mot omvärlden och viljan att bidra till en ny solidaritet mellan folken hör till den europeiska identitetens grundläggande beståndsdelar. Europeiska unionen måste föregå med gott exempel när det gäller samarbete med de fattiga länderna. Vi måste också erinra om att det för Europeiska unionen på intet sätt handlar om att påtvinga länder på andra kontinenter och med andra kulturer en modell. Vår ambition skall i stället vara att hjälpa dem att bibehålla det mest respekterbara i deras traditioner, i deras sätt att tänka och leva, trots de risker som den ökande globaliseringen innebär för de sårbara länderna.
Vi måste också erinra om att när Europeiska unionen inleder processen med en ny utvidgning skall denna process som sannolikt medför nya belastningar för Europeiska unionen inte genomföras på bekostnad av vårt samarbete med AVS-länderna. Det skulle vara att glömma vårt ansvar gentemot dessa länder och vår uppgift i världen.
Slutligen måste vi erinra om att om detta nya partnerskap skall lyckas kräver det att befolkningarna deltar. I det hänseendet är det decentraliserade samarbete som tillämpas av ett ökande antal lokala myndigheter förutbestämt att spela en allt större roll. Denna form av samarbete förstärker decentraliserings- och demokratiseringsprocessen i AVS-länderna samtidigt som den medvetandegör invånarna i de europeiska länderna om problemen i partnerländerna.
Det decentraliserade samarbetet ger förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna den mänskliga dimension utan vilken de inte skulle uppnå målen i Martens utmärkta betänkande.

Junker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Martens betänkande är en bra ansats för att på ett framtidsorienterat sätt påbörja den kommande diskussionen och slutligen, hoppas jag, också utformningen av Lomé. Jag skulle vilja ta upp en aspekt, som jag tycker att man inte har tagit tillräcklig hänsyn till. Därför har min grupp också lämnat in ytterligare tilläggsförslag, men jag tror att de överensstämmer med utskottet för utveckling och samarbetes linje, och att föredraganden skulle kunna godkänna dem. Det handlar om kvinnors tillgång framför allt till grundläggande välfärd, vare sig det handlar om utbildning eller om hälsovård, men också om det jämställda deltagandet i beslutsprocesserna, för nyckeln till utveckling består i att stärka kvinnors rättigheter. Detta är allmänt vedertaget, och det har också diskuterats mycket grundligt i flera år. Vi tillämpar konceptet mainstreaming för Europeiska unionen, och jag tror att mainstreaming också måste gälla för vårt utvecklingssamarbete. Med tanke på detta hoppas jag att vi får till stånd ännu en komplettering av betänkandet vid omröstningen.

Günther
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Europas framgångsrika samarbete med AVS-länderna skall vi bygga vidare på för framtiden, och jag tackar personligen också kollegan Martens än en gång hjärtligt för att han har åtagit sig arbetet med att få igång detta. Men det finns i samarbetet mellan Europa och utvecklingsländerna likväl en rad punkter som säkerligen behöver förbättras, trots viss framgång i det förflutna, och det är ju också en anledning till att vi i dag sysselsätter oss så utförligt med detta tema.
I detta sammanhang visar det sig också att en jämförelse mellan grönboken och betänkandet redan i dag pekar på vilket liv och vilken rörelse som till slut har kommit in i diskussionen. Icke desto mindre anser jag att ett par frågor till våra partner också fortfarande står öppna, vilka hör till diskussionen. För det första är det frågan om den effektiva administrationen. Vi ser svårigheter hos de nordliga länderna att acceptera detta samarbete, om man inte kan urskilja några bemödanden här att säkerställa hjälpen via en fungerande administration.
För det andra: en punkt är utgifterna för försvaret. Enskilda utvecklingsländer har under de senaste åren ställt allt mer pengar till förfogande för armén, och allt mindre för utbildandet av sina medborgare. En tredje punkt är de delvis rikligt förekommande resurserna. Här uppstår frågan: i hur hög grad befolkningen får någon vinst av landets rikedomar, eller är det bara några få? I detta sammanhang måste man också ställa frågan om alla AVS-länder är lika fattiga, eller om inte en viss differentiering vore på sin plats här.
Utvecklingsländerna måste uppmuntras att ta över allt mer ansvar också för sin egen framtid, och det vore bra, om vi fick uppleva den dagen, då det inte längre är nödvändigt med transfereringar i nuvarande omfattning, men tills dess måste dessa länder även vara säkra på vår solidaritet.

Lööw
Herr ordförande! Nu när vi är överens om att gå in i ett nytt Loméavtal är det också viktigt att vi vågar erkänna bristerna i det gamla. Detta görs också i grönboken, t.ex. genom att det påpekas att idén om partnerskap inte fungerar i många länder på grund av att det finns en svag institutionell kapacitet att utöva detta partnerskap. Detta är bara ett exempel på att man måste differentiera samarbetet inom den stora heterogena skara som de 70 AVS-länderna utgör. När man gör en sådan differentiering är det, enligt min mening, fattigdomskriteriet och en hållbar utveckling som måste sättas i centrum. Dessutom måste, som Junker nyss påpekade, kvinnornas situation uppmärksammas mycket mer än vad vi har gjort i dag.

Paasio
Herr ordförande! Jag vill fästa uppmärksamhet vid tidpunkten då förhandlingarna om fortsättningen av Lomékonventionen infaller. Framgången vid utvidgningsförhandlingarna och inledningen av den tredje fasen av den europeiska Ekonomiska och monetära unionen är ur Europeiska unionens synpunkt ödesfrågor för hela Europa. Det är skäl att framhålla betydelsen av en förlängning av Lomékonventionen även mot denna bakgrund. Det är fråga om Europeiska unionens geopolitiska omfattning, dess effektivitet och samtidigt om unionens roll i ett globalt sammanhang. Det är skäl att allvarligt önska att EU klarare än förr inser att dess relationer till utvecklingsländerna är en fast del av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Av detta följer också att de förhoppningsvis framgångsrika utvidgningsförhandlingarna inte får leda till att utvecklingsländernas ställning försvagas.

Smith
Herr ordförande! Vid sina överläggningar har utskottet för externa ekonomiska förbindelser varit mycket väl medvetet om att handelsföreskrifterna i Lomékonventionen utgör den ekonomiskt mest betydelsefulla aspekten av förbindelserna mellan EU och AVS. Det är därför som vi tror att en detaljerad analys och utvärdering bör göras för de enskilda länderna med avseende på den ekonomiska inverkan de föreslagna ändringarna kan få.
En sådan analys saknas i grönboken, och det kanske är en uppgift som utskottet för externa ekonomiska förbindelser skall ta på sig under de närmaste månaderna. Under alla förhållanden bör detta parlament insistera på en ordentlig utvärdering, innan det lämnar sitt stöd åt något av handelsalternativen.
Martens betänkande hävdar med all rätt att icke-ömsesidiga handelspreferenser utgör utvecklingsinstrument av allra största betydelse och de bör betraktas såsom sådana. Jag vill också hävda att kommissionen kunde göra mycket mer när det gäller att försvara sina utvecklingspartners gentemot Världshandelsorganisationen. Läs detta, herr kommissionär, och var snäll och agera.
Utskottet för externa ekonomiska förbindelser hade detta väldigt mycket i åtanke när det efterlyste utarbetandet av ett handels- och utvecklingskoncept inom Världshandelsorganisationen. Detta koncept bör på ett mer radikalt sätt än Världshandelsorganisationens nuvarande regler, ta itu med frågan om ömsesidiga och icke-ömsesidiga handelsarrangemang mellan utvecklingsländer och industriländer. Till skillnad mot Världshandelsorganisationens nuvarande regler bör det dessutom fullt ut beakta de olika ekonomiernas olika utvecklingsnivåer och storlekar.
Världshandelsorganisationen förespråkar samma regler för alla, men om det är någonting alls vi lärt oss av diskussionerna om Sydafrika och bananpanelen så är det detta: om man behandlar olika parter lika så leder det till oenhetliga och orättvisa utfall.

Pinheiro
Herr ordförande! Jag skulle först av allt vilja säga att tidigare har Europaparlamentet alltid varit en grundläggande partner för att definiera och fullfölja samarbetspolitiken. Men jag väntade mig aldrig att man efter publiceringen av grönboken, där man identifierat problemen utan att försöka finna en lösning på dem, verkligen skulle ha en ram för inriktningen, ett svar, på så många problem som de som Martens betänkande tar upp. Lyckligtvis förfogar vi nu över ett betänkande som tack vare sin kvalitet utgör den nödvändiga ramen för kommissionens politiska förslag och inriktningar. Jag säger det uppriktigt eftersom det enligt min uppfattning är ett betänkande av en verkligt exceptionell kvalitet. Efter att ha sagt detta och tackat herr Martens och utskottet för utveckling och samarbete samt de övriga utskotten, eftersom min uppgift och mitt arbete kommer att förenklas betydligt, skulle jag ändå vilja beröra två eller tre punkter som tagits upp.
Till att börja med frågan om handeln. Jag tror uppriktigt sagt att man måste göra något på WTO: s nivå. Ministrarna erkände själva i december förra året i Singapore att de minst gynnade länderna behövde undantagsregler. Men hittills har vi inte fått något svar från WTO. Och låt oss vara rättvisa, det handlar inte bara om att ha samma regler för alla. Som vi sade häromdagen skulle jag kunna slåss mot Mike Tyson med samma regler, men jag skulle aldrig vinna, även om jag bet honom i öronen! Samma regler för alla räcker inte. De mest ömtåliga ekonomierna, antingen de är små öar eller de fattigaste länderna, behöver ytterligare något, det måste sägas tydligt och utan rädsla.
(Applåder) En annan aspekt som tyvärr inte faller inom vår befogenhet är frågan om den utländska statsskulden. Mina kära vänner, vårt samarbete skulle kunna vara en fantastisk modell. Men om majoriteten av länderna fortsätter att kvävas av skuldens omfattning är våra åtgärder praktiskt taget inget värda. Jag hoppas uppriktigt att vi alla åtminstone politiskt har kraft att utöva press på Bretton Woods-institutionerna för att initiativen till förmån för de mest skuldsatta länderna skall bli lite mer ambitiösa. Jag måste här understryka den utomordentliga ansträngning som gjorts av två medlemsstater, Frankrike och Förenade kungariket, genom att skriva av skulden, under förhållanden som är värda att betona. Vi måste stödja denna ansträngning och uppmana övriga instanser att göra detsamma.
Slutligen vill jag säga att mänsklig och social utveckling i samtliga fall måste gälla som regel för våra åtgärder. Vi kan diskutera makroekonomi, handel, mikrokrediter eller folkekonomi, men själva själen i konventionen skall vara kampen mot fattigdomen och den långsiktiga visionen om mänsklig och social utveckling. Jag anser uppriktigt att Martens betänkande understryker det på flera sätt och att vi i det hänseendet är fullständigt överens. Detsamma gäller förenklingen av konventionen, kvinnors deltagande, stödets effektivitet samt EUF: s budgetering.
När det gäller den sistnämnda, varför denna diskriminering? Jag kan inte förstå det. Jag har deltagit i förhandlingarna som minister och som kommissionsledamot, men, mina kära vänner, jag har aldrig hört ett bra argument för den nuvarande situationen. Tvärtom. Det är en diskriminering. Och enligt min uppfattning måste antingen kommissionen eller parlamentet fortsätta samtliga ansträngningar för att budgetera EUF.
Slutligen herr ordförande skulle jag vilja säga, helt ärligt, att kommissionen beslutat att lägga fram förslagen till förhandlingsmandat i två etapper. Den första etappen blir en politisk ram för förhandlingarna som vi kommer att framlägga för rådet och parlamentet. Jag säger det i förväg till parlamentet, Martens, och ni kommer att inom en rad inriktningar känna igen ert eget betänkande. För det andra kommer vi i slutet av året att föreslå detaljerade tekniska aspekter som vi vill integrera i godkännandet av en politisk ram. Jag hoppas att parlamentet kommer att kunna stödja oss i detta grundläggande synsätt eftersom det enligt min uppfattning är det bästa sättet att verkligen förankra den femte Lomékonventionen.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär! Jag tror att era synpunkter uppskattades mycket av föredraganden, av utskottets ledamöter som har lagt ner så mycket arbete på betänkandet och av alla Europaparlamentets ledamöter.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.

Transport av levande djur
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0266/97) av van Dijk för utskottet för transport och turism om transporter av hästar och andra levande djur.

