
Maij-Weggen
Herr ordförande! En ordningsfråga. På den TV-apparat vi har på vårt rum kan vi, tror jag, ta in 36 olika kanaler. En av dem var en nederländsk kanal, på vilken vi kunde se de nederländska nyheterna även på morgonen, mitt på dagen och på kvällen. Sedan förra veckan har den kanalen tydligen tagits bort. Kan ni tala med behöriga myndigheter och se till att den nederländska kanalen kommer tillbaka så att vi kan ta in nederländska nyheter på morgonen, mitt på dagen och på kvällen igen.

Ordföranden
Naturligtvis, fru Maij Weggen, det skall vi ordna.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från föregående sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande! Jag vill påpeka att mitt namn inte står med i protokollet från i går. Jag vet inte om jag glömde bort det, men jag vore tacksam om det förs in, eftersom jag var närvarande.

Ordföranden
Fru Díez de Rivera Icaza, det skall vi försöka ordna.

Coates
Herr ordförande! Jag vill göra er uppmärksam på en artikel som publicerats i Europaparlamentets tidning. Den har rubriken: " PSE: s valkontrovers" .
Mycket av det som sägs i denna artikel är en politisk kommentar som inte är av något intresse för parlamentet som institution. Emellertid innehåller den några påståenden som är oroande, inklusive ett enligt vilket personer som önskar bli ledamöter i panelen för den det kommande valet, tvingas underteckna ett samförståndsavtal där de överlåter sina personaltillägg till labourpartiet. Det påstås - måhända helt riktigt - att detta är ett brott mot Europaparlamentets regler.
Kan ordförandeskapet undersöka denna fråga och ge oss ett utslag?

Ordföranden
Herr Coates, jag skall inleda med att säga att den tidskrift som ni talar om inte ges ut av Europaparlamentet, och det är alltså inte Europaparlamentet som bär skulden. Det är en tidskrift som stöds av Europaparlamentet för att tillhandahålla information om Europaparlamentet, men presidiet och avdelningarna är inte ansvariga för innehållet i de artiklar som publiceras.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Vi kommer att få se flera incidenter av det här slaget under de kommande månaderna. Det är ren politik från Coates sida. Han är en av de missnöjda i denna kammare. Han är en person som inte längre är medlem i labourpartiet men som valdes in såsom medlem i labourpartiet. Om han hade någon som helst anständighet skulle han avstå från sin plats nu och låta oss hålla ett fyllnadsval.

Ordföranden
Jag skulle önska att diskussionen inte fick formen av ett personligt gräl mellan er och Coates.

Tomlinson, Lord
Herr ordförande! Är ni böjd att hålla med mig om att de anonyma artiklar som citerats som bevis är ungefär lika värdelösa som Coates kommentarer?
(Protokollet justerades.)

ECB: minimireserver - ECB: befogenhet att ålägga sanktioner- ECB: statistisk information
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om tre betänkanden för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik:
(A4-0332/98) av Hoppenstedt om Europeiska centralbankens rekommendation avseende en rådsförordning (EG) om Europeiska centralbankens tillämpning av minimireserver (BCE0002/98 - C4-0451/98-98/0808(CNS)), -(A4-0329/98) av Katiforis om Europeiska centralbankens rekommendation avseende en rådsförordning (EG) om Europeiska centralbankens befogenhet att ålägga sanktioner (BCE0003/98 - C4-0452/98-98/0809(CNS)), och-(A4-0327/98) av Hendrick om Europeiska centralbankens rekommendation avseende en rådsförordning (EG) om Europeiska centralbankens insamling av statistisk information (BCE0001/98 - C4-0450/98-98/0807(CNS)).
Hoppenstedt
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Betänkandet om minimireserver är en av många byggstenar i den intensiva dialogen mellan Europaparlamentet och Europeiska centralbanken, som syftar till att formulera ramvillkor för penningpolitiska åtgärder. Så betonade Wim Duisenberg den 22 september 1998 i sitt anförande för underutskottet för monetära frågor att skyldigheten att hålla minimireserver innebär ett viktigt potentiellt instrument i penningpolitiken. I egenskap av parlamentets föredragande i frågan gläder jag mig åt att kunna bidra till en fortsatt utformning av de penningpolitiska instrumenten.
Under förra månadens diskussioner om minimireserver utkristalliserade sig tre huvudfunktioner för detta instrument. För det första skulle ett system med minimireserver kunna bidra till stabilare räntor på penningmarknaden. För det andra skulle det kunna bidra till ökad efterfrågan på centralbankspengar, vilket skulle skapa och sedan förstärka en strukturell likviditetsbrist på marknaden. Detta betraktar ECB som nyttigt, då det ökar möjligheterna för banken att effektivt verka som tillhandahållare av likviditet och långsiktigt kunna reagera på nya betalningssätt såsom t.ex. utvecklingen av elektroniska pengar.
För det tredje skulle ECB: s minimireservsystem även kunna tjäna som instrument att styra penningmängden med, eftersom man härigenom kan få inflytande på penningefterfrågans ränteelasticitet. Inte desto mindre är det inte oomstritt att sätta in minimireserver som penningpolitiskt instrument, då en följd härav kan bli snedvridning av konkurrensen gentemot länder utanför valutaunionen. Mot bakgrund av detta uppskattar jag ECB: s beslut att dels lägga minimireserverna på en relativt låg nivå och dels placera fordringarna på minimireserver nära marknaden.
Bägge åtgärderna motverkar risken för att finansiella transaktioner förläggs utom euro-området. Apropå detta vill jag peka på ytterligare två viktiga saker i betänkandet. Dels skall ECB presentera en studie av införandet av s.k. off-balance-sheet items i beräkningsbasen för minimireserver. Med tanke på den mycket snabba utvecklingen av bankaffärer som ej tas upp i balansräkningen respektive av derivathandeln skulle ett införlivande av off-balance-sheet items vara gynnsamt för hela det finansiella systemet.
En annan sak jag vill peka på är att just när det gäller den växande betydelsen av elektroniska pengar borde minimireservpolitiken utformas öppet i förhållande till dessa framtida utvecklingar. Det har också ECB nu, i motsats till för någon tid sedan, erkänt och diskuterat. Vid utfrågningen talades det om en andel på 10 procent, men sedan dess har man förvisso kommit betydligt längre i sina överväganden.
Ett införande av de elektroniska finansiella transaktionerna i basen för minimireserverna kan visa sig bli en viktig del av kontrollen av penningmängden. Jag vill understryka att föreliggande betänkande syftar till att skapa ett effektivt instrument för ECB och göra det möjligt för den att fatta flexibla beslut om insatser som även inkluderar hänsyn till framtida utvecklingar. Jag utgår därför från att rådet på nästa Ekofin-möte den 12 oktober 1998 kommer att utfärda denna rekommendation och därmed stödja ECB i genomförandet av dess penningpolitiska planer.

Katiforis
Herr ordförande, herr kommissionär, kollegor, det rör sig om en diskussion som vi, trots dess formella karaktär, kan säga är av historisk betydelse, eftersom det är första gången som vårt parlament ombeds att lagstifta i frågor som rör Europeiska centralbanken, och jag tror att detta är något som bör betonas. Den specifika lag jag talar om rör antagandet av rådets förordning om Europeiska centralbankens befogenhet att ålägga sanktioner. I enlighet med artikel 34. 3 i Europeiska centralbankens stadgar har Europeiska centralbanken rätt att ålägga sanktioner i samband med de förordningar och beslut som den har antagit, som har att göra med uppfyllandet av dess plikter på området för uppdragandet av penningpolitiska riktlinjer, liksom även i något begränsad utsträckning, på området för övervakning av centralbankssystemet.
Jag tror inte, herr ordförande, att det är ofta det faller sig så att en diskussion om ett så relativt formellt ämne blir så aktuell och betydelsefull som nu är fallet. De senaste veckornas händelser på världens börser har avslöjat tre saker: för det första, att spekulationerna har nått en sådan omfattning att de faktiskt är omöjliga att kontrollera; för det andra, att dessa händelser har fört oss till randen av en ekonomisk katastrof, och för det tredje, herr ordförande, sist men inte minst, något som har anknytning till det som vi diskuterar i dag, att det inte bara är de privata spekulanterna som är ansvariga för dessa händelser och den farliga situation som har uppstått, utan att även de som anses vara de som skulle kontrollera spekulanterna, det vill säga centralbankerna - som inte bara skyddar dem då det gäller spekulation, utan även, då marknaden ålägger sanktioner, skyndar till att köpa ut de förluster som dessa annars skulle drabbas av - har blivit inblandade. Jag syftar på den välkända fallet med Merriweather och Hedgefond-skandalen i USA. Ni kan säga att det är något som händer i USA, men centralbankernas moral och principer är desamma överallt, och det finns ingen garanti för att sakernas tillstånd skulle vara bättre här i Europa. Här händer det följande: vi har exemplet med Italiens centralbank som med italienska offentliga medel spekulerade i Hedgefonden, som i sin tur spekulerade i Italien i italienska obligationer, vilka det antas att den italienska centralbanken skall hålla på, för att bibehålla någorlunda disciplin på marknaden.
Vidare, herr ordförande, är frågan om vem som skall kontrollera centralbanken i Italien intressant, eftersom fördraget är helt bristfälligt vad gäller kontrollen av kreditinstitut. Vem skall kontrollera Italiens centralbank? De italienska myndigheterna? De kan bemötas med argumentet att centralbanken är självständig. Vi har ju gjort centralbankscheferna självständiga. Det europeiska centralbankssystemet? Det kan bemötas med argument hämtade från subsidiaritetsprincipen. Där, herr ordförande, mellan självständighet och subsidiaritet har centralbankscheferna lyckats skaffa sig rättigheter och befogenheter vars like aldrig tidigare skådats. Och det antas att de tjänar demokratiska regeringar. Det är en farlig situation - hur farlig den är framgår tydligt av det som händer i dessa dagar -, som naturligtvis också är ogodtagbar. Detta vapen för att utöva kontroll och ålägga disciplin som vi i dag ska ge till centralbanken är helt otillräckligt, eftersom det beslut vi har att göra med och som vi skall rösta om är ett beslut av procedurmässig karaktär. Det är ett beslut som helt klart är fulländat ur teknisk synvinkel, något som bevisas av att det inte har underställts minsta ändring, och föredragandens åsikt är att vi måste godkänna det och berömma arbetets höga kvalitet. Men vi måste vara medvetna om att det vi gör är helt otillräckligt, eftersom kontrollerna måste vara mycket mer substansiella om de är ämnade att utgöra skydd för allmänheten i de situationer som utvecklas på de internationella penningmarknaderna. För, herr ordförande, med de befogenheter som vi ger dem måste centralbankscheferna vara medvetna om att de måste offras till förmån för allmänheten och inte till förmån för spekulanterna, vilket tyvärr har varit fallet hittills.
Centralbankscheferna åberopar säkerligen sin triumf i fråga om inflationen. I fråga om inflationen, herr ordförande, är det många faktorer som har samverkat: inte bara den av centralbankerna förda politiken, utan även den finansiella politiken och regeringarnas politik på pris- och löneområdet. Där centralbankscheferna verkligen skulle kunna ha stora framgångar i kampen mot inflationen, det vill säga på sin egen bakgård, har sakernas tillstånd helt undgått dem, eftersom inflationen på aktier och obligationer - på grund av spekulationer, som de inte har kontrollerat utan i stället hjälpt till att dölja, vilket nu demonstreras - har skjutit i höjden och skapat en enorm fara för de europeiska börserna, för de amerikanska börserna, för den globala ekonomin. Vi ger dem i dag ett vapen, vi är tvungna att ge dem det, men på samma gång måste vi låta dem veta att de vapen som de demokratiska regeringarna ger dem är till för att tjäna Europas folk och inte Europas spekulanter.

Hendrick
Herr ordförande! Artikel 5.1 i stadgan för Europeiska centralbankssystemet (ECBS) slår fast att Europeiska centralbanken, biträdd av de nationella centralbankerna, skall samla in den statistiska information som behövs för att Europeiska centralbankssystemets uppgifter ska kunna utföras. Denna information skall samlas in antingen från behöriga nationella myndigheter eller direkt från ekonomiska aktörer.
Rekommendationen avseende en förordning är mycket okomplicerad i flera avseenden. Jag är emellertid oroad över vissa frågor avseende insynsskyddet för de statistiska uppgifter som lämnas till ECB. Det tycks mig som om ECB, i sin strävan efter så stor självständighet som möjligt, vill ha alla fördelarna med statistikföreskrifter men utan den ansvarsskyldighet som gäller för Eurostat under gemenskapslagstiftningen. De nationella centralbankernas goda vilja att samla in information å ECB: s vägnar bör inte hämmas av ECB: s underlåtenhet att respektera insynsskyddet för information som den förfogar över. Med tanke på detta har jag i mina ändringsförslag försökt strama upp dessa aspekter.
För att samla in den information som behövs för att utföra ECB: s uppgifter, måste speciell hänsyn tas till referenspopulationen av uppgiftslämnare. Ett antal av dessa frågor väcktes. För det första, vad gäller sanktioner: om ECB eller de nationella centralbankerna inte erhåller informationen inom utsatt tid, kan dagsböter utgå, dock ej överstigande 10 000 euro. För det andra, om den information som tillhandahålls är oriktig, ofullständig eller i en form som inte överensstämmer med kraven, kan böter utgå, dock ej överstigande 200 000 euro. Om en uppgiftslämnare förhindrar ECB att kontrollera riktigheten i och kvaliteten på den statistiska information som har lämnats kan böter utgå, dock ej överstigande 200 000 euro.
Insynsskydd är en stor fråga, och för att uppnå och bibehålla förtroendet hos uppgiftsslämnarna, anser jag det vara en förutsättning för högklassiga statistiska data. Sådana data bör förbli insynsskyddad närhelst detta är möjligt.
I fråga om själva systemet hävdas i stycke 22 i ingressen att systemet för insynskydd i denna förordning " i viss utsträckning måste skilja sig från allmänna gemenskapsprinciper och internationella principer om insynsskyddade statitistiska uppgifter" . Detta är argumentet om att det strider mot Eurostats bestämmelser. Berättigandet i detta är oklart och användningen av information bör därför ändras, så att bestämmelserna överensstämmer med dem om sekretess i själva rådsförordningen.
I fråga om åläggandet av sanktioner finns det ingen bestämmelse om " get-out" för att ta hänsyn till omständigheterna när de rapporterande aktörerna inte själva kan tillhandahålla statistiska uppgifter, dvs. det finns inte något förbehåll för en faxapparat som inte fungerar. Det bör finnas bestämmelser om detta och i mitt betänkande finns detta

Randzio-Plath
Herr ordförande, högst ärade kolleger! Om exakt 87 dagar inleds Europeiska ekonomiska och monetära unionen. Förberedelserna för införandet av euron genom Europeiska centralbankssystemet har kommit långt och håller tidsschemat. Godkännande i parlamentet i dag av sekundärlagstiftning för att möjliggöra åläggandet av sanktioner genom det penningpolitiska elementet minimireserver, liksom för att få fram statistik utgör ett viktigt steg på vägen. Vid ett tillfälle som det här bör vi ännu en gång påminna oss vilket unikt projekt den monetära unionen är i historien.
För första gången i historien ger medlemsstaterna upp en del av sin nationella självständighet till förmån för en federal europeisk institution. Genom detta ökas dock deras penningpolitiska suveränitet, vilket just än en gång bevisats av det aktuella stormiga läget på finansmarknaderna - euro-området är en ö av stabilitet.
Mot bakgrund av det måste allt som står i vår makt göras för att skapa tekniska och rättsliga förutsättningar för att Europeiska centralbanken skall kunna utföra de uppgifter den ålagts genom fördraget på bästa möjliga sätt. Det gäller då att snarast möjligt genomföra sekundärlagstiftningen; något Europaparlamentet givit förutsättningar för med sin tidsplanering. Så till vida kan Ekofin-mötet den 12 oktober slutgiltigt besluta om denna lagstiftning. Europaparlamentets deltagande i detta lagstiftningsförfarande är dock endast en del i den demokratiska legitimeringen av en europeisk penningpolitik, som kan förverkligas genom den monetära dialogen mellan Europeiska centralbanken och Europaparlamentet.
Det handlar sålunda inte bara om att garantera den demokratiska redovisningsplikten hos en institution med en historiskt unik oberoendeställning. Först och främst rör det sig snarare om att endast en politik som är demokratiskt legitimerad och som därigenom blir accepterad och trovärdig, kan nå det mål den blivit ålagd genom fördraget. Det är därför ett väsentligt intresse för Europeiska centralbanken att den för en monetär dialog med Europaparlamentet. Den blir då trovärdigare och i högre grad accepterad på marknaderna och hos befolkningen.
Hoppenstedts betänkande pekar med all rätt på ett viktigt penningpolitiskt instrument. För att fördragsmålen skall kunna nås och den monetära unionen bli framgångsrik, måste Europeiska centralbanken få möjlighet att sätta in differentierade och effektiva penningpolitiska instrument. Minimireserverna är ett sådant viktigt penningpolitiskt instrument som kan leda till att bankernas efterfrågan på pengar från centralbanken kan stabiliseras. Därmed kan också en stark rörlighet av räntorna på penningmarknaden förhindras. En aktiv användning av instrumentet för att motverka ett spekulativt kapitaltillflöde, så som var fallet t.ex. i Tyskland efter Bretton Woods-systemets slut i början av 1970-talet, planeras för närvarande inte i europeisk penningpolitik.
Med hänsyn till den globala finanskrisen och spekulativa hot money -rörelser kommer minimireserverna framöver att kunna användas också för andra ändamål. Betraktar man den möjliga utvecklingen att de elektroniska pengarna tränger undan de kontanta pengarna och följaktligen kan minska efterfrågan på pengar från centralbanken, är det viktigt att ECB har möjlighet att tillgripa detta penningpolitiska instrument. Det är dock ett problem att insatser av minimireserverna får samma verkan på banksektorn som en skatt, vilket därför skulle kunna medföra konkurrensnackdelar för euron på finansmarknaden.
Efter att ECB-rådet beslutat om måttliga reservsatser och också om räntebärande placering av de medel som satts in via ECB: s minimireserv, är de första villkoren uppfyllda. Europaparlamentet kan tillstyrka förslaget, såsom tydligt utvisas av Katiforis betänkande angående rätten att utfärda sanktioner. Europaparlamentet har därför rätteligen inga invändningar mot detta förslag till förordning. Också insamling av statistik är - framför allt om man vill kunna styra penningmängden - en nödvändighet i Europeiska unionen. Man vet dock inte hur konsumtionen och sparandet i den monetära unionen kommer att utvecklas, varför tillgången till omfattande statistik torde vara av central betydelse.
Precis som Hendrick och förordningen med rätta påstår måste Europeiska centralbanken ges rättsliga förutsättningar för att kunna samla in tillräckligt med statistik.
Men självklart får Europeiska centralbanken inte röra sig helt fritt i rättsligt avseende. Också den måste sålunda hålla sig till de allmänna rättsliga grunderna, och så till vida visar Hendricks betänkande helt riktigt på problemen med sekretess och skydd. Det är viktigt att detta ges lämplig reglering, vilket Europaparlamentet understryker med sina kompromissförslag i ändringsförslagen.
Ekonomiska och monetära unionen går vidare enligt tidsplanen på samma sätt som under de senaste månaderna. Den förbereds för närvarande noggrant för att den om 87 dagar från i dag, dvs. den 1 januari 1999, skall kunna starta med understöd av en centralbank utrustad med effektiva instrument.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande! För några dagar sedan kom ordföranden för Europeiska centralbanken, Duisenberg till underutskottet för monetära frågor, där vår kollega Randzio-Plath sitter ordförande; han försäkrade att man på ett tillfredsställande sätt uppfyllde tidsplanerna och förutsättningarna för att garantera att de operativa mekanismerna i Europeiska centralbanken skall fungera utan några som helst problem, när euron införs 1 januari nästa år. Emellertid, lät han framskymta att innan euron införs finns det några viktiga aspekter som är nödvändiga att belysa på ett tillfredsställande sätt.
Dessa tre betänkanden, som har godkänts med bred majoritet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, tar upp några grundläggande aspekter angående dessa fundamentala frågor, för att garantera ett bra funktionssätt från Europeiska centralbankens sida och ännu finns det, vilket respektive föredragande har visat, grundläggande frågor som det är nödvändigt att ta hänsyn till, att ta med anmärkningar som har gjorts, exempelvis, i fråga om reserver, förbindelser mellan medlemsstaterna och Europeiska centralbanken, sanktionsnivåer, tillämpningen av desamma, etc.
Som Randzio-Plath påpekade, har vi 90 dagar kvar till införandet av euron, och detta har - i dessa ekonomiskt och finansiellt turbulenta ögonblick - erbjudit en mycket viktig säkerhet och stabilitet för dess område. Men därför är det nödvändigt att konsolidera den. Det är mitt intryck - genom Duisenbergs närvaro och de iakttagelser man har gjort här, genom debatten vi har haft i utskottet om dessa grundfrågor - att det fortfarande finns en alltför stor brist i överensstämmande mellan Europeiska centralbankens funktion och tillämpningen av den ekonomiska och monetära politiken i medlemsstaterna och deras egna centralbanker. Detta är en fråga vi måste lösa så snart som möjligt, så att vi kan få alla de garantier som är nödvändiga för att euron skall fungera väl från och med den 1 januari.

Gallagher
Herr ordförande! I dag har vi tre förordningar uppe till behandling i enlighet med artikel 106.6 i fördraget, som behandlar tillämpningen av minimireserver, rätten att införa sanktioner, och ECB: s insamling av statistisk information, som har dragits upp i enlighet med ett särskilt förfarande som föreskrivs i fördraget. I detta fall är Europeiska centralbanken och kommissionen eniga om att banken självt måste förbereda rekommendationer för att undvika dubblering.
Vad gäller förordningen om insamlingen av statistisk information anser vår grupp, för sin del, att de ändringsförslag som antagits av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik ännu en gång definierar omådet och metoderna för bankens insamling av statistisk information. Texten framför oss tycks tillfredsställande.
Vad gäller förordningen om sanktioner, noterar jag att i fråga om statistik banken tycks ha tilldelats befogenhet inom ett större område än de flesta nationella centralbanker. Det är inte ovanligt att den sanktions arsenal som förutses i förordningen är omfattande. I artikel 2 i förordningen anges att sanktionerna måste stå i proportion till det begångna felen och ett detaljerat förfarande föreskrivs innan dessa genomförs, genom vilket de institutioner som hotas av sanktioner garanteras få sin ståndpunkt bedömd av de behöriga myndigheterna. Detta verkar vara en god idé.
Jag kommer nu till förordningen om obligatoriska reserver. Vi måste komma ihåg att i juli tillkännagav Europeiska centralbanken inrättandet av obligatoriska reserver fr.o.m. i januari 1999, vilka skulle betalas med en räntesats motsvarande deras huvudsakliga grad av refinansiering av Europeiska centralbanken; detta skulle garantera en förräntningsnivå på en nivå nära räntan på penningmarknaden. Vi måste emellertid komma ihåg, att denna punkt inte uttryckligen förekommer i förslaget till lagstiftningsresolution. Den rättsliga grund på vilken den bygger är artikel 19.2 i Europeiska centralbankens stadgar. Där tillåts detta inte.
Å andra sidan föreslås i vissa av parlamentets ändringsförslag mera i klartext att utvärderingen av de obligatoriska reserverna skall innefatta ett visst datum som är kopplat till poster utanför balansräkningen och i synnerhet till sådant som kommer ur " för att stödja den stabilitetsinriktade penningpolitiken" och bidra till " det finansiella systemets stabilitet" .
Vissa här ifrågasätter förtjänsterna hos dessa ändringsförslag med motiveringen att denna begäran redan ingår i artikel 3 i förslaget till lagstiftningsresolution. Å andra sidan ankommer det på ECB att i enlighet med objektiva kriterier avgöra vilka koefficienter som tillämpas för varje kravkategori. I alla händelser kan inkluderingen av derivat i basen för beräkningen av reservkrav inte rättfärdigas av förebyggande skäl såsom föreslås i ett av ändringsförslagen.
Slutligen är de obligatoriska reserverna ett instrument för penningpolitiken i syfte att stabilisera räntenivåerna på penningmarknaden och att bemästra penningmängdens expansion. Ur denna synpunkt är det, enligt vår mening, berättigat att innefatta vissa derivat i beräkningen.

Ainardi
Herr ordförande! I betänkandena från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik godkänns förbehållslöst de tre förslagen till förordning om Europeiska centralbankens befogenhet att ålägga sanktioner, tillämpa minimireserver och samla in statistisk information.
Dessa förordningar visar på centralbankens orimliga befogenheter. Den direkta förvaltningen av berörda åtgärder skulle anförtros banken utan något ingripande från regeringarna eller ens de nationella centralbankerna. Ingen politisk kontroll skulle utövas över den på gemenskapsnivå, eftersom rådet (euron) hittills bara är en struktur utan makt. Jag har hört att euro-området skulle vara ett stabilitetsområde. Jag tycker mina kolleger är väl optimistiska. Om den finansiella krisen i världen försvagar ekonomin i de framväxande länderna vet alla att de industrialiserade länderna kommer att beröras, de börjar för övrigt att bli det och alla vet också att det får allvarliga ekonomiska och sociala konsekvenser.
Vi måste alltså snarast inleda diskussioner och komma med förslag avseende målsättningar och villkor för hur Europeiska centralbanken skall skötas. Vi kan inte tillåta att centralbanken kritiserar nationella budgetar genom att i inflationsbekämpningens namn införa en restriktiv politik på det sociala området och när det gäller sysselsättningen. Vi måste snarast ändra prioriteringar och omdefiniera centralbankens målsättningar så att den kan bidra till att stimulera anslag till sysselsättning och tillväxt, bidra till att begränsa fri rörlighet för kapital och se till att finansmarknadernas betydelse minskar.
Medborgarna och de folkvalda instanserna måste få medel att kontrollera denna centralbank. Verksamheten måste därför vara öppen och kontrolleras demokratiskt av bl.a. Europaparlamentet och de nationella parlamenten, och genom att de stora ekonomiska och valutamässiga utmaningarna diskuteras offentligt. Det är nödvändigt att på nytt definiera målsättningar och verksamhet för centralbanken om man vill inleda processen med en framstegsvänlig ny inriktning av den europeiska integrationen, som verkligen kan motsvara de europeiska folkens behov och strävan.

Wolf
Herr ordförande, vi befinner oss på upploppet av ett travlopp som plötsligt blivit en galopptävling. På några månaders tid skall i ett slag något göras som under åratal inte har förberetts på något sätt. Vi bör väl medge att vi tappar andan något i samband med det. Det stämmer att minimireserver är en central del av penningpolitiken. Randzio-Plath har redan redogjort för det. Vi bör dock ställa oss frågan om vi inte borde använda minimireserverna även för att stabilisera euron externt och i samband med det skapa en bredare bas för minimireserverna. Här kan jag ju bara i sammanhanget nämna företeelser som derivat och kasinokapitalism.
Vad gäller sanktioner, tillsyn och kontroll har Katiforis redan sagt att det inte räcker. När ansvarslösa traders skrider till verket med hedge-fonds som har enorm hävstångsverkan räcker inte dagens garantier till; när det gäller statistiken har vi inte heller med bredare dataunderlag något verkligt grepp om den reala ekonomiska utvecklingen.
Jag måste säga att, även om vi håller tidsplanen, så är det ändå oroande att läget gällande de tekniska förberedelserna inför införandet av euron fortfarande inte utesluter att vi kommer att få stora problem. Jag hoppas dock att vi rörande politiskt stöd, ändringar och förberedelser kan få till stånd de nödvändiga ändringarna i sista minuten. Oskar Lafontaine har en klar uppfattning om de viktiga punkterna: penningpolitikens centrala uppgift är sänkning av räntan, en ekonomisk regering måste aktiveras, sysselsättningsmålet skall bli jämställt, samt ett aktivt bidrag skall lämnas till stabilisering av världens finansiella system. Katiforis har helt riktigt sagt att det inte räcker med att införa starkare kontroll. Det är mer styrning som behövs. Vi kan inte bara skydda kapitalägarnas rätt, utan vi måste äntligen läka det öppna sår som föreligger i form av bristande demokratiskt inflytande och kontroll av Europeiska centralbanken.

Torres Marques
Herr ordförande! Vi är i slutfasen av införandet av euron, vilken kommer att börja gälla inom mindre än 90 dagar. Europeiska centralbanken skickar sina rekommendationer till vårt parlament, så som dess ordförande Wim Duisenberg har lovat, i beaktande av rådets godkännande av de nödvändiga förordningarna för ett normalt funktionssätt för centralbanken, och för att konkretisera två mål som man vill uppnå: först och främst prisstabiliteten, men även nödvändiga ekonomiska och monetära åtgärder för att bibehålla den expansionsfas som Europeiska unionen genomgår, och som Rysslands, Asiens och Latinamerikas monetära kris äventyrar.
Dessa tre förordningar handlar om respekten för tillämpningen av minimireserverna i Europeiska centralbanken, om befogenhet att ålägga sanktioner och om statistisk information som medlemsstaterna skall lämna, där betänkandenas föredraganden har varit ledamöterna Hoppenstedt, Katiforis och Hendrick, vilka jag gratulerar.
Förordningarna är viktiga steg mot den monetära unionens regelbundna funktion, i denna dess tredje fas, och utgör utan tvivel relevanta åtgärder för hur den monetära volymen i de elva euroländerna skall kontrolleras, för att få dessa marknader attraktiva och samtidigt säkra, vilket inte är en lätt uppgift eller något som kan garanteras. Därför är vi generellt sett överens om de åtgärder som skall vidtas inom ramen för dessa tre förordningar.
Vad gäller Hoppenstedts betänkande om minimireserverna bekräftas behovet av att balansera de fördelar och den säkerhet, som förekomsten av denna åtgärd möjliggör, å ena sidan genom flexibilitet, å den andra för att undvika konkurrenssnedvridning. Ett system med minimireserver har, som vi vet, tre grundläggande funktioner; för det första, att fastställa de korta räntorna på den monetära marknaden; för det andra, att skapa förutsättningar för att möta ett strukturellt likviditetsunderskott, och för det tredje, att underlätta styrning av penningmängden. Den av ECB uppsatta minimiräntan på 10 procent, som är förräntad och inbegriper elektroniska pengar, vars betydelse växer, och omfattningen av dess tillämpningsområdet, liksom övriga förslag får vårt stöd.
Vad gäller betänkandet om Europeiska centralbankens befogenhet att ålägga sanktioner, utarbetat av Katiforis, följer jag hans kompetenta och förnuftiga slutsatser. Den balans mellan ECB och de nationella centralbankerna som förutses i förordningen är särskilt lyckad: både ECB och de nationella centralbankerna kan inleda förfarandet med åläggande av sanktioner, men besluten kan endast fattas i ECB: s ansvariga organ. På detta sätt kan man undvika att centralbankernas övervakning minskar jämfört med i dag, och samtidigt kan ett enhetligt förfarande med åläggande av sanktioner tillämpas på alla nivåer inom ECBS.
Vi analyserar slutligen betänkande Hendrick om Europeiska centralbankens insamling av statistisk information. Som vi vet är det på grundval av så tillförlitliga uppgifter som möjligt som besluten om växelkursfrågor och monetära frågor bör och kan fattas. Därav all förutsedd noggrannhet i denna förordning och i alla bestämmelser som ingår i den. Jag är ense med föredraganden när han kräver en absolut tillförlitlighet i den information som de nationella centralbankerna ger ECB. Det handlar om en aspekt som de nu ingivna ändringsförslagen gör ännu strängare.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vi befinner oss i en extremt viktig, svår och intressant tidsperiod: födelsen av en ny valuta - euron - som strävar efter att bli stabil, gemensam för länder vars ekonomier följer en sträng budgetkontrollerande politik, men där tillväxten fortsätter att vara stark, i ett klimat av allmän kris och monetär instabilitet. Vi hoppas att denna nya valuta kommer att bli en stabilitetsfaktor, inte bara i Europa utan i världen.

Carlsson
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Nu är det mindre än tre månader tills euron är på plats. Vi har i parlamentet att ta ställning till en del tekniska detaljer, samtidigt som vi kan passa på att gratulera Europeiska unionen till det som nu håller på att skapas. Samtidigt måste jag än en gång beklaga att Sverige fortfarande har en regering som väljer att stå utanför denna stabilitets- och tillväxtskapande process.
För att Europeiska centralbanken skall kunna agera med trovärdighet, krävs att man använder de rätta penningpolitiska instrumenten, men också att de beslut som tas fattas på korrekt information. Jag tycker att Hoppenstedts betänkande är mycket bra. Det är utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som nu yttrar sig om ECB: s rekommendation avseende en rådsförordning om centralbankens tillämpning av minimireserver. I sin välskrivna motivering konstaterar Hoppenstedt att betydelsen av minimireserver är i avtagande. Han skriver också att om de penningpolitiska målen kan uppnås även med anlitandet av de övriga instrument som står till ECB: s förfogande, kan det eventuellt övervägas att fastställa den högsta tillåtna reservkvoten till noll. Jag tror personligen att centralbankens möjlighet att justera likviditet via öppna marknadsoperationer förmodligen är tillräcklig. Jag anser, precis som Hoppenstedt påpekade i sitt anförande, att felaktigt användande av minimireserver kan verka konkurrenssnedvridande. Dessutom finns det ju en risk att klåfingriga byråkrater och politiker nyttjar minimireservmöjligheten som ett sätt att beskatta banksystemet. Sammantaget vill vi dock tillstyrka det förslag som föreligger, då förslaget till förordning ger ett stort spelrum för ECB om och hur minimireservpolitiken skall komma till användning. Från PPE-gruppen har vi fullt förtroende för centralbanksledningens överväganden och beslut.
Jag sade tidigare att för att centralbanken skall kunna agera med trovärdighet och effektivitet måste besluten fattas på korrekt information. Underlaget för penningpolitiska beslut måste bygga på tillförlitlig statistik som kan kontrolleras i andra hand. Därför är Hendrickbetänkandet angeläget liksom Katiforis betänkande som möjliggör sanktioner för de institut som åsidosätter sina åtaganden och sitt ansvar. Jag vill gratulera Hendrick och Katiforis till deras arbete.
Statistik för ECB: s räkning är speciell. Överföringen av denna känsliga information måste ske i en förtroendefull miljö mellan nationell och europeisk nivå. Det kräver att kvaliteten kan garanteras, att statistiska standarder är gemensamma, att det inte råder några oklarheter, men också att rapporteringsbördan inte blir övertung.
Med de korrekta beslutsunderlagen är jag övertygad om att ECB kan fatta nödvändiga penningpolitiska beslut. Med öppenhet i kommunikationen med marknaden och återgivandet av beslutsgrunderna kan det nödvändiga förtroendet för en framgångsrik europeisk centralbank skapas.

Seppänen
Herr ordförande! Under de senaste månaderna har det blivit en allmän uppfattning att Internationella valutafonden misslyckats i sin uppgift att rädda världens monetära system. Vi befinner oss på tröskeln till en världsomfattande deflation. IMF har ordinerat olika länder sådana politiska mediciner som inte har botat utan förvärrat den sjukdom som orsakats av ett spekulationsvirus. IMF: s alla åtgärder har styrts av en osynlig hand, den liberalistiska logiken. I stället för länder har IMF med hjälp av våra pengar räddat överstatliga banker.
Europeiska centralbanken ges nu instrument, med vilka den i Europa måste hindra en penningkris som följer spekulationen. Därför är det enligt Hoppenstedts betänkande motiverat att till bankernas minimireservbas räkna alla finansinstitut samt många poster som ligger utanför deras balansräkningar. Värdepapperisering av krediterna och spekulation på derivatmarknaden kan skapa en bankkris.
Däremot har utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik fel i sin andra rekommendation. Man skall inte betala bankerna marknadsränta på minimireservtillgodohavanden. På det sättet kan ECB effektivast försvara banksystemet mot en sådan överhettning som vi i fjol fick erfarenheter av i Asien, i Ryssland och i Latinamerika. ECB: s uppgift är inte att rädda banker utan samhällen.
Europeiska centralbankens ideologi är den fria kapitalmarknadens logik. ECB står inför en omöjlig uppgift i att sörja för sinsemellan olika länders likadana penningpolitik. Den måste akta sig för att Europa inte skall styras av kapitalmarknadens inflatoriska och realekonomins deflatoriska logik.

Hautala
Herr ordförande! Jag talar i första hand om Mark Hendricks betänkande som handlar om Europeiska centralbankens befogenheter att samla in statistiska uppgifter. Denna statistiska information ligger ju till grund för den gemensamma penningpolitik som Europeiska centralbanken bedriver. Dessa uppgifter som samlas in från olika aktörer är i princip konfidentiella, men som föredraganden och utskottet konstaterar är detta förslag till förordning inte fullständigt klart när det gäller sekretessföreskrifterna. Därför föreslår också utskottet att dessa sekretessföreskrifter borde preciseras och att man här borde följa gemenskapens övriga bestämmelser som gäller sekretessen i samband med statistiska uppgifter. Informationen kan ju i princip vara mycket känslig. Den kan rentav innehålla affärshemligheter och det kan hända att det uppstår interna problem om dessa uppgifter som överlämnas till centralbanken inte förblir helt konfidentiella. Även sådana uppgifter som inte möjliggör direkt identifiering kan härledas genom deduktion, precis som föredraganden säger, så detta måste verkligen klargöras.
Allt detta skapar en kontinuerlig spänning mot kravet på Europeiska centralbankens öppenhet. Därför borde Europeiska centralbanken skyndsamt skapa generella regler för allmänhetens rätt att ta del av dokument som banken disponerar, samt vilka begränsningar och undantag som gäller från dessa öppenhetsbestämmelser.

Paasilinna
Herr ordförande, bästa kolleger! Euron måste vara stark och trovärdig. I den nuvarande ekonomiska villervallan i Asien och Ryssland kan vi se att pengarna och penningpolitiken är ofrånkomligt förknippade med ekonomin, de sociala förhållandena och självaste politiken.
Det räcker inte med marknadens förtroende. Euron behöver således allmänhetens förtroende. Det innebär behovet av att öka demokratin, övervakning av centralbanken samt ansvar åt demokratiska organ. Demokratiska staters centralbank kan inte stänga in sig för att enbart verkställa penningpolitiken. Den måste förstå att den är en del av en omfattande ekonomisk politik som tar hänsyn till de sociala dimensionerna och där sysselsättningsfrågorna, såsom vi här har betonat, innehar huvudrollen. Därför tycker jag att det är en bra tanke att till exempel i anslutning till Ekofin skapa ett sekretariat för beredning av ekonomiska och monetära frågor.
Kontrollen över ECB måste bringas till en modern nivå. Till en nivå där det samhälleliga ansvaret förverkligas. I och med ECB tycks pengarna ligga allt längre från demokratiska beslutssystem när de cirkulerar i elektronisk form och till och med i globala nätverk. Vi har alltså släppt kontrollen över pengarna, vilket har lett till att pengarna har tagit kontrollen över oss och valutaspekulanterna över hela stater. Centralbankens beslut påverkar ekonomin och därigenom sysselsättningen. Således är den ansvarslösa självständighet som banken en gång i tiden fick och det ivriga hemlighetsmakeriet inte längre aktuella. Här finns det skäl att åstadkomma en förändring. En centralbank måste ha ansvar och med hjälp av just detta har man under senare tid i alla stora val slagit tillbaka nyliberalismen som förstört så mycket för vanliga människor. Jag tror att detta budskap är tillräckligt klart. Vi måste ta itu med stora frågor som styrning och reglering av världens spekulationspengar och globala jätteföretag.
Beskattningen av arbete har under de senaste årtiondena ökat kraftigt och kapitalbeskattningen har sjunkit. Den internationella valutaspekulationen anses som mest lukrativ bland affärsverksamheter. Den ligger helt utanför beskattningen. Samtidigt klagar de sysselsättningsskapande små och medelstora företagen över skatterna. Man måste komma ihåg att vi har 18 miljoner små och medelstora företag och 17 miljoner arbetslösa. Det är ett orimligt förhållande. Fel sektorer betalar för mycket skatt. Euron måste vara en konkurrent till dollarn, men man kräver att euron skall ha en högre etik än dollarn. Den obarmhärtiga börsspekulationen vållar stor skada. Resultat av mänskligt arbete överförs till spekulanter. Vi hjälper spekulanterna i stället för att försöka straffa dem, som även kollegan Katiforis sade. För detta kan det ju inte finnas någon bra grund som folk skulle godkänna.
Många i synnerhet stora företag har förberett sig för euros tredje etapp, i mitt land 64 procent av storföretagen. De små och medelstora företagen (SMF)är inte på denna väg. Endast 7 procent har startat förberedelsearbetet. Inom servicebranschen är situationen ännu sämre. SMF-sektorn är emellertid, som jag sade, den huvudsakliga arbetsgivaren i Europa. Således skulle jag önska att kommissionen skulle ta fram ett rådgivningspaket för SMF-sektorn vid övergången till den gemensamma valutan.
Hoppenstedt påpekar i sitt betänkande att minimireserver skapar skatteliknande extra belastningar på bankkundernas insättningar. Följden kan bli att inhemska minimireservskyldiga verksamheter flyttas över till minimireservfria utländska verksamheter. På det sättet ställs bankerna inom euro-området i en sämre konkurrenssituation än bankerna i tredje land. Allra värst blir situationen inom kort för bankanställda här i Europa. I mitt eget land har detta redan hänt.

Lulling
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skall tala om Hendricks betänkande. Europeiska centralbankens oberoende och dess uppgift - att göra euron till en stark valuta - gör enligt min mening denna förordning fullständigt berättigad, vilken kommer att göra det möjligt för banken att samla in den statistiska information som krävs för att den skall kunna genomföra sina uppgifter.
I motsats till föredraganden har jag inga betänkligheter när det gäller sekretessen för den statistiska information som lämnas till ECB. Vi har litat på Europeiska centralbanken när det gäller att helt oberoende förvalta vår europeiska valuta, vare sig det gillas eller ej av vissa av mina kolleger mittemot mig här, som uppenbarligen känner viss nostalgi för de system som misslyckats där de tillämpades, t. ex. i länderna i Central- och Östeuropa.
Det skulle därför enligt min mening vara absurt att vilja införa hinder som försvårar för banken att erhålla den statistik som klokt fördelats mellan dem inom Europeiska unionen. Konfidentiell statistisk information, t.ex. gränsöverskridande finansiella operationer kan visa sig nödvändiga. Att förhindra att konfidentiell statistisk information som på så sätt samlats in utnyttjas för andra behov skulle vara lika överdrivet som att vilja slå in dörrar, som öppnats av bestämmelser i en sådan förordning, något som bara skulle motsvara fromma önskningar och t.ex. skulle gälla nödvändigheten att begränsa kraven på de personer som är skyldiga att deklarera. Alla här kan instämma i det.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor har röstat för vissa av mina ändringsförslag, däribland dem som anger att den statistiska informationen kan utnyttjas för att göra det möjligt att genomföra grundläggande uppgifter, i enlighet med artikel 5.2 i fördraget. Dessa hinder, om jag så får säga, räcker gott och väl.
När det gäller sanktioner låt oss avhålla oss från att föreslå texter som den i ändringsförslag 4 som bara skulle vara till nytta för advokaterna och hålla dem sysselsatta på heltid, utan att det egentligen begränsar företagens skyldighet att upprätta deklarationer. Det är inte tal om att på ett så känsligt område som förvaltning av den gemensamma valutan göra det möjligt för deklarationsskyldiga att spekulera i betalning av böter snarare än att tillhandahålla uppgifter som ECB säkerligen inte annars skulle samla in, om uppgiften inte krävde det.
Herr ordförande! Vi får inte glömma att en centralbank, i likhet med varje annan politisk beslutsfattare eller andra beslutsfattare, gör dåliga bedömningar och fattar dåliga beslut om den är dåligt informerad.

Ribeiro
Herr ordförande! Dessa tre betänkanden om Europeiska centralbanken uppstår givetvis ur behovet av att reglera den nya institutionens verksamhet. Vilket, i utgångsläget, är förutom nödvändigt, positivt.
Vad gäller den första förordningen om minimireserver tycks oron för en möjlig konkurrenssnedvridning vara stark, då reserverna betraktas som en skatt på insättningar, och även på grund av det stora spelrum som ges. Det skulle vara lämpligt att ett övervägande om reservernas roll i banksystemet.
Men vad vi i detta korta inlägg vill understryka är att vad gäller de andra två förordningarna, finns det en aspekt, och en filosofi, som ger ECB en betydande befogenhet att ålägga sanktioner. Då ECB är en institution som vi har kritiserat mycket för dess demokratiska underskott och för dess oproportionerliga maktbefogenheter utan någon politisk kontroll, för att den skall vara oberoende utan restriktioner, kan inte dessa reglerande och sanktionerande befogenheter annat än förvärra vår kritik och oro. Befogenheten att ålägga sanktioner, särskilt vad gäller statistisk information, kan skapa ett nät av skyldigheter och press som, utan att ifrågasätta behovet av säker och riktig statistisk information, ger ECB ny och ökad makt utan nödvändig hänsyn och de nödvändiga politiska och demokratiska skyldigheterna.
Enligt förslagen och enligt parlamentets stöd kommer dessa förordningar att stärka befogenheterna hos en institution utanför all kontroll och vilka vi redan, under dessa villkor, anser är orimliga.

Ettl
Herr ordförande, mina damer och herrar! De tre föreliggande betänkandena över minimireserver, sanktionsrätt och insamling av statistiska uppgifter har enhälligt godkänts i utskottet. Det är tre betänkanden som kan verka rutinartade men som mot bakgrund av de senaste tilldragelserna på finansmarknaderna framstår som allt annat än oviktiga.
Tillåt mig därför göra några principiella kommentarer. Först en kort tillbakablick: I början av sommaren 1997 utlöstes masshysteri bland kreditinstituten på de sydostasiatiska finansmarknaderna av en punkterad kreditbubbla inom bygg- och fastighetsbranschen, vilket kastade in de s.k. little tigers i en väldig ekonomisk och social kris. Denna förtroendekris spred sig sedan till Japan, Sydafrika, Latinamerika och slutligen, av politiska orsaker, dessutom till Ryssland. Resultaten är mer än väl kända: Tillväxtprognoserna måste revideras nedåt, brant fallande aktiekurser har lett till förluster över hela världen på ca 4 biljoner US-dollar. Det motsvarar storleken av Japans ekonomi. Åtskilliga av krisländerna har fastnat i en likviditetsfälla och kan endast återhämta sig genom ansenliga finansiella stödåtgärder.
G7-ländernas beslut att inrätta en nödfond bör ses i det sammanhanget. Vi bör naturligtvis även välkomna denna åtgärd. Av väsentlig betydelse är också Internationella valutafondens misslyckande - den har inte i tillräcklig utsträckning uppfyllt sin uppgift att utöva tillsyn. De realekonomiska följderna av spekulationsvågorna och den negativa tillväxten till följd av förtroendekrisen, som inte har något med den grundläggande ekonomiska utvecklingen att göra, formligen ropar efter en systemändring. Kostnaderna för allmänheten är helt enkelt för höga. Kraven på möjligheter till styrning och kontroll av finansmarknaderna växer sig allt starkare även hos stora kapitalägare.
Genom att ha en sammanhållen ekonomi och stabila valutor har Europa väsentligen kunnat hålla sig utanför denna kris. Stabiliteten måste dock ständigt köpas till priset av högräntepolitik, vilket i sin tur får effekter på tillväxten. Men - och det är av avgörande betydelse - den förda räntepolitiken för stabila valutor är, framför allt genom minimireserverna, en signal för hur europeiska banker skall agera i ett avreglerat, övernationellt ekonomiskt system. Den ger centralbanken möjlighet att inskränka bankernas kredithantering samt styra penningmängden. Detta instrument, som hittills endast använts i den enskilda medlemsländerna, bör nu bli ett europeiskt instrument för tillsyn och kontroll. Det är på den vägen vi måste gå vidare.
Men det är också för att det per dag görs otillåtna spekulationsaffärer på sammanlagt upp till 1, 8 biljoner dollar på världens finansmarknader - det är ca 10 procent av världens samlade nationalprodukt. Exempelvis har i Thailand sänkningen av minimireserven tvingat fram riskfyllda kortsiktiga affärer. Det har naturligtvis öppnat ytterligare spelrum för hedge-fonds , vilka inte bara opererar med valutor utan även med råvaror. Med sina snabba transaktioner orsakar de dubbla kostnader för företagsområdena. Om t.ex. råvarubörsen på grund av dåliga bomullsskördar går upp, kan man redan i dag räkna med ett s.k. hedge-fonds -pålägg. Det är ju inte så det är tänkt att fungera! Det har ju ingenting med arbete att göra, och inte heller med innovationer på finansmarknaden.
Priset för detta måste allmänheten bära. Av dessa skäl anser jag det vara bättre om minimireservpolitiken rättar sig mer efter realkostnadsprincipen än låter vederlaget följa konkurrensfaktorer - detta sagt som svar på Duisenbergs uttalande. Men Duisenberg har inte alltid rätt. En alltför stark avreglering leder till finansmarknader som styrs av förväntningar, som inte längre rättar sig efter den egentliga ekonomiska utvecklingen, utan efter konkurrenternas vinster. Tillväxt och sysselsättning måste prioriteras och återfå sin givna plats i politiken. För att det skall ske krävs erkända internationella spelregler på den öppna marknaden. Reglerna om minimireserver är en av dessa: De får inte dribblas bort utan bör sättas in där de kan komma till användning.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Med föreliggande betänkanden säkrar vi en stark och oavhängig ställning för Europeiska centralbanken. Jag vill gratulera Hendrick till hans betänkande. Jag tror att han har lyckats fånga upp det väsentliga i frågan. Det är mycket viktigt att vi ger centralbanken största möjliga oberoende, men trots det skall de rättsliga principer som gäller i övrigt i Europeiska gemenskapen gälla också på det här området.
Jag gläder mig speciellt åt att vi i frågan om insamling av statistik särskilt vill beakta de små och medelstora företagen. Vi vet från flera rundfrågningar att det rena pappersarbetet ofta tar överhanden när kvalitén på insamlade data är dålig, vilket fjärmar företagen från den egentliga verksamheten. Vi vill med ändringsförslag 7 motverka den här överbelastningen. Således skall förekomsten av tröskelvärden leda till att inte alla småföretag blir registreringsskyldiga så snart de börjar med gränsöverskridande affärer. Detta gäller även i extrema fall hushållen.
Tröskelvärdena skall läggas relativt högt av centralbanken. Därigenom inkräktas inte på dess oavhängighet och effektiviteten blir som högst. Det är när allt kommer omkring ganska naturligt att de i förordningen angivna sanktionsmöjligheterna knyts till allmänna straffrättsliga och statistiska principer. Av den anledningen bör utdelade straff ta i beaktande såväl proportionalitetsprincipen som skuldsättningsgraden. Vid force majeur, alltså omständigheter utanför de registreringsskyldigas kontroll, bör straff över huvud taget inte utdelas.
Föreliggande förslag innebär en förnuftig medelväg mellan å ena sidan nödvändig datainsamling och å andra sidan strävan att låta företag och hushåll slippa ännu en börda. De små och medelstora företagens centrala betydelse för skapandet av arbetsplatser på den inre marknaden visar nödvändigheten av en sådan lösning.

Theonas
Herr ordförande, vi diskuterar tre rådsförordningar som ger enorma befogenheter till Europeiska centralbanken och som särskilt vid denna tidpunkt borde framkalla starka reaktioner hos Europaparlamentet.
Jag frågar mig, herr ordförande, om det är så att den nuvarande ekonomiska krisen berör en annan planet. Spekulationerna har nått en sådan omfattning att de är omöjliga att kontrollera. Den enorma globala ekonomiska krisen, som fortfarande är i full gång och som inte visar tecken på att avmattas, har hittills märkts huvudsakligen på börserna och inom det internationella kreditsystemet, men inom kort kommer den att få direkta konsekvenser även för arbetstagarna, genom en ökning av arbetslösheten, en minskning av den disponibla inkomsten, en drastisk begränsning av konsumtionen och den internationella handeln, samt en betydande minskning av den globala produktionen.
Har verkligen inte centralbankerna ansvar för den tragedi som nu drabbar miljontals människor runt om i världen? Tillförlitliga internationella ekonomiska organisationer ringer redan i varningsklockan i samband med genomförandet av euron.
De betänkanden rörande Europeiska centralbanken som vi diskuterar idag ger uttryck för en historik ironi. Samtidigt som det globala ekonomiska ledarskapet inom ramarna för Internationella valutafonden diskuterar hur man skall bemöta konsekvenserna - om än inte alla - av krisen, håller sig Europaparlamentet och Europeiska unionen fast vid tillämpandet av gamla och förlegade recept. Dessa betänkanden sätter konkurrensfrihet och låga kostnader för bankerna före säkerhet för transaktionerna och skydd för allmänheten, och de överlämnar kontrollen av spekulanterna till centralbankscheferna, en kontroll som politiskt och demokratiskt övervakade organ och institutioner borde utöva.
En fråga fylld av oro dyker upp, herr ordförande: Vem ska skydda oss från beskyddarna? Vem ska politiskt och demokratiskt kontrollera den okontrollerbara Europeiska centralbanken?

Wibe
Herr ordförande! Sverige skall ju inte delta i den monetära unionen. Skälet till detta är dock inte, som det tidigare sades, en inställning hos den svenska regeringen, utan en inställning hos den svenska opinionen som är starkt kritisk, och som också har stöd av en överväldigande majoritet hos de akademiska ekonomerna i Sverige, vilka ser förlusten av växelkursmekanism som mycket farlig vad gäller penningpolitisk stabilitet. Det var emellertid inte därför som jag tog till orda, utan för att ge några synpunkter på dessa tre utmärkta betänkanden som vi har framför oss. Framför allt vill jag kommentera bestämmelserna om minimireserverna.
Jag vill först säga att minimireserver är ett oerhört viktigt penningpolitiskt instrument. Vi har prövat sådana i Sverige, vi hade dem ända fram till 1985, och de fungerade alldeles utmärkt. År 1985 avskaffades de i den allmänna avregleringsvågen inom bankväsendet. Resultatet blev en finansiell katastrof i vårt land, där krediterna ökade med 25 procent per år. Det viktigaste är alltså att slå fast att minimireserver är ett viktigt instrument för penningpolitisk stabilitet.
Som jag tror att vi alla vet, så har emellertid också detta system sina brister. Det rör sig om framför allt tre brister. För det första uppkommer det alltid ny likviditet. En form av likviditet som det talas om i detta betänkande är helt enkelt skuldsedlar som cirkulerar utanför bankernas balansräkningar, och som således kan öka penningefterfrågan. Det andra gäller handeln med derivat som också fungerar likviditetsökande. Låt mig i detta sammanhang få säga, herr ordförande, att jag mycket väl kan tänka mig att när man väl har börjat handla med derivat, så kan man i morgon börja handla med derivat på derivat, dvs. förändringar i derivatans priser, vilket skulle innebära en ytterligare ökning av likviditeten. Det tredje har också nämnts här, nämligen uppkomsten av elektroniska pengar.
Dessa tre saker gör att det är mycket svårt att utforma exakta bestämmelser för minimireserver och att dessa med tiden får minskad effektivitet. Vidare är det också väldigt svårt att dra en linje mellan vilka institut som man skall ålägga dessa minimireserver och vilka man inte skall göra det, dvs. om de skall åläggas bara bankerna, eller om man också skall ta in övriga finansiella institut. Jag kan säga i detta sammanhang att de svenska erfarenheterna pekar på att denna bas bör göras så bred som möjligt. Det finns nämligen alltid en risk för att det uppkommer företag i utkanten som kan kringgå denna reglering. Ytterligare något som har vidrörts i denna debatt är att det naturligtvis är så, att om man inom euro-området inför minimireservregler som inte finns utanför detta område, innebär det i viss mån en konkurrensnackdel. Så flyktigt som det finansiella kapitalet är, finns det naturligtvis stor risk att man flyttar sin handel till områden där dessa regler inte finns.
Slutsatsen för mig är att man måste ha minimireserver, men det räcker inte för att skapa penningpolitisk stabilitet. För det krävs både andra regleringar och globala överenskommelser, framför allt för att förhindra denna osunda konkurrens.
Jag har bara en liten synpunkt kvar, nämligen på Hendrickbetänkandet om insamlingen av statistik. Jag är inte så orolig för sekretessfrågorna i samband med detta, utan det som oroar mig mest gäller faktiskt kvaliteten på insamlingen av inflationsstatistik. Många internationella studier har nämligen visat hur lätt det är att överskatta inflationen, eftersom man inte tar hänsyn till kvalitetsutvecklingen hos produkterna.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Tillåt mig ta upp det som sades av Wibe, om att orsaken till att Sverige höll sig utanför enhetsvalutan var att man klarar sig mycket bättre på egen hand. Med tanke på turbulensen på finansmarknaderna i den globala ekonomin, skulle Sverige, liksom de övriga länderna, göra klokt i att överväga ett påskyndat medlemskap i den gemensamma valutan, eftersom det enda område i Europa som är stabilt vad gäller penningpolitiken är inom de elva länder som planerar att ansluta sig till valutan den 1 januari 1999. Detta är varför det konservativa partiet i mitt eget land, som i går röstade om att inte ha någonting att göra med den gemensamma valutan på tio år, är som en struts med huvudet i sanden, och som inte gör någonting för den brittiska eller europeiska industrin.
Gällande den kritiska frågan om kravet på en nedre gräns för reserven, är det mycket lägligt att vi diskuterar denna fråga i dag. När man ser på kollapsen för LTMC i USA, hade den ett eget kapital på fem miljarder dollar. Den skuldsättningsgrad man lyckades utnyttja var 200 miljarder till att börja med; sedan ligger de övriga uppskattningarna någonstans över en triljon dollar. Vårt problem just nu på finansmarknaderna är den skuldsättningsgrad som de stora finansinstituten över hela världen utnyttjar. Vi har ingen kontroll över detta. Vi måste försäkra oss om att vi har starka minimireserver och fullständig genomblickbarhet, i synnerhet vad gäller den skuldsättningsgrad som finansinstituten utnyttjar.
Vi måste också garantera att detta är centralbankernas skyldighet. När kommissionär Bangemann svarar, och när centralbanken ger oss svar, måste vi försäkra oss om att de inser att det är deras skyldighet att övervaka denna process och garantera genomblickbarheten. Vi måste förstärka den centrala kontrollen med tanke på storleken hos några av dessa finansiella organisationer. Om man ser på bruttonationalprodukter globalt, innehas några av världens högsta BNP-tal inte av länder - utan i själva verket av företag. Därför måste vi garantera att centralbankerna är delaktiga, när finansinstituten gör sina affärer. Vi behöver genomblickbarhet och mindre subsidiaritet inom detta område. Vi vill inte att medlemsstater eller andra stater som tillämpar sina egna regler. Detta är ett område där " gemensam suveränitet" kommer att bidra till en lösning av problemet. Vi måste klargöra Europeiska centralbankens makt inom två områden: för det första, dess roll i förhållande till sina egna medlemsstater och för det andra, dess roll i förhållande till finansiella institutioner generellt sett.
Sammanfattningsvis är det nu brådskande att detta parlament håller en stor utfrågning, och sammankallar de personer som har medverkat i G7 och G22, sammankallar Duisenberg och chefen för Europeiska banken för internationell förlikning så fort som möjligt för att se på de slutsatser som kan dras av händelserna i Washington. Vi måste utöva vår auktoritet som demokratiskt vald församling för att garantera att de åstadkommer denna genomblickbarhet och detta klargörande av framtida roller.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Teleterminalutrustning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om andrabehandlingsrekommendationen (A4-0337/98) av Read för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om den gemensamma ståndpunkten antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om radioutrustning och teleterminalutrustning och ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse (C4-0342/98-97/0149(COD)).

Read
Herr ordförande! Kollegerna i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vet att detta är vårt andra försök att åstadkomma ett fungerande direktiv i denna fråga. Det förra förslaget från kommissionen 1990 förlitade sig på " laboratoriemetoden" för att garantera överensstämmelse innan de slutliga utrustningen kunde införas på marknaden. Av en rad orsaker som jag tror nu är höljda i historiens dunkel, fungerade detta direktiv inte särskilt bra. Kommissionen har mycket ändamålsenligt lagt fram ett andra förslag som flyttar betoningen från certifiering till en metod som innefattar ett tillverkarintyg. Jag, som föredragande, anser att detta är ett lämpligt förfarande och har inga problem alls med kommissionens ståndpunkt i denna fråga.
Kommissionen har också på ett ändamålsenligt sätt innefattat radioutrustning som en del av befogenhetsområdet för detta direktiv. Även detta anser jag vara rätt. Jag uppsöktes i ett tidigt skede av den första behandlingen av lobbyister från radioamatörer som var oroliga för att deras egna aktiviteter kunde påverkas av det, men de är nu på väg att bli övertygade om att så inte är fallet.
Jag har ägnat betydande tid - kanske kan kommissionären kommentera detta - åt den omstridda frågan med skador på nätet och sannolikheten för skador på nätet. Jag har försökt garantera att mina rekommendationer på denna punkt, både i den första och den andra behandlingen, står i proportion till en sannolik skada. Många människor som berörs av genomförandet av detta direktiv var naturligtvis intresserade av denna fråga.
Förslaget, och parlamentets svar på det, är också medvetet om de stora tekniska förändringarna mellan det första och andra förslaget. Vi har försökt ta hänsyn till detta, såsom vi också har försökt ta hänsyn till frågan om konsumentintressen och plikten gentemot dessa, och i synnerhet hänsynstagandet till funktionshindrade konsumenter, i synnerhet blinda och döva konsumenter.
Jag anförtror er denna text. Jag hoppas mycket att vinner ett brett stöd bland alla grupper när den blir föremål för omröstning senare i dag.
Det har lagts ner ett enormt arbete, för vilket jag tackar mina kolleger i parlamentet, kommissionen och rådet, för att uppnå en användbar text som tillgodoser alla dessa reservationer. Det förekom avsevärda påtryckningar för att undvika en förlikning i denna fråga. Det skall öppet medges. Jag är säker på att kommissionen kommer att uppskatta parlamentets känslighet gällande detta. Vi vet att det blir en stor översyn av hela lagstiftningen nästa år. Jag är övertygad om att ifall det finns några punkter i detta som visar sig vara oanvändbart i praktiken, så kommer dessa att granskas vid det tillfället.
Jag vill kunna förklara i samband med omröstningen varför kompromisstexten av min kollega, Hendrick, behöver nämnas särskilt. Detta är ändringsförslag 18. Detta är det bästa alternativet. Jag hoppas att parlamentet stöder det, inte bara för att undvika förlikning - trots att detta har varit målet - utan ännu viktigare, för att försäkra oss om att vi åstadkommer ett direktiv som kan hjälpa industrin, hjälpa konsumenterna och i synnerhet hjälpa de allra mest sårbara konsumenterna.

Van Velzen, W.G.
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Den dramatiska tidsförkortningen för utveckling av teleterminalutrustning, liberaliseringen av telekommunikationsmarknaden och den ökande konkurrensen som det för med sig kräver snabba förfaranden för att få ut teleterminalutrustning som till exempel telefoner och faxmaskiner till försäljning på marknaden.
Det direktiv om radioutrustning och teleterminalutrustning som vi behandlar i dag befriar producenterna av sådana produkter från dyra och långsamma nationella förfaranden för godkännande av produkterna. Jag vill gärna tacka kollega Imelda Read för hennes bidrag till strömlinjeformningen av det här mycket tekniska direktivet, och även för det goda samarbete som vi haft med henne under de senaste veckorna och månaderna. Jag vill också tacka kommissionen för det konstruktiva sätt som den i samarbete med Europaparlamentet och rådet har förbättrat det här förslaget som var mycket otydligt i början.
Herr ordförande! Det centrala i direktivet är de grundläggande krav som teleterminalutrustning måste uppfylla i Europa. Det är mycket viktigt för telefonbolag med ett eget nät att kunna skydda nätet från undermåliga produkter eftersom konsumenterna annars kan få intrycket att nätet fungerar dåligt. Det ekonomiska utskottet har därför, bland annat på grundval av förslaget från Europeiska folkpartiets grupp, godtagit ett ändringsförslag som ger behöriga nationella instanser rätt att ta bort undermåliga apparater från nätet om det visar sig att dokumenterade fel föreligger. Varför är det så viktigt, dokumenterade fel? Om ett telefonbolag i Nederländerna, till exempel Telfort, kan påvisa att en apparat allvarligt skadar eller missbrukar nätet så kan telemyndigheterna (Rijksdienst voor radiocommunicatie in Groningen) besluta att ta bort den apparaten från marknaden. Genom villkoret att det måste förekomma dokumenterade problem på marknaden innan apparaten kan tas bort från nätet, så hindras operatörerna från att utnyttja direktivet till att hålla nya konkurrenter borta från marknaden. Samtidigt är de bestämmelser som Europaparlamentet föreslagit en stimulans för nätoperatörerna att investera i en förstärkning och förbättring av sitt nät.
Bättre innovativa produkter kräver ju ofta mer av nätet. Operatörer kan alltså inte hålla undan de här produkterna för att deras nät inte räcker till. Med den jämvikten har så vitt jag kan se, herr ordförande, både operatörernas och producenternas intressen säkerställts.
Herr ordförande! Tyvärr har näringslivet inte engagerats tillräckligt mycket i det förberedande arbetet med kommissionens förslag. Lyckligtvis har mitt förslag om att kommissionen regelbundet måste samråda med företrädare för nätoperatörerna, producenterna och konsumenterna tagits upp i den gemensamma ståndpunkten. På det sättet garanteras de här aktörernas engagemang i ny utveckling. Det här direktivet tillmötesgår de behov som personer med funktionshinder har, det finns cirka 50 miljoner sådana personer i Europa, och heder åt Mel Read för det. Parlamentet har därför bifogat i direktivet att teleterminalutrustning skall kunna användas av personer med funktionshinder utan eller med endast minimala anpassningar. Direktivet utgår från självcertifiering av producenterna, men det kommer att leda till att det i en medlemsstat alltid finns en instans som kontrollerar att det här direktivet tillämpas. Jag tror alltså att den snabbt växande telekommunikationsmarknaden kommer att fungera bättre med det här flexibla förfarandet för godkännande.

