Sammanhållningspolitik
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande två betänkanden om sammanhållningspolitiken:
(A5-0267/2003) av Mastorakis för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om meddelandet från kommissionen om andra lägesrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen: regionala trender, debatt om den framtida utvecklingen (KOM(2003) 34 - 2003/2095(INI))
och
(A5-0188/2003) av Pomés Ruiz för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om regioner med strukturella nackdelar (öar, bergsområden och glesbygder) inom ramen för sammanhållningspolitiken och de institutionella perspektiven (2002/2119(INI)).

Mastorakis (PSE)
Herr talman! På frågan om vilket av Europeiska unionens politikområden som berör de europeiska medborgarna mest, vilket politikområde som mest får dem att känna sig som europeiska medborgare, nämner de europeiska medborgarna regionalpolitiken och sammanhållningspolitiken, den politik som spelar en central roll för den europeiska integrationen och för stödet till den inre marknaden och den ekonomiska och monetära unionen. Vi måste särskilt framhålla denna politiks betydelse för att främja sammanhållningen i ett utvidgat EU, där skillnaderna ökar i fråga om utvecklingsnivå mellan de olika regionerna liksom behovet av att anpassa resurser till de nya kraven. Det är synnerligen viktigt att överbrygga dessa klyftor genom att satsa på en långsiktig, balanserad och polycentrisk utveckling i vår europeiska union.
Med anledning av Europeiska kommissionens meddelande har vårt utskott, nämligen utskottet för regionalpolitik, transport och turism, efter omfattande diskussioner kommit fram till och betonat vissa punkter som utskottet betraktade som grundläggande i samband med regional- och sammanhållningspolitiken. Utskottet:
? stöder Europeiska kommissionens ståndpunkt att avvisa försöken att återföra regional- och sammanhållningspolitiken till det nationella planet liksom dess beslutsamhet att fortsätta föra en reell gemenskapspolitik,
? stöder kommissionens syn på tillämpningen av EU:s regional- och sammanhållningspolitik i EU:s alla regioner, vilka, naturligtvis, uppfyller de relevanta kriterierna,
? upprepar behovet av bättre samordning mellan regional- och sammanhållningspolitiken och den politik som har ett avsevärt inflytande på territoriet, såsom jordbruk, fiske, transporter, forskning och teknik, utbildning och yrkesutbildning och politiken för informationssamhället,
? understryker behovet av en koppling mellan den framtida regionalpolitiken och den europeiska konkurrenspolitiken,
? upprepar parlamentets ståndpunkt att den gällande gränsen på 0,45 procent av gemenskapens BNP i anslag till sammanhållningspolitiken är en gräns som inte kan underskridas,
? betonar att kommissionen särskilt måste uppmärksamma de regioner som drabbas av den statistiska effekten av utvidgningen och betrakta dem som regioner liknande dem som räknas till mål 1-områdena,
? uppmanar Europeiska kommissionen att särskilt uppmärksamma fall där regioner genom egna ansträngningar på ett naturligt sätt lämnat sin mål 1-status, vilket även kräver lämpligt ekonomiskt stöd för att deras uppåtgående trend skall befästas,
? anser att särskild uppmärksamhet bör ges de mest avlägsna regionerna och glesbygdsområdena och de mest eftersatta öarna,
? accepterar att gränsen på 75 procent av EU-medlemsstaternas genomsnittliga BNP fortsatt skall vara det viktigaste kriteriet för att räknas som mål 1-område och framhåller Sammanhållningsfondens viktiga roll i synnerhet för de nya medlemsstaterna och stöder tanken på ett nytt mål 2-område för att främja regionernas konkurrensförmåga i enlighet med riktlinjerna från Lissabon och Göteborg, 
? anser att regionområden med bestående geografiska nackdelar, dvs. öar och bergsområden, glesbygd osv., som inte kan få stöd genom andra strukturfonder, skall vara berättigade till stöd från ett reformerat mål 2-program eller från något annat nytt specifikt gemenskapsinitiativ,
? stöder kommissionens syn på regional utveckling, särskilt tanken på ett program och ett stödpaket per region,
? understryker behovet av en konsekvent linje i det regionalpolitiska samarbetets tre aspekter, nämligen vid gränspassager (till lands och till sjöss), över nationsgränserna och mellan regioner,
? stöder slutligen kommissionens huvudmål att förenkla reglerna för regionalpolitikens genomförande, upprepar parlamentets krav på trepartsavtal mellan kommissionen, medlemslandet och regionen och understryker än en gång sin övertygelse att det är både nödvändigt och möjligt att uppnå en bra balans mellan förenkling och kontroll. 