Van Dijk
Herr ordförande! Detta betänkande om transporter av hästar och andra levande djur kommer inte från tomma intet. I oktober 1994 överlämnades en framställning med mer än tre miljoner namnunderskrifter till Europaparlamentets ordförande. Under tiden har ytterligare en framställning kommit igång som också handlar om transporter av djur och den har redan samlat mer än en halv miljon namnunderskrifter. Det är ett tecken på den allmänna indignation som råder över det sätt på vilket vi i Europa, och till Europa och från Europa till andra platser, transporterar våra levande djur.
Dessa transporter äger ofta rum under fruktansvärda omständigheter. Ledamöterna i detta parlament och andra människor som kunnat se de bilder som sänts på TV i många medlemsstater har kunnat dra slutsatsen att djur ofta anländer till gränserna uttorkade, utmattade, allvarligt skadade, med brutna ben då det gäller hästar, och tassar då det gäller andra djur. Men även inom EU äger denna form av missförhållanden rum. Ofta har djur transporterats under flera dagar och är således fullständigt utmattade och uttorkade. Det är fråga om oacceptabla situationer. Europaparlamentet vill vidta åtgärder emot detta och det finns också ett tryck från samhällets sida att vidta dessa åtgärder.
Dessutom strider det i själva verket mot gemenskapsrätten. För efter påtryckningar från samma allmänna opinion ändrades ju direktiven för transporter av djur 1995. Direktivet från 1995 föreskriver att restiden för djur inte får uppgå till mer än åtta timmar. Därefter måste djuren släppas ut, de måste få en viloperiod på 24 timmar, de måste få mat och vatten. Direktiven är mycket djurvänliga men i praktiken tillämpas de ytterst sällan. Det finns flera orsaker till detta.
Först och främst är det så att inte mindre än fem medlemsstater ännu inte har infört direktiven fullständigt i sin nationella lagstiftning. Men även om de har gjort detta visar det sig att efterlevnaden av direktiven är fullständigt otillfredsställande och dessutom är kontrollen otillfredsställande. Jag måste säga att kommissionen, och det har också att göra med de möjligheter den har, tittar på och står vid sidan om och har inte så många maktmedel att ingripa mot detta.
Det andra problemet med de befintliga direktiven är att i dessa direktiv fastställs att ytterligare två andra direktiv måste utfärdas. Det första rör de så kallade mellanstationerna, det har under tiden arbetats hårt med detta, detta direktiv finns och det andra handlar om de kriterier som transportmedel måste uppfylla i de fall djur ska transporteras längre tid än åtta timmar. På grund av avsaknaden av dessa kriterier är det för närvarande så att varje boskapsvagn helt enkelt får användas som om den vore en lyx-boskapsvagn där djur får transporteras längre än åtta timmar. Kort sagt, på detta sätt har direktiven från 1995 inte haft någon verkan. Det är mycket angeläget att rådet, naturligtvis på förslag från kommissionen, nu äntligen antar direktiven för fastställandet av kriterierna för boskapsvagnar och ser till att den nuvarande situationen förändras.
Medlemsstaternas släpphänta hållning har inte bara negativa effekter för djuren som transporteras. Den är inte heller bra för konsumenten. Det är inte förvånande att djur som transporteras under sådana stressförhållanden ger kött av sämre kvalitet. Djur är skadade, djur är uttorkade. Vi försöker att skapa en sådan situation i slakterierna att djuren drabbas av så lite stress som möjligt vid slakten i syfte att höja kvaliteten på köttet, men det som sker under transporten bryr vi oss inte om. Det är obegripligt.
Betänkandet kräver klart och tydligt en maximal restid på åtta timmar för djur som förs direkt till slakteriet. När det rör sig om djur avsedda för uppfödning eller som ska användas till avel så får undantag göras endast om de transporteras i mycket bra boskapsvagnar för vilka kriterierna finns uppräknade i betänkandet. Och sedan måste de efter åtta timmar släppas ut ur vagnen, få vatten, få mat, vila och sedan eventuellt in i vagnen igen.
Det är obegripligt att EU främjar transporterna av levande djur genom att utge exportbidrag. Därför kräver detta betänkande att detta helt klart upphör. Dessutom måste vi inse att vi i vilket fall som helst inom den närmaste framtiden ändå måste avskaffa dessa exportbidrag på grund av avtalen inom WTO.
Jag hyser tilltro till att parlamentet kommer att anta resolutionen på det sätt som den nu föreligger. Jag hyser dessutom tilltro till att kommissionen kommer att ta till sig denna resolution och att kommissionen och rådet kommer att ta itu med den.

Provan
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden för hennes fullständiga engagemang och entusiasm för detta betänkande. Hon har utfört ett utmärkt arbete med att förelägga parlamentet detta betänkande i dag.
Det är första gången som transportutskottet någonsin faktiskt ägnat sig åt frågan om djurtransporter. Det gläder mig att det har engagerat sig, eftersom det är så att om inte alla aktörerna i djurproduktionen engageras och konsulteras, kan vi faktiskt inte få till stånd en korrekt tillämpning av regler. Djurens välbefinnande är en synnerligen viktig fråga vad transporterna beträffar.
Det gläder mig att representanter för det internationella förbundet för skydd av hästar sitter på läktaren. De initierade framställningen, som är den största någonsin i Europa. Den har nära nog tre och en halv miljoner underskrifter från hela Europeiska unionen. Det visar hur starkt människorna i unionen upplever att något måste göras inom detta område.
Det står klart från ett antal TV-program att när det handlar om frågor rörande livsmedelsproduktion så utgör frågan om djurens välbefinnande en mycket viktig fråga för människor. Det är därför ett ämnesområde som berör väldigt många människor. Det kommer att få allt större betydelse och det är med rätta som detta parlament tar itu med frågan i dag.
Huvudmålsättningen måste vara att helt få ett stopp på de onödiga långväga transporterna av djur för slakt. Det finns ingen anledning varför de inte skulle kunna slaktas så nära produktionsstället, så nära sitt hem, som möjligt. Att transportera djur på det ovärdiga sätt som förekommit är fullständigt fel.
Om man tar exemplet med hästar som kommer från de avlägset liggande östra delarna av Ryssland till gemenskapen, som transporteras kanske två och ett halvt eller tre tusen engelska mil, fem tusen kilometer, så är detta fullständigt onödigt, men utgör en ytterst lukrativ handel för dem som är inblandade i den, till följd av den ryska rubelns låga värde. De utnyttjar djur helt i onödan, och det gläder mig att säga att detta parlament kommer att resa sig och införa regler, som åtminstone säkerställer att dessa djur transporteras på ett någorlunda värdigt sätt.
När allt kommer omkring måste vi, som jag sade, säkerställa att de slaktas så nära hemmet som möjligt. Inget av detta kommer emellertid faktiskt att ske om vi inte får till stånd ordentliga kontrollmöjligheterna vid inreseplatserna till Europeiska unionen. Det är något kommissionen måste ta itu med. Det är något som vi kommer att besvära kommissionen med tills dess att det har gjorts på en riktigt bra sätt.
Det finns många frivilligorganisationer runt om i Europa som har möjlighet att se till att vi får reda på om saker inte blir gjorda. Detta betänkande sörjer egentligen för vad jag skulle vilja kalla det allra minsta som erfordras för att säkerställa tillbörlig respekt för djurens välbefinnande vid djurtransporter.

Eisma
Herr ordförande! Som kollega Provan påpekade i sitt yttrande från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling var jag redan 1983 föredragande i just detta ämne. Det känns lite som att jag upprepar mig själv nu. För sedan 1983 har det inte hänt mycket vad gäller djurens välbefinnande under transport. För det som gäller sedan dess har medlemsstaterna antingen infört i ringa utsträckning eller så har de inte infört det alls, och i de fall det har införts kontrolleras det inte. Det förvånar oss och gör oss mycket oroliga.
Vi vill naturligtvis så långt det är möjligt förhindra transporter av levande djur. I de fall transporter ändå måste genomföras ska det ske med en så djurvänlig metod som möjligt. Van Dijk talade om mellanstationerna. Lyckligtvis fastställdes kriterierna i maj i år av ministerrådet under nederländskt ordförandeskap, men min fråga till kommissionen är nu: hur äger kontrollen, efterlevnaden, rum då det gäller den sortens kriterier som vi ställt på mellanstationerna? Hur många av de 100 veterinärinspektörerna som kommissionen under tiden har anställt används för detta syfte? På vilket sätt berörs de pålitliga icke-statliga organisationerna då det gäller att kontrollera detta?
För det har åter visat sig, och det säger Van Dijk också, att åttatimmarsgränsen som vi satt inte har någon verkan. Åtta timmar och inte längre får djur transporteras men ingen övervakar det. Alltså äger det inte rum.
Så jag frågar mig också, nu när vi pratar om lyx-boskapsvagnar, businessclass -boskapsvagnar kallas de ibland också, när kommissionen kommer att fastställa kriterierna för att också kunna ta dessa lyx-boskapsvagnar i bruk.
Det är konstigt att unionens nuvarande exportbidrag fortfarande främjar transporter av levande djur över långa avstånd. Vilka möjligheter ser kommissionen i WTO-sammanhang att avveckla dessa exportbidrag?
Jag hoppas på en tydlig reaktion från kommissionen på förslagen i Van Dijks förträffliga betänkande och på mina specifika frågor som jag just har ställt.

Anttila
Herr ordförande! Jag vill tacka Van Dijk för ett mycket grundligt betänkande där hon kommer med mycket goda förslag om hur transporten av djur kan ordnas så att man sörjer för djurens välbefinnande under hela transporten. Europeiska unionen bör ha som mål att helt avstå från transport av slaktdjur eftersom den orsakar djuren stress och lidande. Detta är Finlands officiella ståndpunkt. EU bör ta upp saken vid följande WTO-förhandlingsrond eftersom här behövs en global överenskommelse.
Transporten av slaktdjur har särskilt minskat överproduktionen av nötkött som bland annat beror på att konsumenterna har förlorat förtroende till följd av BSE-krisen. Föredraganden föreslår att kommissionen skall upphöra med exportbidrag för export till tredje land. Det kan jag ännu inte hålla med om eftersom det skulle innebära överproduktion av nötkött, mer exportbidrag och tryck på jordbruksbudgeten. Det problemet måste lösas först.
Föredraganden uppmanar också kommissionen att anställa mer personal och att reservera mer pengar för övervakning av mellanstationer och slakterier. Jag kan inte understödja förslaget därför att det är medlemsstaternas tillsynsmyndigheter som skall sörja för övervakningen, alltså på de ställen där transporterna sker. Det är ju omöjligt att i Bryssel övervaka vad som inträffar under transporter i Tyskland, Italien eller Frankrike.
Avslutningsvis kräver jag att alla medlemsstater skall ta in de existerande direktiven som en del av sin nationella lagstiftning, även de fem medlemsstater som ännu inte gjort så. Föredraganden borde ha nämnt dessa medlemsstater vid namn för att öka pressen på dem. Kommissionen bör skyndsamt vidta åtgärder för att få till stånd ratificering i dessa medlemsstater. Lagen måste införas i varje stat och ansvaret för övervakningen av att den blir införd ligger hos kommissionen som måste yrka på införande.

Sjöstedt
Herr ordförande! Van Dijk har skrivit ett bra och viktigt betänkande. Trots att EU har skärpt reglerna om djurtransporter, och trots den allmänna opinionens tryck i denna fråga, fortsätter nämligen de onödiga och grymma djurtransporterna i stor utsträckning. Den minskning i transporterna som har skett beror främst på BSE-krisen och inte på ökad hänsyn till djuren.
Allvarligt är också att de viktigaste följddirektiven till det skärpta EU-direktivet ännu inte fungerar, dvs. direktiven om fordonens utformning och om mellanstationer. Så länge de inte gör det, borde inga transporter med en sammanlagd längd på över åtta timmar tillåtas.
Det är också bra att van Dijk angriper systemet mer i grunden i sitt betänkande. Jag tänker framför allt på punkt 35 om avskaffandet av exportsubventionerna, som ju i praktiken innebär att EU understödjer detta system. Också principen om att man skall slakta så nära platsen för uppfödandet som möjligt är viktig.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Orsaken till skandalen och det miljonfaldiga lidandet och djurplågeriet - onödiga plågor och onödigt lidande - är att djur först som sist alltid betraktats som en vara, som man kan betjäna sig av efter eget gottfinnande, så att man får ut så mycket profit som möjligt. Och när man inte längre behöver dem, kastar man bort dem! Så är det till exempel med hästen, som är en av människornas urgamla kamrater. Människan skulle ofta inte ha kommit någonstans utan hästarna och där blir det övertydligt. Så länge vi inte inser att djur inte är någon vara, som bara måste finnas till för vår profit, kommer inget att ändras på denna punkt.
Tillåt mig, att jag läser upp något för er av Fransiskus av Assisi från 1100-talet. Det visar hur lite vi har lärt oss, även om vi menar oss vara en så stor kulturnation: "Alla varelser på jorden känner som vi. Alla varelser på jorden strävar efter lycka, som vi. Alla varelser på jorden älskar, lider och dör som vi. Alltså är de den allsmäktige skaparens med oss jämställda verk." Det borde vi vara och bli medvetna om. Vi är också en del av skapelsen, som djuren, och vi misshandlar dem och vi exploaterar dem! Tänk på vad som händer under hästtransporter på över tusen kilometer! Hästar är ängsliga djur med flyktinstinkter. De slits ut från sina hemmastall, ställs in i främmande stall, ställs in i transportfordon utan något att dricka eller att äta. De binds upp för kort, de kan aldrig lägga sig, de kan inte urinera, de kan inte göra någonting, de trampar ihjäl varandra. Det tillåter vi oss i dag fortfarande! Det sker varje dag. Samma sak gäller transport av svin, nötkreatur osv. Vi håller stora tal, vi ger ut många papper och direktiv, och ingen bryr sig om vad det blir av det. Detta måste ändras på! Om vi fortfarande vill kunna se oss i spegeln eller - som många fortfarande gör, och jag också - gå i kyrkan och be, då har vi ingen rätt att behandla likaledes av skapelsen frambringade väsen så som vi gör i dag. Det måste äntligen bli ett slut på det, och jag kan bara hoppas att kommissionen äntligen gör någonting, och att man kontrollerar det mer seriöst i de enskilda medlemsstaterna!

Blot
Herr ordförande, kära kolleger! Jag är naturligtvis positiv till Van Dijks betänkande som framställer frågan på ett bra sätt, som beskriver den rättmätiga indignationen hos många av våra medborgare och skandalerna i anslutning till dessa djurtransporter.
Emellertid tror jag att problemet inte enbart kan granskas i ett romantiskt eller den moraliska indignationens ljus. Det måste också måste vara ett tillfälle att se vilka de snedvridna mekanismer i den internationella handeln det är som tillåter att dessa skadeverkningar ökar.
Van Dijks förslag är bra när det gäller att förbättra villkoren för transport och eftersom de vill främja att dessa transporter minskar. Det är den centrala frågan. Vi talade nyss om svåra förhållanden i tredje land. Vi måste ta oss an det. Vi ser tydligt skadeverkningarna av frihandeln i detta ärende och punkt 38 går inte tillräckligt långt i det hänseendet.
Varför inte införa en skatt på import av levande djur? Det skulle vara logiskt ur ekonomisk synvinkel jämfört med punkt 35 som föreslår att vi skall sätta stopp för exportbidragen. Det är också ett tillfälle att ifrågasätta de ekonomiska mekanismerna och dess skadeverkningar i en rent handelsinriktad civilisation som vi för närvarande försjunkit i.