Sichrovsky
Herr ordförande! Varje reglering som förenklar det europeiska systemet för teleterminalutrustning bör absolut välkomnas, liksom att man särskilt framhåller betydelsen av att utrustningen kan användas av handikappade. Det här är ett problem som vi ofta stöter på och som kanske är en smula eftersatt.
Den utrustning som konsumenterna kan köpa i dag har ett helt annat pris än i länder utanför Europa. Allt fler människor från Europeiska gemenskapen som reser som turister till Förenta staterna eller Asien, kommer tillbaka med utrustning som är avsevärt billigare än i Europa. Vi måste komma på en metod som gör det möjligt för medlemsstaterna att eliminera varor som inte håller önskad kvalitet från marknaden, och detta utan att konkurrenskraften påverkas.
En sak till återstår att göra framöver: att förenkla handeln mellan Förenta staterna och Europa.

Bangemann
Herr ordförande! Det har som alltid varit ett sant nöje att samarbeta med föredraganden, och det resultat som vi diskuterar i dag innebär också en väsentlig förbättring av den gemensamma ståndpunkten. Det visar sig också genom att vi kan anta samtliga ändringsförslag utom 1 och 13. Anledningen till att dessa förkastas är formella skäl som föredraganden känner till. Vi tillstyrker också hennes här ännu en gång föredragna förslag att sammanlägga ändringsförslag 15 med ändringsförslag 18 till en kompromiss, vilket kan göra att en förlikningsprocess med rådet undviks.
Betydelsen av detta direktiv blir uppenbar bara av det faktum att det ersätter två sedan tidigare utfärdade direktiv och ca 1500 statliga föreskrifter. Det innebär att ändringen i ansats besparar oss åtskilligt av byråkratiskt arbete. Jag tror att vi bara därigenom kan få marknaderna på detta område att fungera bättre.
Föreskriften tar vederbörlig hänsyn till ett stort antal särskilda behov. För Read kan jag upprepa det som van Velzen redan påpekat - att det verkar som att förenligheten med näten kan garanteras genom de föreskrifter som nu tagits fram. Detta bör betyda att inga större problem uppkommer.
Det är riktigt att vi i varje fall under nästa år kommer att få tillfälle att återkomma till detta, om det skulle bli nödvändigt. Jag ser redan nu fram emot det samarbetet. Jag tror att vi på detta område i informationssamhället taget i vid bemärkelse, är oss i ett läge som våra huvudkonkurrenter avundas oss. I första hand genom vår tekniska utveckling, men även genom det sätt på vilket vi med politiska medel följer och främjar utvecklingen, har vi blivit ledande på området.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Övergången till euro
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0304/98) av Langen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om meddelande från kommissionen om konsekvenserna av övergången till euron för gemenskapens politik, institutioner och lagstiftning.

Langen
Herr ordförande! I dag behandlar vi ett betänkande som härrör från slutet av 1997 om följderna av övergången till euro på gemenskapsrätten och gemenskapspolitiken. Det var kommissionen som, innan besluten för de elvas euro-område togs, presenterade betänkandet. Vi kan nu konstatera att delar av det arbete som diskuterades redan har genomförts.
Men en betydande del kvarstår, framför allt beträffande det som åligger medlemsstaterna. Under tiden har också kommissionen gjort vissa framsteg vad gäller lösandet av sina uppgifter.
Besluten om euro - jag tror att man kan säga det så här i början av debatten om den här frågan - var mycket positiva, och stabiliteten i de europeiska ekonomiska och finansiella systemen under de asiatiska, ryska och latinamerikanska kriserna har visat att ett stort euro-område ger fördelar både för européerna och för världsekonomin i stort. Det är därför som vi i dag behöver få bekräftat att eurobesluten bara har positiva följder samt att valutaunionen kan träda i kraft enligt plan den 1 januari 1999.
En av de frågor som diskuterades i betänkandet är den agromonetära ordningen. Vi diskuterade denna fråga på fredagens dagordning i kollegan Schierhubers betänkande, nämligen den agromonetära ordningen som oundgängligen måste träda i kraft den 1 januari 1999. Här lade kommissionen fram två förslag till förordning som skall diskuteras på fredag och som även omtalas i detta betänkande.
Sammanlagt behandlar kommissionens meddelande tre områden: gemenskapsbudgeten, jordbrukspolitiken och förvaltningens uppgifter. Man kan se den intensitet som präglat överläggningarna i parlamentet på att totalt fem utskott har varit rådgivande; det slutliga resultatet var ett betänkande i vilket argument från alla parter vägts in - från budgetutskottet, utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, utskottet för regionalpolitik, utskottet för utrikes- säkerhets- och försvarsfrågor samt utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.
Det andra området gäller anpassningen av gemenskapsrätten resp. den rättsliga ramen för euro och också de huvudsakliga effekterna på gemenskapsrätten av övergången till euro.
Det tredje området behandlar övergångens operativa aspekter, vilka gäller statistik, förvaltning av kassan, finansiell förvaltning, informationssystem och kommunikationsfrågor.
Jag vill här kort beröra de viktigaste områdena. Till en början gemenskapsbudgeten. Problemet med växelkursrisker och kostnaderna för det därmed sammanhängande finansiell förvaltning har hittills lett till avsevärda kostnader för gemenskapsbudgeten. På utgiftssidan sker runt 44 procent av betalningarna i ecu och knappt 56 procent i nationella valutor. Medlemsavgifterna till Europeiska unionen erläggs dock i huvudsak i de nationella valutorna. Detta krävde tidigare ett enormt finansiell förvaltning med avsevärda kostnader. Dessa kommer i framtiden att bortfalla i de 11 medlemsstaterna i Europeiska unionen, medan alla betalningar på den tiden måste ske mot nationella växelkurser och valutor.
I samband med den agromonetära ordningen hade vi det faktum att det vid sidan av den officiellt rörliga ecu-kursen fanns en s.k. grön kurs, vars syfte var att utjämna svängningar i valutakurserna för att därmed garantera bönderna i alla länder i Europeiska unionen jämförbara inkomster. För det ändamålet användes jordbruksomräkningskurserna som under de senaste åren har avlägsnat sig alltmer från de faktiska omräkningskurserna på marknaden och därmed från ecun. Värdet på de fastställda priserna och beloppen i de nationella valutorna ändras med valutakurssvängningar, och detta system, som i sin gamla form måste avskaffas 1995, har enligt kommissionen orsakat kostnader på 8 miljarder ecu per år. Fortfarande med de nya reglerna kan man i extrema fall uppskatta kostnaderna till ungefär 1000 till 1500 miljoner. ecu, alltså nästan 3 miljarder D-mark. Först med de nya reglerna efter en femårig övergångstid kommer dessa kostnader att kunna förhindras och endast gälla de länder som inte deltar; men om det skall vi diskutera på fredag, särskilt frågan huruvida någon som t.ex. Storbritannien medvetet avstår från euron skall få samma utjämningsförmåner som tidigare.
Det tredje området är utgifterna för förvaltningen som uppgår till ca 2, 7 miljarder ecu. Det finns 30000 EU-tjänstemän. Av dem bor 90 procent i Belgien och Luxemburg. Eftersom båda dessa länder deltar blir det ett problem som måste hanteras. Men det är förvisso en uppgift att sträva mot att de medlemsstater där tjänstemännen bor klarar övergången så snart som möjligt, liksom kommissionen.
Jag vill varmt tacka alla rådgivande utskott. Betänkandet kommer - hoppas jag - att vinna en bred majoritet. De två krav som gruppen gjort är felaktiga, anser jag. Särskilt efter diskussionen med centralbankens ordförande Duisenberg i förra veckan i underutskottet för monetära frågor tror jag inte att dessa begäran kan vinna tillräckligt stöd i parlamentet.

Arias Cañete
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill, från utskottet för regionalpolitik, gratulera Langen till hans utmärkta betänkande och till hans vilja att på ett generöst sätt införliva de blygsamma ändringsförslagen från vårt utskott.
Utskottet för regionalpolitik delar det positiva mottagande, som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, har gett meddelandet från Europeiska kommissionen om konsekvenserna av övergången till euro, inom politiken, institutionerna och gemenskapslagstiftningen. Ett meddelande som - vilket föredraganden betonar - är ett resultat av en bred dialog inom Europeiska kommissionens avdelningar, och med andra gemenskapsinstitutioner.
Det är uppenbart att det faktum att bidragen och betalningarna, inom ramen för strukturfonderna, redan uttrycks i ecu underlättar övergången, samtidigt som, å andra sidan de länder som medverkar i euro, området kommer att få se faran med växelkursskillnaderna eliminerad.
Situationen i de potentiella deltagarländerna är mycket annorlunda och man måste se till att dessa inte straffas i sina strukturåtgärder på grund av den nationella valutans fluktuationer gentemot euron.
Övergången till euron kommer att få betydelsefulla effekter på gemenskapsstatistiken och därför stöder vi Eurostats förslag om att omgradera primära tidsserier för att på så sätt säkerställa att kontinuiteten för serier förblir intakt. Vi gratulerar till det faktum att vår föredragande i sitt betänkande kräver att en gemensam omräkningspolitik drivs igenom för hela det europeiska statistiska systemet. Vårt utskott kräver också att situationen utnyttjas för att skapa ett europeiskt samarbetsnät för förvaltning på informationsteknikens och statistikens område i syfte att säkerställa sammanhängande system inte bara för rutinuppföljning av information som rör finansiella frågor utan också för den bakgrundsinformation som beslutsfattande kräver.
Utskottet för regionalpolitik anser att kommissionen, i sina informationskampanjer, speciellt bör anstränga sig för att de regionala myndigheterna och gemenskapens strukturfonders förmånstagare blir välinformerade om konsekvenserna av övergången till euron.
Slutligen vill vi påpeka att det fortfarande är nödvändigt att mer effektivt fördjupa sig i speciellt den monetära unionens konsekvenser för skillnaderna mellan regionerna i ljuset av sammanhållningsprincipen. Vi väntar med spänning på resultatet av den omfattande undersökning i detta syfte som kommissionen är i färd med att genomföra.

Randzio-Plath
Herr ordförande! I sitt verkligt högklassiga betänkande har föredraganden klargjort omfattningen av de arbete som ankommer på de europeiska institutionerna och hur betydelsefullt det är för gemenskapens framtid att övergången till euro kan ske enligt tidsplanen - inte bara på grund av de 4000 rättsakter som berörs av övergången, utan för att eurons tid i de europeiska institutionernas materiella positioner kommer att bli till genom förändringar.
Till en början uppfordras förstås även de nationella förvaltningarna att ställa om sin verksamhet, alltifrån skattemyndigheten till planering för anpassning av parkeringsautomater och avgiftsuttag. Framför allt handlar det dock om att Europeiska unionens budget, jordbrukspolitikens omräkningstal och tjänstemännens löner och pensioner anpassas för euron - och det måste ske i tid. Europaparlamentet sade vid genomdrivandet av grönboken om införandet av euro med stor tydlighet att staten enligt vår mening måste spela en pådrivande roll vid eurons införande.
Men vi har tyvärr tvingats konstatera att det inte är fallet varken i medlemsstaterna eller på kommissionsnivå - när allt kommer omkring daterar sig meddelandet från 1997. Vi har inte kunnat iaktta några framsteg i sekundärlagstiftningen, även om kommissionen som sig bör har enats om att utfärda ytterligare lagstiftningsakter.
Jag anser det även för det privata näringslivet vara av vikt att det råder klarhet och att åtskilliga bestämmelser i winmark -lagstiftningen så snart som möjligt underkastas en reglering som täcker också statistik och redovisning. Detta spelar också en roll för att fler företag skall ställa in sig på att euron införs enligt uppgjord plan; nu innebär ju siffrorna att endast ungefär 24 procent av de europeiska företagen räknar med att göra sina icke-kontanta betalningar nästa år då euro-eran inleds i euro. Det har således knappast någon betydelse att budgeten övergår till euro, då budgeten faktiskt räknas i ecu medan en stor del av den betalas in i nationella valutor och betalas ut i ecu och i de nationella valutorna. Det finns verkligen mycket stora pengar att spara in på växelkursrisker och kostnader för den finansiella förvaltningen. Och som föredraganden nyss pekade på: detta kommer att få positiva konsekvenser för det agromonetära området när fastställandet av priser och subventioner sker i euro; det gamla systemets snedvridningar och belastningar kommer då att falla bort.
Förordningen om införande av euro och de europeiska penninglagarna har fört med sig rättssäkerhet och fördragsmässig kontinuitet. Ingen får tvingas att använda euro och ingen får heller hindras från att använda den, men det får inte bli till en akilleshäl i de europeiska institutionerna att det krävs att de bekräftar euro-eran genom att delta i övergången till euro. Jag räknar här med uppkomsten av en ny sorts dynamik och aktivitet hos kommissionen och övriga europeiska institutioner.

Porto
Herr ordförande! Jag gratulerar kommissionen och vår kollega Werner Langen till rapporten respektive betänkandet, vilka i några fall, mycket detaljrikt, studerar väldigt viktiga aspekter i övergången till euron, inom så olika områden som gemenskapsbudgeten, med de agromonetära betalningarna och administrativa utgifterna, tullagstiftning och avtalsrätt samt även statistik och finanspolitik. Den genomförda analysen bekräftar på alla dessa områden den positiva mikroekonomiska effekt som redan tidigare förutsetts för euron, med elimineringen av transaktionskostnaderna, den osäkerhet och de beräkningsmetoder som vi har i dag mellan de olika nationella valutorna. Det är kommissionen själv som alltså i rapporten har dragit slutsatsen att den allmänna bedömningen är mycket positiv.
Dessa perspektiv kan emellertid inte få oss att inta en förväntansfull position, och ge oss in på alla områden in i minsta detalj. Vi medger att eftersom det är nödvändigt att välja blir t.ex. det meddelande sekundärt som föreslås i slutssats nr 27 om att förteckna de fall då 4 000 gemenskapsrättsakter kommer att beröras av euron.
Som processen fortlöper kommer såväl de ekonomiska aktörerna som medborgarna i allmänhet att omedelbart identifiera sig med den nya valutan. Jag anser därför att de största ansträngningarna bör läggas på att fortsätta den väl utvecklade kampanjen för att förklara euron, och kanske ännu mer för att gå vidare med nödvändiga anpassningar, från de medel som används inom handelspolitiken, särskilt för de små och medelstora företagen, för att inte tala om, även om det inte är syftet med detta betänkande, till spridningen av euron utomlands med tanke på den existerande sammanblandningen av världens marknader.
Förväntningarna på euron leder företagen till att offentliggöra sina val, som ett tecken på effektivitet och modernitet, vilket exempelvis sker i mitt land. Det handlar om att på ett allmänt sätt driva på åt ett håll där både företagen och den nya valutan vi skall införa är vinnarna.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Både kommissionens meddelande och föredragande Langens betänkande visar hur många invecklade förfaranden vi fortfarande måste gå igenom tillsammans för att genomföra införandet av euron. Därför tycker jag också att informationen är mycket viktig.
Både i kommissionens meddelande och i Langens betänkande kan vi läsa att övergången kommer att medföra avsevärda besparingar, till exempel bara genom att utjämningsbidragen mellan medlemsstaterna tas bort och att i alla fall cirka 1 till 1 1/2 miljard besparas till följd av att jordbruksomräkningskurserna kommer att bli överflödiga. Det får mig att undra: vad händer med de pengar som sparas in? Finns det här en extra möjlighet till hjälp åt näringslivet eller till information. Jag skulle gärna få det förklarat litet närmare.
Dessutom vill jag säga att vår grupp stöder ändringsförslagen från ARE. Vi anser att euroländerna skall tala med en röst vid extern representation och att ECB representerar valutaorganen när det handlar om att delta i internationella toppmöten som t.ex. G7. Vår grupp har ställt upp muntliga frågor avseende den punkten för nästa sammanträdesperiod. Vi kommer absolut att stödja det här.
Slutligen, herr ordförande, vill jag be om uppmärksamhet för nya störningar eller ny diskriminering mellan länder som deltar i euron och de som inte gör det. Vi står inför omfattande reformer inom ramen för Agenda 2000 och vi har i samband med MacSharry-planerna sett att vissa länder kunde hantera reformerna genom att devalvera sin valuta. Här kan man också se liknande exempel. Min fråga i det sammanhanget är: hur förhåller sig de två förordningarna till varandra på lång sikt och får vi här inte nya former av diskriminering.

Hyland
Herr ordförande! Det är avgörande, när den nya eurovalutan träder i kraft i januari 1999 och när det gröna pundet avskaffas, att bönderna inte förlorar sina inkomststöd under den gemensamma jordbrukspolitiken.
I Irland finns för närvarande två gröna valutakurser: det första är GJP-stödet, såsom betalningen av exportåterbäringar och interventionslager som har varierat betydligt de senaste arton månaderna. Den andra gröna valutakursen gäller direkt inkomststöd för jordbrukare såsom förskott på bidragsutbetalningar. Den gröna valutakursen för dessa utbetalningar är låsta på en gynnsam nivå sedan 1995 och har därför inte varit föremål för kursvariationer.
Jag stöder Langen när han säger att han är angelägen om att europeiska jordbrukare inte förlorar när den nya eurovalutan träder i kraft. Hans förslag till lagstiftningsresolution tar hänsyn till att utjämningsbidrag måste ordnas till jordbruket, så att alla samhällssektorer kan gynnas av ordningen för EMU. De som har nära kontakter med vår jordbrukssektor kommer att märka en växande oro över de framtida förutsättningarna för de traditionella familjejordbruken. Den ständiga minskningen av antalet sysselsatta inom jordbruk och den försämrade åldersprofilen hos jordbrukare är sociala indikatorer som vi ignorerar på egen risk.
Kommissionen har lagt fram förslag inför rådet (jordbruk) om denna fråga, i vilka man skissat på möjliga handlingsalternativ. En arbetsgrupp har tillsatts i Europa för att arbeta fram slutgiltiga förslag med utgångspunkt från de förslag till lagstiftningsresolutioner som lagts fram, så att jämlika förhållanden kan åstadkommas i denna fråga. Europeiska jordbrukare har fullt skydd när övergången till euro äger rum.
Det nuvarande agromonetära systemet i Europa är en mycket komplicerad ordning i huvudsak som en följd av de dubbla valutakurserna, genom vilka kostnaderna stiger på grund av GJP: s omräkningskurser som ibland är högre än marknadsvärdena. Det finns ett behov av förenkling i ett nytt system, med ett minimum av byråkrati. Detta skulle vara till stor nytta för alla jordbrukare som erhåller GJP-stöd i framtiden.

Soltwedel-Schäfer
Herr ordförande, ärade kolleger! Langens betänkande behandlar verkningarna av införandet av euro i tre punkter: de nationella och kommunala budgeterna, jordbrukspolitiken och förvaltningen. Vad beträffar jordbrukspolitiken är det inte tillräckligt att man förfar endast administrativt vid övergången till euro. Euron blir en stabilare valuta förutsatt att vi äntligen kan få till stånd en ändring av jordbrukspolitiken - en åtgärd som ofta efterlysts och krävts här i församlingen. Samma effekt kan även uppnås om kommissionens nya förslag på området erkänns såväl internationellt som över hela Europa.
Så till en anmärkning angående informationskampanjen: Upprepade gånger har det i ekonomiutskottet visat sig att informationskampanjen är en central fråga i övergången till euro. Här vill jag tydligt framhålla en fråga. Jag ber enträget den ansvarige kommissionären att se till att man i överläggningarna inte behandlar t.ex. kvinnor som handikappade, utan att man handskas på ett annat sätt med den frågan.
Låt mig säga några ord till som angår de små och medelstora företagen. Det räcker inte att man anordnar en informationskampanj om euron. I stället bör de små och medelstora företagen med hjälp av rådgivning erbjudas att kostnadsfritt gå över på datorområdet eller på andra områden. Det här bör vara ett krav som är angeläget. Vi kan med det få euron att komma närmare medborgarna och eliminerar de hinder som fortfarande står i vägen för euron på området.
Slutligen ett par ord angående debatten om Europeiska centralbanken. Jag har känslan av att de föregående talarna ställer alltför höga krav på centralbanken och därigenom överlastar den. Det saknas öppenhet och kontroll över centralbanken. Det är det som måste vara kärnan i europolitiken. När jag i Italien ser den begränsade insynen i Europeiska centralbankens kommitté blir det så uppenbart att det är just detta som saknas för att brister och instabiliteter skall kunna förhindras i framtiden.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag förstod inte riktigt den hänvisning som vår kollega från gruppen de Gröna gjorde till Italien, till bristen på öppenhet när det gällde den italienska valutapolitiken. Han får förklara det för mig senare.
Mitt inlägg gäller Langen-betänkandet, och naturligtvis kommer vår grupp att stödja det, men jag vill också uppmana mina kolleger och föredraganden att beakta de två ändringsförslag som Castagnède redogjorde för. Det verkar - något som för övrigt verkligheten själv och det senaste Ekofin-rådet mycket tydligt har visat - som om ett av de centrala problemen i samband med övergången till euron, förutom alla de viktiga synpunkter som framförs i betänkandet om eurons återverkningar - inte bara tekniska utan naturligtvis också politiska av stor betydelse - är frånvaron i betänkandet av något som är centralt för debatten, för de senaste veckornas diskussioner, dvs. hur euron skall företrädas externt. Det är ingen tillfällighet att Ekofin-rådet ännu inte har kunnat enas om vem som efter den 1 januari 1999 inför internationella fora skall företräda valutapolitiken, den ekonomiska politiken, den ekonomiska och monetära unionen mellan de länder som ingår i eurosamarbetet.
Det är viktigt att en hänvisning görs till detta redan i Langen-betänkandet, en hänvisning som sedan eventuellt kan fördjupas i den kommande debatten. Det verkar självklart att det skall vara ordföranden för Europeiska centralbanken, och enbart han, som skall ha behörighet att företräda länderna i eurosamarbetet och som skall föra den ekonomiska och monetära unionens talan inför internationella fora. Det är minst lika viktigt att parlamentet kraftfullt bekräftar att vi måste få ordning i detta virrvarr - i bland är det tre som deltar, i bland turas de om, i bland är det någon annan - som bara skapar förvirring, ger oss dåligt rykte och verkligen inte skapar det förtroende för euron som är en viktig förutsättning för att den skall bli en framgång.
Avslutningsvis hoppas jag att ni tar upp dessa båda ändringsförslag från gruppen Europeiska radikala alliansen.

Blokland
Herr ordförande! I den här debatten om euron har jag ofta märkt att det finns två ensidiga åsikter. Den ena påstår att euron bara för med sig fördelar och den andra att den bara har negativa konsekvenser. Jag tror inte särskilt mycket på någon av de här två åsikterna. Eurons ekonomiska fördelar för gemenskapsbudgeten är tydlig. Det är ju bara logiskt när antalet valutaenheter minskar med tio.
Stora besparingar förväntas även med avseende på den agromonetära ordningen. Den så kallade " dubbla kurseffekten" försvinner eftersom det inte längre kommer att finnas någon " grön kurs" . I den nya agromonetära ordningen finns det dock fortfarande öppningar eftersom appreciering visserligen kompenseras men det inte vidtas några åtgärder vid depreciering medan de jordbrukare det gäller under en viss tid verkligen ökar sina inkomster. Där döljer sig en risk för handelsstörningar.
Nu är den ekonomiska risken mycket mindre i fyra av medlemsstaterna. En besparing på 1, 3 miljarder gulden tycker jag verkar vara en försiktig uppskattning. När Europeiska unionen skall utvidgas med nya medlemsstater som inte direkt deltar i EMU så måste kommissionen ändå göra något för att täppa till regleringens öppningar om den vill att obegränsade överskridanden skall höra till det förflutna.
Slutligen kan jag inte inse den politiska och symboliska betydelsen av strävan att redan den 1 januari 1999 registrera gemenskapspersonalens löner i euro. Särskilt inte eftersom pengarna fortfarande betalas ut i belgiska eller luxemburgska valutor. I personalens intresse fäster jag stor vikt vid tydlighet och noggrannhet.

Paasilinna
Herr ordförande, bästa kolleger! Den här ekonomiska och monetära villervallan, som jag tidigare sade, har i världen nu fått sådana proportioner att den bringar vanliga människors liv ur balans även vida utanför de länder där den startade. I Ryssland handlar det mera om en politisk kris som fått ekonomiska konsekvenser. Därför anser jag att man i Europeiska unionens nästa toppmöte borde ta den internationella valutaspekulationen, dess beskattning och styrning över huvud taget, på föredragningslistan. Där skulle vi ha någonting att fundera över.
I början av den tredje etappen måste vi också speciellt garantera att strukturfonderna anpassas till valutareformen, om unionens politik även i övergångsfasen fullödigt kan genomföras. Som exempel kan man ta flera operationer, till exempel måste förvaltningen av Tacis-medel organiseras på ett bra sätt. Det är givetvis klart att Europeiska unionens egna institutioner måste gå i spetsen vid den här organiseringen.
Jag delar kollega Langens mening i att reformer som berör jordbrukets valutasystem är vettiga och nödvändiga. Övergången till euro kommer att minska jordbrukarnas inkomstförluster åtminstone tack vare att valutakurserna blir stabila. Situationen för de medlemsstater som stannar utanför valutaunionen kommer däremot att bli problematisk. Man måste tänka på det sättet att den inre marknaden borde gälla även där.
Euro-områdets valuta ser ut att bli stabil, vilket är tillfredsställande. Men det förutsätter att allmänheten kan tro på den här valutan, och att även ansvarsfrågorna tänks om när man beslutar om den. I det här avseendet är jag bekymrad över de små och medelstora företagens situation. I mitt eget land har de inte förberett sig för den här förändringen. De saknar know-how. Därför tar jag på nytt upp tanken att kommissionen borde utveckla ett informationspaket just med tanke på de sysselsättningsskapande små och medelstora företagen, och i synnerhet med tanke på servicesektorn som ser ut att ligga allra sist, när det gäller förberedelser för övergången till euro.

Garosci
Herr ordförande! Det återstår i dag mer eller mindre ett hundra dagar till införandet av den gemensamma valutan och i och med dagens meddelande tänker kommissionen genomföra en komplett utvärdering av de effekter som övergången till euron kommer att få på gemenskapsnivå och i medlemsstaterna. Dessa återverkningar medför såväl risker som möjligheter. Naturligtvis är de senare fler än de förra. Vi måste på bästa sätt förbereda de kommande tre åren, som rent tekniskt inte sägs medföra några skyldigheter, engagera den privata och den offentliga sektorn, engagera företag och institutioner, genomföra informationsinsatser som speciellt riktas till medborgarna och satsa på utbildning inom företagen.
I sitt betänkande redogör Langen på ett korrekt sätt för alla dessa faktorer och han säger att det finns ett antal positiva faktorer som vi måste hålla i minnet. Den första är att man eliminerar riskerna i samband med växelkurserna samt bank- och valutakostnaderna. Den andra är stabiliteten för en hel serie aktörer, såväl vad gäller lönerna som pensionerna till de offentliganställda, till exempel gemenskapens anställda. Och den tredje faktorn är företagens säkerhet - från och med den 1 januari 1999 - vad gäller minst 75 procent av deras fakturering, som inte längre påverkas av valutarisker och möjligheterna att man ett år går med vinst, en månad går med vinst och månaden därpå med förlust, just därför att alla deras inköp och försäljningar görs i en stark valuta, en valuta som kommer att befinna sig på samma plan som och kommer att mäta sig med andra starka valutor, som dollarn och yenen.
Risker och möjligheter med andra ord, men vi bedömer i första hand riskerna - som i denna fas verkar vara mindre än möjligheterna - för att vi skall vara tekniskt och psykologiskt beredda på den gemensamma valutan.
Låt mig i det sammanhanget göra ett sista litet påpekande. Jag vill uppmana kommissionen att skjuta upp tryckningen och utgivningen av 500-eurosedeln ett år. Detta är en för hög valör i ett scenario där vi redan skall hantera sex sedlar med nya valörer. I mitt land kommer till exempel 500 euro att motsvara en miljon lire och den maximala valör som vi i dag hittar i Europa motsvara en halv miljon lire, dvs. 250 euro. Allt detta skall dessutom kopplas till det faktum att det redan, som alla vet, cirkulerar rykten om falska euro och en tryckplåt har faktiskt redan stulits. Det gäller med andra ord att skapa även praktisk psykologisk säkerhet för den gemensamma valuta som innebär fler möjligheter än risker.

Lukas
Herr ordförande, föreliggande betänkande är som en utmärkt uppräkning av alla de finansiella konsekvenser för Europeiska unionen som kan uppkomma i och med att euron införs. Likväl vill jag framhålla att det är en brist i betänkandet att det inte hänvisar till det stora belopp i budgeten som frigörs genom att det agromonetära systemet bortfaller. Att detta belopp borde komma medlemsstaterna till godo framgår förstås inte heller.
De strikta sparpaket som införts i medlemsstaterna som förberedelse för euron har drastiskt reducerat de offentliga investeringarna. De har därmed bidragit till höjd arbetslöshet. De offentliga investeringarna i Europa ligger, som vi alla vet, på en mycket låg nivå. I syfte att stärka medborgarnas förtroende och därigenom öka konsumtionen i Europa måste alla tillgängliga medel tillgripas för att de resurser som frigörs genom eurons införande skall komma medlemsstaterna till del. Därigenom kan arbetslöshetsbekämpande åtgärder finansieras.
De belopp som blir tillgängliga bör alltså sättas in speciellt för att åstadkomma en sänkning av medlemsavgifterna, vilket syftar till att medlemsländerna skall få möjlighet att vidta riktade arbetslöshetsbekämpande åtgärder.

Wibe
Herr ordförande! Jag har inget i sak att invända mot detta betänkande. Jag vill bara ta upp en liten detalj i sammanhanget, nämligen vad som skall hända med de länder som kommer att stå utanför euro-området, dvs. de länder som i betänkandet kallas för Pre-Ins .
Problemet för dessa länder, det agromonetära problemet, består i att man har priser fastställda i en valuta, medan de måste omvandlas via en växelkurs när de blir inkomster. Detta leder till varierande inkomster. Man har då infört en kompensationsmekanism.
När man nu gör om detta system i samband med övergången till euron, skulle jag vilja föreslå att man tar bort denna kompensationsmekanism helt. Det finns två möjligheter att göra detta. Mitt förstahandsval är då att alla ersättningar skall vara i euro. Det betyder naturligtvis att inkomsterna i den nationella valutan kommer att variera. Det är emellertid helt logiskt. Om vi tänker oss att systemet hade byggt på en ren marknadsprissättning, hade ju priserna varit i en internationell valuta, euro eller dollar, och då hade också inkomsten i den nationella valutan varierat. Dessutom är det ju så, att om en nationell valuta apprecieras i förhållande till euron, betyder det att den nationella valutan blir värd mer. Då är det också helt logiskt att man får mindre ersättning i den nationella valutan - och vice versa naturligtvis om valutan deprecieras. Mitt förstahandsförslag är alltså att gå över till system enbart baserat på ersättningar i euro.
Mitt andrahandsförslag är att man har ett system som är baserat bara på den nationella valutan. Det innebär visserligen att kostnaderna för unionen kommer att variera med variationer i växelkursen. Detta motverkas emellertid med att också inkomsterna för unionen, som ju baseras på de nationella valutorna, kommer att variera på precis samma sätt. Nettot för unionen kommer således att bli noll.
I korthet är alltså mitt förslag för de länder som står utanför euro-området följande: Ta bort kompensationsmekanismen och gå över till ett enhetligt system.

Bangemann
Herr ordförande, med mitt tack till föredraganden vill jag samtidigt be honom och de kolleger som deltagit i diskussionen att ha förståelse för att min kollega de Silguy inte kan delta den här morgonen. Han är på hemväg från Washington och har bett mig att framföra kommissionens ståndpunkt i den här diskussionen.
Det stämmer att en viss tid förflutit sedan meddelandet gavs ut, och därför är det kanske lämpligt att jag ger en överblick över läget.
Först angående anpassningen av gemenskapsrätten. Tillsammans med den interinstitutionella gruppen har vi systematiskt gått igenom de delar av gemenskapsrätten där anpassning behövs; hittills har tidsfristerna för framtagande och genomförande av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna hållits.
Vi har lagt fram följande förslag: Förändring av budgetförordningen, något parlamentet för närvarande diskuterar och som bör kunna avslutas till årsskiftet, förutsatt att mina uppgifter stämmer. Vidare en ändring i förordningen om pensioner och löner som läggs fast och betalas ut i euro fr.o.m. januari 1999 - motsvarande förslag kan sannolikt antas i november. En omtalad ändring av de agromonetära regler som vidtas i syfte att stegvis utjämna skillnaden mellan gröna kurser och fasta omräkningskurser: processen kan vara avslutad i slutet av 2001 för medlemsstaterna i euro-området och 2004 för de länder som ännu inte hör till den första deltagargruppen. Även detta förslag torde kunna antas före årsskiftet.
Enligt plan fortsätter även förändringen av tullbestämmelser och finansrättsliga bestämmelser. För närvarande bedömer vi därför att det inte är nödvändigt att följa föredragandens uppslag och offentliggöra en förteckning över de bestämmelser som berörs av införandet av euro.
För övrigt har vi, som ni begärt, i samförstånd med deltagarländerna beslutat att införa ett nytt enhetligt system med kommersiella referensräntor i euro. Det nya systemet kommer inom kort att läggas fram för OECD-länderna; Eurostat ansvarar för genomförandet.
Angående övergångens praktiska sidor: I enlighet med er föredragandes rekommendationer förbereder vi för närvarande anpassning av alla interna informationssystem till euro. En anpassning är först och främst nödvändig för att en budgetplan skall kunna göras upp i euro i januari nästa år. Eurostat arbetar vidare också med den här anpassningen av de statistiska systemen och dataregistren.
Langen pekar helt riktigt på betydelsen av informationskampanjen riktad till personalen i alla europeiska institutioner. Den första fasen i projektet ägde rum i början av året, och nästa fas håller för tillfället på att förberedas. Före årsskiftet tänker vi dela ut en broschyr om konsekvenserna av införandet av euro på lönerna och pensionerna till gemenskapsinstitutionernas samlade personal.
Jag tror därför vi kan säga att de mål kommissionen ställde upp i sitt meddelande i alla fall hittills har uppnåtts i tid. Men vi kan självklart också, som föredraganden begär, lägga fram en rapport över hela gemenskapens förberedelseprocess inför euron, något som förmodligen kan ske före november månads utgång. Med detta betänkande blir parlamentet förhoppningsvis informerat inte bara om den aktuella situationen, utan också om de kommande åtgärder som behövs. Jag tackar för alla uppslag.

Langen
Herr ordförande! Tack så mycket för er redogörelse, herr kommissionär. För parlamentets räkning vill jag berömma kommissionen uttryckligen för att den i rätt tid och målinriktat tagit itu med frågan. Jag vill också tacka er för er villighet att lägga fram en samlad rapport här i slutet av november. Då kan vi på grundval av den på nytt diskutera vilka enskilda åtgärder som kan vidtas av parlamentet.
Jag har en fråga till att ställa er - jag vet inte om ni är villig eller i stånd att svara på den, då den inte ligger inom ert egentliga ansvarsområde. I anslutning till kollegan Dell'Albas begäran vill jag fråga om man möjligen i rapporten kan föra in problemen med utrikesrepresentation, euro-området och Europeiska centralbankens roll på internationella konferenser.
Ordförande Duisenberg sade i förra veckan - jag nämnde det just i korthet - att det kommer att bli avsevärda problem med Europeiska centralbankens rättsliga status i dessa organisationer, eftersom ECB inte är någon stat, medan det hittills endast varit stater som företrätts aktivt i de organen - i Internationella valutafonden, Världsbanken och G7-gruppen. Frågan är om ECB överhuvudtaget skall låta sig företrädas politiskt på det sättet, eller om den endast har en rådgivande funktion. I varje fall har den enligt artikel 105 i EU-fördraget en klart definierad roll, nämligen att garantera valuta- och prisstabiliteten. Om de politiska besluten skulle gå i en annan riktning skulle ECB kanske vara förhindrad att följa med, även om detta skulle medföra problem.
En fråga, herr kommissionär, som, är jag medveten om, kanske är att begära för mycket: Skulle ni kunna berätta om överläggningarna på kommissionsnivå och om möjligt även på rådsnivå vad gäller utrikesrepresentation?

Bangemann
Herr ordförande, jag vill gärna tacka Langen för hans fråga, för jag gör inget hellre än rör mig utanför mitt eget ansvarsområde. Emellertid måste jag informera honom om att det är en högst avsevärd skillnad mellan föremålet för det betänkande som vi har behandlat i dag och de säkert mycket viktiga frågor som han berör. Betänkandet behandlar de praktiska problem som uppkommer i samband med genomförandet av våra beslut att skapa en gemensam valuta. Och vi är väl, tror jag, överens om att vi i varje fall hitintills har klarat av att lösa uppgifterna i tid.
Vid sitt senaste möte i samband med dessa frågor som diskuterades även där, gav Ekofin kommissionen i uppdrag att ta fram förslag i en egen rapport. Det är komplexa och svåra frågor, som naturligtvis hänger samman med rättens beskaffenhet i unionen och med internationella organisationer. Dessa frågor kan dessutom tyckas stå en smula hjälplöst vid sidan av den dynamik som vi utvecklar här. Vi planerar att kunna lägga fram rapporten redan under den här månaden för att den skall kunna användas i diskussionen och vi, tillsammans med rådet och parlamentet, skall kunna nå en position som garanterar att Europeiska unionen i frågor rörande valuta- och ekonomisk-politiska beslut i hela världen företräds på ett korrekt och lämpligt sätt i respektive ansvariga institutioner.
Man kan naturligtvis inte utgå ifrån att vi öppnar en helt ny dimension i den globala valutapolitiken utan att sedan delta i den - så kan det inte gå till. Jag utgår dock från att vi i betänkandet inte bara pekar på denna nödvändighet utan också ger vissa förnuftiga förslag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.25 och återupptogs kl. 12.00)

Omröstning
Boogerd-Quaak
Föregående omröstning, det vill säga den senaste omröstningen, ville jag rösta för och jag röstade också i tid men maskinen fungerar inte.
Betänkande (A4-0285/98) av Bontempi för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om kommissionens meddelande till rådet och parlamentet om en unionspolitik mot korruption (KOM(97)0192 - C4-0273/97)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.) Betänkande (A4-0304/98) av Langen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om meddelande från kommissionen om konsekvenserna av övergången till euron för gemenskapens politik, institutioner och lagstiftning (KOM(97)0560 - C4-0591/97)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Kirsten Jensen, Blak och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för ett betänkande om utvidgning av förordning 1408/71. Förordningen gäller idag endast för EU-medborgare samt statslösa och flyktingar. Detta är en diskriminering av de 13 miljoner medborgare från tredje land i unionen, som betalar sin skatt och sina sociala avgifter i en medlemsstat, men som förlorar sin rätt till socialförsäkring om de flyttar till en annan medlemsstat.
Problemet är emellertid att för att omfattas av förordning 1408 måste ifrågavarande personer redan ha rätt till fri rörlighet. Som det är för tillfället så har medborgare från tredje land inte rätt till fri rörlighet inom unionen. Vi menar därför att man först skall hitta en lösning på frågan om fri rörlighet för medborgare från tredje land. Sedan kan man ta ställning till en utvidgning av 1408.

Oddy
Jag välkomnar detta betänkande från Europaparlamentet eftersom den avskaffar en anomali i de nuvarande sociala trygghetslagarna för medborgare i tredje land. Denna anomali påtalades av Europaparlamentet och jag är nöjd över att Europeiska kommissionen har tagit upp denna fråga och framlagt detta förnuftiga förslag.
Tredjelandsmedborgare som är legalt bosatta i ett EU-land och betalar skatt kommer att kunna överföra sina intjänade rättigheter till social trygghet till ett annat EU-land om de flyttar på grund av arbete.
Detta är i synnerhet viktigt i Förenade kungariket där det nationella hälso-och sjukvården har 40 000 utländska läkare i sin tjänst. Många av dem är högt kvalificerade och erbjuds tjänster i andra EU-länder. Det är djupt orättvist att de nuvarande rättigheterna till det sociala trygghetssystemet inte kan överföras. Jag rekommenderar detta betänkande inför parlamentet.

Waddington
Vi stöder principerna bakom detta betänkande som ger legalt bosatta medborgare i tredje land som är anställda, samt deras familjer (för att utvidga den jämlika behandlingen), samma rättigheter som EU-medborgare. Vi vill invänta ytterligare överväganden av hur detaljerna i förslaget påverkar Förenade kungariket, vilket sker den 4 november av särskilda utskottet, innan vi beslutar oss för en slutlig ståndpunkt. Detta med tanke på de eventuella effekterna på systemet för icke-avgiftsfinansierade förmåner.
Betänkande Leperre-Verrier (A4-0342/98)

Trizza
Jag ställer mig entydigt positiv till att Bulgarien tillåts delta i programmet " Ungdom för Europa" . Det är viktigt att man inom ramen för associeringsstrategin för det aktuella landet även utnyttjar instrument som detta, som är avsett att skapa och utveckla en europeisk utbildningsprocess och förståelse för gemenskapens politik, inklusive dess operativa metoder.
Hur snabbt åtgärden kan genomföras är framför allt knutet till i vilken utsträckning Bulgarien punktligt och utförligt lämnar den information som krävs för att knytas till programmet, framför allt vad gäller de rent finansiella aspekterna.
Betänkande Wibe (A4-0317/98)

Antony
Fru ordförande! Historikerna, om det finns några som en dag kommer att orka ta sig an detta parlaments roll, kommer att bedöma omröstningen i dag mot Jean Marie Le Pen som en avskyvärd detalj i en lång lista av avskyvärda detaljer. För när det gäller frihet är det så att vad majoriteten i denna kammare försvarar är sönderfallets frihet, dekadansens frihet, i dag också narkotikans frihet, mot dekalogens moral och naturlagen, men detta parlament försvarar vare sig åsiktsfriheten eller yttrandefriheten.
I dag skulle den store franske judiske historikern Robert Aron ha dömts för att i sina memoarer på sidan 178 ha skrivit: " vi inser hemskheterna i Gestapos hitlerregim och handlingar, för övrigt går vi inte in på detaljerna" . På samma sätt skulle immuniteten ha hävts för den store flygplanskonstruktören Marcel Dassault som var gaullistisk parlamentsledamot. Han deporterades till Buchenwald och skrev mycket i sina memoarer om rollen för de kommunistiska " vice korpralerna" som styrdes av kommunisten Marcel Paul. Han har framför allt berättat sanningen om detta läger på ett sätt som starkt skiljer sig från den legend man vill påtvinga oss här.
Det här parlamentet borde skämmas, som kompletterar den stalinistiska tankepolisen, ett parlament där aldrig någon undersökning, någon erinran eller något fördömande gjorts när det gäller den oändliga freskomålning...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Sedan 1989 har parlamentet 50 gånger erhållit en begäran om hävande av parlamentarisk immunitet. Parlamentet har endast accepterat 5 av dem, förkastat 32 och de 13 återstående var antingen omöjliga att pröva eller ofullständiga. Ingen begäran har accepterats sedan 1994.
Vårt parlaments rättspraxis innebär att, jag citerar: " När de åtgärder som europaparlamentarikerna kritiseras för är en del av en politisk aktivitet skall inte immuniteten upphävas utan yttrandefriheten gälla" . Det är särskilt den ståndpunkt vi intog nyligen för vår kollega Campos.
Vår rättspraxis ledde alltså oavvisligen till att förkasta begäran om att upphäva den parlamentariska immuniteten för Le Pen. Att uttala sig för detta var detsamma som att fatta ett beslut berättigat av Le Pens egen person, genom det särskilda slag av brott som hade begåtts och de tal som hållits. Men i tillämpningen av Europaparlamentets befogenhet att upphäva den parlamentariska immuniteten eller ej skall parlamentet inte lägga in ad hominem- beaktanden. Parlamentet skall inte upprätta någon hierarki i de brott som begåtts, det skall inte ta upp anledningen till ärendet, vilket erinras om i artikel 5...
(Ordföranden avbröt talaren.) Fru ordförande! Ni lät föregående talare tala 30 sekunder extra, låt mig tala är ni snäll.
(Ordföranden kopplade bort talaren.)
Blot
Fru ordförande! Jag kan konstatera att flertalet kolleger här i parlamentet utger sig för att vara rationalister och är stolta över det. Vare sig de är liberaler, socialister, kristdemokrater eller något annat säger de sig alla vara fästade vid 1700-talets rationalism från Voltaire och Rousseau men även Kant och Goethe. Och alla dessa rationalister underordnar sig ett fullständigt föråldrat ideologiskt tabu som är rena förolämpningen mot åsiktsfriheten, för det är faktiskt en process om åsiktsfrihet som bedrivs mot Jean-Marie Le Pen.
Att som Rothley säga att den tyska rätten vill skydda sanningen är en rent totalitär formulering. Rättsväsendets mål är inte att skydda dogmer utan tvärtom att skydda tankefriheten, eftersom ingen har monopol på sanningen. Den tyska rätt man säger sig försvara här hör därför till det tredje rikets traditioner. Det är inget att vara stolt över. Jag anser att omoral råder i detta parlamentet när det inte respekterar den grundläggande mänskliga rättighet som yttrandefriheten utgör. Gutenberg, som levde i Strasbourg, men även Goethe, vänder sig nog i sina gravar.

Lang
Fru ordförande! Jag vänder mig här till de tyska ledamöter som röstat för ett upphävande av Jean-Marie Le Pens parlamentariska immunitet, och jag vill erinra dem om att de tyska kulorna, bomberna, granaterna och minorna i Europa dödat tiotals miljoner män och kvinnor och definitivt dödat fler än gaskamrarna. Men eftersom ni envisas med att riva upp femtioåriga sår skall vi minsann se till att ni minns.
Jean-Marie Le Pen minns den tyska minan som dödade hans far, men har förlåtit det tyska folket för det. I dag, femtio år senare, är en tysk åklagare fräck nog att ställa Jean-Marie Le Pen till svars, han som är ett offer för kriget, son till en som stupat i kriget, för en kommentar om något som enbart är Tysklands ansvar. Har ni så mycket att be om förlåtelse för att ni måste hitta skyldiga bland era offer? Det var inte Jean-Marie Le Pen som inrättade koncentrationslägren. Dessa läger är era, inte våra.
Om ni gör upp tyskar emellan är det ert problem, inte vårt, men den tid är förbi när ni kunde tvinga era lagar på Frankrike och fransmännen. Ockupationen är slut, det franska folket är fritt och vi också.

Le Gallou
Fru ordförande! Europaparlamentet begick ett misstag när det upphävde Jean-Marie Le Pens parlamentariska immunitet. Parlamentet glömde avsiktligt att den parlamentariska immuniteten just var avsedd att garantera de folkvaldas yttrandefrihet. Men yttrandefriheten har bara betydelse för uttalanden som riskerar att väcka missnöje, eller t.o.m. chockera, även om det inte var upphovsmannens avsikt.
Det här är rena häxprocessen. I Frankrike har ordböckernas acceptans av ordet " detalj" ändrats för att göra Jean-Marie Le Pens stigmatisering enklare. I Europaparlamentet ljög den socialistiska gruppens senaste talare, Glyn Ford, för att berättiga det som inte kan berättigas. Han ljög när han sade att Jean-Marie Le Pen hade kallat förintelsen för en " detalj" , vilket inte är sant. Han ljög när han tillskrev Jean-Marie Le Pen revisionistiska åsikter för att han i en veckotidning skulle ha förnekat att det fanns gaskamrar i Buchenwald, trots att officiella historiker erkänner att det faktiskt inte fanns några där, och detta efter uttalandena från läkaren...
(Ordförande kopplade bort talaren.)

Martinez
Fru ordförande! Artikel 9 " Rättsliga frågor" i protokollet om privilegier och immunitet begränsar immuniteten till utövandet av ämbetet, om jag så får säga. Vad menas då med utövande av ämbetet? Skall det tolkas i vid eller strikt mening? Eftersom det är en garanti måste det tolkas i strikt betydelse. Och EG-domstolen har utvidgat tolkningen så till den grad att den täcker hela mandatperioden och inte enbart sammanträdesperioden. Vilket kriterium finns för att tolka utövandet av ämbetet? För föredraganden är det ett geografiskt kriterium. Utövandet föreligger när man befinner sig i Europaparlamentets byggnad. Om Jean-Marie Le Pen hade talat i den byggnad som tillhör parlamentets delegation i Tyskland skulle han ha omfattats av immuniteten om han befann sig på rätt sida om entrédörren. Detta är fullständigt absurt.
Tolkningen måste vara teleologisk, beroende på vilket mål man vill uppnå. Det är så till den grad sant att reglerna för reseersättning inte beror på den officiella karaktären hos den byggnad vi är på väg till, utan på det politiska mål vi strävar efter. Det är så till den grad sant att när den revolutionära kammaren den 23 juni 1789 för första gången fastslog immuniteten kallade kammaren dem som kränkte immuniteten för förrädare och avskyvärda mot nationen. Men för er är nationen...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Soltwedel-Schäfer
Fru ordförande! Jag ber er att snarast granska om Europaparlamentet är det rätta stället för alla dessa tal som ständigt upprepar en och samma sak - skälet till att Le Pen anklagats. Jag är väldigt upprörd, mår dåligt och jag känner en stor sorg över att man överhuvud taget kan föra en sådan här debatt på ryggen av alla judiska offer. Jag vill be er att omedelbart granska om det inte räcker med att en framför det här budskapet.

Ordföranden
Fru Soltwedel-Schäfer, var och en har rätt att tala här, och var och en talar för sig.

Mégret
Fru ordförande, mina damer och herrar! Parlamentet har just genomfört en omröstning som går helt emot det som vi påstår oss försvara och personifiera. Er röst är ett mycket hårt slag mot demokratin i Europa eftersom en av de grundläggande principerna för demokratin är just uppdelningen av makten. Det är för att skydda den rättsliga maktens lagstiftningsmakt som den parlamentariska immuniteten inrättats.
Men i dag avser domarna själva att fastställa vad politikerna får säga eller inte säga. Det är vad domaren i München vill göra. Det är ett fullständigt förnekande av de folkvaldas oberoende. Och ni, ni hånar dessa grundläggande principer, av småaktigt hat mot politiken, och genom att upphäva Jean-Marie Le Pens parlamentariska immunitet hånar ni inte bara hans rättigheter utan ifrågasätter också den parlamentariska institutionen. På grund av er närmar sig i dag demokratin i Europa Stalins...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Florio
Fru ordförande! Jag har medvetet avstått från att delta i omröstningen om att återkalla den parlamentariska immuniteten för Le Pen, eftersom det redan i förväg stod klart att Europaparlamentet skulle rösta för ett återkallande, medan jag personligen anser att man även när det gäller den avskyvärde politikern från andra sidan alperna måste hålla fast vid Voltaires berömda maxim: " Jag föraktar dina åsikter, men jag kommer med alla medel att kämpa för din rätt att uttrycka dem" .
Låt mig påpeka att jag är vice ordförande i den parlamentariska delegationen för förbindelser med Israel. Le Pen företräder enligt min mening det värsta som den politiska marknaden har att erbjuda: rasism, intolerans, hat, bigotteri. Tyska domare vill ställa honom inför rätta för att ha sagt att gaskamrarna bara var en historisk detalj, ett vansinnigt påstående, men trots allt bara ett påstående. Demokratier får inte i kampen mot sina motståndare använda samma intolerans, samma metoder som Le Pen använder.

Ford
Fru ordförande! Jag röstade för upphävandet av Le Pens immunitet. Att döma av de bidrag vi har hört från högern i parlamentet, tycks det råda viss förvirring om vad parlamentarisk immunitet i själva verket innebär. Vi har parlamentarisk immunitet i våra medlemsstater, som innefattar immunitet för tyskar i Tyskland och för britter i Förenade kungariket.
I Förenade kungariket har vi rätten att säga vad vi vill i parlamentets kammare. Vi har full parlamentarisk immunitet, såsom Le Pen har här. Trots min avsky för hans åsikter stöder jag detta till fullo. Men man har inte den rätten utanför parlamentet, inte heller i Tyskland. Le Pen överträdde den gränsen, avsiktligt eller oavsiktligt. Om han är skyldig eller oskyldig är däremot en helt annan fråga. Det är något som domstolarna kommer att avgöra. Extremhögerns bidrag i detta parlament tycks tyda på att den inte befinner sig på samma planet som oss andra. Om utomjordingarna någonsin tar över kan de måhända ha samma historiesyn som extremhögern.

Pinel
Fru ordförande, mina damer och herrar! " Jag håller inte med om det ni säger, men jag skall göra allt för er rätt att få säga det" . Det är ett koncept som är själva grunden till demokratin och som vi står mycket långt ifrån i dag.
I motsats till detta uppfann för tvåhundra år sedan den mycket grymme Saint-Just formuleringen som bildade skola för allt det som mänskligheten åstadkommit när det gäller totalitarism. Jag citerar. " Ingen frihet för frihetens fiender" . Det säger allt. När makten dömer i egen sak, när den grundar en gemensam tanke, när majoriteten tvingar minoriteter till tystnad, när yttrandefriheten ifrågasätts, då är det tydligt att vi inte längre har någon demokrati.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! I dag lever vi inte längre i en demokrati.

Bourlanges
Fru ordförande! Jag måste säga att det är första gången jag röstar för att Le Pens immunitet skall upphävas. Fram till nu styrdes mitt uppträdande av argument som lagts fram och som, enligt parlamentets rättspraxis, innebär att man inte upphäver en parlamentsledamots immunitet när de fakta han kritiseras för är uppenbart politiska. Det är fallet med Le Pens uttalanden, både dessa och andra.
Men jag har ändå ändrat åsikt, och det av en enkel anledning, nämligen att förhållandet mellan den verkställande, lagstiftande och rättsliga makten och bl.a. rättvisans ökade oberoende i dag inte berättigar till undantag för en parlamentariker jämfört med övriga medborgare, och inte berättigar det som Le Pen skulle kalla ett husets privilegium.
Le Pen krävde i går att bli behandlad som en medborgare. Det är just det jag vill att han skall bli.

Le Pen
Fru ordförande! Trots att jag i går visade på falskheten hos Münchens åklagare röstade 420 ledamöter för att min immunitet skulle upphävas. Jag vill svara dem: " Många fiender, stor ära" . Jag noterade i går att talesmännen för parlamentets politiska grupper gav instruktioner för omröstningen, vilket på ett påfallande sätt bevisar att det huvudsakligen rör sig om en politisk affär som bedrivs på order av den gemensamma tankens kritiker.
Förespråkarna för " Europa" och för " Världs-Europa" i parlamentet tog detta tillfälle i akt för att bekämpa ordföranden för Nationella fronten, en patriotisk ledamot som föredrar sitt fäderneland, Frankrike, framför ett Europa av lobbying, arbetslöshet, invandring, osäkerhet, beskattning och korruption... t.o.m. feghet.

Gollnish
Fru ordförande! Såsom väntat har parlamentet ännu en gång skämt ut sig. Inför det påtvingade diktatet vek sig nästan alla ledamöter. Varför denna rädsla? Varför är Le Pens påståenden en smädelse när de aldrig skulle ha medfört några protester om de hade gällt vilket annat drama som helst av liknande omfattning under 1900-talet?
Vilken är då denna historiska sanning som fortfarande är osäker och där alla diskussioner är förbjudna? Varför detta stränga förbud? Detta vansinniga tabu beror till att börja med på kommunisterna, på deras socialistiska allierade, de konservativa och liberalerna som fått all förståelse: de vill få oss att glömma den egna oceanen av brott.
Men här finns också den israeliska extremismens intressen och dess internationella kopplingar. Deras svåra situation och deras strävan efter makt kräver att alla andra folk skuldbeläggs helt och hållet och för evigt för att deras moraliska överlägsenhet skall kunna råda. De finansiella extravaganta krav de fräckt ställer efter det att Tyskland slutat att betala reparationerna förutsätter avsaknad av all kritisk förmåga. Att vissa tyskar, internationella socialister...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Le Rachinel
Fru ordförande! I min egenskap av tryckeriägare fäster jag särskilt stor betydelse vid yttrandefriheten, som för övrigt är den första frihet vi fick tack vare Gutenberg, som är välkänd i Strasbourg.
Jag är därför chockad över att man kunnat rösta för att upphäva ordförande Le Pens parlamentariska immunitet för brott mot yttrandefriheten. Parlamentet skämmer ut sig genom dylika förfaranden och sänker sig till samma nivå som en högsta sovjet. Det faktum att alla röstar enligt påbud från gruppen och inte av eget samvete är särskilt allvarligt. Detta upphävande av parlamentarisk immunitet drabbar i dag vår kollega Le Pen. I morgon är det någon annans tur. I dag är det en sorgedag för friheten och särskilt för Strasbourg.

Stirbois
Fru ordförande! Det är otroligt och fullständigt skandalöst att detta parlament i dag beslutar att upphäva den parlamentariska immuniteten för en man vars far dödades av tyskarna. Jag är själv dotter till motståndsarbetare. Det var nära att jag föddes i ett koncentrationsläger och jag har svårt att acceptera dessa tolkningar och förfaranden. Ja, vi har lidit på grund av tyskarna. I dag är man beredd till vad som helst för att få oss att glömma ett mer än suddigt förflutet. Omoral härskar i detta parlamentet. Här accepterar man narkotika och förvägrar Jean-Marie Le Pen yttrandefriheten. Parlamentet skämmer ut sig! Alla de parlamentariker skämmer ut sig som inte vågat vara oberoende som den store filosofen Voltaire var!

Andrews
Upphävandet av den parlamentariska immuniteten för en invald medlem av Europaparlamentet är en mycket allvarlig fråga. Emellertid har Europaparlamentet fått se på denna fråga på en begäran den 17 april 1998 av åklagarmyndigheten i München med anledning av uttalanden som Jean-Marie Le Pen har gjort vid en presskonferens i december 1997. Le Pen sade att " gaskamrarna är en detalj i andra världskrigets historia" och att " utrotningen av dem som dog i gaskamrarna bör betraktas som endast en obetydlig del i andra världskrigets historia" .
Åklagarmyndigheten i München har bett Europaparlamentet att upphäva Jean-Marie Le Pens immunitet med stöd av artiklarna 130 och 220 i den tyska brottsbalken, som medger ett maximistraff på fem år eller böter för den som offentligt uttrycker gillande av, förnekar eller rättfärdigar gärningar begångna av naziregimen.
Le Pen gjorde liknande uttalanden i Frankrike vilket ledde till betydande böter för honom.
Censur är alltid en mycket svår fråga och Europeiska unionen och dess medlemsländers regeringar måste dra en klar gräns mellan yttrandefrihet och skyddandet av den allmänna ordningen. Rätten till yttrandefrihet är fastslagen i den irländska konstitutionen men det uppstår situationer då staten måste ges tillräcklig makt för att tackla hat i samhället som kan resultera i brott mot den nationella allmänna ordningen eller den nationella allmänna säkerheten.
Jag stöder yttrandefriheten men inte på ett otyglat sätt. I Irland har vi lagen om uppvigling till hat, som är ett juridiskt redskap som ger staten makt att åtala dem som försöker underblåsa det nakna hatet i samhället likväl som den fastslår yttrandefriheten som en grundläggande rättighet i vår författning.
Le Pen gjorde sina yttranden i München i december 1997 under presentationen av en bok " Le Pen, rebellen" skriven av den förre ledamoten i Europaparlamentet Franz Schönhuber, ledare för det tyska republikanska partiet. Hans yttranden var uppenbart sprängstoff och uppvigling till hat, och om det tyska rättssystemet vill föra frågan vidare, bör Europaparlamentet inte stå i dess väg.

Berthu
Jag fördömer Jean-Marie Le Pens uttalanden i München, såväl i sak som i form: gaskamrarna utgör inte en " detalj i andra världskrigets historia" , tvärtom, det handlar om en grundläggande aspekt och det är oacceptabelt att välja ett så allvarligt och smärtsamt ämne för att bedriva politisk polemik. Jag tror att fransmännen och bland dem, det är jag övertygad om, flertalet av Nationella frontens väljare eller medlemmar instämmer i den uppfattningen.
Men i dag har ledamöterna i Europaparlamentet inte funderat över sakfrågan. Man har endast frågat dem om parlamentsledamoten Jean-Marie Le Pens parlamentariska immunitet skall upphävas, för att tillgodose begäran från åklagaren i München.
Ur den synvinkeln kan man fråga sig om det, i länder som våra som fäster så stor betydelse vid yttrandefriheten, verkligen är statens uppgift att åtala innehållet i vissa uttalanden, även om vi anser dem felaktiga eller klandervärda. Dessa åtal skulle strida mot själva idén med yttrandefriheten, som ju är demokratins styrka. Vart skulle det leda om vi övergav den principen?
Misstaget måste rättas till genom att sanningen påvisas. Men låt oss inte skapa ett förgånget som skulle kunna utnyttjas i framtiden av de offentliga myndigheterna för att ingripa auktoritärt i andra debatter som vi ännu inte vet något om. För att bekämpa en risk som enligt min mening inte existerar - risken med en revisionistisk spridning om problemet med gaskamrarna - får vi inte riskera att kasta oss i en spridning som är betydligt mer kännbar, mer omedelbar och mycket mer hotfull inom många områden, nämligen nedtystandet av yttrandefriheten genom en officiell gemensamt tanke.

Carlotti
Ännu en gång försöker Jean-Marie Le Pen att bli betraktad som ett offer, en syndabock i en stor europeisk politisk komplott.
Denna situation uppfyller hans önskningar eftersom den varje gång bidrar till att upphöja honom till martyr.
Genom att kalla gaskamrarna för en " detalj i historien" smutsar han ner minnet av dem som miste livet eller sina närmaste under denna period.
Genom att uttala dessa ord på tysk mark strävade han medvetet efter att provocera de europeiska demokraterna! Han kränkte det tyska folket i sitt förlåtande av Shoahs offer!
Jean-Marie Le Pen ville öppna Pandoras ask för att försöka återuppväcka de gamla demonerna från vår gemensamma historia. Men han begick ett misstag som riskerar att stå honom dyrt.
Medan han vid de två första upphävandena av immuniteten försökte dra nytta av dem under valrörelsen riskerar den tredje att bli ödesdiger!
Därför har han erbjudit oss ett nytt tal hos honom, i strävan efter något gripande... Jag blev inte gripen.
För freden och solidariteten för våra folk i Europa kommer jag därför att rösta för att hans immunitet skall upphävas.

Grossetête
Jag har i dag röstat för att Jean-Marie Le Pens immunitet skall upphävas, liksom jag tidigare röstat för upphävande av immuniteten för Bernard Tapie, eftersom jag personligen är mycket positiv till att avskaffa den parlamentariska immuniteten som i dag inte längre är berättigad. Att jag politiskt och moraliskt fördömer de påståenden och åsikter som Jean-Marie Le Pen uttryckt och försvarat hör inte till saken.
Bortom alla politiska och mediamässiga sammanhang kommer jag alltid att rösta för ett upphävande av immuniteten oavsett omständigheterna, de juridiska argumenten och de berörda parlamentsledamöterna.
Principen med parlamentarisk immunitet är i dag rent chockerande. Det förefaller mig vara ett privilegium som inte längre är berättigat. Rättvisan är i dag oberoende och de stater som utgör Europeiska unionen är samtliga demokratiska rättsstater där medborgarna, alla medborgare, skall vara lika inför lagen.
Jag försvarar här en verklig likhet och inte en vinklad likhet, anpassad till de politiska eller mediala omständigheterna - brott och straffbara handlingar som döms skall inte påverkas av modenycker. Omröstning om att upphäva immuniteten får aldrig på förhand avgöra det beslut som behörig domstol i sinom tid skall fatta. Så länge immuniteten inte avskaffas hoppas jag att detta alltid blir fallet.

