Sammanhållningspolitiken efter 2013 (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en debatt om en muntlig fråga till kommissionen från Danuta Maria Hübner, för utskottet för regional utveckling, om sammanhållningspolitiken efter 2013 (O-0121/2009/rev.1 - B7-0229/2009)
Danuta Maria Hübner
Herr talman! För tre år sedan infördes en omfattande reform av EU:s sammanhållningspolitik mot bakgrund av den dittills största utvidgningen av unionen och de nya utmaningarna.
Det var ingen slump att de främsta prioriteringarna för EU:s sammanhållningspolitik 2005 och 2006 var Lissabonstrategin, innovation och konkurrenskraft, klimatförändringar, energitrygghet och effektivitet, vatteneffektivitet, investeringar i nya kunskaper, territoriernas förmåga att locka unga människor samt livskvalitet.
Det är för att vi har förstått att sammanhållningspolitikens uppdrag är att förutse förändringar och inte följa dem, som vi har fört upp alla de prioriteringar på den sammanhållningspolitiska dagordningen för 2007-2013 som vi i dag ser i kommissionens framtidsstrategi EU 2020.
Därför publicerades den analytiska rapporten ”Regions 2020” för över två år sedan. Syftet var att ta reda på vilka de sammanhållningspolitiska prioriteringarna borde vara efter 2013. I dag är vi väl förberedda för att möta framtiden.
För ett år sedan användes alla sammanhållningspolitiska resurser för det europeiska återhämtningspaketet, vilket därigenom också skapade den viktiga kopplingen mellan strategin för att ta sig ur en verklig ekonomisk kris å ena sidan och den långsiktiga hållbara tillväxten och strukturella omvandlingen å andra sidan.
Men vår muntliga fråga handlar om framtiden. Under de kommande åren kommer det EU vi lever i att behöva starka kollektiva åtgärder för att bemöta förväntningarna från dess medborgare, som i dag är informerade medborgare som är fullt medvetna om hur mycket som beror på beslutsfattarnas val. Dessa förväntningar bekräftas genom allmänna opinionsundersökningar.
Jacques Delors sade en gång att EU:s gemensamma marknad handlar om konkurrens som stimulerar, samarbete som gör oss starkare och solidaritet som enar oss. Den europeiska sammanhållning som får den gemensamma marknaden att fungera skapas genom EU:s regionalpolitik, som i dag bygger på just denna tredelade grund: konkurrenskraft, samarbete och solidaritet.
I åratal har vi talat om behovet av att frigöra och mobilisera utvecklingspotentialen hos alla europeiska regioner och städer. Erfarenheten och logiken visar tydligt att denna mobilisering blir mest effektiv och verkningsfull om den fullföljs genom ett direkt engagemang från EU-regeringarnas underställda organ.
EU:s regionalpolitik har redan passerat subsidiaritetstestet. Subsidiariteten fungerar för EU.
Reformen 2006 av sammanhållningspolitiken har gjort den till en modern platsbaserad politik som bygger på en jämvikt mellan rättvisa och effektivitet, mellan botten- och toppstyrda strategier, mellan gemensamma strategiska EU-mål och lokal flexibilitet.
Det finns ett behov av att föra dessa frågor vidare, att fortsätta reformen av de politiska styrelseformerna, men vissa principer får inte överges. Det nya fördraget har cementerat den nya förståelsen av EU:s subsidiaritet som redan är djupt rotad i sammanhållningspolitiken, det vill säga att subsidiariteten även omfattar lokala och regionala styrningsnivåer.
Vi kan göra mer i denna fråga, särskilt på lokal nivå. De som hävdar att sammanhållningspolitiken kan begränsas till Bryssel och till den nationella nivån har antingen ingen praktisk kunskap om EU, eller förstår inte att ett uteslutande av det lokala och regionala Europa från fullföljandet av gemensamma EU-mål ekonomiskt i bästa fall är oklokt och politiskt farligt.
Sammanhållning är ett begrepp som utesluter uteslutande. Av politiska, ekonomiska, sociala och legitimitetsmässiga skäl får sammanhållningspolitiken inte vara söndrande: den bör vara en politik för alla, liksom den inre marknaden, och liksom den gemensamma valutan.
Alla inslag i denna integrationstriangel - den gemensamma marknaden, den gemensamma valutan, sammanhållningen - stärker varandra och är beroende av varandra. De är vårt gemensamma europeiska allmänna bästa.
Vi beslutsfattare har höjt ribban genom att utlova resultat. Utmaningarna är välkända och EU 2020-strategin har öppnats för offentliga samråd.
En utvecklingspolitik med tydliga mål och verktyg behövs. Sammanhållningspolitiken är en politik för utveckling som engagerar alla nivåer av EU:s styre som arbetar tillsammans för EU-medborgarna.
Avslutningsvis behöver EU ny energi inför framtiden och för att förnya sig på ett bestämt sätt. Det är berättigat att fråga varifrån denna energi kan och bör komma. För mig är svaret tydligt. Denna energi måste i dag komma underifrån. I dag kan den energin frigöras genom det direkta deltagandet av de lokala och regionala nivåerna av EU:s styre i strävan efter gemensamma EU-mål.
Paweł Samecki
Herr talman! De frågor som ställs är mycket relevanta. De betonar den vikt ni fäster vid sammanhållningspolitiken och ert engagemang för att bevara politiken i centrum för EU-integrationen.
Vad gäller er fråga om flernivåstyre har detta erkänts som en grundläggande mekanism för genomförandet av EU:s politiska prioriteringar. Det allt större ömsesidiga beroendet mellan olika styrningsnivåer inom unionen betonades genom det samrådsdokument som kommissionen lagt fram om EU 2020-strategin.
Sammanhållningspolitiken är ett bra exempel på flernivåstyre. Den erbjuder ett styrningssystem som värderar och utnyttjar lokal och regional kunskap, i kombination med strategisk ledning från gemenskapsnivå, och samordnar åtgärder mellan styrningsnivåerna.
Styrkorna hos flernivåstyret betonades också av Regionkommittén i dess vitbok från juni 2009, där den uppmanade unionen att stärka mekanismerna för flernivåstyre och lyfte fram de hävstångseffekter som skapas genom sammanhållningspolitiken, vilka även bidragit till genomförandet av annan gemenskapspolitik.
Angående era två frågor om det eventuella övergivandet av mål 2 och alla EU-regioners stödberättigande under perioden 2007-2013 är alla regioner berättigade till stöd från strukturfonderna. Angående perioden efter 2013 har kommissionen inte antagit någon officiell ståndpunkt i detta skede.
Beträffande er tredje fråga om försvagningen av additionalitetsprincipen, är additionaliteten en av de grundläggande principerna för sammanhållningspolitiken. Genom denna princip garanteras att strukturfonderna inte ersätter de allmänna eller likvärdiga strukturella utgifterna i en medlemsstat. Additionalitetsprincipen garanterar således den verkliga ekonomiska inverkan av EU:s åtgärder och ger sammanhållningspolitiken ett viktigt europeiskt mervärde.
Beträffande er fråga om den regionala dimensionen av sammanhållningspolitiken efter 2013 bevaras målet att minska skillnaderna mellan utvecklingen i de olika regionerna och underutvecklingen i de minst gynnade regionerna som en del av unionens ansvarsområde i fråga om den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen i Lissabonfördragets artikel 174.
Dessutom påpekas det i artikel 176 att Europeiska regionala utvecklingsfondens syfte är att bistå med att avhjälpa de viktigaste regionala obalanserna i unionen genom att delta i utvecklingen och den strukturella anpassningen av regioner som utvecklas långsammare samt i omstruktureringen av industriregioner på tillbakagång.
Vad gäller er fråga om delaktigheten för de regionala och lokala styrningsnivåerna i genomförandet av EU:s mål inom ramen för sammanhållningspolitiken efter 2013, vill jag återigen uppmärksamma er på kommissionens samrådsdokument om EU 2020-strategin, i vilket man efterlyser ett aktivt stöd från aktörerna, till exempel arbetsmarknadens parter och det civila samhället, och erkänner att införandet av EU 2020-visionen i alla EU-regioner också kommer att vara avgörande för att den ska lyckas.
Kommissionen har ännu inte antagit någon ståndpunkt om vilken roll sammanhållningspolitiken kommer att spela för genomförandet av EU 2020-strategin. Men sammanhållningspolitiken har kapaciteten att mobilisera regionala eller lokala aktörer över alla gränser för genomförandet av EU-målen.
Beträffande er fråga om huruvida kommissionen avser att offentliggöra en vitbok om territoriell sammanhållning planeras för närvarande ingen separat vitbok om territoriell sammanhållning. De politiska slutsatserna av den offentliga debatten om grönboken om territoriell sammanhållning kommer i stället att införlivas i det omfattande sammanhållningspolitiska lagstiftningspaketet för perioden efter 2013 som utarbetas inom ramen för den femte sammanhållningsrapporten, som enligt det nya fördraget ska läggas fram 2010.