Vårt parlamentsutskott uppmanar Europeiska kommissionen, och särskilt den huvudansvarige kommissionsledamoten Barnier, att fortsätta sina ansträngningar i den riktning som Europeiska unionens utveckling och rådande omständigheter går. Utskottet uppmanar också kammaren att anta vårt resolutionsförslag. Jag vill särskilt tacka alla dem som hjälpt mig sammanställa mitt betänkande, kolleger såväl som medarbetare, och dem som bidragit under dagen. Jag vill också framhålla att jag tror på det gamla grekiska talesättet ?goda ting kommer i små paket ?.
Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman! Jag företräder, om ni vill, Pomés Ruiz och talar på hans vägnar. 
Låt mig inledningsvis tacka de två föredragandena, både Mastorakis och Pomés Ruiz, och gratulera dem till deras arbete för att därefter lämna några kommentarer angående de båda betänkandena.
När det gäller Mastorakis betänkande vill jag ta upp tre saker. Först det faktum som nämns i betänkandet, nämligen att vi inte kan underskrida gränsen på 0,45 procent av BNP i den framtida sammanhållningspolitiken. Som kommissionsledamot Barnier tidigare framhållit anser parlamentet att denna politik, särskilt med tanke på utvidgningen, upphör att vara trovärdig och effektiv om gemenskapsstödet underskrider denna gräns för sammanhållningspolitiken.
Min andra kommentar gäller mål 2, som uppenbarligen måste förenklas så att insatserna blir mer synliga och ger medborgarna bättre resultat, vilket är skälet till att vi föredrar ett nytt mål 2 med tematiska insatser.
Och slutligen en tredje synpunkt angående Mastorakis betänkande och förfarandena för strukturfonderna. Dessa måste förenklas. Det framgår allt tydligare att vi gemensamt måste tänka igenom hur dessa insatser kan bli effektivare genom en förenkling, och jag tror att kommissionen, som emellanåt anordnat seminarier i frågan tillsammans med lokala och regionala myndigheter, även har insett detta, särskilt inför den nya programperioden. 
Jag övergår nu till Pomés Ruiz betänkande om regioner med bestående strukturella nackdelar, såsom öar, bergsområden och de mest avlägsna glesbygdsområdena i norr.
Först vill jag välkomna den senaste utvecklingen inom författningskonventet, eftersom detta har vidgat begreppet ekonomisk och social sammanhållning genom att termen ?territoriell sammanhållning? har lagts till. Förhoppningsvis kommer denna tilläggsterm att utgöra en adekvat rättslig grund, så att vi i framtiden har något mer konkret och påtagligt att tillgå inom dessa områden. Parlamentet anser hur som helst att det fortfarande finns ett behov av att förtydliga artikel 158 i fördraget angående öar. Som ni känner till råder det olika uppfattningar om hur denna särskilda artikel skall översättas. Den är översatt olika på de olika språken. Den måste en gång för alla förtydligas så att bestämmelsen om öarna blir giltig. Förutom de strukturella insatserna anser parlamentet också att artikeln om statligt stöd, det vill säga artikel 87, måste ändras så att även de områden vi i dag diskuterar räknas in bland de områden som behöver särskilda insatser.