Hory
Inget är mer främmande för den politiska familj jag tillhör - radikalismen - än antisemitism och rasism som är själva grunden till extremhögerns ideologi.
Alla politiskt ansvariga måste förstå hur de överlevande, offrens familjer och alla fria människor känner sig när de lyssnar till Le Pens skändliga uttalanden.
Jag kommer ändå inte att rösta för att hans immunitet skall upphävas. Jag skall förklara varför.
På det rent juridiska planet medför denna begäran allvarliga frågor. Liksom Alain anser de radikala att " demokrati är inte majoritetens makt utan rättvisans herravälde" och att de mest skyldiga har rätt till skydd från lagen. I detta fall har den parlamentariska immuniteten inte till syfte att skydda parlamentarikerna, den är en av garantierna för medborgarnas friheter. Man kan anta att de rättsliga åtgärderna alltid grundas på straffbara fakta, och man borde alltså enbart av den anledningen bevilja alla krav på upphävande av immuniteten. Det är inte brukligt i parlamentet och jag anser att vi hittills haft anledning att mycket ofta vägra att upphäva immuniteten, inbegripet när det gäller Le Pen. Vår uppfattning skall alltså inte stanna vid det juridiska argumentet från utskottet för arbetsordningen som i sin torftighet innehåller andra motiveringar.
Skulle dessa vara politiska? Det finns flera politiska möjligheter att bekämpa extremhögern och dess idéer. Om man anser att dessa idéer utgör en verklig fara för demokratin får man inte agera taktiskt mot de högerextrema partierna, man måste förbjuda dem. Om man inte gör det får man inte heller bli förvånad när deras förespråkare håller avskyvärda tal inspirerade av antisemitism och fanatism som är grundläggande för dessa partier. Men skulle inte förbud mot extremhögern vara ett fantastiskt erkännande av politisk oförmåga inför den tvetydiga fascination den utövar på en del av opinionen? För min del tror jag att en osund idé bekämpas genom idéer, förnuft och det förtroende man visar medborgarnas intelligens. Jag tror att Le Pens avskyvärda uttalanden skadar honom själv mer än de skadar demokratin. Jag tror också att extremhögern - särskilt i Frankrike - lever av de intellektuella och politiska förbud som den framkallar och som underhåller paranoian hos dess ledare och lurade väljare.
Handlar det här om politisk moral? Det är onödigt att insistera på de nätverk av samförstånd som finns mellan extremhögern och en stor del av den i dag klandrande högern. Det finns inget behov av att betona att ett stort antal vänsterpartier objektivt utnyttjar nyfascister i sina respektive nationella spel. Moralen har ingen del i dessa val. Är den ändå berättigad när man uppmanar en församling som valts genom allmänna val att jaga en av de egna som valts på samma sätt? Jag tycker inte det och jag uppmanar alla mina kolleger att fundera över hur detta fasansfulla vapen skulle ha kunnat, kan eller kommer att kunna användas i ett annat sammanhang.
Vi gör trots allt Le Pen stor heder när vi talar om politisk filosofi när det gäller honom. Jag vill ändå göra det för att erinra om att de radikala har en metod, nämligen förnuftets. I denna humanistiska och konfessionslösa filosofi finns inga sanningar som uppenbaras graverade i brons eller i katekesen. Det finns ingen stor, odiskutabel sanning som högaktas utan det kritiska förnuftets bistånd. Sanningen är ödmjuk, omajestätisk, republikansk på något vis. Den bekämpar kontinuerligt lögnen, förfalskningen, och avhåller sig från troshandlingar. Förnekar Le Pen och hans likar förintelsen? Argumenterar de om den absoluta ohyggligheten? Håller de gaskamrarna för en " detalj" ? Låt dem tala så att vi kan avslöja dem, demaskera dem och visa för medborgarna den föraktliga torftigheten i deras sätt att tänka. Det är den bästa kamp som sanningen kan bedriva. Det är också den enda vördnad som politiken i dag kan visa för barbariets offer.
Betänkande Read (A4-0337/98)

Eriksson och Svensson
Undertecknade har röstat för betänkandet, eftersom tillståndet på telemarknaden kräver ett regelsystem av det slag som betänkandet behandlar.
Vi vill dock understryka att kommersialiseringen av televäsendet har lett till stora administrativa problem, risk för olikbehandling av skilda regioner och konsumentgrupper samt svårbemästrade skatteproblem.
Ett bibehållande av de nationella monopolen, offentlig insyn i dessa och samverkan dem emellan hade varit en långt bättre lösning.
Betänkande Hoppenstedt (A4-0332/98)

Berthu
Europeiska centralbanken har just föreslagit rådet en förordning som ger den möjlighet att påtvinga bankerna ett system med minimireserver, vilket kan bidra till att reglera likviditeten på marknaden. Ingen tvivlade på att våra femton ledare för centralbankerna när de samlats runt ett bord skulle lyckas skriva denna rent tekniska text. Men vi skulle ha varit ännu mer intresserade av att man äntligen förklarar för oss hur allt detta skall fungera, inte när det gäller tekniska förbindelser mellan bankerna - vi vet att bankdirektörerna kan komma överens om det - utan när det gäller den ekonomiska, budgetmässiga och sociala balans som vi måste upprätthålla, även när den gemensamma valutan har införts.
Till att börja med uppstår innan 1998 års slut den fruktansvärda frågan om konvergens när det gäller räntor på kort sikt, då dessa kommer att bli enhetliga den 1 januari 1999. I dag är skillnaderna mycket stora, från 3, 2 procent i Österrike till 6, 4 procent i Irland. De återspeglar medlemsländernas positionering i den ekonomiska cykelns olika faser. Måste vi inte börja med att successivt minska skillnaderna? Den 31 december infaller redan om tre månader och det förefaller otänkbart att ena allt på en gång. Men Duisenberg som tar åt sig äran av att ha slutfört förordningen om minimireserver kan inte svara på denna fråga.
Ingen tycks heller kunna svara på frågan om marknadernas nya skepsis som, med tanke på den ryska krisens differentierade effekt, återinfört ökande skillnader i medlemsländernas långfristiga skuldräntor. Säger man inte att Österrike just avstått från att emittera ett statslån av rädsla för att blir tvungen att betala det dyrare än Belgien?
Ingen vill heller slutligen svara på frågan om det ökade budgetunderskottet som börjar märkas inför 1999, eurons första år, och som t.o.m. blir mycket hotande i Italiens fall. Detta lands premiärminister, Prodi, har just föreslagit att de av centralbankernas reserver som inte överförts till ECB skall utnyttjas för att bedriva en politik med stora arbeten, som kan sätta fart på ekonomin. Det är inte den typen av förslag som kommer att lugna Tyskland.
Alla dessa olösta frågor bara understryker den stora lögnen om den gemensamma valutan: man har velat blunda för ländernas verkliga skillnader, för att bättre lyckas med en enad valuta, federalismens katalysator. Ideologin har med andra ord gjort regeringarna blinda. Och verkligheten kommer snart att hämnas.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har idag röstat för betänkandena om Europeiska centralbankens minimireserver (Hoppenstedt), befogenhet att ålägga sanktioner (Katiforis) och insamling av statistisk information (Hendrick).
Detta skall inte ses som en omsvängning i den socialdemokratiska politiken om förbehållet rörande EMU: s tredje etapp, utan som ett tillkännagivande av att vi i hög grad intresserar oss för vad som sker på detta område. Innehållet i Hoppenstedts och Katiforis betänkanden kommer på intet sätt att få direkta konsekvenser för Danmark, eftersom det bara rör de länder som deltar fullt ut i EMU. Hendricks betänkande kommer i begränsad omfattning att tillämpas i Danmark.
Användningen av minimireserver innebär att kredit- och finansinstitutioner förpliktas att hålla en viss likviditetsreserv, vilket är förnuftigt av flera penningpolitiska skäl, bl.a. stabiliseras den korta räntan, och man får bättre kontroll på landets penningmängd, eftersom man begränsar de privata bankernas skapande av likviditet. Förslaget om sanktioner skall säkerställa ett enhetligt tillvägagångssätt inom Europeiska centralbankens olika behörighetsområden när det utdöms böter, både för enskilda länder, institutioner och företag.
Syftet med Hendricks förslag är att ge ECB rätt till att i samarbete med de nationella centralbankerna samla in relevant statistisk information, så att Europeiska centralbanksystemet (ESCB) kan utföra sitt arbete. Den insamlade informationen kommer naturligtvis, i linje med till exempel statistisk information från Danmarks Statistik, att behandlas strikt konfidentiellt. Dessutom ger förslaget möjligheter att ålägga sanktioner mot länder eller institutioner som inte rapporterar i tid, vilket också är helt i linje med praxis inom Danmarks Statistik.

Lindqvist
Sveriges riksdag har beslutat att inte delta i EMU: s tredje etapp, dvs. införandet av euron från och med den 1 januari 1999. Centerpartiet är motståndare till att Sverige blir medlem i EMU. Jag har därför avstått från att rösta om betänkandena av Hoppenstedt, Katiforis och Hendrick angående minimireserver, sanktioner och statistik för Europeiska centralbanken, ECB.

Trizza
När det gäller Hoppenstedts betänkande så utgör maximikvoten på 10 procent, med en miniminivå på 0 procent, en tydlig signal om flexibilitet när det gäller att utnyttja det instrumentet. Under förutsättning att man även utnyttjar andra medel som står till Europeiska centralbankens förfogande för att uppnå målen för valutapolitiken och tack vare vilka ECB kan bestämma kvoten för den obligatoriska reserven till 0 procent, så delar jag uppfattningen att man måste garantera en ersättning för de summor som binds i centralbanken som motsvarar marknadsräntorna och som kan undvika att konkurrensen mellan olika finansmarknader snedvrids. Jag instämmer i hela betänkandet.
När det gäller Katiforis betänkande instämmer jag till fullo i det sätt på vilket ECB tänker reglera sin makt att införa sanktioner mot alla, offentliga eller privata, som genomför transaktioner med Europeiska centralbanken. Den lösning man har kommit fram till gör det möjligt att uppfylla två viktiga krav för att hela systemet skall kunna fungera, å ena sidan behovet av flexibilitet och handlingsfrihet för företagen, å andra sidan behovet av att skydda allmänheten.
Jag är dessutom positiv till möjligheten som ges de nationella centralbankerna att inleda en sanktionsprocess, även om enbart ECB skall ha möjlighet att slutgiltigt godkänna den. I och med en högre grad av kontroll på lokal nivå kommer man att kunna garantera en enhetlig behandling inom hela ECBS.
När det däremot gäller Hendricks betänkande så inser jag inte, även om jag anser det är viktigt att införa sekretess för de statistiska uppgifter som lämnas av personer med meddelandeskyldighet, varför inte även detta fall kan omfattas av de regler som ingår i rådets förordning (EG) nr 322/97 om gemenskapens statistik. Att inte respektera dessa skyldigheter kommer att medföra bristande kvalitet på den information som erhålls från " informatörer" som med rätta betraktas som suspekta.
Jag instämmer slutligen i behovet av att vidta de åtgärder som anges i förlaget till förordning och som innebär att man konsekvent och undantagslöst tillgriper sanktioner mot dem som inte i tid och på rätt sätt eller enbart delvis lämnar statistisk information.
Det krävs också en möjlighet att upphäva sanktioner i de fall där detta beror på faktorer som ligger utanför vederbörandes kontroll.
Betänkande Katiforis (A4-0329/98)

Berthu
Rådets förslag till förordning om Europeiska centralbankens befogenhet att ålägga sanktioner kommer kanske att förvåna medborgaren som, även om han var välinformerad, inte upptäckte att han 1992 givit sådana överstatliga befogenheter till den nya institutionen som skall förvalta valutaunionen. Ändå finns det en rättslig grund till denna förordning, även om den inte är särskilt tydlig: artikel 106 i Maastrichfördraget ger i punkt 6 faktiskt rådet rätt att " anta de bestämmelser som avses i artikel 34.3 i ECBS-stadgan" . Men artikel 34.3 i denna stadga, som inte finns i fördraget utan i ett bilagt protokoll, föreskriver diskret att " ECB kan ådöma företag böter och vite om dessa beslut inte respekteras" .
Tack vare denna juridiska lek erhåller ECB ganska fantastiska befogenheter: banken kan själv besluta om sanktioner mot företag som inte tillämpar de egna bestämmelserna och dessa sanktioner blir direkt tillämpliga utan att filtreras via staterna, nationella centralbanker eller gemenskapens domstolar. För att förstå det orimliga i detta förfarande skall man komma ihåg att kommissionen, som ändå till stor del är överstatlig, inte i allmänhet förfogar över en sådan självständig befogenhet till sanktioner. Dessutom är inte ECB föremål för någon som helst demokratisk kontroll, det måste betonas. Med andra ord utgör den befogenhet som beviljats ECB i princip ett överstatligt och antidemokratiskt prejudikat som är ganska oroande.
Banken är för övrigt besluten att utnyttja dem till fullo: det är ganska betecknande att förslaget till förordning endast behandlar sanktioner och inte nämner ett ord om de skyldigheter de förväntas garantera. I artikel 2 fastställs taken för böter och viten utan att det på något sätt anges vilka brott dessa tak skall motsvara. Denna ganska groteska situation har åtminstone fördelen att visa att ECB är mycket noga med den repressiva aspekten av sin verksamhet.
Europaparlamentets föredragande Katiforis är förtjust över dessa bestämmelser som han kallar " verkliga fynd som uppfyller alla rättsstatens principer" och gör det möjligt att " absolut undvika en diktatorisk regim" . Det är inte vår uppfattning.
Vi vet inte genom vilken tankebana uttrycket " diktatorisk regim" hamnat under föredragandens penna, men frågan är berättigad.

Christodoulou
Den rekommendation från ECB avseende rådets förordning om ECB: s befogenhet att ålägga sanktioner som nu diskuteras säger i artikel 3. 8 att inkomster som härrör från åläggandet av straff tillhör ECB. Detta förslag rättfärdigas av ECB med argumentet att det är ett uttryck för ECB: s ekonomiska självständighet. På denna punkt har det ej underställts några ändringar, trots att modellen att ha straffintäkter som inkomstkälla för ECB skulle kunna ifrågasättas, även om det inte är ett direkt, utan ett indirekt resultat av ECB: s monetära funktion. Jag röstade för förslaget som det är, då jag ser det som att frågan om inkomster från sanktioner bara utgör en aspekt av ämnet. På denna punkt påminner jag om Europaparlamentets resolution med anledning av regeringskonferensen (betänkande A4-0102/95, punkt 34 (v)), i vilken vi bland annat krävde att " ECB: s inkomster (inkomster av seniorage) skall räknas som inkomster för gemenskapen" . Det skulle vara bra om hela denna fråga om ECB: s inkomster, med reservation för det som föreskrivs i fördragen, vid tillfälle kunde bli föremål för en mer omfattande diskussion.
Betänkande Hendrick (A4-0327/98)

Berthu
Det förslag som överlämnats till oss i dag skulle tillåta Europeiska centralbanken att anta förordningar för att organisera insamlingen av statistisk information som kan vara till nytta för dess arbete, genom att stödja sig på en rad sanktioner som den ensam skulle fatta beslut om. Målsättningen är att tillhandahålla globala indikationer på valutautvecklingen i medlemsstaterna " betraktade som ett enda ekonomiskt territorium " . Dessa bestämmelser följer logiskt av principen om en överstatlig gemensam valuta, såsom den antogs i Maastricht.
Utöver principfrågan om den gemensamma valutan tar texten upp tre viktiga problem, gällande informationens konfidentialitet, lika behandling och osäkerhet när det gäller gränserna för tillämpning.
När det gäller konfidentialitet förefaller ECB, som förberett förslaget, vilja driva saken till sin spets beträffande dess vilja till oberoende, ända till att avskärma sig från gemenskapens regler för utarbetande av statistik, såsom de observeras av Eurostat. Detta beteende kan kritiseras desto mer då banken beviljar sig mycket stora oinskränkta befogenheter, som tillåter att den sänder sina egna medarbetare direkt till de deklarerande företagen, för att där granska böcker och arkiv i syfte att kontrollera den information som lämnats eller genomföra den obligatoriska insamlingen. Vi för vår del kräver att ECB underställs alla normala regler för konfidentialitet, och bl.a. rådets förordning av den 17 februari 1997 om gemenskapens statistik.
Det andra problemet är att alla medlemmar av unionen skulle omfattas av ECB: s statistiska bestämmelser, men endast de som deltar i eurosamarbetet skulle kunna ådömas sanktioner. Denna underliga bristande symmetri kan ge upphov till frågor om tillförlitligheten i kommande statistik: om verkligen hotet om sanktioner krävs för statistikens kvalitet, vad tjänar det då till att inrätta skyldigheter utan sanktioner för vissa medlemmar? Vi förbereder deras framtida integration i euro-området , svarar ECB: s ansvariga. Medborgarna i de berörda länderna, som hittills vägrat att acceptera euron, uppfattar det som de vill.
Det tredje problemet är: hur tillämpas texten på nationella offentliga myndigheter som själva tar fram statistik eller fastställer villkoren för att andra organisationer skall ta fram denna statistik? Förslaget till förordningen kringgår försiktigt problemet, men inrättar ett provisorium som gör det möjligt att anta att olydiga stater en dag skulle kunna åläggas sanktioner från ECB. Men det blir i ett senare skede. Man förstår att för eurokraterna kan ett så känsligt problem inte omgående tas upp.
Betänkande d'Ancona (A4-0211/98)

Caccavale
Fru ordförande! Jag röstade mot kollegan d'Anconas slutgiltiga text, som, även om den tillkom i de bästa avsikter, har förstörts av feghet och hyckleri. Ännu en gång har detta parlament skrivit ett nytt blad fyllt av hyckleri. Ingen vill erkänna att förbudspolitiken har fullständigt misslyckats i sina avsikter, att uppenbarligen 95 procent av alla droger cirkulerar fritt, att 80 procent av alla brott som begås i våra stora och små städer är knutna till narkotika, att mer än 50 procent av alla som sitter i våra fängelser är narkotikamissbrukare. Ännu en gång har detta parlament valt att blunda och tro att problemen kan lösas med tomma ord, den falska förbudsmentalitetens tomma prat.
Det är ett otrevligt kapitel för detta parlament och jag hoppas att parlamentet snabbt byter uppfattning.

Andersson, Lööw, Theorin och Wibe
Efter en lång process har detta ärende kommit till sin slutliga behandling. Ärendets ursprungliga markant drogliberala hållning har, sedan den mött starkt motstånd i utskottet, förändrats betydligt, något som bör understrykas med tanke på de falska farhågor som förelåg vid förra beslutet att återförvisa ärendet till utskottet. Återförvisningen innebar inte att ett markant drogliberalt betänkande fick en andra chans.
Vårt engagemang i ärendet har hela tiden haft utgångspunkten att avvisa en harmonisering av narkotikapolitiken på europeisk nivå, att bekämpa varje yttring av drogliberala hållningar inom Europaparlamentet samt att lyfta fram behovet av en human och socialt orienterad drogpolitik som bygger på förebyggande insatser, rehabilitering för individer som hamnat i missbruk samt respekten för internationella konventioner.
Ärendet omfattar ett område där gemenskapen saknar kompetens att verka, vilket bör beaktas med tanke på de motsättningar som ärendet skapat, konflikter som skär över partigrupperingar och nationsgränser.
Föreliggande ärende saknar också i stort sett helt relevans, eftersom det avser att framhålla rekommendationer till FN: s generalförsamlings särskilda session i juni om internationell samordning av kampen mot narkotika. Ärendet framläggs alltså först tre månader efter det att FN-mötet avslutats.
Undertecknade har framlagt ett antal ändringsförslag som har vunnit gehör över parti- och nationsgränserna, och som samtliga syftar till att understryka behovet av drogpolitik som bygger på förebyggande insatser, rehabilitering och respekten för internationella konventioner. Europaparlamentets ställningstagande i fråga om dessa ändringsförslag och i fråga om att avgjort försämra lydelserna av rekommendation 10 och 11 avgör det slutliga ställningstagandet i omröstningen om betänkandet.
Undertecknade har inte tidigare medverkat och avser inte heller nu att medverka till att släppa fram ställningstaganden i Europaparlamentet som kan tolkas som drogliberala. Den långa process som föreliggande ärende och dess föregångare har genomgått visar om något att Europaparlamentet inte är en plattform för drogliberal opinionsbildning.

Angelilli
Det är av grundläggande betydelse att Europeiska unionens kamp mot narkotikan inte enbart begränsas till repression, eftersom problemet med drogmissbruk inte bara är ett rättsligt eller polisiärt problem.
Just därför verkar det vara motsägelsefullt att inta en position som innebär att samtidigt begränsa skadorna och att släppa lätta droger som cannabis fria och tillåta en kontrollerad tilldelning av tunga droger. Ett drogfritt samhälle, som det som beskrivits av FN: s generalförsamling, kan inte upprättas genom att slå in på en liberaliseringsväg som definieras som " pragmatisk" .
Att dessutom delegera ansvaret för kampen mot drogerna till de lokala och regionala myndigheterna riskerar att skapa " öar" i Europa som kan isolera sig från de nationella reglerna och därmed också från medborgarnas demokratiska kontroll i medlemsstaterna.
Den hänvisning till artikel 129 i Amsterdamfördraget som görs i den motivering som bilagts d'Ancona-betänkandet stöder inte alls de teser som hävdas i själva betänkandet. I den aktuella artikeln stryker man i själva verket under medlemsstaternas engagemang i kampen mot drogmissbrukets hälsofarliga effekter, även via informationsinsatser och prevention, vilket inte alls är kompatibelt med begreppet skadereduktion, som innebär en möjlig och inte alls bevisad minskning av skadeverkningarna och inte i en kamp mot droger som en väg ut ur sociala missförhållanden.
De experiment som hittills genomförts, till exempel i Schweiz, visar tydligare än något betänkande de negativa effekterna av sådana experiment, som alltid har lett till en exponentiell ökning av förbrukningen av narkotika, mot vilket liberaliseringsivrarna ställer en minskad procentuell andel döda i aids och överdoser.
Liberaliseringen verkar inte heller vara en lösning när det gäller de nya syntetiska drogerna, eftersom det skulle tvinga fram en kontinuerlig legalisering och kontrollerad tilldelning av nya substanser.
Europaparlamentet kan inte göra till sin en politik som i praktiken ger upp och accepterar ett samhälle som samexisterar med narkotikan och som därför nöjer sig med att begränsa skadeverkningarna. Europaparlamentet bör i stället öka sina ansträngningar och sätta in större resurser på prevention och stöd till olika hjälp-, sjukvårds- och rehabiliteringsinstanser, informationsutbyte mellan olika medlemsstater, samordning av systemen för statistik och forskning samt positiva insatser för de unga, åtgärder som syftar till att minska efterfrågan på droger, förbättra de sociala förhållandena och bekämpa utstötning och arbetslöshet.
Av dessa skäl uppmanar vi till att rösta mot d'Anconas betänkande.

Bébéar
Sedan början av vårt parlamentariska år har vi vid flera tillfällen haft möjlighet att ta upp problemen med narkotikamissbruk.
I dag berör vi en grundläggande punkt: samarbete när det gäller bekämpning. I ett trettiotal år har försök gjorts. Resultaten är kända. De måste alltså ges stor spridning när det är möjligt, eller ge tillfälle till kompletterande försök.
För närvarande är inte allt detta tillräckligt genomförbart eller tillräckligt genomfört. Det samarbete som krävs på området måste planeras bättre. Vi förfogar över ett verktyg, Europeiskt övervakningscentrum för narkotika och narkotikamissbruk. Det är vår uppgift att se till att dess arbete med forskning och kontroll intensifieras.
Jag godkänner därför d'Anconas betänkande med tanke på dessa aspekter som utvecklas där. Jag vill emellertid framföra en annan uppfattning om två andra ämnen som tas upp i betänkandet.
Man kan inte förebrå d'Ancona för att i sitt betänkande vilja knyta narkotikaproblemen till fattigdom och arbetslöshet. Att nöja sig med dessa konstateranden skulle emellertid vara något inskränkt. Alla vet att kurvorna över narkotikamissbruk inte nödvändigtvis följer dem för arbetslösheten.
Den andra förebråelsen jag vill göra mot betänkandet gäller de svaga argumenten för att upprepa att vi enhälligt är anhängare av ett narkotikafritt samhälle.
Med undantag av ovanstående två förbehåll anser jag att d'Anconas betänkande går i rätt riktning: nämligen ömsesidigt stöd för att lösa ett av de största problemen under detta århundrades slut.

Blot
Det finns en uppenbar motsättning mellan avsnitt A och B i betänkandet.
Förslaget till rekommendation B4-1238/96 är ytterligt farligt. Om det hade upprättats av en skicklig lobbyist för narkotikasmugglarna hade det inte sett annorlunda ut.
Det grundas på beaktandemening C som fastställer att bekämpningspolitiken misslyckats. Det är inte sant. Politiken för bekämpning av narkotikasmugglingen ger, såsom den bedrivs i Singapore, utmärkta resultat.
I betänkandet beklagar man sig över att den nuvarande politiken begränsar den individuella friheten (sid 19), medan det är självklart att bekämpningen av den illegala narkotikasmugglingen alltid innebär en begränsning av friheterna. Det måste finnas en balans mellan friheterna och den myndighet som har till uppgift att skydda människan. Att förbjuda friheten att döda sin nästa med narkotika är fullständigt tillåtet!
Politiken med avkriminalisering och minskad marginalisering när det gäller narkotikamissbruk och " kontrollerad distribution av heroin" (sic) skulle endast komma smugglarna tillgodo, vilket den f.d. ordföranden i Interpol Carl Persson sagt.
Det är en skam för parlamentet att ett sådant betänkande förts upp på föredragningslistan för ett sammanträde.

Buffetaut
Kan d'Anconas betänkande om europeiskt samarbete inom ramen för den extra sessionen i Förenta nationernas generalförsamling om narkotika, fortfarande vara av intresse? Frågan kan ställas av två anledningar, dels för att det handlar om en tvetydig kompromisstext, dels för att den extra sessionen i Förenta nationernas generalförsamling om narkotika hölls i juni och att anta detta betänkande i oktober har därför inte mycket mening.
Den text som lagts fram för oss utgör en sammanställning av det outsagda, eftersom ståndpunkterna i ämnet är oförenliga, något som i detta fall resulterade i att det första förslaget till betänkande återförvisades till utskottet. Även om man kan glädjas åt att betänkandet uppmanar medlemsstaterna att " erkänna att målsättningen med kampen mot narkotikan är ett drogfritt samhälle " , måste man beklaga att motiveringen inte har mycket att göra med själva texten i rekommendationen. Motiveringen kännetecknas av samma anda som d'Anconas första betänkande. Den är på intet sätt neutral. Det handlar därför om ett synsätt som är mer restriktivt eller mer repressivt, som underförstår den politik som förbjuder försäljning och missbruk av narkotika och synsätt som är mer pragmatiska och syftar till en politik för att legalisera narkotikan.
Hela motiveringen försöker därför utan att säga det föra fram idén att framtiden, fantasin och realismen kämpar för att avreglera s.k. mjuka droger, medan förbudsåtgärder skulle vara ett uttryck för en anda av " repression och ålderdomlighet" . Av dessa anledningar har det inte varit möjligt för oss att rösta för betänkandet, vars tvetydighet på intet sätt saknar baktankar.

Carlotti
Kampen mot narkotikan gäller en av de allvarligaste farsoterna som våra samhällen ställs inför i dag. Narkotikan står för ca 8 procent av handeln i världen.
Drogproblematiken måste beaktas genom ett globalt synsätt som garanterar våra ansträngningar både i förväg, inom ramen för förebyggande verksamhet, men även när det gäller medicinsk behandling och tillhörande sociala åtgärder.
D'Ancona betonar tydligt i sitt betänkande att man inte, som rådet gör, får ställa avkriminalisering av cannabis och tillhandahållande av narkotika via receptförskrivning mot bekämpning av smugglarnas olagliga handel.
Det ena synsättet utesluter inte det andra!
Europaparlamentet röstade för övrigt i den riktningen för tre år sedan, om en resolution som betonade att en fullständigt repressiv politik inte hade gjort det möjligt att notera några påtagliga resultat.
Vid det extra mötet i Förenta staternas generalförsamling om narkotika nästa år måste vi tala med en röst.
Trots ett synsätt som skiljer sig något åt mellan länderna i Europeiska unionen tenderar de olika ländernas lagstiftning att sakta men säkert närma sig varandra.
Såsom föredraganden betonade, är jag övertygad om att vi måste grunda vår europeiska politik när det gäller narkotikaområdet på att lyckas med lokala försök och utveckla strategier för samarbete.

Cars, Olsson och Thors
Vi konstaterar att d'Anconabetänkandet om europeisk narkotikapolitik har blivit avsevärt mer balanserad efter den förnyade behandlingen i utskottet. Nu hänvisas till en palett av åtgärder för att förhindra missbruk, och några krav på liberalisering av politiken förekommer inte.
Två av föredragandens egna ändringsförslag godkändes dock med följden att två för oss viktiga målsättningar föll ut ur resolutionen, nämligen att målet är ett drogfritt samhälle samt kravet på att medlemsländerna skall leva upp till FN-konventionerna. Därför ser vi ingen annan möjlighet än att rösta emot ett betänkande som blivit så här otydligt när det gäller målen, samtidigt som det finns tvetydigheter i formuleringarna.

Darras
Jag gläds åt att detta betänkande från vår kollega äntligen kan diskuteras i kammaren. Det krävdes 5 månaders tålamod och hetsiga samråd från vår föredragande för att uppnå denna samförståndslösning, som jag hoppas kommer att godkännas av kammaren.
Jag är en ovillkorlig anhängare av inrättande och erkännande av lokalt bedrivna försök, eftersom vi i min kommun sedan flera år stöder föreningar som bekämpar narkotikamissbruk och som tar upp narkotikaproblemet ur en medicinsk och social synvinkel.
Det är numera erkänt att en enbart repressiv politik inte medfört några framsteg när det gäller att bekämpa narkotikamissbruk. Låt oss därför ge människor " på fältet" möjlighet att fullfölja sina idéer utifrån lokala verkligheter och, varför inte, låt oss hjälpa dem att sprida metoderna om de är framgångsrika. Det är den roll Europeiska unionen borde ta på sig.
Det är den som våra medlemsstater borde acceptera att försvara, på internationell nivå, genom att ge Europeiska kommissionen mandat att förhandla vid Förenta nationernas konferens, ett mandat som grundas på ett pragmatiskt synsätt när det gäller narkotikaproblematiken och, på nationell nivå, genom att genomföra en politik i städerna som kan åtfölja den narkotikabekämpningspolitik som utvecklats lokalt.
Det är vad som krävs i d'Anconas betänkande och jag har därför röstat för det utan betänkligheter.

Deprez
Den illegala narkotikan är en av de farsoter som drabbar våra samhällen och också en av de mest lukrativa källor till illegala vinster som finns. Som föredraganden säger har problemet flera orsaker: jakten på vinst, social utslagning och marginalisering men också nyfikenhet, välstånd och modetrender. Kampen mot den illegala narkotikan måste alltså bedrivas med ett globalt synsätt som kombinerar så vitt skilda åtgärdssektorer som information och utbildning till ungdomar, förbättring av objektiva socioekonomiska villkor som bidrar till att utveckla narkotikamissbruk i alla dess former, ledsagning för narkotikamissbrukare, kampen mot smugglare och tvättning av pengar, ekonomisk och social utveckling i de producerande länderna.
Alla vet hur grundläggande och brännande frågan är och ståndpunkterna är ofta bittra mellan förespråkarna för ett förbud och anhängarna av en " alternativ politik" . Vi måste gå förbi denna sterila debatt och koncentrera oss på de medel som på bästa sätt kan genomföra slutsatserna från den särskilda sessionen i Förenta nationernas generalförsamling om internationell samordning av kampen mot narkotika, som hölls i juni i år.
Och detta desto mer som det är uppenbart för var och en att utrotningen av illegal narkotika (vilket måste vara vår gemensamma målsättning) mer än något annat kräver ett nära internationellt samarbete, bl.a. inom de områden som lades fram vid Förenta nationernas extra session: minskning av produktionen och efterfrågan omkring år 2003 samt internationellt rättsligt samarbete ur dess olika aspekter.

Ephremidis
För att vi äntligen skall kunna få till en konkret och saklig diskussion om en av vårt sekels största plågor, narkotikan, måste vi först av allt besluta oss för att dra undan hyckleriets, vältalighetens, försköningens och förtigandets bedövande hand från den tragiska sanningens mun.
Det är missledande, farligt och falskt att låta diskussionen kretsa kring frågor av typen legalisering eller kriminalisering, hårda eller mjuka droger. För verkligheten är alltid hård, såväl för samhället som för missbrukarna; det är alltid dessa som får betala det högsta priset. Tusentals människor, till största delen ungdomar, dör varje år av narkotikamissbruk. Tiotusentals människor förlorar varje dag sin stolthet, sin personlighet, sig själva, och blir på grund av de problem de möter i livet offer för denna mirakelmedicin.
Det är dessa problem som utgör huvudorsaken till narkotikaproblemet, och ansvariga är de som bär det största ansvaret för deras existens; de som efter att ha bidragit till att de uppkommer fäller krokodiltårar för problemets omfattning och svårigheterna i att bemöta det. Politikerna som har skapat denna situation av yrkesmässig, samhällelig och känslomässig osäkerhet och isolering, som har fördärvat värderingar och skapat samhällen stadda i förfall. Det vill säga, de kapitalistiska samhällena av i dag som ni är så stolta över, och vars mest framträdande drag ni varje dag förstärker alltmer: vinstjakten, behärskandet av marknadsdjungelns lagar, människoföraktet och penningdyrkandet. Det är ett system som är oförmöget att skapa jordsliga och sanna paradis, och som driver människor till utslagning, till personlig och samhällelig isolering och till sökandet efter falska utgångar och paradis med hjälp av narkotikan.
Det kapitalistiska systemet kommer aldrig att lösa narkotikaproblemet. Inte bara för att det är sammanväxt med det, utan, huvudsakligen, för att det utnyttjar och livnär sig på det. Det bedövar medvetandet, viljan att reagera och att göra motstånd, det absorberar emotionella, existensiella initiativ och drömmar hos vissa samhälleliga grupper, och då främst hos ungdomarna. " Flykten" ger liv åt etablissemanget och utgör den bästa säkerhetsventilen för en ostörd och smidig funktion hos dess marknader. Låt oss inte lura oss själva, vi vet, förutom allt det övriga, att det cirkulerar enorma summor på narkotikamarknaden, regeringar backas upp och marknader " regleras" .
Vi kan inte förbli likgiltiga och overksamma inför denna kräftsvulst, och inte heller inför den hittills demonstrerade obeslutsamheten hos politikerna. Den organiserade kriminaliteten måste slås ned, de kopplingar som finns mellan de olika maktformer som tillhandahåller narkotikasmugglingen - som bara är smuggling till namnet - allt nödvändigt skydd för handeln med och " tvätten" av de enorma mängder smutsiga pengar som cirkulerar måste avslöjas och dras fram i ljuset.
Det effektivaste sättet att bemöta och förebygga problemet är att kämpa för skapandet av ett annat samhälle, där människan placeras i centrum, där hennes värde och drömmar inte är beroende av rörelser och kriser på kapitalmarknaden. Samhällen grundade på erkännande, samarbete, respekt för personlighet och kreativitet.

Elliott
Jag röstade för detta betänkande liksom de flesta socialdemokratiska parlamentsledamöter eftersom jag anser att i denna mycket laddade och kontroversiella fråga, har föredraganden i sin resolution åstadkommit en bra, balanserat angreppssätt. Den föreslår en ökad samordning och ökat samarbete mellan medlemsstaterna i den allvarliga frågan om det ökade missbruket av illegala droger, kombinerat med en insikt om att - med tanke på de nuvarande skilda synsätten på drogpolitik i de olika länderna - är en total harmonisering inte genomförbar för närvarande.
Resolutionen innehåller många goda, förnuftiga förslag för att utöka informationen och medvetenheten om farorna med användandet av narkotika - speciellt bland unga människor - och om vården och omsorgen av missbrukare. Dessutom praktiska förslag för att förbättra EU-samarbetet gällande gripande och åtal av narkotikahandlare och för att söka stöd från myndigheter och personer i de länder varifrån de illegala drogerna huvudsakligen kommer.
Denna resolution använder verkligen inte silkesvantar mot narkotikan. Den ger tuffa - men praktiska och realistiska - förslag för att tackla detta oroande problem.

Eriksson, Seppänen och Svensson
Diskussionen i Europaparlamentet om narkotikafrågan visar med tydlighet att någon gemensam lagstiftning inte är möjlig. Vi anser det heller inte vara önskvärt.
Ändringsförslag 3 ber rådet bekräfta att narkotikalagstiftning är en nationell angelägenhet har därför varit avgörande för vårt ställningstagande i slutomröstningen.

Gallagher
Jag välkomnar detta betänkande från Europaparlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, som belyser farorna med syntetiska droger i samhället och behovet av en kamp mot organiserad brottslighet inom narkotikahandeln.
Syntetiska droger såsom ecstacy, LSD och amfetamin utgör faror för folkhälsan inom EU och jag är glad över att se att en överväldigande majoritet av parlamentet inser detta faktum.
Våra ungdomar känner helt enkelt inte till de långsiktiga fysiska och psykiska effekterna av dessa farliga och beroendeframkallande droger och ytterligare forskning krävs om effekterna av bruket av sådana substanser. Vissa medlemmar i den gröna gruppen i Europaparlamentet har tidigare lagt fram ändringsförslag som definierar användare av syntetiska droger endast som konsumenter och strävar efter att reglera och legalisera bruket av syntetiska droger.
Vi måste komma ihåg att FN: s konvention om illegal handel med narkotika förbjuder användning, framställning och distribution av ecstasy, LSD och amfetamin, och så bör det förbli.
Medan de flesta europeiska regeringar inklusive den irländska försöker genomföra en politik med syfte att minska narkotikamissbruket, förespråkar vissa medlemmar i den gröna gruppen en politik som utan tvivel skulle öka användandet av droger med sociala problem som följd.
Jag vill välkomna det faktum att den irländska regeringen har inrättat en stödfond för ungdomar till en kostnad av 30 miljoner pund, som sattes i verket tidigare i år. Syftet med denna fond är att utveckla servicen för ungdomar inklusive sport- och fritidsanläggningar och hjälpenheter i missgynnade områden där betydande narkotikaproblem finns.
Den irländska regeringen har också helt riktigt intagit en tuff linje mot personer som försöker sälja narkotika i Irland. Jag stöder helhjärtat bestämmelserna i lagförslaget om straffrätt 1997 som inför obligatoriska fängelsestraff för dem som påträffas med kontrollerad narkotika värd 10 000 eller mer.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi finner det mycket anmärkningsvärt att parlamentet avvisar ändringsförslag 4, dvs. att utveckling av nya metoder för narkotikabekämpning skall ske i överensstämmelse med FN: s narkotikakonventioner från 1961, 1971 och 1988.
Likaså avvisar parlamentet ett samarbete med UNDCP och medlemsländerna för att ta fram indikatorer för utvärdering, och tycker att det räcker med EMCDDA m.m. Ovanstående får oss tyvärr att tvivla på Europaparlamentets vilja att samarbeta med FN: s institutioner och i FN: s anda.
Att parlamentet också med stor majoritet säger nej till ändringsförslag 3 om att ingen fördragstext skall kunna användas för att påtvinga medlemsländerna en harmonisering av narkotikalagstiftningen är både upprörande och klargörande. Vidare är parlamentet inte heller intresserat av att ta del av de försök som gjorts i länder med en restriktiv politik och därför prioriterar förebyggande insatser, eftersom parlamentet sade nej till ändringsförslag 10.
Av någon outgrundlig anledning säger parlamentet också nej till att vård och behandling skall syfta till ett drogfritt liv. Detta är mer än upprörande och gör att vi med oro och farhågor ser fram emot d'Anconas nästa betänkande som skall handla om EU: s narkotikapolitik för åren 2000-2006.
Av ovanstående skäl har vi röstat nej till betänkandet.

Hyland
Jag vill börja mitt inlägg med att prisa den irländska polisen och alla irländska statliga myndigheter delaktiga i den föga avundsvärda kampen mot de illegala drogerna i Irland, likväl som att hjälpa narkotikamissbrukare genom rehabiliteringsprogram.
Det finns ett drogproblem i Irland. Medan den huvudsakliga drogen i Irland är cannabis, hänger de allvarligaste drogproblemen ihop med heroin, ecstasy och andra droger såsom LSD. I själva verket är bruket av ecstasy kraftigt ökande. 1991 beslagtogs 429 ecstasytabletter i Irland jämfört med 17 516 tabletter 1997.
1997 års årliga rapport om drogproblemens utbredning inom Europeiska unionen, publicerad av Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk, visar att den tilltagande trenden i antalet narkotikarelaterade dödsfall har fortsatt i Irland. I själva verket visar rapporten att fyra av tio irländska skolungdomar i tonåren medger att de använt cannabis, vilket är dubbelt så många än medeltalet i de flesta EU-länder.
Jag vill övergå till att kort kommentera några av de åtgärder som den irländska regeringen vidtagit för att komma till rätta med det tilltagande drogproblemet i Irland.
Ett multiinstitutionellt angreppssätt, som innefattar myndigheterna för barn och hälsa, rättsfrågor, jämställdhet och lagreformer, miljö och lokal förvaltning och utbildning och vetenskap, och deras respektive myndigheter har av regeringen bedömts utgöra bästa möjliga ram för att angripa drogproblemen i Irland. Jag instämmer helt med denna strategi eftersom behovet av ett samordnat angreppssätt är speciellt tydligt för de ansvariga för upprätthållandet av lagen. Sambandet mellan narkotikahandel, narkotikamissbruk och brottslighet är väl dokumenterat.
Åtgärder för att förbättra EU: s strategi för att bekämpa drogproblemet har fortsatt genom aktiviteterna i den horisontella narkotikagruppen. Den viktigaste delen av deras arbete har bestått i utvecklingen av en drogstrategi som skall gälla efter 1999, och utarbetandet av prioriteter för perioden 1998/1999.
Amsterdamfördraget är ytterligare ett viktigt element i EU: s kamp mot narkotikahandeln och den organiserade brottsligheten. Den ger ett klarare mandat för närmare samarbete mellan polismyndigheter, tullmyndigheter och andra institutioner som upprätthåller lagen inom Europeiska unionen, vilket också bör välkomnas.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har idag röstat för d'Ancona-betänkandet om det europeiska samarbetet som ett led i FN: s generalförsamlings extra sammanträde om narkotika.
Medlemsstaterna har mycket olika lagstiftning på narkotikaområdet. Därför skall vi under inga omständigheter harmonisera medlemsstaternas lagstiftning på detta område. På gemenskapsnivå skall vi ha ett praktiskt samarbete, som effektivt kan sätta stopp för den organiserade brottsligheten som i stor skala smugglar och säljer narkotika över gränserna.
Därutöver skall det vara upp till medlemsstaterna att fastställa den nationella narkotikapolitiken. Det skall naturligtvis inte förhindra oss att lära av varandras goda och dåliga erfarenheter. En gemensam narkotikalagstiftning på EU-nivå är varken lämplig eller önskvärd.

Lis Jensen, Bonde och Sandbæk
Betänkandet om narkotika omfattar många positiva och goda element. En fokusering på den enskilda människans sociala villkor och marginalisering i samhället är viktig för förståelsen av och arbetet för narkomani. Det är en utopi att tro att det är möjligt att uppnå ett helt narkotikafritt samhälle. Därför är det viktigt att inrikta sig på förebyggande åtgärder och behandling. Vi anser emellertid att narkotikalagstiftningen är en nationell angelägenhet, och det är därför inte önskvärt eller möjligt att påtvinga medlemsstaterna en harmonisering av deras narkotikapolitik. Vi kan därför inte rösta för slutbetänkandet, eftersom det inte stämmer överens med vår uppfattning på denna punkt.

Malone
d'Anconas betänkande gör ett stort antal positiva rekommendationer som vore ytterst användbara i kampen mot droger.
Jag stöder helhjärtat betoningen av förebyggande åtgärder och bättre behandlingsmöjligheter för missbrukare.
Jag välkomnar också det faktum att en rekommendation i ett tidigare förslag, som föreslog att ytterligare överväganden skulle göras gällande legalisering av vissa droger, har tagits bort.
Huvuddelen av rekommendationerna har mött kvalificerat stöd från organisationer i Dublin som arbetar med drogproblemet.
Europa måste sträva efter att åstadkomma ett drogfritt samhälle. Alltför många människor är dömda till ett livslångt droganvändande - även om det är ordinerat och sker under kontroll. Metadon är, enligt den senaste forskningen, inte något universalmedel för att kontrollera och behandla problemet. En högre profil bör ges till drogfria livsstilar och till behandlingar och rehabiliteringsprogram som har detta som mål.
Jag vill också se att EU erkänner och direkt stöder lokalsamhällenas roll i kampen mot drogproblemen, i synnerhet vad gäller samhälls- och familjestödssystem för att handskas med hälsokonsekvenserna av drogberoende för familjen likväl som för individen. Europa måste också aktivt stödja behandlings- och rehabiliteringsprogram som är relevanta för samhällenas behov.

Mendes Bota
Detta är en ojämn kamp. Gentemot droghandlarnas astronomiska vinster, är de medel motståndarna förfogar över löjligt små. I den okontrollerbara ökningen av syntetiska droger, tillverkade nära droganvändarna, ser jag en ny svårighetsfaktor.
Vi kan öka medlen till polis- och domstolsväsendet; Vi kan harmonisera lagstiftningen; Vi kan hysa illusioner om legalisering av användandet; Vi kan skriva under alla konventioner; Vi kan kriminalisera penningtvätten ännu kraftigare: Vi kan angripa drogkulturens områden; Vi kan mobilisera arméer; Vi kan göra allt detta!
Men frontlinjen i kampen mot narkotikahandeln och mot drogmissbruket heter FÖREBYGGANDE, och FAMILJEN, SKOLAN och de LOKALA SAMHÄLLENA är de som skall ombesörja detta.
Pedagogiken i familjen och i uppfostran är grundläggande. En kunnig familj, och en skola som informerar, är halva vägen till att förbereda ungdomarna för den första oundvikliga kontakten med drogproblemet. För att kunna motstå frestelsen i snabba nöjen eller lätta förtjänster.
Därav vårt förstärkta stöd till rekommendationerna 15 och 17 i detta förslag. Men vi vill tillägga att det är vår övertygelse att, vad gäller det förebyggande arbetet, ligger det strategiska området i kampen hos varje kommun, varje lokalt samhälle. Vilka känner bättre, än familjerna och grannarna, till tragiken i de problem som förorsakas av drogmissbruk? Vilka kan bättre uppmärksamma plötsliga rikedomar hos vissa, och fysiskt och moraliskt förfall hos andra?
De lokala självstyrena, i direkt samverkan med FAMILJEN och SKOLAN, har en avgörande roll, och bör få ett brett ekonomiskt och tekniskt stöd från Europeiska unionen och medlemsstaterna. Det bör upprättas KOMMUNALA PLANER för FÖREBYGGANDE av DROGMISSBRUK. Dessa skall sprida information; ta hand om de som behöver hjälp; studera fenomenet i varje kommun; förse ungdomarna med fritidsutrustning och fritidssysselsättning; skapa rehabiliteringscenter och center för återanpassning av drogmissbrukarna till ett social liv och yrkesliv.
En annan aspekt som borde fokuseras i detta förslag är den som gäller samarbete med de ansvariga för de nattöppna nöjeslokalerna, för att samordna de förebyggande och hämmande åtgärderna, de är själva ointresserade av en kundkrets som består av drogmissbrukare som ger svag ekonomisk vinning, eftersom pengarna går till att få tag i droger, och dessa kunder går bara dit för att leva ut deras effekter.
I drogmissbruket kan vi finna den direkta orsaken till en stor del av de olyckor som drabbar våra familjer, den ökade osäkerheten och våldet, vilka sänker den mänskliga värdigheten under nivåer som man inte kan föreställa sig. Mobiliseringen i denna kamp kräver att vi engagerar oss i egenskap av gemenskapsmedborgare och politiskt ansvariga. Hotet finns innanför våra dörrar. Vi hoppas att rådet gör sig gällande i denna fråga, för drogen är faktiskt en stor drog!

Novo
Det är odiskutabelt att rekommendationerna i d'Anconas betänkande visar på ett mycket positivt sökande efter enhällighet i problemen kring drogbekämpandet.
Kopplingen mellan drogmissbruket och de sociala skäl som på ett betydande sätt leder fram till det, utgör faktiskt en viktig beståndsdel i betänkandet, det må gälla arbetslösheten, fattigdomen eller den sociala utslagningen. Viktigt är också behovet av att betrakta drogmissbruket som en fråga för folkhälsan, och beakta hela problematiken med förebyggande, behandling och återanpassning, och samtidigt vara uppmärksam på behovet av att öka gemenskapens och medlemsstaternas budgetanslag för att angripa dessa aspekter.
De rekommendationer som påtalar vikten av att inte favorisera polisens roll i kampen mot drogmissbruket är på samma sätt positiva: liksom de som råder till mer uppmärksamhet på utbildning och förebyggande åtgärder, till behovet av kampanjer och informationskampanjer som ökar medvetenheten, till behovet av att förstärka samverkan mellan medlemsstater och internationella organisationer, för att det skall bli möjligt att samordna erfarenheter, fortsatt forskning, harmonisering och samordning av statistik.
Emellertid har betänkandet långt kvar till vad som vore önskvärt och möjligt i fråga om kampen mot droghandel och mot penningtvätt.
Bara en av 27 rekommendationer tar upp denna viktiga (och avgörande) aspekt i kampen mot drogerna. Inte ett explicit ord om skatteparadisen; inte ett explicit ord om de ekonomiska paradisen; inte ett ord om behovet av att behandla möjligheten att avskaffa banksekretessen - på grund av dess konsekvenser -; inte heller ett ord om eurons effekter för att underlätta penningtvätten.
Därför, på grund av dessa luckor som vi anser vara väsentliga, eftersom det handlar om ett utelämnande som gör att vissa avgörande element i drogbekämpandet inte tas upp, lägger vi ner våra röster.

Seillier
Hur användbara de repressiva, terapeutiska, ekonomiska och sociala angreppssätt som mina kolleger antagit för att bekämpa narkotikans härjningar än är, är de ändå otillräckliga och griper sig inte an grunden till problemet. Sedan några tiotal år (därav 1968 års kris för trettio år sedan) överför inte den vuxna generationen - föräldrar i första hand, men också lärare, utbildare, journalister, folkvalda - längre de intellektuella och andliga budskap som gör det möjligt för ungdomarna att dynamiskt och modigt möta livets prövningar eller ta familjeansvar eller politiskt ansvar, strävan efter artificiella paradis föder t.ex. ett absolut behov hos dem, men varken arbete, vetenskap, konst, sport, ekologi eller politik är något absolut, vare sig de befinner sig på nationell eller europeisk nivå.
Det är som om ni hade glömt att människan, särskilt när hon är ung, och alltså ännu inte skadats av konformism och kompromisser, har behov av att föräldrar och vuxna i allmänhet inte bara talar till henne om hur man skall leva utan också varför man skall leva. Vi kan i våra olika länder konstatera att den litterära kulturen såväl som den allmänna kulturen nedvärderas, men de litterära verken innehåller de stora frågeställningarna om människans villkor: kärlek, lidande, död, Gud, som är nödvändiga för andlig mognad.
De unga lever inte längre av den europeiska humanismens rika källor, som sedan över 2000 år försörjer vår kontinents fantastiska kulturella och andliga arv. Det är inte de upprepade men fullständigt abstrakta hänvisningarna till den " europeiska sociala modellen" i Amsterdamfördraget som kan hålla måttet, intellektuellt och moraliskt, inför ungdomens förskräckliga förvirring. Ungdomens världsdagar som ägde rum i Paris förra året öppnade lyckligtvis en verklig möjlighet till hopp för många ungdomar i Europa.

Stewart-Clark, Sir Jack
Gårdagens debatt och dagens omröstning om d'Anconas betänkande om droger är en seger för det sunda förnuftet. Enat kan detta parlament åstadkomma mycket; söndrat står det utan inflytande. I ett ämne så känsligt som drogmissbruk, där många mycket olika åsikter existerar, kan inte alla få som de vill. Vad som åstadkommits är ett förnuftigt, humant och positivt betänkande. Vi har betonat betydelsen av samarbetet på alla nivåer. Vi har tryckt på behovet av att lära sig av varandra. Vi har begärt att både Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon och Europol skall utnyttjas fullt ut, och att medlemsstaterna måste samarbeta fullt ut med att tillhandahålla adekvat och meningsfull information.
Vi är glada över att parlamentet har kunnat avge en klar röst för att hjälpa ungdomar att leva ett drogfritt liv och att vi har stött ett upprätthållande av Förenta nationernas konventioner om narkotika. Båda är av största vikt om vi ska skapa en effektiv politik för att hjälpa unga människor att hålla sig från narkotika och för att bekämpa narkotikahandlarna och deras medbrottslingar.
Sammanfattningsvis är jag glad över att min grupp har kunnat stödja detta betänkande.

Bonde och Sandbæk
Korruption skall bekämpas med näbbar och klor, men det finns gränser för hur långt man bör gå när man skall välja ett sätt att göra det på. Man riskerar nämligen att ge EU fler verktyg till att utvidga sin behörighet än det redan finns i dag.
Bontempis betänkande om korruption innehåller bra synpunkter när det rör sig om bland annat öppenhet och den skada korruptionen innebär för medborgarna. Samtidigt talas det om " centrala register" och " särskilda enheter" som skall inrättas vid kommissionens generaldirektorat, och man uppmanar kommissionen att " ... efter Amsterdamfördragets ikraftträdande omgående använda sig av sin initiativrätt inom ramen för polissamarbetet och rättsligt samarbete i kriminella frågor..." . Sådana fria händer till kommissionen för centralisering kommer Junirörelsen inte att ställa upp på.
Bland de bra inslagen i betänkandet kan bland annat nämnas att parlamentet hänvisar till behovet av att EU bekämpar korruptionen inom sitt eget system. Det hänvisas till kommissionen och till att de regler som skall säkerställa öppenhet är otillräckliga. Det är bra att det i betänkandet påpekas att det är ett problem för den enskilde medborgaren att det finns korruption. Varje gång ett avtal - till exempel när ett företag får ett kontrakt - undertecknas med ett företag på grundval av korruption framför en saklig bedömning av företagets anbud, så är det till skada för medborgarna. Skattepengarna används då inte till att få den bästa kvaliteten, att säkra miljöintressena på bästa sätt och få det billigaste kontraktet, utan hamnar i den tjänstemans ficka som blev mutad av ett företag att ge dem ordern.
Detta är en situation man bör undvika. Men det är också en situation som har mycket bättre möjligheter att uppstå när den myndighet som tilldelar och väljer ut befinner sig i ett stort, oöverskådligt och byråkratiskt system. EU är just ett sådant system. I stället för att reagera på problemen genom att skapa ytterligare centralisering borde man låta några av dessa tilldelningar och val gå tillbaka till länderna själva. Ett gemensamt språk och press, samt det faktum att länderna var för sig utgör en mindre enhet än EU, kommer att göra det lättare att utöva demokratisk kontroll av de pengar som används på medborgarnas vägnar.

Buffetaut
Vår kollega Rinaldo Bontempi har otvivelaktigt blivit en av specialisterna när det gäller kampen mot den organiserade brottsligheten och politiken mot korruption inom Europeiska unionen. De aktuella händelserna påminner oss tyvärr om att problemet med korruption och tvivelaktigt beteende med full kraft drabbar de europeiska institutionerna, och särskilt då kommissionen. Bontempis betänkande kommer därför i rätta ögonblicket för att uppmana kommissionen " att utarbeta ett globalt förslag om kampen mot korruptionen" och begära " specifika förslag som syftar till att mer effektivt bekämpa korruption inom gemenskapens institutioner " .
Det är med rätta han betonar nödvändigheten av större öppenhet i beslutsprocessen, tydlighet i reglerna för anbudsförfaranden och effektivitet i interna kontroller. Han tar också upp problemet med samarbetspolitiken med tredje land, vilket är känsligt att lösa. Man kan bara glädjas åt att föredraganden i motiveringen fastställer " att det skulle vara olämpligt att betrakta korruptionen med fatalism " , med motivet att den alltid funnits, och att han erinrar om att " termen korruption är synonym med moraliskt förfall " .
Kampen mot den organiserade brottsligheten och korruptionen som är ett av dess uttryck är ett typiskt område där ett europeiskt samarbete är användbart och borde göra den nationella politiken mer effektiv. Europeiska unionen är då " ett plus" eftersom den stöder medlemsstaternas åtgärder. Vi måste betona att det är önskvärt att kommissionen, när en skandal berör dess enheter, tillämpar den öppenhet som den så ofta rekommenderar andra, och att den inte förhindrar arbetet med parlamentariska undersökningar genom förhalande åtgärder.
Sammanfattningsvis erinrar Bontempis betänkande om sunda principer och förespråkar ett realistiskt samarbete. Vår grupp har därför röstat för betänkandet.

Delcroix
Om det finns ett område där Europas medborgare är särskilt känsliga är det korruptionsområdet. Utöver aldrig infriade förväntningar från det sociala Europa, skatteharmoniseringen och demokratiseringen av unionen medför upptäckten av korruptionsaffärer - och i första hand de som uppstå inom de europeiska institutionerna - känslor av fördömande som är mycket skadliga för den europeiska integrationen och utnyttjas av extremhögern. Bontempis betänkande har fördelen att dra upp de stora linjerna för en global politik för kampen mot korruption, och jag lyckönskar författaren till att ha prövat detta integrerade och samstämmiga sätt som är det enda som kan ge resultat.
Emellertid, samtidigt som vi vidtar åtgärder avsedda att minska korruptionen på internationell nivå, såväl inom som utom unionens gränser, förefaller det mig nödvändigt och brådskande att Europa i första hand förstärker kampen mot korruptionen inom sina egna institutioner genom starka och synliga åtgärder som omfattar förebyggande, upptäckt genom förstärkta kontroller och sanktioner mot alla former av korruption som begås av fysiska eller juridiska personer. Det är ingen underordnad fråga. Hur kan vi å ena sidan tillrättavisa andra och vara trovärdiga utan att sopa rent framför egen dörr först? Å andra sidan har alltför många yttranden upprepats de senaste tio åren utan att kommissionen reagerar på ett övertygande sätt.
På området korruptionsbekämpning kräver demokrativänliga medborgare öppenhet. Vi måste inte bara inrätta ett centralt kontor för bekämpning av korruptionen vilket krävs i betänkandet, utan också insistera på att korruptionsaffärer tydligt kommer i dagen - t.ex. genom meddelanden till Europaparlamentet - liksom även de administrativa, civila och disciplinära sanktioner som följer av detta.
Liksom för alla europeiska texter skall denna öppenhet gälla beslutsprocesserna, förenklingen av normerna, men också den ekonomiska situationen för samtliga personer - inbegripet europeiska parlamentsledamöter - som innehar tjänster som är utsatta för korruption. Jag vill tillägga att det skulle vara nödvändigt att dessa personer, och bl.a. tjänstemännen, genomgår särskild utbildning som informerar dem om de olika typerna av korruption och vilka möjligheter det finns att effektivt motsätta sig den.
En nära förbindelse måste för övrigt upprättas mellan det betänkande vi diskuterar och Böschs betänkande som vi också skall behandla denna sammanträdesperiod. Det senare gäller oberoende, roll och status för enheten för samordning av kampen mot bedrägerier. Där krävs att UCLAF skall ersättas av en byrå för bedrägeribekämpning (OLAF) som skulle utvidgas till att omfatta alla europeiska institutioner och placeras under en styrelse som utses av Europaparlamentet, efter överenskommelse med övriga institutioner. Dessa två betänkanden kompletterar varandra, även om vissa punkter behöver fördjupas, särskilt det som avses med OLAF: s " oberoende" . Enligt min uppfattning kan denna organisation inte bli en ny gemenskapsinstitution, vilket skulle medföra en revidering av fördragen. OLAF skall fortfarande sortera under kommissionen men samtidigt åtnjuta stort oberoende, vilket till att börja med garanteras av valet av dess styrelse.

Deprez
Skattebedrägerier, tvättning av pengar, organiserad brottslighet och internationell plundring har i avregleringen av handeln och globaliseringen av ekonomin funnit en utomordentlig möjlighet till utveckling. För dem som ägnar sig åt sådan verksamhet, som är lika lukrativ som brottslig, är korruptionen naturligtvis en av de privilegierade möjligheterna både inom den offentliga och den privata sektorn.
Det har nyligen visat sig att våra länder och våra institutioner också mer eller mindre berörs av detta världsfenomen. Det är uppenbart att kommissionen är tvungen att inom ramen för sina befogenheter ta ett avgörande initiativ när det gäller kampen mot korruptionen. Det är mycket som står på spel och det gäller att inte missta sig: demokratin, rättsstaten och korruptionen är oförenliga. Utvecklingen av den ena medför nödvändigtvis att övriga fördärvas och förstörs. Kampen mot korruption måste därför vara en av de prioriterade satsningarna för de europeiska institutionerna och våra stater.
De rättsliga och kulturella särdragen är förvisso så viktiga att det för närvarande skulle vara orealistiskt att ha som målsättning att uppnå en lagstiftning som på alla punkter är identisk i samtliga medlemsstater. Det är därför med rätta som kommissionen föreslår att vi skall gå fram stegvis och i dag koncentrera oss på en förenkling av koncepten och en harmonisering mellan medlemsstaternas lagstiftning.
Vid genomförandet av denna gemensamma ansträngning åligger det också medlemsstaterna att snarast undanröja de mest chockerande aspekterna i deras lagstiftning, bl.a. den som tolererar eller uppmuntrar korruption i andra stater, och snarast konkretisera de åtaganden de redan samtyckt till.

Holm
Kommissionen kan inte föra kampen mot korruption själv eller med hjälp av ett internt UCLAF. En förutsättning för att man skall förebygga korruption och bekämpa bedrägerier är att varje medborgare och journalist får veta vad som händer inom kommissionen och de andra EU-institutionerna. Detta gör att en fullständig offentlighetsprincip är en nödvändig bas för bekämpningen av korruption. Om anställda inom EU vet att allt de gör kan granskas av vem som helst och inte bara av en handfull kolleger inom institutionen, så minskar risken för interna bedrägerier radikalt.
I det aktuella fallet med bedrägerier inom ECHO visas med all tydlighet att det behövs åtgärder mot de interna bedrägerierna som uppenbarligen frodas i EU-system. Det sätt på vilket kommissionen har lagt locket på och vägrar ge ut information om vad som hänt visar på att kommissionen inte har förtroende för vare sig den ansvariga kontrollmyndigheten, dvs. parlamentet och dess budgetkontrollutskott, eller för allmänheten. Det är mycket allvarligt att man vill skydda sina egna på detta sätt.
Betänkandet talar om avbyråkratisering, men det framgår inte tydligt vad som avses. För att en avbyråkratisering skall få full effekt, krävs att den sker på rätt sätt. När det gäller till exempel upphandling och hantering av medborgarnas skattepengar behövs ordentliga rutiner för arkivering så att känsliga dokument inte " försvinner" . Däremot är emellertid den egna kontrollen av vad de anställda säger till vem en byråkrati som än onödig.
Solidariteten med arbetsgivaren uppnås inte med underdånig tystnad, utan med en öppen debatt om vad som behöver förändras.

Lis Jensen
Bontempi-betänkandet behandlar ett mycket relevant och allvarligt ämne, som är ett gissel i hela världen - nämligen korruption. Korruptionsproblemet är, som nämns i betänkandet, ett problem som också rör EU: s medlemsstater och inte minst EU: s institutioner. Frågan är alltså på vilket sätt detta gissel skall bekämpas. Det råder inget tvivel om att problemet i takt med ekonomins globalisering sträcker sina trådar över de nationella gränserna. Men Bontempi-betänkandets påpekande att de enskilda medlemsstaterna och de enskilda EU-institutionerna först och främst har en plikt att sopa rent framför sin egen dörr när det gäller att bekämpa korruptionen, är en fullständigt korrekt slutsats.
Om medlemsstaterna och EU: s institutioner inte tar sitt ansvar på allvar och följer den rad initiativ och konventioner som genom åren antagits internationellt på området, har inte ens de bästa förklaringar på EU-nivå något värde.
En samlad strategi för EU för bekämpning av korruption är enligt min mening inte relevant, om inte medlemsstaterna följer de åtaganden de redan skrivit under på. Bontempi-betänkandets argumentation för en ökad, EU-centraliserad korruptionsbekämpning, inklusive inrättande av ett centralt organ för bekämpning av korruptionen, gör att jag inte kan stödja betänkandet trots ett delvis bra innehåll.