Sindal
Herr ordförande! Först vill jag beklaga att vår kollega Seal inte är närvarande. Jag vill gärna tacka föredraganden för ett bra betänkande och ett bra initiativ. Det är ju ett initiativbetänkande och tyvärr inte lagstiftning. Det är emellertid otroligt - och här blir det naturligtvis ett eko av vad mina kollegor sagt - men det är otroligt att vi skall fortsätta att ägna åt oss detta ämne trots direktiven från 1991 och 1995. Som nämnts här flera gånger i dag är det förkastligt att häst-, kalv-, gris- och fårtransporter alltjämt pågår under de förhållanden som gång på gång avslöjats i medierna, trots direktiv med goda intentioner.
Utgångspunkten är att transport av levande djur är nödvändigt men inte önskvärt, dels med hänsyn till djurens välbefinnande och dels till smittrisken. Det är med hänsyn till djurens välbefinnande oacceptabelt att transporten görs i dåligt utrustade lastvagnar över enorma avstånd. Djuren blir stressade vilket ofta medför lidande och död. Vad gäller smittrisken ökas spridningen av smittsamma sjukdomar under de långa transporterna.
Det är kanske emellertid kombinationen av att man har jätteslakterier och att transporten i Europa är för billig som ger upphov till detta förhållanden. Vi behöver handling på detta område. Det är för billigt att transportera djur långa sträckor. Det behövs exakta och höga krav på de lastvagnar där djuren transporteras, då så är nödvändigt. Det behövs strängare krav vid gränserna och för kontroller. Det behövs exakta bestämmelser om t.ex. mellanstationer. Åtgärder som dessa skulle kunna hjälpa till att förbättra djurens välbefinnande och minska spridningen av smittsamma sjukdomar. Målet bör emellertid alltjämt vara att levande djur inte skall transporteras över längre avstånd och att slakten skall ske så nära djurens uppfödningsplats som möjligt. Vissa saker är i dag enklare med kylteknik osv., men vi skulle kanske också undersöka om inte den regionala självförsörjningen kan genomföras på ett sådant sätt att man inte behöver transportera djur till slakterier över långa sträckor.
Kollegor, vi har alla fått känna smärta. Det är en känsla som alla däggdjur har gemensamt. Därför är det också nödvändigt att vi visar djuren respekt, och det gör man enbart genom att minska det lidande de måste utstå. Till ordföranden och herr Eisma vill jag säga att det är ett problem att vi transporterar kalvar från Danmark till Nederländerna för uppfödning, varefter de sedan transporteras tillbaka igen. Jag menar alltså att vi var och en för sig bör börja med att titta på förhållandena i vårt eget land.

Maij-Weggen
Herr ordförande! När tre miljoner människor har gjort sig besväret att skicka brev och namnunderskrifter till detta parlament med en vädjan att göra något åt de ovärdiga djurtransporterna genom Europa, då är det verkligen något på tok. När det dessutom framgår av rapporter från djurskyddsinspektionsteam att försök från EU att förbättra djurens situation inte har anammats, att lagstiftning inte efterlevs, att faciliteter inte används, då måste vi slå fast att protesterna från våra medborgare är rättmätiga. Då måste vi också slå fast att EU måste ta itu med ärendet på ett bättre sätt.
Jag vill understryka fyra punkter. Djur måste slaktas så nära den plats som möjligt där de fötts upp. Kött kan transporteras djupfryst. Djurtransporter är egentligen ofta onödiga. Transporter på mer än sex till åtta timmar måste helt enkelt förbjudas. Det är alldeles galet att det ska hunsas så länge med djur innan de slaktas. Transporter av djur från stater utanför EU ska endast vara tillåtna om de behandlas på samma sätt som inom EU. Hästtransporterna från Polen, Vitryssland och Litauen är ingenting annat än en stor skandal. Lagstiftning som rör djurtransporter måste efterlevas. När det inte sker måste kommissionen agera handlingskraftigt.
Herr ordförande, Nel Van Dijk har gjort ett utmärkt betänkande och Jimmy Provan förtjänar allt erkännande för sitt engagemang. Vi talar ofta om medborgarnas Europa, men här har vi ett tema som förts på tal av tre miljoner människor. Vi förväntar oss att kommissionen ska komma med bra förslag och agera för att få slut på denna ovärdiga och svåra situation.

Ojala
Herr ordförande! För det första vill jag varmt tacka fru Van Dijk för ett utmärkt betänkande. Jag kan utan förbehåll stödja alla de förslag hon lägger fram i betänkandet, även punkt 35 som har diskuterats här. Jag är dock övertygad om att det behövs nya bestämmelser från kommissionens sida. De nuvarande bestämmelserna, som inte ens helt har verkställts, är inte tillräckliga. Kommissionen måste komma med konkreta förslag.
Det sker hemska grymheter vid transporten av djur, det har konstaterats här flera gånger. Själv tror jag att det enda sättet att slippa sådant är att införa ekonomiska sanktioner. Att dra in exportbidraget, som bland annat 1995-1996 var trehundra miljoner ecu, går inte i en handvändning, och därför bör kommissionen nu vidta sådana åtgärder att de företag som har gjort sig skyldiga till missbruk återkrävs på det transportstöd de har fått. Jag tycker att det vore ett sätt.
Ansvaret ligger i sista hand hos medlemsstaterna, det kan vi inte frånse. Trots det tycker jag att också kommissionen behöver mer personal för övervakningen. Det behövs större öppenhet, det centrala är att alla dessa missförhållanden måste offentliggöras. Det gäller att publicera också namnen på de företag som gör sig skyldiga till dessa flagranta kränkningar av djurens rättigheter.

Schörling
Herr ordförande! Jag vill gratulera van Dijk till detta viktiga betänkande. Låt oss nu hoppas att det verkligen leder till förbättringar! Jag hoppas verkligen att Europaparlamentet i dag har modet att rösta igenom detta betänkade i sin helhet.
Det är lätt att vara pessimistisk när man läser att Europaparlamentet faktiskt har velat ha förbättringar på djurskyddsområdet ända sedan 1983. Egentligen har det inte hänt särskilt mycket. Fortfarande exporteras och importeras levande djur i en omfattning och under former som inte skulle ha skett om inte faktiskt EU: s egen politik, jordbrukspolitik, leder till detta och stöder i form av export- och transportbidrag, och alltså uppmuntrar till att detta fortsätter som det gör. Det är också obegripligt nonchalant att kommissionen inte har fastställt de normer och krav som den har sagt att den skulle göra när det gäller transportmedel och mellanstationer eller viloplatser, vilket gör att detta direktiv blir verkningslöst på vissa områden. Vi har alltså en helt oacceptabel situation.
Van Dijk tar upp tekniska förbättringar för fordon och mellanstationer som ju måste göras. Jag gläder mig dock speciellt åt två punkter som är de enda rimliga, nämligen att sätta punkt för exportbidrag eller andra former av direkt eller indirekt stöd för transporter av levande djur för slakt, och dessutom att EU: s politik skall vara att djur för köttkonsumtion skall slaktas så nära uppfödningsplatsen som möjligt. Detta är absolut det enda rimliga! Kyltransporter och frysbilar existerar i dag, 1997. Använd dem då för Guds skull!
De vidrigheter och den brutala hantering som vi har sett på filmer som skildrar djurens vardag på väg i Europa varje dag. Det kan inte vara tillåtet i ett civiliserat samhälle. Ärade kolleger, rösta nu för detta betänkande i sin helhet!

Linser
Herr ordförande! Van Dijks betänkande har mitt fulla stöd. Alla begärda tekniska och veterinärmedicinska åtgärder för förbättring av transportförhållandena för djuren är meningsfulla. De är välövertänkta och framför allt genomförbara. De borde förverkligas så snart som möjligt.
Tillåt mig hänvisa till att just det Frihetliga partiet i Österrike i särskild utsträckning engagerar sig för de djur som plågas genom transporterna av levande boskap. Våra hittillsvarande aktiviteter sträcker sig från öppna brev till kommissionär Fischler, via underskriftsaktioner och aktionsdagar ända till blockad av känsliga gränsövergångar, ty i Österrike uppstår en alldeles särskild situation när det gäller den österrikiska djurtransportlagen. Fastläggandet av den totala transporttiden är ännu inte anpassat till de i det avseendet strängt avfattade bestämmelserna i EU-direktiven; även om den i Österrike tillåtna totala transporttiden om sex timmar föreskriver en mer rigorös inskränkning än i EU, så kan man inte stämma en transportör även om han i utlandet redan varit på väg i mer än sex timmar, om han inte har överskridit denna tidsfrist inom Österrike. Detta är - ursäkta att jag säger det öppet - en livsföraktande dumhet! Det är en inbjudan till missbruk av en i sig väl menad bestämmelse.
Därmed har jag kommit till huvudproblemet. Utan effektiva och strängare kontroller, och framför allt utan effektiva straffbestämmelser, förblir varje direktiv en tandlös tiger. Det betyder att de nämnda EU-direktiven leder till stora svårigheter vid genomförandet, eftersom de helt enkelt inte innehåller några straffbestämmelser. Jag tror därför att kraven i de motsvarande straffbestämmelserna bör formuleras ännu mer rigoröst. I Österrike har vi till exempel på eget initiativ i april i år placerat en så kallad djurtransportinspektör på den livligast frekventerade motorvägssträckan, som kan låta tvinga samtliga transportfordon, som inte är försedda med strö i enlighet med bestämmelserna och vars djur inte utfodrats och vattnats, till en enkom för detta ändamål inrättad djur- och vattningsstation.
Men, återigen, utan effektiva straffbestämmelser, utan kännbara böter, gör vi upp räkningen utan värden! Transporterna av levande djur har nämligen stigit explosionsartat från och med exakt den tidpunkt då de blev så generöst understödda av kommissionen. Det visar, att väldigt många i branschen förstår pengarnas språk mycket väl, och det går fortfarande att tjäna alltför mycket pengar på djurens lidande. Detta är problemets egentliga kärna.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kolleger! Jag vill gratulera van Dijk till detta utmärkta betänkande. Det var och är faktiskt en abnorm situation som vi har här, när djur behandlas, i en omfattning och på ett sätt som enbart tyder på omänsklighet. Jag vill helt och fullt stödja kravet på att kommissionen skall utfärda ett direktiv för beskaffenheten hos transportfordonen, om det nu handlar om bilar, tåg eller vilka transportmedel som helst.
Vi har också sett i filmen hur djur stuvas ihop, hur djur dör i transportfordon, hur man här inte gör någonting för att möjliggöra en någorlunda förnuftig och djurvänlig transport. För det andra har, helt riktigt, frågan om slakthusens utrustning förts på tal. Delvis finns det inget öppethållande under veckosluten. Djuren dör, djuren blir liggande där, djuren tas inte ut när de dör osv., alltså ofattbara förhållanden!
För det tredje: avskaffande av varje subvention, varje finansiellt stöd av dessa otidsenliga och icke fackmässiga transporter. Vi behöver i stället stränga straff för att förhindra att saker och ting fortsätter på det här viset. Vi måste också, just med hjälp av detta finansiella system, uppnå någonting som ligger oss alla varmt om hjärtat, nämligen att så få djurtransporter som möjligt, så få transporter som möjligt med levande djur skall äga rum genom Europa, eftersom det ju finns möjlighet till frystransporter. Detta måste vara vårt främsta mål.
Här handlar det inte om en högpolitisk fråga enligt politikers och journalisters normer, utan här handlar det om en fråga, där EU skulle kunna visa att den tar medborgarnas bekymmer på allvar också i detalj, där EU skulle kunna visa, där kommissionen, rådet, också detta parlament skulle kunna visa att när medborgarna engagerar sig i ett problem, när de har ett emotionellt problem med detta, så handlar EU, och den handlar raskt. Jag vill med tanke på detta inte bara be om godkännande, utan be kommissionären eller kommissionen att gripa den stora chansen att bevisa för Europas medborgare att EU är kapabel att handla raskt, där skon klämmer på medborgaren, att EU är kapabel att handla snabbt när medborgarna tycker att det är nödvändigt att handla.

Belleré
Herr ordförande, ärade kollegor! Van Dijks betänkande, som är resultatet av ett resolutionsförslag från ledamoten Provan och andra, beställdes slutgiltigt av utskottet för transport och turism i november 1996 i Europaparlamentet. Yttrande kommer också att avges av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Betänkandet tar upp ett allvarligt problem: transport av hästar och andra levande djur, och att detta är viktigt ser man även av antalet utskott som skall avge yttrande och som här i dag företräds av Provan och Eisma.
Med tanke på den ringa tid som står till mitt förfogande skall jag inte uppehålla mig vid de allmänna synpunkterna - transportmedel, pauser, import, export av levande djur: framför allt nötkreatur, grisar, får och hästar - utan, eftersom de punkter jag angav syftar till djurens välfärd under transporten, de djur som är avsedda att bli människans föda eller nöje, som till exempel tävlingshästar, så vill jag istället säga att jag delar uppfattningen i Europaparlamentets resolutioner och föredragandens förslag - som jag applåderar - förslag som samtliga är bra. Låt mig citera ett par: maximalt 500 km vid transport på väg eller under alla omständigheter inte mer än åtta timmars transport; slaktning av djur som är avsedda för konsumtion så nära uppfödningsplatsen som möjligt; förstärkning av veterinärinspektörernas resurser; övervakade rastställen, framför allt när det gäller utfordring, vattning, lastning och lossning av djur och stallar; bättre övervakning av import och export. Vi vill därför se en möjlighet att tillgripa rättsliga åtgärder mot de individer och företag som åsamkar de transporterade djuren lidande. Låt oss därför snarast få se förslag från kommissionen!