Förutom allt detta, herr talman, håller parlamentet - som jag ser det, med all rätt - i Pomés Ruiz betänkande fast vid att det inom ramen för det nya mål 2-programmet, vilket jag redan nämnde i samband med Mastorakis betänkande, finns ett behov av en särskild tematisk insats för att täcka in dessa områden. Parlamentet tillägger dessutom att dessa områden med bestående geografiska nackdelar i framtiden både kan och bör ges en högre procentuell andel av gemenskapens medfinansiering genom strukturfonderna.
Diskussioner på dessa områden har under flera år förts i parlamentet. Kommissionsledamoten krävde nyligen undersökningar i frågan. Det började med bergsområden och fortsatte med öar. Jag hoppas sannerligen att dagens debatt, och i synnerhet Pomés Ruiz betänkande om områden med strukturella nackdelar, verkligen ger oss den möjlighet vi under flera år eftersträvat för att ändra på saker och ting och sända ett budskap till dessa regioners invånare om att vi verkligen tar oss an deras problem, eftersom dessa områden, vilket jag menar att kommissionens undersökningar har visat, på grund av sitt geografiska läge har reella strukturella nackdelar som förhindrar att de gynnas av samma konkurrensvillkor som andra regioner inom Europeiska unionen. Det är alltså dags, herr talman, att går från ord till handling.

Talmannen.
Herr Hatzidakis! Jag tillät er faktiskt att tala länge nyss. Talartiden dras naturligtvis av från Pomés Ruiz om han skulle dyka upp.

Duin (PSE).
Herr talman! Låt mig påpeka att det uttalas Duin, som i Duisburg. Jag vet att det ibland kan vara svårt, men jag tar mig friheten att påpeka detta här och nu. 
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill instämma i föregående talares tack till de båda föredragandena. Jag tycker att vi nu har tagit ännu ett stort steg framåt i den pågående debatten, särskilt tack vare Mastorakis betänkande. Jag vill kommentera de båda betänkandena samtidigt. Det kommer att stå klart även för kommissionen att parlamentet om och om igen betonar ett antal krav - även i betänkandet - och jag tar för givet att samförstånd kan uppnås här angående följande: att vi inte vill åternationalisera, att 75 procent av BNP är en bra måttstock och att 0,45 procent av BNP är den nedre gränsen om vi praktiskt skall kunna genomföra en strukturpolitik på Europanivå.
Låt mig nu ta upp de punkter som ännu inte har avgjorts men som också nämns i betänkandena. Många menar att ett nytt mål 2-program, hur det än skulle se ut, skulle lösa deras problem. Vi måste vara ärligare och kan inte säga till alla regioner: ni kommer också att omfattas av mål 2 när detta väl har omstrukturerats på något vis. Därför vill vi komma med olika förslag, och dessa återspeglas också i betänkandena. Det första gäller de regioner som drabbas av den statistiska effekten, dvs. de nuvarande mål 1-regionerna. För dem måste vi lansera ett nytt program - låt oss kalla det ett 1b-program - med generösa anslag, men framför allt - detta är mycket viktigt för regionerna och detta måste vi ta med i beräkningen - med en rättslig ram jämförbar med artikel 87, som gör det möjligt för dem att använda stödet för att möta sina regioners särskilda behov.
Det andra gäller de eftersatta regioner som står i centrum för Pomés Ruiz betänkande. Här behöver vi inget nytt mål 2-program, utan ett alldeles speciellt instrument för dessa regioner som verkligen tar hänsyn till de speciella problem vars existens vi naturligtvis erkänner. Vi skall här inte dra allt över en kam.
Det tredje förslaget rör ett verkligt mål 2 för de områden som befinner sig i strukturell förvandling. Här vill jag hur som helst uttryckligen vädja om att vi skall se till att medlemsstaterna ges största möjliga frihet att använda medlen på det sätt som de finner lämpligast. Dessa tre punkter är viktiga. Detta framgår tydligt av det betänkande som Mastorakis har lagt fram och därför kommer vi naturligtvis att rösta för det. Förmodligen krävs det vissa ändringar i Pomés Ruiz betänkande för att detta skall uppnås, och vi hoppas att vi kommer att anta dessa i dag.