Lindqvist
De politiska och tekniska förslagen i betänkandet för att bekämpa korruption är bra. Jag har därför röstat ja till betänkandet. Den viktigaste enskilda åtgärden mot korruption, bedrägerier, fusk m.m. är dock införandet av en offentlighetsprincip med meddelarskydd. Om alla EU: s handlingar görs offentliga som huvudprincip och rätten att informera media skyddas, skulle upptäckten av korruption, svindlerier m.m. öka och problemen minska.
Betänkande Langen (A4-0304/98)

Berthu
Europeiska kommissionen har just publicerat ett meddelande som pompöst kallas " Konsekvenserna av övergången till euron för gemenskapens politik, institutioner och lagstiftning " . I motsats till vad titeln skulle kunna få oss att tro finns här ingen global analys av eurons effekt på utvecklingen av den europeiska integrationen utan bara en uppräkning av de juridiska anpassningar som krävs inom olika tekniska områden, såsom budget, jordbrukspolitik eller administrativa utgifter.
Kommissionen och parlamentet gläds i detta sammanhang åt den " avsevärda förenkling " som euron skulle medföra. Alla är förvisso övertygade om att den gemensamma valutan kan göra förvaltningen av gemenskapens tillgångar eller subventioner enklare än med femton nationella valutor. Men den verkliga frågan är inte om euron kommer att förenkla livet för de europeiska tjänstemännen. Frågan är om den kommer att förenkla livet för medborgarna i medlemsstaterna.
Ur den synvikeln kan vi ha de allvarligaste tvivel. Utan att ens ta upp frågan om svårigheter med överföring och anpassning, skall jag bara erinra om att införandet av en gemensam valuta i länder som befinner sig i olika situationer hela tiden kommer att ge fruktansvärda samförståndsproblem, vilka i sin tur kommer att resultera i oupphörliga konflikter som slutligen kan slå sönder Europa. Europeiska centralbankens ordförande Wim Duisenberg erkände under sammanträdet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik den 22 september att utarbetandet av en valutastrategi skulle visa sig - jag citerar - " mer komplex än jag tidigare trodde " .
Det här är alltså grunden till problemet: för att förenkla intern växling, kommer euron att komplicera, och t.o.m. göra resten konfliktfyllt. Resultatet blir att Europa blir offer för en optisk illusion som kommer att få Europa att falla ned i en verklig avgrund.

Fourçans
Införandet av euron kommer att få globalt positiva effekter för hela euro-området. Det är ändå intressant att stanna upp vid mer specifika sektorer för att beräkna effekterna. Langens betänkande anger därför, i motsats till kommissionens meddelande, särskilt tre sektorer: gemenskapens budget, det agromonetära systemet och de administrativa kostnaderna.
För gemenskapsbudgeten kommer införandet av euron att medföra en avsevärd förenkling. För närvarande sker medlemsstaternas bidrag i nationell valuta som sedan konverteras till ecu. En del av gemenskapens utgifter betalas i nationell valuta, bl.a. jordbruksutgifterna, som utgör den största delen av Europeiska unionens utgifter. Återstoden av utgifterna betalas i ecu. Finansavdelningarna måste alltså köpa ecu på den fria marknaden med den växelrisk det medför. Man förstår att valutarisken försvinner med euron eftersom utgifter och inkomster kommer att vara i en enda valuta utan att någon konvertering behöver ske.
När det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken: jordbrukspriserna upprättas i en beräkningsenhet som bygger på ecun. Detta innebär att vid devalvering eller revalvering kommer jordbrukspriserna att direkt påverkas, vilket medför avsevärda variationer i jordbruksinkomsterna för de medlemsstater som berörs av dessa fluktueringar i växelkursen. För att neutralisera dessa effekter måste jordbrukspriserna anpassas genom EUGFJ. När euron införs försvinner dessa problem, eftersom det inte längre blir nödvändigt att konvertera priser och belopp, och rädslan för snedvridning inom handeln kommer därför att försvinna. Däremot kommer problemet att bestå för de fyra stater som står utanför euro-området, vilka fortfarande kommer att bli tvungna att konvertera priser och belopp till euro, inom ramen för systemet som fastställts i den gemensamma jordbrukspolitiken.
Införandet av euron kommer också att påverka de administrativa utgifterna positivt. Dessa betalas för närvarande i nationell valuta. Ersättning till tjänstemän, som beräknas i ecu men betalas ut i nationell valuta, måste vara fast, det säger sig självt. Detta innebär anpassningar av ibland omfattande kostnader beroende på variationer i växelkursen. Budgetutgifterna varierar därför från månad till månad. Med euron kommer dessa tillfälligheter att försvinna.
Eftersom Langens betänkande gör en bra utvärdering av effekten av införandet av euron inom olika sektorer röstade jag för det vid omröstningen den 6 oktober 1998.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Langens betänkande. Detta skall inte ses som en signal till en omsvängning i den socialdemokratiska politiken rörande förbehållet vad gäller EMU: s tredje etapp, utan som ett erkännande att vi, trots att vi inte deltar i den tredje etappen, i hög grad intresserar oss för vad som sker på detta område. Det är naturligtvis så att de länder som inte deltar i EMU: s tredje etapp ändå är intresserade av växelkurser.

Martinez
Euron kommer att medföra konsekvenser. Till att börja med för gemenskapslagstiftningen. 4 000 gemenskapsakter måste ändras för att ta hänsyn till den ändrade enheten. När man tänker på att det i den nationella lagstiftningen blir nödvändigt att också ändra samtliga valutareferenser för skattelagar, strafflagar, handelslagar, sociallagar och annat, inser man omfattningen av de administrativa kostnaderna och andra kostnader, för denna rättsliga uppsnyggning.
För de europeiska institutionerna kan euron medföra en minskning av kostnaderna för förvaltning av budgeten, eftersom 56 procent av gemenskapens betalningar som i dag konverteras till nationell valuta kommer göras i euro. Valutarisken försvinner också.
Euron kan även innebära fördelar på jordbruksområdet genom att göra det möjligt att avskaffa det agromonetära systemet för konvertering, vilket varje år skulle medföra kostnader på mellan 1 och 1, 5 miljarder ecu.
Vi förstår också att utbetalningen av ersättning till 30 000 tjänstemän varav 90 procent är placerade i Bryssel och i Luxemburg kommer att förenklas. Det kommer inte att behövas någon utbetalning i nationell valuta i placeringslandet, vilket i dag sker för 76 procent av de 2, 7 miljarder ecu som gäller administrativa utgifter. När det gäller löner och pensioner kommer den administrativa tungroddheten att delvis minskas.
Men detta är inte det viktigaste. Euron kommer bortom datakostnader och administrativa kostnader att påskynda konkurrensen mellan de elva deltagande ekonomierna. För att anpassa sig kommer företagen att bli tvungna att sänka sina kostnader. Då sjunker också ersättningsnivåerna, det sociala skyddet och sysselsättningen.
Det är euroarbetslösheten, eurorationaliseringen av investeringar och vård, men också euroinflationen eftersom prisavrundningarna i handeln kommer att göras uppåt.
Det finns det som är ännu värre. Alla över 65 år, i ett Europa med pensionärer och gamla, dvs. flera generationer, kommer att få sin inre valutaklocka rubbad. Brotten mot de äldsta och svagaste kommer att öka, t.ex. genom att pensioner betalas ut i en valuta som flertalet äldre personer inte kommer att tillgodogöra sig.
Det skulle ha varit så mycket enklare att ha en intelligent euro genom att införa en rimlig gemensam valuta i stället för denna dogmatiska gemensamma valuta.
Det är för övrigt inte ens säkert att euron i slutändan kommer att vara så effektiv som man tror i en globaliserad marknad med destabiliserade finanser. Innan den ens har införts visar sig euron vara dåligt anpassad till det viktigaste problemet: Internationella valutafondens gränser, den internationella valutaoordningen och den valutadumpning som utförs av dollarn.
Liksom själva det federala Europa är den europeiska gemensamma valutan ljuset från en redan död stjärna, så snabbt har den världsomspännande utbredningen och globaliseringen gått. Snabbare än den federala europeiska integrationen.
Så till den grad att till slut är nationerna de enda som är anpassade till det skydd av människor och friheter som krävs.

Trizza
Jag instämmer i att införandet av euron som en gemensam europeisk valuta kommer att få positiva effekter. Införandet kommer i själva verket att göra det möjligt att förverkliga gemenskapspolitiken på ett bättre sätt och att få de de europeiska institutionerna att fungera effektivare.
Eurons fördelar när det gäller jordbrukspolitiken är uppenbara. Dess införande den 1 januari 1999 kommer att underlätta utbytet av alla produkter, inklusive jordbruksprodukterna. Inom den sektorn kommer införandet av euron att sammanfalla med ett nytt, radikalt förenklat finansieringssystem för jordbruket där de " gröna skatterna" (genom vilka det stöd och de priser som etablerades i euro konverterades till nationella valutor) kommer att helt försvinna. I det sammanhanget blir det emellertid nödvändigt med en serie övergångsåtgärder som syftar till att minska de negativa effekterna av det nya finansieringssystemet för jordbruket när det gäller att kompensera växelkursernas negativa effekter för jordbrukarna.
Jag delar slutligen de positiva förväntningarna på euron när det gäller arbetet med gemenskapens budget och genomförandet av den, eftersom euron kommer att garantera en rättvis behandling när det gäller att beräkna löner och pensioner, som inte längre kommer att vara knutna till växelkursernas svängningar.

Ordföranden
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.28 och återupptogs kl. 15.00.)

UCLAF
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0297/98) av Bösch för budgetkontrollutskottet om oberoende roll och ställning för enheten för samordning av bedrägeribekämpning (UCLAF) (Revisionsrättens särskilda rapport nr 8/98 om de avdelningar inom kommissionen som har ansvaret för kampen mot bedrägeri) (C4-0483/98).
Jag hälsar kommissionens ordförande, herr Santer, kommissionsledamot Liikanen och kommissionsledamot Gradin välkomna och ger ordet till föredraganden, herr Bösch.

Bösch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Debatten om betänkandet om UCLAF: s framtid stod på dagordningen redan i september, men sköts i sista stund upp trots protester från vårt utskott. När allt kommer omkring har det ändå lönat sig att vänta, för det första har vi i budgetkontrollutskottet lyckats driva igenom det förfarande vi brukar använda oss av. Artikel 206 i EG-fördraget, som vi därvid stödde oss på, hade fallit i glömska hos vissa av tjänstemännen i vår egen förvaltning. Vi utnyttjade tillfället med lägre belastning till att läsa på om parlamentets omfattande kontrollmöjligheter.
För det andra visar de senaste dagarnas rubriker hur viktig den här frågan har blivit för Europeiska unionens trovärdighet och därmed för dess framtid. Det är min förhoppning att vi med betänkandet kan bidra till att säkra eller kanske återvinna en del av denna trovärdighet.
Först vill jag nämna en sak: Att bekämpa bedrägerier inom Europeiska unionen kommer även framgent att vara en svår uppgift. Därom bör vi inte göra oss några illusioner, för det ligger redan i beskaffenheten hos unionens uppgifter. Andelen förvaltningsuppgifter är påfallande låg - endast 5 procent, medan andelen resurser som används till olika slag av stöd är hög i samma utsträckning. Detta är ingenting som skall förändras, men vi bör vara medvetna om att subventioner lätt kan bli farligt självgenererande. Det måste vi hålla kontroll över. Men det är lättare sagt än gjort när pengarna delas ut decentraliserat. 80 procent av dessa medel går via medlemsstaternas förvaltning och ibland också via frivilligorganisationer. Detta kan ge upphov till problem, vilket fallet Echo visar.
Problem uppkommer särskilt när spelreglerna inte är helt tydliga eller när parterna, ibland ända upp på de högsta nivåerna, ömsesidigt kommer överens om att inte ta speciellt allvarligt på reglerna. Då finns det inte längre någon spärr kvar. Det som börjar som enstaka undantag slutar med korruption och bedrägerier.
Det som på många områden brister i kommissionen har revisionsrätten - jag understryker, revisionsrätten, inte Europaparlamentet - beskrivit med begreppet " nolltoleranspolitik" i sin särskilda rapport. Här tänker jag inte läsa upp alla relevanta citat, men jag citerar från punkt 2.33, där revisionsrätten skriver: " Det finns vissa allmänt bekanta fall, t.ex. inom turistområdet, där handlingar undanhållits UCLAF: s utredare och graverande dokument systematiskt förstörts." Hur man politiskt skall se på det här kan vi säkert tala mer om i dag.
Revisionsrätten skriver på punkt 6.9 i rapporten att det måste visas, jag citerar, " att varje misstanke om bedrägeri, korruption, tjänstefel eller inkompetent ledning leder till saklig utredning och att om misstanken bekräftas vederbörlig stränghet iakttas och motiverade disciplinåtgärder vidtas."
För att genomföra en sådan politik krävs till en början en reell politisk vilja. Det verkar tyvärr som om kommissionen än så länge inte har haft den erforderliga beslutsamheten. Den som vill föra en dylik politik måste också förfoga över tillräckliga resurser och rätt instrument. Det betyder i det här fallet att kommissionens ansvariga enheter för fördelningen av stödjande och främjande bidrag måste få utökad personal. Av erfarenheter från utvecklingshjälpen vet vi att de nationella förvaltningarna för förvaltning och kontroll av jämförbara belopp kan sätta in två eller tre gånger så stora personalresurser som kommissionen. Vi vill inte propagera för att förvaltningen skall bli ännu större, men här finns faktiskt ett eftersatt behov. I annat fall fruktar jag att vi ständigt på nytt kommer att erfara hur medlen förvaltas på eller på andra sidan av gränsen till det olagliga med hjälp av oseriösa företag.
Nu till UCLAF själv. Den som har läst revisionsrättens särskilda rapport tror jag har insett att det inte kan fortsätta som hittills. Det är bara kommissionen själv som uppenbarligen ännu inte har begripit det. Här nämner jag bara de allvarligaste resultaten som framkommit: För det första växer antalet fall att behandla för UCLAF, och det till den grad att de anställda inte hinner med allting. Enligt revisionsrättens konstateranden hade under förra året redan 1400 processer inletts, av vilka det fanns flera grupper av två eller tre som avsåg samma fall. Samtidigt finns det akter som legat i många månader utan att något gjorts åt dem.
De elektroniska databaser hos UCLAF som är oundgängliga för en effektiv bekämpning av bedrägerier är ännu så länge bara i sin linda; informationsinnehållet är ofullständigt och kan inte bearbetas systematiskt. Detta gör att en tillförlitlig analys av riskerna knappast kan genomföras.
De till en process hörande akterna tas inte fram enligt fastställda regler och uppfyller i många fall inte ens de grundkrav avseende bevismaterial som av de rättsliga myndigheterna ställs på medlemsstaterna. Bristande disciplin i hanteringen av akterna öppnar möjligheten att genom att lägga till eller ta bort dokument manipulera akterna. Den svarta listan för jordbruksutgifterna fungerar än så länge inte tillfredsställande. Varningssystemet för direkta utgifter håller först nu på att byggas upp.
På ömse sidor i informationsflödet mellan UCLAF och ansvariga myndigheter i medlemsstaterna samt i samordningen av respektive skeende finns det avsevärda brister. Om man läser revisionsrättens rapport kan man inte värja sig från intrycket att nyckeln till problemens lösning ligger i att man först och främst får ordning på den egna verksamheten. Därav kommer det sig att vårt utskott lägger så stor vikt vid frågan om de interna bedrägerierna och korruptionen inom EU-institutionerna. De intensiva diskussionerna har nu pågått i mer än ett år, med början i kollegan Wemheuers betänkande om turismen och kollegan Fabra Vallés om MED-affären.
Under diskussionernas gång hyste många till en början åsikten att en effektiv bekämpning av bedrägerier endast är möjlig om UCLAF blir en självständig enhet och lokaliseras avskilt från kommissionen. Därmed skulle faktiskt problemet med att kommissionen på sätt och vis måste företa utredning mot sig själv, så länge UCLAF är beläget i kommissionen och därmed är en del av kommissionen, löst. Vore det inte bäst att dra en klar skiljelinje här emellan?
Men det som i princip är riktigt och stämmer kan i det enskilda fallet visa sig vara felaktigt och få ödesdigra följder. Så länge det inte finns någon europeisk rättskipande myndighet och ingen europeisk åklagarmyndighet som skyddar unionens finansiella intressen, skulle det vara fel att fullständigt utlokalisera UCLAF från kommissionen och s.a.s. lokalisera den som satellit på annan ort. UCLAF skulle då bokstavligen hänga i tomma intet, utan att ha tillgång till viktig intern information och utan de kontrollrättigheter man i dag har, som del av kommissionen. Detta gäller särskilt den tillkämpade rätten att genomföra egna kontroller på platsen.
Å andra sidan skulle det vara lika ödesdigert att inte göra någonting åt hittillsvarande strukturer och bara förstärka UCLAF med ytterligare personal, utöver de nuvarande 126 anställda. Naturligtvis behöver UCLAF mer personal, men i första rummet behöver man självständighet gentemot hierarkins påtryckningar vad beträffar frågan om vilka misstänkta fall som skall undersökas och hur det skall ske. Således behöver UCLAF operativ självständighet.
Sammantaget vill vi alltså inte ha en tabula rasa . Vi varken vill eller måste börja om från noll, utan det som efterfrågas är en nystart utan att det som redan uppnåtts kastas över bord. Denna nya start bör framgå redan av namnet. I UCLAF: s ställe bör OLAF träda, OLAF som en enhet för bedrägeribekämpning. Den skulle förvisso även framdeles ha samordningsuppgifter i samarbete med medlemsstaterna, men det huvudsakliga arbetet skulle kunna läggas på självständiga utredningar.
OLAF skulle så som vi har föreställt oss det bli kvar inom kommissionen, men med största möjliga självständighet som är möjlig inom denna ram. Vissa speciella regler och bestämmelser behövs; de finns beskrivna i mitt betänkande.
Låt mig bara särskilt understryka ytterligare en punkt: Vi föreslår att unionens övriga institutioner om de så önskar, vid sidan av kommissionen, skall få delta i OLAF. I mitt betänkande inbjuder vi till ett sådant interinstitutionellt samarbete. Det gäller i synnerhet rådet, som i början av året i sitt yttrande angående ansvarsfrihet självt pekat på att samtliga unionens institutioner måste förfoga över instrument för att förhindra interna bedrägerier.
Förslaget att för detta ändamål bilda OLAF genom ett gemensamt beslut av de berörda institutionerna har missförståtts av vissa. Det handlar inte om att skapa ytterligare en institution utöver de redan befintliga. Inte heller handlar det om att blanda ihop de olika institutionernas ansvarsområden. Alla unionens institutioner är förpliktade att inskrida mot korruption och bedrägerier, och alla institutioner har rätt att gemensamt verka för uppfyllande av en sådan uppgift. Det har kommissionen bekräftat under diskussionen i utskottet om mitt betänkande. Låt oss alltså inte börja tala om rättsliga problem när det inte finns några. Vi kommer att svara för att alla nödvändiga beslut fattas och att växlarna kopplas in för OLAF, när vi om några månader möter väljarna. Om vi inte får signalen för en nystart kommer vi alla att i slutändan förlora i trovärdighet.
(Applåder)

Santer
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag ville i dag göra ett inlägg i debatten om Bösch-betänkandet, eftersom det väcker frågor som kommissionen tillmäter mycket stor vikt. Jag ville göra det för att vi skall få en lugn och konstruktiv debatt om en förstärkt bekämpning av bedrägerier och korruption. Jag anser nämligen att det upphettade tonläget i den nuvarande debatten leder till att vissa saker blandas ihop. Detta oroar mig och det är därför jag vill att vi för den här diskussionen i dag.
Så snart jag tillträdde min post var min målsättning att säkerställa en sund och effektiv förvaltning. Jag har hela tiden prioriterat denna fråga. Därför lanserade jag redan i början av min mandatperiod tillsammans med Erkki Liikanen och Anita Gradin initiativet SEM 2000, för att påtagligt förbättra förvaltningen och kontrollen av hur de allmänna medlen används. SEM 2000 är ett konkret bevis på den reella politiska viljan hos hela kollegiet, och programmet är på god väg att genomföras. Detta är en ambitiös reform som bör resultera i en effektivare och öppnare förvaltning. Först av allt skulle jag här inför er vilja klargöra situationen och därefter ge konstruktiva förslag med inriktning på framtiden, förslag som tar fasta på stora delar av innehållet i Bösch-betänkandet. Jag föreslår dock att vi drar mer långtgående slutsatser.
Innan jag går in på själva sakfrågan vet jag att det finns en fråga som särskilt oroar er, nämligen informationsflödet om utredningarna av interna bedrägerifall. Jag är medveten om detta och ställer mig positiv till ett mer omfattande och mindre selektivt informationsflöde, för att parlamentet fullt ut skall kunna utöva sitt uppdrag att kontrollera budgeten. Men ni håller nog med mig om att förbättringen av informationsflödet måste ske inom lagens gränser och hänsyn tas till dess förutsättning att den tilltalade är oskyldig till dess bevisning om skuld föreligger och till utredningssekretessen. För detta ändamål kommer jag inom kort att förelägga parlamentets ordförande konkreta förslag.
Jag skall nu ta upp Bösch-betänkandet och vill först göra några påpekanden. Mitt första påpekande är att en onyanserad kritik av de resultat kommissionen hittills har uppnått i fråga om interna bedrägerier som belastar gemenskapens budget här åtföljs av oklarheter som utmynnar i sammanblandningar. Ja, oklarheter, ty vad gör i själva verket UCLAF? För det första samordnar UCLAF bedrägeribekämpningsverksamheten i medlemsstaterna. Cirka 5 000 fall har sålunda behandlats under 1997 till en kostnad av 1, 4 miljarder ecu. För det andra leder UCLAF på egen hand direkta utredningar, vilket inte var dess huvuduppgift när enheten inrättades, men i dag är 950 fall föremål för en utredning av denna typ. För det tredje finns det bland dessa utredningar naturligtvis fall där EU-tjänstemän kan vara inblandade. Detta är fallet i drygt tjugo av dessa utredningar. UCLAF skall bedömas utifrån sitt arbete inom dessa tre ansvarsområden. Samordningsfunktionen mellan medlemsstaterna har visat sig fungera väl och är uppskattad. När det gäller uppgiften att på egen hand bedriva utredningar har viktiga resultat uppnåtts. Jag skall återkomma till detta. Jag är beredd att tillsammans med er begrunda hur vi på bästa sätt ytterligare kan förstärka denna del av UCLAF: s verksamhet.
Mitt andra påpekande gäller de interna utredningarna. Ert betänkande innehåller en rent ut sagt oacceptabel insinuation i det stycke som lyder, jag citerar: " kommissionens politik i fall med korruption i sina egna led... har en tendens att dölja sådana fall" . Jag hoppas att ni förstår att jag ser detta som ett angrepp på mig personligen, som jag med bestämdhet avvisar och som motsägs av fakta.
Låt oss titta på fakta. Det är samma kommission som tack vare UCLAF: s arbete själv har avslöjat det bedrägerifall som konstaterats inom ramen för ECHO och som efter en mer djupgående utredning av UCLAF överlämnade ärendet till domstol. Samma kommission godkände i november 97 riktlinjerna om förbättrade åtgärder mot professionell inkompetens, finansiella oegentligheter, bedrägerier och korruption. Kommissionen ville även förstärka UCLAF: s oberoende genom att omvandla enheten till task force. Vi antog också en ny intern struktur, som för övrigt välkomnades av budgetkontrollutskottet. Samma kommission fastställde den 14 juli i år principer för genomförandet av interna utredningar, för att ge UCLAF: s inspektörer en tydlig och solid grund för sin verksamhet, med full respekt för den enskilde individens garanterade rättigheter. Samma kommission har sedan 1995 vid 9 tillfällen väckt åtal vid domstolen för ärenden där tjänstemän varit föremål för misstankar. Sedan 1995 har kommissionen behandlat 49 disciplinförfaranden, som inte alla hängde samman med bedrägerifall, utan även med klandervärt beteende. Till följd av dessa förfaranden beslutade kommissionen om 8 entlediganden, 2 degraderingar, 4 nedflyttningar av löneklass, 11 reprimander och 4 varningar.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Låt oss så titta på begreppet " noll-tolerans" . Europaparlamentet kritiserar avsaknaden av en tydlig politik från kommissionens sida vad beträffar korruption. Mitt fördömande av korruption är totalt, varaktigt och bestämt. Man kan inte anklaga kommissionens ordförande för att ha tolererat eller skyddat någon form av korruption. Men jag håller med er om att vi också måste angripa gråzonen med favorisering och intresseinblandning, och detta i alla institutioner. Låt oss enas om att tillsammans genomföra en genomgripande moraliseringsaktion i samtliga institutioner, för att undanröja alla tvivel. Detta kan endast ske genom öppenhet. Jag vill dock klargöra att jag inte är beredd att under trycket av mer eller mindre organiserad ryktesspridning och lösryckta citat ägna mig åt en blind och ogrundad jakt på syndabockar. Jag är inte heller beredd att bortse från varje individs mest grundläggande rättigheter, och i första hand respekten för lagens förutsättning att den tilltalade är oskyldig till dess bevisning om skuld föreligger. Till sist är jag inte heller beredd att stillatigande åse hur det goda renommé som unionens humanitära hjälp har skaffat sig världen över solkas ner. Detta renommé har byggts upp genom ECHO: s dagliga fältarbete, under mycket svåra omständigheter och i samarbete med Förenta nationerna, Röda korset och ett stort antal frivilligorganisationer, eller icke statliga organisationer.
Detta leder fram till mitt tredje påpekande. Vi får inte likställa bedrägerier och administrativa oegentligheter. De senare hänger samman med åsidosättande av budgetförordningen och av budgeten sådan den har godkänts av den budgetansvariga myndigheten, vilket inte får förväxlas med bedrägeri, som är ett straffrättsligt begrepp, som förutsätter att offentliga allmänna medel har uppburits, otillbörligt kvarhållits eller förskingrats. Jag skall uttrycka mig mycket tydligt. Jag accepterar givetvis inte administrativa oegentligheter, men jag vill också att ni beaktar skälen till att avdelningarna eftersträvat en viss administrativ flexibilitet, och i vissa fall - det skall erkännas - genomfört veritabla akrobatkonster. Rådet och ni själva hade i början av 90-talet ålagt kommissionen nya och betungande ansvarsområden. Dessa i många fall externa uppgifters trängande karaktär och de otillräckliga tillgängliga medlen har legat till grund för de administrativa akrobatkonster som det var nödvändigt att få ett slut på.
Det skulle inte vara rätt att individuellt bestraffa tjänstemän som har begått oegentligheter i det enda syftet att säkra avdelningens verksamhet. Det är just av det skälet som kommissionen med den budgetansvariga myndighetens stöd år 1992 beslutade att få ett slut på de administrativa oegentligheterna. Europaparlamentet hjälpte till att ta bort de oegentliga minibudgetarna genom att omvandla anslag till 1800 anställningar. Jag vill hedra parlamentet för detta. Jag förstår därför att vissa av er som personligen verkat för denna sak kan känna irritation, då ni konstaterar att vissa sedvänjor under en tid har levt kvar och undrar om detta nu har upphört helt. Vi måste uppnå total öppenhet - detta säger jag utan omsvep.
Vad beträffar ECHO upphörde användningen av minibudgetar i slutet av juni 1995. För övriga avdelningar har jag begärt att en granskning skall göras vid varje generaldirektorat, under generaldirektörens ansvar, för att bringa full klarhet i eventuella kvarlevor av sådana. Jag kommer att helt öppet informera parlamentet om resultaten av denna granskning. Om problem kvarstår för kommissionen, kommer den öppet att redovisa detta för den budgetansvariga myndigheten, så att vi tillsammans kan finna lösningar.
Jag kommer så till ett fjärde påpekande. Jag kan inte acceptera den koppling som görs i Bösch-betänkandet mellan UCLAF: s påstådda brist på oberoende och enhetens ställning under kommissionens generaldirektorat.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag känner inte till något fall då hierarkin skulle ha hindrat UCLAF från att genomföra utredningar. Jag vill också göra er uppmärksamma på att UCLAF enligt våra regler när som helst kan inleda interna utredningar på eget initiativ.
Efter dessa klarlägganden skall jag beröra förslagen i Bösch-betänkandet. Som jag nämnde i början av mitt anförande finns det först och främst många delar i betänkandet som jag stöder - strävan att göra förfarandebestämmelserna för utredningarna enhetliga och tydliga, kravet på en tydligare och mer enhetlig definition av bestämmelserna rörande behandling av konfidentiella uppgifter, samt lika och kontinuerlig behandling av ärenden. Vi påbörjade detta arbete i juli och fortsätter det nu.
När det gäller personalen måste denna fråga tas upp på nytt i ljuset av den framtida organisationen och framtida mål. Men jag skall gå ett steg längre. Jag tror att UCLAF: s utredande uppgift, såväl internt som externt, förtjänar att ses över och förstärkas mot bakgrund av tidigare erfarenheter. Varför? Som jag tidigare nämnt avvisar jag med bestämdhet påståendet att UCLAF i dagsläget inte skulle arbeta självständigt. Men jag säger er helt uppriktigt att om kommissionens åtgärder för bedrägeribekämpning skall ifrågasättas och förtalas på grund av att UCLAF tillhör vår struktur, föredrar jag att den utredande funktionen handhas externt.
Jag föreslår därför att vi inriktar oss på att upprätta en utredningsbyrå för extern och intern bedrägeribekämpning, som skall vara helt oberoende och inte på något sätt underställas kommissionen. Detta skulle innebära en annan fördel, nämligen att denna framtida byrå enklare skulle kunna utsträcka sina utredningar till övriga institutioner och gemenskapsorgan.
Övriga uppgifter som utövas av UCLAF - lagförslag och samordning med medlemsstaterna i kampen mot bedrägerier som skadar gemenskapens intressen - skulle i enlighet med fördraget fortsätta att utövas av kommissionen i nära samarbete med byrån.
Det är i dagsläget för tidigt att säga exakt hur en sådan byrå skulle vara uppbyggd och fungera. Det är emellertid uppenbart att det krävs en oberoende tillsyn av denna framtida byrås verksamhet. Jag tror inte att den struktur med tre nivåer - en direktör, en styrelse och ett kontrollorgan - som föreslås i Bösch-betänkandet, är lämplig. Den är alltför komplex och tungrodd. Det är därför nödvändigt att klarlägga ansvarsområdena och förse denna byrå med väl definierade bestämmelser, för att säkerställa maximal effektivitet i överensstämmelse med respekten för och skyddet av individens rättigheter.
Den nya strukturen bör bygga på ömsesidigt förtroende mellan institutionerna. Detta förutsätter att institutionerna ges samma rättigheter och samma skyldigheter att delta i ett kontrollorgan, att föreslå utnämningar och i förbindelserna med byrån.
Vad beträffar de åtgärder som kommissionen är beredd att vidta för att inrätta byrån, kan jag säga att jag mycket snabbt skulle vara redo att rent konkret uppdra åt en hög tjänsteman vid kommissionen att förbereda ett förslag till gemensamt beslut på grundval av nyss nämnda principer, förutsatt att övriga institutioner så önskar.
Vidare bör en gemensam rapport från berörda institutioner snarast utarbetas. Rapporten skall kartlägga vilka åtgärder som bör vidtas, före och efter Amsterdamfördragets ikraftträdande, med en tidsplan för åtgärdernas genomförande och förslag till ändringar av gällande rådsförordningar på området.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag har uttryckt min ärliga uppfattning. Jag hoppas att förtroendet mellan institutionerna skall återställas, våra sinnen stillas och att nödvändiga klarlägganden skall kunna ske utan trycket från ryktesspridning och ett klimat av allmän misstänksamhet. Det är i denna anda Gradin, Liikanen och jag själv kommer att besvara de särskilda frågor som ni kan tänkas ställa till oss under debatten.
(Applåder)

Dankert
Herr ordförande! Det är viktigt att komma ihåg att vi i dag inte endast behandlar kommissionens hållning med avseende på ECHO, på turism, på fall av korruption i kommissionen eller andra europeiska institutioner i allmänhet. Den här debatten bör handla om revisionsrättens rapport där ett antal allvarliga brister i hur UCLAF fungerar har tagits upp. Samtidigt påpekas i revisionsrättens rapport att över 80 procent av Europeiska unionens utgifter sker i medlemsstaterna och att kontrollen på de utgifterna i hög grad beror på hur beredda medlemsstaterna är att samarbeta med UCLAF. Hittills har det fungerat bra och vi får med andra ord inte lägga något på hyllan som fungerar bra om vi inte har någon bättre lösning på lut.
Bösch har just försvarat sitt betänkande och jag tror att vi är helt ense med varandra på flera viktiga punkter. Vi i den socialdemokratiska gruppen är också fast beslutna i vår kamp mot bedrägeri och korruption både i allmänhet och - och det är något som måste förstärkas - inom institutionerna. Vi håller också med om att UCLAF av flera skäl inte är tillräckligt rustad för de uppgifter den har, att en av bristerna är att UCLAF är otillräckligt oberoende. UCLAF måste få ett större oberoende. Åsikterna skiljer sig dock och de gäller särskilt frågan hur det skall genomföras.
Gruppen utgår från ett antal principer i hanteringen av frågan hur vi skall kunna göra bedrägeribekämpningen effektivare och UCLAF mer oberoende. Jag tycker det är synd att kommissionens ordförande kringgått det litet grann. I första hand vakar kommissionen över fördragen. Den uppgiften har kommissionen fått tilldelad genom fördragen och det är en uppgift som den skall utföra. Vidare ansvarar kommissionen för budgetens genomförande. Europaparlamentet har med avseende på kommissionen ingen annan funktion än att kontrollera den och det kan även tillrättavisa kommissionen, vilket vi gör nu, när den inte fullgör sina åtaganden. Enligt min åsikt behövs det en fördragsändring om en ny institution skall inrättas och de förfaranden som skall följas står fastställda i fördragen.
Vidare kan jag konstatera att det finns flera institutionella problem i kampen mot bedrägeri och korruption. Kampen mot bedrägeri och korruption är endast till en del en angelägenhet för gemenskapen. Största delen av lagstiftning och åtgärder inom det här området avspeglar sig i det mellanstatliga samarbetet i den tredje pelaren. Det kan inte heller på kort sikt förväntas att medlemsstaterna skulle vara beredda att - jag tycker det är synd men de är inte beredda - inrätta en europeisk rättslig myndighet eller att skapa ett europeiskt rättsområde. Därför kan vi inte förvänta oss att en institution eller tjänst på europeisk nivå - i den utsträckning det nu finns en sådan myndighet på den nivån - som sysslar med bedrägeribekämpning kan göra så mycket mer än att samla in och analysera information samt samarbeta med nationella myndigheter i sina utredningar.
De här principerna och komplikationerna får mig att för min grupp avvisa den lösning som Bösch lade fram om en ny institution, egentligen utanför kommissionen eller till delvis knuten till kommissionen. En sådan ny institution kräver nämligen antingen en fördragsändring eller ett fördrag i enlighet med den tredje pelaren. En fördragsändring, herr ordförande, är det inte tal om. Angående ett fördrag i enlighet med den tredje pelaren uppstår frågan om vem som skall ha politisk kontroll över den institutionen. Europaparlamentet har efter Amsterdam inga befogenheter på det området. Ett fördrag i enlighet med tredje pelaren har dessutom nackdelen att rättsskyddet för enskilda personer, med tanke på domstolens befogenheter, lämnar mycket i övrigt att önska. Ett juridiskt eller politiskt vakuum hotar alltså.
En helt oberoende OLAF som delvis är bunden till kommissionen är inte heller någon lösning. Det är en contradictio in terminis eller i varje fall en fullständig delegering av kommissionens ansvar inom det här området, ett ansvar som kommissionen i egenskap av fördragens övervakare inte kan delegera till andra. Kan kommissionen i en sådan situation fortfarande ha ansvaret för hur OLAF fungerar? Vem skall annars ha det? Parlamentet kan endast ställa kommissionen till svars och eventuellt efterskänka eller i värsta fall skicka hem kommissionen. A board of directors är, som ordförande Santer mycket riktigt sa, ingen lösning. Det innebär nämligen att kommissionen direkt skulle kontrolleras internt, vilket strider mot fördragen och det betyder att det kommer en fullständig sammanflätning av de uppgifter och befogenheter som i fördragen är skilda åt. Därför, herr ordförande, går det inte.
Det gör slutligen att jag måste förkasta de lösningar som Bösch föreslagit och jag hoppas att kommissionen lägger fram ett vettigt förslag som verkligen avsevärt förstärker UCLAF: s oberoende.

Sarlis
Herr ordförande, jag bör säga att Böschs betänkande läggs fram inför Europaparlamentet efter en uppmaning i resolutionen av den 22 oktober 1997, i vilket budgetkontrollutskottet gavs i uppdrag att framlägga detta betänkande.
Jag skall i det följande säga att jag glädjs åt de förslag som vi här har hört framföras av ordföranden för kommissionen, herr Santer, vilka i stor utsträckning anammar de tankar och riktlinjer som herr Bösch har framfört i sitt betänkande. Jag betygar att Europeiska folkpartiet kommer att stödja Böschs betänkande, eftersom det anser att betänkandet står på den rätta grunden. Och jag ser att även Europeiska kommissionen anser det. Det vill säga, att det å ena sidan finns ett problem med bedrägeri i samband med förvaltningen av gemenskapsbudgeten och unionens medlemsländer, och att det å andra sidan finns ett internt problem som har att göra med vad som äger rum inom gemenskapens olika institutioner och om gemenskapens institutioner och deras avdelningar fungerar som de skall. Jag tror att vi gör helt rätt i att gå framåt mot bildandet av OLAF, och jag håller personligen med om att OLAF helt klart bör vara fristående, och att UCLAF bör fortsätta att undersöka relationerna mellan medlemsstaterna och gemensamhetsorganen.
I anknytning till detta ämne, herr kommissionsordförande och ärade kommissionsledamöter, bör ni veta att vi den senaste tiden har bombarderats med rapporter från revisionsrätten. Vi har inte blivit detektiver. Vi måste svara på och kontrollera allt som revisionsrätten säger. Och ni måste hålla med mig om att vi inte kan dölja någonting, utan att vi tvärtom är skyldiga att bemöta revisionsrättens anmärkningar med stor öppenhet och uppriktighet.
Frågorna om ECHO, turismen och Meda har kommit upp på initiativ av revisionsrätten genom särskilda rapporter. Det samma har hänt även då det har gällt andra frågor, om vilka ni kommer att få höra under de närmaste dagarna, vilket kanske kan komma att påverka parlamentets ståndpunkt i samband med frågan om ansvarsfrihet för kommissionen beträffande genomförandet av budgeten för 1996 och 1997.
Jag skulle på denna punkt även vilja säga att det under det samarbete vi har haft med UCLAF under de två senaste åren har hänt att UCLAF har kommit, att vi har begärt information, men fått veta att informationen inte kan ges ut, eftersom de högst ansvariga i UCLAF inte tillåter att UCLAF ger oss information. Det är en av de händelser som även ni har pekat på, och jag hoppas att det kommer att ha klarats upp inom kort. Ni kommer att inse att denna fråga är mycket allvarlig, och jag glädjs åt att ni i kväll har sagt oss att ni tar tag i den och att ni ska komma med konkreta förslag.

Kjer Hansen
Herr ordförande! Jag vill gärna börja med att gratulera herr Bösch till detta betänkande. Det gläder mig att det äntligen kommit på föredragningslistan, så att vi kan debattera detta viktiga ämne. Jag håller fullständigt med om att det finns behov av att stärka UCLAF. De många affärerna talar sitt tydliga språk, men framför allt innehåller revisionsrättens undersökning en tydlig kritik av den nuvarande situationen och konkreta förslag till vad som kan göras. Situationen är helt enkelt oacceptabel, och det är därför det är så viktigt för oss att stärka UCLAF: s roll och ge detta direktorat fler befogenheter och bättre verktyg för att komma åt bedrägeri och korruption.
Vad gäller Santers svar i dag måste jag säga att det inte är rimligt att klandra oss för att vi kritiserar kommissionen, och att vi tycker att allt går i ett mycket långsamt tempo. Om herr Santer hade suttit tillsammans med oss timme efter timme i budgetkontrollutskottet, bara för att få ut den viktigaste informationen från kommissionen, så skulle herr Santer förstå vårt behov av att se faktiska handlingar och en ändring av de nuvarande förfarandena. Det finns helt enkelt behov av ett mer självständigt kontor, och vi har ju fått ett klart svar från kommissionen om att det förslag som föreligger från Böschs sida inte kräver en fördragsändring, vilket alltså innebär att det är en framkomlig väg. Vi saknar, herr Santer, något mer konkret från kommissionens sida om vad den faktiskt kommer att göra på området. Men är saken inte den att ett externt kontor faktiskt kommer att kräva en fördragsändring, och att kommissionen därmed på ett bekvämt sätt återigen har skjutit upp besluten på framtiden?
Det är avgörande för folks förtroende för EU-systemet att det sker en kraftfullare insats mot bedrägeri och korruption. Och återigen är det Europaparlamentet som kommer med ett konkret förslag på vad som skall ske, och hur vi skall få bättre förfaranden. Det kan mycket väl vara så att det inte är ett slutligt eller ett fullständigt förslag, men nu har debatten åtminstone kommit i gång. Jag är glad på budgetkontrollutskottets vägnar för att det i och med Böschs betänkande äntligen lyckades få ett gensvar och påbörja en diskussion om vad som faktiskt krävs för att vi på ett mycket mer effektivt sätt skall kunna bekämpa bedrägeri och korruption.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, herr kommissionsordförande! Jag anser fortfarande att kontrollera innebär att kontrollera och att saker görs genom att göra dem. Ni har, herr kommissionsordförande, angivit flera skäl till att kontrollen inte blivit av. Jag accepterar dem. Men jag vet också att man inte kan bekämpa bedrägeri och korruption bara när bedrägerierna och korruptionen är som värst utan också vid bättre tider. Sanningen är att hela systemet med projekt och program som finns i kommissionen, går till så att man i tjänstemännens händer överlämnar mycket ansenliga summor pengar som tjänstemännen många gånger inte själva har tillräcklig kontroll över. Det saknas således en förebyggande politik, vilket skulle vara detsamma som att inte bekämpa skogsbränderna på bästa sätt, alltså att bekämpa dem på vintern och inte på sommaren, när de redan har brutit ut. Således är det ett helt system som måste förändras och som naturligtvis måste utsträckas till att göra kommissionens tjänstemän och själva kommissionen mer ansvariga för de program som genomförs i gemenskapens värld, och inte bara i denna.
Vi vet att frågan om ECHO är obehaglig: Här står en miljard ecu på spel. Vi vet också UCLAF i dag har sagt i " Le Monde" , att den kontroll som har skett borde ha varit en metafysisk kontroll. Om vi således ursäktar UCLAF: s ironi, är sanningen den att enheten känner att den befinner sig i betydande svårigheter.
Vi vet alltså att det är nödvändigt att kontrollera. Men att kontrollera är inte bara att sätta fast de som överskridit sina befogenheter. Att kontrollera är att undvika, och det är därför jag trycker på detta: det förebyggande arbetet är grundläggande. Men för att detta förebyggande arbete skall kunna existera är det nödvändigt att det finns en god vilja från parlamentet, att det finns en god vilja från medlemsstaterna, och vi vet alla att även om budgetkontrollutskottet har kommit med detta betänkande, har budgetutskottet lagt in sitt veto, det röstade emot att skaffa scannrar som kunde förebygga bedrägeriet i de europeiska hamnarna. Och sanningen är att det finns europeiska hamnar som är verkliga såll, för de som vill smuggla eller inte vill betala skatter, det må vara mervärdesskatter eller konsumtionsskatter.
Vi vet också att det inte finns någon harmonisering av strafflagarna. Och vi vet att medlemsstaterna själva skapar svårigheter för UCLAF, då de ofta inte ställer saker till förfogande, vilket de med lätthet skulle kunna göra, om de verkligen seriöst ville bekämpa bedrägeriet i sitt land. Jag tänker givetvis inte anklaga kommissionen för allt detta. Detta sker inte ens över huvudet på någon, då medlemsstaterna har det långtgående ansvaret för vad som sker. Det åligger kommissionen att anmäla detta, det åligger den att inte acceptera, genom sin tystnad, det som sker i medlemsstaterna. Dessa måste, utan att förlora sin självständighet, enigt bekämpa den organiserade brottsligheten för att gemenskapen inte skall bli ett område där brott lönar sig och där man lätt berikar sig genom att bryta mot alla lagar och utföra alla slags svindlerier till skada för gemenskapens pengar.
Det var också bra att övertyga medlemsstaterna om att gemenskapspengarna inte är nationella pengar, det är gemenskapspengar, och att det är deras skyldighet att försvara dessa inkomster. Detta är också för det förebyggande arbetet, för ökningen av medel och för skyddet av UCLAF som min politiska grupp kommer att rösta.

Moreau
Herr ordförande! De bedrägerifall som belastar gemenskapsbudgeten räknas varje år i hundratal och kostar stora summor. Och detta gäller ändå bara anmälda eller påvisade felaktigheter. Dessa siffror ligger antagligen långt under sanningen.
Av Bösch-betänkandet framgår att UCLAF endast har begränsat handlingsutrymme. De starka känslor som vissa dagsaktuella händelser satt i svallning kräver därför stor vaksamhet. Kommissionen betonar ofta medlemsstaternas ansvar, då dessa förvaltar 80 procent av utgifterna. Kommissionen ställer höga krav på dem och det är rätt att ställa höga krav på kommissionen. Parlamentet kräver med all rätt förklaringar och åtgärder för att de felaktiga utbetalningarna skall upphöra och de skyldiga bestraffas.
Den öppenhet som kommissionens ordförande talar om måste ständigt omsättas i praktisk handling. I det sammanhanget vill jag understryka fördelarna med förslaget om att inrätta ett organ för bedrägeribekämpning som skall vara oberoende av kommissionen och ges resurser för att kunna utföra sitt uppdrag. Det är en grundläggande princip att man inte kan vara både domare och part i målet.
En kollega ville att UCLAF skulle bli litet mer oberoende... Antingen är man oberoende, eller också inte. Man kan inte vara bara litet oberoende. Dock kan man inte beröra bedrägeribekämpning utan att konstatera att den helt fria rörligheten för varor och kapital - det vill säga avsaknaden av all slags kontroll - främjar bedrägerier och illegal handel i stor skala.
Kommissionsledamot Gradin betonade också i maj att de bedrägerier som belastar gemenskapsbudgeten i allt högre utsträckning utförs av internationella brottssyndikat, det vill säga maffian. Denna situation kräver onekligen att uppmärksammas och åtgärdas på högsta nivå.

Müller
Herr ordförande! Herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det vi diskuterar här i dag är inte bara frågan om UCLAF: s oavhängighet, utan också frågan om oavhängigheten i utredningarna om bedrägeri, korruption, svågerpolitik och inkompetens i självaste kommissionen. Det vi diskuterar här i dag är inte enskilda fall som ECHO, Med, BSE, turismen eller säkerhetstjänsten - dessa affärer har trasslat ihop sig i en konkret kris mellan de europeiska institutionerna. Nej, det vi diskuterar här i dag är frågan huruvida och på vilket sätt kommissionen kan undkomma ett hotande nekande av ansvarsfrihet och - det är kärnfrågan, mina damer och herrar - frågan om det politiska ansvaret. Fallet ECHO är bara ett exempel av flera.
Jag vill betona att det inte handlar om normala minibudgetar. Kommissionen betraktar uppenbarligen förfalskning av avtal, påhittade rapporter och försvunna dokument som lindriga brott som man skall ha överseende med. Nu har jag också lärt mig en ny term av er, herr Santer. Från och med nu kallar vi det " administrativ akrobatik" .
Hur som helt har hitintills inga disciplinåtgärder vidtagits. Den som i likhet med Bonino tror att hon utan vidare kan gå förbi dessa fakta med orden: " Ja, ja, kommissionen tar självklart ansvar för det som inträffat" , har med förlov sagt inte förstått vad politiskt ansvar innebär. Ansvar är inte bara ett tomt ord som man tar i munnen när det behagar för att sedan kunna gå tillbaka till dagordningen så snabbt som möjligt.
Ansvar betyder att stå för något som man bär det individuella ansvaret för. I fallet ECHO är detta för mig personligen helt klart. När kommissionär Marín i februari 1994 fick reda på att det förekom olagligheter inom sitt ansvarsområde och inte omedelbart såg till att de stoppades, oberoende av vilka goda skäl det fanns, - vem om inte han skulle bära ansvaret för olagligheterna och sålunda avgå? Det faktum att kommissionen som institution är en helhet ändrar inte någonting i det.
Detta riktar sig direkt till er, herr Santer. Vad gör kommissionens ordförande i ett fall som detta? Beklagligt nog har ni tigit ända tills nyligen. Ansvar är något som måste bäras synligt för de europeiska medborgarna, det gäller även men inte endast i fallet ECHO. Om det inte skulle beslutas om några följder av detta, bortsett från bedrägeriet - och jag kan mycket väl skilja på bedrägeri och oegentligheter - så har man legitimerat principen att ändamålet helgar medlen.
Men det är inte bara av det skälet som det är ohållbart. När allt kommer omkring har ändå 2, 4 miljoner ecu förskingrats, visserligen inte i juridisk mening, för pengarna lämnades vidare någon annanstans. Dock ännu värre är att allt det goda arbete som utförs i förvaltningen - som till övervägande delen ändå fungerar väl - blir också misskrediterat. Och detta, herr Santer, är knappast något ni önskar. Att inte följa reglerna har belönats och att följa dem misskrediterats. Stadgarna innehåller ett flertal disciplinåtgärder som det tycks vara svårt för de ansvariga i kommissionen att använda.
Vad måste egentligen hända innan denna flagranta kringgång - så kallade det kommissionär van Miert - av reglerna sanktioneras? I samtal har jag t.o.m. fått intrycket att man är rädd för det. När det har gått så långt måste något ändras i grunden. Anser ni inte också det, herr Santer? Ni har att svara för ett mycket stort spänningsförhållande mellan de anställda i kommissionen. Hur många medarbetare önskar sig egentligen att man äntligen gör upp med vissa missförhållanden och talar klarspråk! Också för era engagerade och redbara medarbetares skull borde ni faktiskt agera.
Kommissionen lever i ett elfenbenstorn. Mållösheten mellan parlament och kommission består främst i att vårt sökande efter information och kontroll per se uppfattas som misstroende. Detta för att principen att en god förvaltning principiellt och med endast få undantag alltid måste vara offentlig har blivit vänd till sin motsats hos kommissionen. Det gäller åtminstone på de områden där kritiken är högljudd och parlamentet använder sina kontrollrättigheter.
Min talartid är slut. Egentligen vill jag också tala om misstroendekulturen, om rätten att använda artikel 206 och om att kommissionen måste räkna med att nekas ansvarsfrihet, eftersom den inte ger ifrån sig någon tydlig signal. Men man kan läsa det jag inte hann med att säga, också ni kan göra det, herr Santer. Jag ser till att ni får texten direkt.

Vandemeulebroucke
Herr ordförande, ärade kolleger! Betänkandet av kollega Bösch förtjänar vårt fulla stöd. Europaparlamentet yrkade redan för 14 år sedan på en flygande brigad som skulle utföra kontroller i medlemsstaterna och som skulle vidta åtgärder mor bedrägeri och korruption. UCLAF inrättades först år 1989 och led i början av flera barnsjukdomar. Jag hade tyvärr tillfälle att på mycket nära håll följa ett antal gränsöverskridande skandaler. Jag tänker på Transnuclear-affären med den största smugglingen av kärnavfall. Vi hade ärendet med illegal användning av hormoner inom boskapsuppfödningen. Det ledde i mitt land till hotelser, terrorisering och till och med till mordet på en veterinär-inspektör. Vi hade det bokstavligt talat gränslösa fusket med kött som organiserades av maffialiknande grupper och det ledde till bedrägerier för flera miljoner avseende mervärdesskatt, importavgifter och exportbidrag. Parlamentet inrättade ett utredningsutskott om transitbedrägerier inom gemenskapen med särskild uppmärksamhet på cigarettbedrägerier. Nyligen var det korruptionsskandaler och korruptionsärenden i turistsektorn och just nu pågår en utredning kring ECHO.
Europeiska revisionsrätten har kontrollerat det arbete som UCLAF utfört och dess slutsatser är riktigt nedslående. Jag måste konstatera att arbetet med elektroniska databaser bara befinner sig i en inledningsfas, att det inte finns något enhetligt system att inleda, behandla och slutföra ärenden på, att det finns många brister i samordningen och samarbetet med medlemsstaterna och att det i många fall inte ens inleds några bestraffningsförfaranden även då tydliga överträdelser ägt rum. Föredragande Bösch säger därför också mycket riktigt att UCLAF borde ombildas till en byrå för bedrägeribekämpning, under namnet OLAF, som kan fungera oberoende av kommissionen och som dessutom skulle ha ansvaret för alla europeiska institutioner. Naturligtvis måste personalen utökas till 300 experter som verkligen kan samarbeta med de nationella rättsinstanserna. Åklagare som i dag måste leda internationella utredningar om bedrägeri och korruption hamnar hopplöst på efterkälken. De förlorar hemskt mycket tid, energi och pengar på att övervinna de 15 landgränserna och den situationen i vårt Europa utan gränser tas inte upp tillräckligt i betänkandet.
UCLAF eller OLAF borde bli en instans med kvasirättslig befogenhet så att transnationella korruptions- och bedrägeriärenden kan behandlas på ett riktigt sätt i de nationella domstolarna. Det är först på det sättet som det blir synliga resultat. Innan vi kommit så långt är förslaget mycket viktigt för att reglera samarbetet mellan OLAF och de nationella rättsinstanserna med nya förordningar.
Herr ordförande, kolleger! Det här är mitt sista anförande i ett plenarsammanträde. Den 15 oktober lämnar jag Europaparlamentet, där jag varit med sedan februari 1981. Då hade vi bara 434 ledamöter. Jag har varit med om att sex nya medlemsstater har anslutit sig och jag har lyckligtvis också sett befogenheterna öka systematiskt. Jag är proeuropeiskt inriktad och samtidigt är jag regionalist eftersom vår demokrati är ett liv i kretsar. Det här parlamentet är där den mest omfattande kretsen. Vi har alla ansvaret för att våra medborgare fortsätter att tro på Europa som ett självklart mervärde. Ett Europa som skulle kunna ha mer insyn, vara öppnare och mer oklanderligt. Därför anser jag att ett godkännande av det här betänkandet utan tvekan är ett viktigt bidrag.
Jag vill avsluta mitt anförande med att hjärtligt tacka de människor som jag mött här under årens lopp och jag vill över alla politiska gränser tacka samtliga för den kollegialitet, för den öppenhet och för den tydliga korrekthet som ni alla har visat. Till sist vill jag verkligen tacka administrationen och även tolkarna och översättarna.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Vandemeulebroucke, för ert tal, och tack för de många år ni arbetat på ett seriöst sätt här i parlamentet. Kollegerna har tackat er med en stor applåd, och jag tackar er ännu en gång.

Bonde
Herr ordförande! Ett tack till kollega Jaak för 17 års bekantskap och vänskap. Jag hoppas att vi träffas vid många evenemang även efter det att du lämnat parlamentet. Du har gjort en stor insats för att bekämpa hormonbedrägeriet i Belgien. Du har alltid haft en stor social medkänsla. Jag hoppas vi träffas igen.
I den kommun som jag bor i skulle ingen skattebetalare acceptera att 10 procent av kommunens budget gick till bedrägeri. Det skulle inte heller accepteras i mitt hemland. Jag tror faktiskt att alla här i kammaren kan säga samma sak. Hur kan vi då acceptera att 10 procent av budgeten får gå till bedrägeri, bara om pengarna skickas via Bryssel? Skälet är enligt min uppfattning avståndet till väljarna, avståndet till de som skall betala. Beslutsförfarandena i EU gör det möjligt att införa stödsystem som inget land skulle vilja införa om de själva skulle betala räkningen. Lösningen är därför inte mer Bryssel med fler anställda, mer tillskott, gemensam straffrätt och polis. Lösningen är att avskaffa merparten av stödsystemen, fokusera på något mindre, på det gränsöverskridande, och i gengäld göra arbetet bättre. Det billigaste och allra bästa medlet mot bedrägeri är fullständig öppenhet rörande anslagen. Alla som tar emot stöd från EU måste acceptera att väljarna och skattebetalarna kan se vad som beviljats, och vad som används till vad. Sedan skall säkert journalister och en kritisk offentlighet se till att det sker en nödvändig självjustering. Lägg ut bilagorna på Internet, så går resten av sig självt. Vi föredrar fullständig öppenhet framför en ny byråkrati i Bryssel, ett smidigare och öppnare EU istället för goda tider för ännu fler bedragare.

Amadeo
Herr ordförande! Den kontinuerliga ökningen av det antal bedrägerier som riktas mot gemenskapens budget är ett problem som kräver omedelbara lösningar, desto mera som fenomenet under de senaste månaderna verkar ha spritt sig till institutionerna själva. Vi är inte här för att diskutera den otrevliga episoden inom ECHO som gällde oegentligheter i före detta Jugoslavien eller området runt de stora sjöarna, vilket fortfarande skall klarläggas, eller de välkända oegentligheterna inom forskningssektorn, där budgetkontrollutskottet fortfarande väntar på klarlägganden, men vi kan verkligen inte påstå att vi är tillfredsställda med de resultat vi hittills har kunnat uppnå, vare sig det gäller att upptäcka oegentligheterna och bedrägerierna eller, framför allt, när det gäller frånvaron av effektiva rättsliga åtgärder på unionsnivå.
Låt mig påminna om att redan för en tid sedan föreslog budgetkontrollutskottet, framför allt tack vare det ihärdiga arbetet av dess ordförande, Theato, att man i fördraget borde införa en rättslig grund som hade gjort det möjligt att utarbeta en bedrägerilagstiftning genom ett gemensamt beslutsförfarande och att skapa en rättsligt organ som skulle kunna göra det möjligt för medlemsstaterna att skydda gemenskapens finanser på samma sätt som sker med deras egna.
Harmoniseringen av lagstiftningen måste ske på administrativ nivå genom centraliserade sanktioner och kontroller, men även på lagstiftningsnivå genom en ratificering av konventionen från 1995 om skydd av gemenskapens finansiella tillgångar som hittills bara varit döda bokstäver, åtföljt som det är av två protokoll, utan tvekan viktiga, men som har skapat likgiltighet bland medlemsstaterna och omöjliggjort en ratificering som direkt engagerar dem.
Även vi anser att det är de rättsvårdande myndigheterna och inte UCLAF som skall ges möjlighet att ingripa i de misstänktas personliga sfär, men vi måste här fråga varför kommissionen, även när UCLAF eller finanskontrollen har hittat tillräckliga bevis för allvarliga brott, aldrig har stött ett ingripande från den rättsvårdande myndighetens sida.
Skapandet av ett kontor för bedrägeribekämpning som skall ha befogenheter att bekämpa korruption och bedrägerier inom samtliga Europeiska unionens institutioner måste emellertid ha de berörda institutionernas stöd, och jag tänker till exempel på möjligheten att snabbt få tillgång till dokument och eventuellt beslagta dem, samtidigt som man emellertid överlåter till de rättsvårdande myndigheterna, som har de polisiära och juridiska befogenheter som ett bedrägerikontor vare sig kan eller bör ha, att utreda och utmäta straff i samband med bedrägerierna.

Theato
Herr ordförande, herr ordförande Santer, tack för era ord. Dock skulle jag med ett citat vilja anföra mina tvivel: " Nog hör jag vad som sägs, men jag tror inte på det!" Jag skulle vilja ändra detta sista till " men hjälp oss att tro" att vi gemensamt kan få bukt med underskotten.
Först vill jag gå tillbaka till Böschs betänkande som vi skall ta oss an i dag och ge Bösch mitt tack och erkännande för att han lyckats övervinna alla svårigheter och att betänkandet nu är klart. Som framgår av titeln och innehållet, grundar den sig på revisionsrättens rapport 8/98 och därmed på artikel 206 i fördraget. Utskottet för budgetkontroll har aldrig delat missuppfattningen av den rättsliga grunden, men tyvärr har missförstånden fördröjt framläggandet av betänkandet i plenumet. Efter att de förmodade missförhållandena i byrån för humanitär hjälp blev kända, hade en snabb reaktion från parlamentets sida i form av åtgärdsförslag för att komma till rätta med missförhållandena varit bra.
Under tiden blev fallet ECHO omskrivet intill leda i medierna. Det hade verkligen varit önskvärt med snabbare och fullständigare information från kommissionens sida. För oss demonstrerar fallet nämligen på nytt de brister som EU måste avlägsna för att kampen mot missbruk av EU-pengar skall bli effektiv. Vissa sedan länge kända fall som Med, Transit, Tabak - jag skulle kunna räkna upp fler - väntar fortfarande på en fullständig lösning och på konsekvenserna av dem. Revisionsrättens särskilda rapport bekräftar att parlamentet har skäl att vara missnöjt med UCLAF: s nuvarande strukturella kompetens, särskilt vad beträffar interna utredningar i kommissionen. Detta är inget som tjänstemännen kan lastas för och övriga som arbetar på begränsad tid för UCLAF. I stället beror det på det föga systematiska sättet att handlägga ärenden. Revisionsrätten räknar upp över 1300 oavslutade ärenden som inträffat bara fram till april 1997. Det nämndes också av Bösch.
Ytterligare en punkt är det bristfälliga informationsflödet och den dåliga samordningen. Enligt revisionsrätten saknas vid misstänkta fall av korruption i kommissionen klara regler, vilket sträcker sig så långt som till när väckande av allmänt åtal skall ske. Det är att frukta att de framtida möjligheterna till bedrägerier ökar med införandet av euron och EU: s utvidgning. Det är bara några av skälen till kravet på att omforma UCLAF: s roll, uppbyggnad och befogenheter till att bli slagkraftigare och självständigare såsom myndighet för bedrägeribekämpning. Bösch har redogjort för det.
I dag vågar vi oss dock inte på att slutgiltigt besluta om OLAF. Parlamentet i egenskap av kontrollinstans måste emellertid handla, så att vi gemensamt kan arbeta fram en lösning på de nya utmaningarna och problemen. Vi presenterar av den anledningen inte ett rättsligt grundat förslag, utan ger några hållpunkter för det vi föreställer oss. Vi ber hjärtligt kommissionen att ta emot dessa hållpunkter och införliva dem i arbetet. Annars fruktar jag att vi har en lång diskussion framför oss innan vi kan komma fram till en effektiv lösning på problemet med bedrägeribekämpning.

Brinkhorst
Herr ordförande! Helt klart är detta ett brådskande problem. Låt mig inleda med att deklarera ett personligt intresse: som före detta generaldirektör i kommissionen känner jag till svårigheterna med personalsituationen och nya uppgifter. Men vi måste fatta snabba beslut.
Betänkandet från Bösch ger en klar politisk signal som vi måste ta i beaktande. Personligen är jag fortfarande tveksam till vad vi skulle göra i konkreta situationer. Jag vill exemplifiera detta med några få specifika punkter. Bösch konstaterade helt riktigt att den nuvarande situationen inte kan fortgå. Institutionellt sett är jag tveksam till hans ståndpunkt om att en struktur som är till hälften inom kommissionen och till hälften utanför, är den rätta. En styrelse med ledamöter från fem institutioner innebär att chefen för UCLAF eller OLAF kommer att ha fem chefer, och någon som har fem chefer har ingen chef alls. Denna punkt måste tas upp.
Med tanke på den knappa tillgängliga tiden, vill jag vända mig till kommissionens ordförande. Kommissionens ordförande sade att vi måste skapa en extern utredningsfunktion, vilket jag förstår. Men min fråga till ordföranden är: betyder detta inte att kommissionen i grund och botten förlorar sitt eget ansvar i den totala kampen mot bedrägeri? Detta är en mycket viktig punkt. Detta parlament har bara den institution som är ansvarig för budgeten som den institution med vilken den för en dialog. Om denna situation går förlorad, inför vem är då detta externa utredningsorgan ansvarigt? Till att börja med skulle jag vilja se ett förstärkt UCLAF inom kommissionen, men med full självständighet. Kanske kunde dess chef nomineras av revisionsrätten eller av EG-domstolen och med ett institutionellt avtal om att arbeta tillsammans med andra institutioner. Men jag undrar om ett externt utredningsorgan i detta skede är den rätta lösningen om vi inte vet inför vem som detta externa utredningsorgan har ansvarsskyldighet. Försätter vi oss inte då i en värre situation? Jag hoppas att vi kan uppnå ett positivt svar. Någonting bör hända för att inte Bösch skall röstas ner men jag tror inte detta är slutat på debatten. Som Theato sade, är detta debattens inledning, men det är ingen större brådska med att svara.