Angående er fråga om Europeiska socialfondens roll för sammanhållningspolitiken spelar den genom fullföljandet av målet för en balanserad och hållbar utveckling en avgörande roll för genomförandet av EU:s prioriteringar. Detta gäller alltså även Europeiska socialfonden, som kommer att fortsätta att fullfölja sina mål enligt definitionen i avsnitt XI i det nya fördraget.
Att skapa social, ekonomisk och territoriell sammanhållning kräver en lämplig politik och en blandning av investeringar från olika nivåer. Humankapitalinvesteringar som finansieras genom Europeiska socialfonden utgör en väsentlig komponent i denna politiska mix inom ramen för den globala kunskapsbaserade ekonomin.
Med hänsyn till er fråga om sammanhållningspolitikens roll i förhållande till annan EU-politik, är sammanhållningspolitiken EU:s största källa till investeringar i realekonomin. I sitt meddelande ”Sammanhållningspolitiken: att investera i realekonomin” från december 2008 betonade kommissionen betydelsen av denna politik för att fokusera på EU:s Lissabonagenda, investera i människor, företagande, forskning och innovation, prioriterad infrastruktur och energi.
För närvarande inriktar sig kommissionen på att se till att genomförandet av de planerade investeringarna kan utföras i partnerskap med de nationella och regionala myndigheterna så effektivt som möjligt. Denna insats omfattar ett nära samarbete mellan de berörda kommissionstjänsterna och mellan kommissionen och de berörda regionala och lokala myndigheterna.
Ett praktiskt exempel på samarbetet mellan kommissionens tjänster är den praktiska vägledningen till EU:s finansieringsmöjligheter för forskning och innovation (”Practical Guide to EU funding opportunities for research and innovation”) som publicerades 2007 och som utarbetades för att hjälpa potentiella stödmottagare att hitta rätt i fråga om gemenskapens tre finansieringsinstrument och som ger beslutsfattarna råd om samordnad tillgång till dessa instrument.
Vad gäller Europeiska socialfonden skapar den nära anpassningen av dess prioriteringar till sysselsättningsriktlinjerna ett direkt samband mellan EU:s sysselsättningspolitiska prioriteringar och EU:s finansiella stöd.
Det finns också en komplementaritet mellan de åtgärder som stöds genom sammanhållningspolitiken och genom politiken för landsbygdsutveckling, vilka tydligt anges i gemenskapens strategiska riktlinjer för båda politikområdena.
Jag hoppas att jag har besvarat några av era frågor och jag ser fram emot en intressant debatt.
Lambert van Nistelrooij
för PPE-gruppen. - (NL) Herr talman, herr kommissionsledamot! Dagens debatt handlar främst om den faktiska bedömningen av sammanhållningspolitiken och framtiden för denna politik. Europaparlamentet vill naturligtvis genomföra en finansiell halvtidsöversyn. Sammanhållningspolitiken och användningen av medlen nu och under den kommande perioden fram till 2020 utgör en central aspekt av detta. Till vår stora förvåning har dock en faktisk bedömning över huvud taget inte nämnts under de informella förberedelserna inför halvtidsöversynen. Jag vill som första talare för gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) klargöra att den nya kommissionen måste lägga fram en faktisk bedömning för Europaparlamentet, snarare än en karikatyr av regionalpolitiken.
I kommissionsordförande José Manuel Barrosos visionsdokument om EU 2020 talas det om tillväxt och en kunskapsbaserad ekonomi, utrustning och utbildning, konkurrens och en grön ekonomi. Regionalpolitiken nu och i framtiden utgör alltså den europeiska integrationsramen för genomförandet av dessa mål. Titta på energiövergången, klimatförändringarna och Lissabonstrategin: alla dessa frågor är viktiga för regionerna och städerna.
Vi i PPE-gruppen vill snarare inrikta sammanhållningspolitiken på de centrala inslagen i denna EU 2020-strategi, och samtidigt bevara solidariteten mellan regionerna och även mål 2, som kommissionen talade om i så vaga ordalag nyss. Främjandet av konkurrensen i de rika regionerna utgör en del av den omfattande bedömningen. Att dela upp budgetarna och öka den sektorsvisa fragmenteringen av medel på EU-nivå inom ramen för en sådan halvtidsöversyn tjänar inget som helst syfte och är fel väg att gå. I dessa kristider ser vi hur viktiga regionalfonderna är för återhämtningen. Dessa medel betalas ut snabbare och används fullt ut: under 2009 har praktiskt taget 100 procent av medlen frigjorts för innovation och nya mål i min region, södra Nederländerna. Under början av 2010 ska jag själv utarbeta ett betänkande om synergin mellan regionalfonderna och forskning och utveckling.
Jag vill avsluta med en fråga till kommissionsledamoten. Ni säger att ni inte kommer att lägga fram någon vitbok om territoriell sammanhållning, men ändå är det parlamentet som kommer att hantera detta genom det ordinarie lagstiftningsförfarandet och se till att dessa frågor avhandlas i de nya förordningarna.
Constanze Angela Krehl
för S&D-gruppen. - (DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle ha önskat en mer spännande inledning till detta ämne, för jag anser att EU:s sammanhållningspolitik måste ändras efter 2013. Dagens utmaningar skiljer sig i hög grad från utmaningarna för 10 eller 15 år sedan.
Det viktigaste för min grupp är att solidariteten mellan regionerna inte är förhandlingsbar. Å ena sidan innebär det att alla regioner måste kunna delta i Europeiska unionens sammanhållningspolitik, och å andra sidan innebär det också att vi måste motsätta oss alla försök att åternationalisera sammanhållningspolitiken. Vi behöver en EU-strategi som gör att medborgarna kan identifiera sig med EU.
För oss råder det inga tvivel om att vi också behöver en förändring. Under de kommande åren kommer fokus att ligga på en diskussion om att prioritera de områden som kommer att få finansiering från EU:s sammanhållningspolitik. I framtiden kommer vi inte att kunna subventionera alla genom EU-medel. Vi måste inrikta oss på att inrätta en effektiv infrastruktur, i synnerhet i de nya medlemsstaterna, och på att utveckla forskning och innovationer. Vi måste naturligtvis också komma ihåg att EU:s sammanhållningspolitik i framtiden på ett lämpligt sätt måste bidra till att möta utmaningar som klimatförändringarna, den demografiska förändringen och globaliseringen.
Vi måste också fokusera på stadsutveckling. Det beror inte på att jag vill ignorera landsbygdsområdena, utan på att vi vet att 80 procent av medborgarna bor i tätorter, städer och områden utanför städer och på att landsbygdsutvecklingen tyvärr inte ingår i sammanhållningspolitiken för tillfället, utan omfattas av jordbrukspolitiken. Vår strategi är att skapa starkare nätverk. Jag vet ännu inte om detta kommer att fungera, men vi måste ta oss an utmaningen.
Stöd till själva människorna utgör också en viktig del av sammanhållningspolitiken, och därför beklagar jag att kommissionsledamotens svar var något undvikande. För oss innebär detta först och främst utbildning och kvalifikationer för alla, från små barn till äldre. Livslångt lärande är ett viktigt begrepp. Det innebär också att Europeiska socialfonden (ESF) måste fortsätta att vara integrerad med sammanhållningspolitiken. Det får inte finnas några tankar på att skilja ESF från sammanhållningspolitiken.
Gränsöverskridande samarbete är mycket viktigt för oss. Vi vill stärka detta samarbete och samtidigt förenkla den berörda byråkratin.
Filiz Hakaeva Hyusmenovа
Mina damer och herrar! Debatten om reformen av strukturfonderna är av grundläggande betydelse när det gäller EU:s möjligheter att införa finansiella instrument som är lämpliga för den ekonomiska situationen, tillsammans med de relevanta natur- och humanresurserna.
Vi står inför en tuff uppgift med att förutse och utforma en sammanhållningspolitik som kommer att främja medborgarnas långsiktiga välstånd. Denna politik har varit och är fortfarande en av de synbart kvantifierbara indikatorerna på EU:s solidaritet. Skillnaderna mellan vissa regioner är dock tämligen extrema och det får vi inte bortse ifrån.
Vad som är alarmerande är att det finns tendenser som antyder att dessa skillnader ökar, vilket kan öka olikheterna och leda till isolering. Som företrädare för en av de fattigaste medlemsstaterna i Europeiska unionen kräver jag att sammanhållningspolitiken delvis ska inriktas på sammanhållningen mellan låginkomstmedlemsstater.
Jag konstaterar att vi inte betraktar strukturfonderna som något universalmedel. Det är tydligt för oss att vi måste förena våra insatser och öka takten för att genomföra EU:s grundläggande standarder. Vi måste också varna för att det faktum att länderna utvecklas i olika takt i ett visst skede kan leda till en intern omstrukturering av EU.