Talmannen.
Tack, herr Duin! När tyskar har franska namn eller namn som ser franska ut, uttalas de ofta helt annorlunda i Tyskland. Jag ber därför om ursäkt, herr Duin, för mitt tidigare misstag.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman! Även jag vill inledningsvis tacka föredragandena Mastorakis och Pomés Ruiz för att ha lagt fram mycket lyckade betänkanden. Ekonomiska och sociala skillnader mellan medlemsstaterna har minskat, men inom medlemsstaterna existerar fortfarande ojämlikheter som till och med har fördjupats. I betänkandet upprepas parlamentets ståndpunkt att även fortsättningsvis eftersträva en för gemenskapen övergripande sammanhållningspolitik. 
Efter utvidgningen kommer en stor del av det region- och strukturpolitiska stödet att gå till de nya medlemsstaterna. Detta är oundvikligt. Vi får dock inte ställa problemområden inom den nuvarande unionen mot fattiga områden i de nya medlemsstaterna. Med gemensamma krafter kan vi ta hand om båda.
Vår grupp stöder betänkandets huvudargument. Jag skall inte upprepa betänkandenas innehåll här, men jag vill lyfta fram några viktiga punkter. Betänkandena uppmanar till samordning av regionalpolitiken med övriga politikområden. Med hänsyn till t.ex. den ekonomiska politiken, jordbruks-, transport- och konkurrenspolitiken måste regionala aspekter ges ett större utrymme.
I och med att unionen utvidgas kommer behovet av att förnya regionalpolitiken att öka. Vår grupp stöder kommissionens strävan att förenkla och förtydliga regionalpolitiken och uppmanar dem att genomföra detta. Samtidigt måste vi förbättra resultatinriktningen och programkvaliteten, och den roll regionerna har parallellt med medlemsstaterna och kommissionen måste stärkas. Detta kräver ett målmedvetet arbete både av kommissionen och av medlemsstaterna. Den nya programperioden har inte längre råd med den tungrodda administration som den nuvarande regional- och strukturpolitiken ofta lider av eller de förseningar och de uppenbara problem som detta medför.
Det är viktigt att erkänna och identifiera utmärkande egenskaper hos de regioner som lider av bestående geografiska nackdelar och att hitta lösningar för dem. Öar, bergsområden och glesbygd har alla liknande problem. I vår grupp finns många personer som aktivt försökt lösa öars och bergsområdens problem. Själv känner jag bäst till glesbygden i norr. Utvecklingen av unionens mest nordliga del överskuggas av de långa avstånden, den glesa bebyggelsen, ett kallt klimat och en åldrande befolkning på grund av den kraftiga avflyttningen. Ändå finns det stora möjligheter i denna region.
Jag vill tacka Pómes Ruiz för hans förslag att de nordliga, glest bebyggda områdena skall tas i beaktande i unionens konstitutionella fördrag. Pómes Ruiz betänkande har ökat sammanhållningen. Vi förstår varandra bättre nu. Problemen i de olika missgynnade områdena kan lösas med ett gott samarbete inom ramen för unionens sammanhållningspolitik.

Markov (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Redan 2000 beklagade jag här i kammaren att gapet mellan de minst och de mest utvecklade regionerna i gemenskapen knappast hade krympt, trots att de fattigaste regionerna och medlemsstaterna hade tagit igen en del tack vare EU-stödet till den regionala utvecklingen. Ojämlikheterna i den regionala utvecklingen kvarstår. Denna slutsats kan också göras utifrån Mastorakis betänkande, som jag gratulerar honom till. 