Miranda
Herr ordförande! Revisionsrättens granskning i den fråga vi nu behandlar sätter effektivt fingret på den ömma punkten. Minimimedlen finns inte, och inte heller uppfylls de grundläggande villkoren för att bekämpa bedrägerier och korruption, vilka existerar och växer.
UCLAF har en otillräcklig personalstyrka och inte ens hela den är disponibel för att agera i denna fråga, och dess organisatoriska beroende hindrar det från en effektiv horisontell intervention på institutionell nivå. Kampen mot bedrägeriet och korruptionen kräver därför att mycket förändras på detta område, vad gäller extern intervention, men också, och framför allt i den interna interventionen. Utan att gå in på specialbedömningar, vill jag säga att en sådan förändring bör förverkligas i två viktiga riktningar: att stärka gemenskapens interventionsbefogenhet, huvudsakligen genom att reformera den nämnda personalstyrkan, genom att ta bort bromsande skydd och garantera tillräckliga medel för agerande och, samtidigt, garantera ett tillfredsställande samarbete med likartade organ i medlemsstaterna.
Öppenheten, oberoendet från den organism som handhar kampen mot bedrägeri och utbredning av interventionen i alla institutioner, inklusive kommissionen, är oumbärliga och prioriterade. Fallet ECHO, och den ganska tveksamma form det har skötts på, från kommissionens sida, framför allt i sina relationer till parlamentet, leder oss ofrånkomligen till en sådan slutsats och till att anta förslaget att omvandla UCLAF till ett oberoende ämbete som ett positivt förslag.
Givetvis finns det gränser för förväntningarna. Jag understryker i detta sammanhang, vad gäller extern intervention, att man kommer att göra få framsteg om inte det nämnda samarbetet med medlemsstaterna bekräftas, och om det inte också finns en effektiv vilja till samarbete hos dem. Liksom jag ser en viss försiktighet som nödvändig, särskilt inom brottsområdet och extern intervention.
Men inget av detta förhindrar det betydelsefulla steg framåt som föredraganden föreslår: det är väsentligt för att kunna ge ett minsta svar på de situationer vi alla känner till.

Holm
Herr ordförande! Det nuvarande systemet inom kommissionen som möjliggör bedrägerier har på flera sätt de senaste åren visat sig vara helt oacceptabelt. Inte minst har de senaste bedrägerihistorierna som revisionsrätten har kommit fram till bevisat att det behövs en extern enhet för att bekämpa den interna korruptionen och de interna bedrägerierna som uppenbarligen existerar inom EU: s organ. Jag tror dock inte att det räcker. Jacques Santer sade de vackra orden än en gång: " Vi behöver öppenhet och offentlighet" . Det räcker emellertid inte med vackra ord, Jacques Santer, vi kräver handling också!
Offentlighet är ett av de bättre sätten att förhindra intern korruption, vilket kommissionen borde veta. Jacques Santer, använd inte anställdas rättighet som en ursäkt för att inte tillåta öppenhet och tala om vad som egentligen pågår inom kommissionen. Det handlar om skattebetalarnas pengar. Vi kräver att få veta vad som händer. Förvägra oss inte heller den information som vi från budgetkontrollutskottet måste få för att kunna bevilja ansvarsfrihet - så får det inte vara.
Slutligen vill jag bara påpeka att jag inte vill att nya enheten OLAF skall bli en rättslig myndighet. Resultaten måste gå till nationell rättslig myndighet. Någon åklagarmyndighet på EU-nivå är jag absolut inte intresserad av. Jag är bara intresserad av en extern enhet som kan kontrollera vad kommissionen gör.

Dell'Alba
Herr ordförande, herr ordförande för kommissionen, kära kolleger! Låt mig framför allt som talesman för gruppen Europeiska radikala alliansen rikta ett varmt tack till Jaak Vandemeulebroucke för hans 17 år i Europaparlamentet och för det arbete han har lagt ner under dessa år och önska honom lycka till med det han önskar göra när han lämnat Europaparlamentet.
Herr ordförande! Jag vill tacka er för ert anförande, eftersom ni ställde de frågor som behövde ställas i en debatt där ämnet till stor del kommit att skymmas av problem som förvisso är allvarliga, men som har fått oss att glömma det betänkande som idag föreläggs oss. Det var riktigt av er att insistera och för övrigt har vissa talare gått rakt på sak. Andra har föredragit att fortsätta bjuda över varandra i frågor som lämpligen bör behandlas vid andra tillfällen och i andra forum, och i vilka beslut måste fattas öppet. Detta är vi alla angelägna om, men öppenheten får för den skull inte kombineras med krav på angiveri och ryktesspridning, något som bara skulle förgifta klimatet mellan oss, istället för att lugna ner situationen. Ert anförande var därför mycket lägligt.
Ni sade att ni har diskuterat med parlamentets ordförande och att ni planerade att vidta åtgärder för att vissa upplysningar som vi begärde att få ta del av inom ramen för ett annat ärende - jag skall inte gå in på detta idag - snarast skulle överlämnas till oss. Jag hoppas att så sker, för båda våra institutioners skull.
Jag anser att man inte tillräckligt har citerat revisionsrättens rapport, som Bösch-betänkandet behandlar. Det är ett ganska nedslående dokument som får mig att ställa samma fråga som i antikens Rom: Quis custodiet custodes? Klimatet präglas av oro, heter det i Bösch-betänkandet. Man frågar sig med rätta vart gemenskapsmedlen tar vägen och framför allt, hur de har kunnat användas vid ett visst tillfälle, men man undlåter att konstatera att revisionsrätten pekar på allvarliga brister i själva UCLAF: s verksamhet: bristande öppenhet, bristande säkerhet, brist på fast anställda tjänstemän (hälften av UCLAF: s personal är tillfälligt anställda), brister i enhetens databas... Det berättas att UCLAF: s datasystem har installerats av företaget Perry-Lux, och vissa antyder till och med risken för datamanipulering.
Herr ordförande! Jag är överens med er när ni säger ja till en förbättring av UCLAF: s verksamhet och nej till inrättandet av ett nytt institut, vilket för övrigt även Dankert sade. Jag menar att vi måste förbättra och intensifiera vårt arbete med att göra UCLAF verkligt oberoende, utifrån tänkbara strukturer, det vill säga nuvarande strukturer, för att enheten skall förstärkas och för att få ett slut på kraven på angiveri och på den ryktesspridning som bara förgiftar klimatet och varken tjänar våra eller Europas intressen.

Van Dam
Herr ordförande, kommissionens ordförande och ledamöter! Det råder inget tvivel om att bedrägeribekämpningen inom de europeiska institutionerna måste bli mycket bättre. Revisionsrättens rapport påvisar flera allvarliga brister. En av dem är att UCLAF hittills endast kunnat göra utredningar inom kommissionen, inte vid andra EU-institutioner.
Föredraganden betonar med rätta att det behövs ett effektivt skydd mot bedrägerier. Han pläderar för inrättandet av en byrå för bedrägeribekämpning med en interinstitutionell uppgift. Jag skulle liksom bland andra kollegorna Dankert och Wemheuer hellre ge UCLAF dessa mer omfattande uppgifterna.
Jag vill dock betona att den här instansen endast borde syssla med intern utredning, alltså med bedrägerier inom EU-institutionerna. Befogenheten för utredningar utanför institutionerna, till exempel bedrägerier i medlemsstaterna till förfång för gemenskapsbudgeten, fortsätter att vara medlemsstaternas ansvar. Det kommer inte heller att ändras efter ratificeringen av Amsterdamfördraget.
Utredningar utanför institutionerna sammanfaller varken med medlemsstaternas grundlagar eller med deras straffrättsliga system. Jag avfärdar därför de två stycken i ingressen där föredraganden pläderar för ett europeiskt straffrättsligt område och en europeisk rättslig myndighet.
En bättre bedrägeribekämpning utanför EU-institutionerna skall ske genom att optimera de nationella utredningsmyndigheternas funktion och samarbetet mellan dem. Kommissionens avdelningar för bedrägeribekämpning har därvid en viktig roll.

Lukas
Herr ordförande, Böschs betänkande har med sin lägesbedömning och sina krav ett tydligt budskap. Jag tror dock inte att det är ändamålsenligt att kommissionen har inflytande över OLAF: s anställningsmyndighet. Däremot bör förslaget att övervaka OLAF via ett femmannigt och självständigt kontrollorgan välkomnas. Så länge kommissionen åtnjuter någon form av överhetsställning gentemot personalen är dock OLAF: s självständighet inte reell. Först med OLAF som oavhängigt organ som samarbetar med revisionsrätten och naturligtvis med kommissionen, och som blir ansvarigt inför Europaparlamentet, kommer OLAF att bli ett slagkraftigt instrument för bekämpande av bedrägeri och korruption.
Jag tror att ett kontrollorgan i tomma intet, som Bösch kallade det, visst kan bli framgångsrikt, så länge det utrustas med tillräckligt med högkvalificerad personal. En sådan investering skulle säkert betala sig med tiden.

Elles
Herr ordförande! Jag talar som den ledamot som är ansvarig för att rekommendera ansvarsfrihet för 1996 års budget. Jag har lyssnat till denna debatt med stort intresse och detta är ett av huvudfrågorna, i samband med beviljandet av ansvarsfrihet för 1996 års budget, som vi måste besluta om innan årets slut.
Jag vill göra ett par personliga kommentarer om denna debatt. För det första välkomnar jag det faktum att kommissionens ordförande kom till kammaren denna eftermiddag för att berätta om vad han anser om hur saker sköts och för att blicka in i framtiden.
På den första punkten, hur saker sköts, välkomnar jag mycket hans önskan om att ge oss ytterligare information så att vi bättre kan förstå vad som händer inom kommissionen. Vad som fått vissa av oss att hålla 1999 års ECHO-budget för humanitärt bistånd i reserv är just denna brist på information och oförmåga till att kunna göra egna bedömningar. Jag hoppas att detta kommer att ske så snart som möjligt.
I sitt inlägg fällde han ett yttrande som tycktes aningen märkligt, nämligen att det inte skulle vara rätt att införa individuella sanktioner mot ämbetsmän som begått dessa oegentligheter med det enda syftet att hålla avdelningar igång. Man undrar var ansvaret börjar och slutar. Edith Muller hade absolut rätt i att i vissa fall, utan att för den skull bedriva klappjakt, måste ansvar tas, där det finns ett ansvar.
För det andra, såsom sägs i revisionsrättens rapport i fråga om den mera generella frågan om en förbättring av systemet, vill vi förstärka UCLAF: s funktion snarare än försvaga det. PPE skulle vilja stödja betänkandet från Bösch även om det inte stöds av hans egna kolleger eftersom vi tror att framsteg måste göras. Efter att vi slutfört denna debatt och röstat, kan vi också utan tvivel ta hänsyn till yttrandena från kommissionens ordförande, så att vi kan få ett verkligt effektivt förfarande i kampen mot bedrägeri, som skall föra oss in i det tjugoförsta århundradet.

Rack
Herr ordförande! Vansinnet är metodiskt, och därför måste vi ändra på metoderna. Böschs betänkande innehåller flera bra förslag som bör godkännas, men omständigheterna vid betänkandets tillkomst var allt annat än gynnsamma. Betänkandet har förhalats och det som med tiden kommit ut till allmänheten är katastrofalt. Det är samma situation som vi på den tiden hade i fallet med galna kosjukan och med många andra problem som berörts i dag - dokument försvinner, kan inte återfinnas och vi har ingenting att granska. De skyldiga är inte heller där. Antingen är de befordrade eller har med en golden handshake satts på någon annan plats. Den ansvariga kommissionären finns inte heller där. Inte heller i dag - och det är att beklaga desto mer mot bakgrund av det aktuella ECHO-fallet - är kommissionär Marín eller kommissionär Bonino här, liksom till viss del vid förra debatten.
Herr ordförande, vi tar gärna emot era förslag att vidareutveckla kollegan Böschs idéer. Det är viktigt och rätt att det görs. Att ta kontakt med parlamentets ordförande är ett första steg som dock måste följas av flera andra, snabba åtgärder. Vi kan inte bara förlita oss på stora och långsiktiga lösningar, eftersom vi behöver ge omvärlden trovärdiga signaler nu.
Ni, herr ordförande, har tagit politiskt ansvar. När skall de båda huvudanklagade kommissionärerna Marín och Bonino göra det? Hur snart kommer den utlovade disciplinärrätten att vara funktionsduglig? Hur länge kommer vi att vara tvungna att vänta på att dokumenten kommer oss till handa?
En sak tycker jag vore mycket allvarlig - nämligen om den debatt som vi för här och nu om betänkandet skulle komma att avslutas nästa år i anslutning till tillsättandet av den nya kommissionen och att de bristfälliga handlingar som skett under denna femårsperiod skulle sanktioneras först då.
Slutligen ett sista ord: Det faktum att gruppen Europas socialdemokratiska parti låter sin föredragande stå ensam ute i regnet får mig att tänka till och bör få oss att tänka till. Skulle den göra detsamma om de anklagade kommissionärerna hade andra sympatier?

Fabra Vallés
Herr ordförande! I slutskedet av denna debatt, skulle jag vilja lämna konfliktpunkterna åt sidan för att vi skall kunna komma fram till avtal. Därför tänker jag ta upp det grundläggande i frågan. Jag skall tala om de punkter där vi säkert sammanfaller med Böschs betänkande. Jag menar att vi kan vara överens om att UCLAF har lyckats täcka en etapp med mer framgång än misstag, men befinner sig i en situation då det behöver mer ekonomiska och personella resurser, utvidgade befogenheter till alla gemenskapsinstitutioner, och framför allt har det ögonblick kommit då det behövs öppenhet för att skapa trovärdighet. Jag hoppas att ingen sliter sina kläder i bitar om jag säger att parlamentet genom studiet av betänkandet om ECHO har förlorat förtroendet för bedrägerienheten.
På grund av detta har det blivit dags, inte bara att bevilja UCLAF allt som det behöver, utan att göra en verklig omvandling av detsamma så att det återfår förtroendet. Det bör vara själva UCLAF som omvandlas radikalt för att ge plats från det nuvarande systemet till en verklig rättspolis där man förstärker enheten med straffexperter. Och ingenting är bättre för att staka ut organisationen och den rättsliga ramen än att utnyttja det nyckelögonblick i vilket förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen befinner sig. Vi skall kunna möta den utmaning som vi har framför oss: rådet, kommissionen och parlamentet har ansvaret för att från vår sida satsa allt som är nödvändigt för att kunna skapa en byrå för bedrägeribekämpning, med verkliga experter och yrkesmässig personal, vars uppförandekod skall vara lagrespekten, och att den, även om den är organiskt beroende av kommissionen, kan bli verkligt politiskt oberoende. Kort sagt, en byrå som åtnjuter nödvändig balans, för att dess arbete skall ligga i kommissionens intresse och inte för en eller annan stat.
Herr ordförande! I omröstningen om betänkande Bösch finns bara ett svar: antingen är man för förändring eller så är man inte för en förändring.

Gradin
Herr ordförande! Jag ber att få tacka för en konstruktiv och mycket bra diskussion. Jag tror att det är viktigt att vi av och till för debatter av detta förslag, för att skapa just det förtroendefulla samarbete som behövs mellan parlamentet och kommissionen.
UCLAF är en ung organisation, inte ens tio år gammal, så självklart har det funnits växtvärk. Jag tycker dock att UCLAF undan för undan har utvecklats till en mycket bra organisation. Detta har skett genom att UCLAF för tre år sedan var en organisation som var spridd över kommissionen. I dag är den under ett tak, i dag har den möjligheter att arbeta med olika insatser för att ta tag i smuggling av cigaretter. Det senaste gäller arbetet med Öst- och Centraleuropa, med Tacis- och Phareprogram och liknande.
Låt mig klara ut ett par missförstånd. Några talare har sagt att revisionsrätten har upptäckt misshälligheter och fusk. Det är ingalunda revisionsrätten som har gjort detta, utan det är UCLAF själv. Revisionsrättens rapport handlar om hur UCLAF är organiserat. Man har tyckt att det bör finnas ett modernare datasystem. Man har sagt att det behövs ett bättre arkiv, vilket vi har tagit på allvar både i kommissionen och i UCLAF genom att vi har ändrat arbetsmetoderna, antagit ett nytt program i juli för hur UCLAF skall arbeta med sina undersökningar, inte minst utifrån hur individen skall skyddas i detta sammanhang.
Jag tycker att vi också kan konstatera att UCLAF nu har skapat plattformen för det som Bösch och många i parlamentet vill, nämligen utveckla UCLAF vidare till något ännu bättre, för att vi skall kunna leva upp till de krav som naturligtvis skattebetalarna ställer på oss i våra medlemsländer. Parallellt med detta har vi också skapat SEM 2000, för att ändra vår administration och kulturen i vår administration i syfte att åstadkomma en modernare organisation än vad vi kanske tycker att den är i dag.
Slutligen vill jag gärna säga att min personliga erfarenhet är att offentlighet är ett mycket bra verktyg om man vill förhindra fusk och bedrägerier i en organisation. Det är också skälet till att vi både från kommissionens sida och från andra håll med hjälp av Amsterdamfördraget försöker se till att vi också får mer offentlighet i våra aktiviteter.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Gradin.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Ansvarsfrihet 1996
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0289/98) av Miranda för budgetkontrollutskottet om förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för genomförande av budgeten för budgetåret 1996: - Avsnitt I - Europaparlamentet/Bilaga ombudsmannen- Avsnitt IV - Domstolen- Avsnitt V - Revisionsrätten- Avsnitt VI - Ekonomiska och sociala kommittén/Regionkommittén.

Miranda
Herr ordförande! Jag vill först och främst säga att detta betänkande är mycket mer än mitt betänkande. Det är, framför allt, ett betänkande från budgetkontrollutskottet. Det har varit föremål för långa och öppna tankar och överväganden, och fick slutligen nästan enhälligt stöd i omröstningen.
Men jag vill också nämna att, trots de skillnader, som kanske finns, mellan det vi i dag diskuterar och det som jag skulle önska att betänkandet hade blivit, hindrar det mig inte från att ta ansvar för det i sin helhet. Jag gör dessa, uppenbart överflödiga, påpekanden av två enkla skäl: för det första, för att jag inte kan låta bli att förvånas över de observationer som har gjorts omkring det, huvudsakligen i parlamentets kvalificerade instanser, hela tiden utanför budgetkontrollutskottet, och utan minsta deltagande från någon av dess medlemmar, och ännu mindre dess föredragande, samt för det andra, och inte mindre viktigt, därför att jag är rädd att om det uppstår en kontrovers om en speciell fråga, hur viktig den än är, sker det på bekostnad av de grundläggande problem som behöver besvaras effektivt.
Med dessa anmärkningar, går vi över till det viktiga i betänkandet. Två faktorer markerar på ett särskilt sätt förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för år 1996. Å ena sidan, förlorade parlamentet ett gyllene tillfälle att minska de slutgiltiga kostnaderna för byggnaden D3, i Bryssel, en sak som för oss var en prioritering under detta budgetår; å andra sidan, angående Ekonomiska och sociala kommittén, går det inte att komma förbi de oegentligheter som omvittnats i revisionsrätten egna revisioner.
Det är dock viktigt att dessa två särskilt allvarliga situationer inte får oss att ignorera andra aspekter i samband med budgetens genomförande, och som på samma sätt förtjänar uppmärksamhet, om inte en adekvat intervention för att korrigera dem.
Men låt oss stanna vid frågan om 30 miljoner ecu. Utan att göra anspråk på att ersätta parlamentets presidium, vilket beslutade inleda och har avslutat en granskning, är det särskilda ansvaret hos några avdelningar tydligt: utanordnarna i första hand, men också andra avdelningar som är inblandade i saken. Liksom bristen på samarbete mellan dem är otvetydigt. Från början var det min speciella angelägenhet att, på ett balanserat sätt, ta upp dessa två aspekter av problemet. Bara så kan man förstå de olika brister som gjorde att man förlorade de nämnda beloppen och alltså tillfället till förskottsbetalning av D3.
Och bristerna var faktiskt många. Man gjorde inte bruk av - i denna, som i andra tidigare liknande förfaranden - förmågan att ensidigt slå fast förskottsbetalningens belopp, med argument om det brukliga förfarandet, men, trots detta, komplicerades allt på gränsen till det absurda angående den formulering som användes i tilläggsavtalet till kontraktet, framför allt angående beloppet, till den grad att man tycktes glömma vad som hade gjorts i tidigare fall, och allt komplicerades, som om det inte fanns tidsfrister att uppfylla, trots att man var i slutet av dem. Man framförde yttranden och formulerade iakttagelser, vissa var motsägelsefulla, andra otidsenliga och utan sammanhang, ingenting ledde till tillfredsställande, tidsenliga, lösningar på problemet, och allt komplicerades.
På detta sätt skyddades inte ens det som var en prioritering, man såg inte ens till att förlusten skulle bli minimal, vilket åtminstone hade skett om man hade garanterat förskottsbetalningen på 29, 5 miljoner ecu. Det är minst sagt nödvändigt att dra vissa lärdomar, för att undvika att det återigen inträffar situationer som den aktuella. Det är oumbärligt att göra allt för att garantera inte bara professionella kvalifikationer, utan också en styrkt yrkesmässig erfarenhet hos de huvudsakliga förvaltarna i institutionen. Det är därför oumbärligt med maximal öppenhet och största stränghet då dessa platser fylls. Liksom allt, bör detta göras för att garantera ett effektivt och kontinuerligt samarbete mellan de olika avdelningarna i vårt hus.
Jag vill lämna denna fråga med en positiv anmärkning: jag tänker på de åtgärder som dock har antagits av generalsekreteraren för att avhjälpa denna typ av administrativa brister och för en god planering inom området för anbudsinfordringar.
Också vad gäller parlamentet, anser jag att jag måst uppmärksamma några aspekter: det ökade bortfallet av anslag, flera nekanden av godkännande, särskilt vad gäller tolkningen, och behovet av att reglera skillnaden på nära 4 miljoner ecu mellan befintliga medel och räkenskaperna, vilket löper sedan några år.
Beträffande Ekonomiska och sociala kommittén: som jag sade tidigare avslöjar de genomförda revisionerna, den interna och revisionsrättens, tydliga oegentligheter och visar administrativt slarv vad gäller utgifter för ledamöternas resor. Jag påminner om att själva rådet, då revisionernas resultat blev kända, uttalade sig om saken på ett otvetydigt sätt. Det är ett faktum, att det sedan har vidtagits vissa åtgärder och några förbättringar har gjorts, men det är ofrånkomligt att för att ansvarsfrihet skall beviljas, revisionsrätten och UCLAF redovisar sina slutsatser, framför allt angående ansvaret, tillförlitligheten i det nya återbetalningssystemet samt bestämmelserna för återbetalning av felaktigt utbetalda belopp. Så länge dessa frågor inte löses på ett tillfredsställande sätt, kan vi givetvis inte bevilja ansvarsfrihet.
Då det gäller Regionkommittén, beklagar vi likaså de oegentligheter som revisionsrätten pekat på, vi noterar interimsbetänkandet, som man sedan har skickat till oss, om återbetalning av felaktigt utbetalda belopp och de administrativa bestämmelser som har antagits. Vi anser dock att även revisionsrätten bör kontrollera lämpligheten i de vidtagna åtgärderna.
Två korta anmärkningar om EG-domstolen och revisionsrätten. Angående den första, för att bekräfta behovet av att förbättra de finansiella prognoserna vad gäller anslagen och motiveringarna till de olika budgetposterna. Angående den senare, för att understryka behovet av att på ett systematiskt sätt inbegripa de horisontella revisioner som genomförs.
Slutligen, ytterligare en anmärkning för att understryka följande: parlamentets särskilda ansvar för beviljande av ansvarsfrihet, kräver att kommissionen, så kort som möjligt, formulerar ändringsförslagen till budgetförordningen. Och det är nödvändigt att utnämningar till tjänsterna som utanordnare och styrekonom i varje institution och varje decentraliserat gemenskapsorgan och sker i samråd med parlamentet.

Wynn
Herr ordförande! Jag talar å den socialdemokratiska gruppens vägnar i frånvaro av Wemheuer, samordnaren, och Tomlinson, som är vår talesman i denna fråga. På mina fem minuter kan jag inte säga mycket men jag vet att det finns fyra punkter som Tomlinson vill att jag skall belysa, och dessa är följande:
För det första, " uppsamlingsöverföringen" , som föredraganden så vältaligt beskrev det. Detta var ingenting mindre än en katastrof för parlamentet. Många av oss ansåg att så var fallet. Vi har gått igenom följderna av det, vi har gått igenom orsakerna till att det inträffade och allt möjligt annat. Man kan bara hoppas att det nu tillhör det förgångna, och det finns en mening i betänkandet som välkomnar de åtgärder som vidtagits av generalsekreteraren för att garantera att något liknande aldrig mer kommer att ske. Det borde inte ha skett och faktum är att det inte hjälpte parlamentets budget ett dugg. Detta är en fråga som föredraganden redan har uppehållt sig vid.
Den andra frågan gäller en kvalificerad personal vilket behandlas i punkt 14. Tomlinson menar att det råder brist på kvalificerad personal, i synnerhet när det gäller revision och finansiell kontroll inom parlamentet. Här välkomnar vi åter den av generalsekreteraren vidtagna åtgärden. Vi bör inte glömma att detta betänkande baseras på 1996 års budget och vi hoppas att den personal som ansvarar för resurserna inom parlamentet kommer att svara mot vad generalsekreteraren och vi förväntar oss.
En tredje fråga var inventeringarna. I punkt 19 sägs: " beklagar att 1994 årskontroll av inventarierna, vilken skall göras vart tredje år, inte har slutförts vid utgången av budgetåret 1996" . Med andra ord vet vi inte vad parlamentet äger. Vi vet inte vilka parlamentets totala resurser är. För inte så länge sedan mottog jag på mitt kontor en papperslapp som i själva verket var en inventeringslista. Jag ombads fylla i vad jag hade. Ärligt talat var det en öppen inbjudan till att stjäla hälften av sakerna i mitt kontor. Jag kunde fylla i skrivbord och stol och ta allt det övriga. Så skall inte en inventering gå till, och detta är en av de punkter som jag vet att Tomlinson och vår grupp har påtalat under en längre tid. Jag hoppas att detta kan åtgärdas.
Den huvudfråga som Tomlinson vill betona är punkt 15. Det gäller kommentaren om rättstjänsten. Jag vet att de kommer att bli ändringsförslag gällande denna punkt och därför tänker jag läsa upp den så att den åtminstone finns noterad innan den ändras. Den säger: " Parlamentet...bekräftar att det sätter stort värde på att rättstjänsten utarbetar yttranden av hög kvalitet som bör göra det möjligt för beslutsfattarna att snabbt och effektivt kunna försvara parlamentets intressen" . Det stycke som tycks möta motstånd är följande: " noterar de tillkortakommanden beträffande kvaliteten på den juridiska rådgivningen från institutionens interna rättstjänst, som identifierats av den föredragande , och som avspeglas i fall som Europaparlamentet förlorat i nationella domstolar, i Europeiska gemenskapernas domstol och i förstainstansrätten; ber generalsekreteraren att beställa en undersökning av effektiviteten i resultaten av rättstjänstens rådgivning under de tio senaste åren; uppmanar generalsekreteraren att förse budgetkontrollutskottet med detaljerade arbetsbeskrivningar för de tjänstemän i kategori A inom rättstjänsten" . Detta är punkt 15 i sin helhet.
Om detta så småningom blir föremål för omfattande ändringar, så finns detta nu åtminstone noterat, och jag hoppas att rättstjänsten kan få kännedom om vad som har sagts där och kan handla efter detta. Detta bör inte ses som ett fördömande av individer inom rättstjänsten utan en förhoppning om att vi kan få en bättre rättstjänst i framtiden för parlamentet.

Theato
Herr ordförande! Mirandas betänkande innehåller tre förslag till beslut om beviljande av ansvarsfrihet och ett beslut om nekande. Här vill jag något belysa frågan om ansvarsfrihet för ADR samt meddela Regionkommittén att vi är mycket oroade över dess personalpolitik och att det senaste utbytet med Ekonomiska och sociala kommittén av de av den budgetansvariga myndigheten godkända platserna inte precis kan betraktas som ett framsteg.
Beträffande parlamentet följer vi uppmärksamt de åtgärder som vidtagits med anledning av revisionsrättens rapport om medlemmarnas utgifter. Beviljandet av ansvarsfrihet för parlamentets generalsekreterare, som nu kan utfärdas, var vi tvungna att skjuta upp med några månader eftersom vårt utskott ville invänta resultaten av utredningen om försvinnandet av ca 30 miljoner ecu, som ordförandeskapet genomfört.
Ordförandeskapet har beslutat i frågan om personligt ansvar och vi respekterar det beslutet. Det är emellertid vår uppgift att anmärka att den budgetansvariga myndigheternas beslut inte kunde genomföras och att detta beror på ett felaktigt förfarande och bristfälliga förvaltningsstrukturer. Vi noterar generalsekreterarens reformer och beslut och hoppas att misshälligheterna i och med dem kommer att upphöra.
Budgeten i parlamentet ger upphov till ytterligare ett antal svårigheter, som räknas upp i Mirandas betänkande. Jag vill bara säga att de problem som revisionsrätten behandlat i sin rapport om lönetillägg för ledamöterna kommer att granskas av oss i bedömningen om ansvarsfrihet för budgetåret 1997. Den sena tidpunkten beror på att vi först för två veckor sedan fick tillgång till betänkandet. Jag vill vidare understryka att vi inte är nöjda med den nuvarande situationen, i vilken vi beviljar generalsekreteraren ansvarsfrihet medan ordförandeskapet får bära ansvaret för att man inte brytt sig om avslaget av visumansökan. Budgeten för 1996 berördes inte av denna absurditet, men det vore ändå bra om vi så snart som möjligt kunde komma överens med ordförandeskapet om det.
Det som bekymrar mig mest i Mirandas betänkande är nekandet av ansvarsfrihet för Ekonomiska och sociala kommittén. Den situation som revisionsrätten beskriver är så allvarlig att rådet i sin rekommendation om beviljande av ansvarsfrihet har ombett revisionsrätten och UCLAF att företa en utredning för att kunna fastslå det exakta omfånget och vidden av oegentligheterna.
Det är också skälet till att vi har efterlyst Böschs betänkande om UCLAF: s självständighet och kräver att UCLAF också skall kunna företa utredningar i övriga institutioner. Det vi hittills erfarit pekar på att Ekonomiska och sociala kommittén inte tar våra krav på allvar. Den tycks anse ärendet färdigbehandlat, och ingenting tyder på att liknande oegentligheter i framtiden kan uteslutas i Ekonomiska och sociala kommittén. En finansinspektör har utnämnts utan att vi fått de nödvändiga garantierna om dennes oberoende ställning. Vi kan därför för ögonblicket inte garantera att vi beviljar ansvarsfrihet. Allt hänger på hur Ekonomiska och sociala kommittén ställer sig till våra krav. Förhoppningsvis kommer vi under nästa sammanträde få möjlighet att informera den nya generalsekreteraren om läget.
Det tycks behövas att vi röstar om varje förslag för sig.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Först vill jag prisa modet hos föredraganden, som har tagit sig an ett svårt arbete i många månader. Det är inte lätt att vara ansvarig på denna plats, och ge rekommendationer till budgetkontrollutskottet och parlamentet, eftersom vi övervakar andra institutioner. Jag vet att Elles ser över kommissionens ansvarsfrihet, men Miranda ser över resten.
Detta parlament kan inte göra sig skyldig till dubbelmoral. Om vi skall kritisera andra måste försäkra oss om att våra egna finanser sköts på ett korrekt sätt. Vi får inte dölja vår förlägenhet och vi får inte bryta mot reglerna om öppenhet och insyn i våra förfaranden och våra redovisningar.
I punkt 4 behandlas frågan om de 30 miljonerna ecu. Ordet " beklaga" är starkt. Men punkten nämner inte att styrekonomen, innan händelsen, hade avrått från idén om att använda det automatiska överföringsförfarandet. Det fanns inte nog tid. Trots detta tillämpades, nästan på grund av att han givit denna rekommendation, automatisk överföring. Vad hände? Parlamentet stod på öronen och vi missade tidsfristen.
Det är min övertygelse att i många av våra medlemsländer skulle en minister ha förlorat sitt jobb i ett sådant fall. Jag har lagt fram ett ändringsförslag som har avvisats. Jag kommer att ta upp detta vid ett senare tillfälle och kommer då att nämna namn. Generalsekreteraren har ett enklare arbete i att garantera korrektheten. Han måste se till att parlamentets stab följer budgetförordningen och följer parlamentets interna regler. Om detta hade skett hade vi inte förlorat 30 miljoner Ecu.
I punkt 13 nämner vi konsulter. Jag är inte emot utomstående konsulter. Jag tror inte att detta parlament innehåller all visdom. Vi måste vara beredda att be andra människor om råd, men reglerna måste följas. Reglerna måste fastslås och riktiga kontrakt skrivas så att vi inte betalar fortlöpande summor som garanti för att råden blir betalda.
Punkt 19 hänvisar till inventeringen 1994, som inte var slutförd 1996. Detta är skamligt. Men den föregående var en fars. Vi nådde aldrig botten på det hela. Förfrågningar visade att vissa av de föremål som påstods fattas aldrig hade mottagits av parlamentet men hade betalats.
Fallet med medlemmarnas kassa nämns också, med förluster av pengar som uppdagades 1982, för sexton år sedan. Detta har ännu inte utretts. Det ligger hos domstolarna, vet jag, och de är ansvariga för dröjsmålet. Men en del av dröjsmålet i domstolarna beror på det faktum att vi inte följde de rätta förfarandena i detta parlament 1982. Frågan behandlades felaktigt vid den tiden. Detta har försatt oss i en mycket allvarlig läge. År efter år måste vi nämna i i våra redovisningar att så mycket pengar har förlorats av parlamentet och vi vet inte ännu om det finns någon chans att återfå det via försäkringsbolagen. Det var hafsiga förfaranden i parlamentet som möjliggjorde denna affär och det är förfaranden i parlamentet som har förlängt den.
Jag gratulerar Miranda till det sätt på vilket han har tittat på Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén. Båda behövde hans uppmärksamhet.

Garriga Polledo
Herr ordförande! Vi lever i komplicerade tider där varje brist i kontrollen kan leda till situationer av oegentligheter eller bedrägeri och jag skiljer mellan de båda begreppen, så som Santer begärde tidigare.
Massmedia trycker varje dag på alarmknappen för att kritisera att det finns saker som inte fungerar bra i Europeiska unionen. Massmedia påtalar att det skenbart effektiva gemenskapsmaskineriet inte är så effektivt, eller rent, eller okorrumperat, som vi tidigare trodde. Processen inleddes inte i går utan det finns symtom på försämringar sedan flera år. Det finns böcker, tidningsartiklar, TV-program, och individuell och kollektiv kritik.
Då denna mandatperiod inleddes, överraskades vi nya ledamöter av frågan om parlamentets fastighetspolitik. Troligen kommer en stor del av de problem vi fortfarande dras med, från den tiden, från en bristande fastighetsförvaltning vilken har fått Europaparlamentets ledamöter att framstå som framträdande huvudrollsinnehavare i en teaterpjäs, där vi i själva verket varit åskådare - å andra sidan - passiva. I politiken är försummelsens och passivitetens synd dubbelt allvarlig: det är ett slag mot systemets legitimitet och ett bedrägeri mot den goda viljan hos de medborgare som röstar. Aldrig, och ännu mindre från och med nu, får vi i denna kammare tillåta att avsaknad av handling eller försummelse, leder till att vi struntar i situationer som senare förvandlas till dödliga projektiler riktade mot det som är Europeiska unionens hjärta, det vill säga, dess trovärdighet och rena image. Därför är förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet så viktigt. Om parlamentet inte beviljar ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten som parlamentet har röstat för, ifrågasätts genast förvaltningens oförvitlighet och då måste man genast sätta in medel för att återställa friheten, oförvitligheten och förtroendet.
Föredraganden, Miranda, föreslår beviljandet av ansvarsfrihet för vissa delar av budgeten. Denna kammare litar fullkomligt på Miranda, och därför antar vi hans slutsatser. Emellertid skulle jag vilja göra två särskilda nyanseringar. Den första, där min kollega Edward Kellett-Bowman har helt rätt: vi är ett parlament och vi är skyldiga att kritisera oegentligheter med för- och efternamn. Öppenheten skadar ingen utan hjälper ofta till att rensa luften. För det andra skall vi inte åsamka parlamentets institutioner, som bevakar den rättsliga säkerheten, någon skada. Kammarens rättsliga avdelningar kan ha sina begränsningar, och behöver säkert förbättra sitt arbete, men att inte godkänna dem hjälper oss inte i vårt arbete. Det ändringsförslag som vi har ingivit handlar om detta och vi hoppas att kammaren stöder det.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.11.30.

Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0338/98) av Tappin för budgetutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 297/95 om de avgifter som skall betalas till Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel [KOM(98)0021 - C4-0284/98-98/0135(CNS)].

Tappin
Herr ordförande! Först vill jag tacka kommissionen och kollegerna i utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd samt budgetkontrollutskottet för deras stöd för detta betänkande. En del av mitt tack går till rådet och kommissionen, som inser att parlamentet, såsom en del av den budgetansvariga myndigheten skall ta del i beslutet om den framtida avgiftsstrukturen för denna myndighet.
Den grundläggande förordningen kräver endast samråd med industrin innan kommissionen lägger fram sina förslag inför rådet. Ett åstadkommande av detta har orsakat avsevärda förseningar och många problem har skapats för myndigheten i London som en följd av denna försening. Bara under innevarande år har myndigheten gjort av med 4 miljoner ecu för mycket och dess chef riskerar att tvingas agera illegalt. Kommissionen har inlett åtgärder för en överföring, men denna kommer så sent att vissa svårigheter kommer att kvarstå.
Denna situation får inte upprepas i framtiden. Vi har en skyldighet att garantera att gemenskapens organ fungerar på ett lagligt och effektivt sätt, till största möjliga nytta för gemenskapen. Därför är de två första punkter som måste betonas i detta betänkande: för det första, parlamentet måste automatiskt bli delaktigt i framtida beslut som påverkar avgiftsnivåerna utan dröjsmål; för det andra, om och när avgifterna ändras i framtiden måste detta ske inom en tidsfrist för budgeten, så att det blir möjligt för myndigheten att sköta sina uppgifter på ett riktigt och effektivt sätt. Ett misslyckande med att uppnå enighet inom utsatt tid medför en automatisk skyldighet för kommissionen att garantera att myndighetens förmåga att fullfölja sina uppgifter inte påverkas menligt.
Denna specifika myndighet har alltid varit mycket tillmötesgående vad gäller parlamentets budgetkrav för gemenskapens decentraliserade organ och den bör gratuleras till det utmärkta rapport den fick från revisionsrätten. Vi har alltid insisterat på, för det första: att ett organs resurser bör budgeteras; för det andra, att som ett instrument för gemenskapens politik, bör organen vara ansvarsskyldiga och öppna för insyn inför den budgetansvariga myndigheten; för det tredje, att allt överskott bör återföras till budgeten. Alla dessa punkter räknas upp i Kellett-Bowmans betänkande. Denna myndighet har alltid stött dessa principer i den mån den kunnat. Emellertid kunde den inte ge mig all nödvändig information om kostnaderna i samband med behandlingen av ansökningar etc., helt enkelt för att den inte förfogade över denna information.
Den har inte ens en analys av hur medlemsstaterna använder de pengar de tar emot från en myndighet, för att bekosta en vetenskaplig studie av en enskild produkt. Dessa värderingar utförs av medlemsstaternas utredare, som erhåller 50 procent av myndighetens avgift för att täcka kostnaderna för att författa en rapport. Denna myndighet fattade inte beslutet om denna avgift lika litet som den fattade beslut om vad läkemedelstillverkarna bör betala för utvärderingen som helhet.
Kommissionen hävdar att avgiftsnivåerna inte täcker de kostnader som uppstått för vare sig medlemsstaterna eller myndigheten och de bör därför höjas. Parlamentet kanske minns att det var rådet som sänkte avgifterna förra gången. Generellt sett instämmer vi med kommissionen och Valverde López, som har producerat ett utmärkt yttrande å miljöutskottets vägnar, ett yttrande som jag glatt bifallit och för vilket jag tackar honom. Men, eftersom de siffror kommissionen gett endast kan vara uppskattningar, anser vi att framtida utvärderingar bör göras på basis av verklig information tillhandahållen av både myndigheterna och medlemsstaterna.
Våra nästkommande rekommendationer är därför att: för det första, med kommissionens medverkan - för vilken jag tackar Mingasson och hans stab - bör myndigheten slutföra installationen av ett komplett automatiserat finansiellt system, som ger en analys och underlättar kostnadsanalyser av myndighetens arbete; för det tredje, om två år genomför vi en fullständig översyn av avgifterna baserad på en värdering av verkliga data. Denna kommer att säga oss om det till exempel tar längre tid att utvärdera tillämpningen av ett veterinärläkemedel som går in i näringskedjan, i motsats till ett som inte gör det, eller om en modifiering av en ursprunglig tillämpning kräver lika mycket arbete eller bara hälften eller en fjärdedel så mycket.
En sådan analys löser också frågan om hur mycket tid som myndigheten ägnar åt att utvärdera kommersiella produkter eller bedriva folkhälsorelaterade uppgifter för hela gemenskapens räkning. Läkemedelstillverkarna anser det vara orättvist att de måste stå för dessa kostnader. De varnar för att om avgiften är för hög eller på nivåer som undergräver deras lönsamhet, kommer de att dra ner på sin forskning och utveckling. De är uppenbarligen beslutna att skydda sina särintressen likaväl som vi.
Ledamöterna kanske vet att Europeiska unionen just har fattat en rad beslut om särläkemedel, tekniskt samarbete med kandidatländer inför anslutningen, avtal med tredje land om ömsesidigt erkännande, och så vidare. Det ligger i allas vårt intresse att dessa viktiga frågor för unionens näringsliv sköts på ett effektivt sätt.
Det ligger i allas intresse, inklusive medlemsstaternas, att minska kostnaderna för mediciner eftersom en stor del av dessa kostnader slutligen subventioneras av staten genom ett allmänt hälso- och sjukvårdssystem. Trots att målsättningen varit att myndigheten skall bli självfinansierande, måste vi inse att detta inte kommer att ske inom en nära framtid trots att vi har fortsatt att minska EU: s proportionella bidrag av myndighetens totala budget år efter år. Det står också klart att den framtida finansieringen av denna myndighet kommer att vila på de strukturella mekanismer vi skapar för att garantera den stabilitet den behöver för att kunna fungera på ett tillfredsställande sätt.
Dessa principer kommer att gälla alla myndigheter, inte bara London. Trots att grundförutsättningen måste vara att varje myndighet är unik och måste behandlas som sådan, är den typ av ramar jag syftar på utformade för att garantera att de nivåer för ansvarsskyldighet, öppenhet och insyn och finansiell effektivitet som en gång fastslagits, är möjliga att förlita sig på.
För det första behöver parlamentet en mekanism för att automatiskt justera myndigheternas budgetar uppåt eller nedåt, för att kompensera för effekterna av förändringar i växelkurser eller förändringar av institutionella omräkningstal. Det är löjligt att sådana organ som dessa myndigheter, vilka är bundna till institutionella stadgar och vars budgetnivåer bestäms efter omfattande debatter och överväganden av den budgetansvariga myndigheten, skulle få alla dessa överväganden kastade över bord efter halva året på grund av ett institutionellt beslut som måste åtlydas, gällande beräkningstalet för deras avdelning 1, eller av ett beslut av Soros eller någon av hans finansspekulantvänner, om att höja eller förkasta en viss valuta.
EMEA har lidit svåra förluster som en följd av det brittiska pundets styrka. Det handlar inte om huruvida de förlorar eller tjänar pengar, utan om att en godkänd budget är en budget som bör verkställas.
Vi har också infört en ny budgetpost i år som skall innehålla extra reservtillgångar för organen, utom för Turin som är i kategori fyra, och därför inte kan åtnjuta medel avsedda för kategori tre, för att att täcka driftskostnader och aktiviteter och program inom ramen för den gemenskapspolitik som myndigheterna skall förverkliga. Detta ska inte användas som en mutfond. Vi kommer att kräva att organen är mycket uppmärksamma på sin kostnadsförvaltning. Detta är inte något som skall tillämpas i stället för att rådet eller kommissionen godkänner en ökning av medlen för organ när de vill öka sin arbetsinsats - och detta är viktigt att komma ihåg.
När vi generellt sett stramar åt våra bugdetar kan vissa människor tro att de kan överföra aktiviteter ut till myndigheterna utan att överföra medel för dessa aktiviteter, och på så sätt lämpa över sina budgetproblem på någon annan.
Denna nya budgetpost är till för att tillåta införandet av ytterligare aktiviteter i organens arbetsprogram, så länge detta inte innebär en ökning av personalen eller kapitalkostnader utöver gränserna för den befintliga budgeten.
För att garantera att London och alla övriga myndigheter fortsätter att tillämpa denna princip i framtiden, har vi upprättat en uppförandekodex. Denna innefattar, till exempel, avtal om rapportering och öppenhet och insyn, såsom, för det första, organens skyldighet att rapportera till den budgetansvariga myndigheten om förändringar i sina budgetar; för det andra, rapportering om deras organisations- och arbetsprogram för överväganden i samband med budgetförfarandet. För att undvika förseningar i genomdrivandet av detta avtal, lägger vi tio procent av samtliga organs budgetar i reserv, tills de undertecknar och återsänder avtalen. Detta kan göras innan den andra behandlingen.
Jag måste betona att en stor majoritet av organen helhjärtat har stött detta kodex, som faktiskt har upprättats i samråd med de berörda.
Vi har också i huvudsak enats om tillnärmningen av de grundläggande förordningarna. Trots att detta passerade genom parlamentet, ligger det kvar hos rådet i väntan på avtalet. Det har legat där alldeles för länge och vi bör använda alla påtryckningsmedel på rådet under budgetförfarandet för att få det att behandla frågan som ett brådskande ärende.
Vi har också innefattat en sektion i den allmänna budgeten som skall täcka byråernas byggnader. Det är skrattretande att EU har tillgångar eller skyldigheter i medlemsstaterna om vilka vi inte har några detaljer.
Vilka slutsatser kan vi dra? Under de tre år som jag har varit budgetutskottets ständige föredragande för byråerna, har jag haft turen att få mycket positivt stöd av personer som Edward Kellett-Bowman - min kollega längs vägen - Mingisson, och byråcheferna. Vi har strävat efter att avmystifiera satellit-byråerna: att så att säga föra ner dem på jorden. Vi vill försäkra oss om att de, trots att de verkar på avstånd från de centrala arbetsplatserna, fortfarande är gemenskapsorgan, ansvarsskyldiga inför de demokratiskt valda ledamöterna i parlamentet, kontrollerade men inte överväldigade av kraven från vare sig olika grupper som tittat in för att kontrollera dem och deras arbete, eller av byråkratiska krav från människor som på avstånd försöker utvärdera vad som görs. Vi ville uppnå en balans. Många av byråerna är fortfarande i inledningsstadiet. Många tvingades stanna mitt i sin utveckling på grund av de två senaste årens frysta budgetar. Vissa kanske aldrig uppnår det format som avsågs i deras organisationsplaner, och det finns fortfarande idéer om ytterligare organ. När vi väl har ett uppförandekodex och en tillnärmning av förordningarna är uppnådd, har vi all den öppenhet och insyn som är nödvändig för att den budgetansvariga myndigheten eller de fasta utskotten skall kunna ställa de frågor de måste.
Det automatiserade finansiella system, som inte bara London, utan så gott som alla organ kommer att ta i bruk inom en nära framtid, kommer att vara till hjälp. Detta projekt, som har utvecklats i en anda av samarbete mellan organen, är typiskt för vad som har uppnåtts vad gäller kraven på att få organen att undvika dubbelarbete vad gäller aktiviteter och bli mera medvetna om hur de kan öka sin egen effektivitet. Det kommer även att tillåta elektronisk finansiell kontroll. Våra satellitlänkar kommer aldrig att ha fungerat bättre.
Nästa budgetbeslut för myndigheterna kommer att äga rum i nästa sammanträdesperiod. Vid det laget bör alla mekansimer och strukturer vara på plats för att göra resonemang om budgetnivåer mycket mera initierade.
Den budgetansvariga myndigheten bör kunna göra sina utvärderingar på grundval av behov och prestation, vilket sannerligen är den bästa grundvalen för beslut.
Sammanfattningsvis ger jag mina rekommendationer speciellt till avgiftsstrukturen för EMEA, men generellt för dem som har en inverkan på denna och andra organs möjligheteter att prestera det arbete vi behöver av dem, på ett så effektivt sätt som möjligt. Jag hoppas att parlamentet stöder mina ändringsförslag och ändringsförslagen från budgetutskottet och utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Jag vill gratulera Tappin. Han har verkligen blivit en erkänd expert på decentraliserade organs och myndigheters arbete.
Budgetkontrollutskottets slutsatser är korta, och låter som följer: " Budgetkontrollutskottet välkomnar kommissionens förslag som innebär att EMEA: S kunder betalar avgifter som i högre grad överensstämmer med de kostnader de genererar, och vill även passa på att gratulera myndigheten till de framsteg man gjort i sin verksamhet" .
Jag vill ta upp fyra punkter. För det första, myndigheten är ett utmärkt exempel på subsidiaritet. Här kan läkemedelstillverkare runt om i Europa göra en registrering som fungerar i samtliga medlemsstater. Detta är mycket effektivare och framför allt billigare. Problemet med avgifterna har beskrivits väl av Tappin. Myndigheten kommer i kläm genom vårt nuvarande förfarande. Jag är emellertid förbryllad över en detalj - varför veterinärmedicinska produkter skulle beviljas mycket lägre avgifter än humanläkemedel. Så många av de förstnämnda produkterna hamnar slutligen i den mänskliga näringskedjan och jag undrar om de inte egentligen skulle beläggas med en högre kostnad, men detta har inte skett. För några månader sedan godkände parlamentet ändringsförslag för stadgarna, vilket nämndes av Tappin. Jag har av rådet försäkrats om att dessa ändringsförslag inte blockerats av rådet, utan helt enkelt är försenade. Jag hoppas att man vid förlikningssammanträdena finner ett tillfälle att ta upp denna fråga med rådet.
Den fjärde punkten är att revisionsrättens första rapport om denna myndighets verksamhet under det gångna året visar på ett fläckfritt förflutet. Detta är mycket hedervärt. Det tycks som om de t.o.m. blir det första organet som får garantibevis inom Europeiska gemenskapen. Detta bevis har varken kommissionen eller någon annan institution lyckats få genom åren efter det att det inrättades genom Maastrichtavtalet, men jag ser denna myndighet som en kandidat till att föräras det blåa bandet mycket snart.
Tappin har åstadkommit ett bra betänkande. Jag uppmanar parlamentet att stödja ändringsförslagen och hans betänkande.

Valverde López
Herr ordförande! Innan något annat, vill jag också instämma i de gratulationer som har framförts till föredraganden, Tappin, eftersom han har genomfört ett utmärkt arbete som, i detta fall, har inriktats på Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel, men som också berör den allmänna strukturen för funktion och kontroll av finansiering av resten av myndigheten. Och myndigheterna visar sig vara ett magnifikt arbetsinstrument för kommissionen. Och just Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel har redan uppnått internationellt erkännande, även om den kom i gång först 1995, och hela sektorn och alla berörda aktörer är mycket nöjda med det exemplariska arbetet i denna myndighet. Därför är de tre utskott som har utarbetat betänkanden, praktiskt taget, samstämmiga i sitt stöd till myndigheten för dess magnifika arbete.
Att vi ägnar oss åt att förnya avgifterna var nödvändigt - och det var förutsagt i genomförandebestämmelserna - och således tycker jag att det är bra om parlamentet ger sitt samtycke till förändringen av dessa avgifter. Framför allt anser jag att den årliga avgiften som kommissionen föreslår är väldigt viktig eftersom den kommer att bidra till att kunna möta kostnaderna för övervaknings-och tillsynsverksamheterna efter godkännandet, vilka är mycket viktiga för denna sektor. Men vi kanske också måste komma ihåg att avgifterna inte är skatter, och att de bara skall betalas för utförda tjänster; därav några av de ändringsförslag som jag har ingivit - och jag vill passa på tillfället att tacka föredraganden, Tappin, som har tagit upp de sju ändringsförslag som vi utarbetade i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd - vilka är inriktade på att skapa en gradering av avgifterna i förhållande till det utförda arbetet.
Å andra sidan, herr ordförande, samtidigt som jag stöder höjningen av avgifterna, betonar jag den uttryckliga nödvändigheten av att bevara myndighetens oberoende. Bidraget till budgeten från Europeiska unionen bör skyddas - det vill säga, bevaras och undvika att det minskas - eftersom myndigheten arbetar för den farmaceutiska industrin i Europa, men det är även intressen för miljoner patienter, yrkesverksamma inom hälsovården och konsumenter som står på spel. Vi måste komma ihåg att denna viktiga fråga om myndighetens oberoende alltid har stötts av detta parlament.
Europeiska unionen och dess farmaceutiska industri - som är den viktigast i världen - behöver en stark myndighet, en myndighet som är vetenskapligt välförsedd. Och detta kan vi bara uppnå med en öppen och adekvat finansiering.

Eisma
Herr ordförande! När Viagra-pillret nyligen började säljas på marknaden så märkte vi hur nyttig Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel är. Europeiska kommissionen har nämligen på grundval av yttrandet från den myndigheten beslutat att låta Viagra säljas. Det är bara ett exempel som visar hur viktigt det här institutet är. Institutets betydelse kommer bara att öka i framtiden om man betänker att den här myndigheten endast har funnits i tre år.
Vi anser också att EMEA delvis är en myndighetsinstans. Jag håller fullständigt med föredraganden eftersom den här myndigheten delvis ansvarar för genomförandet av den inre marknadspolitiken och för att garantera folkhälsan. Därför anser jag också att inkomsterna från EMEA till största delen måste komma från den ersättning den får, men även till viss del från Europeiska unionens budget. Det är bara, och föredraganden har mycket fint påpekat det, litet otillfredsställande att veta att det ännu inte gjorts någon omfattande undersökning om kostnaderna i samband med behandlingen av ansökningarna. Det beklagar jag tillsammans med föredraganden. Då vet vi också bättre vilken del av myndighetens verksamhet som i framtiden kommer att överta de uppgifter med avseende på folkhälsan som institutionerna ålägger. Jag hoppas att vi kan vänta oss ett snabbt resultat i den frågan.
Föredraganden skriver också att valutakursfluktuationer och effekterna av korrigeringskoefficienter har lett till en förlust på närmare 20 procent för myndigheten. Får jag be kommissionens representant om en reaktion på det. Hur löser kommissionen den här frågan om valutakursfluktuationer och korrigeringskoefficienter vid myndigheten?
Slutligen tycker vi det är viktigt att garantier ges för ett bidrag, det måste stå klart, ur vår budget. I egenskap av budgetföredragande för miljöutskottet har jag pläderat för två miljoner ecu extra ovanpå det nuvarande bidraget på tolv miljoner. Budgetutskottet beslutade förra veckan att ge en miljon ecu mer, alltså hälften av vad vi bett om. I miljöutskottet gör vi dock som ni ser vårt bästa för att garantera budgeten för den här myndigheten.

Gradin
Jag är mycket nöjd över att det blivit möjligt att föra upp denna fråga i plenarsessionens föredragningslista så snabbt. Jag vill därför tacka alla dem som lagt ner en avsevärd mängd arbete i detta.
De nuvarande nivåerna och strukturen för avgifter från läkemedelsindustrin till Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel fastställdes i 1995 års rådsförordning. I enlighet med artikel 10 i denna förordning överlämnade kommissionen ett betänkande om dess genomförande. Mot bakgrund av detta föreslog vi en definitiv förordning i januari 1998.
I sitt arbete med detta betänkande har kommissionen strävat efter att garantera två mål: för det första, att inte belasta de ansökande med otillbörliga bördor; för det andra, att inte riskera det som uppnåtts i EMEA: s främsta uppgift, som är att tillhandahålla vetenskaplig rådgivning av högsta möjliga kvalitet gällande godkännande och övervakning av medicinska produkter.
Den föreslagna ökningen av avgiftsnivåerna demonstreras och stöds klart av en totalkostnadsanalys av de nationella behöriga myndigheterna och EMEA. Särskild uppmärksamhet gavs det faktum att avgifterna normalt sett skulle vara lägre än de totala avgifter som femton medlemsstater tagit ut. Kommissionens förslag förutser också vissa stora förändringar: införandet av en årlig avgift; införandet av en avgift för vetenskaplig rådgivning och underhållsverksamhet; en reducerad avgift för vissa variationer som inte innefattar detaljerad vetenskaplig utvärdering; avgifter för fastställande av högsta tillåtna restmängder för kliniska tester, administrativa avgifter; introduktionen av differentierade avgifter för gemenskapens rådgivningstjänster.
Jag är glad över att kunna meddela att kommissionen kommer att ta upp flera av ändringsförslagen från parlamentet. Vi kommer därför inom kort utarbeta ett ändrat förslag. Det kommer att lägga till följande frågor: förslaget om att framtida förslag till ändringar i avgiftsförordningen kommer att bygga på en totalkostnadsanalys av myndighetens samtliga kostnader - ändringsförslag 16; ett klargörande om att avgiften för utvärdering täcker in alla doseringar och läkemedelsformer av en produkt - ändringsförslag 10 och 11; en höjning av den tillkommande medlingsavgiften för veterinärmedicinska läkemedel - ändringsförslag 12; höjning av avgifterna för övergång till en högsta tillåtna restmängd för en veterinärmedicinsk produkt - ändringsförslag 13; införandet av en flexibel avgift för vetenskaplig rådgivning; ändringsförslag 14.
Tyvärr kommer vi inte att kunna inkludera alla ändringsförslag. Detta av flera orsaker. Vissa frågor kan inte tas upp av rättsliga skäl. Till exempel är det inte möjligt att ändra den rättsliga grunden för förordningen.
Artikel 10 i 1995 års resolution ger redan en exakt och specifik rättslig grund som måste respekteras. I andra fall anser vi att ändringsförslagen kan medföra en möjlig risk för folkhälsan. Till exempel genom att uppmuntra en inflation i olika förpackningsstorlekar av ett och samma medicinska preparat.
Förslaget om att göra det första fastställandet av högsta tillåtna restmängd för flera djurarter dyrare kan inte accepteras. Det skulle gå emot kommissionens policy om att uppmuntra och stimulera ansökningar om fastställande av nya högsta tillåtna restmängder.
Andra frågor kommer att föras in i sektorsövergripande lagar och inte i avgiftsförordningen. Detta innefattar till exempel nämnandet av euron och budgetmässiga detaljer. Tack än en gång för ert snabba och fruktsamma samarbete i denna fråga.

Eisma
Herr ordförande! Jag frågade kommissionären om hennes lösning med avseende på valutakursfluktuationerna och effekterna av korrigeringskoefficienter. Myndigheten har förlorat 20 procent på det. Vad tänker Europeiska kommissionen göra åt det?

Gradin
Herr ordförande! Jag företräder Bangemann och kommer att be honom att ge er ett skriftligt svar.

Tappin
Herr ordförande! Jag anser att, vilket Kellet-Bowman säkert skulle intyga, vi i budgetarrangemangen för 1999 tillför en rad ändringsförslag för att garantera att kommissionen verkligen varje år ökar på den tredje och fjärde utbetalningen med de förluster som gjorts av en myndighet genom växelkursförändringar eller månatliga omräkningstal. Om budgeten går igenom vid den första behandlingen tidigt i december, kommer detta faktiskt att fungera. Om organet på motsvarande sätt går med plus kommer de att förlora sitt bidrag året därpå, så det kommer inte att uppstå någon " win-win" -situation utan snarare en " win-lose" -situation. Jag hoppas att detta klargör läget.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.30.
(Sammanträdet avbröts och återupptogs kl. 17.30.)

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0483/98). Vi skall behandla frågor till kommissionen.

Ordföranden
Liikanen har precis kommit, säkert med finsk tid, vilken inte är densamma som vår. Jag hälsar er alltså välkommen och föreslår att ni besvarar fråga nr 30 från Marjo Matikainen-Kallström (H-0885/98):
Angående: Effekterna av krisen i Ryssland på energiproduktionen och kärnkraftsäkerheten i landet
Den ekonomiska, sociala och politiska krisen i Ryssland blir allt värre och har gett upphov till farhågor om att den förestående vintern kommer att förorsaka stora problem för energiförsörjningen i landet. Enligt uppskattningar skulle de omfattande ekonomiska problemen, såsom obetalade löner och eventuellt åsidosatta underhållsarbeten, kunna inverka negativt på landets kapacitet att producera säker kärnenergi. Det finns ryska kärnkraftverk bland annat i närheten av den finska gränsen, och de tekniska förhållandena och säkerheten på dem kan inte garanteras fullt ut ens under stabila förhållanden. Därför bör den snabbt accelererande krisens effekter på energiförsörjningen och kärnkraftsäkerheten i Ryssland utredas så ingående som möjligt och framför allt utan dröjsmål.
Hur potentiella och allvarliga är den expanderande ryska krisens negativa effekter på energiförsörjningen och kärnkraftsäkerheten i landet enligt kommissionens uppfattning? Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att hjälpa de ryska myndigheterna att klarlägga och åtgärda eventuella hot mot säkerheten i samband med de energiproblem som nämnts ovan? Herr Liikanen, jag ber er att besvara Matikainen-Kallströms fråga.

Liikanen
Herr ordförande! Det finns ingenting som tyder på att den nuvarande situationen i Ryssland har negativa effekter på energiförsörjningen och kärnkraftsäkerheten. Vi har fått några indikationer på att regeringen tänker betala ut de obetalda lönerna till anställda inom dessa områden. Detta skulle kunna ha en positiv effekt i den nuvarande svåra situationen. Kommissionen följer situationen och bedömer dagligen utvecklingen i huvudsak via sin representation i Moskva. Likaså möjliggörs även tillgång till erforderlig information speciellt inom kärnkraftsområdet genom det nuvarande genomförandet av Tacis-programmet. Situationen i kärnkraftverken kan således hållas under kontinuerlig uppsikt. Med hänsyn till det nämnda programmet håller kommissionens och Rysslands myndigheter på att omarbeta sin strategi. Från början av programmet har man gett cirka 300 miljoner ecu för förbättring av kärnkraftsäkerheten i Ryssland. Säkerheten har speciellt förbättrats mellan Europeiska unionens anläggningar och de flesta ryska kärnkraftverk. Man hoppas att strategin skall bli färdig innan Viktor Klima, Jacques Santer och Boris Jeltsin skall mötas i Wien den 27 oktober.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för svaret. Jag skulle vilja ytterligare precisera det, att vilken garanti har de ryska myndigheterna gett att lönerna skall betalas ut, eftersom det är ju en ovillkorlig förutsättning för att man kan få de anställda att stanna i dessa anläggningar och för att även säkerheten där kan garanteras?

Liikanen
Herr ordförande! Jag känner inte till några juridiska garantier i den här frågan, endast politiska utfästelser. Låt oss hoppas att det ordnar sig. Vårt problem är givetvis det att Rysslands ekonomiska problem inte kan lösas enbart med hjälp av det internationella samfundets stöd. Ryssland måste i sista hand självt lösa dessa strukturella problem, vilka även bland annat omfattar de obetalda lönerna. Jag skall vidarebefordra frågan till den kommissionär som ansvarar för detta. Om vi har ytterligare informationer så förmedlar vi gärna dessa till parlamentsledamoten.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Liikanen. Jag behåller er uppmärksamhet på denna fråga eftersom jag, i enlighet arbetsordningen, har tagit emot två följdfrågor. Den första är från Rübig, som har ordet i en minut. Ni har ordet, herr Rübig.

Rübig
Herr ordförande, vi är medvetna om att vi lägger ut väldigt mycket pengar för kärnkraftsverkens säkerhet - det sker under Euratom. Men hur ligger det till med minimistandarder? Finns det inte ens, särskilt med hänsyn till utvidgningen av EU, några planer på att införa minimistandarder, säkerhetsstandarder för kärnkraftverk, i Europeiska unionen? Jag tycker att det är på tiden att vi sätter oss ner och utformar ett program för säkerhetsstandarder, vilket också kan bli en utgångspunkt för kandidatländerna att höja sina standarder.

Liikanen
Herr ordförande! Jag skall gärna vidarebefordra detta förslag till kommissionär Papoutsis. Han skall vara här i morgon vid kommissionens sammanträde. Jag skall be att han svarar er separat på detta.

Flemming
Herr ordförande! Har kommissionen egentligen en aning om hur farliga de ryska kärnkraftverken är och vilket tillstånd de befinner sig i? Vi vet att varje olycka på detta område skulle utgöra en mycket stor fara för befolkningen i Europeiska unionen.

Liikanen
Herr ordförande! Som jag i början konstaterade, har man genom Tacis-programmen samarbetat mycket med de ryska myndigheterna för att förbättra kärnkraftsäkerheten. För detta har man använt 300 miljoner ecu och experternas samarbete är mycket omfattande. Jag tror att kommissionen har en synnerligen bra helhetsinformation om frågan, men jag är beredd att be våra vederbörande experter informera parlamentsledamoten om den här detaljen, om ni så vill.