Framför allt måste vi fastställa kriterier, förenklade villkor och lika möjligheter att tilldelas resurser från EU:s fonder. Först därefter bör en klausul införas om att minska stödet till länder som inte gör framsteg. Om vissa länder stöter på problem när de agerar på egen hand vore det enligt min åsikt lämpligt att samla dessa länder i grupper av områden och problem med en betydande transnationell dimension.
Därmed kommer EU-resurser också att avsättas för rikare länder med regioner med lägre BNP. I slutändan måste resultatet av sammanhållningspolitiken också mätas efter antalet skapade arbetstillfällen. Detta är också en indikator på sammanhållningspolitikens integration med annan politik och på hur den garanterar ett mervärde.
Elisabeth Schroedter
Herr talman, herr kommissionsledamot! Det har inte sagts mycket om hur viktig sammanhållningspolitiken är för EU. Denna politik utgör kärnan av EU, eftersom det är den politik som håller samman EU i grunden. Den är en symbol för solidaritet och för att övervinna den nationella egoismen. Den är ett instrument för alla regioner. Därför är Europaparlamentet så oroat över att denna solidaritetsmekanism helt enkelt bara kan komma att avskaffas bakom våra ryggar. Det bådar inte så gott för de goda styrelseformerna när kommissionen i hemlighet utfärdar strategiska dokument, i stället för att hålla en öppen debatt om hur vi kan fullfölja solidaritetsmekanismen mot bakgrund av de stora utmaningar vi står inför, som exempelvis klimatförändringarna och den demografiska förändringen, med tanke på de stränga budgetkraven.
Vi behöver en reform, men den måste leda till verklig förändring. Den måste medföra hållbar utveckling i regionerna. Den måste ge regionerna stöd för deras projekt och inte bestå av en toppstyrd politik, på det sätt som denna öronmärkningsmekanism nu gör. Den måste i stället innebära att en bottenstyrd process utvecklas i nära samarbete med alla aktörer i regionerna. Vi känner till denna process. Vi tillämpar redan Leader-metoden för utvecklingen av landsbygdsområden. Detta är en utmärkt metod för att främja hållbar utveckling och göra alla delaktiga för att garantera en stark lokal acceptans. Vi behöver dock en kommission som är modig nog att säga ja till solidaritetsmekanismen och ja till att regionerna får besluta om sin egen utveckling, snarare än att detta ska vara de nationella regeringarnas ansvar.
Oldřich Vlasák
Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den nuvarande sammanhållningspolitiken är en levande organism. Allteftersom EU förändras, förändras också situationen för enskilda stater och grupper med avseende på denna politik. Tyvärr har fler frågor än svar uppkommit i diskussionerna om framtiden för sammanhållningspolitiken efter 2014.
Kommer sammanhållningspolitiken att fortsätta att främst tjäna de minst gynnade regionerna i unionen? Kommer vi att få tillfälle att utforma transportinfrastruktur och teknisk infrastruktur under den kommande perioden? Kommer vi att klara av att förbättra livskvaliteten och göra besparingar? Kommer vi att lyckas minska byråkratin och den alltför stora administrationen i samband med utbetalningarna av EU-medel? Vi kommer att försöka nå samförstånd om dessa och andra frågor inom en mycket nära framtid.
När det gäller den framtida utvecklingen anser jag personligen att det först och främst är avgörande att anpassa de lokala myndigheternas roll på ett korrekt sätt till hanteringen av EU-medlen, och för det andra att inrikta EU-medlen på stöd för användningen av modern teknik. Det är just dessa båda områden som kombineras i det så kallade Smart Cities-initiativet, som utgör ett tillfälle att blåsa nytt liv i de kommunala myndigheterna och samtidigt erbjuda näringslivet möjligheten i en period av ekonomisk kris att tillämpa moderna system och intelligent teknik och skapa ekonomisk tillväxt. Detta är tveklöst ett skäl att inrikta strategiska investeringar på detta område inte bara på lokal myndighetsnivå utan också på medlemsstats- och även EU-nivå. Intelligenta transportsystem som kan befria städerna från transportkaos, stödjande navigeringsmekanismer som kan öka attraktionskraften hos turismen i städer, och teleassistanssystem som gör det möjligt för äldre medborgare att bo kvar längre i sina egna hem är alla typer av investeringar som borde få grönt ljus.
Till följd av den ekonomiska krisen har vår debatt om framtiden för sammanhållningspolitiken blivit mer brådskande än någonsin tidigare. I dag måste vi tänka till ordentligt innan vi beslutar vad EU-medlen ska inriktas på.
Charalampos Angourakis
för GUE/NGL-gruppen. - (EL) Herr talman! EU:s sammanhållningspolitik har inte bara misslyckats med att minska de regionala och sociala ojämlikheterna, utan har tvärtom bidragit till att förvärra dem. De statistiska värden som anges är ofta fiktiva, vilket EU erkänner, och därför har EU skapat ett system för övergångsstöd för en rad regioner, varav tre i mitt land Grekland.
Regeln för ojämlik utveckling i det kapitalistiska systemet är obeveklig, särskilt i kristider, då kontrasterna blir ännu tydligare. Tyvärr är prognoserna för 2013 ännu sämre för arbetstagarna, särskilt i mindre utvecklade områden. EU försöker med sin sammanhållningspolitik att skyla över denna antigräsrotspolitik, friköpa sig, vilseleda arbetstagarna och garantera kapitalets lönsamhet, vilket är ännu viktigare.
Syftet med att tillfälligt utjämna kontrasterna mellan penningväldets sektioner, vilket vilseledande nog kallas ”solidaritet”, ersätts nu av regeln om konkurrens och den fria marknaden. Dessa inslag finns också med i Lissabonstrategin och i EU:s strategi för 2020.
Detta kräver nya former av regional och lokal styrning, vilket partierna Pasok och Ny demokrati föreslagit i Grekland, ett utökat och mer direkt ingripande från EU:s sida i regionala organ och ett differentierat territoriellt samarbete som också kommer att korsa de nationella gränserna. Vi uppmanar arbetstagarna att förkasta denna politik.
Herr talman! Jag vill slutligen utnyttja min talartid för att uppmana er att utöva ert inflytande för att Europaparlamentet ska uppfylla de skäliga krav som förs fram av arbetstagarna, som nu går ut på gatorna.
John Bufton
för EFD-gruppen. - (EN) Herr talman! Om man ser förbi sammanhållningspolitiken efter 2013, kan man av ett utkast till budgetdokument med titeln ”En reformagenda för ett globalt Europa” som har läckt ut utläsa att fördelningen av EU:s finansiering från 2013 och framåt helt skulle kunna förändras och bli nationellt samordnad snarare än regionalt tilldelad.
I utkastet överges regionala och lokala kontroller på flernivåstyrningsnivå, vilket omkullkastar principen om delad förvaltning. I stället tillämpas ett sektorsvist tillvägagångssätt för den nya budgeten, snarare än fristående åtgärder inom de nuvarande strukturerna.
Förslaget om att begränsa politiken till den nationella nivån skulle leda till att det blir medlemsstaterna som får styra omfördelningen. Det innebär inte bara att nettobidragsgivarna kommer att förlora ytterligare intäktsfinansiering, utan även att de medlemsstater som förväntas ansluta sig till EU i en framtida utvidgning skulle bli medlemmar inom ramen för en sammanhållningsfinansiering som troligen skulle kvarstå under den kommande budgetperioden.
Därmed kommer de länder som för närvarande axlar en stor andel av EU:s finansiella börda, som exempelvis Storbritannien, att upptäcka att de tvingas finansiera en allt större samling medlemsstater som är berättigade till stöd.
Ännu färre kommer att bli tvungna att axla ännu mer, och Storbritannien skulle möjligen förlora sin rabatt. Med allt fler länder på kö för att få ansluta sig till EU är jag orolig för att Wales kommer att få se sitt välbehövda stöd gå till nyare medlemsstater.
Det är inte förvånande att vissa av Europas rikaste länder, som exempelvis Norge och Schweiz, har gett EU stort svängrum, eftersom de vet att de skulle få betala för att finansiera sina fattigare grannländer. Men Wales har inte råd att betala om ingenting betalas tillbaka.
Denna utveckling stärker EU:s ökade ambition att bli allt mer integrerat, centraliserat och federalt, samtidigt som man överger den regionala dimensionen av sammanhållningspolitiken som ligger till grund för EU:s åtagande om att stödja den territoriella sammanhållningen och ge alla medlemsländer fördelar.
I stället överger EU i skymundan, som en varg i fårakläder, samarbete och kompromiss till förmån för konsolidering.
Samtidigt som man sade till EU-medborgarna att unionen - eftersom den stärkte handelsförbindelserna - stärkte jordbruksbanden och främjade jämlikhet, är det alltmer byråkratiska och globala EU:s intriger inriktade på att minska jordbruket och den regionala utvecklingen till förmån för en oönskad ambitiös global strategi, däribland ökad emigration till länder som Storbritannien.