Trots alla goda insatser från de ansvariga för regionalpolitiken på europeisk och nationell nivå minskar inte de utmaningar vi står inför 2003. De ökar ännu mer om man tar hänsyn till den ekonomiska stagnationen och den kraftigt ökade arbetslösheten i många europeiska länder. Den ekonomiska och sociala sammanhållningen är redan i dag mycket hårt ansträngd. I och med Europeiska unionens utvidgning med ytterligare tio stater i Central- och Östeuropa kommer inte bara de regionala skillnaderna att tillta och därmed ytterligare öka trycket på sammanhållningen, utan när vi närmar oss slutet på den aktuella stödperioden 2000-2006 rycker också debatten om utformningen av den framtida regionalpolitiken från och med 2007 i förgrunden.
Enligt min åsikt är bedömningen av kriterierna för att mäta utvecklingsnivån och därmed regionens lämplighet en prioriterad fråga. Faktorer som rör den regionala utvecklingen, exempelvis graden av industrialisering, graden av fattigdom och social utslagning, arbetslöshetsnivån, forsknings- och utvecklingspotentialen, yrkesutbildningsförmågan, utvecklingens hållbarhet och utvecklingen av miljöskydd, måste också tas med i bedömningen parallellt med dagens enda kriterium, BNP per capita.
För mig, precis som för kolleger från mål 1-områden, är det särskilt angeläget att dessa specifika regioner inte försvinner från denna högsta stödnivå på grund av ett nytt sätt att räkna när de nya medlemsstaterna ansluts. Från deras synpunkt bör principen gälla att de kan begära samma ekonomiska stöd och ha samma rätt till bidrag som före utvidgningen. Jag stöder också Mastorakis uttalande i betänkandet om den framtida utformningen av mål 2-områden, dvs. hur dessa och mål 3-åtgärderna för eftersatta grupper skall omvandlas, och jag är välkomnar hans synpunkter på hur åtgärdernas lämplighet skall avgöras.

Schroedter (Verts/ALE).
Herr talman! Årets Atenöverenskommelse hälsas som historisk, men vi vet alla att det är först nu som integrationsarbetet börjar. Integration innebär att man åstadkommer en social och ekonomisk sammanhållning i ett EU med 25 medlemsstater, och med förlov sagt, herr kommissionär, har ni ännu inte presenterat era planer för hur detta skall gå till, trots att det är hög tid för er att göra det. Det finns inga spår av en strategi ens i den andra lägesrapporten om sammanhållning. Ni tycks tro att om man delar ut pengar lite varstans så fortsätter alla på något sätt att vara nöjda. Nej, herr kommissionär, vi har inte längre råd att fortsätta på det viset, för om vi inte lyckas åstadkomma en ekonomisk och social sammanhållning i detta EU med 25 medlemsstater, då rasar hela bygget samman! Vi behöver en genomgripande reform av strukturfonderna och vi behöver klara riktlinjer för vad som är våra mål när vi använder pengarna. I fråga om dessa mål har vi givetvis lärt oss en ordentlig och smärtsam läxa de senaste två somrarna: översvämningar i fjol, bränder i år.
Herr kommissionär, jag menar att det är tydligt att vi faktiskt måste låta oss vägledas av slutsatserna från Göteborg, nämligen att en hållbar utveckling måste stå i centrum för strukturfonderna, att sociala och sysselsättningspolitiska aspekter å den ena sidan och ekonomiska aspekter å den andra måste ges samma tyngd och att EU-medel skall anslås endast när så är fallet. Vi har på alltför många ställen helt enkelt slösat med EU-medlen, och detta är inte längre godtagbart i ett EU med 25 medlemsstater.