Pinheiro
Herr ordförande, mina damer och herrar! Som framgår av ingressen till Van Dijks utmärkta betänkande så har omsorgen om säkra transporter av hästar och andra djur en lång historia i detta parlament. Kommissionen anser också att skyddet av alla djur - naturligtvis inberäknat hästar - under transporter är en fråga av mycket stor betydelse.
Denna kammare har, i likhet med många organisationer och enskilda personer, upprepade gånger betonat sin önskan att få se gemenskapen ta till effektiva åtgärder inom detta område. Kommissionen delar er uppfattning att det är nödvändigt med ändamålsenliga och effektiva gemenskapsregler om djurs välbefinnande, och jag kan försäkra er om att kommissionen alltid tilldelat och kommer att tilldela frågan om djurs välbefinnande en hög prioritet.
Kommissionen har kommit att intressera sig alltmer för djurs välbefinnande under transporter, i synnerhet vid långväga transporter av djur. Unionen har visserligen olika möjligheter att ta till åtgärder för att skydda transporterade djur, såväl inom sitt eget territorium som där någon del av transporten rör tredje lands territorium, men det kan inte förnekas att problemen med ett otillräckligt genomförande från medlemsstaternas ansvariga myndigheters sida, och en otillräcklig respekt för reglerna från de kommersiella operatörernas sida föreligger. Kommissionen har inlett överträdelseförfaranden mot medlemsstater som varit försumliga.
Jag avser nu att gå in på några av de specifika angelägenheter som behandlas i resolutionsförslaget, såsom transportmedel, mellanstationer och exportbidrag. Det bör framhållas att betydande framsteg har gjorts inom det område som omfattar gemenskapens välfärdslagstiftning. Jag tänker nämna några exempel. Efter antagandet av rådets nya normer för skydd av djur under transporter hade kommissionen två betydande åligganden att föreslå ytterligare detaljerade regler. Med avseende på mellanstationerna antogs kommissionens förslag redan i juni. Dessutom ingav kommissionen i juli ett förslag till rådet rörande normer för förbättrade lastbilar. Vi förväntar oss att detta ärende kommer att slutföras under det luxemburgska ordförandeskapet.
Kommissionen förelade också rådet ett förslag där utbetalningen av exportbidrag skulle göras avhängig av att kraven med avseende på skydd av djur under transporter beaktades. Som ni väl vet så diskuterade utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling detta förslag för bara några dagar sedan, och frågan kommer sannolikt att tas upp under sammanträdesperioden i november. När denna lagstiftning har antagits av rådet kommer kommissionen sedan att fastställa detaljerade genomföranderegler, som gradvis kommer att förbättra skyddet för boskap som transporteras till sådana länder.
För att så gå till genomförande- och övervakningsmetoderna, så har kommissionens sakkunniga veterinärer från avdelningen för livsmedels- och veterinärfrågor utfört besiktningar på plats i samtliga medlemsstater. Dessa har visat att man ännu inte fått till stånd en enhetlig tillämpning av rådets relevanta direktiv i alla medlemsstater. Tre mer betydande bristområden har identifierats. I många länder har djur vid ett antal olika tillfällen befunnits lida under transporter. De kontroller som utfördes av vissa medlemsstater befanns vara bristfälliga eller otillräckliga, och transportmedlen var många gånger bristfälliga.
Kommissionen kommer att, genom avdelningen för livsmedels- och veterinärfrågor, fortsätta sin uppgift att övervaka situationen i medlemsstaterna, trots det faktum att genomdrivandet utgör respektive medlemsstats ansvar.
Avslutningsvis. Min kollega Fischler har bett mig försäkra er om att kommissionen är lika angelägen som denna kammare att få till stånd en rättslig ram inom vilken medlemsstaterna kan säkerställa att alla djur transporteras i enlighet med författningsenliga villkor, vilken förser operatörerna med en tydlig uppsättning regler de har att efterkomma.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.

Omröstning
Trakatellis
Herr ordförande! Jag skulle vilja meddela er att vi har ledamöter från det grekiska parlamentet som våra gäster i dag och jag skulle vilja be presidiet att, om så är möjligt, hälsa dem välkomna.

Ordföranden
Naturligtvis herr Trakatellis. Det är brukligt att vi endast välkomnar rent officiella besök. Emellertid vill jag mycket varmt välkomna våra vänner från det grekiska parlamentet.
(Applåder)

Pettinari
Fru ordförande! I enlighet med gårdagens diskussion i kammaren och även som en följd av det arbete som utförts i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och utskottet för utveckling och samarbete, vill jag uppmana kammaren att återförvisa mitt betänkande till utskottet och detta av en mycket enkel anledning: vi godkände betänkandet i utskottet för utveckling och samarbete i juni, när situationen i Kambodja var helt annorlunda än vad den senare har blivit.
Diskussionen i går kväll bekräftade nödvändigheten av en återförvisning för att göra det möjligt för utskottet och även för föredraganden att ändra motiveringarna, arbeta vidare och även bidra till en fredlig lösning av de nuvarande spänningarna i Kambodja. På grund av allt detta behöver vi med andra ord ytterligare tid, samtidigt som målet ligger fast att nå fram till en ratificering av avtalet, men i ett stabiliserat politiskt läge. Jag uppmanar därför kammaren att godkänna förslaget, som jag här formellt framför, att återförvisa betänkandet till utskottet.
(Parlamentet beslutade att återförvisa ärendet till det ansvariga utskottet.)

Hindley
Fru ordförande! Jag skulle vilja förklara en enkel procedurmässig sak. På grund av ett administrativt misstag finns inte resolutionen från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor med i texten, vilket den borde göra. Sekretariatet har medgivit att detta kan lösas genom ett muntligt ändringsförslag. Jag frågar kammaren om den kan gå med på det. För att hjälpa sekretariatet vore det kanske bäst att ta in det efter punkt 16 i min resolution. Jag föreslår därför att vi röstar om allting fram till punkt 16, att vi sedan röstar om 2 till 7 från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor som en helhet, och sedan fortsätter med punkt 17. Jag hoppas att det är klart och tydligt. Som en vägledning för kammaren vill jag tillägga att utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor antog sin resolution enhälligt. Så det är inte fråga om någon politisk tvistighet.

Ordföranden
Finns det några invändningar? Jag finner att så inte är fallet.
Herr Hindley, vi skall då förfara på detta sätt.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Willockx
Fru ordförande, ärade kolleger! Den fängslande debatten i går kväll om mitt betänkande utmynnade i ett kompromissförslag i form av ett muntligt ändringsförslag som skapar en syntes mellan denna artikel i min ursprungliga text med texten i PPE: s ändringsförslag. Jag ska läsa upp texten som möjliggör denna kombination: " 2. erinrar om att budgetdisciplin och genomförande av en monetär union är förenliga med sådan politik som är inriktad på varaktig tillväxt och skapandet av arbetstillfällen. Men att varken efterlevnaden av konvergenskriterierna eller datumet för den tredje fasen får användas som förevändning för att skada EU: s och medlemsstaternas nödvändiga ansträngningar för att skapa arbetstillfällen och vidmakthållandet av en hög grad av socialt skydd." Jag tror att denna kompromiss tillmötesgår andan i gårdagskvällens debatt och jag ber därför kollegorna att acceptera detta som muntligt ändringsförslag.

Ordföranden
Finns det några invändningar mot detta muntliga ändringsförslag?
Jag finner att så inte är fallet.
Om ändringsförslag nr 4

Willockx
Fru ordförande! Här är det klassiska problemet med språkformuleringen och översättningen. I den nederländska texten står det i ändringsförslaget beträffande nyskapande teknologier: " meer bepaald op het vlak van milieubescherming" . " Meer bepaald" gör definitionen snävare. Det måste bli: " onder meer op het vlak van de milieubescherming" . Detta är en av möjligheterna. Så skulle jag vilja tolka detta och det skulle jag vilja konkretisera i den nederländska texten genom att byta ut terminologin " meer bepaald" mot " onder meer" . Den gröna gruppen har rådfrågats om detta.

Ordföranden
Finns det några invändningar mot detta muntliga ändringsförslag?
Jag finner att så inte är fallet.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ordföranden
Jag lyckönskar herr Alber, då det här tyvärr är hans sista betänkande...
(Livliga applåder) ...och önskar honom återigen stor framgång i hans nya uppgifter vid EG-domstolen.
(Applåder)
Barthet-Mayer
Fru ordförande! Detta ändringsförslag speglar det enhälliga yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. I egenskap av föredragande av yttrandet beklagar jag att tidsplanen inte medgivit att utskottet för utveckling och samarbete beaktat detta yttrande som gör det möjligt att ge jordbruket dess rättmätiga plats. Jag uppmanar alltså mina kollegor att rösta för detta ändringsförslag.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Provan
Fru ordförande! Kan vi få ett klarläggande från föredraganden avseende punkt 22. Det står alldeles tydligt: " anser att den gränsöverskridande transporten etc." Vad beträffar oss i denna grupp så finns det inte längre några inre gränser i gemenskapen. Jag vill ha föredragandens försäkran om att formuleringen uteslutande avser de yttre gränserna in till gemenskapen.
Vad punkt 26 beträffar så föreligger nyansskillnader mellan de olika språken. I den tyska versionen heter det: " dessutom vore det meningsfullt att en del av denna kontroll" . I den engelska texten heter det: " det vore meningsfullt att låta en del av denna övervakning" . Vi kan ställa oss bakom ordet " övervakning" , men inte "kontroll" . Jag skulle vilja få det bekräftat att det är den engelska texten som gäller.

Van Dijk
Fru ordförande! Jag har inte någon invändning mot att lägga till ordet " extern" till punkt 22, för det är naturligtvis också min avsikt att det handlar om " EU: s yttre gränser" och inte " de inre gränserna" . De skall verkligen inte finnas längre. Det var punkt 22.
Vad beträffar punkt 26 är det engelska ordet " monitoring " mycket riktigt bättre än ordet " kontroll" . Då kanske det också borde vara " toezicht" på nederländska i stället för " controle" . Det gäller också för tyskan.

Schörling
Fru ordförande! Jag vill bara be er att också kontrollera punkt nr 5 i den svenska versionen när ni kontrollerar de olika språkversionerna, eftersom det har blivit något fel där. Jag tror att det skall vara uppfödning och avel i stället för uppfödning och gödning. Det finns en del andra tokigheter där också. Var därför snäll och kontrollera även dessa.

Ordföranden
Naturligtvis, absolut, jag åtar mig att se till att det sker.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Holm
Konventionen från FN är av stor betydelse för att på en verkligt internationell nivå reglera de problem som finns när det gäller rätten till haven och den marina miljön. Sakinnehållet i konventionen har jag därför inget emot.
Det som jag däremot är kritisk till är att EU skall göras till " motpart" i denna konvention. Detta innebär att man accepterar att EU blir en juridisk person, dvs. en stat. Detta kan jag inte godkänna. Det måste vara EU: s olika medlemsstater som var och en är motpart gentemot FN i internationella avtal. EU är ingen stat!

Lindqvist
Det finns ingen som helst anledning till att EU skall vara en formell part i undertecknandet av konventionen och inte de olika medlemsländerna. Detta blir desto mer obegripligt, eftersom inte alla medlemsländer har ratificerat den. Det saknas därför motiv för medlemsländerna att, såsom föreslås i betänkandet, överföra behörighet från medlemsstaterna till EU i fråga om handelspolitik, fiskeripolitik, miljöfrågor, suveränitet över havsområden samt fiskerättigheter. Jag har mot den bakgrunden röstat nej till betänkandet.

Sjöstedt
Som förespråkare för mellanstatligt internationellt samarbete, som respekterar varje lands suveränitet, är jag kritisk till att EU ges befogenhet att representera medlemsstaterna i internationella sammanhang.
FN: s havsrättskonvention är dock en så pass viktig överenskommelse för att rädda den marina miljön, och en möjlighet för länder i tredje världen att kunna hävda sin rätt till haven på lika villkor som de rika länderna. Förhoppningsvis kommer EU: s ingående i havsrättskonventionen att leda till att unionen, i större utsträckning, tvingas respektera miljökrav och samarbete med länder i tredje världen på lika villkor. Därför röstar jag för rekommendationen.
Betänkande: Pettinari (A4-0221/97)

Van Dam
Kambodja har en ytterst tråkig och blodig historia. Den visar på en del av de skarpa motsättningarna i ASEAN-regionen. När denna organisation försöker att medla i inbördeskriget har EU legat lågt. Efter valet 1993 verkade det som om situationen i Kambodja förbättrades, men den senaste striden mellan premiärminister Hun Sen och prins Ranariddh har återigen fört landet till avgrundens brant.
Vi anser att tiden ännu inte är mogen för ett samarbetsavtal med Kambodja, även om vi säkert är överens om innehållet i ett sådant. Först måste vi invänta parlamentsvalet 1998. Av denna anledning har vi röstat nej till Pettinaris betänkande.
För övrigt är ett avtal med Kambodja men också med Vietnam och Laos framförallt en vänskaplig gest från EU till stöd för reformer i dessa länder. Det får under inga omständigheter ses som ett godkännande av den politiska situationen.
Vid samarbete med länder som Laos och Kambodja måste man noga se till att finansiellt stöd används rättmätigt och ändamålsenligt och under inga omständigheter hamnar i fickorna hos korrupta tjänstemän.
Betänkande: Hindley (A4-0195/97)

Cunha
Fru ordförande! Jag har också en röstförklaring om Martens betänkande, men den är också skriftlig.

Ribeiro
Fru ordförande! Målen förklaras i betänkandet från utskottet för utrikes ekonomiska förbindelser varvid fastställs att ASEAN upprättades som en allians mot kommunismen. Ett mycket meriterande mål kanske några tänker, och de har rätt att tänka det. De borde då också ha skyldigheten att inte glömma de massakrer som en sådan batalj redan orsakat i detta område, i t.ex. Indonesien, till och med innan ASEAN fanns.
Utskottet för utrikes ekonomiska förbindelser ägnar sig mer, i egenskap av behörigt utskott, åt att stärka förbindelserna med den viktiga ekonomiska parten, jag citerar: "Dess förslag syftar till att få bort den okänslighet som skapats genom Portugals opposition i tredje generationens avtal" . Man talar också utan att ens hänvisa till blockaden och dess orsaker och vänder på problemet genom möjligheter till en ny dynamik med protokollbilagor till 1980 års avtal, aktiva partnerskap eller andra strategier, genom att med utmärkta intentioner bekräfta behovet av att skydda och bevara miljön och kulturen där man försöker införa det portugisiska språket och andra manifestationer från Timors förflutna. Men också genom att med lika utmärkta intentioner understryka betydelsen av att iaktta villkorsprincipen för respekten för de mänskliga rättigheterna.
Inställningen i utskottet för utrikes ekonomiska förbindelser är mer politisk: man behandlar uttryckligen blockeringen av avtalet och ser lösningen på förhållandet i att Portugal drar tillbaka sitt motstånd med argumentet att man på detta sätt skapar en juridisk grund för skyddet av de mänskliga rättigheterna på Östtimor. Det är emellertid ingen som begär att Indonesien, som hållit på med en militär ockupation sedan mer än tjugo år, efter vad det verkar, låt oss hoppas att så blir fallet, vädjar till medlemsstaterna att de skall respektera parlamentets resolution vad gäller vapenförsäljningen till Indonesien.
Man står därför inför en politisk manipulation där man glömmer den militära invasionen och ockupationen av ett område som skulle avkoloniseras, som ignorerar det kulturella och fysiska folkmordet på en befolkning som inte känner till de beslut i Förenta nationerna som kräver konkret respekt för rätten till självbestämmande, vilket leder till att skyddet för de mänskliga rättigheterna minskar genom att man accepterar glömska, ignorans och okunskap, som om Timor vore en integrerad del av Indonesien, punkt och slut! I ekonomins och förhandlingarnas namn försöker man hitta lösningar på obekväma förhållanden, men räkna inte med vårt tysta medgivande, därför att det är en militär invasion och operation, därför att det inte finns någon respekt för rätten till självbestämmande för befolkningen, därför att det är ett kulturellt och fysiskt folkmord.