Stora andelar av EU:s budget kommer att behöva avsättas för en sådan dagordning på bekostnad av regioner som Wales. De sista utbetalningarna för projekt inom ramen för EU:s strukturfondsprogram för perioden 2007-2013 kommer att göras 2015. Det är ovisst vilken, om någon, EU-finansiering som därefter kommer att finnas tillgänglig för Wales under kommande finansieringsrundor.
Slutsatsen att sammanhållningen helt kan försvinna från rikare nationer utan att någon övergångsfinansiering alls nämns skulle ytterligare beröva det brittiska folket dess medborgerliga rättigheter.
Den oproportionerliga medlemskapsräkningen borde hellre inriktas på att finansiera ekonomisk utveckling genom självförsörjning, vilket Storbritannien självt borde avgöra.
EU:s budgetöversyn som ska offentliggöras i vår kommer förmodligen att få varje EU-regering att förklara att det är nödvändigt med upplåning inom den offentliga sektorn. Det tycks allt mer troligt att den tillgängliga finansieringen för Wales kommer att minska avsevärt.
Konsekvenserna kommer bland annat att bli minskade programbudgetar, mindre investeringar i den bredare ekonomin i Wales och omfattande förluster av arbetstillfällen inom ramen för programhanteringen och projektgenomförandet.
Snarare än att få något slags gynnsam effekt på mina väljare kommer EU snabbt förvandlas till en motgång för människorna i Wales om unionen beslutar att dra undan mattan under våra fötter. Det troliga resultatet av en minskad finansiering för Wales och Storbritannien kommer att få en stark inverkan på vårt land i stort, vilket också kommer att drabba jordbrukssektorn.
Nu måste det vara dags att medborgarna i Wales och Storbritannien får hålla en folkomröstning om sina förbindelser med EU så att de kan besluta om de vill styras av den brittiska regeringen eller av Bryssel.
Markus Pieper
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Låt oss bara för en stund föreställa oss EU:s regioner utan EU:s regionalpolitik. Många samhällen och landsbygdsregioner skulle sakna beslutsamma incitament att göra strukturella förändringar. Gränsregionerna med deras problem med gränsöverskridande arbetstagare och gränsöverskridande infrastruktur skulle helt enkelt negligeras. Socialpolitiken skulle inte längre kunna dra fördel av EU-bidrag för utbildning och till sysselsättningspolitiken. Medelstora företag skulle förhindras att framgångsrikt delta i internationella nätverk.
Utan EU:s regionalpolitik skulle samhällena i regionerna inte längre bli synliga. Därför är vi väldigt irriterade över kommissionens signaler, som omfattar förslag till sociala program utan stöd av strukturmedel. Det skulle omvandla kommissionen till ett socialt monopol utan regionerna, eller leda till krav på en subventionspolitik endast för de svagaste i vårt samhälle. Detta skulle i sin tur innebära att vi helt skulle förlora EU-sammanhanget ur sikte och återgå till åternationaliseringens tidevarv.
Oavsett om kommissionen nu har offentliggjort dessa dokument eller inte, kommer Europaparlamentet inte att stödja denna åtgärd, som kan beskrivas som en regionalpolitik utan regionerna. Det innebär inte att vi inte är öppna för en reform. Nya utmaningar för miljön, energipolitiken eller den demografiska förändringen måste införlivas i våra befintliga subventionsstrukturer. Jag förespråkar också att det ska bli enklare att mäta EU:s bidrag till regionerna.
Vi måste också införa strängare sanktioner för de medlemsstater som konsekvent inte kan visa att de hanterar medlen korrekt. Ökad regional samfinansiering, fler lån, ökad öppenhet och större effektivitet: det är den typen av förslag som vi vill se för reformen av sammanhållningspolitiken. Vi kommer att stödja förslag av denna typ, men vi kommer att bekämpa varje försök att förstöra regionalpolitiken. Reformer ja, åternationalisering nej!
Georgios Stavrakakis
(EL) Herr talman! Jag instämmer med de ledamöter som redan har talat och också jag vill påpeka att vi inte kan godta en sammanhållningspolitik efter 2013 som till att börja med skulle göra skillnad mellan EU:s regioner, med förslag som att avskaffa mål 2 (konkurrens), som för det andra skulle innefatta en åternationalisering av politiken och som för det tredje skulle utesluta de lokala myndigheterna från programplaneringen och genomförandet av gemenskapspolitiken.
Vår vision av sammanhållningspolitiken efter 2013, en period då vi fortfarande kommer att ha en gemensam EU-politik för alla EU:s regioner, är tvärtom en politik där det fortfarande finns tillräckliga medel för att nå målen, med förenklade ansökningsregler så att den får ett ännu större mervärde.
Jag oroar mig över innehållet i dokumentet om 2020-strategin, eftersom det inte görs någon hänvisning till sammanhållningspolitiken, som är det lämpligaste verktyget för att nå Lissabonmålen. En stor del av sammanhållningspolitiken tjänar faktiskt redan dessa mål och kommer att bevisa dess mervärde. Ett viktigt bevis på dess betydelse är också att sammanhållningspolitiken har gått i spetsen för den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa.
Det finns en utvecklingspolitik, en solidaritetspolitik, en politik för varje EU-medborgare oavsett vilken EU-region de bor i. Men i kommissionen glömmer man tyvärr detta, eller tycks ignorera det, och man behandlar förslag som ändrar principerna för och utformningen av sammanhållningspolitiken. Ni kan dock lita på att vi kommer att ta varje tillfälle i akt att påminna dem om detta.
Michael Theurer
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Anslag till regionerna och strukturell finansiering är en del av vår realekonomiska politik och gör EU synligt på bred front. I de lokala myndigheternas förvaltningsområden och i regionernas städer och samhällen samarbetar olika aktörer nära varandra. Därför måste vi behålla det integrerade synsättet för hela EU.
Jag uppmanar kommissionen att koncentrera sig mer på små och medelstora företag och göra de lokala myndigheternas förvaltningsområden, städer och samhällen mycket mer delaktiga i frågan kring framtidens sammanhållningspolitik. Vi kommer definitivt att behöva investera i infrastruktur framöver, men framför allt måste vi se till att de små och medelstora företagens innovation och tekniköverföring säkras. I framtiden ska vi också kunna ge stöd för att skapa arbetstillfällen. Detta är de viktigaste frågorna när vi väljer ny riktning för struktur- och sammanhållningspolitiken inom EU.
François Alfonsi
(FR) Herr talman! För oss i gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen är sammanhållningspolitiken kärnan inom ett av EU:s mest grundläggande politikområden: solidariteten. EU blir starkare varje gång vi visar europeisk solidaritet. Detta är grundläggande för oss.
Vi anser att kommissionen måste integrera en rad principer. Den första är att eftersom territoriell sammanhållning är en politisk prioritering bör den också bli en budgetprioritering.
Den andra är att regionen är bästa nivån för partnerskap kring regional utvecklingspolitik. Vi kan inte godta att den politiken återförs till nationell nivå.
Den tredje principen är att sammanhållningen också måste användas för att minska de allvarligaste ekonomiska och sociala skillnaderna inom ett territorium så att man gynnar utsatta storstadsområden eller landsbygdsområden i kris eller med dålig service på grund av strukturella hinder, vilket till exempel gäller öar.
Den sista principen är att alla EU-regioner som har rätt till förmåner enligt sammanhållningspolitiken måste bedömas var för sig, naturligtvis med utgångspunkt från sin välståndsnivå, men EU måste kunna bidra när sammanhållningspolitiken står på spel.
Cornelia Ernst
(DE) Herr talman! Det här är en viktig debatt om EU:s karaktär. Valet står mellan marknad och socialpolitik. Kommissionens nuvarande tankar kring sammanhållningspolitikens framtid är oacceptabla. Strukturfonderna måste stärkas, inte försvagas. EU måste göra mer, inte mindre, för att övervinna ekonomiska och sociala skillnader i utvecklingen. Jag skulle vilja påstå att en åternationalisering av ens bråkdelar av den nuvarande sammanhållningspolitiken skulle få allvarliga konsekvenser för missgynnade regioner, inklusive regionerna i Tyskland och framför allt östra Tyskland. Efter EU:s senaste utvidgningsetapp har skillnaderna mellan unionens regioner ökat.
Det är dessutom viktigt att framför allt inse att det finns samhällsekonomiska krav i regioner som ligger precis över behörighetströskeln på 75 procent av EU:s genomsnittliga BNP per capita. Att plötsligt dra in stöd efter 2013 skulle vara katastrofalt för de regionerna.
Det är givetvis ytterst viktigt att EU ökar de särskilda stöden till städer: här har vi den största ekonomiska och finansiella potentialen, eftersom städerna har drabbats särskilt hårt av krisen.
Jag har en sista sak att säga om gränsregioner. I egenskap av ledamot från östra Tyskland vet jag att vi behöver investera och uppnå en hel del på det här området. Jag är mycket oroad över att kommissionen sviker oss i det hänseendet.