Det stämmer att specifika, geografiska kännetecken ställer särskilda krav på utvecklingen, men i motsats till många här i kammaren anser jag inte att geografiska kännetecken är någon nackdel i sig, utan att fattigdomen i dessa områden är en mycket större nackdel. Jag kan inte annat än kritisera flera kollegers försök att skydda sina hävdvunna rättigheter och sina egna arvoden, när det verkliga målet i själva verket måste vara en ekonomisk och social sammanhållning. Jag motsätter mig varje försök att i detta sammanhang introducera nya kriterier som inte gäller fattigdom och arbetslöshet, vilket är det som orsakar människor verkligt lidande. Därför menar jag att kommissionen gör rätt i att hålla fast vid sina mål och, särskilt i områden där det finns problem, att fattigdomskriterier och inte geografiska kännetecken är avgörande. Endast så, med dessa sunda principer, blir det möjligt att bemästra olika slags svårigheter, t.ex. omstruktureringsproblemen i många områden och även i rikare länder, svårigheterna att omstrukturera jordbruket, fattigdomen bland kvinnor och avfolkningen i vissa tätorter. Man måste även ta dessa saker med i beräkningen, och vi har en lång rad instrument att tillämpa för detta syfte, exempelvis utfasning och bidrag. Jag hoppas, herr kommissionär, att ni äntligen lägger fram en tydlig plan för hur en hållbar utveckling skall uppnås genom strukturfonderna.

Bigliardo (UEN).
Herr talman, ärade kolleger! Vi måste se på alla delarna i den analys som gjorde att Europeiska kommissionen och parlamentet kände sig manade att diskutera denna viktiga fråga, och jag syftar här på de processer som ledde fram till utvidgningen. För några år sedan överlämnade jag ett dokument till ordförande Prodi om förhållandet mellan utvidgningen och de återverkningar som skulle bli följden för vissa av gemenskapens regioner, särskilt i Syditalien. Sedan andra världskriget har vi bevittnat ett märkligt fenomen: medan historien tidigare kretsade kring fiendskapen mellan öst och väst, har vi nu, som ett ödets ironi, att göra med en europeisk gemenskap där problemen i stället finns mellan nord och syd, och alltid mellan ett rikt och välmående nord och ett fattigt syd. 
Därför har utvidgningen varit en av de faktorer vi tagit hänsyn till, och vår slutsats är att ett krig mellan de fattiga måste undvikas, med tanke på de konsekvenser ett sådant skulle få. Jag utarbetar för närvarande en rapport om de offentliga finanserna i Europa 2003, som visar att vi får problem när BNP ökar i vissa länder och minskar i andra. Även länder som för några år sedan i stort sett uppvisade budgetbalans upptäcker nu att de närmar sig negativa prognoser.
Hur skall vi då hantera strukturfonderna? De båda föredragandena lyckas väl med att dra upp de stora riktlinjerna i betänkandena. Enligt min mening måste vi se till att mål 2-programmet inte blir för omfattande. Vi måste se till att medlemsstaterna kan hantera de strukturfondsmedel de fått i ett första skede på rätt sätt och samordna dem på ett mer effektivt sätt i nästa skede.

Esclopé (EDD).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill gratulera Pomés Ruiz till ett så klarsynt betänkande. I betänkandet belyses vikten av att prioritera den territoriella aspekten av sammanhållningspolitiken framför de strikt ekonomiska och sociala aspekterna. Denna politik måste vila på solidaritetsprincipen om vi skall kunna minska de regionala skillnaderna och slå vakt om principen om jämlikhet mellan Europas medborgare, oavsett var de bor.
Vidare bör vi ge våra medborgare lika tillträde till de kvalitativa offentliga tjänster som utgör själva samhällsstrukturen i Europas regioner. Vi bör också uppmärksamma särdragen, livskvaliteten och naturresurserna bland invånarna i strukturellt missgynnade regioner, liksom deras kulturarv och kunskaper. Jag stöder föredragandens ståndpunkt att det vore ett misstag att satsa alla ekonomiska resurser på de nya medlemsstaterna och försumma de områden som i dag är stödberättigade. Vi skall komma ihåg att utvidgningen kommer att öka de regionala skillnaderna.
Jag välkomnar förslaget att komplettera artikel 158 i Romfördraget. Detta kommer att innebära ökad hänsyn till strukturella begränsningar för öar, bergsområden och glesbygd i förhållande till hur allvarliga begränsningarna är. Dessa regioner har förbigåtts under tidigare programperioder. Det är avgörande att de nu erkänns i termer av tillgänglighet, kommunikation, infrastruktur, finansiering och tillgång till offentliga tjänster. Detta är mycket viktigt om flykten från landsbygden och en åldrande befolkning skall kunna undvikas.