Souchet
Gruppen De oberoende för nationernas Europa bidrog till att anta samtliga betänkanden i föredragningslistan för denna sammanträdesperiod vilka behandlar Europeiska unionens förbindelser med länderna i Asien och bl.a. med medlemsstaterna i ASEAN med vilka unionen har djupa förbindelser sedan lång tid tillbaka.
Utvecklingen och återupprättandet av balansen i våra förbindelser med denna del av världen är en gemensam utmaning och målsättning för unionens samtliga medlemsstater.
Europeiska unionen måste beakta såväl marknadspotentialen i dessa länder som deras särskilda kommersiella aggressivitet. Unionen måste alltså särskilt se till att upprätthålla balansen i ömsesidiga avtal och koncessioner genom att noggrant studera konsekvenserna för sysselsättningen.
Utvidgningen av samarbetsavtalet till att omfatta Vietnam är för unionen ett sätt att visa vårt intresse för detta land och vår vilja att beakta realiteter inom politisk och ekonomisk utveckling i regionen.
När det gäller samarbetsavtalet med Kambodja är gruppen I-EDN mån om att visa att vi instämmer i en politik som här är klok och förnuftig, eftersom samtidigt som vårt samarbete anpassas till den svåra situationen i detta land lyckas politiken behålla vad som uppnåtts och uppmuntrar i förväg all positiv utveckling. Det är viktigt att betona den betydelse vi fäster vid att en rättvis valprocess genomförs korrekt. De villkor under vilka valet genomförs bör påverka vidden och arten av vårt samarbete.
Vårt parlament skulle säkert, med tanke på dess erfarenhet och kompetens på detta område, kunna bidra till att övervaka dessa val. Det viktigaste för närvarande är att visa vår vilja att stödja all positiv utveckling, vidta sanktioner mot all våldsam försämring och upprätthålla intresset hos de befolkningar som omfattas av samarbete av humanitärt slag.
Denna målsättning stämmer därmed fullständig överens med återförvisningen av Pettinaris betänkande till det ansvariga utskottet, vilket gör det möjligt för oss att i vår resolution innefatta de senaste aspekterna på utvecklingen av situationen i Kambodja.
Betänkande: Hindley (A4-0262/97)

Porto
Man förstår Europeiska unionens ansträngningar att införa en ny dynamik i förbindelserna med ASEAN, eftersom det utgör ett område med extraordinära möjligheter.
Detta innebär emellertid inte att man får glömma de värden som skall skyddas, nämligen de ekonomiska och sociala områdena. Men därutöver, med särskild hänsyn till de mycket svåra förhållandena på Östtimor, vore det viktigt att göra ett mycket konkret uttalande om behovet av att respektera de mänskliga rättigheterna. Det var skälet till att vi lade särskild uppmärksamhet vid detta i utskottet för externa ekonomiska förbindelser och behandlade punkt 16 i den antagna resolutionen, där man understryker dettas betydelse och kräver att "principen att ställa villkor för att respekten för de mänskliga rättigheterna iakttas i de bilaterala förbindelserna mellan EU och vissa medlemsstater i ASEAN" .
Oberoende av hur stora affärerna kan bli, finns det värden Europa inte kan ge avkall på, utan att riskera att förlora hela sin trovärdighet.

Van Dam
Relationen mellan ASEAN-länderna och EU har genomgått stora förändringar sedan 1980 och kräver en ny dynamik i kontakterna. Vi stöder rådets och kommissionens val av alternativ 2. En gemensam förklaring ger parterna mer utrymme att agera utifrån utvecklingen och kan kompletteras med avtal med de enskilda ASEAN-länderna. Föredraganden uppger att Europaparlamentets medbestämmande därigenom kommer att bli mer begränsat än om alternativ 1 valts. För oss utgör det inget hinder. Utrikespolitik hör ju till medlemsstaternas befogenheter.
Nära samarbete med ASEAN-staterna är helt klart önskvärt. Dessutom måste förhandlingarna om handels- och investeringshindren ges prioritet. EU: s främjande av exporten är för övrigt inget mer än ett komplement till medlemsstaternas exportpolitik, där denna uppgift primärt ligger. Där kan också näringslivets nödvändiga engagemang ta form. EU bör, i synnerhet i multilaterala sammanhang, skapa de nödvändiga förutsättningarna.
Jag är övertygad om att framförallt många västländers arroganta hållning bär ASEAN-staterna emot på området " mänskliga rättigheter" . Den positiva utvecklingen för de mänskliga rättigheterna gynnas också bäst om EU mer börjar behandla de asiatiska länderna som likvärdiga, fullvuxna länder. Det förtar emellertid inte det grundläggande faktum att människan som Guds skapelse är värd att skydda. Utifrån detta kan man appellera även till ASEAN-staterna. Anpassning till den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna är vad mig beträffar inte heller aktuellt, även om jag med tanke på dennas starkt humanistiska karaktär hyser medkänsla med kritiken mot detta.
Det åligger inte EU att bestämma för ASEAN vilka länder i den regionen som ska få eller inte ska få ansluta sig, hur mycket besvär vi än har med situationen i vissa länder i den regionen. Därför kunde vi också gå med på att utöka avtalet till att också omfatta Vietnam.
Däremot åligger det rådet att i kontakter med ASEAN-staterna påtala missförhållanden. Program som främjar de mänskliga rättigheterna förtjänar också att prioriteras av EU och medlemsstaterna. Den stötande sexuella exploateringen av barn i Thailand och på Filippinerna, men också kvinnohandeln kräver gemensam bekämpning.
Framställningar om de sydostasiatiska staterna handlar mestadels enbart om explosiv och ekonomisk tillväxt, handel och investeringar. I detta sammanhang glömmer man bort att fattigdom och brist på utveckling fortfarande är huvudproblemen i många ASEAN-stater. Inte heller i kommissionens meddelande blir detta tillräckligt belyst. På det området gör otaliga ickestatliga organisationer i den regionen ett bra arbete. Tyvärr är detta ofta inte mer än en droppe i havet. I samarbetet med ASEAN-länderna kommer striden mot fattigdom och underutveckling att behöva fortsätta oavbrutet.
Betänkanden: Hindley (A4-0195/97 och A4-0262/97)

Sjöstedt
Jag har röstat för betänkandena om EU: s relationer till ASEAN-staterna. Det är dock nödvändigt att tydligare än vad som sker i betänkandena understryka den punkt som gäller mänskliga rättigheter. Dessa har kraftfullt understrukits i samarbetsavtalen med Vietnam, men ännu inte med de övriga samlade ASEAN-staterna. I samtliga dessa stater sker också övergrepp mot de mänskliga rättigheterna, i synnerhet i Indonesien och Filippinerna. I dessa stater har de fackliga och folkliga rörelserna länge utsatts för förtryck och förföljelse, inte minst på landsbygden. Indonesien har dessutom på sitt ansvar det oerhörda folkmordet på Östtimor och ockupationen av detta land.
EU måste mycket skarpt försvara de mänskliga rättigheterna i hela ASEAN-området.
Betänkande: Graziani (A4-0140/97)

Berthu
Det gemensamma uttalandet från Europa och Kanada av den 17 december 1996 och den tillhörande åtgärdsplanen förefaller oss inte respektera gällande rätt inom unionen och vi förstår inte hur de nationella regeringarna som är representerade i rådet kunnat acceptera det.
Man sökte förgäves i fördraget efter någon juridisk grund som kunde tillåta unionen att underteckna sådana åtaganden. Det handlar inte om en gemensam ståndpunkt enligt artikel J 2 eftersom det gäller ett avtal med tredje land. Det handlar heller inte om en gemensam åtgärd enligt artikel J 3 av samma anledning, men också därför att förfarandet i detta fall inte har följts. Man måste också reservera sig mot det slag av områden som omfattas av uttalandet och åtgärdsplanen. De behandlar förvisso handelsrelationer, där gemenskapen har behörighet, men också säkerhet, nedrustning, rättvisa, invandring, terrorism, etc, dvs. områden som är strikt nationella eller mellanstatliga. Förvåningen blir ännu större när man upptäcker att detta diversedokument också i sin helhet undertecknats av kommissionen trots att denna endast har förhandlingsbefogenheter för vissa begränsade avsnitt.
Det stämmer att kommissionen redan i sitt ursprungliga meddelande till rådet i början av 1996 kyligt förklarade nödvändigheten av att beakta "förändringen av Europeiska unionens yttre förbindelsers natur efter Maastricht ". Man skulle gärna vilja veta vad denna förändring består i, eftersom såväl före som efter Maastricht är den gemensamma utrikespolitiken fortfarande mellanstatlig. Det är sannolikt för att illustrera denna påstådda förändring som Leon Brittan lade fram sitt förslag för Kanada, redan innan han fått klartecken från rådet. Och det är sannolikt i samma anda som unionen genom hela det undertecknade avtalet framställs som juridiskt likvärdigt med Kanada, som om unionen var en stat, trots att den inte ens är en juridisk person. I verkligheten skulle dessa avtal ha undertecknats gemensamt av samtliga europeiska länder eller av de mest berörda. I deras nuvarande skick har de inget juridiskt värde.
Till författarnas vilja att framställa Europeiska unionen som en slags federal stat kommer också deras ihärdighet att i texten sudda ut allt omnämnande av medlemsstaters egna namn, t.o.m. när det gäller Frankrike eller Storbritannien som har de mest uppenbara historiska band med Kanada. Man måste ha läst dokumentet för att, om än med stor förvåning, bli medveten om detta fullständiga raseri att vilja sudda ut nationerna.
Själva benämningen medlemsstat förefaller ha blivit avskaffad. Den förekommer endast i förbifarten i en kort och gåtfull mening som lagts till i sista minuten under förhandlingarna: "Dessa dokument har ingen inverkan på den juridiska ställningen för Europeiska gemenskapen, dess medlemsstater eller Kanada" . Det är det enda stället i texten där läsaren får veta att det finns medlemsstater i unionen. Notera även den dunkla stilen ( "den juridiska ställningen" ) avsedd att undvika att visa upp denna ofrånkomliga sanning: de enda fullständiga aktörerna i unionens yttre politik är de suveräna medlemsstaterna.
Eftersom man framförallt inte får tala om medlemsstater och deras särskilda utrikespolitik nämner naturligtvis Europa-Kanadadokumenten aldrig förekomsten av privilegierade förbindelser mellan Frankrike och Quebec och nödvändigheten av att bevara dem. Här ser man integrationsmekanismen i arbete: i stället för att skydda olikheter som unionen teoretiskt är skyldig att göra tenderar den att avskaffa dem, i stället för att uppvärdera medlemsnationerna och försvara dem försöker unionen sudda ut dem för att sätta näsan i vädret och placera sig själv främst.
Det förefaller mig som om de nationella regeringarna och diplomatkåren borde fundera över texten och dra sina slutsatser.

Sjöstedt
Jag har röstat för betänkandet om EU: s relationer med Kanada, men jag har röstat emot kritiken av Kanadas fiskeripolitik. Den anser jag vara betydligt klokare än EU: s, eftersom den tar hänsyn till de minskade fiskebestånden. Kanadas politik är nödvändig för att man skall försäkra sig mot utfiskning.
Jag vänder mig också mot punkten att det skall ske ett utvecklat samarbete mellan Europol och de kanadensiska polismyndigheterna. Som motståndare till utvecklingen av ett Europol anser jag att ett internationellt polissamarbetet bättre sker inom Interpol.

Souchet
Jag noterar som flera av våra kolleger det lyckliga sammanträffandet mellan det särskilt uppmärksammade besöket av Quebecs premiärminister i Paris och vår debatt om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kanada.
Detta sammanträffande föranleder oss att fästa särskild betydelse vid den kanadensiska federationens olösta problem, som Graziani uppmärksammat oss på, och som styr våra framtida förbindelser och dess olika beståndsdelar. Kanada omfattar i sin nuvarande form, som en svår plåga och ett destruktivt upphov, den olösta frågan om erkännande av dess särskilda ursprung på grund av det faktum att landet grundats av två folk. En olöslig fråga åtminstone inom ramen för det federala systemet som visat sig oförmöget att komma med en tillfredsställande lösning eftersom t.o.m. erkännandet av Quebec som "särskilt samhälle" , inom ramen för Meachavtalet, som ändå ingivit stort hopp, inte kunnat genomföras och inte heller ändringen av den federala konstitutionen genom överenskommelsen i Charlottetown.
Detta stora problem i Kanada och Quebec bör få oss i Europa att agera med stor försiktighet och stort ansvar, eftersom det visar att ingen varaktig jämvikt kan finnas när folken har en känsla av att deras suveränitet har tagits ifrån dem. General de Gaulle belyste det för trettio år sedan. Och det är också anledningen till att vi i dag i Europa och på andra platser ser så många federationer upplösas.
Det kommer naturligtvis an på Quebec-borna att, såsom de också har för avsikt, demokratiskt uttala sig om sin framtid och det åligger oss att respektera detta val, oavsett vilket det blir.
Det skulle också kunna tänkas, paradoxen är bara alltför tydlig, att Kanadas överlevnad, ett land som vi har så mycket historiska och vänskapliga förbindelser med, går via erkännande av dess beståndsdelars suveränitet. Frankrikes president har just förklarat att oavsett vad Quebec väljer kommer Frankrike att följa Quebec på den väg provinsen valt. Åligger det inte oss att för vår del tydligt tillkännage för Kanada och Quebec att oavsett vad Quebec väljer kommer Europa att stå på dess sida på den valda vägen?
Betänkande: Willockx (A4-0255/97)

Berthu
Willockx betänkande är resultatet av ett initiativ från Europaparlamentet som haft för avsikt att förtydliga vilka förbindelser som finns mellan konvergenskriterierna för den monetära unionen och finansieringen av socialskyddssystemen i medlemsstaterna. Slutsatsen blev så genant att han föredrog att lämna den i motiveringen, som officiellt upprättas under föredragandens ansvar, och i den slutliga resolutionen som genomgår omröstning i kammaren endast behålla en rad ovidkommande banaliteter.
Efter att ha förklarat att det är svårt men nödvändigt att eliminera underskotten från socialskyddssystemen (vem skulle påstå motsatsen?) förskjuts problemet genom ett förslag om skattelättnader på arbete i syfte att i stället förenkla uttag av avgifter för socialförsäkringen. Förslaget innebär ingen grundläggande lösning av problemet med underskottet i socialförsäkringen, eller för det övergripande problemet med konvergenskriterierna, eftersom man måste göra besparingar någon annanstans om man flyttar beskattningen.
Debatten får emellertid inte stanna där. Den monetära unionen får många andra följdverkningar för socialskyddssystemet och frågan om konvergenskriterierna som är den mest omedelbara är ändå inte den viktigaste. Den utgör bara den synliga delen av isberget.
Såsom motiveringen visar kommer de mest betydande konsekvenserna av den monetära unionen att utvecklas först efter att den har trätt i kraft: en centraliserad omfördelning måste införas på europeisk nivå till förmån för de minst utvecklade regionerna, bl.a. när det gäller deras sociala skydd. När föredraganden försöker utvärdera kostnaden för denna omfördelning citerar han studier som drar slutsatsen att det krävs en europeisk budget på ca 5 till 7 % av unionens BNP (mot 1, 2 % i dag).
Vi ställs nu inför de verkliga svårigheterna med den monetära unionen på det sociala området, svårigheter som medborgarna kommer att upptäcka i morgon när de redan hamnat i det nya systemet, men som gruppen De oberoende för Europa kritiserat sedan länge. Det blir nödvändigt att på sikt införa en europeisk budget som är mycket större än dagens, med motsvarande obligatoriska avdrag som undanröjer de konkurrensfördelar som euron skulle ha kunnat åstadkomma. På så sätt har företagen och medborgarna blivit lurade.