Ordföranden
Fråga nr 31 från Pedro Aparicio Sánchez (H-0896/98):
Angående: Kravet på att kaptener på spanska flygplan skall vara av spansk nationalitet
Trots att artikel 48 i fördraget förbjuder all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet tillåter inte spanska myndigheter att spanska flygbolag utnämner en person som inte har spansk nationalitet till flygkapten. Denna begränsning (fastställd i en lag från 1960) sker bland annat med hänvisning till att en flygkapten delvis ägnar sig åt sysslor som är typiska för utövandet av sådana befogenheter som vanligen tillkommer statstjänstemän. Den restriktiva tolkningen består trots framställningar från olika håll, bland annat från den spanska flygbolagsföreningen, som representerar 26 privata spanska bolag.
Bedömer kommissionen att kravet på att kaptenerna på spanska flygplan skall vara av spansk nationalitet bryter mot artikel 48 i EG-fördraget?
Har kommissionen i så fall för avsikt att tvinga den spanska regeringen att rätta till detta? Herr Liikanen, ni har ordet för att besvara Aparicio Sánchez fråga.

Liikanen
Herr ordförande! Endast tjänster där man utövar offentlig makt eller bevakar statens allmänna intressen får reserveras för den egna statens medborgare. Sådana tjänster är till exempel polis, domare, minister och generaldirektör inom något förvaltningsområde. Uppgifterna för flygplansmanskap inom den kommersiella flygtrafiken tillhör helt klart inte ovannämnda tjänster. Enligt internationell rätt och praxis representerar dock ett flygplans kapten staten i ett flygplan, ty han har ansvaret för säkerheten och den allmänna ordningen i planet samt i sista hand för passagerarnas liv. På grundval av detta kan man generellt konstatera att ett flygplans kapten utövar offentlig makt eller har åtminstone möjlighet att göra det. Detta är också den praxis som de flesta medlemsstater följer och som kommissionen godkänner.
Nationalitetsvillkoret för tillgång till en viss tjänst är dock ett undantag från den grundprincip i gemenskapsrätten att alla europeiska medborgare skall behandlas lika vid anställning. Undantaget skall alltså tolkas restriktivt. Det är möjligt att man i vissa fall på grund av flygplanets karaktär eller andra omständigheter inte ens förutsätter att kaptenen i vanliga fall utövar offentlig makt i planet. I sådana fall saknar nationalitetskravet grund. Det nämnda fallet är dock ett undantag från den allmänna regeln om en flygkaptens typiska uppgifter, så att bevisbördan borde ligga hos den som åberopar detta undantag.

Aparicio Sánchez
Herr kommissionär, tack så mycket för ert vänliga svar, vilket gläder mig mycket personligen. Nåväl, de spanska myndigheterna argumenterar att flygkaptenen har uppgifter som att viga ombord, registrera nyfödda eller övervaka diplomatpost, vilket, även om det inte gör dem till statstjänstemän, gör att de hamnar i en auktoritativ kategori. Detta är då enligt min mening en gammaldags, artonhundratalsmässig tolkning av en flygkaptens uppgifter, men jag är rädd att bakom denna försummelse från de spanska myndigheterna, finns det oerhört mäktiga spanska flygfacket, som upprätthåller ett hårt tryck för att bibehålla en restriktiv arbetsmarknad.

Ordföranden
Fråga nr 32 från Frode Kristoffersen (H-0910/98):
Angående: Urvalsprov i samband med Europeiska kommissionens allmänna uttagningsprov KOM/A/8/98, KOM/A/9/98, KOM/A/10/98, KOM/A/11/98 och KOM/A/12/98
Hur ämnar kommissionen säkerställa att kommande uttagningssprov för personer som ansöker om tjänster vid kommissionen utförs på ett sådant sätt att svaren inte behöver kasseras? Vilka sanktioner ämnar kommissionen sätta in mot de personer inom kommissionen som är ansvariga för oegentligheterna och mot de provdeltagare som har uppträtt i strid mot gällande bestämmelser om utförande av proven? Herr Liikanen, jag ber er att besvara Kristoffersens fråga.

Liikanen
Herr ordförande! Kommissionen beslöt den 23 september 1998 att annullera urvalsprovet för uttagningsproven KOM/A/8/98-KOM/A/12/98 som hölls den 14 september, eftersom det finns tillräckliga skäl att anta att uppgifter beträffande minst ett prov och minst ett provspråk hade läckt ut. För att säkerställa att alla provdeltagare skall behandlas lika kommer kommissionen att så snabbt som möjligt i början av 1999 ordna nya uttagningsprov.
Undersökningar startades omedelbart för att utreda ansvaret för omständigheterna kring läckan. Judiciella myndigheter kommer att kontaktas med tanke på eventuella straffrättsliga påföljder. Samtliga personer som bevisas vara ansvariga kommer också att bli ersättningsskyldiga för den skada de åsamkat kommissionen.
Kommissionen känner till problem åtminstone på två provorter som upptäckts den 14 september, såsom att man använt mobiltelefon och att vissa deltagare inte följt skrivningsvakternas anvisningar. Därför ämnar kommissionen betydligt skärpa bestämmelserna kring proven och deras övervakning för att alla sökande skall kunna delta i proven under likvärdiga förhållanden. Kommissionen beklagar djupt allt det besvär som den här situationen vållar de sökande som deltagit i provet på ett ärligt sätt och i god tro.

Kristoffersen
Herr kommissionär, jag skulle gärna vilja fråga om man redan nu har övervägt hur man kan strama upp reglerna och förbättra dem med hänsyn till de senaste proven. Håller ni inte med mig om, herr kommissionär, att detta är en mycket allvarlig och tråkig händelse, då det i verkligheten rör sig om en massa unga människor i Europa som har försökt att få anställning vid EU? Det har ju också något att göra med EU: s omdöme, och herr kommissionär, håller ni också med mig om att det sannerligen är nödvändigt att ta tag i denna sak även för att förbättra bilden av Europa? Jag kan lova er, herr kommissionär, att vi kommer att få det svårt i den närmaste framtiden när vi skall ge oss ut i valkampen. Alla dessa negativa saker som omger institutionerna i Europa idag är sannerligen inte något som gör det lättare för oss att främja den europeiska saken. Håller ni med mig i dessa frågor, herr kommissionär?

Liikanen
Herr ordförande! Jag instämmer helt. Jag har personligen redan ordnat tre möten kring frågan, och vi har bland annat tvingats konstatera att reglerna för deltagande i proven, som varit samma som tidigare, inte har varit tillräckligt strama för deltagarna. Vi måste klart skärpa dem till exempel när det gäller vad deltagarna får ha med sig vid provtillfället.
En annan fråga, där reglerna enligt min mening också har varit bristfälliga, gäller skrivvakternas befogenheter att ingripa omedelbart och inte bara genom överklaganden efteråt som det tidigare varit praxis.
Jag delar parlamentsledamotens åsikt att det har varit fråga om en mycket beklaglig och trist händelse. Därför var det viktigt att beslutet om annullering av kommissionens uttagningsprov togs snabbt och att man nu omsorgsfullt och grundligt förbereder ett nytt stort uttagningsprov.
En tredje fråga är givetvis, som förstås också skall övervägas, huruvida det i framtiden fortfarande är på sin plats att anordna dessa stora massiva uttagningsprov, eller skulle man hellre kunna sträva efter att begränsa antalet deltagare så att proven bättre skulle kunna hållas under kontroll. Ni förstår mycket väl att det är en mycket omfattande logistisk operation att arrangera ett prov för trettiotusen sökande på elva språk på fyrtio orter. Detta räcker inte som ursäkt för oegentligheter, men det tvingar oss att fundera över huruvida man i framtiden skulle kunna utveckla provens karaktär i en riktning som gör dem lättare att kontrollera.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Liikanen. Denna fråga väcker verkligen mycket intresse i kammaren, till den grad att jag har mottagit fyra följdfrågor. Arbetsordningen tillåter mig bara att bevilja två. Således kommer jag först att ge ordet till De Coene och därefter till Rack.
Ni har ordet, herr Coene, i en minut.

De Coene
Herr kommissionär! Ni skall ha heder för er principiella hållning och ni har vidtagit de åtgärder som behövdes. Jag skulle dock ändå vilja be om ett förtydligande med avseende på delen " sanktioner" . Som frågeställaren mycket riktigt sa och som ni bejakar, så har både moralisk och ekonomisk skada tillfogats. Min fråga är därför: säger ni alltså att de som är ansvariga för skadan, antingen organisationerna eller de som hade hand om tillsynen eller de som deltog i examensprovet, också måste svara för den ekonomiska skada som institutionen lidit.
För det andra skulle jag av er vilja veta det exakta beloppet, kostnaderna för det här examensprovet som på grund av de här personerna måste annulleras. Jag skulle alltså helt exakt vilja veta om ni kommer att kräva skadestånd för kostnaderna eftersom jag knappast kan föreställa mig någon enda arbetsgivare som tolererar att unionens rykte smutsas ner på det sättet på grund av vad personalen gjort.

Liikanen
Herr ordförande! I den här situationen har det givetvis funnits problem på tre olika håll och skyldiga av dessa tre är två. För det första är de deltagare som fuskat i provet skyldiga. Vid behov måste den här sidan klarläggas genom en polisutredning. För det andra är de tjänstemän skyldiga, om det är tjänstemän, som orsakat den här uppenbara läckan, eftersom den har vållat förvaltningen stor skada. För det tredje måste vi separat utvärdera den administrativa personalens ansvar i den uppkomna situationen och det skall utvärderas mot den bakgrunden, vilka möjligheter de nuvarande reglerna ger för övervakning. Även den här utvärderingen kommer givetvis att göras. Men de som i första hand är ansvariga för fusket är de som fuskat och deras medhjälpare.
Vad kostnaderna beträffar var provets totala kostnader stora. Kostnaderna uppgick till 1, 2 miljoner ecu. Det är sannolikt att inte heller nästa prov kommer att bli mycket billigare. Vad beträffar frågorna om ekonomiskt ansvar kommer de förstås att tas upp på nytt när dessa utredningar är genomförda.

Rack
Herr ordförande! Herr kommissionär, kommer alla som fick tillstånd den här gången att få tillstånd också nästa gång? Är det möjligt att utesluta dem som ovedersägligen blivit tagna på bar gärning med att fuska från nästa granskning, då vi säkert inte vill ha sådana tjänstemän i kommissionen i framtiden? Det tredje är om det är möjligt att de kandidater som har använt materiella resurser för att kunna delta i provet kan få ersättning? För dem som tagit tjänstledigt en dag och som eventuellt förväntas betala sina resekostnader själva?

Liikanen
Herr ordförande! Det är svårt för mig att förutsäga något om kommande juridiska beslut. Men jag delar helt frågeställarens åsikt: varken kommissionen eller någon gemenskapens institution behöver i sin tjänst folk som redan vid uttagningsprovet bryter mot gemenskapens alla allmänna regler. Man måste förhålla sig mycket sträng i dessa frågor och även handla därefter.
Vad beträffar de problem som uppstår när provet ordnas på nytt håller man nu på att utreda dem. Jag kan inte ännu avge ett detaljerat svar på det. Tyvärr är jag rädd för att majoriteten av deltagarna tvingas att en gång till göra den här uppoffringen. Därför har detta fusk varit så beklagligt. För deras rättigheter är det emellertid viktigt att ingen kunde dra nytta av fusket, utan att alla med säkerhet i det nya provet är i samma situation.

Ordföranden
Fråga nr 33 från Angela Sierra González (H-0912/98):
Angående: Semira Adamus död i Belgien
En ung nigeriansk kvinna dog av kvävning i händerna på den belgiska polisen, när hon skulle förvisas till Togo. Poliserna tryckte två kuddar i ansiktet på henne i det flygplan som skulle föra henne från Bryssel till Lomé. Denna händelse har orsakat djup oro bland Europas befolkning.
Semira Adamu kom till Belgien för att ansöka om politisk asyl på grund av att hon var tvungen att gifta sig med en 65-årig polygam. Anser inte kommissionen att sexuell misshandel borde finnas med i gemenskapens flyktingpolitik bland faktorerna för att erhålla politisk asyl? Jag hälsar fru Gradin välkommen, och ber er att besvara Sierra González fråga.

Gradin
Jag delar den sorg och upprördhet som många människor känner över omständigheterna kring Semira Adamus död. Exakt hur detta gick till utreds nu av de belgiska myndigheterna. Oavsett vilken förklaringen är, så får sådant här bara inte ske. När det gäller själva handläggningen av Semira Adamus ärende kan kommissionen inte kommentera detta. Vi har varken den sakinformation som krävs eller befogenhet att uttala oss om enskilda ärenden.
Ledamoten frågar också om möjligheten att ge flyktingstatus till en person som har utsatts för sexuell misshandel, eller som skulle kunna komma att utsättas för sådant övergrepp om en avvisning verkställs. Grundregeln finns i 1951 års Genèvekonvention. Den föreskriver att en person skall betraktas som flykting om han eller hon känner välgrundad fruktan för förföljelse på grund av sin ras, religion, nationalitet, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller politisk åskådning. Vederbörande måste dessutom befinna sig utanför det land vari han eller hon är medborgare och inte vilja eller kunna begagna sig av sitt lands skydd.
Min uppfattning sedan många år är att våldtäkt som en krigshandling skall betraktas som tortyr. En kvinna som utsätts för sådan våldtäkt är alltså enligt min mening kvalificerad för flyktingstatus. EU: s medlemsländer har försökt nå en gemensam tolkning av Genèvekonventionen. Den 4 april 1996 antogs en gemensam ståndpunkt om en harmoniserad tolkning av flyktingdefinitionen i Genèvekonventionens artikel 1. Denna överenskommelse tar emellertid varken upp frågan om könsrelaterad förföljelse eller sexuell misshandel. Detta är beklagligt, och det finns all anledning att aktualisera denna fråga.
Utöver flyktingstatus erbjuder EU: s medlemsländer ofta också alternativa skyddsformer för människor i behov av internationellt skydd. Det kan exempelvis handla om ömmande fall där det på rent humanitära grunder finns starka skäl att låta någon stanna. Grunderna för att ge sådant skydd är i dag helt upp till våra medlemsstater att själva bestämma, och praxis varierar avsevärt. Diskussionen om att införa vissa miniminormer inom unionen också för dessa skyddsformer har redan inletts. Frågan står på ministerrådets arbetsprogram. En kartläggning av de olika nationella regelverken och praxis har gjorts under våren. En första analys har presenterats och ligger nu till grund för det fortsatta arbetet. Det pågår därutöver ett motsvarande arbete i parlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Jag utgår från att utskottet också tar upp den svåra frågan om hur vi bör förhålla oss till människor som söker skydd på grund av olika former av sexuell förföljelse. Jag ser fram emot att få ta del av resultatet av detta arbete.

Sierra González
Vad gäller Semira Adamus död finns det två skandalösa fakta: ett, den våldsamma döden av en ung kvinna som hade kommit till Europeiska unionen för att söka skydd från det moraliska våld man försökte utöva på henne i sitt land, i traditionernas namn; och det andra - inte mindre viktigt - det faktum att de metoder, inte bara våldsamma utan också förnedrande, som användes av polisen, var helt lagliga.
Anser inte kommissionen, i ljuset av dessa handlingar, och andra dödsfall som har inträffat vid avvisningar i andra länder i Europeiska unionen, att det är nödvändigt att göra en översyn av dessa stränga förfaranden, som skyddas i Schengenavtalet?

Gradin
Som jag sade i mitt svar, så håller jag med frågeställaren om att sådant här bara inte får hända. Vi skall dock komma ihåg att det är de nationella myndigheternas ansvar att se till att deras poliser och myndigheter uppträder på ett anständigt sätt när en person utvisas från det egna landet. Jag förutsätter att varje land också skall kunna klara av detta.

McKenna
Detta har inte enbart att göra med det faktum att människor nekas rätten till asyl, utan det handlar också om hur de behandlas efteråt. Det är fullkomligt oacceptabelt att en person, även om han nekats asyl, behandlas sämre än ett djur skulle behandlas. EU har ett ansvar. Människorna här prisar Amsterdamfördraget för att mänskliga rättigheter nu förs in i fördragen. Länder - i synnerhet Belgien - begår brott mot de mänskliga rättigheterna. Någon form av åtgärder måste väl ändå vidtas mot de länder som gör detta. Det gäller inte bara Belgien. Behandlingen av människor som söker asyl i alla EU: s medlemsstater är absolut förskräcklig. De behandlas inte som mänskliga varelser; de behandlas inte som vanliga människor. De behandlas som om de vore underlägsna varelser, och förvägras totalt sina mest grundläggande rättigheter och sin värdighet. Kommissionen och EU som helhet måste ta itu med detta. Det måste införas anständiga uppförandekodex och verkliga åtgärder för att garantera att denna typ av händelser inte kan inträffa.

Gradin
Som jag sade är jag lika ledsen som ni över att denna flicka har behandlats på det sätt hon har. Men det är Belgiens ansvar att se över sina polismäns beteende, när de utvisar en person ur landet. Detta är någonting som jag förväntar mig att varje land kan hantera.

Sornosa Martínez
Fru kommissionär, i samband med ert inlägg angående flyktingstatus i Genèvekonventionen, skulle jag vilja fråga er om kommissionen tänker rekommendera Europeiska unionens länder att de, i alla frågor om politisk asyl för kvinnor, i frågor som enbart berör kvinnor - misshandel, frågor som också berör deras sexualitet -, att de utvidgar denna politiska asyl.

Gradin
Som ni vet, har det pågått en debatt i flera år om huruvida vi kan vidga definitionen av den politiska flyktingstatusen. Det har inte lyckats. Ingen vill ändra på Genévekonventionen men vi kan komplettera konventionen. Vi kan göra detta på samma sätt som vi har föreslagit inom andra områden i unionen, som när vi talar om förföljelse av tredje person, eller om flyktingar som stannar en kortare tid. Min personliga önskan är, med parlamentets stöd - och i synnerhet kvinnornas stöd - att vi tar upp frågan om våldtäkt och sexuellt utnyttjande av kvinnor. Det kunde vara en humanitär vinkel.

Ordföranden
Fråga nr 34 från Mark Watts (H-0864/98):
Angående: Registrering av EU-medborgare som besöker andra medlemsstater
Har medlemsstaterna rätt att kräva att hotell och pensionat ställer krav på gäster som är EU-medborgare om att dessa skall tillhandahålla utförliga detaljer beträffande sina resedokument (typ av resedokument, när och var detta utfärdats, datum då dess giltighet löper ut, dokument nummer) som ett villkor för sin vistelse där? Har medlemsstaternas myndigheter möjlighet att bötfälla innehavare av dylika inrättningar som inte registrerar dessa uppgifter beträffande sina gäster? Håller kommissionen med om att ett dylikt förfarande, vilket enligt uppgift förekommer i Österrike, drar ett löjets skimmer över principen om fri rörlighet? Vilka åtgärder avser kommissionen att vidta för att se till att detta tillvägagångssätt förbjuds? Förutom att hälsa herr Marcelino Oreja välkommen, vill jag tacka er för den ansträngning ni har gjort i kampen mot elementen. Vi visste att ni hade svårigheter att komma hit till kammaren. Jag inbjuder er alltså, efter att ha tackat för er närvaro, att besvara Watts fråga.

Oreja Aguirre
Den gällande gemenskapsrätten om fri rörlighet för unionens medborgare tillåter medlemsstaterna att kräva att andra nationaliteter anmäler sin närvaro på dess territorium. I några stater skall unionsmedborgare som gör en kort vistelse, anmäla sin ankomst till de lokala administrativa myndigheterna, eller polisen. För att underlätta denna anmälan accepterar vissa stater att medborgare från andra länder gör detta på registerkort för vistelse på hotell, campingar eller pensionat, och en kopia av dessa skickas till de lokala myndigheterna. På detta sätt slipper medborgarna att göra en extra procedur, och dessa kort, som är förtryckta, består av nödvändig information för att kunna identifiera personerna - bland dem, nummer, plats och datum för utfärdande av identitetshandlingar eller pass.
EG-domstolen har accepterat systemet för ankomstanmälan som förenligt med gemenskapsrätten. Men enligt domstolen får inte ett system med dessa kännetecken motverka principen om fri rörlighet för personer om tidrymderna för att anmäla sig inte är rimliga, eller när sanktioner för att inte ha uppfyllt dessa skyldigheter är oproportionerliga i förhållande till brottets allvar, till exempel, om det leder till fängelse eller avvisning.

Watts
Tack, kommissionären, för ert svar. Problemet är att det belyser den dubbel- eller trippelmoral som råder inom gemenskapen. Trots allt är den fria rörligheten tänkt att vara en av fördelarna med gemenskapen och om, till exempel, man gör en dagsresa till en annan medlemsstat eller stannar där med privat logi, finns det inga krav på uppvisande av id-handlingar eller pass. Men när en affärsresenär eller semesterfirare tar in på ett hotell gäller sådana löjliga och småsinta restriktioner. Europas medborgare kräver ett svar från kommissionen på varför dessa dubbla regler gäller. Om det är en säkerhetsfråga eller en fråga om att få information om besökare, varför krävs då inte information av alla besökare? Det gör det nämligen inte. Därför är informationen inte effektiv, och som kommissionären antydde, borde det finnas ett avtal mellan medlemsstaterna för att försöka avskaffa denna konstlade murar som hindrar den fria rörligheten.

Oreja Aguirre
Som ni mycket väl känner till, herr Watts, finns det inte ett likadant system i alla länder, det vill säga, denna fråga är i praktiken annorlunda. I vissa stater, exempelvis, Danmark, Grekland, Portugal, Sverige, Förenade kungariket - finns inget system för ankomstanmälan för unionsmedborgarna vid en kort vistelse, och inte heller något registreringssystem på hotellen under polisens kontroll. I de övriga länderna finns det det. Och inom den första gruppen, finns några länder med ett allmänt ankomstanmälningssystem som tillämpas likadant för unionsmedborgarna, och det finns andra som, även om man inte har skapat ett ankomstanmälningssystem för unionsmedborgarna, i stället har etablerat ett specifikt registreringssystem på hotell och offentlig inkvartering inom den allmänna polisverksamheten.
Således finns det inte bara ett enda system. Vad jag däremot anser är viktigt är vad som hittills har slagits fast av EG-domstolen, det vill säga, ankomstanmälninssystemens förenlighet med gemenskapsrätten. Vad Watts frågar är om vi kanske i framtiden behöver en harmonisering på området, det vill säga, om den fria rörligheten för personer pockar på ett identiskt system i alla länder. Nå, det är ett tema som är flytande. Just nu existerar två idéer: den om att det finns vissa bestämmelser, vilka är de som EG-domstolen har tillämpat, och å andra sidan, den skilda behandlingen, alltid med vissa begränsningar, det vill säga, att den inte får vara oproportionerlig i förhållande till lagbrottets allvar, om det exempelvis leder till - som jag sade förut - fängelse eller avvisning. Detta är den regel som finns för tillfället, men jag noterar det Watts säger angående möjligheten att få till stånd en tillnärmning mellan ståndpunkterna i de olika medlemsstaterna.

Ordföranden
Fråga nr 35 från Joan Vallvé (H-0865/98):
Angående: Misteri d'Elx som världsarv
Det har föreslagits att " Misteri d'Elx" skall förklaras som världsarv av Unesco. Denna föreställning har sina rötter i slutet av 1300-talet och uppförs den 14-15 augusti varje år i den spanska staden Elche (Elx) för att högtidlighålla minnet av Jungfru Marie himmelsfärd. Detta är den enda teaterföreställning av medeltida ursprung i sin genre som fortfarande uppförs i Europa.
Har kommissionen, med tanke på uppsättningens stora konstnärliga och kulturella värde, för avsikt att stödja detta initiativ, vilket skulle innebära ett uttryckligt erkännande av en månghundraårig tradition? Herr Oreja, jag ber er att besvara Vallvés fråga.

Oreja Aguirre
Europeiska kommissionen är medveten om den vikt och betydelse som Misteri d'Elx har i den europeiska religiösa och musikaliska teaterns historia. I enlighet med förfarandet om förklaringen som världsarv, är Unescos världsarvskommitté det ansvariga organet för beslutsfattande i denna fråga. Som herr Vallvé känner till, hör initiativet att sätta i gång Unescos förfarande, till de lokala och nationella myndigheterna, vilka bör stödja alla projekt de vill få erkända som världsarv.
Inom ramen för sina befogenheter, har kommissionen enligt artikel 128 i fördraget inte några formella eller materiella möjligheter, att blanda sig i utnämningsförfarandet till världsarv. Men kommissionen vill uttrycka sin önskan om att Elches myndigheters initiativ går bra, och får en välförtjänt universell spridning för en händelse av stor vikt för det europeiska världsarvet.
Givetvis är jag fullkomligt medveten om Vallvés känslor angående denna fråga, och jag delar den helt, eftersom jag har haft förmånen att kunna närvara vid Misteri d'Elx, vilket är en strålande händelse och ett bevis på betydelsen av en sak jag anser är mycket viktig: en befolknings kulturella identitet.
Jag tror att vi, i den europeiska kulturen, måste försöka se just vilka som är de annorlunda element som finns i befolkningarnas olika kulturer, och en av dem är utan tvivel detta Misteri d'Elx, vilket samtidigt har en universell dimension. Det vill säga, det är en händelse med lokal prägel, men samtidigt med en universell karaktär, varför vi anser att det förtjänar att erkännas som världsarv.
Ni kan vara säker, herr Vallvé, på att om kommissionen tillfrågas, kommer den att trycka på den betydelse Misteri d'Elx är förtjänt av.

Vallvé
Jag vill bara tacka för kommissionärens ord. Jag tvivlade inte på er känsla för att erkänna dessa kulturella föreställningar, dessa föreställningar som har gamla rötter - Misteri d'Elx har sitt ursprung i slutet av trettonhundratalet - och har haft en kontinuitet fram till i dag, vilket på något sätt visar Europas inneboende kulturella mångfald - Misteri d'Elx är en föreställning på katalanska som visas varje år under dessa fester - och, dessutom, är de erkända i Europa och har en universell projektion. Jag vill alltså tacka för kommissionärens ord, och jag är säker på att de lokala myndigheterna i Elx kommer att ta de nödvändiga stegen i syfte att denna föreställning skall få det erkännande det förtjänar från Unesco som ett europeiskt arv att visa hela världen.

Sornosa Martínez
Herr kommissionär! Om ni känner till Misteri d'Elx, om ni har sett det, så vet ni hur spektakulärt, hur extraordinärt det är att se Jungru Marias himmelsfärd, att i detta verk återse Europas konst och kultur. Jag vill i vilket fall som helst också säga detta till dem som lyssnar på oss i denna kammare, eftersom jag är en beundrare och ett fan av denna föreställning.
Men, i erkännandet av betydelsen av att denna fest förklaras för världsarv av Unesco och eftersom ni är här, vill jag inte låta bli tillfället att fråga er, vid sidan av detta erkännande, vilket är extraordinärt, och inom ramen för era befogenheter - även om jag vet att kommissionen inte kan göra något -, om det inte finns någon möjlighet, någon budgetpost - inte inom karaktären som världsarv utan i någon annan möjlig - som skulle kunna hjälpa denna artistförening - vilken, givetvis, inte är personer som enbart ägnar sig åt detta, utan använder sig av sin fritid - att kunna fortsätta detta europeiska kulturella mirakel.

Oreja Aguirre
Fru Sornosa! Jag delar givetvis de åsikter ni har lagt fram, och vi har en möjlighet. Som ni vet, finns nu i de två lagstiftningsgrenarna - rådet och parlamentet - det nya kulturella ramprogrammet, som kommer att träda i kraft från och med år 2000. Där har vi tre typer av åtgärder. främjande av nätverk; speciell verksamhet: och sinnebildlig verksamhet. Om det verkligen finns en sinnebildlig verksamhet så är det Misteri d'Elx. Alltså, varför inte inleda ett förfarande? Jag inbjuder er, och jag inbjuder alla som är intresserade av ämnet, att vidta nödvändiga mått och steg för att detta skall kunna komma till kommissionen. Och jag försäkrar er att jag kommer att följa ämnet med stor uppmärksamhet. Det är i slutändan inte jag som beslutar. Det är en kommitté som fattar besluten. Emellertid, en vindpust från kommissionen genom mig - om mina kolleger tillåter mig - tror jag kan göra att Misteri d'Elx erkänns som en sådan.

von Habsburg
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag är själv en beundrare av festligheterna i Elche, men jag vill i detta sammanhang fråga er en sak, för den visar vilken betydelse kulturen har för framtiden. Det gäller frågan om det inte vore på tiden att kommissionen utvecklade ett eget system, inte bara för att samla på dessa folkkulturer, utan för att verkligen stödja dem för att på så sätt på sikt skapa en annan inställning hos oss. När vi ändå talar om Elche vill jag peka på moros y cristianos , t.ex. i Alicante-provinsen. Dessa är som exempel på folkkultur någonting fantastiskt. Kanske vore det meningsfullt att uppmuntra dessa människor att fortsätta med sina initiativ, som då skulle stödjas av kommissionen. Skulle ni vara beredd att göra någonting sådant?

Oreja Aguirre
Jag är bekant med Doktor von Habsburgs känslor i detta ämne. Och jag måste säga att bara för knappt en vecka sedan åkte jag genom ett av de samhällen i området, där jag såg att en av dem hade dedicerat en gata till Otto von Habsburg, just där jag kunde se förberedelserna för denna fest moros y cristianos . Således anser jag att detta betyder en sak - och det är viktigt att understryka det -: Europas rikedom utgörs av skillnaderna i de olika kulturer som finns i Europa. Troligen är den uppgift kommissionen kan ha, framför allt att se vad som är gemensamt i de olika europeiska kulturerna, men genom att utgå ifrån de olika uttrycken i kulturerna.
Således anser jag att dessa bör rymmas, antingen inom den sinnebildliga verksamheten eller den speciella verksamheten. Därför noterar jag noga alla dessa initiativ - jag hoppas kunna fortsätta att räkna med dem -, och nu när vi befinner oss just i lagstiftningsprocessen, skulle jag vilja be er att skynda på processen i parlamentet så mycket som möjligt, att ni skyndar på första behandlingen för att, om det är möjligt, kunna fatta ett gemensamt beslut den 17 november i rådet, så att vi kan ha detta ramavtal färdigt i år. Inom ramavtalet ryms utan tvivel de initiativ som har tagits upp här i kväll.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Marcelino Oreja. Vi noterar er oro för rytmen och hastigheten. Vi tackar er för er närvaro. Vi har avslutat frågorna till Marcelino Oreja, vi tar farväl och hoppas att hastigheten inte sker på motorvägen, och att ni återvänder lugnt och i samma tillstånd som ni kom hit.

Ordföranden
Fråga nr 36 från Patricia McKenna (H-0833/98):
Angående: Ilois-folket på Chagosöarna
Känner kommissionen till att Storbritannien samtidigt som man förhandlade om inträde i dåvarande EEG tvångsförflyttade runt 2 000 infödda av Ilios-folket från Chagosöarna, som i dag är ett av EU: s utomeuropeiska territorier vid namn British Indian Ocean Territory, och att ett av de outtalade syftena med att utrymma ön var att hyra ut en av öarna, Diego Garcia, till USA för att användas som militärbas? Har kommissionen nyligen behandlat ärendet, och oavsett det, anser den inte att dessa människor är medborgare i Europeiska unionen, trots att de lever i påtvingad exil på Mauritius, många under mycket fattiga förhållanden - många har faktiskt begått självmord - och trots det faktum att en ekonomisk överenskommelse gjordes med den brittiska regeringen för några år sedan? Vare sig de är EU-medborgare eller inte, anser inte kommissionen att dessa människor är berättigade till rättigheter inom unionen, eftersom de är tvångsförflyttade invånare från ett av unionens territorier, eller på sätt och vis EU-flyktingar? Vilka åtgärder avser kommissionen att vidta för att upprätthålla fördragen gentemot detta olycksdrabbade folk? Herr Pinheiro, ni har ordet för att besvara McKennas fråga.

Pinheiro
Europeiska kommissionen är medveten om Chagos-frågan men har aldrig deltagit i de officiella diskussionerna i ärendet. Frågan om huruvida Ilois-folket i Chagosarkipelagen är berättigat till till brittiskt medlemskap är en fråga mellan den brittiska regeringen och de berörda människorna. Europeiska gemenskapen är en stor bidragsgivare i Mauritius och finansierar, via Europeiska utvecklingsfonden, ett flertal projekt och program som har som mål att minska fattigdomen bland de mest utsatta elementen bland landets invånare, oavsett ursprung. Kommissionen har nyligen inlett en detaljerad studie kring fattigdomsfrågor i Mauritius för att kunna upprätta en klar bild över detta problem. Trots att den allmänna fattigdomen har utrotats i Mauritius, tack vare en imponerande ekonomisk utveckling under de två senaste decennierna, finns det fortfarande rester av fattigdom bland marginaliserade element i befolkningen. Det fokuserade fattigdomsbekämpningsprogrammet kommer att upprättas av Europeiska utvecklingsfonden, av vilket Iloisfolkets samfund eller frivilligorganisationer givetvis kan komma i åtnjutande.

McKenna
Jag tror inte att kommissionen tagit upp denna fråga. Frågan gäller att EU i själva verket har territorier på andra sidan Atlanten. Människorna i Diego Garcia har nekats rätten att bo i sitt eget hemland. De måste väl ändå ha några rättigheter via EU: s lagar som EU-medborgare. De har tvingats bort från sina öar för att leva i exil på andra platser. Det är inte acceptabelt. EU måste titta på detta.
Jag skulle vilja veta om kommissionen har några juridiska råd i denna fråga. Jag skulle vara mycket tacksam om ni kunde ge mig de juridiska råd ni kan ge om detta. Men jag tror inte att det bara är en fråga för medlemsstaten, för om detta är fallet, kan då inte vilken regering som helst inom EU besluta att minoritetsgrupper i någon del av landet kan skeppas iväg någon annanstans? Har de inga rättigheter under EU: s lagstiftning? Det är obegripligt.
I kraft av det faktum att de faktiskt levde på en ö som var en brittisk ö, bör de ha rättigheter som EU-medborgare. De har levt i exil nu i snart trettio år. Detta är inte acceptabelt. Det är EU: s plikt att erkänna dessa människors utsatta situation.

Pinheiro
Trots att Europeiska kommissionen är medveten om problemet, är detta första gången som frågan rests, vare sig av den mauritiska regeringen, Förenade kungarikets regering eller det berörda Iloisfolket. Vi har därför inget juridiskt råd att ge utom att konstatera att det är en komplicerad fråga. Vi vet att regeringarna och den berörda folkgruppen diskuterar denna fråga men frånsett detta kan jag ingenting säga.

Ordföranden
Fråga nr 37 från Glenys Kinnock (H-0845/98):
Angående: Kommissionens undersökningar om handeln med AVS-områdena
Skulle kommissionen kunna ange i vilket skede undersökningarna om handelsförbindelserna med AVS-områdena nu befinner sig? Är det sant att undersökningarna är klara men att de för tillfället granskas av författarna på kommissionens begäran?
När kommer parlamentsledamöterna, så som utlovats, att få tillgång till informationen i dessa dokument för att det skulle vara möjligt för dem att utforma sina synpunkter på förhandlingsmandatet enligt Lomé-konventionen? Herr Pinheiro, jag ber er att besvara Kinnocks frågan.

Pinheiro
Jag är glad över att kunna informera Kinnock om att studierna om de ekonomiska följderna av att införa ömsesidighet i handelsförbindelserna mellan Europeiska unionen och grupper av AVS-länder nu nått slutstadiet. Under sommaren mottog kommissionen förslag till slutrapporter för fem av dessa studier. Den sista skall skickas, hoppas vi, mycket snart. Enligt behörighetsreglerna och normal praxis inom kommissionen, gav kommissionens tjänstemän sina kommentarer för att garantera att rapporterna var tydliga och kompletta.
Vi har nyss mottagit tre slutrapporter om Västindien, Stillahavs- och SAADAC-regionen. Som vi redan förklarat under AVS-EU gemensamma församling, kan jag försäkra er om att det alltid varit min avsikt att dela med mig av resultaten till er och alla andra så snabbt som möjligt, för att alla ska ha en mångsidig bild av de frågor som står på spel i kommande förhandlingar. Sålunda kommer ni och andra intresserade ledamöter att få exemplar av samtliga slutrapporter, via Europaparlamentets sekretariat, senast i början av november. Kommissionen förbereder också en sammanfattning av alla studier, som ni också kan få tillsammans med rapporterna.

Kinnock, Glenys
Jag tackar kommissionären för det mycket hjälpsamma svaret. Jag antar, kommissionär Pinheiro, att ni vill att dessa rapporter skall stödja kommissionens ståndpunkt att frihandelsavtal verkligen skulle hjälpa AVS-länder att integreras i den globala ekonomin. Därför vill jag fråga er om ni hörde - vilket jag vet att ni gjorde - den klara varning vi fick förra veckan vid öppnandet av förhandlingarna, av minister Billie Miller från Barbados, som vidhöll att AVS-ekonomierna är alldeles för bräckliga för att kunna tåla någon form av assymetriskt avtal med Europeiska unionen? Mot bakgrund av sammanbrottet för förhandlingarna med Sydafrika, är ni redo att säga att minister Billie Miller har fel?

Pinheiro
Vi kan alla ha en åsikt om framtiden och vilka utsikter framtiden ställer upp för oss. Min gissning och min inställning är att jag hoppas och förväntar mig att våra förslag ska hjälpa AVS-länderna, men jag är inte dogmatisk. Det är därför vi måste titta mycket noggrant på de studier som för närvarande görs och kommer att göras efteråt för att ge en fördjupad bild och uppfattning, eftersom inte alla länder är likadana och situationen kan skilja sig från land till land eller från region till region. Jag är beredd att vara extremt öppen i diskussionerna om dessa frågor, men tills vidare behåller jag min ståndpunkt.
Vad gäller talet av ministern från Barbados, är jag rädd att svaret endast gäller ståndpunkten i Barbados, som redan tidigare deklarerats av premiärministern. Så vitt jag förstod var talet inte godkänt av AVS-gruppen. Enligt vad jag hörde från många ambassadörer och ministrar från de övriga regionerna, delade de inte till fullo fru Millers farhågor. Med detta sagt, drar jag slutsatsen att assymetrier och öppnandet av gränserna är oundvikligt om liberaliseringstrenden fortsätter. Vi föreslår att öppnandet sker gradvis och att länder bör få hjälp med detta öppnande snarare än att låta dem kämpa med ett horisontellt öppnande i blindo, såsom t.ex. WTO dikterat. På samma gång tror vi att bräckligheten hos dessa ekonomier är sådan att de inte klarar av någon som helst chock. Detta står klart. Därför måste, vilken lösning det än blir, saker och ting ske inte bara gradvis utan under mycket noggrann övervakning för att undvika att situationen spårar ur.
Vad gäller Sydafrika - och eftersom jag vet att ni reser dit mycket snart - finns det tre allt överskuggande frågor av snarare politisk karaktär än handelskaraktär som jag hoppas kommer att lösas. I slutet av förra veckan gav jag informella förslag och i mitten av oktober kommer jag att träffa handels- och industriministern för att försöka se om vi kan lösa dessa politiska frågor på ett eller annat sätt. Men jag är fortfarande övertygad om att det är möjligt att avsluta förhandlingarna med Sydafrika i slutet av oktober/början av november.

Ordföranden
Fråga nr 38 från Ulla Sandbæk (H-0847/98):
Angående: Domstolsföreläggande från EG-domstolen om finansiering av alla nya projekt på grund av EU: s rättsliga grund för att ge bidrag
Med tanke på att utbetalning av alla anslag från ett antal budgetposter som rör kommissionens GD VIII har uppskjutits (möjligen ingår anslaget för jämställdhetsåtgärder inom WTO-projektet), vilket gör att alla projekt måste vänta till allra tidigast våren 1999, vad har kommissionen beslutat att göra med de projekt vilka är inriktade mot utvecklingsutbildning och förberedande arbete för WTO: s tredje ministerkonferens som skall äga rum i Förenta staterna hösten 1999? Det förberedande arbetet för frågor som hör till WTO: s beslutade dagordning och eventuellt nya frågor är redan påbörjat på nationell nivå efter sommaruppehållet och kommer att fortsätta på EU-nivå från vintern 1998-1999 och våren 1999. (Domstolsföreläggandet från EG-domstolen har stoppat ett antal projekt med anknytning till WTO som just skulle godkännas). Herr Pinheiro, jag ber er att besvara Ulla Sandbæks fråga.

Pinheiro
Kommissionen inser till fullo betydelsen av att integrera utvecklingsländer - AVS-länderna i synnerhet - i världsekonomin. Detta är anledningen till att kommissionen stöder AVS-ländernas fullvärdiga deltagande i WTO och har tagit flera initiativ till att verka för detta. För närvarande kan WTO endast fullgöra sin uppgift om samtliga deltagarländers angelägenheter kan tas tillvara. Detta är skälet till att jag insisterar på att handel och utveckling måste vara fast förankrat på WTO: s dagordning och att utvecklingsländernas speciella begränsningar måste utvärderas noggrannt och tas i beaktande under alla multilaterala förhandlingar. Detta är mycket viktigt.
Jag är personligen engagerad i detta, och griper varje tillfälle jag får i våra relationer med handelspartners att skapa stöd för vår ståndpunkt. För övrigt har jag just återvänt från Washington där jag deltog i ett G8-möte om utveckling, och det var just tack vare mitt ingripande som det var möjligt att garantera att nästa G7/G8-möte om utveckling kommer att innefatta handel och utveckling och utvecklingsländernas angelägenheter som ett av huvudämnena på dagordningen.
Vad gäller initiativen om WTO som kommissionen har tagit för AVS-länderna, och som jag hänvisade till tidigare, vill jag nämna följande. På våren 1998 upprättades en informell arbetsgrupp tillsammans med AVS-sekretariatet för utbyte av information, diskussion och eventuell samordning inför WTO: s nästa förhandlingsrunda. Från januari 1999 - och detta är extremt viktigt - kommer en filial för AVS-sekretariatet att upprättas i Genéve för att samordna AVS: s ståndpunkter inom WTO. Kommissionen finansierar detta.
Vi finansierade också ett förberedande seminarium inför WTO: s andra ministerkonferens som hölls i maj 1998. Vi har också finansierat sju kommande regionala seminarier om WTO-avtalet och dess genomförande. Kommissionen bekräftar också att den har mottagit ett förslag för åtgärder mot könsdiskriminering inom WTO presenterat av Internationella koalitionen för utvecklingsåtgärder, som skall finansieras genom budgetpost B7-611. Som ett resultat av EG-domstolens utslag förblir genomförandet av denna budgetpost inställt. Det där därför inte möjligt att för närvarande ge ett positivt svar på ovanstående förfrågan.
Kommissionen är emellertid beredd att undersöka projektförslag som är berättigade till medel ur andra existerande budgetposter som är öppna för utbildning om utvecklingsfrågor och kampanjprojekt och som redan har rättslig grund och därför kan åta sig finansiering av projekt.

Sandbæk
Herr ordförande! Den sista delen av kommissionärens svar rörande andra poster är precis det jag är intresserad av. Om man hittar några andra poster, meddelar man då NGO: erna att dessa poster är öppna, eller meddelar man helt enkelt att det redan beviljats pengar via dessa budgetposter? Det gäller t.ex. NGO-medfinansieringen. Det är normalt mycket stora belopp som man beviljar över denna post, men många av de belopp som för närvarande söks till seminarier eller andra former av utbildning i AVS-staterna för att delta i WTO-förhandlingarna är mycket små. Kommer man t.ex. att ta pengarna i NGO-medfinansieringsposterna, där de ju finns, och göra vissa överföringar om beloppen är mycket små, så att man kan få pengar till detta mycket, mycket viktiga område? Vi är ju helt överens om att det är mycket viktigt att utvecklingsländerna själva kommer med i WTO-förhandlingarna.

Pinheiro
Flera olika frågor står på spel här. Den första gäller WTO som helhet. Den andra gäller könsfrågor och arbetet för dessa frågor vad gäller inte bara WTO utan alla aspekter av utveckling. Detta har redan godkänts och perspektivet är integrerat. Så enligt min mening är det fullt berättigat att WTO - handel och utveckling och handelsrelaterade frågor - också integrerar perspektivet vad gäller kön.
Vad jag föreslog - jag kan precisera mig - var att vissa av dessa aktioner kan passa in under budgetpost B7-6000, som är avsedd för samfinansiering med frivilligorganisationer, vilket erbjuder möjligheter för de områden som projektet i fråga omfattar. Om projektet förslås under denna post har det goda chanser att bedömas som behörigt.

Ordföranden
Fråga nr 39 från Marie-Arlette Carlotti (H-0907/98):
Angående: EU: s stöd till presidentsvalen i Gabon
EU brukar ge sitt stöd till AVS-staterna för anordnandet av demokratiska och öppna val. Kan kommissionen ange vilka tekniska och finansiella åtgärder den tänker vidta inför presidentsvalen i Gabon i december 1998? Herr kommissionär, jag ber er att besvara Carlottis fråga.

Pinheiro
Gabons premiärminister hemställde i en skrivelse av den 23 juli 1998 om att kommissionen skulle skicka en delegation med uppgift att övervaka valprocessen som helhet.
I sitt svar av den 3 september bekräftade kommissionen vad den redan sagt i tidigare kontakter, nämligen att den var beredd att inom ramen för en samordnad insats mellan regeringen och berörda externa samarbetspartner hjälpa Gabon att förbereda och anordna presidentvalen. Kommissionens bidrag skulle då kunna omfatta utbildning, främst av gabonesiska valfunktionärer och observatörer.
Denna strategi skulle genomföras med stöd av alla politiska krafter och göra det möjligt för Gabon att skapa nödvändiga förutsättningar för att säkerställa den öppenhet som krävs för de förestående valen. Kommissionen väntar fortfarande på att de gabonesiska myndigheterna skall ge en reaktion på detta erbjudande.

Carlotti
Jag tackar kommissionären för hans tydliga svar, men jag är ändå orolig, eftersom de gabonesiska myndigheterna sprider ut ett rykte att de inte har fått något svar från kommissionen, detta svar av den 3 september som ni nyss nämnde.
Vad kan vi då göra på vårt håll, för att alla där borta i Gabon, den regerande majoriteten lika väl som oppositionen, skall få veta att bollen är deras? Och vad kan vi göra för att allmänheten skall få veta att vi inte alls struntar i den demokratiska processen i Gabon? Vad kan vi göra utan dröjsmål? Ni talade om utbildning, men ju mer tiden lider, desto svårare blir det att genomföra en observatörsutbildning.

Pinheiro
Jag delar er oro vad beträffar tiden som går, särskilt som Gabon i dag är ett ytterst viktigt land i denna del av Afrika. Vi vet alla att president Omar Bongo är ålderspresidenten bland de afrikanska ledarna. Han har försökt spela en fredsmäklande roll på olika håll och det är absolut nödvändigt att presidentvalen i Gabon sker fullständigt öppet.
Det finns ingen anledning att erbjuda ekonomiskt stöd, eftersom Gabon inte behöver detta, men utbildning - och en bra sådan - är helt avgörande. Vår skrivelse av den 3 september förtjänar ett svar och jag tror att den kommer att få ett svar. Och jag kan försäkra er att jag efter denna fråga även personligen skall informera mig om händelseutvecklingen och insistera på att snarast få ett svar.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär. Ärade ledamöter! Med denna fråga har vi genomfört den del som hör till Pinheiro. Vi tackar honom för hans närvaro.

Papoutsis
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter, kommissionen godkände förslaget till direktiv om de rationella planeringsteknikerna i september 1995. Förslagets syfte är, som ni kommer ihåg, att bidra till det gemensamma målet att minska koldioxidutsläppen. Europaparlamentet har givit avsevärt stöd åt detta direktiv med McNallys betänkande, som är, vilket jag även då hade tillfället att säga, ett utmärkt betänkande; det godkändes av parlamentet den 12 november 1996. Många av Europaparlamentets ändringar inlemmades i det ändrade förslaget och gjorde direktivet tydligare. Oturligt nog fick förslaget bara begränsat stöd under diskussionerna i rådets arbetsutskott, och vissa medlemsstater förklarade att de föredrog att förslaget till direktiv ändrades till en rekommendation. I kommissionens färska uttalande om energiavkastningen upprepade kommissionen sin ståndpunkt om de rationella planeringsteknikerna, och underströk att den fortsätter att se detta direktiv som betydelsefullt, särskilt med anledning av den ökning av energirelaterade tjänster som kommer att dyka upp som en följd av marknadens avreglering. Vi förklarade även att vi skall undersöka det bästa sättet att främja denna fråga.

McNally
Jag tackar Papoutsis för hans fortsatta arbete inom detta område. Håller han med mig om att ett direktiv av detta slag skulle vara ett utmärkt bidrag till att ge oss trovärdighet i förhandlingarna i Buenos Aires, som skall samordnas - ur Europeiska unionens synvinkel - av kommissionär Bjerregaard med vilken, har jag förstått, han har ett nära samarbete med? Energieffektivitet är verkligen nyckeln för att leva upp till de löften vi gav i Kyoto, i synnerhet på den inhemska sektorn. Det är på den inhemska sektorn som vi behöver finna vägar för att uppmuntra företag att tillhandahålla inte bara helt enkelt elektricitet eller gas, utan elektricitet eller gas som ett medel för att få svala eller varma hem, kylskåp, den elektricitet som behövs. Många människor kan inte göra dessa investeringar självmant. De behöver uppmuntran och dessa firmor behöver hjälp.

Papoutsis
Jag håller helt och hållet med er om, fru McNally, att det verkligen är ett särskilt viktigt och aktuellt mål, och då särskilt eftersom vi driver förhandlingar i enlighet med de förbindelser som vi åtog oss i Kyoto. Även jag verkligen tror att de koldioxidutsläpp som härrör från elproduktionen står för över en tredjedel av de totala koldioxidutsläppen inom Europeiska unionen. Därför måste vi finna nya sätt, nya metoder, med vilka vi kan begränsa dessa utsläpp. Och jag tror uppriktigt - det är därför jag insisterar, det är därför kommissionen insisterar - att ett direktiv verkligen skulle vara ett mycket viktigt bidrag till medlemsstaternas försök att uppfylla detta mål.

Ordföranden
Fråga nr 41 från Ludivina García Arias (H-0852/98):
Angående: Offentliga medel till stöd för gruvföretaget HUNOSA
Europeiska kommissionen har till slut gett tillstånd till den spanska planen för stöd till gruvnäringen, men kräver nu nya nedskärningar i kolproduktionen av gruvföretaget HUNOSA, vilket innebär att kommissionen för andra gånger ignorerar överenskommelsen mellan de spanska myndigheterna och arbetsmarknadens parter. Anser inte kommissionen att den i framtiden borde sätta sig vid ett förhandlingsbord, så att dess ingripanden sker på ett mer öppet sätt, och så att det inte för befolkningen i Asturien ser ut som en överenskommelse mellan de spanska myndigheterna och Bryssel för att kräva ytterligare nedskärningar? Herr Papoutsis, jag ber er att besvara García Arias fråga.

Papoutsis
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter, Europeiska kommissionen vill applådera det faktum att den omstrukturering av företag som García Arias talar om beslutades på grundval av en överenskommelse som utarbetats inom ramen för en social dialog. Det är också positivt att det, i vårt försök att finna andra alternativa metoder och andra alternativa vägar för den ekonomiska utvecklingen, har sörjts för de berörda arbetarnas framtid, liksom även för deras familjers framtid, och att åtgärder har planerats för den ekonomiska omvandlingen av dessa kolutvinningsregioner.
När kommissionen yttrar sig om denna omstrukturering, är det emellertid dess plikt att se till att de beslut som fattas inte strider mot föreskrifterna i fördragen. Kommissionens beslut som har att göra med ekonomiskt stöd till den spanska kolutvinningsindustrin är betydelsefullt. Bara till företaget HUNOSA godkändes att ett stöd uppgående till nästan 262 400 000 000 pesetas, det vill säga 1 590 000 000 ecu, betalas ut. Kommissionen har lagt ned mycket stor möda i sina försök att fatta ett beslut som hjälper industrin och som den anser är i enhetlighet med den gemenskapsrätten, och som den om det skulle behövas kan försvara inför EG-domstolen.
Under hela den tid förhandlingarna angående de spanska överenskommelserna pågick visade kommissionen största möjliga respekt för de parter som deltog i dialogen, och den förklarade att den när som helst var beredd att samarbeta eller yttra sig, om så begärdes. Kommissionen påpekar emellertid att arbetsmarknadsparterna som deltog i överläggningarna inte tog kontakt med den, trots att de var informerade om de rättigheter de hade.
Vad gäller de ändringar, som García Arias säger har lagts till i de spanska myndigheternas text, har kommissionen aldrig krävt några nya produktionsnedskärningar från HUNOSA: s sida. Europeiska kommissionens anmärkningar rörande det aktuella företagets produktion för år 2001 har sitt ursprung i en betydelsefull och belysande analys av den utveckling som har ägt rum under de senaste åren. Analysen avslöjade att den minskning av produktionen i de underjordiska gruvorna som avtalen i fråga förutsäger för år 2001, på grund av den teoretiska utgångspunkten för vissa beräkningar som visades upp för kommissionen, inte var den överenskomna. Kommissionen kunde alltså inte acceptera detta sätt att beräkna verksamhetsbegränsningarna, utan bad följaktligen att överenskommelsen skulle hållas genom att baseras på de faktiska siffrorna.
Herr ordförande, låt mig betona att García Arias hade möjligheten att personligen förvissa sig om den öppna och välvilliga inställning som Europeiska kommissionen hyste gentemot henne, när hon började diskutera problemen kring företaget HUNOSA.
Vi stod alltid till García Arias förfogande, beredda att informera henne om alla de frågor som hade presenterats för oss och som vi kände till.

García Arias
Kanske borde frågan ha lytt: I hur hög grad har den spanska regeringen försvarat eller förklarat de aspekter som hör samman med HUNOSA-planen. För de rykten som har gått, och kommentarer som har hörts, nämner en stadga mellan regeringen och Benavides om den andra nedskärningsetappen.
Emellertid, herr kommissionär, hyser jag ett tvivel. När vi här i parlamentet, diskuterade beslut 3632, var jag föredragande. Ni vet att det effektivt reglerar gemenskapens interventioner. Och såväl i rådet som i parlamentet eliminerades uttryckligen begreppet om europeisk referenskostnad, och texten talar således om sociala och regionala motiv och en minskning av de tendentiösa kostnaderna. Även om det är sant, att jag vid flera tillfällen har talat med kommissionens företrädare, har jag aldrig klart fått veta - eftersom det inte finns någon förordning som reglerar detta beslut - vilka dessa specifika tabeller är, jag är inte ens övertygad om att man inom kommissionen känner till affärskriterier, så att kommissionen faktiskt skall kunna säga att man måste skära ned personalen med så mycket, eller att man måste minska produktionen med så mycket. Jag tror att man dessutom gör en restriktiv tolkning för att vi talar om en tendentiös kostnadsminskning, och det innebär inte en produktionsminskning. Ett företag, vilket som helst, kan producera mer och minska produktkostnaderna. Jag förstår ännu inte dessa affärskriterier.

Papoutsis
Herr ordförande, jag vill ännu en gång upprepa att Europeiska kommissionen alltid är beredd att samarbeta med medlemsstaterna, då det rör sig om problem av känslig natur på det nationella planet, och särskilt då det rör sig om problem som har en speciellt känslig social och regional dimension. I det aktuella ärendet utnyttjade Europeiska kommissionen hela det manöverutrymme den hade tillgängligt, för att konsekvent bemöta detta problem, som ju är ett problem som måste bemötas.
Europeiska kommissionen har respekterat de avtal om produktionsnedskärningar som undertecknades av de spanska samtalsparterna. Skillnaden i uppskattningen av produktionen mellan kommissionen och de spanska parterna ligger i det faktum att kommissionen, mån om att sörja för öppenhet, räknade på den faktiska produktionen, medan Spanien räknade på en teoretisk uppskattning av produktionen. Av analysen, som kommissionens avdelningar utförde, avslöjades att den produktion på 2 100 000 ton under år 2001 från de underjordiska gruvor som Spanien föreslog för HUNOSA nästan exakt motsvarar produktionen från dessa gruvor år 1997. Detta betyder alltså att det inte skulle äga rum någon minskning av de underjordiska gruvornas produktion och, följaktligen, inte heller någon begränsning av verksamheten. Kommissionen tog hänsyn till det mål om en nettonedskärning av årsproduktionen som det talas om i de undertecknade avtalen, och har respekterat detta till hundra procent. Vi kräver inga ytterligare nedskärningar, och jag vill att ni skall veta att vi kommer att fortsätta bemöta denna fråga med största möjliga grad av social finkänslighet, samt erkänna och vara medvetna om de speciella problem som finns i regionen Asturias.

González Álvarez
Jag tror inte att Papoutsis förvånas, när vi diskuterar HUNOSA, över att det är García Arias och jag, som är asturianer, som talar. Jag förstår det han säger om det stöd kommissionen ger. Jag förstår vad han säger om behovet av minskning, och jag tackar också för att han föreslår förhandlingar med arbetsmarknadens parter. Men, herr Papoutsis, det som händer är att den spanska regeringen kommer fram till ett avtal med de sociala aktörerna: ett avtal om minskningar av arbetstillfällen och produktion. Det tycks lugna oss ett tag, och plötsligt dyker det upp i den regionala pressen - och det finns ett tidskriftsbibliotek där som vi kan konsultera - att Europeiska kommissionen trycker på för att detta avtal man har kommit fram till, inte skall uppfyllas i alla punkter, och det för att man skall kunna skära ner på produktionen och sysselsättningen ännu mer - och ni vet att Asturien är en mycket drabbad region. Således gäller vår oro: Varför gör inte Europeiska kommissionen, tillsammans med den spanska regeringen och fackföreningarna, en definitiv plan som inte förändras beroende på den aktuella situationen i regeringen eller kommissionen?

Papoutsis
Herr ordförande, jag vill ännu en gång upprepa att Europeiska kommissionen stod till de spanska myndigheternas och arbetsmarknadsparternas förfogande under hela den tid avtalsförhandlingarna pågick. Från den stund avtalet stod klart har Europeiska kommissionen respekterat det fullt ut, och den räknar med att den redan överenskomna minskningen kommer att äga rum, hela tiden med den faktiska produktionen som referenspunkt. Utöver detta är den enda inblandningen från Europeiska kommissionens sida att bedöma om avtalet är förenligt med fördraget. Inte vid något tillfälle efter slutandet av avtalet har kommissionen återvänt för att kräva en produktionsminskning, vilket jag förklarade tidigare, i samband med García Arias kompletterande fråga; det enda den begär är ett återgående till det korrekta sättet att beräkna produktionen för år 2001. Ingenting annat.

Ordföranden
Fråga nr 42 från Esko Seppänen (H-0858/98):
Angående: Hur energiprogrammens resurser används
EU har som mål att före år 2010 fördubbla sitt utnyttjande av förnybara energikällor. I dagens läge utnyttjar man 6 procent, vilket alltså innebär att målet har ställts vid att nå upp till 12 procent.
Merparten av dagens förnybara energi utgörs av vattenkraft. Att utöka utnyttjandet av denna är svårt i praktiken. Därför är målet att öka procentsatsen om 6 procent mycket ambitiöst och av allt att döma omöjligt att uppnå med nuvarande resurser.
Har EU för avsikt att bevilja mera medel för program som främjar förverkligandet av detta mål? Herr Papoutsis, ni har ordet för att besvara Seppänens fråga.

Papoutsis
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter, kommissionen håller med om att det mål som vitbokens handlingsplan sätter upp om de förnybara energikällorna, att unionen ska fördubbla sitt utnyttjande av dessa källor, från 6 procent i dag till 12 procent år 2010, är ambitiöst, men det är det dock ändå realistiskt. I vitboken analyseras, med de trovärdiga uppskattningar av varje källas förmodade framtida bidrag som finns tillgängliga som bas, med ganska stor detaljrikedom det sätt på vilket detta övergripande mål kan uppnås.
Det förslag som presenteras som strategi för att öka utnyttjandet av de förnybara energikällorna, område för område, baseras på den mest gynnsamma kombinationen av tekniker, och det bereder unionen möjligheten att uppnå sitt mål inom ramen för de tekniska, praktiska och ekonomiska begränsningarna. Uppskattningen av de olika förnybara källornas andel i framtiden är hur som helst betydelsefull, och den skall bidra till att de framsteg som gjorts följs upp, samt att det säkerställs att varje teknik utvecklas inom en tydlig politisk ram.
Det är ett faktum att de flesta av teknikerna för de förnybara energikällorna befinner sig i en mognadsfas. Detta innebär även att produktionskostnaden för energi från förnybara källor hela tiden faller, att den minskar stadigt. Vi befinner oss emellertid i ett stadium som kräver att stora ansträngningar görs för att göra marknaden gynnsam och för att genomföra en politik som främjar de förnybara energikällorna även i verkligheten, och detta är något som gäller i alla medlemsstater. Med tanke på den nivå som vi befinner oss i dag är det uppenbart att det ekonomiska stödet till de förnybara energikällorna måste fortsätta, och detta utöver stödet till grundläggande forskning och demonstrationer.
Vad gäller frågan om det ekonomiska stödets storlek, håller kommissionen med om vikten av att säkerställa skäliga krediter för gynnandet av de förnybara källorna. Altener-programmet siktar just på ett ökat användande av de förnybara energikällorna inom gemenskapen, och det utgör en del av kommissionens förslag för ramprogrammet för energi, som nu på torsdag kommer att debatteras på parlamentets plenarmöte. Kommissionens förslag åtföljs av en finansiell fördelningsplan som täcker perioden 1998-2002 och som är vägledande.
Fördelningsplanen talar om en ökning av Alteners budget, från 14, 4 miljoner ecu för år 1998 till 17, 1 miljoner ecu för år 2002. Jag tror att det är uppenbart att det utgör en betydelsefull ökning av stödet till Altener jämfört med idag. Men det är, som ni vet, rådet och ni i parlamentet som har sista ordet i frågor som rör budgeten. Kommissionen väntar på era egna beslut.

Seppänen
Herr ordförande, herr kommissionär! Den förnybara energins tekniska möjligheter är oändliga och de har analyserats i vitboken. Men därtill behövs politiska beslut. Inom Europeiska unionen har man ännu inte fattat sådana politiska beslut som skulle stödja utnyttjandet av förnybara energikällor. Vad anser man i kommissionen, skulle man i nätet kunna ta elektricitet som producerats via förnybara energikällor till andra priser än elektricitet som producerats med konventionella metoder, alltså på det sättet att den förnybara elektriciteten skulle subventioneras via den tillåtna prissättningen?

Papoutsis
Herr ordförande, Europeiska kommissionen har gjort allt som stod i dess makt för att framlägga alla de förslag som kunde framläggas inom ramen för avtalen inom Europeiska kommissionen, men även inom medlemsstaternas ramar, för att ge en kraftig stimulans till användandet av de förnybara energikällorna. Av denna anledning presenterade vi först grönboken om de förnybara energikällorna och därefter vitboken, med ett konkret handlingsprogram, med vilket vi tror att vi verkligen skall kunna ge en ny stimulans.
Jag påminner er om att vi i handlingsprogrammet valde ut fyra speciella initiativ: först, en miljon solenergianläggningar för bostadshus; stora vindkraftsparker, med en kapacitet av 10 000 MW; anläggningar för biomassa, med en kapacitet av 10 000 MW; införandet av energi från förnybara källor i 100 samhällen. Det är ett handlingsprogram i vilket vi har bett industrin, medlemsstaterna och alla organ att ta initiativ för att gemensamt stimulera användandet av de förnybara källorna.
Utöver det vill jag påminna er om att Europeiska kommissionen i direktivet för den inre marknaden för elektricitet föreslog att de förnybara energikällorna skulle ges en priviligierad ställning. Det är ett förslag som vi hoppas att alla medlemsstater skall följa och utveckla.
Utöver detta har emellertid inte Europeiska kommissionen, som kommission, möjlighet att göra någonting annat. Det är i stället upp till medlemsstaterna att utnyttja alla de möjligheter som tillhandahålls inom Europeiska unionens juridiska ram och, på samma gång, utnyttja det gemensamma ekonomiska stöd som tillhandahålls genom de olika gemenskapsprogrammen, så att industrin får hjälp att producera teknik till lägre kostnad och de olika regionerna och storstäderna i medlemsstaterna bereds möjlighet att utveckla de nya teknikerna för att använda de förnybara energikällorna.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 43.
Fråga nr 44 från Mihail Papayannakis (H-0916/98):
Angående: Sexturism för pedofiler
Enligt en Eurobarometer-undersökning (från april-maj 1998) fördömer de europeiska medborgarna turism inriktad på sexuellt utnyttjande av barn och 8 procent anser det vara högst angeläget att Europeiska unionen gör något konkret för att bekämpa fenomenet. Kommissionsledamoten med ansvar för frågor i anslutning till turism har i uttalanden sagt att de första reaktionerna från den allmänna opinionen i Europa sporrar EU till att vidta konkreta, praktiska åtgärder för att bekämpa turism som grundar sig på sexuellt utnyttjande av barn. Fenomenet är särskilt allvarligt i länder i Asien och Latinamerika, men förekommer också i Central-och Östeuropa, och går ofta inte bara hand i hand med fattigdom och social utslagning, utan också med den internationella handeln med barn.
Jag vill fråga kommissionen om det finns någon gemensam strategi för att bekämpa problemet, om de åtgärder kommissionen hittills vidtagit haft någon verkan när det gäller att kväsa fenomenet, och vilka konkreta åtgärder den ämnar vidta för att få situationen under kontroll? Herr Papoutsis, jag föreslår att ni besvarar fråga nr 44 av Papayannakis vilken för ögonblicket har tagits över av Alavanos.