Endelaveförklaringen undertecknades under EDD-gruppens studieresa till Endelave, en ö med 183 invånare belägen mitt i Danmark. I denna förklaring behandlas de särskilda förhållandena på små europeiska öar, vilka kan fungera alldeles utmärkt. Syftet är att ge invånarna på dessa små öar tillgång till tjänster av god kvalitet, såsom färjetransporter, läkare, veterinärer, skolor, präster, hemhjälp och bibliotek, under förutsättning att ekonomiska resurser tilldelas i solidarisk anda.
I enlighet med subsidiaritetsprincipen vill jag slutligen framhäva hur viktigt det är att göra staterna och deras regionala myndigheter mer delaktiga i sammanhållningspolitiken. Dessa organ står närmare och är mer medvetna om verkligheten ute i deras regioner.

Berend (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag ser den andra lägesrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen som en värdefull uppdaterad analys av dagens situation och eventuella framtida inriktningar för sammanhållningspolitiken i den utvidgade unionen.
Den kompromiss som träffades efter långa diskussioner med föredraganden och efter att många ändringsförslag antagits i utskottet för regionalpolitik, transport och turism är välkommen, och i det skick betänkandet nu föreligger bör det få stöd av en majoritet i kammaren. Här tänker jag både på budgeten för sammanhållningspolitiken om 0,45 procent av BNP och på att behålla mål 1-områdena som det huvudsakliga målet för vårt stöd. Jag välkomnar den nedre gränsen på 75 procent av BNP per capita på NUTS II-nivå som ett huvudsakligt kriterium för att bestämma mål 1-status, under förutsättning att den s.k. statistiska effekten samtidigt neutraliseras. Vi är alla medvetna om att de regioner som berörs av den statistiska effekten givetvis inte kommer att ha överskridit 75-procentströskeln i det nuvarande EU i slutet av innevarande stödperiod. Från den ena dagen till den andra, eller närmare bestämt från den 30 april till den 1 maj nästa år, blir fattiga stackare med hjälp av lite matematik rika trots att de inte har en enda cent mer i fickan. Detta är den s.k. statistiska effekten. Dessa regioner behöver även i fortsättningen strukturfondsmedel för att konsolidera och fortsätta att genomföra den ekonomiska och sociala utjämning som så framgångsrikt påbörjats under de tidigare stödperioderna. Därför understryker vi med all tydlighet genom de ändringsförslag utskottet lämnat in till betänkandet att de regioner som drabbas av dessa statistiska effekter måste ägnas särskild uppmärksamhet och att de även i framtiden skall behandlas som mål 1-liknande områden med motsvarande stödnivå och med biståndet administrerat i enlighet med artikel 87.3(a).
Hittillsvarande övergångsbestämmelser - utfasningen - gör inte rättvisa åt de särskilda problemen i de områden som drabbas av denna statistiska effekt. Betänkandet bör, i det skick det föreligger, också finna stöd hos en majoritet i kammaren.

Fava (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Liksom föredraganden och kommissionen tycker jag det är givet att vi inte kan anlägga ideologiska synpunkter på sammanhållningspolitiken och strukturfonderna. Det som behövs är ett mycket pragmatiskt förhållningssätt, vilket föredraganden, och utan tvekan kommissionsledamoten, haft i sitt arbete.
Europeiska unionens framtid är intimt förknippad med sammanhållningspolitikens framtid och kvalitet. För att på allvar kunna tala om en politisk integrationsprocess måste vi undvika ett Europa med tre hastigheter, vilket vi nu riskerar att få. För att komma dithän måste vissa villkor uppfyllas: det är mycket viktigt att bekräfta att vi kraftfullt avvisar alla former av åternationalisering av regionalpolitiken. Som många kolleger har nämnt är det också mycket viktigt att gränsvärdet på 0,45 procent blir en minimigräns så att Europeiska unionens åtaganden i sammanhållningspolitiken inte kan sjunka under denna procentsats, och med tanke på de beslut som väntar Europeiska unionen i utvidgningens spår är det positivt att detta erkänns som en politisk princip och inte bara som en aritmetisk.