Fourçans
Den koppling som betänkandet gör mellan konvergenskriterierna och socialskyddssystemet förefaller mig inte berättigad.
Även om vår föredragande på intet sätt ifrågasätter kriteriernas relevans delar jag ändå inte hans uppfattning att konvergenskriterierna skulle begränsa manöverutrymmet för medlemsstaterna i deras sociala uppgifter. Så snart underskottet underskridit gränsen på 3 % och sedan åter balanserats såsom det krävs i stabilitets- och tillväxtpakten kommer staterna att förfoga över ett verkligt manöverutrymme. De får möjlighet att utvidga sitt underskott till 3 % av BNI för att bemöta eventuella ekonomiska och sociala chocker.
Och även om jag godkänner det faktum att vi måste sänka arbetsgivaravgifterna för att eliminera arbetslösheten skulle en kompenserande höjning av andra skatter inte vara välkommen. I inget fall får bibehållandet av våra socialskyddssystem gå via nya höjda kapitalskatter såsom föredraganden föreslår. Vi skulle gå tvärtemot den så eftersträvade ekonomiska effektiviteten, dvs. mot tillväxt och sysselsättning utan att för den skull lyckas lösa de olika sociala problemen och underskotten på våra sociala konton. Det skulle vara mycket klokare att rationalisera våra utgifter för socialskydden utan att det äventyrar det sociala systemet, snarare tvärtom.

Holm
Betänkandet är till viss del ett erkännande av att den sociala situationen i de flesta av EU: s medlemsländer är utsatta för hårda påfrestningar, framför allt beroende på kampen att nå EMU: s konvergenskriterier. Trots detta slår man fast att EMU-politiken skall fortsätta som den enda vägen.
Det finns många för mig främmande slutsatser i betänkandet. Det gäller t.ex. punkt 4, där man skriver att det i framtiden kommer att behövas mer pengar inom den sociala sektorn på grund av ökade pensions- och sjukförsäkringar och att denna ökning av utgifterna skall " kompenseras genom minskade utgifter för barnbidrag och arbetslöshetsunderstöd" . Denna politik kan jag inte ställa mig bakom. För att förbättra statsfinanserna kan det mycket bättre sparas på militären och byggande av motorvägar, men inte på barnen - vår framtid - och dem som har det svårast!
Föredraganden nöjer sig emellertid inte med detta, utan kräver dessutom att skattesystemen skall samordnas, dvs. göras till EU-politik. Gör man detta kommer stora delar av det svenska välfärdssystemet att söndras, eftersom skattenivån är högre i Sverige än i andra länder och därför måste sänkas. Detta kommer inte på något sätt att skapa någon social trygghet för medborgarna.
Dessa visioner om framtidens sociala modell i EU-länderna delar jag inte och har därför röstat nej till betänkandet.

Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Frederik A. Willockx om sambandet mellan EMU och de sociala skyddssystemen i Europeiska unionens medlemsstater. Man konstaterar i betänkandet att länderna i ett försök att leva upp till konvergenskriterierna fått ett begränsat budgetutrymme. De danska socialdemokraterna är eniga i ovanstående konstaterande, men påpekar att åtstramningar i budgetutrymmet enbart gjorts i de länder som valt att spara sig till konvergenskriterierna, medan ett land som Danmark har valt att få fart på ekonomin för att därigenom leva upp till konvergenskriterierna.
Man uppmanar i betänkandet till en bättre samordning av skattesystemen med hänsyn till medlemsstaternas olika behov av offentliga förmåner. De danska socialdemokraterna är eniga om att en bättre samordning av skattesystemen är bra, också med hänsyn till de ovanliga situationer man sett när Irland dramatiskt sänkte företagsskatten och därmed tog arbetsplatser från andra länder, däribland Danmark. De danska socialdemokraterna poängterar att socialpolitik fortsättningsvis är en suverän nationell statsangelägenhet.

Lienemann
Jag delar betänkandets intention om nödvändigheten att säkerställa en social trygghet på hög nivå inom Europeiska unionen och den analys som konstaterar att konvergenskriterierna begränsar manöverutrymmet i budgeten som medlemsstaterna förfogar över för att fullgöra sina sociala uppgifter. Jag förvånas däremot över det icke bevisade påståendet att vare sig kriterierna eller datum för eurons ikraftträdande kan skada de ansträngningar som medgivits av EU för att skapa sysselsättning och bibehålla socialskydden om det behövs, och för att stärka dessa!
I ett stort antal länder inom EU hopar sig tvärtom hoten när det gäller pensionerna eller rätten till hälsa. Ingen konkret bestämmelse genomförs samtidigt som den monetära unionen, för att garantera att de två målsättningarna "en sund budgetpolitik" och "sysselsättning-socialskydd av god kvalitet" kan förenas.
Jag beklagar särskilt att principen om social konvergens, genom harmonisering av social erfarenhet ovanifrån, inte används och att ingen social åtgärd går i den riktningen.
Kommissionens vitbok slutligen tenderar att slå sig till ro med den ökande osäkerheten för de anställda och t.o.m. rättfärdiga den i flexibilitetens namn. Vitboken tenderar att gynna en utveckling av pensionssystemet i Europa genom fördelning, mot ett blandat pensionssystem med en lägsta garanterad nivå för löntagarna genom fördelning medan återstoden garanteras av pensionsfonderna.
Det skulle lämna dörren öppen för en socialförsäkring med två nivåer och för en övergång på lång sikt till kapitalisering som är ett mer orättvist system.
Jag kan inte godkänna betänkandets onyanserade stöd till kommissionens vitbok. Jag röstar därför emot det beslut som föreslås i Willockx betänkande.

Lindqvist
Jag instämmer i att Maastrichtfördragets krav för EMU inte får innebära att medlemsländernas välfärdsmodeller raseras. Enligt min uppfattning är risken stor att detta blir följden av EMU. Jag kan därför inte instämma i den något ologiska slutsatsen att EMU till punkt och pricka måste genomföras. Jag kan ännu mindre instämma i att det automatiskt skulle leda till lägre räntor, gynna sysselsättningen och minska de sociala utgifterna.
Tvärtom är risken stor att EMU leder till motsatsen, nämligen ökade regionala obalanser, en kraftig centralisering och avdemokratisering av den ekonomiska politiken och risk för ökad arbetslöshet genom den ensidiga prioriteringen av ekonomiska konvergenskrav och avsaknad av motsvarande krav för att öka sysselsättningen.
Förslag i riktning mot en gemensam skattepolitik avvisas medan utskottets förordande för skatteväxling bort från skatt på arbete till beskattning av miljöutsläpp, naturresurser, energi och konsumtion tillstyrks.
De negativa förslagen överväger. Därför har jag röstat nej till betänkandet.

Theorin och Wibe
Då vi ej ansluter oss till idén om en gemensam valuta för EU: s medlemsstater, har vi valt att avstå i omröstningen om detta betänkande.
Vi vill dock göra den reflektionen att föredraganden i slutsatserna i sin motiveringsdel skriver att " Den kommande regeringskonferensen måste återställa balansen mellan en förenhetligad penningpolitik å ena sidan och unionens politiska befogenheter å andra" . Våra farhågor om att EMU, när den väl är genomförd, kommer att följas upp med en gemensam finanspolitik inom EU finner vi väl styrkta i detta betänkande, även om argumentationen i denna fråga är väl inlindad.
Betänkande: Alber (A4-0276/97)

Berthu
Det uppstår märkliga sammanträffanden ibland i de europeiska ärendena. Samtidigt som Albers betänkande från Europaparlamentet oroar sig för det nationella motståndet mot att gemenskapsrätten är allestädes närvarande föreslår förslaget till revidering som antogs av rådet i Amsterdam att problemet skall lösas på ett radikalt och enligt vår mening odemokratiskt sätt: genom att de nationella konstitutionerna fullständigt underordnas gemenskapsrätten.
På europeisk nivå har EG-domstolen sedan länge förespråkat gemenskapsrättens företräde framför den nationella rätten. Den gör f.ö. det utifrån ett deduktivt resonemang och inte utifrån själva fördraget, som aldrig innehållit någon allmän regel i ämnet (utom den särskilda regeln i artikel 189 om förordningar). Domstolen nöjde sig inte med det: den förespråkade detta företräde inte bara över tidigare normer utan även för kommande, vilket är mer diskutabelt. Den angav t.o.m. att företrädet gällde oavsett slag av nationell norm, inbegripet "grundläggande rättigheter såsom de formuleras i en medlemsstats konstitution eller principerna för den nationella konstitutionella strukturen" och domstolen fulländade utvecklingen genom att kalla fördraget det "grundläggande konstitutionella dokumentet" för gemenskapen.
Vad hände på nationell nivå inför ett sådant verkligt juridiskt angrepp? Inget, till att börja med. De högsta domstolsinstanserna stödde EG-domstolens rättspraxis, regeringarna var tysta, folken informerades inte om problemet, fördraget har aldrig reviderats för att tydligt inbegripa de s.k. nya principerna.
Men sedan har vissa nationella konstitutionella domstolar, bl.a. i Danmark och Tyskland, visat sig bekymrade över den ökade bristen på demokrati som uppstår på grund av principen om absolut företräde för gemenskapsrätten. Skulle det inte från en logisk slutledning till en annan resultera i att man kan dra slutsatsen att en enkel reglering från kommissionen skulle kunna vara mer värd än en nationell folkomröstningslag?
Författningsdomstolen i Karlsruhe reagerade i den s.k. "Maastrichtdomen" den 12 oktober 1993 tydligast. Den tillkännager den tyska konstitutionens överlägsenhet samt den nationella skyldigheten att skydda de tyska medborgarnas rättigheter inför möjliga överdrifter inom gemenskapsrätten, den bekräftar att gemenskapsrätten inte är tillämplig om den sätter sig över de uppgifter som godkänts av det tyska folket, den tar t.o.m. upp möjligheten att dra sig ur unionen om de tyska medborgarnas konstitutionella rättigheter inte respekteras.
Men domen, då författningsdomstolen tillåtit Tysklands godkännande av Maastrichtfördraget, utgör den officiella tolkningen av fördraget, och ger den samma värde. Inför denna hotande situation för den överstatliga makten funderade de europeiska institutionerna länge över sitt motdrag. De lyckades 1997, fyra år senare, att i Amsterdamförslaget via protokollet om subsidiariteten föra in ett onyanserat stöd för EG-domstolens rättspraxis: tillämpningen av subsidiaritetsprincipen "skall inte påverka de principer som domstolen har utvecklat i fråga om förhållandet mellan nationell rätt och gemenskapsrätt" sägs det, som om dessa principer redan var ordentligt fastställda, som om de fungerade av sig själva och inte krävde någon invändning.
Om Amsterdamförslaget ratificeras kommer folken att på ett indirekt sätt godkänna gemenskapsrättens totala överlägsenhet, även beträffande senare lagar, inbegripet folkomröstningslagar, vidare att de nationella konstitutionernas fullständigt underordnas gemenskapsrätten och att en europeisk federal stat inrättas, under strängast tänkbara form, den som helt enkelt förnekar folkens rätt att förfoga över sig själva.
Låt oss stanna upp ett slag kring den använda metoden. Denna reform, som är av stor omfattning - det kommer vi att vara överens om - diskuterades aldrig ordentligt under regeringskonferensen. Ingen har heller upprättat någon exakt förteckning över de rättspraxisprinciper som fördraget skulle bekräfta om protokollet om subsidiaritet skulle antas. Det är fullständigt otydligt trots att vi här behandlar känsliga frågor, mycket viktiga för den nationella suveräniteten och där man endast får acceptera att precisa och mycket begränsade befogenheter delegeras. Om vi accepterar denna oklarhet utgår vi från att EG-domstolen kan lämna tolkningar vilka vi redan i förväg vet kommer att vara så omfattande som möjligt till gagn för gemenskapens befogenheter. Allt det här är inte seriöst och man undrar hur våra förhandlare tänker när de vill få oss att acceptera ett sådant fuskverk.
När det gäller bakgrunden har gruppen De oberoende för nationernas Europa sedan länge lagt fram sina motförslag, bl.a. i utkastet till betänkandet om Europeiska unionens institutionella ordning, som jag själv lämnat och som självfallet inte följts av den federalistiska majoritet som härskar i denna kammare. Vi anser att nätverket av värderingar, juridiska regler och solidaritet, som är grundläggande för våra nationer, är den naturliga ramen för att kunna utöva demokratin på ett korrekt sätt. Det nuvarande europeiska företaget - som består i att förstöra det och försöka att i dess ställe bygga upp ett motsvarande nät, som kliver fullt beväpnat ur eurokraternas huvuden och täcker hela unionen - detta företag är tokigt. Det kan, efter att ha monterat ned allt, bara lyckas med att lämna våra medborgare i en tomhet som inte kan gynna någon.
Vi anser därför att vi måste bevara de nationella demokratierna och på den grunden successivt bygga kompletterande samarbete på europeisk nivå. De nationella konstitutionerna och lagarna måste därför klart erkännas som normer med företräde i unionen. EG-domstolen är inte en konstitutionell överdomstol utan en domstol med uppgift att ärligt tolka ett fördrag vars domar måste kunna underordnas folkens högre utslag om de ändrar den ursprungliga uppfattningen om reglerna. Av alla dessa anledningar förkastar vi Amsterdamförslaget och även Albers betänkande om gemenskapsrätten.
Lindqvist (ELDR), Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL), Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde, Krarup och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (DA) Beslutsförslaget innehåller dels en detaljerad beskrivning av EU: s grundläggande integrationsmekanismer, nämligen principen om att EU-rätten går före nationell rätt (företrädesprincipen, punkterna 1, 3-8, 10 och 13) dels en rad rättspolitiska uppmaningar i syfte att bygga ut och befästa företrädesprincipen och därmed integrationen (punkterna 2, 11, 12 och 14-17), dels ett avståndstagande från "utvecklingen inom vissa delar av de nationella rättsväsendena, varigenom den gemenskapsrättsliga möjligheten att pröva härledd gemenskapsrätt tas i beaktande" (punkt 9). Med detta sista avser man i betänkandet dels den tyska författningsdomstolens praxis med utgångspunkt i Maastricht-domen av den 12 oktober 1993, dels den danska högsta domstolens dom av den 12 augusti 1996, där man tillåter danska domstolar att pröva den danska grundlagens betydelse i förhållande till Maastricht-fördraget.
Vi motarbetar de tendenser som ligger i betänkandets konstateranden och uppmaningar. Dessa tendenser kommer att på en gång skärpa integrationen och förringa betydelsen av det nationella grundlagsskyddet över EU: s maktutövande.
Vi röstar därför mot betänkandet.