Papoutsis
Herr ordförande, resultaten av en Eurobarometer-undersökning, som realiserades på förfrågan av Europeiska kommissionen, innehåller fakta som är särskilt användbara för alla som deltar i bekämpandet av turism inriktad på sexuellt utnyttjande av barn.
Vad oss anbelangar så är bekämpandet av denna företeelse en fråga som vi ger särskild prioritet. Enligt resultaten i undersökningen anser i dag en stor majoritet av de europeiska medborgarna att Europeiska unionens ingripande inte bara önskvärt utan också nödvändigt. Undersökningen visar att 88 procent av de medborgare som tillfrågades anser att inblandningen från samhällets sida är viktig och nödvändig. Alla de åtgärder som planerades i kommissionens meddelande i november 1996 har genomförts i snabb takt. Kommissionen har nu för avsikt att i slutet av 1998, inför Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, framlägga en rapport om genomförandet av alla dessa åtgärder och de framsteg som har gjorts. Redan vetskapen om att de europeiska medborgarna känner till att det finns ett engagemang från Europeiska kommissionens sida ger oss stor uppmuntran att fortsätta våra ansträngningar.
Herr ordförande, tillåt mig att helt kort att berätta om ett initiativ som berör stödet till samordningen av de nationella informations-och upplysningskampanjerna mot barnsexturismen på europeisk nivå. Informationsverksamheten, som nu håller på att ta form och som stödjs av Europeiska kommissionen, baseras på utvecklandet i ett antal länder av två program som komplementerar varandra.
Det första har som mål att planera, realisera och sprida en video, avsedd för de flygturer som har resmål där fenomenet i fråga är på uppåtgående som destination, liksom även att informera och upplysa den personal som tjänstgör på dessa rutter.
Det andra programmet har som mål att planera, realisera och sprida å ena sidan informationsbroschyrer avsedda för resenärerna och å andra sidan foldrar med fakta om sexturismen, avsedda att undervisa de människor som yrkesmässigt arbetar med turism. Till dessa informationsverksamheter kan även läggas en viktig händelse: arrangerandet av de första europeiska mötena mellan organ som deltar i bekämpandet av barnsexturismen, vilka äger rum i Bryssel, mellan den 24 och 26 november, i samband med mässan " Brussels Travel Fair 1998" . På denna yrkesmässa för turism kommer Europeiska kommissionen att ha en betydande utställningsyta till sitt förfogande, där den kommer att presentera alla de initiativ som den tagit i fråga om att bekämpa barnsexturismen. Därutöver kommer vi att arrangera möten med experter och kändisar, och sex rundbordsmöten kommer att hållas under dessa dagar, för att vi i detalj skall kunna diskutera alla dessa frågor och alla de gemensamma åtgärder som vi i framtiden kan komma att vidta på europeisk nivå, såväl tillsammans med icke-statliga organisationer, som med industrin och medlemsstaternas regeringar.

Alavanos
Herr ordförande, jag vill tacka kommissionär Papoutsis, för jag tror att han har tagit viktiga initiativ, som inte bara resulterar i fagra ord utan även i konkreta åtgärder, oavsett hur svåra dessa åtgärder kan vara att genomföra, och oavsett hur många hinder som måste passeras på vägen.
Jag vill ställa två korta frågor: för det första - något som gäller exempelvis länderna i Östasien, där det finns stort vittnesbörd om sexturism, och då många gånger med barn som objekt - om ingripanden har gjorts från Europeiska unionen på politisk nivå, mot medlemsländernas regeringar, och, för det andra, om de 15 medlemsstaterna, i kommissionens ögon, har framskridit med tillbörlig känslighet och saklighet i dessa frågor.

Papoutsis
Herr ordförande, vi befinner oss i oavbrutna överläggningar med medlemsstaternas regeringar och efter Europaparlamentets resolution i november 1997 har vi redan fått rådets deklaration, efter kommissionens förslag av den 26 november 1997. Jag måste säga er att det rådde stor samstämmighet hos medlemsstaterna i fråga om detta uttalande. Kommissionens förslag om verksamhet riktad mot barnsexturism koncentreras av praktiska skäl nu till ett begränsat antal målsättningar, som svarar mot fyra grundläggande behov:
Först av allt, att de förhindrar och bestraffar personer som utnyttjar underåriga sexuellt.-För det andra, att de får strömmen av sexturister från medlemsstaterna till tredje land att upphöra.-För det tredje, att de bidrar till bekämpandet av sexturism i tredje land.-För det fjärde, att de sporrar Europeiska unionens medlemsstater att inta en gemensam hållning mot barnsexturismen. Och här krävs i en del fall att vissa ändringar görs i medlemsstaternas nationella lagstiftning, någonting som redan har börjat ske i långsam men stadig takt, eftersom det finns ett allt större politiskt intresse från regeringarnas sida, samtidigt som det finns en medvetenhet, ett engagemang hos opinionen i många av Europeiska unionens medlemsstater, något som jag hoppas inom kort skall gälla för alla Europeiska unionens medlemsstater.Vad gäller tredje land, så diskuteras naturligtvis denna fråga inom ramarna för Europeiska unionens yttre förbindelser, dock på ett sätt som för det första, inte skall svärta ned dessa länders anseende, och, för det andra, skall hjälpa till i de samfällda ansträngningar som görs tillsammans med dessa länders regeringar att utarbeta metoder att bekämpa fenomenet. Här behöver vi också bidrag från turistindustrin, som, måste jag säga, har tagit mycket viktiga initiativ i den riktningen. Det som vi måste hålla fast vid - och som vi skall hålla fast vid med bidrag från turistindustrin och naturligtvis också samarbetsvilja hos de 15 medlemsstaterna, men även med samarbetsvilja hos regeringarna i tredje land, och då särskilt regeringarna i de länder där företeelsen är på uppåtgående - är våra gemensamma ansträngningar för att skapa en moral för turismen och våra försök att utarbeta metoder med vilka vi ekonomiskt kan bidra till att snabba på den ekonomiska utvecklingen, förbättra medborgarnas - och då särskilt ungdomarnas - levnadsstandard, skapa nya sysselsättningsplatser, och på detta sätt förhindra fenomenets utbredningen och bekämpa det.

Ordföranden
Tack så mycket herr Papoutsis. Vi har överskridit den tid vi hade avsatt till frågor till kommissionen. Jag vet inte om jag vågar åberopa er generositet och sessionstjänstens fördragsamhet, men Gary Titley är närvarande. Vad anser ni? Kan vi besvara Gary Titleys fråga? Jag tackar er, och sessionstjänsten, så mycket.

Ordföranden
Fråga nr 45 från Gary Titley (H-0900/98):
Angående: Uppföljningen av det av parlamentet antagna betänkandet av Harrison om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner
Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att säkerställa att den uppfyller anda och bokstav i Harrisonbetänkandet om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner som antogs i september, för att försäkra sig om att små och medelstora företag som utför arbete åt kommissionen inte drabbas av betalningsförseningar orsakade av kommissionen? Herr Papoutsis, ni har ordet för att besvara Titleys fråga.

Papoutsis
Herr ordförande, kommissionen har haft tillfälle att uttrycka sitt gillande av Harrisons betänkande om förslaget till direktiv om insatser mot betalningsförseningar, och den kommer att ta i betraktande de flesta av de ändringar som föreslås i detta.
Enligt kommissionens förslag täcks inte de betalningar som verkställs av gemenskapsorganen in av detta direktiv. Kommissionen kommer emellertid att lägga fram lämpliga förslag även för dessa, och den siktar på regler som ska vara jämnstarka med dem som planeras i direktivet och som angår de offentliga myndigheterna. I enlighet med arbetsdokumentet om ändringen av den finansiella förordningen av den 22 juli 1998 avser kommissionen att harmonisera de bestämmelser rörande betalningar som i dag tillämpas, och den har som mål att alla gemenskapens organ skall anta de normer som planeras i förslaget till direktiv. Kommissionen har samtidigt påbörjat utarbetandet av en undersökning angående dess egna betalningsförseningar, vars slutsatser och förslag kommer att meddelas innan utgången av innevarande år. Fram till dess kommer Europeiska kommissionens ansvariga avdelningar att lägga ned största möjliga möda för att i sina gärningar respektera de riktlinjer som har föreslagits i direktivet.

Titley
Kommer kommissionen inte att erkänna det pinsamma i att kommissionen å ena sidan säger att den vill utveckla ett direktiv om betalningsförseningar medan den själv ofta låter företag vänta länge på pengar? Företag framför ständigt klagomål till mig och jag vet att de klagade inför kommissionären när han var vänlig nog att besöka min valkrets. Inser han inte att detta är politiskt omöjligt att uppfylla om inte kommissionen vidtar åtgärder?

Papoutsis
Herr ordförande, jag kan erkänna att Europeiska kommissionen i vissa fall har varit sen med betalningar, och jag förstår att det förekommer - berättigade - klagomål från vissa företag, och det är möjligt att det gäller även företag i herr Titleys valkrets. Jag måste emellertid säga och insistera på att Europeiska kommissionen gör allt vad som står i dess makt i fråga om detta, men det förekommer att vi erhåller felaktiga fakturor, och det krävs tid att säkerställa om en faktura är korrekt eller ej. Kommissionen lägger hur som helst ned största möjliga möda för att i sina gärningar respektera direktivets ram. Jag vill också betona att kommissionen i juli 1997 godkände principen om rätten att debitera dröjsmålsränta i händelse av betalningsförseningar, så att betalningsmottagaren kompenseras för förseningen. Efter vad vi vet, finns det ingen annan internationell organisation som betalar ränta i händelse av betalningsförsening. Och detta vill jag betona, för det visar verkligen att Europeiska kommissionen i sina gärningar uppfyller anda och bokstav i detta direktiv om insatser mot betalningsförseningar, som den har föreslagit.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Papoutsis. Tack också till kammarens sessionstjänst.
Ärade ledamöter! Jag vill informera er om att frågorna 46 till 86 kommer att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.18 och återupptogs kl. 21.00.)

Ro-ro-passagerarfartyg och höghastighetsfartyg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0310/98) av Watts för utskottet för transport och turism om förslag till rådets direktiv om villkor för drift av reguljärtrafik med ro-ro-passagerarfartyg och höghastighetsfartyg i gemenskapen (KOM(98)0071 - C4-0162/98-98/0064 (SYN)).

Watts
Herr ordförande! För drygt fyra år sedan i september 1994 sjönk ro-ro-passagerarfärjan Estonia i Östersjön med 900 människors död som följd. Detta parlament beslutade då att en sådan olycka aldrig mer skall få hända igen. Estoniatragedin var bara en av många färjekatastrofer under det senaste decenniet. Jag kan nämna andra, inklusive The Herald of Free Enterprise , 1987, eller mera nyligen, Scandinavian Star .
Parlamentet ställde då frågan: varför lär vi oss aldrig läxan? Varför lärde vi oss inte av förlisningen av The Herald ? Varför gjordes nästan ingenting? Aldrig mera är detta parlaments mål.
Såsom parlamentets föredragande i frågor om färjesäkerhet, är jag mycket nöjd med att vi åstadkommer verkliga förbättringar nu i dag inom färjesäkerheten. Tack vare kommissionär Neil Kinnocks beslutsamhet har vi bevittnat en rad åtgärder för att lära oss läxan och tillämpa den. För det första har de internationella säkerhetsreglerna för sjöfarten gjorts obligatoriska för att garantera att ledning, kapten, befäl och manskap sätter säkerheten i första rummet. För det andra, passagerarna kommer i framtiden att räknas, och data som är vitala vid en nödsituation kommer att samlas in. För det tredje bearbetas nu problemen med stabiliteten hos ro-rofartyg som ett resultat av Stockholmsavtalet när detta träder i kraft.
I dag behandlar vi den senaste och mest ambitiösa åtgärden hittills. I framtiden skall medlemsstaterna godkänna driften av varje färja och höghastighetsfartyg som färdas inom EU: s farvatten oavsett vilket land det är registrerat i. Med andra ord kommer rederierna inte längre att kunna kringgå internationella säkerhetsregler genom att välja bekvämlighetsflagg.
Dessutom kommer i framtiden manöverskrivare, s.k. svarta lådor, att bli obligatoriska. I framtiden kommer medlemsländer inte längre att förvägras rätten att utreda sjöfartsolyckor.
Som föredragande stöder jag till fullo dessa åtgärder, inte minst därför att många färjor, trots tragiska händelser på senare tid, helt enkelt inte är säkra nog. En kommissionsfinansierad översyn fann nyligen att nästan en av tre kontrollerade färjor hade allvarliga säkerhetsdefekter. Bland dessa fanns tre fastrostade brandsläckare, felaktiga livvästar, trasiga livbåtsmotorer och låsta nödutgångar. Vi måste därför säkra ett snabbt godkännande av detta förslag och garantera att det genomförs fullt ut över hela gemenskapen.
Trots att vi helhjärtat stöder detta förslag vill vi se det förenklat och förstärkt i ett antal viktiga avseenden. För det första anser vi att alla färjor - gamla och nya - bör förses med svarta lådor inom fem år, för att täppa till den rättsliga luckan i artikel 5, vilken tillåter ständiga dispenser. För det andra anser vi att resultaten från de säkerhetsöversikter som meddelas till kommissionen genom detta direktiv, bör göras tillgängliga för allmänheten. För det tredje bör en noggrann utvärdering göras inom tolv månader efter det att detta förslag trätt i kraft, för att avgöra om tillräckligt gjorts eller om ytterligare åtgärder krävs.
Som en ytterligare garanti för färjesäkerheten, anser vi att årliga säkerhetsrapporter bör avläggas. All denna information måste offentliggöras. Dessa tre ändringsförslag avspeglar vår beslutsamhet att göra färjorna säkrare, att garantera att färjesäkerheten fortsätter att toppa dagordningen och att försäkra oss om stödet från medborgarna och passagerarna i garantin av åtlydnaden av dessa stränga säkerhetsnormer.
Jag har också en rad frågor till kommissionären. För det första, med tanke på medlemsstaternas ansvar för genomdrivandet av den nya ordningen för färjesäkerhet, vilka resurser kommer att göras tillgängliga för att garantera efterlevnaden över hela gemenskapen? För det andra, vilka är kommissionens planer för att se över Stockholmsavtalet för att garantera att normerna för färjestabilitet håller jämna steg med den tekniska utvecklingen? För det tredje, med tanke på det rapporterade felet på båda de svarta lådorna ombord på det flygplan från Swiss Air som nyligen kraschade utanför Kanadas kust, kommer kommissionen att garantera att de svarta lådorna i samtliga färjor förses med reservelsystem?
Slutligen vill jag tacka alla mina kolleger och vår stab. Tillsammans är vi fast beslutna att förhindra nya färjekatastrofer. Aldrig mer! Detta förslag, tillsammans med våra ändringsförslag, och om det genomdrivs på ett riktigt sätt, kommer att garantera att de 141 miljoner passagerare som reser med färja i europeiska farvatten anländer tryggt till sina destinationer.

Sindal
Herr ordförande! Under ett valår som detta får vi ofta frågan: Vad gör ni egentligen i parlamentet? Jag är alltid glad att kunna berätta att vi i transportutskottet i parlamentet i Strasbourg och i Bryssel ständigt arbetar för att förbättra säkerheten för alla transportformer. Den transnationella gränsöverskridande trafiken skall göras säker genom gemenskapsåtaganden. Vårt engagemang särskilt när det gäller säkerhet vid färjetrafik är välkänt, vilket dagens betänkande också är ett uttryck för. Siffrorna - över 140 miljoner passagerare fördelade på 500 färjor - talar för sig själva. Jag vill säga att jag personligen gör över 200 sjöresor om året, så jag känner till färjorna. Och i och för sig är det komiskt att vi - när internationella regler från IMO skall tillämpas - måste fastställa dessa i ett direktiv. De borde ju gälla över hela världen. Men nu är det som det är. I ett virrvarr av flaggstater och avvikande lagstiftning är det nödvändigt med direktiv som säkerställer att det finns utbildade sjömän, port state control , osv.
Kritikerna av detta direktiv kommer säkert att försöka hitta nya vägar. Färjor flyttas utanför EU, osv. Men som jag nämnt kan man önska sig att Watts betänkande och kommissionens utspel blir början till ett globalt initiativ som säkerställer säkerheten till sjöss överallt. Vi erfar gång på gång att vi inte bör tillämpa IMO: s regler inom gemenskapen. Det skulle vara bättre om vi hade något som gällde för alltihop.
Nu i dagarna kommer det - tyvärr skulle man kunna säga - ut en bok i Danmark som handlar om Estonia-olyckan. Så att en del av oss kommer att genomleva olyckan en gång till. Jag hoppas att detta direktiv, inte minst genomförandet av det, kommer att bidra till att säkerställa gemenskapslagstiftningen och säkerställa säkerheten i framtiden.
Till sist måste jag nämna ett par danska problem i samband med detta direktiv. Det rör sig om ändringsförslag 2, 15, 16 och 17, där man kan diskutera i hur hög grad kommissionen skall ha rätt att agera. Det skulle kunna vara nästa fråga att undersöka, när man har alla statistiska uppgifter. Men låt det bero för tillfället. Jag stöder betänkandet i det skick det är antaget i utskottet, men är bekymrad särskilt vad gäller ändringsförslag 16 och 17.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Europeiska folkpartiets grupp stöder Watts betänkande med hela hjärtat, bortsett från två små undantag, förslag 8 och 14. Jag tror att de går en smula för långt, men vår kollega Watts är ju en riktig perfektionist! I sak delar vi helt hans uppfattning. De senaste årens färjeolyckor har kostat livet för mer än 2 000 av våra medborgare.
Men tyvärr, herr Watts, har Adac-studien i år visat att det också i de länder som räknas till gemenskapens flaggländer föreligger avsevärda brister i säkerheten. Herr kommissionär, ni vet vad jag menar. Det är vår plikt att se till att alla färjor i gemenskapen som går under europeisk flagg uppfyller säkerhetsstandarderna. Vi står, i likhet med Watts och hans kolleger, fast vid att kommissionens förslag om villkoren för ro-ro-passagerarfartygens verksamhet skärps ytterligare.
Vi håller med om tanken att det inte längre räcker att vid säkerhetsinspektion förlita sig till flaggstaten. Alltför ofta har det då blivit fel. Vi måste se till att vi får till stånd ett effektivt, obligatoriskt övervakningssystem vid besöksstaterna, dvs. de stater vars hamnar anlöps och vars medborgare normalt är de som utnyttjar fartygen.
Vi delar helt och hållet uppfattningen att det inte räcker med att bara utrusta passagerarfartygen med skeppsdataskrivare, även om de förfogar över eget batteri. De övergångsbestämmelser som hittills planerats måste göras så stränga som möjligt. Säkerheten måste nämligen vara lika stor för alla passagerare, liksom olycksutrustningen måste vara en och samma oavsett fartygets storlek och i vilket land det är registrerat.
Vidare delar vi föredragandens uppfattning att det register över incidenter på eller med fartyg som finns hos kommissionen skall göras tillgängligt för inte bara medlemsstaterna utan också för alla medborgare. Då kan den som vill göra en resa över havet informera sig om vilken fartygslinje och vilka fartyg som är säkra och dra sina egna slutsatser därav. Det kan möjligen leda till att rederierna med tanke på bokningstal och nedgången i bokningstal funderar på om de inte borde uppdatera sin fartygsflotta till senaste standard för att inte förlora några passagerare.
Det är säkert också vettigt att anta säkerhetsstandarderna i den form som gäller vid prövningen och inte vid utfärdandet av detta direktiv. Jag tror nämligen att vi måste skärpa en del av dem ytterligare. Tillåt mig till slut att ta upp en fråga som vi alltid berör. Jag är spänd över hur kommissionen kommer att besvara de tillkommande frågor som ställts av min kollega Watts. Huvudproblemet är jämt och ständigt att vi visserligen utfärdar rätt direktiv och hoppas att medlemsstaterna genomför dem på ett bra sätt, men den avgörande frågan är: Tillämpas de också av medlemsstaterna, och på vilket sätt? Prövar man med samma intensitet och drar man samma konsekvenser när något är bristfälligt i de olika länderna? Jag tror att vi har ett och annat att göra med det här och jag är spänd över om den företrädande kommissionären har något att säga därom.

Teverson
Herr ordförande! Vi välkomnar verkligen denna förstärkta lagstiftning, som är absolut nödvändig för säkerheten hos de passagerare för vilka detta är ett av de huvudsakliga färdsätten mellan medlemsstaterna. Det finns en rad områden som är viktiga i detta speciella betänkande, såsom det faktum att vi har innefattat höghastighetsfartyg. Nu när det finns en ökande konkurrens mellan ro-ro-färjor och denna typ av transportmedel måste vi försäkra oss om att betona båda dessa former lika mycket.
Jag vill i synnerhet kommentera kontrollen av efterlevnaden. Detta har nämnts av EPP-gruppen och engagerar mig i ett antal lagstiftningsområden. Europa avancerar helt riktigt med sin lagstiftning för säkerheten hos ro-ro-färjor som är en transportform som både teoretiskt och, vilket vi sett, i praktiken, är en potentiellt mycket instabil fartygstyp.
Vad jag i synnerhet vill veta av kommissionen är hur ett verktyg för att säkerställa genomförandet av direktivet skall utformas på ett bra sätt till gagn för allmänheten.
Detta är en nyckelfråga för Europaparlamentet att engagera sig i. Medborgare reser regelbundet med färjor. Vi måste garantera deras säkerhet.
Jag vill tacka Watts för hans betänkande som är extremt förtjänstfullt. Kontrollen av efterlevnaden är absolut en nyckelfråga.

Alavanos
Herr ordförande, även vi anser att Watts betänkande om säkerheten på bilfärjor och höghastighetsfartyg för passagerare inom gemenskapen är mycket betydelsefullt, och vi placerar det, efter de många olyckor som inträffat, tillsammans med de övriga lagstiftningsinitiativen för ökad säkerhet.
Såväl frågan om utrustning för registrering av färddata, som förslagen från utskottet för transport och turism, till exempel förslaget om en årlig rapport om säkerheten på fartygen och förslaget om en faktabank som skall vara öppen för allmänheten, tror jag är viktiga steg på vägen, men de är inte tillräckliga. Vi tror att frågan om säkerhetsföreskrifter för fartyg måste ges en bredare och mer uttömmande behandling, och särskilt viktigt är att kontrollera att säkerhetsföreskrifterna efterlevs, för vi ser att tillståndet i verkligheten är fjärran från såväl de frågor som vi diskuterar här idag, som från de åtgärder som det stiftats lagar om i Europeiska unionen.
Det måste finnas tillfällen då Europeiska unionen inte tillåter att vissa bestämmelser tillämpas. Jag skall kanske ta tillfället i akt att berätta att vi blev mycket upprörda över att det i ett annat direktiv om säkerheten på passagerarfartyg, i vilket obligatorisk ombyggnad av båtar som i oktober år 2000 har varit i bruk i minst 27 år föreskrivs, finns ett undantag för grekiska fartyg. Jag skulle, som grekisk EU-ledamot, vilja säga att vi under inga omständigheter kan acceptera ett undantag som detta, som av ekonomiska eller sociala skäl kanske skulle kunna godtas i andra sektorer, som till exempel textil- eller skoindustrin, men som är helt oacceptabelt då det rör sig om säkerheten på passagerarfartyg. Om de grekiska fartygen tillfälligt skulle undantas från ombyggnadskravet, skulle de förbjudas att anlöpa europeisk hamn, och vårt land skulle bli en bananrepublik även i verkligheten.

Van Dam
Herr ordförande, herr kommissionär! Katastroferna med " Herald of free enterprise" och " Estonia" har med rätta inte glömts bort. De visade oss än en gång att säkerheten förtjänar att ha hög prioritet inom sjöfarten. Om det här försummas så får det allvarliga negativa följder, både med avseende på människoliv och på miljön. Därför behövs en sträng säkerhetspolitik för både frakt- och passagerartrafiken till havs. Den politiken skall tillämpas på fartygens sjövärdighet och besättningens kvalitet. Den undersökning som ADAC nyligen genomförde av ett antal bilfärjors och passagerarfartygs sjövärdighet visade att säkerheten ombord på flera europeiska färjefartyg inte är bra. Därför stöder jag det här lagstiftningsförslaget från kommissionen och de flesta av ändringsförslagen från föredraganden, vilken jag gärna gratulerar till betänkandet. Jag håller med om att sjösäkerhetspolitiken måste sträcka sig över hela gemenskapen. Annars finns risken att rederier undviker hamnarna med de strängaste säkerhetsföreskrifterna och lägger till i hamnar där det ställs lägre krav på fartygen. Det är naturligtvis inte bra för säkerheten. För att kunna garantera en effektivare säkerhetpolitik är det nödvändigt att lagen gäller för alla fartyg som lägger till vid hamnar i gemenskapen, oberoende av under vilken flagg de seglar, deras nationalitet.
De åtgärder som föreslagits skapar en ram inom vilken IMO: s förordningar införs på gemenskapsnivå så att fartygsflottans sjövärdighet kommer att ligga på en försvarbar nivå. Anpassningen av IMO: s förordningar ger samtidigt alla inblandade en översiktlig helhet.
Att låta rederiet stå för besiktningskostnaderna om sådana brister konstateras, att det är oansvarigt att låta fartyget segla, stämmer inte överens med hur företag behandlas. Samma besiktning genomförs ju på varje fartyg. Kostnaderna är därför oberoende av de skador som konstaterats. Därför kan jag inte stödja det ändringsförslag som lagts fram angående den punkten.
Jag vill också påpeka hur viktigt det är med bra information för alla inblandade parter. Att ha tillgång till fullständig och relevant information ger kunden en översikt över de risker som han eller hon löper om ett visst bolags tjänster används. Av samma skäl förespråkar jag också en årlig undersökning om vilka resultat den politik som förts har gett och ett offentliggörande av dem.
Slutligen, herr ordförande, instämmer jag med kraft i det här betänkandet och jag är övertygad om att mycket mänskligt och materiellt lidande kan förhindras om det här direktivet införs.

Stenmarck
Herr ordförande! Låt mig få inleda med att tacka föredraganden Watts för det betänkande som han har lagt fram. Som vanligt när det gäller frågor om säkerheten till sjöss, är vi överens i allt det grundläggande.
Europeisk färjetrafik har under den senaste tioårsperioden förmörkats av ett antal mycket allvarliga olyckor. Allt detta har gjort det nödvändigt för EU att agera. En lång rad förslag under åren har lett fram till en höjd säkerhet. Det har handlat om bättre utbildning för de ombordanställda. Det har handlat om att utvidga SOLAS-konventionen till att även omfatta inrikes färjetrafik. Vid varje sådant tillfälle har vi också varit överens om att ytterligare säkerhetshöjande åtgärder kan komma att bli nödvändiga även i framtiden. Mycket av det som måste göras kan bara åstadkommas i ett brett internationellt samarbete. För EU är gemenskapsåtgärder nödvändiga för att ge medborgarna en hög grad av säkerhet, oavsett vilket medlemsland det är som de reser till.
Vad det handlar om här är att säkerställa en effektivare tillämpning av internationellt överenskomna säkerhetskrav för ro-ro-passagerarfartyg och höghastighetsfartyg. Ett stort antal säkerhets- och driftskrav som har överenskommits inom IMO blir obligatoriska för medlemsländerna. Allt detta har i grunden bara en enda målsättning, nämligen att leva upp till det som under de senaste åren har sagts så oerhört många gånger i denna kammare: " Det får aldrig någonsin hända igen!"
Låt mig få ställa en avslutande fråga till kommissionären om vilka åtgärder som han anser vara nödvändiga för att vi ytterligare skall kunna förbättra säkerheten i den europeiska färjetrafiken.

Thors
Herr ordförande! Som det har sagts är detta direktiv ett viktigt led för att öka sjösäkerheten. Det är dessutom en del av de åtgärder som rådet beslutade om efter Estoniakatastrofen i december 1994. Det är inte förvånande för någon att jag stöder detta direktiv, eftersom den finländske trafikministern vid denna tidpunkt var Ole Norrback, min tidigare ledare och f.d. partiordförande.
Vi vet att direktivets viktigaste ingredienser är att stärka obligatoriska besiktningar, att skapa klarare regler för utredning av sjöolyckor och att införa kravet på black box för sjöfarten. Detta kommer att innebära ökade kostnader för sjöfarten, men det ändrar inte min ståndpunkt - jag stöder direktivet. Det är nödvändigt också för att EMU-reglerna tolkas på ett oenigt sätt, vilket skapar osäkerhet.
De erfarenheter som ledde till direktivförslaget visar också på att privatisering av myndighetsverksamhet inte går att genomföra när de ekonomiska intressena är för stora. Jag tycker också att vi borde ha en kvalitetskontroll och kvalitetstävlingar även för denna myndighetsverksamhet i framtiden, en idé som jag tror att vi kan ta fasta på.
Det är också glädjande att andra än unionens öländer, Irland, Storbritannien och Finland, numera stöder dessa förslag. Jag stöder helhjärtat ändringsförslag 3, eftersom det kommer att gälla trafik till och från samma hamn, en trafik som förekommer i mina närområden.
Ändringsförslag 12 uppfyller däremot inte närhetsprincipen. Jag tror att frågan om fördelningen av kostnaderna för besiktningen måste avgöras av medlemsländerna.
Bästa vänner! Jag brukar inte komma med tackord, men denna gång vill jag tacka vår kollega Watts för det goda arbete som han har gjort. Jag önskar honom framgång, på allas våra vägnar, i utvärderingen av resultaten i ADAC: s rapport som han nämner i sin motivering. Jag tycker att hans betänkande är ett utmärkt sätt att hedra minnet av Estoniaoffren.

Sarlis
Herr ordförande, även jag måste, som många före mig, uttrycka min beundran för Watts betänkande och arbete, liksom för de ändringar som han har föreslagit, vilka jag är säker kommer att godkännas med stor majoritet i morgon här i parlamentet.
Jag måste säga att kommissionen verkligen har gjort stora framsteg på detta område och föreslagit många direktiv och förordningar som syftar till att förbättra säkerheten på fartyg. Dessa direktiv godkänns helt riktigt och blir lagar. Men den har i stor utsträckning försummat åtgärderna för stöd till den europeiska sjöfarten. Jag måste påminna om att kommissionen fram till slutet av 80-talet bokstavligen bombarderade parlamentet med förslag om åtgärder avsedd att stödja den europeiska sjöfarten. Från den ena dagen till den andra upphörde emellertid förslagen och diskussionerna om konkreta åtgärder för stöd till den europeiska sjöfarten, och de enda frågor som från denna dag sysselsätter kommissionen är säkerhetsfrågorna. Detta är inte klander, men det finns inga proportioner i det hela. Människorna som i dag driver dessa linjer får se hur driftskostnaderna för fartygen, som måste vara moderna och utrustade med allt det som förespråkas i Watts betänkande - vilket ju är rätt och riktigt -, skjuter i höjden.
Det saknas dock konkreta åtgärder för sjöfarten. Kommissionen har helt glömt bort sjöfarten som näringsgren. Den bryr sig inte om sjöfarten, och vi får följaktligen se rederier som Hapag Lloyd lämna Tyskland, P&Q lämna Storbritannien, Stena Line lämna de skandinaviska staterna för att i stället etablera sig i något av de så kallade skatteparadisen, eftersom det bara är genom skatteflykt de har möjlighet att klara av de höjda driftskostnaderna för sina fartyg. Jag tar upp dessa saker och förväntar mig ett svar från kommissionen om vad den ämnar vidta för stödåtgärd för den europeiska sjöfarten, låt vara att det nu är i elfte timmen. För utan europeisk sjöfart kommer det inte att finnas europeiska sjömän. En säker metod för att få denna del av den europeiska sjöfarten att försvinna är att det inte finns fartyg som går under europeisk flagg.

Donnay
Herr ordförande, kära kolleger! Det föreliggande förslaget till direktiv behandlar en mycket viktig fråga - sjöfartssäkerheten. Det har visat sig nödvändigt för Europeiska unionen att ingripa på området. Jag gratulerar därför kommissionen och rådet till att ha kompletterat den lagstiftningsstruktur som de gradvis har byggt upp under de senaste åren, till följd av de dramatiska händelser som inträffade i början av årtiondet.
Det förslag till direktiv som nu föreläggs oss har nämligen föregåtts av flera initiativ avsedda att reglera säkerhetsproblemen för ro-ro-fartyg. Detta är den tredje text kommissionen lägger fram i syfte att uppfylla rådets förväntningar på området sjöfartssäkerhet för passagerartrafik.
Efter den förordning som gör det obligatoriskt att i förtid tillämpa internationella regler för säkerhetsorganisationen på all reguljärtrafik med ro-ro-passagerarfartyg, och efter direktivet i vilket föreskrivs obligatorisk registrering av ombordvarande på sådana passagerarfartyg, syftar det förslag till direktiv som behandlas i vår kollega Mark Watts betänkande sålunda till att inrätta en obligatorisk säkerhetsordning för alla ro-ro-passagerarfartyg som går till eller från hamnar i Europeiska unionen samt möjliggöra för medlemsstaterna att kontrollera säkerheten på dessa fartyg, inklusive rätten att genomföra utredningar i händelse av sjöfartsolyckor.
Det samlade regelverk som utgörs av dessa olika rättsakter är en följd av rådets resolution av den 22 december 1994 om säkerheten för ro-ro-passagerarfartyg, vilken antogs efter flera tragiska olyckor på färjor i linjetrafik mellan europeiska hamnar. Vi har alla tragedierna på " Herald of Free Entreprise" , " Scandinavian Star" och " Estonia" i färskt minne, för att bara nämna de senaste. Vi skall komma ihåg att dessa tragedier har kostat närmare 2 000 människor livet. Unionen var skyldig att ingripa.
Förslaget till direktiv kommer att beröra närmare 550 fartyg och höghastighetsfartyg och 277 europeiska hamnar. Föredraganden uppger att 141 818 786 passagerare transporterades år 1996. Detta visar hur viktigt det är att frågan tas upp.
Ur den synpunkten är strävandena att införa enhetliga och harmoniserade säkerhetsregler i unionen av yttersta vikt för att garantera passagerarna optimala säkerhetsvillkor.
Sammanfattningsvis vill jag lyckönska föredraganden till den förnämliga analys han gör i betänkandet. Jag vet att sjöfartssäkerhet ligger honom varmt om hjärtat. Låt mig därför få välkomna det enastående arbete han har uträttat och de ansträngningar han har ägnat denna fråga.

Papoutsis
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter, jag vill börja med att säga att jag talar för Europeiska kommissionens och min kollega Kinnocks räkning, Kinnock som beklagar att han idag inte har möjligheten att närvara här på sammanträdet, eftersom han befinner sig på rådsmötet (miljö) i Luxemburg, och jag träder in i min kollega Ritt Bjerregaards ställe, då hon har råkat ut för en mindre olycka och därför inte är sig i tjänst.
Damer och herrar ledamöter, jag gläds särskilt åt det faktum att Watts betänkande stöder införandet i gemenskapen av ett omfattande och obligatoriskt besiktningssystem, samt ett regelverk för utredning av olyckor där färjor i reguljär trafik har varit inblandade. Jag har glädjen att meddela att kommissionen kommer att stödja ett betydande antal av de ändringar som föreslås i betänkandet. Närmare bestämt kan kommissionen, med reservation för vissa formella ändringar, acceptera ändringsförslagen 1, 2, 4, 5, 10 och 11, liksom den i princip kan acceptera ändringsförslagen 9, 12 och 15. Många av dessa ändringar är avsedda att leda fram emot en harmonisering med andra direktiv och förordningar som har att göra med sjösäkerhet. Det är emellertid just intresset för harmonisering som hindrar oss från att acceptera ändringsförslagen 3, 7 och 14. I ändringsförslag 6 föreslås att riktlinjerna från IMO: s, Internationella sjöfartsorganisationens, resolution A.746 tillämpas, som de är under tiden för besiktningen i enlighet med artikel 13. Trots att jag är medveten om önskemålet att så många som möjligt av bestämmelserna i moderniserande riktning skall genomföras, kan vi som lagstiftare inte föregripa det automatiska genomförandet av framtida ändringar i IMO: s officiella akter som kommer att äga rum. Kommissionens organ håller dock på att utarbeta ett förslag som skall kunna bemöta detta tillstånd, och jag är övertygade om att det kommer att tillfredsställa Europaparlamentet.
En av de viktigaste åtgärderna som föreslås i samband med reglerna för utredning av sjöolyckor, är kravet på att det ombord på fartygen ska finnas ett instrument för registrering av färddata, " Voyage Data Recorder" .
Kommissionen har tillbörligt beaktat de tekniska svårigheter som skulle kunna uppträda i samband med installeringen av dessa instrument i båtar som redan är i bruk. Av denna anledning har i vårt förslag kommissionen givits möjlighet att utfärda undantag från vissa tekniska krav som VDR-systemet måste svara mot. Vi anser att denna möjlighet att utfärda undantag är viktig, och som en följd därav kan vi inte hålla med om att den kan begränsas till att gälla i bara fem år, vilket föreslås i ändringsförslag 8. Ändringsförslag 13, som har att göra med informationen från fartygsbesiktningarna, föreslår för det första att denna information ska offentliggöras och, för det andra, att den ska utgöra grunden för en årsrapport som skall sammanställas av kommissionen. Trots att vi håller med om nödvändigheten av öppenhet, är vi emellertid skyldiga att fästa parlamentets uppmärksamhet på de faror som offentliggörande av denna information kan medföra, vad gäller trovärdigheten, säkerheten och handelsbedrägeriet. Det är just kommissionens intresse för denna fråga som har drivit den att föreslå ett bevakningsförfarande, så att förutsättningarna för tillgång till informationen i fråga definieras. Frågan om öppenhet för oss till ändringsförslag 15, i vilket det krävs att kommissionen genomför en utvärdering av vilka förbättringar som skett beträffande ro-ro-fartygens säkerhet, mot bakgrunden av rådets resolution från 1994. Kommissionen håller med om behovet av regelbundna utvärderingar av de antagna gemensamma åtgärderna, under förutsättning att dessa utvärderingar genomförs vid rätt tidpunkt och med rimliga tidsintervaller, så att de blir effektiva. Av denna anledning föreslår jag att den begärda utvärderingen genomförs tre år efter direktivets genomförande och att det hithörande framläggandet av årsrapporten sker inom den redan existerande ramen för framläggande av rapporter, som hör samman med genomförandet av den gemensamma lagstiftningen. I ändringsförslagen 16 och 17, slutligen, föreslås att medlemsstaterna tillhandahåller kompletterande information om servicefaciliteter för passagerarna, liksom även information om antalet medlemmar av besättningen som arbetar regelbundet och antalet som arbetar tillfälligt. Då dessa frågor inte är inbegripna i de internationella avtalens krav, eller i den gemensamma lagstiftningen, ser jag varken nödvändigheten av eller värdet i att denna information skall läggas till på området för sjösäkerhet. Jag skulle slutligen vilja tacka föredraganden Watts, men även Europaparlamentet, för att det har underlättat det snabba godkännandet av den gemensamma ståndpunkten för detta viktiga förslag. Det är ett förslag som jag uppriktigt tror kommer att bereda väg för en kraftig förbättring av säkerheten för de medborgare i unionen som reser på de gemensamma vattenvägarna. Till slut, angående de hit sammanhörande frågorna som Watts, Jarzenbowski och Teverson ställde, skulle jag vad gäller medlemsstaternas möjlighet att tillämpa direktivet vilja säga att det naturligtvis är medlemsstaterna som har ansvaret för tillämpningen av den gemensamma lagstiftningen. Kommissionen uppmuntrar tillämpningen av dessa beslut, den sörjer för en snabb anpassning av den nationella lagstiftningen och reagerar naturligtvis om det uppstår protester. Med tanke på frågans allvarliga natur tror vi att medlemsstaterna måste tillämpa åtgärderna snabbt. Vad gäller den andra frågan som Watts ställde, skulle jag vilja säga att kommissionen sörjer för att Stockholmsavtalet genomförs, liksom den sörjer för att direktivet om specifikationerna för passagerarfartygen genomförs. Jag försäkrar er om att vi, om vi anser att det är nödvändigt att agera i den riktningen, kommer att handla omedelbart.
Slutligen skulle jag angående Watts tredje fråga vilja säga att vi måste vara tydliga då det gäller frågan om de svarta lådornas tillförlitlighet. Vi kan inte garantera 100 procents tillförlitlighet ens då det gäller de svarta lådor som används inom flygtrafiken, och ingen kan till 100 procent garantera att en svart låda är pålitlig, särskilt inte efter många år i bruk. Kommissionen kommer hur som helst att fortsätta anstränga sig, så att de högsta möjliga specifikationerna i enlighet med IMO säkerställs, det vill säga, specifikationerna för utrustning och drift.
Och allra sist, till svar på den fråga som Stenmarck ställde, skulle jag vilja säga att vi för att förbättra säkerheten för färjetrafiken fullt ut måste tillämpa den gemensamma lagstiftningen, som vi har antagit under alla år. Och det är en utmaning, men på samma gång en plikt för oss alla.

Watts
Herr ordförande! Mycket kort, om vissa av dessa punkter. De flesta av oss skulle välkomna kommentarerna i ändringsförslag 15 gällande utvärderingarna av säkerheten. Men vi behöver fortfarande en tydlig förklaring från kommissionen om varför dessa manöverskrivare inte kan installeras inom vad som för oss tycks vara en mycket generös period av fem år från det datum då direktivet träder i kraft. För det andra, varför kan vi inte anförtro åt allmänheten att själv bedöma om resandet med färja är säkert eller inte? Om vi kan göra data tillgängliga för rederierna, bör vi också ha modet att göra dessa data tillgängliga för allmänheten och passagerarna själva?
Jag välkomnar svaren gällande genomdrivandet av Stockholmsavtalet men noterar att kommissionären underlät att svara på min specifika fråga angående reservkraft för manöverskrivare. Utan sådan kraft, riskerar dessa svarta lådor att vara värdelösa i en nödsituation. Trots att jag inser att ett svar kanske inte kommer i kväll, skulle jag uppskatta ett skriftligt svar om denna specifika detalj. Jag vill trots detta tacka kommissionären.

Papoutsis
Herr ordförande, vad gäller de frågor som berör ändringsförslag 8, tror jag att mitt svar var fullständigt och jag tror inte att vi skulle kunna ge ett mer uttömmande svar. Vad gäller de övriga tekniska frågorna som Watts ställer, lovar jag å Europeiska kommissionens vägnar att han kommer att erhålla svar skriftligt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Europatäckande transportstrategi
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0241/98) av Sisó Cruellas för utskottet för transport och turism om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om utvidgning av unionens transportnät till grannländerna - mot ett samarbete för en Europatäckande transportstrategi (KOM(97)0172 - C4-0206/97).

Sisó Cruellas
Herr ordförande! Vi måste sätta in samarbetet för en Europatäckande transportstrategi i en dynamisk process som redan har fått sitt uttryck i de förfaranden och de tidigare Europatäckande konferenserna i Prag och på Kreta och vilket, utan tvivel, inte avslutades i Helsingfors.
Vad det nu, emellertid, handlar om är att föra vidare de goda resultaten från konferenserna genom idéer som kan genomföras i praktiken. Och det bör vara ett prioriterat mål att fastslå och konsolidera en allmän strategi som slutligen leder fram till ett integrerat alleuropeiskt infrastrukturnät för kombinerad transport. Ett sådant ambitiöst mål kan endast uppnås genom en komplicerad och varaktig process för att samordna de olika deltagarna, genom en komplettering av de tillgängliga medlen och en harmonisering av de principer och kriterier som skall styra de åtgärder som krävs för att unionen skall kunna spela den viktiga uppmuntrande och vägledande roll som tillkommer den i ett övergripande sammanhang, när utgångspunkterna är så olika. Framför allt måste vi räkna med att samarbeta med regeringar, internationella finansinstitut och den privata sektorn. Men för att processen skall kunna uppnå de eftertraktade resultaten måste öppenheten utvecklas. Det är oumbärligt att ha information för att i varje ögonblick kunna bedöma det som har genomförts och det som fortfarande kvarstår.
TINA-gruppen har till uppgift att utvärdera den befintliga transportinfrastrukturen och bedöma i vilken utsträckning transporterna förväntas öka, samt utvärdera behovet av infrastruktur och ta ställning till den framtida transporten i en utvidgad union. Bedömningen bör göras med största omsorg för endast på det viset kan man försäkra sig om att gemenskapens medel och verksamheter utnyttjas på ett lämpligt sätt.
De grundläggande frågorna som vi - enligt min mening - måste framhålla för att övervinna svårigheterna för att få det infrastrukturnät för transporter som Europa behöver, är kompatibiliteten, finansieringen, mogna projekt och osäkerheten.
Åtgärder för att säkerställa nätens kompatibilitet kräver och kommer att kräva betydande insatser i form av teknik och investeringar. Det är så varje gång moderna infrastrukturnät för transporter har utvecklats i medlemsstaterna helt bortom visionerna om en möjlig marknad utan gränser och om den roll som infrastrukturen skall spela i en sådan omdaningsprocess.
Nätens kompatibilitet borde därför vara en fråga att lösa skyndsamt, eftersom det så länge det inte finns kompatibilitet, kommer det inte att finnas en fri rörlighet. Men jag anser att, för att få bort hindren mot kompatibiliteten kommer det att vara lika viktigt, eller viktigare, att utarbeta enhälliga gemenskapsbestämmelser i varje del, skapa objektiva förutsättningar för att ståndpunkter och intressen som objektivt sett motverkar kompatibiliteten försvinner.
Som vanligt är det stora problemet hur vi skall finansiera uppbyggandet av transportinfrastrukturen. De allmänna debatterna om finansieringen av transportinfrastrukturen brukar, genom användandet av ordet " finansiera" utan andra nyanser, negligera eller på ett felaktigt sätt lägga fram skillnaden mellan finansiering i strikt mening och betalning. Med detta glömmer man bort att de tillämpade resurserna och de aktörer som deltar i dessa operationer kan vara - och ofta är det - helt olika.
I detta sammanhang, menas att en finansiering av transportinfrastrukturen i strikt mening är en operation av intermediär karaktär som består av att få tag i och satsa omedelbara resurser för att investeringen skall kunna ske och uppfylla sina mål.
Att betala transportinfrastrukturen är däremot en operation av slutlig karaktär, som innebär att bidra med de sista medlen som sluter den ekonomiska investeringen.
Under Europeiska unionens nuvarande ekonomiska omständigheter, med de stränga gränser, som man har kommit överens om, för underskott och offentlig skuldsättning, är det mycket svårt att möta investeringsbehoven för de transeuropeiska infrastrukturnäten för transporter.
Mångfalden av teoretiskt sett giltiga former för intermediär finansiering av transportinfrastrukturen, är ett resultat av de många svar det är möjligt att ge på en identifiering och bedömning av de ekonomiska flöden som kan bli till finansiella flöden och tilldelas en privat aktör.
Den uppenbara gemenskapsoron för det privata finansieringsproblemet för transportinfrastrukturen, har fått kommissionen att lägga fram ett meddelande om sammanslutningar mellan de offentliga och privata sektorerna för de transeuropeiska transportnätsprojekten.
En uppmärksam läsning av meddelandet och en bedömning av de verkliga problemen som, i slutändan, har motiverat dem, ger vid handen att nyckelfrågorna är de jag tidigare har nämnt: otillräckligheten hos de europeiska marknaderna för långsiktigt kapital - marknader som är avgörande för att förvalta risken med en investering under långa mognadsperioder; frånvaron av mogna projekt; och misstroendet och osäkerheten hos den privata sektorn angående den nuvarande och framtida verksamheten hos den offentliga sektorn, framför allt vad gäller samarbetet för en Europatäckande transportstrategi som kommissionen föreslår mellan unionen, medlemsstaternas regeringar, regeringar i andra berörda länder, internationella finansinstitut och den ekonomiska och privata sektorn erbjuder potentiella investerare och byggföretag, transportföretag och kapitalvaruindustri fasta ramar för deras ekonomiska transaktioner. Stabiliteten är givetvis också beroende av att regeringarna i de associerade länderna uppfyller sina åtaganden, bland annat genom att skapa tydliga politiska och rättsliga ramar som gör det möjligt för investerare att ta de politiska och administrativa riskerna inom projekten med i beräkningen och följa EU: s bestämmelser om konkurrens, miljö och offentlig upphandling.

Swoboda
Herr ordförande, mina högst ärade damer och herrar! Jag gratulerar Sisó Cruellas till detta betänkande. Om europeisk trafikpolitik var så omfattande och strukturerad som hans betänkande, ja då skulle vi alla leva i ett i trafikpolitiskt avseende lyckligt Europa. Men tyvärr är inte verkligheten sådan, och jag kan redan nu säga att det i betänkandet i enlighet med kommissionsrapporten handlar om anslutningen till infrastrukturen i östra Europa, dvs. i utvidgningsländerna samt i vissa länder som delvis ligger i norr och delvis i söder. Jag kan också säga att vi själva knappast har klarat av våra egna hemläxor. När man ser vad de transeuropeiska transportnäten resulterat i tycker jag det är alldeles för litet.
Kommissionen har utarbetat en rapport för rådets möte i Cardiff. Jag uppskattar kommissionär Kinnock mycket, och även hans optimism, men han ser ändå bara det kvartsfulla glaset och inte de tre fjärdedelar som är tomma. Vi måste dock konstatera att vi inte inom vårt eget område och i tid ens tillnärmelsevis har klarat av att uppfylla det som bestämdes i den s.k. Delors-vitboken. Det brister i finansieringen och de politiska målen har inte formulerats tillräckligt klart. Det var Schweiz som genom sin folkomröstning nyligen angav färdriktningen som även är relevant för Europa. Det gällde signalen att man bestämt sig för att ställa resurser till förfogande för att kunna bygga ut järnvägen. Pengarna hämtas genom en pålaga för den känsliga tunga trafiken. När det gäller infrastruktur för transporter handlar det naturligtvis om en gemensam infrastruktur. Det gäller i första rummet järnvägarna, men även vägarna och att det behövs resurser för att bygga ut dem.
Jarzembowski ger mig säkert också rätt i att det skett en avgörande förändring genom de tyska valen - kanske inte till hans belåtenhet men helt säkert till min belåtenhet. Just vad gäller utbyggnaden av järnvägen och omläggningen av trafikpolitiken hoppas och förväntar jag mig emellertid vissa ändringar och nya initiativ. Först då kan vi i ökad grad bygga ut den offentliga trafiken, främst järnvägsnätet, och därmed i framtiden garantera en av flera transportsätt sammansatt trafik och interoperabilitet. Detta är helt nödvändigt. Vi kan bara ställa krav på våra grannar med gott samvete om vi själva gör det vi kräver av dem.
Stora uppgifter väntar oss sålunda. Föredraganden har redan nämnt Tina, som har till uppgift att uppskatta behovet av infrastruktur. Tinas sekretariat ligger i Wien, och uppgiften har i vissa delar redan utförts. Hur mycket skall då göras och finns det överhuvud taget någon finansiering? Enligt Tina skall ca 18 000 km väg och 20 000 km järnväg byggas in i trafiknätet. Därtill kommer förstås flygplatserna samt havs- och sjötrafiken. Kostnaderna för utbyggnaden beräknas uppgå till ca 87 miljarder ecu fram till år 2015. Bara för kärnnätet behövs ca 65 miljarder ecu. Kan detta finansieras? Ja, det kan finansieras - det utgör ungefär 1, 5 procent av våra grannländers nationalprodukt, vilket är något mer än de 1, 2 procent som Europeiska unionen lägger ut på utbyggnaden av trafiken. Då bör man dock betänka att dessa länder delvis är mycket fattiga och att det största behovet på sätt och vis föreligger i de fattigaste länderna, något som knappast förvånar. I Rumänien, Bulgarien och Litauen t.ex. är investeringsbehovet betydligt större än 1, 5 procent, dvs. det behövs understöd genom Europeiska unionen för att ge våra grannländer möjligheten och chansen att bygga ut sin infrastruktur så att den anpassar sig till nivån i Västeuropa eller överstiger den. Naturligtvis måste båda sidor delta i anpassningsprocessen.
I samband med detta kommer det att bli nödvändigt att de europeiska järnvägsbolagen tar ett större åtagande för utbyggnaden i väst men även i östra Europa. Kooperationer mellan järnvägsbolagen kommer alltså att krävas. Jag lägger särskild vikt vid järnvägarna utan att vilja försumma vägtrafiken. Jag uppmanar till att vi skall se till att järnvägsbolagen inte bara väntar på direktiv från Bryssel eller andra ställen, utan att de också agerar självständigt för att göra järnvägarna mer kundanpassade och kundvänliga. Då avser jag inte bara persontrafiken, utan naturligtvis också den offentliga trafiken. Agence Europe tyckte i dag att ett visst obehag spritt sig i diskussionen om utvidgningen österut. Det är möjligt, jag vill inte bestrida det. Men det är klart att vi inte bara kan tala bort det. Vi måste i stället tänka på att medborgarna i Europa bara kommer att acceptera och ta ansvar för utvidgningen österut om de ser att man i öst som väst gör större ansträngningar än tidigare för att göra det dagliga livet lättare för dem - och till det hör även trafiken.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Min kollega Sisó Cruellas betänkande är så utmärkt att jag inte vill kommentera någonting - allt finns redan däri. Det är bara en punkt som socialisterna lyckades peta dit, som jag vill kommentera. Egentligen har den ingenting med betänkandet att göra, det gäller punkt 25, som vi måste avslå. Det förslag till avtal mellan Europeiska unionen och Schweiz om trafiken till lands, som förhandlats fram av kommissionär Kinnock med stöd av gruppen Europas socialdemokratiska parti, innehåller dramatiska, icke acceptabla höjningar av transitavgifterna för lastbilar, vilket innebär extra avgifter för transportbolagen, för ekonomin i stort och i slutändan för konsumenterna.
Det är inte acceptabelt att en lastbil skall för en enkel resa från Basel till Chiasso, i stället för en avgift på 25 schweiziska franc, från år 2001 betala en avgift på 325 schweiziska franc. Det kan inte accepteras! Det må vara att den schweiziska befolkningen, som min kollega Swoboda och föregående talare nämnt, i folkomröstningen den 27 september röstat för införandet av en pålaga för den känsliga tunga trafiken, och det må vara att detta bekräftar den schweiziska regeringens ståndpunkt - men detta kan väl ändå inte vara ett diktat för förhandlingarna med Europeiska unionen! I så fall kan vi också hålla folkomröstning och kräva att schweizarna accepterar den helt och hållet. Så kan det ju inte gå till!
Jag vill därför uppmana kommissionen att möjligen ta folkomröstningens resultat som en bekräftelse på den schweiziska regeringens ståndpunkt, men inte att finna sig i och acceptera det. Det ligger i våra speditörers, vår industris och våra konsumenters intresse att ha förnuftiga transitavgifter för genomfartstrafiken. I alla fall, kolleger i gruppen Europeiska socialdemokratiska partiet, kan vi inte acceptera utkastet till avtal med Schweiz av det skälet att vi inte ens vet om Schweiz om en månad kommer att säga ja till byggnad av järnvägstunnlarna och till finansieringen av dem. Om den schweiziska befolkningen skulle avslå järnvägstunnlarna och finansieringen av dem, så bortfaller den affärsmässiga grunden för överenskommelsen med Schweiz. För det kan inte vara acceptabelt att man säger: Vi gör landtrafiken dyrare och i stället kan ni i framtiden få använda järnvägstunnlarna - och sedan avslår man järnvägstunnlarna också. Så får det inte gå till! Man måste därför göra klart för schweizarna, att vi utgår från ett ömsesidigt hänsynstagande, och att vi förväntar oss ett vänskapligt tillmötesgående.
Tillåt mig att säga några ord angående min kollega Swobodas frågor. Vi är för järnvägen och gläder oss åt att den tyska järnvägen, liksom också den holländska och svenska, står i begrepp att genomföra direktiv 91/440. Övriga medlemsstater har fortfarande inte ens börjat att genomföra direktivet från 1991 som skulle genomföras 1995. Men tillåt mig, herr Swoboda, att göra en kommentar, då ni nu har talat så starkt för järnvägen. Jag håller helt med er om att vi inte skall predika något för Östeuropa, som vi inte själva uppfyller. Men då borde vi verkligen ta oss an det särskilda projektet från Essen-beslutet 1994, nämligen bygget av den brennerska bastunneln - eller kanske skulle ni rentav tala med er regering om det.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Låt mig allra först komplimentera Don Joaquín för han börjar så sakteliga bli en riktig expert på området infrastruktur och komplettering av infrastrukturen. Vi måste dock tillsammans konstatera, att vi hela tiden hamnar allt längre bort från vad som egentligen var meningen med de Europatäckande transportnäten och deras utvidgning till tredje länder. Ursprungligen handlade det om att knyta samman de nationella näten med varandra. Det vi nu håller på med är en sorts himlastormande planer som kommer att kosta oss himlen och så mycket pengar har vi inte. Särskilt inte för Östeuropa eftersom det där helt enkelt inte finns någon infrastruktur. Nu står vi alltså inför problemet att man vill införa vägtransporter även i Östeuropa, att de vill att vi betalar och att det de redan hade, nämligen järnvägsinfrastruktur och vattenvägar, blir ordentligt försummat. Därför tror jag att vi måste uppmuntra kombinerad transport.
Nu kommer jag in på den punkt som det egentligen handlar litet om i kväll, nämligen en debatt - även om det inte var meningen - om Schweiz. Låt oss tala klarspråk. Swoboda har gått sin väg men Österrike har ännu inte gjort någonting alls åt sin egen Brennertunnel. Jag kan alltså börja orera över Schweiz men låt dem först ta sig en titt i spegeln.
Den andra punkten är att vi vill undvika omledningstrafik genom Österrike men det innebär dock att schweizarna själva håller på att bygga ut sin infrastruktur och att vi alltså tillsammans måste försöka komma fram till en rimlig lösning. Det betyder alltså också att punkt 25, som den står här och som den motiverats av Jarzembowski, är mycket väl på sin plats här. Därför stöder min politiska grupp den också.

Lagendijk
Herr ordförande! Tyvärr måste jag konstatera att förutom alla positiva saker i betänkandet av Sisó så träffas han av samma kritik som han själv riktar mot kommissionen, nämligen att det är ett mycket allmänt hållet förslag utan särskilt många konkreta punkter. För mig är det mycket viktigt att vi i parlamentet snabbt börjar ge kommissionens och Sisós förslag ett konkret innehåll. Då uppstår problemet, hur vi än vrider och vänder på det, att öppnandet av Centraleuropa, till exempel genom anslutning till Europatäckande transportnät, kommer att leda till en jättelik ökning av både gods- och passagerartrafiken och alltså till belastning av miljön. Jag är därför också glad att det i alla fall uppmärksammas på några ställen i betänkandet av Sisó och att det där även anges hur belastningen på miljön skall kunna begränsas i framtiden när Centraleuropa ansluter sig till Europeiska unionen.
Den möjligheten finns också eftersom det enligt min uppfattning inte i första hand är lagen om det bromsande försprånget som skall gälla, utan vad jag skulle vilja kalla lagen om det innovativa underläget. Vad menar jag med det? Enligt mig så är det möjligt, eller det borde vara möjligt, att i framtiden i Centraleuropa använda den nyaste, hållbara och miljövänliga teknik som vi först den senaste tiden kunnat använda oss av i Västeuropa och på det sättet undvika de fel som vi gjort alldeles för länge i Västeuropa, nämligen att i för liten utsträckning uppmärksamma kollektivtrafiken och alldeles för länge fortsatt att lägga alltför mycket asfalt. Möjligheterna finns i Östeuropa och de måste vi ta vara på. I det sammanhanget finns det enligt mig och min grupp två prioriteter. Jag håller med de personer som sagt att det också på grund av de begränsade ekonomiska resurserna är nödvändigt att vi inskränker oss en aning och inte ställer upp en full skala med vackra planer, utan inskränker oss till några planer som uppfyller kraven på hållbarhet och insyn. Dessutom får vi inte glömma bort att det finns tendenser i Östeuropa som tyder på ett sammanbrott av i sig rimligt fungerande former av kollektivtrafik, och att allt fler människor åker till jobbet med privata transportmedel. Det är mycket viktigt för mig att unionen ägnar tid och pengar åt att vända den tendensen och att även hållbar trafik blir möjlig.

Sindal
Herr ordförande! Det finns inget som är så befriande som att sitta vid en dator och skissera infrastrukturer, vägar och järnvägar, och sedan göra beräkningar och klappa i händerna och säga att så skall det vara. Detta var också kollegan Swoboda inne på. Vi är många som ser på alla dessa trafikplanerare på så sätt. Vi har misstänkt att de gör det så enkelt för sig. Men låt mig uttrycka en varning: det är långt från teori till praktik. Vi skall vara uppmärksamma på att vi skall säkerställa strategin i detta meddelande från kommissionen. Det skall inte råda någon tvekan om mitt stöd för detta. Men strategin fungerar bara om man är i stånd att se till att grannländerna och medlemsstaterna är seriösa och följer sina åtaganden. Jag har tre anmärkningar av allmän karaktär i samband med detta.
För det första: det partnerskap som skall skapa ett transportnät som sträcker sig in i nästa århundrade, kommer i samband med en utvidgad inre marknad också vara med om att säkerställa tillväxtmöjligheter och ha ett avgörande inflytande på hållbarheten i det all-europeiska projektet. Det har att göra med prioriteringar och en realistisk ekonomi. Det som Wijsenbeek sade för ett tag sedan rörande de nya ansökarländerna, kan jag inte stödja. De använder för tillfället mer av sina nationalprodukter på sina transportnät än vad vi gör.
För det andra är det jättesprång som meddelandet ger uttryck för utan delmål eller metodbeskrivning. Det har redan nämnts. Det skall det kanske heller inte finnas vid nuvarande tidpunkt, men vi känner själva till situationen när grannländerna är oeniga om strategi och metod. Ännu svårare blir det om unionen har en hållning och grannländerna en annan. Jag skulle gott kunna tänka mig ett slags step by step -avtal, så att man säkerställer en gemensam väg framåt. Nu kommer kanske kommissionären snart att säga att det är så man gör. Ja, men jag känner till både bra och dåliga exempel. Jag känner till ett bra exempel om sjöfarten i det baltiska området, men jag känner sannerligen också till ett dåligt exempel i samband med utveckling av motorvägar.
En tredje sak är de ambitiösa tekniska aktiviteterna rörande satelliter, telematik, trafikservice, osv. Detta är bra framsteg, men de kan bara utnyttjas om transportören har utrustning till det, men det kan bara utnyttjas om lagstiftningen möjliggör det. Vi talade innan om en black box . Nu är jag inne på mitt fjärde år som föredragande om det man kallar vessel traffic service , det vill säga att man i likhet med air traffic control kan anvisa segelrutter till fartygen via satellitbetjäning. Detta skulle ju kunna vara en väg framåt som kunde hindra många olyckor, men vi kan tyvärr inte genomföra dessa förslag.
Jag är säker på att vi är på rätt väg, men det är också min övertygelse att om vi inte gör det vi beslutar operationsdugligt, så kommer vi att få problem.

Stenmarck
Herr ordförande! Jag upplever att få saker är så viktiga som att skapa en möjlighet för EU: s kandidatländer att rent fysiskt kopplas samman med dagens medlemsländer. Var och en som skaffar sig en överblicksbild över Europa ser tydligt var gränsen går för de länder som tog emot Marshallhjälpen efter andra världskriget. Det är, enligt min mening, denna skillnad som det gäller att förändra inom ramen för den återförenings- och integrationsprocess som nu har inletts. Då säger många att allt detta självklart kommer att kosta mycket pengar. Det stämmer. Därmed också sagt att det nödvändigtvis måste ta ett tämligen stort antal år. Att sprida välstånd gynnar oss emellertid alla. När väg- och järnvägsnät blir bättre även på andra sidan om den gamla järnridån, är det självklart positivt för länderna där, men det skapar också bättre förutsättningar för alla oss andra. I dessa satsningar ligger positiva effekter för alla. Det har alla förutsättningar att öka tillväxten och skapa nya arbetstillfällen, inte enbart i dagens kandidatländer, utan inom hela det område som förhoppningsvis i framtiden skall utgöra en betydligt större europeisk union.
Det finns i sammanhanget ett stort problem, vilket också föredraganden har pekat på, nämligen tillgången till privatkapital. Låt mig med tanke på det få ställa en fråga till den ansvarige kommissionären: Vilka ytterligare ansträngningar kommer kommissionen att göra för att stimulera privata satsningar på vägar och järnvägar i det tidigare Östeuropa?