Franz Obermayr
(DE) Herr talman! Ni har efterhand troligen förstått att det råder stor bestörtning och oro bland ledamöterna i utskottet för regional utveckling eftersom ett påstått hemligt dokument från kommissionen har cirkulerat sedan oktober. Dokumentet innehåller ett utkast till budgetreform för 2013-2020 och beskriver en U-sväng inom budgetpolitiken. Budgetens ursprungliga regionala inriktning har bytts ut mot ett sektorsinriktat synsätt.
Det nya utkastet är en enorm nedtoning av principerna om subsidiaritet och flernivåstyre, vilket strider mot Lissabonstrategin. Utkastet innehåller planer på att avskaffa mål 2, det vill säga målet för konkurrenskraft och sysselsättningspolitik. Eftersom det finns mål 2-regioner i varenda medlemsstat skulle detta tyvärr påverka två tredjedelar av alla EU:s regioner. Det olyckliga förslaget motiveras med att skillnaderna mellan nya - eller med andra ord framtida - medlemsstater och Västeuropa på nationell nivå är så stora att det behövs en ny budgetpolitik. Detta påstås vara ett sätt att stimulera ekonomin mot bakgrund av finanskrisen.
För mig är det uppenbart att förslaget föregriper en eventuell anslutning av Turkiet. Vi vet att finansieringen måste öka och det här är ett sätt att planera för att frigöra de stora belopp som krävs för anslutningen.
Jag vill dock klargöra att på regional nivå hänger sammanhållningspolitikens framgångar samman med dess närhet till lokala ekonomiska problem. Pengarna investeras till följd av detta klokt och effektivt, vilket har varit fallet fram till i dag. Om det regionala inslaget försvinner blir det inte längre möjligt att häva den ekonomiska krisen.
Jag blev inte särskilt övertygad av José Manuel Barrosos svar på Danuta Maria Hübners öppna skrivelse där hon gav uttryck för sin oro. Jag förväntar mig därför snarast ett konkret uttalande.
Alain Cadec
(FR) Herr talman, mina damer och herrar! Vår grupp stöder absolut en stark och välfinansierad sammanhållningspolitik som kan gynna konvergensen av EU:s regioner. Vi anser faktiskt att om politiken ska vara verkningsfull måste den också reformeras och förbättras. Europaparlamentet och kommissionen måste utforma politiken tillsammans och med maximal insyn.
Jag välkomnar att parlamentets utskott för regional utveckling har tillsatt en arbetsgrupp om sammanhållningspolitikens framtid. Alla berörda aktörer måste vara delaktiga i samrådet om budgeten efter 2013 och politikens framtida mål: medlemsstaterna, regionerna, kommissionen och Europaparlamentet. Att försvaga eller avskaffa de regionala och lokala nivåerna som ger den här politiken dess fulla innebörd är otänkbart. Vad gäller finansiering i synnerhet råder det i dag stor ovisshet kring sammanhållningspolitikens framtid. Bästföredatum för de nuvarande finansiella ramarna är okänt, vilket även gäller hur omfattande reformen av budgetplanen ska bli. Vi får inte glömma bort betydelsen av att bevara en stabil nivå på finansieringen av detta politikområde. Vi måste också förkasta alla tankar på att återföra sammanhållningspolitiken till nationell nivå eftersom det skulle beröva regionerna möjligheten att fördela strukturfonderna och dessutom rasera politikens regionala dimension.
Vi förväntar oss ett verkligt aktivt synsätt från kommissionen vid utarbetandet av vitboken om territoriell sammanhållning. Med tanke på fördelningen av anslagen vill vi inte ha jämlikhet, utan finansiell rättvisa och vi vill ha det i kombination med en form av harmonisk utveckling som bygger på rön och situationer som skiftar beroende på territoriet. Sammanhållningspolitiken får inte bara inriktas på de fattigaste regionerna. Den måste riktas mot samtliga regioner i Europa, inklusive dem på andra kontinenter.
Det är oerhört viktigt att Europaparlamentet tydligt har angett olika lokala kontaktpunkter. Det är priset - det enda priset - för en rättvis och verkningsfull fördelning av EU:s strukturfonder.
Ricardo Cortés Lastra
(ES) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag börjar med att sända en hälsning till alla sociala organisationer som befinner sig i Köpenhamn och hoppas på ett positivt resultat för planetens och den globala sammanhållningens framtid.
Vi måste försvara sammanhållningspolitiken som en gemenskapspolitik som utgör en buffert mot försök till åternationalisering. Det är nödvändigt, dels med tanke på dess direkta inverkan på sammanhållningens utveckling i våra regioner och i medlemsstaterna, dels med tanke på dess mervärde för strategisk planering, finansiell stabilitet och den europeiska integrationens synlighet.
Samtidigt är det viktigt att komma ihåg den viktiga roll regionerna har och måste ha i sammanhållningspolitiken. Decentraliserad förvaltning och effektivt flernivåstyre är väsentligt om den regionala utvecklingspolitiken ska lyckas.
Inrättandet av övergångsmekanismer som ska ge en smidig övergång i de regioner och länder där insatserna gradvis sänks inom det så kallade konvergensmålet och Sammanhållningsfonden är andra orosmoment för mig. Detsamma gäller utvecklingen för de europeiska regioner som måste leva med naturliga hinder, däribland gränsregionernas särskilda problematik.
Ilda Figueiredo
(PT) Herr talman! Vi har varit oerhört oroade över budgetreformens utveckling, särskilt i fråga om struktur- och sammanhållningspolitiken.
I en kris präglad av enorma sociala orättvisor och regional asymmetri är struktur- och sammanhållningspolitiken grundläggande för en effektiv ekonomisk och social sammanhållning. Det betyder att vi måste behålla strikta mål på det här området och inte försöka nationalisera kostnaderna för gemenskapens politik, vare sig det gäller jordbruk eller fiske. Det skulle skada både mindre utvecklade länder och regioner och de yttersta randområdena.
Det finns dock flera tecken på att det snart kommer ett utspel som underminerar sammanhållningstanken ytterligare, antingen genom att försöka låta sammanhållningen omfatta och finansiera alla slags åtgärder och aktörer som inte har någon koppling till dess mål - särskilt EU:s strategi för 2020 och klimatpolitiken - eller genom att ändra kriterier för behörighet och styrning. Den här debatten om sammanhållningspolitiken efter 2013 är därför mycket viktig. Vi ser fram emot att få tydliga svar som stöder en verklig ekonomisk och social sammanhållningspolitik.
Nuno Teixeira
(PT) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi är i akut behov av en debatt om gemenskapens budget och hur den ska kunna bli mer hållbar och öppen i framtiden. Budgetramen efter 2013 måste bygga på solidaritet och territoriell sammanhållning. Detta är grundläggande för regioner som Madeira med ständiga svårigheter och som därför kräver permanent stöd.
Jag har några idéer som jag tycker att vi ska komma ihåg när vi tänker på och utvecklar vår sammanhållningspolitik. Kommissionen har vid flera tillfällen nämnt vissa aspekter som jag tycker är väsentliga, till exempel behovet av att sammanhållningspolitiken blir flexiblare, enklare, effektivare och resultatorienterad i definitioner och genomförande. Det finns dock oroväckande problem, särskilt mot bakgrund av de yttersta randområdenas behov. Jag tänkte lyfta fram tre punkter i det hänseendet.
Den nuvarande regionala inställningen bör för det första vara mer tongivande än andra kriterier, till exempel sektorer med mervärde. En sådan förändring skulle äventyra mål 2 som i dag står för runt två tredjedelar av stödet till de europeiska regionerna. Det skulle också vara potentiellt kontraproduktivt i regioner med mycket specifika ekonomiska profiler och konkurrensfördelar.
För det andra anser jag det vara väsentligt att behålla närhetskriteriet i sammanhållningspolitiken. Prioriteringen ska fortfarande ligga på fördelning och förvaltning av strukturfonderna ur ett regionalt perspektiv, inte ur ett nationellt eller ens centraliserat europeiskt perspektiv.
Min tredje och sista kommentar, inte desto mindre viktig, gäller artikel 349 i Lissabonfördraget som ger utrymme för särbehandling av de yttersta randområdena vad gäller tillgång till strukturfonderna, just på grund av deras ekonomiska och sociala situation i kombination med permanenta och unika begränsningar och egenskaper som visar sig i ständiga svårigheter och därför kräver det permanenta stöd de söker.
Wojciech Michał Olejniczak
(PL) Herr talman! Sammanhållningspolitiken bidrar i dag till att utveckla väg- och järnvägsinfrastrukturen, huvudsakligen i de nya medlemsstaterna. Tack vare politiken har många nya arbetstillfällen kunnat skapas och fler kommer utan tvekan att skapas inom de närmaste åren. Investeringarna i miljöskydd är också oerhört viktiga.