Theorin och Wibe
Vi kan inte rösta för detta betänkande, eftersom vår åsikt är att EU skall vara ett samarbete mellan suveräna och demokratiska stater.
Betänkande: Martens (A4-0274/97)

Thyssen
Fru ordförande! PPE-gruppen har röstat mot punkt 87 i resolutionen till Martens betänkande. Vi tänkte att det kunde vara motiverat att kort förklara varför. Punkt 87 har samband med förslaget från kommissionen angående ett nytt chokladdirektiv. Alla vet att det är en mycket komplex och också en mycket känslig akt. Det är en akt som kräver en grundlig avvägning. Vi kunde inte här i förbigående med anledning av ett annat omfattande betänkande ta ställning till detta, i synnerhet som förslaget nu i sin helhet behandlas i miljöutskottet och vi kommer att diskutera det i nästkommande plenum i ett fulltaligt sammanträde. Jag kan dock tillkännage att PPE i varje fall anstränger sig för att med alla medel bidra till att en bred majoritet kommer till stånd så att vi med hela vår tyngd kan bidra till att de nödvändiga ändringarna införs i kommissionens förslag.

Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Wibe och Waidelich
Vi stöder betänkandet, eftersom det tar fasta på partnerskapsprincipen och fattigdomsbekämpning samt en större samstämmighet mellan utvecklingspolitiken och jordbrukspolitiken. Vi kan dock inte instämma i punkterna 84 och 85, då vi anser att WTO: s handelsregler måste följas på alla områden. Vi anser att undantag från WTO: s handelsregler inte är hållbara på lång sikt, eftersom de tar bort den nödvändiga förutsägbarhet som måste finnas i alla länders ekonomi.

Cunha
Kommissionens grönbok om framtiden för förbindelserna mellan Europeiska unionen och länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS-länderna) utgör ett långtgående politiskt initiativ, både på det strategiska och det operativa planet. Man bör alltså gratulera kommissionen, och framför allt kommissionär João de Deus Pinheiro, ansvarig för fördelningen.
Utgångspunkten för en ny Lomékonvention för perioden 2000-2010 är medvetenheten om att andan och politiken i Lomé utgör ett grundläggande element i Europeiska unionens politiska identitet och de fyra tidigare Lomékonventionerna representerar det mest avancerade instrumentet för samarbetet mellan nord och syd.
Samtidigt förutsätts att den ekonomiska globaliseringen, som i princip bestraffar de fattigaste, bör kompletteras med en förstärkning av solidariteten med de svagaste och att denna dimension bör kompletteras med en betydande utvecklingshjälp till dessa länder, för att de på ett bestående sätt skall kunna införas i den globala ekonomin.
Jag skulle vilja understryka tre grundläggande innovationsaspekter på samarbetspolitiken och politiken för utvecklingsbistånd:
inrättandet av samarbetsformer som passerar den traditionella nationella nivån i syfte att stärka den regionala integreringen av ekonomierna i AVS-länderna, framför allt i Afrika, -det framtida samarbetets selektiva karaktär, med absolut prioritering av de fattigaste länderna, vilket omfattar de flesta av de afrikanska portugisisktalande länderna (PALOP) och-skapandet av medel för förebyggande av konflikter i samtliga nationella och regionala initiativprogram, för att på detta sätt säkerställa en effektivare politik i kopplingen mellan de medel som avsatts för humanitär hjälp och resultaten från krigskonflikterna, tyvärr så vanliga i många av dessa länder.I betänkandet av vår kollega Wilfried Martens, ordförande i Europeiska folkpartiets grupp (PPE), understryks samtliga dessa idéer och stärker dem med viktiga nydanande tankegångar, vilket uttryckligen är fallet med prioriteringen av barnen i dessa länder, krigsoffren och minröjningsoperationerna, men också totalförbudet mot tillverkning av antipersonminor och större restriktioner och kontroll inom vapenförsäljningen.
Av samtliga dessa skäl stöder jag detta betänkande och uppmanar mina kollegor att göra detsamma.

Sandbæk
Jag har valt att rösta för Martens betänkande, trots vissa betänkligheter. Kommissionens grönbok var tänkt som en idékatalog, men är bristfällig som sådan. Martens har lagt ner mycket arbete på betänkandet, men resultatet framstår dessvärre som en kompromiss, en kompromiss som tar upp en lång rad mycket viktiga punkter, av vilka jag instämmer i de flesta.
Lomékonventionen är till sin natur unik och bör bevaras, därom råder inget tvivel. Den har däremot inte fungerat optimalt. Jag saknar därför i Martens betänkande övergripande linjer och visioner för hur ett nytt samarbete skall utformas. Jag saknar en direkt kritik av kommissionens grönbok och en prioritering av de många väsentliga element som Martens redan tagit upp. En prioritering där jag själv finner att fattigdomsinriktningen och partnerskapet - kanske med ett mera konkret innehåll - bör sättas i främsta rummet. Utan dessa övergripande visioner och prioriteringar blir det ganska svårt att använda Europaparlamentets bidrag på ett konstruktivt sätt, när de slutliga europeiska riktlinjerna och förhandingsmandatet skall utformas.

Schwaiger
Av följande anledningar har jag röstat ja till Martens betänkande:
1.Under de gångna tre åren har vi i den gemensamma församlingen AVS/EU utarbetat vägledande idéer i centrala betänkanden tillsammans med våra AVS-partner. Dit hör bland andra: - den absoluta nödvändigheten av gränsöverskridande regionalt samarbete i Afrika , - bättre tillämpning av instrumenten för det industriella samarbetet, alltså till exempel befrämjande av unga afrikanska företagare och små och medelstora företag, - utbyggnad av infrastrukturer från kusten in i det afrikanska inlandet i och för gränsöverskridande utveckling av hela regioner, - minimivillkor för städernas utveckling .För allt detta har den gemensamma församlingen förelagt kommissionen konkreta betänkanden, vilka nu bör vinna insteg i diskussionsmandatet för kommissionen och rådet.
2.Subsidiaritet och hjälp till självhjälp är ytterligare en avgörande punkt i våra föreställningar om målen. Social och ekologisk marknadsekonomi är bara möjlig om ansträngningarna från icke-statliga organisationer, den nationella utvecklingshjälpen och det europeiska samarbetet binds ihop och kombineras. Detta är en säker insikt vi fått under våra samtal med deltagarna i Afrika.3.Gentemot våra partner i AVS-staterna behöver vi en helgjuten europeisk utrikespolitik, som å ena sidan fogar samman säkrandet av freden, den humanitära hjälpen och förhindrandet av militära konflikter, och särskilt befrämjar utrikesekonomiskt samarbete och utrikeshandel med AVS-staterna, och koordinerar instrumenten för vårt utvecklingssamarbete med detta.4.Det nya partnerskapet, framför allt med Afrika, kräver också större effektivitet och kontroll av resultatet av det finansiella understödet. Finansieringen av utvecklingssamarbetet som en del av gemenskapsbudgeten, effektiv kontroll genom Europaparlamentet vad gäller effektivare och mer sparsam tillämpning av medlen med hjälp av budgetkontrollutskottet, liksom ett systematiskt befrämjande av hjälp till självhjälp och beaktande av subsidiariteten, är ytterligare nödvändiga och betydande praktiska förändringar, som måste bestämma den nya konventionens ramverk.De privata utvecklingsorganisationerna på plats och mångfalden utvecklingsinitiativ i Europa för den afrikanska kontinenten måste ges fortsatt uppmuntran som bas för solidariteten mellan Europas och Afrikas folk.

Verwaerde
Jag vill gratulera föredraganden till det arbete han utfört. Jag delar hans uppfattning om kommissionens grönbok som gör det möjligt att ge näring åt debatterna och diskussionen om de framtida förbindelserna med våra samarbetspartners i AVS-länderna. Jag vill betona några punkter som jag anser särskilt viktiga.
För det första finns det anledning att glädjas åt Europeiska kommissionens initiativ. Genom att lägga fram denna grönbok blir det möjligt att skapa en verklig debatt om olika möjligheter, utan att lämna något förhastat omdöme om förslag som kommissionen kommer att lämna senare.
Jag är fullständigt nöjd med förnyandet men framförallt förstärkningen av de framtida förbindelserna mellan EU och AVS-länderna som förespråkas av föredraganden. Den femte konventionen bör tillhandahålla ett globalt avtal som kan tillämpas på samtliga AVS-länder, tillsammans med unika institutioner för att främja den interparlamentariska dialogen och instrument som är anpassade till våra samarbetspartners olika utvecklingsnivåer.
Jag är mycket positiv till utvecklingen av en regional samarbetsnivå som gör det möjligt att bättre förebygga vissa kriser. Den berörda befolkningens godkännande av samarbetet förefaller vara ett bra sätt för att garantera större öppenhet och tillträde till programmen.
I framtiden måste åtgärder som syftar till att gynna AVS-ländernas inträde i världsekonomin vidtas, bl.a. inrättandet av verkliga regionala ekonomiska områden, diversifiering av odlingen och produktionen och anpassningen till internationella handelsregler.
EU måste fortsätta att fördjupa sina förbindelser med dessa länder och med hjälp av ett verkligt partnerskap bidra till att bekämpa fattigdomen, att utveckla dessas länders beaktande av miljöproblemen, att dessas civila samhällen engageras mer, och att bättre beakta den sociala dimensionen i de problem de möter.
Av samtliga dessa anledningar stödjer jag fullständigt min kollegas betänkande.
Betänkande: Van Dijk (A4-0266/97)

Kreissl-Dörfler
Fru ordförande! Jag vill uttryckligen gratulera Nel van Dijk till betänkandet om djurtransporterna. Jag tror att det är det första steget som vi har tagit i detta parlament för att komma ur denna situation, nämligen att åtminstone göra djurens lidande mer uthärdligt. Men som jordbrukare skulle jag dessutom vilja säga följande: djurens lidande börjar redan före transporten. Det är ju bara resten av det man åsamkar dem. Ty så som man göder dem, så som djuren hålls, så som de slaktas, är det ändå barbariskt, det vi gör. Det har inte längre att göra med hur vi tror att vi kan och får hantera andra skapelser. Det hjälper alls inte att springa i kyrkan på söndagarna, att be, och att säga att alla varelser kommer från Gud, och sedan behandla dem så här. Det är skamligt och vanärande, det som vi gör! Därför är jag mycket glad att detta betänkande nu har antagits av parlamentet med en jättelik majoritet, ty kanske kommer människorna någon gång att vakna i de nationella parlamenten och tänka över vad det betyder att leva gemensamt, i en skapelse, i denna värld.
Som sagt, djurens lidande börjar före transporten, och jag kan bara uppmana herr Fischler att fortsätta på den här vägen, att äntligen skapa en annan jordbrukspolitik, så att man får en djurhållning som är anpassad efter djurarten, så att man hittar ett umgängessätt med djuren, som också förtjänar detta epitet.

Elliott
Fru ordförande! Jag vill uttrycka min förtjusning över att detta betänkande antagits utan några ändringar. Jag gratulerar föredraganden. Det markerar ett viktigt ytterligare steg framåt mot upprättandet av rätta krav, så länge vi nu framöver behöver fortsätta att transportera djur. Enligt min åsikt, och enligt väldigt många människors, så är det nödvändigt att vi strävar efter att eliminera alla långväga transporter av levande djur. Transporten av kött skall ske i form av slaktkroppar och inte "på hov" , där djur kan lida väldigt mycket och också gör det.
Det gläder mig att konstatera att den nya labourregeringen i Storbritannien denna vecka tillkännagivit att i framtiden så kommer de tämligen bekväma men otillräckliga arrangemang, där transportörer anlitar sina egna veterinärer för kontroller, att ersättas av veterinärer utsedda av det brittiska jordbruksministeriet. Transportörena kommer att få betala för mycket stränga kontroller som utförs av de av ministeriet utsedda veterinärerna. Eftersom det är av största vikt i allt detta att vi har den rätta besiktningen och övervakningen av vad som sker, så kommer dessa att skärpas, och man har försäkrat att eventuella transportörer som bryter mot de europeiska föreskrifterna i dessa avseenden omedelbart kommer att fråntas sina transportlicenser. Det är det enda sätt på vilket vi kan säkerställa att tillbörliga och humana normer tillämpas.