Schifone
Herr ordförande! Utan tvekan krävs det just inom transportsektorn en heltäckande strategi. Transportsektorn är av fundamental betydelse för allt arbete som gäller socioekonomisk utveckling i gemenskapen och därför krävs en Europatäckande strategi som utarbetas på lång sikt och i alla riktningar i vilka det är möjligt att få till stånd en utveckling av de sociala relationerna inom Europeiska unionen.
Det är därför nödvändigt att utveckla ett paneuropeiskt, multimodalt och välbalanserat infrastrukturnät som omfattar såväl kontinenten som Medelhavsområdet. Som svar på dessa behov har kommissionen utarbetat ett meddelande som sammanfattar fem viktiga åtgärdsområden: förslag på nya paneuropeiska transportkorridorer, inklusive den senaste, den jugoslaviska, utökning av transportnäten till att även omfatta kandidatländernas, utnyttjande av gemensam teknik som möjliggör samordning, användning av telematik för att utnyttja intelligenta transportsystem, samt forskningssamarbete.
Men allt detta riskerar att förbli teoretiska hypoteser om man inte ställer de ekonomiska resurser som krävs till förfogande. Den uppmaning som vi riktar till kommissionen är därför att man måste vara mer detaljerad, lämna mer detaljerad information, såväl vad gäller utveckling och tidsplaner för åtgärderna, som när det gäller de ekonomiska resurser som kommer att krävas.
Låt mig slutligen rikta kommissionens uppmärksamhet på nödvändigheten av att de nya ansträngningarna för att ansluta länderna i öster inte får bli ett hinder för eller minska Europeiska unionens ansträngningar när det gäller nödvändigheten, även den omöjlig att bortse från, att främja och förbättra transporter och anslutningar i Medelhavsområdet, något som utan tvekan är av grundläggande betydelse och omistligt för Europeiska unionen.

Schierhuber
Herr ordförande! Herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Kommunikationsleder har sedan mannaminne varit en förutsättning för handel och näringsliv. En regions ekonomiska tillväxt och medborgarnas välstånd är beroende av att trafiken får löpa fritt. Särskilt för landsbygden behövs en effektiv infrastruktur. Med en sådan, tillsammans med andra åtgärder för infrastrukturen, kan man förebygga avfolkning och utarmning av landsbygden. Produkterna kan nå köpare och konsumenter, sysselsättningstillfällena på landsbygden ökas och därmed stärks förstås konkurrenskraften i stort.
Det är därför nödvändigt att stödja ett enhetligt, effektivt, säkert och även miljövänligt trafiksystem i unionen. Europeiska unionen bör därvid tänka på att också beakta anslutningen av grannländerna och utbyggnaden av trafikinfrastrukturen i MOEL-länderna. Eftersom export och handel främjas av förbättrade trafikleder, skulle såväl MOEL-länderna som Europeiska unionen tjäna på det.
Inom ramen för Phare- och Tacis-programmen bör överregionala och gränsöverskridande projekt främjas. För att förhindra en massiv flyttvåg till städerna och främja sysselsättning och ekonomisk tillväxt, behöver landsbygdsområdena i MOEL-länderna för sin utveckling en genomtänkt infrastruktur för trafiken. Men en sak måste vi vara medvetna om: Ett primärt mål måste vara att föra över trafiken till miljövänliga alternativ - det gäller både inom unionen och med tanke på utvidgningen. Särskilt tänker jag då på de kombinerade transporterna, järnvägstrafiken och allra främst sjöfarten.

Pomés Ruiz
Herr ordförande! Jag vill gratulera D. Joaquín Sisó Cruellas till hans utmärkta betänkande. Så som redan har sagts har vi äran att här i parlamentet ha en person med så mycket kännedom om transportfrågor som D. Joaquín Sisó.
För det andra, vill jag kort ta upp titeln - väl vald av kommissionen - på detta meddelande " mot ett samarbete för en Europatäckande transportstrategi" . Transportstrategin bör vara just en gemenskapspolitik, den bör fortsätta att vara gemenskapspolitik och fortfarande höra till budgetpost 3, och inte post 2, vilket vissa anser, som kan vara en strukturell utgift. Det är en strikt gemenskapspolitik och således hör den till budgetpost 3.
Transportnäten är, utan tvivel, en av de mer direkta utvecklingsfaktorerna, och således gör vi rätt i att fixera oss vid att, i en framtida utvidgning av unionen, prioritera dessa nät, men vi får inte sträcka ut armen längre än ärmen; det finns ett allvarligt finansieringsproblem. Vi kan inte skapa förväntningar som vi sedan inte kan finansiera. Således, skulle det vara bra att i så hög grad som möjligt försöka introducera de privata företagen, de privata investerarna inom byggbranschen och finansieringsbranschen på den öppna marknaden, så att de pengar - tyvärr litet - som vi på detta sätt kan få från budgeten för att finansiera näten, kan bli en sporre så att dessa företag, banker och investerare, på medellång sikt, kan få avkastning på sina investeringar.
Det råder inga tvivel om att de transeuropeiska näten är de som kommer att göra Europeiska unionen. Vi måste tänka på att i dag - och i morgon, med utvidgningen - kommer Europeiska unionen att vara mer av union, då det är mer enat, då de transeuropeiska näten inte längre är en föregiven chimär och avspeglas i budgeten, en tillräcklig avspegling för att motivera det privata eller offentliga initiativet för att utveckla näten.

Pinel
Herr ordförande! Föredraganden efterlyser ett enhetligt, säkert och miljövänligt system. Detta är positivt. I dagsläget är vägtransporternas förkrossande övervikt ett typexempel på illa samordnade, farliga och förorenande bruk. Järnvägslinjerna töms på godståg, flodtransporterna står och stampar. I gengäld leder lastbilarnas ökade spridning till en kraftig ökning av underhållskostnaderna för de stora trafiklederna, men även av antalet trafikoffer.
En fråga av avgörande betydelse förbigås i betänkandet med tystnad, nämligen vem som skall finansiera infrastrukturen, användare eller skattebetalare.
När det gäller vägsektorn existerar de båda systemen för närvarande parallellt, vilket leder till dubbla anläggningar och stort slöseri. Det är varken bra för miljö eller ekonomi. En dag är vi ändå tvungna att välja mellan de båda systemen. Vi har i dag tillräckliga tekniska resurser för att kunna ge allmän spridning åt principen om användare-betalare. Med hjälp av modern luftburen elektronisk utrustning är det hädanefter möjligt att få veta de exakta kostnaderna för ett fordon. Detta är mer ekologiskt, rättvist och innebär mindre slöseri med skattemedel.
Vissa delar av betänkandet är problematiska. För det första specificeras inte de lämpliga åtgärderna i handlingsprogrammet, konkreta problem anges inte och tidsplan saknas. Föredraganden beklagar själv detta. Å andra sidan räknar man uppenbarligen med att europeiska skattebetalare skall bekosta infrastruktur i sådana länder som Maghreb-länderna, Turkiet och i Mellersta Östern, vilket jag för min del bestämt motsätter mig.
När det gäller Ryssland (och även längre bort, enligt vad som anges i betänkandet) är jag positiv till vissa samarbetsavtal med öst. Men det förefaller finnas långt mer brådskande fall - om så bara på energiområdet - innan vi på nytt tar fram portmonnän för att finansiera rysk infrastruktur. Och minns väl, detta har tidigare varit en ren förlustaffär för västländerna.
Av dessa skäl sammantagna, och för att jag tror att tankarna behöver utvecklas ytterligare, är jag för att ärendet återförvisas till utskottet.

Papoutsis
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter, det görs i vår politik för transportinfrastrukturer i Europa en tydlig åtskillnad mellan å ena sidan strategin som berör transportnätet på den europeiska kontinenten som helhet, och å andra sidan det speciella tillstånd som kännetecknar de länder som har ansökt om inträde i Europeiska unionen.
Av denna anledningen görs i kommissionens meddelande åtskillnad mellan, för det första, utvidgningen av det transeuropeiska transportnätet inom Europeiska unionen, vilket har planerats för att möta den inre marknadens behov och de socioekonomiska relationerna i det utvidgade Europa. För det andra, de Europatäckande korridorerna och områdena för transport, vilka tillhandahåller de lämpliga förbindelserna för kontinenten som helhet. Och, för det tredje, de euroasiatiska förbindelselänkarna. Det är inte nödvändigt att jag upprepar vad detta innebär i detalj, då det i Sisó Cruellas betänkande tydligt framgår att ni delar vår uppfattning i fråga om lämpligheten i ett närma sig frågan med denna utgångspunkt.
För utformandet av det Europatäckande transportnätet föreslår vi att ett samarbetsprogram, som skall gälla för hela kontinenten, utarbetas. Konferensen i Helsingfors stödde idén om ett samarbetsprogram och tillstod att denna fråga angår oss alla. Den angår de berörda länderna, den angår Europeiska unionen, Europeiska investeringsbanken och de andra internationella kreditinstituten, den angår det privata näringslivet och, naturligtvis, arbetsmarknadsparterna. De enorma utmaningar som väntar oss kan bemötas bara med gemensamma ansträngningar och genom att utveckla flexibla, men effektiva samarbetsmetoder.
Sisó Cruellas betänkande tar särskilt upp nödvändigheten av att samordna de investeringar som har med infrastrukturen i Europa att göra och nödvändigheten av att övervaka utformningen av den lämpliga transportinfrastrukturen, till förmån för de europeiska medborgarna, yrkesmännen, affärsmännen och de europeiska resenärerna. Samarbetsprogrammet är ämnat att underlätta samarbete och övervakning av de framsteg som görs och uppfyller just detta mål; låt vara att det har en informell karaktär sett ur juridisk synvinkel. Gemenskapen bidrar alltid till att finansiera sina politiska program. Detta är för oss någonting grundläggande, som vi tror på. Vår politik på området för transportinfrastruktur har två grundläggande prioriteringar: först av allt, att till ett rimligt pris skapa ett sammanhängande transportnät för den utvidgade unionen och, för det andra, att uppbringa de nödvändiga ekonomiska medlen som krävs för anläggandet av detta nätverk. Det säger sig själv att investeringskostnaderna till största delen kommer att tynga de berörda länderna och påfresta de nationella budgeterna, vilka redan nu är satta under hårt tryck. Naturligtvis kommer betydande lån att beviljas av de internationella kreditinstituten, av vilka Europeiska investeringsbanken naturligtvis kommer att spela en framträdande roll. Det kommer emellertid att finnas ett substansiellt bidrag även från Europeiska unionens budget, åtminstone med avseende på kandidatländerna.
Phare-programmet tillhandahöll mellan åren 1992 och 1998 sammanlagt omkring en miljard ecu. Vi hoppas att instrumentet för förberedande strukturpolitik för kandidatländerna, ISPRA, från och med år 2000 skall bidra med ett årligt tillskott till transportsektorn på runt 500 miljoner ecu. Uppskattningarna om kostnaderna för att utveckla ett modernt och prestationsdugligt transportnät i Europa varierar. För att ge en fingervisning skulle jag emellertid vilja berätta att en uppskattning av behoven av transportinfrastruktur i Centraleuropa gav vid handen att dessa kommer att kräva 100 miljarder ecu fram till år 2015, för att en modernisering av 20 000 kilometer järnvägs- och vägnät, så att de svarar mot gällande normer, skall kunna äga rum.
Vi prioriterar även uppbringandet av tillräckliga medel för de delar av det europeiska transportnätet som ligger utanför den framtida, utvidgade unionen, de delar som finns i de nya oberoende staterna i f.d. Sovjetunionen eller i Medelhavsområdet, så att en tillbörlig infrastruktur byggs upp i god tid. Möjligheterna att tillhandahålla gemensam finansiell hjälp till dessa områden förblir emellertid begränsade, Tacis- och Phare-programmen kan för närvarande endast bidra med teknisk hjälp.
Vad gäller finansieringen från offentligt och privat håll, är vi nu medvetna om den verkliga situationen. Det är tydligt att de nationella budgetarna, Europeiska unionens budget och de internationella finansinstituten inte ens under de mest optimistiska förutsättningarna kommer att kunna säkerställa de nödvändiga ekonomiska medel som krävs för att i tid fylla det tomrum som existerar på infrastruktursområdet. Jag är, följaktligen, säker på att det var nödvändigheten av att få fram ekonomiska medel för att förbättra arbetenas kvalitet, men även nödvändigheten av öka den ekonomiska avkastningen, som fick europeiska unionens länder att utarbeta varierande samarbetsprogram på det offentliga och privata området. Det kommer nu att utgöra ett viktigt motiv för liknande ansträngningar i Central- och Östeuropa. En sammanställning av behoven, möjligheterna, liksom även av de nya problem som uppstår, samt erfarenheterna från de omdanade ekonomierna i Central- och Östeuropa, skulle på ett betydande sätt kunna bereda vägen för användandet av nya finansieringsalternativ och nya sätt att behandla infrastruktursfrågan.
Herr ordförande, Europeiska kommissionens bidrag till arbetet att anpassa transportinfrastrukturen inom Europa till erforderliga normer, är och kommer att förbli betydande. Vi kommer naturligtvis att fortsätta att med jämna mellanrum informera Europaparlamentet om de framsteg som görs.
Med dessa ord skulle jag vilja uppmana Europaparlamentet att godkänna herr Sisó Cruellas betänkande, som jag också skulle vilja ge en komplimang för det arbete och engagemang han lägger ned i utvecklandet av transportnätet i Europa.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Vägtransporttelematik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0246/98) av Baldarelli för utskottet för transport och turism om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om en gemenskapsstrategi och ram för utbyggnaden av vägtransporttelematik i Europa och förslag till inledande åtgärder (KOM(97)0223 - C4-0239/97).

Baldarelli
Herr ordförande, herr kommissionär! Kommissionens meddelande syftar till att skapa en handlingsram på unionsnivå och nationell, regional och lokal nivå och man föreslår därvid fem prioriterade sektorer: trafikinformation via systemet RDS-TMC, utbyte av data om trafik och hantering av informationen, elektroniska system för inkassering av avgifter, gränssnittet människa och maskin och även systemarkitektur.
Inom utskottet för transport och turism har vi inget emot de fem strategiska områden som anges, men vi anser att prioriteringarna bör utsträckas till att även omfatta varutransporter, och man bör bättre specificera det område som avsätts för offentliga transporter, framför allt för att öka den intermodala kapaciteten för landsvägstransporterna och för att bidra till uppbyggandet av intermodala transportkedjor genom användning av interoperativa telematiska tillämpningar. Denna del har inte specificerats väl i dokumentet från kommissionen, utan beskrivs bland kommissionens övriga åtgärder och med detta kan vi inte vara helt nöjda.
Det finns en punkt som för övrigt rör kommissionens dokument. Kommissionens ställer upp som mål att utveckla telematiken och illustrerar dessutom fördelarna, men man analyserar inte de icke-telematiska kostnaderna. Detta skulle kunna vara en rent lingvistisk fråga, men kostnaderna för det icke-telematiska skall i själva verket tas upp i samband med fördelarna. Om vi tänker på fördelarna, så skulle VMS-systemet kunna innebära en minskning med 30 procent av olyckorna och en minskning med 40 procent av antalet döda och skadade och även en genomsnittlig sänkning av hastigheten med 10 procent, en minskning av olyckorna i samband med regn med 30 procent och vid dimma med 85 procent.
Systemet med larmsamtal via satellit eller via mobiltelefoner skulle med över 40 procent kunna förkorta räddningstjänstens svarstider och öka överlevnadsprocenten från 7 till 12 procent. Systemet med kollisionsvarning och datorer ombord ökar förarnas säkerhet och dessutom bör VSM-systemet minska förseningarna som beror på trafiken med 20 procent.
Alla dessa faktorer är mycket viktiga, och om de även analyseras i termer av kostnader kommer de, vilket ni säkert kan föreställa er, att innebära avsevärda fördelar. En mycket intressant undersökning har gjorts om internaliseringen av kostnaderna för infrastrukturen. Dessa uppgifter bör enligt min mening undersökas vidare, även med hänsyn tagen till kostnaderna för icke-telematiska faktorer och därför i ekonomiska termer bedömas som fördelar, även ur social synpunkt.
När det gäller de frågor som kommissionen inte har tagit upp, och som enligt vår mening skulle kunna behandlas i detalj i kommande förordningar, även i kommande meddelanden, så måste man utgå från att telematiksystemet tillämpas på samtliga medborgare. Telematiken etablerar hierarkiska processer som leder till ett slags auktoritär demokrati, och på något sätt måste vi se hur telematiken kan bli användbar för alla och hur avgiftsfrihet och universalitet skall kunna tillämpas. Ur den synpunkten föreslår vi att vissa tjänster skall vara gratis och universella, och då tänker vi på telematiktjänster i samband med nödsituationer, trafikstockningar, tjänster för farliga transporter och även tjänster för viss meteorologisk information.
Som ni ser kan allt detta vara mycket användbart, och det kan hanteras inom ramen för allmännyttan, och det skulle naturligtvis också kunna ledas tillbaka i kanaler som innebär speciella fördelar för användarna. Ur den synpunkten måste vi därför utveckla nya åtgärder. Vi är mycket intresserade av den finansieringsdel som ingår i det femte forskningsprogrammet, vi är övertygade om att detta är ett bra arbete, vi uppmanar kommissionen att arbeta inom den ramen, men vi är också övertygade om att man på något sätt måste binda upp även de resurser som skall avsättas för de transeuropeiska näten - det talade vi om för ett litet tag sedan - vilket även rör de regionala aktiviteterna.
Låt mig avslutningsvis nämna den lokala självständigheten, de regionala och statliga myndigheterna. De regionala och lokala myndigheterna och även i viss mån de statliga undervärderar den här frågan. Vi måste göra mycket mer, även när det gäller de offentliga transporterna.

Camisón Asensio
Herr ordförande! Jag måste börja med att gratulera föredraganden, Baldarelli, till hans betänkande med vilket vi, i allmänna drag, är överens. Emellertid skiljer några detaljer oss åt, vilket han känner till. Exempelvis hade det varit logiskt att modulera skyldigheten att utrusta fordonen med tekniska instrument eller inriktningen på en överanvändning av " road pricing" , till och med i skyddade områden.
Som föredragande av yttrandet från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi vill jag framhålla de mest betydelsefulla aspekterna i denna gemenskapsstrategi. Givetvis förtjänar den ett beslutsamt och brådskande politiskt stöd från de europeiska institutionerna, och självklart från parlamentet. För oss står det klart att det inte kommer att ske några substantiella framsteg om man inte förstärker forskningen och den tekniska utvecklingen, varför denna omständighet inte bör glömmas bort i det femte ramprogrammet.
Herr ordförande! Denna strategi bör vara den första i en rad som successivt tar upp gränssnitten i de övriga transportmedlen, eftersom de telematiska tillämpningarna i de olika medlen måste ingå i en utvecklingsstrategi i ett allmänt och integrerat transportsystem.
Å andra sidan bör kommissionen bedöma de kostnader ett övergripande program drar med sig så att det blir möjligt att bedöma sambandet mellan disponibla medel och förväntade praktiska resultat.
Principen om utjämning av territoriella obalanser får inte heller förbigås.
Likaledes bör vi i forskningsprogrammet ta med utvecklandet av telematiska stödsystem för körning i dimma, samt för att det skall bli möjligt att i fordonen ha tillgång till mottagarutrustning som fungerar enligt systemet GSM och enligt modellen " live voice" .
Vi bör också stärka gemenskapens strategi för anslag till telematik för säkerhet vid transporter av farligt gods, vilket Baldarelli tryckte på.
Det är bråttom att förbättra trafikledningssystemen, åtminstone i gemenskapens storstäder, i syfte att med hjälp av telematik förbättra rörligheten i städer med stor trafikträngsel. I denna fråga måste vi också eftersträva samarbetsmodeller mellan den privata och den offentliga sektorn.
Slutligen, herr ordförande, även om det tycks uppenbart, måste vi ta hand om konsumentskyddsaspekten.

Stockmann
Herr ordförande! Herr kommissionär! Kära kolleger! Vår kollega Baldarellis välgjorda betänkande utgör en fortsättning på den diskussion om transporttelematik, som vi påbörjade i början av mandatperioden. Kommissionens nuvarande meddelande skiljer sig från det dåvarande i två avseenden: Dels handlar det inte längre som då om enstaka delar inom telematiken utan om gemenskapsstrategier och ramvillkor för ett Europatäckande utnyttjande av den. Det visar att det under tiden skett en rasande utveckling på området, åtminstone inom vägtrafiktelematiken.
Därmed har jag redan kommit in på den andra skillnaden från det gamla meddelandet: Det handlar om användning av telematik för ett enda kommunikationsmedel, vägtrafiken. Det är bra att det föreligger konkreta handlingsförslag. Men det är också dåligt att man inte redan från början tänker utifrån flera kommunikationsmedel, intermodalt. När vi i trafikpolitiken talar om att vi endast genom ett integrerat, totalt trafiksystem på sikt kan säkra en hållbar fri rörlighet, så menar vi att två sorters integration är av nöden: en kvantitativ integration av de enskilda kommunikationsmedlen över de nationella gränserna, och en kvalitativ integration, nämligen sammankoppling av olika kommunikationsmedel till en intermodal trafik.
Och det är främst för den andra aspekten som vi behöver telematiken. Att endast integrera vägtrafiken skulle kunna bli kontraproduktivt för helheten. Vi förväntar oss alltså att kommissionen inom kort lägger fram en strategi med konkreta åtgärdsförslag för telematik i ett intermodalt trafiksystem.
Nu till själva strategierna för vägtrafiktelematiken, trots att meddelandet och betänkandet kommer väl sent, eftersom det mesta redan har införts. För det första: Vi välkomnar strategin att införa RDS-TMC-stödda trafikinformationstjänster. Men vi förväntar oss förvisso att inte endast delar av Tyskland täcks, utan att det införs i hela Europa. Likaså förväntar vi oss en parallell strategi för införande av det tekniskt mer utvecklade DAB-systemet.
För det andra bör utbyte av trafikuppgifter och framtagandet av ett informationsledningssystem göras intermodalt från grunden.
För det tredje bör effekterna av PM: et om understanding av tekniska normer och driftsrapporter undersökas.
För det fjärde bör bemödandena om interoperabilitet mellan systemen för elektroniskt avgiftsuttag utökas, för det finns ett behov av politiskt handlande på den punkten - det menar åtminstone jag. Om vi kan drastiskt minska de s.k. externa kostnaderna av vägtrafiken med hjälp av telematiken, då borde vi också på ett enhetligt sätt kunna beräkna och fördela motsvarande kostnader.
För det femte är det nödvändigt att vi utför omfattande socio-ekonomiska studier om gränssnittet mellan människa och maskin.
För det sjätte har försöken att få till stånd en definition av en öppen, europeisk systemarkitektur halkat efter utvecklingen. Vi ser därför fram emot nästa kommissionsmeddelande om telematik.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Kvällens debatt är ju som en stor familjefest!
Europeiska folkpartiets grupp stöder framtagandet av ramvillkor för insättandet av telematik i vägtrafiken. Med vägtrafiktelematik kan särskilt säkerheten på vägarna höjas, trafiken kan ökas och därmed kan trafikens miljöpåverkan mildras.
Vi tackar föredraganden för hans utmärkta betänkande. Tillåt mig dock att komma med kritik på två punkter: Vi kristdemokrater har uppfattningen att för- och nackdelarna av ett införande av road pricing först måste undersökas grundligt. För det andra avvisar vi kategoriskt införandet av ytterligare avgifter för inresa i städerna.
Punkt 1: Elektroniskt, färdrelaterat avgiftsuttag - i vår jargong kallad road pricing - kan i teorin tyckas vara rättvisare än en vägutnyttjandeavgift som inte är relaterad till körsträckan. Vi kristdemokrater fruktar dock att kostnaderna för införande och underhåll av ett sådant monstruöst elektroniskt system - och för alla 15 länder, herr Stockmann, inte bara för ett eller två, där är vi överens - i praktiken kommer att bli så stora att fördelarna av en sådan road pricing jämfört med det nuvarande systemet med vägutnyttjande- eller vägavgifter vägs upp av ekonomiska nackdelar. Det kommer att ske på bekostnad av medlemsstaterna, de privata åkerierna och kanske de enskilda medborgarna för det fall man planerar att använda systemet också för personbilar. I det fallet är det bättre att helt avstå från road pricing .
I varje fall avvisar vi kristdemokrater bestämt en road pricing genom en speciell avgift för infart med personbil eller lastbil i innerstaden.
Redan i dag är parkeringsavgifterna i innerstäderna enormt höga, åtminstone i mitt land, och det vare sig det gäller parkering på gatan eller i parkeringshus. Två D-mark för en halv timmes parkering i min hemstad Hamburg - det är inget dåligt pris det! Därför tror jag att vi verkligen skulle överlasta konsumenterna, kunderna, om vi därutöver skulle införa en road pricing för infart i innerstaden. Leveranserna till innerstäderna och även de bilburna kundernas tillgång till affärscentra skulle elimineras genom de höga avgifterna.
Å ena sidan talar vi jämt och ständigt om att vi måste få liv i våra innerstäder, men å andra sidan tvingar vi ut bilförarna till förorterna och de stora köpcentra där - och resultatet blir att de helt överger innerstäderna. Vi vill ha arbetsplatserna i innerstaden och vi vill ha livligheten och vitaliteten i innerstaden, och därför avvisar vi bestämt avgifter för infart i innerstaden.

Papoutsis
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter, jag skulle på Europeiska kommissionens vägnar vilja tacka föredraganden herr Baldarelli för det absolut enastående betänkande som han har presenterat. Liksom herr Baldarelli erkänner vi den betydelse tjänsterna för vägtransporttelematik har i våra ansträngningar att göra vägarna säkrare, mindre förorenande, mer konkurrensmässiga och effektivare.
På samma gång som telematiken kan vara till nytta för isolerade personer, för personer som arbetar inom godstransports- eller utryckningsyrken eller inom kollektivtrafiken, kan den bidra till att skapa arbetstillfällen inom industrin, liksom den även bidrar till ett effektivare utnyttjande av energiresurserna. Det var dessa skäl som fick kommissionen att utarbeta det meddelande som vi diskuterar idag. Detta meddelande tillhandahåller en flexibel ram, inom vilken ett brett spektrum av tjänster och system för vägtransporttelematik kan utvecklas, så att det svarar mot regionala och gemensamma behov.
Vi delar även åsikten att RTT-tjänsterna kommer att vara effektivare bara om de inlemmas i transportstrategier för uppfyllandet av bestämda politiska mål; RTT är, med andra ord, ett verktyg som hjälper till att genomföra politiska beslut.
I meddelandet, som publicerades i maj förra året, definierades mycket konkreta åtgärder för områdena av högsta prioritet, och åtgärder föreslogs också för andra områden. De flesta av åtgärderna av högsta prioritet har redan förverkligats, vilket många av parlamentets ledamöter känner till, tack vare den utmärkta utfrågning som i början av detta år arrangerades av utskottet för transport och turism. Vi har, till exempel, redan kommit fram till samförståndsskrivelser för RDS-TMC-området, i systemet för radiosänd information och trafikmeddelanden och informationsutbyte, som redan har undertecknats av de huvudsakliga aktörerna på dessa områden.
Även arbetet med de överenskommelser mot vilka organen strävar för att kunna sätta dessa samförståndsskrivelser i verket har framskridit mycket. Parallellt med arbetet med dessa överenskommelser, utvecklas situationen för närvarande genom de euroregionala och nationella projekt som finansieras via budgeten för det transeuropeiska transportnätet. Vi har också börjat undersöka vissa andra områden, vilka Baldarellis betänkande helt korrekt anser vara viktiga, som berör till exempel information före och under resans gång, offentliga transporter samt transporter med flera trafikslag. Vi ämnar inom de närmast veckorna framlägga ett meddelande om systemen för elektronisk avgiftsindrivning i Europa.
De euroregionala projektens betydelse som pådrivande kraft för utvecklandet av RTT erkänns också i det framlagda betänkandet. Projekten siktar på att RTT-tjänserna skall appliceras i gränsregioner, och redan nu deltar 12 av de 15 medlemsstaterna. Deras bidrag är verkligen av grundläggande betydelse för att säkerställa en god funktion hos RTT-systemen och möjlighet för RTT-tjänsterna att användas över gränserna i dessa länder. De förutsätter kontroll och dirigering av trafiken på de huvudsakliga vägartärerna, liksom även utarbetandet av nya färdvägar, information före och under resan, med hjälp av varierbara meddelandeskyltar och RDS-TMC-tjänsterna. Detta förutsätter ett gränsöverskridande utbyte av information mellan olika centrum för trafikkontroll. I vissa projekt finns redan samarbete på området för systemen för elektronisk avgiftsindrivning.
Kommissionen håller med om att det finns behov av att upprätta normer för detta högteknologiska område, och vi har av den anledningen givit Europeiska standardiseringskommittén, CEN, i uppdrag att börja arbeta med frågor som vi anser vara av särskilt hög prioritet för upp uppfylla våra mål. Vi har bett CEN att utarbeta en ny handlingsplan, i vilket alla dessa prioriteringar exakt ska återspeglas. På grund av RTT-marknadernas mångsidiga natur, kommer vi också att undersöka, även här i samarbete med CEN, i vilken utsträckning överenskommelserna om gemensamma normer, upprättade i samarbete med ISO, är tillfredsställande med hänseende på såväl transportpolitikmål som industrins mål. Säkerheten för RTT-systemen på fordonen måste vara en viktig angelägenhet för oss alla, och av just den anledningen har den fått högsta prioritet i våra åtgärdsprogram.
Jag har i dag nöjet att tala om att en arbetsgrupp har fått Europeiska kommissionens uppdrag att sammanställa ett register för principer, som efter att överläggningar har ägt rum, kommer att underställas ytterligare bearbetning, så att det tillhandahåller detaljerad information om exakt vad som krävs. Kommissionen hoppas att såväl till parlamentet som rådet kunna lägga fram detaljerade förslag om hur detta kan översättas till en självförbindande samförståndsskrivelse, till en handlingskodex, till vilken tillverkarna av utrustning och motorer, liksom även montörerna, måste anpassa sig. Jag kan försäkra er om att kommissionen, om detta självförbindande system som vi föreslagit inte fungerar, inte kommer att tveka att lägga fram nya förslag till lagstiftning för detta område.
En annan tanke som genomsyrar Baldarellis betänkande är att RTT-systemet inte skall riktas till enbart en skara utvalda. Kommissionen delar denna åsikt helt och hållet. För att den skall kunna bli verklighet, kommer det dock att krävas ett nära samarbete med parlamentet och medlemsstaterna.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Turism
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0247/98) av Novo Belenguer för utskottet för transport och turism om kommissionens rapport till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén om gemenskapens åtgärder som berör turismen (1995-1996) (KOM(97)0332 - C4-0576/97).

Novo Belenguer
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Det betänkande jag i dag presenterar är mitt sista parlamentariska initiativ eftersom jag i morgon, tyvärr, lämnar min plats, vilket gör att från och med nu ligger utvecklingen av en verklig gemenskapspolitik för turismen i era händer.
Kommissionens meddelande kom i ett avgörande ögonblick för den framtida gemenskapspolitiken för turismen, mellan problemen med bedrägerier i vissa åtgärder i början av nittiotalet och den stora utmaning som inledningen av ett nytt årtusende innebär. Kanske det är därför som min intention som föredragande har varit att presentera ett betänkande med en mer strategisk utgångspunkt än med utgångspunkt i ett vederbörligt erkännande av gemenskapens verksamhet inom turismen åren 1995 och 1996, även om det skall erkännas att denna verksamhet har varit omfattande och mycket varierad.
Kommissionens rapport om gemenskapens åtgärder som berör turismen (1995-96) lades fram för parlamentet i enlighet med kravet i artikel 5 i rådets beslut om inrättande av en gemensam handlingsplan för stöd till turismen 1992. Man påtalade att dess giltighet gick ut den 31 december 1995 och att den inte har förnyats, framför allt på grund av avsaknad av rättslig grund i form av ett flerårigt program. Vi har därför ingivit ändringsförslag 9, i vilket rådet ombeds att anta en gemenskapsram för verksamheten inom denna så viktiga sektor. I vilket fall som helst, föreslås i resolutionen att man fortsätter traditionen med lägga fram en årlig rapport till parlamentet om gemenskapsåtgärder som berör turismen, liksom en utvärdering av åtgärderna. Detta tillåter oss att hålla en årlig debatt i parlamentet och utöva en demokratisk kontroll över de framtida gemenskapsåtgärderna.
Jag vill också peka på de främsta problemen vilka enligt min mening hindrar utvecklingen av en gemenskapspolitik. För det första, en bristande vilja hos de nationella myndigheterna att anförtro Europeiska gemenskapen rollen att samordna verksamheten och stödja turistsektorn. Detta avspeglas i vägran att anta Philoxenia-programmet förra året, vilket har lett till att det saknas en rättslig grund för att finansiera tilläggsåtgärder på gemenskapsnivå. Vi löper nu risken att misstaget än en gång upprepas för år 1999. För det andra, en brist på förtroende, vilket också avspeglas hos de nationella regeringarna i kommissionens egna enheter, för att genomföra en handlingsplan, och beror huvudsakligen på de upptäckta bedrägerierna 1991, Europeiska turiståret, och i den senaste handlingsplanen. För det tredje, bristen på personella och ekonomiska resurser gör att Europeiska kommissionen har stora svårigheter att genomföra en turistpolitik som garanterar en god samordning av de politikområden i gemenskapen som berör denna viktiga sektor.
Slutligen, bristen på planering och långsiktig strategi. Det är skandalöst, herr ordförande, herr kommissionär, att det för närvarande inte finns en gemensam syn bland gemenskapsinstitutionerna och de olika medlemsstaterna, om en sektor som utgör omkring 14 procent av BNP och 10 procent av sysselsättningen i Europa. Jag anser dock att det nu är rätt tillfälle att lansera en gemensam turistpolitik. Redan från början av arbetet med detta betänkande har jag förespråkat en fullständig omorganisering av kommissionens avdelningar, vilket från och med nu markerar en ny inledning för den europeiska turismen, och som ger kommissionens avdelningar den nödvändiga personella infrastrukturen, för att ge ett verkligt bidrag av mervärde till medlemsstaternas verksamhet, liksom de olika regionerna. Jag gläds därför - det kan inte vara på något annat sätt - åt tillkännagivandet från kommissionären, i somras, om skapandet av en turistenhet bestående av tre enheter inom generaldirektorat XXIII och, jag tror att vi till största delen, eller i det formella, är överens angående den befogenhet som dessa enheter skall ha, vilka å ena sidan, är att garantera ett samarbete och systematiskt samråd med andra generaldirektorat, upprätthålla en tät och konstant förbindelse med industrin och de nationella turistbyråerna, utvärdera innan och efter alla gemenskapsåtgärder inriktade på att stärka turismen och öka informationen till turisterna om alla aspekter av rättigheter och ansvar som konsumenter. För det andra anser vi också att det är ett bra tillfälle, för i juli publicerade kommissionen sitt officiella svar till EG-domstolen om de tidigare, förmodade oegentliga åtgärderna. Utan att påverka de rättsliga processerna som de nationella domstolarna skall genomföra, har kommissionen identifierat alla de mest problematiska åtgärderna under den berörda perioden och uppskattar att omkring 9 procent av alla genomförda eller finansierade åtgärder mellan 1990 och 1995 kan uppvisa oegentligheter. Kommissionen påtalar att den agerar för att återfå för mycket utbetalda medel, och hänvisar ärendet till de rättmätiga nationella myndigheterna. För det tredje, sammankallandet av en expertgrupp om turism och sysselsättning, som leds av kommissionären, är ett mycket bra initiativ och vi väntar på meddelande om dess slutsatser och rekommendationer.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, vidhåller och stöder jag det mervärde som Europeiska unionen kan ge den europeiska turismen. Det fattas bara ett erkännande från medlemsstaterna.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag skulle för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt på nytt kunna räkna upp de slutsatser jag gjort där, men det skall jag inte göra. Jag måste dock konstatera att turistpolitiken, och det vet kommissionären bara alltför väl, har varit något av gemenskapspolitikens styvbarn och det är egentligen märkvärdigt eftersom, men inte heller det behöver jag egentligen berätta för kommissionären och inte heller för föredraganden, turismen är den största arbetsgivaren i gemenskapen och dessutom en sektor som skulle kunna bidra med ekonomisk verksamhet i just landsbygdsområden med ekonomiska svårigheter. Vi bär alltså ansvaret för att se till att turistpolitiken även blir verklighet. Det betyder i första hand att vi måste göra mycket mer åt kvaliteten och det betyder också att vi, som vi sagt i vårt yttrande från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, måste göra något åt erkännandet och den jämlika bedömningen av examensbevis. I andra hand, herr ordförande, har vi pekat på skattepolitiken. Skattepolitiken leder, på grund av att turismen blir allt mer gränsöverskridande, till enorma störningar av level playing field , särskilt med avseende på mervärdesskatten. Jag skall ge ett exempel. De så kallade nöjesparkerna betraktas i det ena landet som
ordförandens land. Man klassar Asterix-parken som kulturanläggning och tillämpar en lägre mervärdesskattesats, medan man i övriga länder klassar den här typen av ställen som turistanläggning, följaktligen med högre mervärdesskattesats.
(NL) Med detta sagt, herr ordförande, vill jag slutligen hänvisa till ändringsförslag 9, artikel 7 b ny, där föredraganden säger att ett ramprogram ger en rättslig grund. Nej, föredragande, det är inte sant. Ramprogram är ingen rättslig grund, det är bara fördragets artiklar. Vårt utskott yrkar alltså återigen för att en verklig turistartikel läggs in i fördraget.

Torres Marques
Herr ordförande! Jag vill gratulera, inte bara föredraganden, Novo Belenguer, utan också föredraganden av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Båda presenterar en samling slutsatser av största intresse, där klarheten, förmågan till sammanfattning och området för förslagen i yttrande från Wijsenbeek, är av största nytta, enligt min åsikt, för att berika betänkandet.
Kommissionär Papoutsis har lyckats, trots att det existerar en specifik rättslig grund för turismen, inte bara med att omorganisera turistavdelningarna i enlighet med Europaparlamentets riktlinjer, utan fortsätter att presentera förslag med uppenbara effekter för denna för Europa så viktiga verksamhet. Även om subsidiaritetsprincipen tillämpas på denna sektor med perspektivet att varje land bör bevara sina särdrag och skillnader, eftersom det är i sökandet efter skillnader turisten reser, bör det likväl analyseras med största omsorg. Och för att bevara särdragen i varje region, har Europeiska unionens länder använt strukturfonderna, speciellt för att försvara respektive kulturarv.
Skapandet av euron och den ökade fria rörligheten inom Schengenområdet, bör spridas till hela unionen, eftersom medborgarna i Europeiska unionen utgör 90 procent av de turister som dessa länder tar emot. Även i tredje land är åtgärder på europeisk nivå motiverade, eftersom varje enskilt agerande av länderna i sig inte är särskilt effektiva, men tillsammans kan de leda till en verksamhet med stora effekter och betydande resultat för den europeiska turismen.
Jag trycker återigen på behovet av en egen rättslig grund för turismen i fördragen. Till dess, herr kommissionär Papoutsis, fortsätt att försöka samordna de 6 procent av strukturfonderna som är utgifter för turistsektorn, och använd alla positiva rättsliga grunder för att fortsätta kommissionens arbete till stöd för att öka den europeiska turistindustrins konkurrenskraft.

Bennasar Tous
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger. Jag vill gratulera Novo Belenguer till hans betänkande och för det goda arbete han har bedrivit under sin tid i parlamentet.
Jag vill också passa på tillfället att nämna det brådskande behovet av ett handlingsprogram som tar upp alla aspekter i fråga om turism, vilka redan har identifierats som ett mervärde för denna sektor på europeisk nivå, då det är bråttom, med all respekt för subsidiariteten, att stärka kvaliteten och konkurrenskraften i sektorn.
Vi står inför ett avgörande ögonblick, reformeringen av strukturfonderna och utvidgningsprocessen österut. Turismen är den industri som har visat störst förmåga att lyfta fattiga områden, och skapa ekonomisk verksamhet och sysselsättning. Dess effekter är mycket fördelaktiga för den regionala utvecklingen, såväl den urbana som på landsbygden eller vid kusterna. Det är mycket vi kan lära och dela med oss av till östländerna, för att de inte skall begå samma misstag som vi, och för att de sammanhållet skall kunna återfå sitt historiska arv och förränta den i turistsyften. Detta, ärade ledamöter, är mervärde.
Alla ansvariga européer är medvetna om, och värderar behovet av en hållbar turism och ett rent mål. Vi förespråkar ett försvar för miljön. I dag uppnår man inte en kvalitativ turism om inte miljöfaktorn är inbegripen: integrerade planer, integrerade hotell, frånvaron av deponeringsplatser, vattenrening, säker avfallskontroll, ren energi och stränghet mot luftföroreningar, buller och förfulande.
Den europeiska turismen kulminerar i en lång process som utmynnar i binomen kvalitet-pris och konkurrenskraft för de små och medelstora företagen. Några länder stärker den kulturella turismen, andra landsbygdsturism, sol, stränder, sport, affärer, ungdoms- och seniorturism. Men alla försöker mångfaldiga erbjudanden, bryta säsongskaraktären och skapa sysselsättning. Mervärde är att sporra utbildningskvaliteten och erfarenhetsutbytet. Mervärde är de nya tekniska projekten som tillämpas på turismen för bokningssystem eller grunder för turistmål.
Vi gratulerar kommissionen för att den driver på arrangerandet av en konferens om eurons effekter för turistsektorn, för att underlätta övergångsstrategierna för företag och konsumenter. Euron kommer att gynna turismen och Europa som mål.
Vi väntar otåligt på rapporten från " de vise männens kommitté" och vi stöder starkt kontinuiteten i åtgärderna för att bekämpa sexturismen. Allt detta, kära kolleger, är mervärde. Vi måste informera och övertyga rådet. Jag tror att vi har tillräckligt med beståndsdelar för att presentera en handlingsplan som kan bli den rättsliga grund, mottagen med entusiasm av medlemsstaterna. Jag hoppas att rådet har en framtidsvision.

Tamino
Herr ordförande! Låt mig först av allt säga att jag instämmer i det betänkande som Novo Belenguer redogjorde för och jag anser att den information han har lämnat till parlamentet är av stor betydelse. Framför allt tror jag det är riktigt att understryka att turismen är kopplad till många andra sektorer som hör till Europeiska unionens befogenhetsområde och att det därför, även om det är sant att frånvaron av en tydlig rättslig grund är ett problem, också är sant att turismen är knuten till många andra aktiviteter och sektorer där det finns en tydlig rättslig grund.
Men problemet med den rättsliga grunden existerar och därför måste vi finna en lösning. Tyvärr vet vi att regeringskonferensen i Amsterdam inte kom fram till en tillfredsställande lösning och en av konsekvenserna av detta är att man sedan 1996 fortfarande inte har godkänt Philoxenia-programmet på grund av att det saknas en rättslig grund och därmed också en budgetpost.
På grund av detta anser vi att man verkligen måste göra en ansträngning för att äntligen komma fram till en rättslig grund, ett lämpligt program, lämpliga budgetposter och fullt ut erkänna även turismen. Framför allt för oss Gröna innebär det att man säger " nej" till en turism som förstör miljön, " nej" till en turism som i många fall lett till en cementifiering av naturen, men " ja" till en turism som är hållbar och miljövänlig.
Därför har vi i Gruppen De gröna lagt fram ett antal ändringsförslag och låt mig framför allt peka på ett ändringsförslag som är avsett att ta hänsyn till bärkraften för varje område som berörs av turismen och som föreslår en ekologisk märkning, en ecolabel , för platser och anläggningar som är avsedda för turism. På så vis kan vi tydligt visa hur även turismen kan bli en del av en hållbar utveckling.

Schifone
Herr ordförande! Jag har under tre år varit kommunalråd med ansvar för turism i regionen Kampanien och under den tiden har jag från flera håll fått höra att turismen är en viktig faktor när det gäller utvecklingen och av avgörande betydelse för den ekonomiska verksamheten. Tyvärr har jag aldrig sett dessa uttalanden åtföljas av konkreta administrativa eller rättsliga åtgärder eller av ett konkret ekonomiskt stöd.
Även kommissionens rapport erkänner turismens betydelse, såväl när det gäller skydd och bevarande av landskap, historia och kultur, som när det gäller ekonomisk utveckling och möjligheterna att skapa sysselsättning, och ändå har vi här inom de europeiska institutionerna, en situation där man inte erkänner betydelsen av den verksamhet som bedrivs inom turismsektorn.
Jag anser därför att det är nödvändigt att omedelbart vidta åtgärder inom tre viktiga områden, som också har lyfts fram i såväl betänkandet som i de olika inlägg som gjorts. För det första gäller att utarbeta en rättslig grund för åtgärder på europeisk nivå för turismen, som inte nämns i Maastrichtfördraget och inte heller finns turismen omnämnd i Amsterdamfördraget. För det andra måste vi arbeta för att man i samband med nästa revidering av fördraget inför en särskild rubrik, så som även framhölls under de Europadagar som genomfördes i Neapel 1996.
Slutligen måste vi inrätta ett särskilt generaldirektorat för turism och i samband med reformeringen av strukturfonderna, slutligen, se till att speciell uppmärksamhet ägnas integrerade projekt som kan lyfta fram turismen som en viktig faktor när det gäller utveckling, miljöskydd och uppgradering av turistorterna.

Schierhuber
Herr ordförande, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Turismen är en viktig näringsgren i Europeiska unionen. Den har också en betydelsefull roll i att skapa arbetstillfällen. Därvid vill jag säga att det inte bara är stads- och kustturismen som är viktig, utan kanske framför allt turistandet på landsbygden. Denna får genom turismen en extra inkomst och därför främjas landsbygdens utveckling av den. Självklart skapas då också arbetstillfällen och regionen i sin helhet tjänar på det. Men en rimlig turism bör ändå föredras.
Europeiska unionen bör skapa de lämpliga ramarna för en framtida utveckling av en turistpolitik, något som redan diskuteras i Philoxenia-programmet. Det vore också positivt om en vitbok kunde läggas till grönboken för att därigenom definiera en strategi för framtiden - alltså inte en centralisering av turistpolitiken till gemenskapen, utan en strategi. Därvid är det angeläget att upprätthålla särskilda, individuella bruk och traditioner och främja deras egenart. Ett område som jag menar verkligen bör prioriteras är utbildningen av dem som skall arbeta i turistbranschen.
Avslutningsvis vill jag ännu en gång uttala mitt bestämda avståndstagande från sexturismen. Jag uppmanar kommissionen att anstränga sig till det yttersta för att stödja kampen mot den, för att äntligen sätta stopp för denna ovärdiga form av turism.

Linser
Herr ordförande, tillåt mig att som företrädare för unionens turistintensivaste land säga ett par ord om det utmärkta betänkandet. I Österrike åstadkoms faktiskt 6 procent av nationalprodukten genom internationell restrafik. Konkurrenstrycket på den inhemska verksamheten från mycket billiga resesäljare i klimatmässigt gynnade regioner är enormt starkt. Företagen möter unionens turistpolitik som är i total avsaknad av samordning och effektivitet. Ett enhetligt begrepp av vad turism är existerar inte. Programmet Philoxenia, som ändå uppvisar vissa goda ansatser, har redan två gånger avslagits av rådet. Enligt min uppfattning måste det i ett sådant handlingsprogram tas hänsyn till subsidiaritetsprincipen och reklam för de olika regionerna lyftas fram. Jag tror att det är det bästa sättet att vinna kunder utifrån till den europeiska marknaden.
Den budgetansvariga myndigheten uppmanas i betänkandet att till 1999 ta fram en fungerande budget för direkta gemenskapsåtgärder. Budgetrubriken B5-325 är den enda rubrik där det uttryckligen talas om åtgärder för att främja turismen. Av den framgår att denna budgetpost på hittills 2 miljoner ecu knappt existerar - ändå skall den enligt rådets och kommissionens förslag skäras ned ytterligare. Det är otroligt om man betänker att kommissionen har utnämnt turismen till en av de fem ekonomiska faktorer som är mest ägnade att skapa arbetstillfällen.
Främjandet sker via strukturfonderna och diverse gemenskapsinitiativ, som inte i första hand skapats för turismen. Som kommissionens rapport visar är följden en orättvis fördelning av resurser, vilket drabbar länder som Österrike.

Mendes Bota
Herr ordförande! Turismen i Europeiska unionen har ingen egen organisation. Då man i fördragen har förbisett den, har den ingen rättslig grund. Eftersom den inte har någon rättslig grund, har det inte heller någon verksamhet: Philoxenia-programmet är fortfarande fryst. Därför har det ingen budget: budgetförslaget ser jag hejdat och budgetutskottet tog på sig att stoppa ändringsförslaget ingivet av utskottet för transport och turism, även om det rörde sig om en blygsamt belopp på 3, 5 miljoner ecu för 1999.
Hur kan det komma sig att, fastän turistsektorn enhälligt erkänns som viktig för Europeiska unionen vad gäller sysselsättning, ekonomisk aktivitet, investering och hållbar utveckling, har den inte ens bevärdigats med ett enkelt stycke i Amsterdamfördraget? Vad är det för subversiv verksamhet, i integrationsprocessen, som skall kuvas under regeln om enhällighet i ministerrådet, även om det bara gäller en åtgärd av mindre betydelse? Hur kan det komma sig att rådet, fastän det bevisligen rör sig om en sektor som berör ett stort antal andra sektorer, från transporter till miljö, från regionalpolitik till sysselsättning, från handel till jordbruk och landsbygden, envisas med att förvägra den minsta institutionella värdighet, och ger turismen ett mörkt och skamset hörn i källaren på GD XXIII?
Jag vet att subsidiariteten skall vara regeln. Vi vet alla att regionalpolitiken har stött projekt till stimulans för turismen under perioden 1994 till 1999, till ett värde av 9 miljarder ecu, men detta kan inte tjäna som ursäkt för bristen på en gemensam handlingsplan för turismen, eftersom det finns områden där man förstärker ett gemensamt mervärde, genom externt främjande utanför Europeiska unionen, minskning av säsongsmässigheten, samordning av åtgärder som berör turismen i olika program och politikområden, skatteharmonisering eller klassificeringen av turiststrukturer, säkerhet, information för turister som konsumenter.
Turismens värdighet kräver att den beviljas budgetmässig synlighet. Ordet är nu parlamentets olika politiska gruppers, för att enhälligheten skall undvika att förlänga denna irrationella situation med en turism i ett nolläge.

Cornelissen
Herr ordförande! Det finns goda nyheter och det finns dåliga nyheter i samband med turismen i Europeiska unionen. Jag börjar med de goda nyheterna. Införandet av euron kommer att göra turism och resor i " Euroland" lättare och billigare. Jag har räknat ut att man tack vare euron får en dag extra i present på en tvåveckors semester i Europeiska unionen. Den andra goda nyheten är att allt tyder på att turism och resor under de kommande åren skall vara tillväxtsektor nummer ett. Genom de mindre positiva ekonomiska prognoserna kommer den tillväxten kanske att bli mindre spektakulär än vad man tills helt nyligen hade räknat med.
Så över till de dåliga nyheterna. Krisen i Asien och i Ryssland kommer att ha en minskande effekt på antalet turister från dessa länder till Europa. Samtidigt kommer konkurrensen från dessa länder att öka på grund av devalveringen av deras valutor. Jag tänker framför allt på den viktiga konferensturismen. Det kommer man att få mindre pengar för. Min fråga är: hur reagerar kommissionen på den här utvecklingen? Det är nu bråttom att utarbeta en strategi som låter Europa i tillräckligt hög grad ta del av den förväntade tillväxten. Mottot för den strategin måste vara: kvalitet och förstärkning av den europeiska turistindustrins konkurrenskraft, särskilt med avseende på små och medelstora företag. Inom den ramen pläderar jag för en enhetlig låg mervärdesskattesats för turistsektorn. Turismen kan ju ge många arbetstillfällen. Det måste i ökande utsträckning handla om hållbar turism.
Min andra fråga är därför hur engagerat GD XXIII är i fördelningen av de stora beloppen ur regionalfonderna till förmån för turismen? Min sista fråga, herr ordförande, är hur kommissionen bedömer möjligheterna att få Philoxenia godkänt i år med tanke på det österrikiska ordförandeskapets energiska insatser.

Vaz da Silva
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Europa måste bejaka sin särart i turismen som man gör i informationssamhället. Den europeiska turismen måste bli mycket mer, en kvalitativ turism. Det finns ett europeiskt koncept för turism som knyter den tätt till främjande av miljö, kultur, regional utveckling, hälsa, säkerhet och människors välbefinnande.
Novo Belenguers betänkande vädjar på ett bra sätt om en europeisk turistpolitik. Denna politik bör bestå av att, å ena sidan, i kommissionen skapa en struktur som kan leda studier, jämföra statistik, främja utbildning, stimulera innovationer och underlätta för samarbetsnätverk, och, å andra sidan, stimulera samordningsstrukturer i medlemsstaterna vilka gör det möjligt att upprätthålla Europas ledande ställning som turistmål. Det senaste exemplet, skapande av nätet " Europa Traditionis Consortium" för att främja turism i mycket traditionella privathem, är bara ett exempel på ett gemensamt initiativ i det civila samhället som pekar i rätt riktning, men som kommer att bli en droppe i havet om det inte sprids och förökas.
Europeiska unionen kan och bör ha en roll att spela, såväl i att stimulera samarbetsnät som i utbildning av yrkesmässigt verksamma, göra dem medvetna om fördelarna för själva sektorn, på medellång och lång sikt, med en hållbar turism som respekterar naturen och landets arv.
Herr ordförande! Om rådet fortsätter att tveka om att harmonisera turistpolitiken, räcker det med att betrakta de följder det kommer att få för sektorns konkurrenskraft i Europa och för utvecklingen av dess perifera regioner att inte göra det. Under nuvarande förhållanden som kännetecknas av konkurrens, kan avsaknaden av samordnade åtgärder och en gemensam politik på områdena för yrkesrörlighet, effektiva kommunikationer, marknadsföring, helt enkelt, en snabb omskolning inom sektorn i allmänhet, leda till att vi förlorar ledarskapet vilket är mycket svårt att återfå.

Santini
Herr ordförande! Eftersom jag talar sist kommer jag att ta upp ett par aspekter som bara flyktigt har berörts av dem som har föregått mig, framför allt frågor som rör ekonomi och sysselsättning inom turismen.
Enligt statistiken är turismen den tredje största industrin i världen efter oljeindustrin och bilindustrin. Samma statistik säger att år 2000 kommer turismen att vara den största industrin i världen. Det finns siffror som stöder ett sådant påstående. Mellan 1990 och 1995 ökade intäkterna från turismen med 8, 5 procent. Under 1996 var intäkterna 400 miljarder dollar, under 2000 kommer de redan att vara 700 miljarder dollar. I dag svarar turismen i världen för 12, 5 procent av bruttonationalprodukten och under 2007 kommer den siffran enligt statistiken att stiga till 12, 8 procent. Låt mig ge ännu ett par siffror. I dag är 19, 1 miljoner människor sysselsatta inom turismen i Europeiska unionen, vilket motsvarar 12, 8 procent av samtliga arbetstillfällen. Av dessa arbeten utförs 65 procent av kvinnor. Under 2007 kommer det att tillkomma ytterligare 1, 8 miljoner arbetstillfällen.
Detta är den ekonomiska dimensionen i en sektor som utvecklas, som växer, som ökar i betydelse och som Europa, institutionerna, inte verkar ägna den uppmärksamhet den skulle förtjäna. Men jag tror att det, trots subsidiariteten som förblir en viktig princip på territoriell nivå, skulle kunna existera, eller kanske snarare samexistera, en europeisk politik som syftar till att främja turismen. Låt oss göra reklam för vårt gamla Europa som ett alternativ till den amerikanska propagandan och den propaganda som vissa länder i östblocket bedriver. Det finns en konkurrens på global nivå. Argumenten har vi, det som fattas är pengar - 10, 5 miljoner ecu för att marknadsföra Europa. I min egen region är vi 450 000 invånare, vi kan erbjuda Gardasjön och Dolomiterna, det är sant, men vi spenderar ensamma 7 miljoner ecu, nästan lika mycket som hela Europa. Detta skulle kunna vara ett exempel att ta efter!

Papoutsis
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter, jag skulle till att börja med vilja tacka föredraganden herr Novo Belenguer för hans detaljerade betänkande, liksom även herr Wijsenbeek, för yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Detta betänkande sänder ut en viktig signal. Signalen att det är hög tid att vi aktiverar oss, för att höja effektiviteten för gemensamma åtgärderna på området för turismen och för att maximera bidraget från turismen i uppfyllandet av unionens mål. Vi måste naturligtvis även säkerställa de vederbörliga krediterna. Avsaknaden av en konkret finansiering för den del av budgeten som har med turismen att göra, skapar nämligen allvarliga praktiska begränsningar. Jag är dock optimistisk, och jag tror att de ansträngningar det österrikiska ordförandeskapet lägger ned kommer att ge resultat, och att vi inom de närmaste månaderna kommer att nå en överenskommelse i fråga om det helt oundgängliga Philoxenia-programmet. Tillåt mig nu att i korthet tala om de grundläggande prioriteringar som ni pekade ut i resolutionsförslaget, och som många av er också tog upp i era inflikanden. Först av allt håller även jag med om att frågorna om sysselsättning, utbildning och undervisning hänger samman med verksamheterna som har med turismen att göra. Som ni vet, satte vi efter Europakonferensen för turism och sysselsättning i Luxemburg ihop en högnivågrupp. Uppdraget för denna grupp var att undersöka hur turismen på bästa sätt kan bidra till ökad sysselsättning.
Den första fasen av detta arbete slutförs nu, och jag kommer inom de närmaste veckorna att erhålla rekommendationerna från denna grupp. Min föresats är att kommissionen innan årets slut skall överlämna ett meddelande till Europaparlamentet och rådet, i vilket en komplett utvärdering av betänkandet skall göras och riktlinjerna för de kommande åtgärderna presenteras.
För det andra tog ni upp frågan om moderniseringen av turistindustrin och förbättringen av dess konkurrenskraft, framför allt med hänseende på de små och medelstora företag som har med turistverksamheterna att göra. Jag håller helt och hållet med om att tillämpningen av den nya tekniken och en god funktion för den inre marknaden är absolut nödvändiga förutsättningar för att den europeiska turistindustrin skall bibehålla den starka ställning den har internationellt sett. Jag tror alltså att det var betydelsefullt att ett initiativ togs som ska lägga grunden för utvecklandet och spridandet av de sakkunskaper på det område för informationstekniken som tillämpas inom turistbranschen. Och kommissionen undersöker de redan konkreta behov som finns och de åtgärder som krävs på turistområdet, som måste tas med i beräkningen vid genomförandet av det femte programmet för forskning och teknisk utveckling.
För det tredje tog ni upp frågan om eurons införande och vad detta kommer att innebära för turisterna och turistnäringen. Som ni vet, arrangerade vi en bred överläggning om de förberedelser som vidtas inför eurons införande. Vid denna överläggning deltog banker, kreditinstitut, yrkesmän på turistområdet och naturligtvis företrädare för konsumenterna. Resultaten av dessa diskussioner kommer att presenteras på den konferens som hålls i Bryssel den 18 oktober. Utarbetandet av handledningar, som är användarvänliga för företagen i turistbranschen befinner sig i slutfasen, och de kommer att finnas tillgängliga före årets slut.
För det fjärde tog ni upp frågan om den reformering av strukturfonderna som föreslås i Agenda 2000 och de möjligheter som i samband med denna skulle kunna dyka upp för att öka utnyttjandet av turistresurserna i Europa, såväl vad gäller mindre gynnade regioner som regioner där turismen är på nedåtgående. Medlemsstaterna utarbetar inom ramen för strukturfonderna planer och pekar ut områden de vill prioritera. Vi kan inte tvinga medlemsstaterna och regionerna att göra investeringar som är turistrelaterade. Erfarenheterna visar emellertid att nästan alla de regioner inom strukturfondernas ram som har varit i fråga har inkluderat projekt som har med turismen och turistprogrammen att göra. Tillämpandet av de nya reglerna för strukturfonderna ger de regionala och nationella myndigheter som är intresserade ett tillfälle att utvärdera och ompröva sina planer om utveckling av turism. Och de kan definiera åtgärder för att förbättra grundförutsättningarna för turismen samt förbättra kvaliteten på de turistrelaterade tjänster som finns i dessa regioner.
För det femte tog ni upp frågan om tillämpningen av principen om ständig rörelse i utvecklingen av turismen. Jag håller med er om att turismen inte kan utvecklas på ett tillfredsställande sätt om inte utvecklingen sker i enlighet med denna princip. Jag håller även med er i om att det inom turismen är nödvändigt att i högre utsträckning nyttja de gemensamma instrument som finns för att skydda miljön och för att främja och skydda Europas kulturella arv. Vi måste, gemensamt med medlemsstaterna, i högre grad än tidigare sörja för att sprida resultaten från utvärderingar av tidigare projekt på detta område. Slutligen har vi frågan om vikten av att övervaka, utvärdera och utarbeta rapporter om de verksamheter som berör turismen. Jag håller med er om att dessa rapporter utgör ett instrument som ökar transparensen och som bidrar till en ökad demokratisk kontroll av de gemensamma aktiviteterna.
Herr ordförande, för att avrunda skulle jag vilja ta tillfället i akt och informera er om utvecklingen på det administrativa området, eftersom det är någonting som berörs i de rekommendationer som det framlagda resolutionsförslaget innehåller. Vi skapade nyligen inom generaldirektorat XIII inte en sektion, inte en arbetsgrupp, utan ett direktorat. Ett direktorat för samordning av de gemensamma åtgärder och samordnade verksamheter som har med turism att göra. Direktoratet består av tre verkställande grupper, som sysslar med frågor som berör politiska frågor, konkurrensfrågor, respektive frågor som har att göra med principen om ständig rörelse.
Jag skulle, innan jag slutar, vilja säga något om de gemensamma åtgärder som vidtagits i fråga om bekämpningen av barnsexturismen. Mycket stora framsteg har gjorts vad gäller att informera allmänheten om problemet i fråga, till stor del tack vare stödet från er sida, men framför allt tack vare de ansvarigas beslut att i den preliminära budgeten inrätta en separat rad för detta ändamål.
Vi fortsätter med våra initiativ i denna riktning, och mot slutet av året kommer jag att ha nöjet att inför parlamentet presentera en rapport om vad som uträttats på detta område under de två senaste åren.
Till slut, herr ordförande, skulle jag än en gång vilja gratulera föredraganden herr Novo Belenguer för hans arbete, samt tacka alla parlamentets ledamöter som arbetar för att turismen skall vara och förbli en stor och dynamisk industri, en industri som behöver gemenskapens aktiva stöd, kanske i än högre grad än idag.

Cornelissen
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för hans svar. Jag saknade dock ett svar på min fråga om hur han bedömer möjligheterna att Philoxenia blir godkänt i år med tanke på det österrikiska ordförandeskapets energiska insatser. Får jag också ta det här tillfället i akt, herr ordförande, att uttrycka min uppskattning för att det vid denna sena timme fortfarande finns en företrädare från rådet närvarande vid våra debatter. Det skall vara på det viset men tack i alla fall.

Papoutsis
Herr ordförande, jag vill försäkra er om att det österrikiska ordförandeskapet verkligen har ansträngt sig, och det har presenterat ett kompromissförslag med idéer som i min mening helt svarar mot andan i Philoxenia-programmet. Det har baserats på den kompromiss som det luxemburgska ordförandeskapet föreslog, och det österrikiska ordförandeskapet befinner sig i denna stund i överläggningar med de andra medlemsstaterna. Den nya regeringen i Tyskland är emellertid inte färdigbildad, och vi måste följaktligen avvakta om vi önskar överlägga även med den nya tyska regeringen, vilket vi vill, då det är känt att Tyskland är det enda land - vid sidan av Förenade kungariket, som ifrågasatte vissa smärre detaljer - som inte vill acceptera Philoxenia-programmet.
Jag hoppas att dessa överläggningar kommer att röna framgång. Och jag hoppas uppriktigt att rådsmötet för turistministrarna, som det österrikiska ordförandeskapet har planlagt till början av december, kommer att bli det rådsmöte på vilket Philoxenia-programmet kommer att godkännas. Under alla omständigheter hoppas jag också uppriktigt på ett aktivt stöd från Europaparlamentet, för att dessa ansträngningar ska röna framgång.
Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén, hela den europeiska turistindustrin, alla de människor som verkar inom turistnäringen och 14 av de 15 medlemsländerna är för detta program. Jag tror att tiden har kommit för Philoxenia-programmet att utgöra den rättsliga grunden för ett mångårigt program för turismen.

Ordföranden
Jag tar tillfället i akt att tacka Novo Belenguer, då detta var det sista betänkande han presenterade och önska honom lycka till, eftersom han ställer färden mot nya mål när han lämnar detta hus.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