När vi utvärderar politiken och dess inverkan fram till i dag kan det vara lämpligt att besvara en grundläggande fråga: vad händer efter 2013? Europaparlamentet bör tydligt säga ifrån att det inte råder något samförstånd om att rationalisera sammanhållningspolitiken. Efter 2013 bör sammanhållningspolitiken liksom dess sedvanliga verksamheter och mekanismer stödja forskning, vetenskap, utveckling, innovationskraft, skapandet av sysselsättning och kampen mot global uppvärmning. Sammanhållningspolitiken bör i större utsträckning också gälla landsbygdsområden. Det är viktigt att förverkligandet av sammanhållningspolitiken bygger på regioner och makroregioner.
Tamás Deutsch
(HU) Herr talman, mina damer och herrar! Jag tänkte kort ta upp tre frågor: jämlika rättigheter och status, hemlighetsmakeri och, sist men inte minst, vikten av landsbygdsutveckling. Tjugo år efter Berlinmurens fall och 20 år efter det att vår kollega och ledamot László Tőkés bröt muren av tystnad när den rumänska revolutionen inleddes i Temesvár (Timisoara) i Transsylvanien har det mer än en gång konstaterats att vi på 2000-talet inte längre har några gamla och nya medlemsstater i EU, utan bara en enda europeisk union. Jag stöder uttalandet, som givetvis är mycket generellt, men tycker att det är viktigt att det inte bara känns symboliskt, utan också genomsyrar vardagens genomförande av sammanhållningspolitiken, ett av EU:s viktigaste gemensamma politikområden.
Om EU:s medlemsstater har lika rättigheter och status är det otänkbart att reformera sammanhållningspolitiken så att de EU-medlemsstater som anslöts till unionen 2004 och 2007 blir förlorare i den nya politiken. En sådan reform är helt enkelt otänkbar. Min andra fråga gäller hemlighetsmakeri. Det är lika löjligt när kommissionen ger oss några meningslösa uttalanden om sammanhållningspolitikens framtid som när den säger absolut ingenting alls i ämnet. Som ledamot av Europaparlamentet och ledamot av det behöriga utskottet förväntar jag mig att kommissionen intar en tydlig och entydig hållning i dessa frågor.
Sist men inte minst vill jag nämna landsbygdsutvecklingen. Jag är övertygad om att utvecklingen av landsbygden även i fortsättningen är ett avgörande inslag i sammanhållningspolitiken. Lämpliga resurser måste anslås till politiken för landsbygdsutveckling. Med utgångspunkt från den tekniska ståndpunkt som antagits av Rådet för kommuner och regioner i Europa anser jag att vi måste tänka igenom möjligheten att integrera politiken för landsbygdsutveckling med sammanhållningspolitiken efter 2013.
Luís Paulo Alves
(PT) Sammanhållningspolitiken är EU:s främsta instrument för att ge alla EU-medborgare lika stor chans till framgång oavsett var de bor. Den bidrar definitivt till att skapa en europeisk känsla av samhörighet och är ett av EU-politikens mest framgångsrika och effektiva utvecklingsområden.
Herr kommissionsledamot! Jag kan inte dölja min oro över kommissionens numera berömda ”icke-dokument” och förslagen i det. Vi godkänner ingen åternationalisering av sammanhållningspolitiken, som i praktiken skulle dö ut om dess inverkan var beroende av enskilda medlemsstaters välstånd. Jag hoppas innerligt att kommissionen överger det här alternativet en gång för alla.
Som ni känner till anges det i artikel 349 i fördraget att EU:s politik måste anpassas till de yttersta randområdenas särskilda förutsättningar, särskilt för att dämpa deras olägenheter, men också för att utnyttja deras potential på ett bra sätt. Vilka tankar kan ni delge oss kring framtidens strategi för de yttersta randområdena som kommissionen tänker offentliggöra 2010?
Seán Kelly
(EN) Herr talman! I likhet med mina kolleger är jag orolig över vissa tendenser som beskrivs i det interna dokumentet och som nyligen har läckt ut på känt gammalt maner. Det område som oroar mig mest är förslaget att omprioritera målen för konkurrenskraft.
Målen för konkurrenskraft har haft mycket stor betydelse för att stimulera utvecklingen på landsbygden och i regionerna - särskilt teknikparkerna som har bidragit till den smarta ekonomin och som i ännu högre grad behövs för detta i framtiden.
Målen har också stärkt sammanhållningen inom och mellan regioner. Det är mycket viktigt att inse att det finns enorma fattigdomsklyftor inom regionerna. Det här erkänns inte alltid och jag tror framför allt att kriteriet att bygga allt på nationell BNP är ett felaktigt mått. Det bör handla mer om köpkraft. Inom vissa regioner ligger faktiskt köpkraften en bra bit under det nationella genomsnittet.
Jag hoppas att dessa förhållanden rättas till i den kommande vitboken, och att de möjligheter utnyttjas som finns i synergierna mellan forskning, innovation och regional utveckling.
Precis som min kollega borde jag nog också vara oroad över politiken för landsbygdsutveckling - om än inte som ett inslag i sammanhållningspolitiken, utan mer i linje med den gemensamma jordbrukspolitiken - men samtidigt är det absolut avgörande att den inte kläms in i eventuella framtida förslag eftersom landsbygdsutvecklingen, och framför allt familjejordbruket, är grundläggande för samhällets sociala infrastruktur.
Slutligen kan jag konstatera att mer behöver göras för att bekämpa bedrägerier. Jag vet att förbättringar har gjorts på senare år, men vi måste se till att de pengar som EU betalar ut går dit de ska så att vi kan skapa bättre möjligheter för människor inom hela EU.
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska
(PL) Herr talman! Podkarpacie - den region jag företräder - är en region med underbara, ambitiösa och hårt arbetande människor, en plats med många energiska företag. Nya initiativ tas, till exempel Aviation Valley, men samtidigt är Podkarpacie ett av de minst utvecklade områdena i hela EU. Våra problem har inte uppstått på grund av bristande vilja, utan på grund av strukturella och infrastrukturella begränsningar som vi med hjälp av en rad olika program försöker undanröja. Jag betonar att vi i våra insatser inte ber om välgörenhet, utan om stöd till våra initiativ. Även vi vill att den europeiska ekonomin ska bli mer konkurrenskraftig och vi vill ha lösningar som bidrar till att vårt klimat skyddas.
Men vi vill också att den nya prioriteringen av finansieringen införs gradvis, inte plötsligt, eftersom det skulle innebära att vi lämnar de svagaste regionerna åt sitt öde. Det är mycket viktigt att sammanhållningspolitiken genomförs av regionerna eftersom det är den mest verkningsfulla lösningen. Jag konstaterar också att sammanhållningspolitiken ger medborgarna ett mycket viktigt budskap. Den visar att Europa är enat och att det är värt att delta i det här unika projektet.
Sabine Verheyen
(DE) Herr talman! Den regionala strukturfinansieringen är ett viktigt verktyg för den europeiska integrationen. Särskilt mål 2-anslagen har av människor i många regioner tidigare betraktats som en motor för lokal strukturell och ekonomisk utveckling. Finansieringen är ett viktigt sätt att hantera strukturella förändringar i regionerna och i lokala förvaltningsområden.
Detta betyder att medborgarna får en förstahandsupplevelse av EU eftersom finansieringen får lokala konsekvenser. Vi behöver dock enklare, tydligare och öppnare strukturer med bättre kontroller i sammanhållningsfinansieringen så att pengarna används på ett hållbart och effektivt sätt. Sammanhållning, eller konvergens av social och ekonomisk utveckling, är ett övergripande mål för EU och därför är det viktigt att instrumentet stärks i framtiden, snarare än försvagas.
EU:s sammanhållningspolitik måste bli tydligare, öppnare och effektivare. Enskilda medlemsstater måste också ta större ansvar på området. Därför är det viktigt att behålla systemet med additionalitet i finansieringen. Vi vill inte att strukturfinansieringen åternationaliseras. Jag ber därför kommissionen att införa dessa krav i finansieringskriterierna för 2013.
Derek Vaughan
(EN) Herr talman! Wales är troligen den region som är mest positiv till EU i hela Storbritannien. Anledningen är att varje samhälle, nästan varje individ och många organisationer har tagit del av finansiering från EU. Tidigare var det finansiering till mål 1, i dag handlar det om konvergensfinansiering.
Om kommissionens förslag hade lagts fram tror jag det skulle få enorma konsekvenser för områden som Wales. Det skulle förstås få stora ekonomiska, finansiella och sociala följder för dessa regioner.
Alla ledamöter av Europaparlamentet måste därför begära att kommissionen lägger fram förslag som är godtagbara för oss - och med det menar jag förslag som skulle innebära att alla regioner i EU som är kvalificerade också får tillgång till strukturfondsmedel - och att de områden som inte längre är behöriga för konvergensanslag efter 2013 får en viss övergångsstatus i framtiden.
Talmannen
Så, Bruno Gollnisch, ni har kommit till slut. Ni får ordet, men bara en minut.
Bruno Gollnisch
(FR) Herr talman! Jag har åtminstone lyssnat ordentligt på alla inlägg från ledamöterna. Jag ser två viktiga konstateranden i inläggen. Det första är hemlighetsmakeriet kring kommissionens mystiska ”icke-dokument” som gör att vi ivrigt väntar på en förklaring från kommissionen.