Flemming
Fru ordförande! Låt mig först fastställa för protokollet, att både min kollega Karl Habsburg-Lothringen och jag har röstat mot punkterna 16 och 17, eller ville rösta mot dem. Vi är inte säkra på om våra maskiner också har gjort rätt. Vi ville rösta och vi har röstat mot punkterna 16 och 17. Jag vill förklara för de österrikiska ledamöterna i PPE-gruppen, men också för kollegan Frischenschlager från liberalerna, varför vi har avslagit de åtta timmarna. Inte därför att vi skulle förespråka en längre transporttid, utan tvärtom, vi anser de åtta timmarna vara för lång tid, och har redan i Österrike i lag förankrat sex timmars maximal transporttid. Vi kommer säkert inte att uttröttas i våra bemödanden att i detta parlament om och om igen engagera oss för att också andra europeiska stater, stater i unionen, accepterar de sex timmarna. Vi kunde här helt enkelt inte rösta ja, ty allt annat är för oss djurplågeri och skulle enligt vår mening beivras som straffbelagd handling i alla europeiska länder.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Jag avstod från att rösta om Van Dijks betänkande trots att jag naturligtvis är positiv till skydd av djuren och därmed till alla bestämmelser som gör det möjligt att garantera deras välbefinnande under transport, särskilt på längre sträckor.
Jag ställer mig emellertid frågande av tre anledningar. För det första tror jag att vissa bestämmelser är alltför stränga och jag tänker på de i punkt 16, beträffande tidsgränsen på åtta timmar. Med sin homogenitet i samtliga länder ställer den till problem. Jag är inte säker på att man har räknat med alla konsekvenser.
Jag är inte heller säker på att man bedömt alla ekonomiska konsekvenser av detta betänkande som från början gällde transport av hästar och sedan utvidgats till andra djur. Jag tror att det skulle ha vunnit på att överlämnas till utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Jag ställer mig slutligen frågande till avsaknaden av en anvisning och jag skulle vilja avsluta med det. Det finns inget om tillfällig transport av hästar. Som ni vet används vid många av våra traditionella fester, särskilt i Provence vid de traditionella festerna kring St-Eloi, djurtransportbilar som på korta sträckor tillfälligt transporterar hästar. Det skulle vara bra att inte ställa alltför höga krav på dem.

Cox
Detta betänkande är orealistiskt och i grunden bristfälligt. Van Dijk hävdar ånyo 8-timmarsregeln för transporter, trots en kompromiss bland medlemsstaterna i denna fråga. Hon anmodar dessutom kommissionen att upphöra med exportbidrag vid export av levande boskap som är avsedda för konsumtion till tredje land. De gröna " kastar än en gång ut barnet med badvattnet" .
Frågan om exportbidrag rör en grundläggande del av den gemensamma jordbrukspolitikens stödsystem. Utan exportstöd kommer EU: s överskott på nötkött att sluta som nya, dyrbara och oönskade köttberg. Det finns en efterfrågan på levande boskap i tredje land. Om denna boskap inte levereras av medlemsstaterna så kommer man att hitta den på annat håll. EU: s medlemsstater, inklusive Irland, har tagit betydande steg sedan januari i år för att förbättra transportförhållandena för djur.
Om exportbidragen avskaffas, vilket de gröna kräver, så kommer efterfrågan på levande boskap inte att minska, och länder utan skyddande lagstiftning kommer att vinna på det - till nackdel för djuren.

Cushnahan
Jag röstade emot Van Dijks betänkande, eftersom det skulle göra det så gott som omöjligt att transportera levande boskap från Irland. Irländska köttproducenter har redan fått utstå en svår ekonomisk kris. Om förslagen i Van Dijks betänkande skulle komma att genomföras så skulle det förvärra deras problem. Många skulle inte överleva om de förvägrades möjligheten att sälja boskap "på hov" på icke-irländska och icke-europeiska marknader. Om de förvägrades denna möjlighet skulle de komma att hamna än mer i händerna på de som driver monopol och karteller i den irländska boskapshandeln.
Dessutom kan de irländska jordbrukarna visa upp ett exemplariskt förflutet när det gäller djurs välbefinnande.

des Places
Till att börja med kan vi bara beklaga förfarandet som fastställts för detta initiativbetänkande från utskottet för transport och turism. Det är fullständigt onormalt att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling undantagits från lagstiftningsprocessen och aldrig fått möjlighet att diskutera och yttra sig i ärendet som har ett direkt inflytande både på köttmarknaden, jordbrukarna och branschens samtliga aktörer.
Gruppen I-EDN har begärt omröstning genom namnupprop på två grundläggande punkter. I punkt 16 i förslaget till resolution står: "anser att vägtransporter av djur avsedda för slakt inte får pågå i längre än 8 timmar ". Vi röstade självfallet emot denna punkt. Under täckmantel av ett initiativbetänkande om transport av hästar berörs all djurtransport av texten (kor, grisar, ...). Detta förfarande är fullständigt onormalt i parlamentet.
I punkt 35 står "uppmanar kommissionen att sluta utbetala exportbidrag för exporten av levande djur som är avsedda för konsumtion till tredje land" . Jag tillåter mig att på denna punkt särskilt erinra om att Europeiska unionen exporterar levande djur till vissa länder, särskilt arabiska länder som föredrar att själva slakta djuren av religiösa eller frystekniska skäl eller helt enkelt av sysselsättningsskäl. Om vi inte längre exporterar till dem kommer andra att göra det i vårt ställe. Jag undrar om det inte finns en koppling mellan påtryckningsgrupperna och vissa andra länder som önskar ta traditionella marknadsandelar från Europeiska unionen.
Enligt samma tankesätt förvånar det mig att samma påtryckargrupper som försvarar de levande djurens välbefinnande inte bekymrar sig över transportförhållandena för de levande djur som Europeiska unionen importerar från tredje land. Utskottet för transport och turism, som står nära dessa påtryckningsgrupper, skulle t.ex. ha kunnat kräva att vi avskaffar de preferensförmåner som beviljats vissa länder. Varför skall vi bestraffa den europeiska exporten och inte föreslå en bestraffning av importen?
I min egenskap av ledamot i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling kan jag endast erinra om att Europeiska unionen inrättats kring en gemensam jordbrukspolitik som innefattar begreppet gemenskapspreferens. Allt har gjorts i detta parlament för att förstöra hela det europeiska jordbruket och jordbrukspolitiken.

Holm
Transporter av djur kännetecknas mest av den grymhet, omoral och oetiska behandling som djuren tvingas genomgå. De senaste åren har vi fått se många exempel på detta via TV-rutan. Utgångspunkten måste vara att dessa transporter upphör.
Detta betänkande är därför viktigt och innebär en stor framgång för djuren om det genomförs. Framför allt gäller det punkt 1, som innebär att djur som skall slaktas skall göra det så nära den plats där de är uppfödda som möjligt, punkt 16, där en maximitid för hur långa transporter av djur får vara utan vila sätts till 8 timmar och punkt 35, där kommissionen uppmanas att sluta utbetala exportbidrag för export till tredje land av levande djur avsedda för konsumtion.
Jag anser att dessa tre punkter är av stor betydelse. Om de blir verklighet anser jag att många av de problem som finns i dag skulle kunna undvikas. Det är också viktigt att slå fast att dessa krav endast är miniminivåer. Det är upp till enskilda länder eller regioner att införa strängare regler, t.ex. när det gäller tiden för transporten.
Jag röstar med anledning av ovanstående för betänkandet i sin helhet.

Lindqvist
Exportbidrag bör inte utgå till transport av levande djur över huvud taget. Det motverkar hela intentionen med betänkandet. Kontrollen av transporterna är i första hand en nationell fråga. Några nya medel för tjänster inom kommissionen med kontrolluppgifter bör inte beviljas. Detaljbestämmelser om lastbryggors utformning m.m. skall utarbetas på myndighetsnivå och ej tas in i principbeslutet.
Betänkandet är i huvudsak bra, och jag har därför röstat ja.

McCartin
Jag röstar emot Van Dijks betänkande om transport av levande djur eftersom det är avsett att göra hela handeln med levande boskap omöjlig. Att förverkliga förslagen i detta betänkande fullt ut skulle öka kostnaderna för att transportera levande djur så mycket att priset på gemenskapens kött skulle göra det oöverkomligt för konsumenten. Betänkandet bortser från det faktum att samtidigt som de europeiska jordbrukarna är föremål för obarmhärtiga påtryckningar att gå med på fri handel med jordbruksprodukter, så har vi inget sätt att säkerställa att de dyrbara normer vi söker ålägga våra egna lantbrukare kommer att beaktas av våra konkurrenter i tredje land.
Ett förslag i betänkandet om ombesörjandet av ambulerande slaktinrättningar är fullständigt orealistiskt, och bortser från det faktum att kommissionen, med hjälp av Feoga-medel, främjat upprättandet av större slakthus och större boskapsmarknader, för att säkerställa lägre kostnader och för att kunna upprätthålla en högre standard.
Ett förslag i punkt 35 att sluta utbetala exportbidrag för levande boskap skulle på ett allvarligt sätt diskriminera lantbrukare i avlägset liggande regioner, där handel med levande djur är nödvändig för att säkerställa konkurrens och för att vidmakthålla skäliga priser.

McKenna
Det betänkande som debatteras hävdar att " långa transporter av djur avsedda för konsumtion inte bara inte är önskvärda utan också onödiga" . Jag håller helt och hållet med om detta. Det finns ingen motivering - ekonomisk, kulturell eller annan - för att utsätta djur för den grymhet export av levande djur innebär.
Eftersom ledande EU-personer samlas i Amsterdam i dag för att skriva under det nya fördraget passar det bra att vi drar oss till minnes att en av de saker de kommit överens om att förplikta sig till är "att fullt ut fästa avseende vid djurs behov av välbefinnande" vid genomförande av politik inom områdena jordbruk, transporter, den inre marknaden och forskning. Om de skall kunna stå för denna förpliktelse så måste det bli ett slut på långa transporter av levande djur.
I Irland har kreatursbranschen med eftertryck argumenterat att export av levande djur, i synnerhet till Mellanöstern och Nordafrika utgör en viktig inkomstkälla för det irländska jordbruket. Det enda skälet till att så är fallet är att myndigheterna inriktat sig på att bibehålla denna handel, till förfång för annan jordbruksverksamhet. Sådana organisationer som Irish Meat Processors Association har anfört att det vore mera meningsfullt för regeringen att se till att det blev slut på exporten av levande djur, och därmed skapa arbetstillfällen inom köttbranschen genom att slakta djuren i Irland, i stället för att exportera dem levande. Tyvärr har den ena regeringen efter den andra negligerat detta.
Omkring 1 000 jobb är beroende av exporten av levande djur från Irland. Köttbranschens lobbyverksamhet uppskattar att ungefär tre gånger så många jobb skulle kunna skapas om man i ställde valde en politik som går ut på att slakta hemma. BSE-krisen borde ha framtvingat en omvärdering av denna fråga. I många år har Egypten varit den största importören av irländsk boskap, men har nu förbjudit sådan import på grund av rädsla för att smittas med BSE. Tidningarna rapporterade nyligen att Egypten kan vara villigt att häva förbudet i en nära framtid, efter en intensiv lobbykampanj från irländska företrädare.
Detta vore ett steg tillbaka, med ödesdigra följder för djurens välbefinnande. Förra året blev 5 000 irländska nötkreatur strandsatta utanför den egyptiska hamnstaden Alexandria, med knappa fodertillgångar, eftersom de egyptiska myndigheterna inte godkände leveransen. Hur många lagar man än hade så skulle de inte förhindra att en sådan sak kunde hända igen, om regeringen insisterar på att hålla fast vid sin politik med export av levande djur.
Det finns flera andra dokumenterade exempel på att djur på väg till Mellanöstern och Nordafrika fått lida mycket. I februari 1995 dog 140 nötkreatur av 1 000 på väg till Egypten när deras fartyg gick in i de oroliga vattnen utanför Biscayabukten.
Avslutningsvis vill jag hävda att man genom att bara plottra i kanterna på problemet inte kommer att få ett slut på den grymhet som utgör en inneboende del av långväga transporter av levande djur. Nya föreskrifter om de fordon som används för transporterna, och om viloperioderna för de berörda djuren, räcker inte. Jag vill uppmana alla Europaparlamentets ledamöter att arbeta för ett totalt upphörande av långväga transporter av levande djur.

Souchet
Före varje form av kommentar om van Dijks betänkande vill jag, i egenskap av ledamot i utskottet för jordbruk och landsbygdsutveckling, redogöra för min förvåning inför det faktum att detta betänkande om transporter av hästar och andra levande djur inte varit föremål för begäran om yttrande hos utskottet för jordbruk och landsbygdsutveckling, som ändå berörs direkt.
Min grupp begärde för omröstningen om resolutionen ett antal omröstningar per avsnitt, separata omröstningar, samt två omröstningar med namnupprop, för att undvika sammanblandningar när man ur resolutionen tar bort de punkter som tillförts otillbörligen och som inte berör det direkta innehållet: transport av hästar. Målsättningen med förfarandet är självfallet att ur resolutionen isolera allt det som inte gäller transport av hästar.
Under press från vissa föreningar, till följd av ett upprop från det internationella hästskyddsförbundet, ändrades direktivet från 1991 redan 1995. Det är fullständigt onormalt att Europaparlamentets utskott för transport och turism, under inverkan av dessa påtryckningsgrupper, inlett detta initiativbetänkande med det tydligt satta målet att ifrågasätta en text som ändrades för knappt två år sedan och som vi vet var svår att införa.
Vår grupp begärde omröstning genom namnupprop avseende punkt 35 och röstade självfallet emot den föreslagna texten. Utskottet för transport och turism önskade helt enkelt avskaffa all ersättning för europeiska levande djur vid export till tredje land (naturligtvis inbegripet nötkött...).
Jag vill erinra om att Europeiska unionen exporterar nära 500 000 levande kreatur till ett antal länder, bl.a. arabiska. Om vi själva stoppar vår egen export till dessa länder skulle andra direkt tillskanska sig denna viktiga marknad. När man känner till situationen på den europeiska nötköttsmarknaden kan vi naturligtvis bara bestämt motsätta oss detta förslag.
Vi konstaterar med förvåning att utskottet för transport och turism inte föreslagit att tullfördelarna som vi beviljar vissa länder när vi importerar levande djur skall avskaffas. Denna brist på sammanhang visar tydligt vilka avsikter inspiratörerna och initiativtagarna till denna text har: ännu en gång utnyttjar påtryckningsgrupperna alla förevändningar för att försöka montera ned den gemensamma jordbrukspolitiken och gemenskapspreferensen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.25.)