Det andra är det egendomliga synsättet där territoriell sammanhållning uppenbarligen omdefinieras på grundval av helt nya prioriteringar som inte verkar ha särskilt mycket gemensamt med sammanhållning i sig. Jag tänker framför allt på den utrikespolitiska frågan, som vi alla vet är en prioritering för unionens utrikesrepresentant, men som uppenbarligen inte alls är lika prioriterat på det här området.
Beträffande den gemensamma jordbrukspolitiken har den olyckligt nog redan till stor del offrats för marknadskrafterna. Det skulle därför vara oerhört värdefullt om kommissionen gav oss en tydligare uppfattning om vilka mål den har från och med nu. Avslutningsvis anser jag inte att den globala uppvärmningen faller under sammanhållningspolitiken.
Alfredo Pallone
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag är olika orolig som många av mina kolleger. Jag tror starkt på att BNP återgår till knappt positiva tillväxttal enligt prognoserna för 2010, men det är ändå inte slutet på den ekonomiska kris vi genomlever. Vi kommer inte att kunna se att krisen är över förrän sysselsättningen har återgått till tidigare nivåer. De mest optimistiska bedömningarna pekar på någon gång runt 2010.
I det sammanhanget måste vi driva en investeringspolitik och det är avgörande i strategiskt hänseende att mål 2, eller liknande, behålls eftersom det är ett effektivt instrument för att hjälpa våra regioner att klara krisen. Att behålla mål 2 ligger i Italiens och många andra EU-länders intresse, eftersom det fyller ett viktigt behov: utvecklingen av regioner på efterkälken och starkare konkurrenskraft för de mest utvecklade regionerna.
Herr kommissionsledamot! Anser inte ni mot bakgrund av dessa argument att förslaget att slopa mål 2 är ytterst skadligt för regioner i Italien, EU och Medelhavsområdet, liksom för övriga länder?
Evelyn Regner
(DE) Herr talman! Alla, eller åtminstone de flesta av talarna, har tagit upp den europeiska sociala modellen. Men detta avspeglas inte i tillräckligt hög utsträckning i EU:s budget eller i sammanhållningspolitiken. Jag skulle därför vilja ha en oberoende Europeisk socialfond (ESF), avskild från EU:s strukturpolitik. Mer finansiering bör gå till ESF och fonden bör bli mer flexibel. Det borde också vara möjligt att öka tillgänglig finansiering under den sjuåriga finansieringsperioden.
Genom att särskilja socialfonden från strukturpolitiken kan tillräckliga anslag frigöras för de regioner som inte är ekonomiskt underutvecklade och därför i stort sett har försummats inom EU:s strukturfondspolitik. Europeiska socialfonden bör därför användas effektivare för att bekämpa problem på arbetsmarknaden, till exempel hög arbetslöshet, låg andel arbetande kvinnor, många avhopp från skolor och låg utbildningsnivå.
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou
(EL) Herr talman! Utskottet fattade ett mycket viktigt beslut inför dagens debatt, som visar sig bli mycket intressant med många olika frågor och viktiga dimensioner som inte bara gäller en effektiv sammanhållningspolitik efter 2013, utan också vilka egenskaper EU ska ha.
Den här debatten och den här oron ventileras vid en mycket egendomlig tidpunkt för Europeiska unionen. Å ena sidan har vi med Lissabonfördraget tagit ett positivt steg mot integration, men å andra sidan genomlever vi fortfarande följderna av en sällan skådad internationell finanskris där vi alla insett vikten av europeisk solidaritet för att stödja den inre marknaden och sammanhållningen.
Jag har frågor till kommissionen. De gäller två saker som oroar Europaparlamentet och mig själv. Finns det för det första någon avsikt att i era planer ta fram innovativa förslag - som vi gärna godkänner - om att åternationalisera gemenskapens sammanhållningspolitik? Och för det andra, vad händer med mål 2? Mål 2 är något som verkligen behövs för konkurrenskraften, inte bara inom vissa områden, utan i slutändan för hela den europeiska marknaden.
Karin Kadenbach
(DE) Herr talman! Jag anser att det är parlamentets och EU:s uppgift att skapa grundläggande förutsättningar för att människor från alla medlemsstater ska få bästa möjliga livskvalitet i de regioner där de bor. Förhållandena skiljer sig dock avsevärt runtom i EU, och därför behöver vi en stark och tillräckligt väl finansierad sammanhållningspolitik.
Vi måste klart och tydligt förkasta alla förslag som innebär avvikelser från den väg vi har valt, och i dag har vi hört om flera sådana. Vi behöver ingen åternationalisering. Vi behöver finansieringsinstrument för alla EU:s regioner, både för dem som är i underläge och dem som redan har en hög utvecklingsnivå. Vi får inte äventyra det vi har uppnått.
Vi behöver ett öppet stödsystem som möjliggör lättillgänglig finansiering, men där vi också ser till att pengarna används effektivt och på rätt sätt. Vi måste tänka på EU-nivå men agera regionalt.
Iosif Matula
(RO) Jag anser att den här debatten om framtiden för sammanhållningspolitiken efter 2013 är särskilt nyttig. I dag, och inte minst under den pågående krisen, är utvecklingsskillnaderna mellan EU:s olika regioner betydande, och fortsätter att öka.
Lokala regioner inom EU måste fortsätta med sammanhållningspolitiken för att uppnå de föreslagna målen. Skillnaderna mellan olika regioner måste minska snabbare och utan dröjsmål. Delaktigheten på regional och lokal styrelsenivå måste definitivt bli större, men utan att regionerna ska behöva känna att de undan för undan blir bortglömda eller övergivna.
Många länder inom EU utgår även från sammanhållningspolitikens målsättningar när de utformar sitt utvecklingsarbete och sin ekonomiska politik. I mitt land Rumänien anser man också att det skulle vara mycket värdefullt att fortsätta med den aktuella sammanhållningspolitiken efter 2013. Nationella insatser och finansiering kan då kombineras med finansiering från såväl regioner som strukturfonder.
Antigoni Papadopoulou
(EL) Herr talman! Jag håller med om att regionalpolitiken är grunden för en bättre sammanhållning och solidaritet inom EU. Den internationella ekonomiska krisen är ett faktum. Den har lett till obalanser och påfrestningar, inte minst för sårbara grupper. Den har ökat arbetslösheten, obalanserna och de sociala omvälvningarna såväl nationellt som regionalt.
Men den pågående världsekonomiska krisen är också en utmaning. Solidariteten inom gemenskapen måste stärkas för att göra det möjligt att uppnå en integrerad europeisk sammanhållningspolitik, där vi fastställer höga prioriteringar och värnar om en lämplig infrastruktur och ett närmare gränsöverskridande samarbete genom utbyten av bästa praxis.
Vi säger nej till diskriminering, åternationalisering, byråkrati och bristande genomsynlighet, och vi säger nej till hemligt utnyttjande av stöd och avskaffande av mål 2, som kommer att drabba Sydeuropa och Medelhavsområdet. Vi säger ja till en rättvis fördelning av EU-medel och lokala myndigheters delaktighet, och vi säger ja till att stärka små och medelstora företag. Vi säger också ja till en lämplig reform för att säkra finansieringen av åtgärder som kan uppfylla EU:s mål för 2010. Slutligen säger vi även ja till särbehandling av avlägset belägna områden, särskilt i Sydeuropa och Medelhavsområdet.
Petru Constantin Luhan
(EN) Herr talman! Flernivåstyret har lett till ett ökat behov av att samordna olika mekanismer och plattformar. Lokala myndigheter hamnar ofta i situationer där de måste hantera sociala skillnader som orsakats av utvecklingen av en politik som de inte har någon kontroll över och som de bara i liten utsträckning kan påverka.
Dessutom är det mycket svårt att uppskatta de långsiktiga effekterna av projekt som finansieras av EU-medel och effekterna av program som genomförs samtidigt.
Jag skulle vilja veta hur kommissionen tänker stödja de lokala myndigheternas insatser för att utforma en gemensam och hållbar utvecklingsstrategi med utgångspunkt dels i EU:s behov, dels i sådana behov som kan påverkas av externa orsaker.
Vilka instrument tänker kommissionen ta fram för de lokala myndigheternas räkning?
Czesław Adam Siekierski
(PL) Herr talman! Sammanhållningspolitiken är en av pelarna i utvecklingspolitiken. Det är sammanhållningspolitiken som är mest effektiv för att stärka regionernas och lokalsamhällenas identitet. Jag anser att det i det här fallet handlar om två ytterligheter. Vissa vill stoppa in lite väl mycket i denna politik, medan andra vill begränsa den för mycket. Det som är säkert är att det viktigaste målet med sammanhållningspolitiken är en hållbar utveckling inom en rad olika områden.
Sammanhållningspolitiken måste vara densamma för både stads- och landsbygdsområden. Vi måste komma ihåg att EU efter en så omfattande utvidgning präglas av stora skillnader. Att erbjuda alla regioner samma utvecklingsmöjligheter är en viktig uppgift. Andra utmaningar som vi samtidigt står inför är kampen mot den ekonomiska krisen, den ofördelaktiga demografiska utvecklingen och klimatförändringarna. En sak är säker: sammanhållningspolitiken måste finnas kvar och anpassas till dagens utmaningar.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Jag vill bara göra ett tillägg till det min ledamotskollega sade tidigare. När vi talar om intelligenta städer är det viktigt att vi investerar mer för att förbättra energieffektiviteten i bostadshus. Nittio procent av de hus som kommer att finnas 2020 står redan på plats. Därför vill jag att man inom ramen för sammanhållningspolitiken ska öka medlen till den Europeiska regionala utvecklingsfonden så att medlemsstaterna kan förbättra energieffektiviteten i byggnader och särskilt i bostadshus. Jag anser också att vi måste satsa mer på kollektivtrafiken för att utveckla rörligheten i städerna.
Georgios Papanikolaou
(EL) Herr talman! Mina ledamotskolleger har redan tagit upp huvudfrågorna i dagens debatt och jag vill bara belysa två saker.
För det första är det omöjligt att uppfylla förhandsvillkoren. Det är också oacceptabelt att det finns möjligheter att utnyttja vår politik och våra program för sammanhållning, och att de i slutändan blir ogenomförbara av praktiska, och framför allt av byråkratiska skäl. Ju mer vi förenklar våra förfaranden och vår politik, desto närmare kommer vi det vi strävar efter, nämligen sammanhållning inom EU.
För det andra har vi sagt att vi nu är på väg ut ur den ekonomiska kris som drabbat Europa och hela världen. Om vi ska vara optimistiska är det uppenbart att vi måste stärka de områden som behöver det mest, och kanske främst - och här skulle jag vilja ha ett svar från kommissionen - de sociala grupper som är i störst behov av stöd. Och då syftar jag i första hand på ungdomarna.
Det här är vår grundsyn, liksom min politiska grupps grundläggande inställning till den sociala marknadsekonomin. Det är det enda säkra sättet att möta framtiden.
Paweł Samecki
Herr talman! För det första råder det ingen tvekan om att sammanhållningspolitiken kommer att ha en viktig roll i genomförandet av EU 2020-strategin.
EU 2020-strategin kommer att ställas inför många globala utmaningar, och sammanhållningspolitiken är ett av de viktigaste och mest grundläggande verktyg som EU och medlemsstaterna har för att kunna tackla dessa utmaningar. Oron över att sammanhållningspolitiken inte ska ha någon del i genomförandet av EU:s övergripande strategi är därför ogrundad.
För det andra kan kommissionen i det här skedet inte ge några tydliga svar på många av parlamentsledamöternas frågor och funderingar när det gäller geografisk räckvidd, omfattning och förekomst av mål 2-regioner, lämplig finansieringsbas, övergångsbestämmelser och ställningen för enskilda grupper av regioner.
Jag medger detta, men det pågår en livlig och djup debatt mellan kommissionens generaldirektorat och mellan statliga experter från medlemsländerna och kommissionen. Utifrån dessa debatter kommer kommissionen att kunna lägga fram en färdig ståndpunkt under hösten 2010.
Under de närmaste månaderna kommer kommissionen på lämpligt sätt att besvara de frågor och problem som tagits upp här.
Slutligen vill jag tacka alla ledamöter för alla frågor och förslag. De bekräftar hur viktig sammanhållningspolitiken är som ett verktyg för långsiktiga investeringar i områden som är nödvändiga för att öka tillväxtmöjligheterna i EU:s regioner och medlemsstater. Jag tar med mig era intressanta och värdefulla synpunkter tillbaka till Bryssel, och kommer att förmedla dem såväl till mina kolleger i kommissionen som till min efterträdare.
Kommissionen är redo att fortsätta diskussionerna med parlamentet när det gäller utformningen av den framtida sammanhållningspolitiken.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Lívia Járóka  
Mina damer och herrar! Debatten om framtiden för sammanhållningspolitiken är av största vikt. Eftersom det är fråga om en horisontell politik som omfördelar mer än en tredjedel av EU:s budget har resultatet av sammanhållningsmålen stor betydelse för den europeiska kontinentens framtid. Sammanhållningspolitiken har sedan den inleddes skördat uppseendeväckande framgångar i EU-15-länderna. I de länder som nyligen blivit medlemmar i EU, och är drabbade av extrem fattigdom, krävs dessvärre mer aktiva insatser. Dessutom försvåras situationen av nya stora utmaningar som klimatförändringar, minskad befolkning och global ekonomisk recession. I framtiden måste vi därför hantera de regionala skillnaderna när det gäller sociala och ekonomiska indikatorer inom ramen för ett mer effektivt och flexibelt ramverk. Tonvikten måste också läggas på att utveckla de minst utvecklade områdena, särskilt de små regioner som inte lyckas hålla jämn takt med det regionala genomsnittet och vars problem är väsentligt svårare än i angränsande områden. Med det här i åtanke är det värt att överväga om det går att öronmärka resurser på EU-nivå för att utjämna skillnaderna mellan statistiska LAU 1-regioner (tidigare NUTS 4), och där besluten om användning av dessa resurser kan fattas av de små regioner som berörs eller av deras sammanslutningar. Samordningen med EU:s övriga politik måste också förbättras. Hindren mellan olika stöd måste undanröjas så att det blir möjligt att erhålla högsta möjliga tilldelning av resurser. Dessutom måste genomförandebestämmelserna förenklas väsentligt. Och man måste prioritera satsningar på utbildning, yrkesinriktad utbildning och hållbar sysselsättning samt genomförandet av omfattande program som är anpassade till de små regionernas specifika behov.
Richard Seeber  
EU har länge varit överens om principen om regionernas Europa. För att det ska vara möjligt att förverkliga denna vision måste sammanhållningspolitiken fortsätta efter 2013. En lämplig strategi är att göra den territoriella sammanhållningen till det främsta målet. I det här avseendet spelar det interregionala samarbetet en viktig roll. Under de senaste årtiondena har det interregionala förhållningssättet varit mycket framgångsrikt. De olika EU-projekt som genomförs på området gör det möjligt för medborgarna att uppleva Europa mer direkt. Projekten innebär också att den handlingsfrihet som kännetecknar EU:s politik tas ned på regional nivå. Det återstår dock en del att göra. Ett interregionalt förhållningssätt kräver ett effektivt samarbete för att anpassa ländernas olika strukturer till varandra. Andra viktiga hörnstenar i de kommande årens regionalpolitik är additionalitetsprincipen för stöd, sektoröverskridande samarbete och villkorlighet. För att stödet verkligen ska nå de områden som har störst behov, ska det för varje projekt finnas tydliga och specifika mål. Jag anser också att en noggrann och långsiktig planering skapar ett mervärde och förhindrar att EU-medel slösas bort.
Tomasz Piotr Poręba  
Jag befarar att de bestämmelser som kommissionen föreslagit - och särskilt de som gäller avskaffandet av mål 2 och av den regionala aspekten av sammanhållningspolitiken till förmån för den sektoriella aspekten - kan leda till ett Europa med två hastigheter och ett ökat avstånd, i fråga om ekonomi och samhälle, mellan det gamla och det nya Europa. En sådan utveckling innebär ett avsteg från integrationen av samtliga 27 medlemsländer och från solidaritetstanken i artikel 3 i Lissabonfördraget. Den tanken ligger ju också till grund för hela sammanhållningspolitiken, som är avsedd att skapa lika möjligheter och undanröja regionala skillnader.
Kommissionens förslag om att öka tonvikten på forskning och utveckling av ny teknik förtjänar beröm. Det är rätt väg för EU. Men det vägvalet får dock inte leda till att vi glömmer bort de regioner och länder som har ett grundläggande behov av att höja sin levnadsstandard till den genomsnittliga EU-nivån. Vi måste komma ihåg att välfärden i de rikaste områdena i EU är drygt 11 gånger högre än i de fattigaste områdena. Att undanröja dessa skillnader måste även i framtiden vara den viktigaste principen i EU:s sammanhållningspolitik.
En ny version av dokumentet håller på att utarbetas. Jag hoppas att kommissionen i den nya versionen tar hänsyn till det som sagts under dagens debatt och till vad som sägs runtom i EU och på olika nivåer, t.ex. i lokala regeringar, nationella regeringar, sammanslutningar och icke-statliga organisationer. En bra regionalpolitik kan endast uppnås genom ett nära samarbete från regionerna.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.05 och återupptogs kl. 11.30.)
Talmannen
Jag har ett tillkännagivande att göra. Det gäller Birgitte Stensballe, en kvinna som har stöttat oss i parlamentet under många år. Tyvärr går hon i pension och lämnar oss den 1 januari 2010.
(Parlamentet gav Birgitte Stensballe stående ovationer)