Som andra kolleger har sagt och som jag vill upprepa måste vi undvika att somliga regioner av statistiska skäl plötsligt betraktas som rika. Därför måste vi få till stånd en bättre utfasning för de mål 1-regioner som kommer att avföras i samband med utvidgningen och framför allt ta hänsyn till de bestående geografiska nackdelar som finns i många regioner.
I detta sammanhang menar jag att dessa bestående geografiska nackdelar och behovet av en gemenskapsstrategi för att undanröja dem måste erkännas i det kommande konstitutionella fördraget. Den deklaration om öarnas strukturella nackdelar som bifogades Amsterdamfördraget har aldrig lett till några konkreta åtgärder.
Jag vill också uppmana kommissionen att öka sina ansträngningar för att förenkla reglerna för genomförandet av regionalpolitiken och att säkerställa en tydligare fördelning av ansvar och befogenheter mellan alla aktörer inom ramen för sammanhållningspolitiken. Jag vill också uppmana kommissionen att fortsätta de ansträngningar som hittills har gjorts för att fastslå vissa prioriteringar för sammanhållningspolitiken. Tänk bara på hur viktigt det i dag är att investera i kvalitativ kunskap, kvalitativt nyskapande, teknisk forskning och en immateriell infrastruktur. Vi anser att Europas framtid bör betraktas mindre i termer av ett konkret byggande och mycket mer i termer av vilken kunskapskvalitet vi kan erbjuda.
Herr talman! De rika regionerna i Europa riskerar inte att bli fattiga. Tvärtom riskerar vissa fattiga regioner att förbli fattiga under lång tid. Detta vill vi undvika.

Attwooll (ELDR).
Herr talman! De av oss som kommer från regioner med bestående strukturella nackdelar har verkligen anledning att vara tacksamma mot Pomés Ruiz för hans betänkande och de innovativa idéer som detta innehåller. Jag talar inte bara för mitt eget land, Skottland, utan även med kunskap om några av de mer avsides belägna grekiska öarna och de norra delarna av Finland och Sverige. De problem som är förknippade med östatus, bergsterräng och gles befolkning berör dock även många områden i andra medlemsstater och vissa anslutningsländer.
En av betänkandets stora förtjänster är att det erkänner effekten av att problem kombineras eller är särskilt svåra. I detta avseende välkomnar jag särskilt den föreslagna ändringen av artikel 158 i fördraget, liksom viljan att integrera frågor om strukturella nackdelar i EU:s politik mer allmänt.
Jag vill dock skilja på de tre kraven att bergsregioner skall klassificeras som mindre gynnade från en jordbrukssynpunkt när det gäller strukturfondsbestämmelserna, att en mer fullständig hänsyn skall tas till bestående nackdelar på grund av geografiskt läge vad gäller statligt stöd och att orsakerna till avfolkning skall angripas. I fråga om det senare är betydelsen av isolering och svårtillgänglighet redan väl känd, särskilt vad öar beträffar. Jag vill därför koppla samman mitt välkomnande av dagens betänkanden med mitt välkomnande av den analys av öregioner som kommissionen står bakom. Viss oro har uttryckts i Skottland för att vissa typer av öar kan komma att bli lidande vad den framtida politiken beträffar, eftersom de inte omfattades av undersökningen.
Om man ser på den tonvikt som läggs i undersökningen på de nackdelar som finns på grund av att ögrupper både är små till storleken och har en liten befolkning, och på dubbla handikapp - till exempel öar med berg -, har det visat sig att oron varit obefogad. De förslag som läggs fram i undersökningen om mer forskning och utbyte av information och om innovativa projekt inom ramen för Interreg syftar i själva verket till att ge alla dem som lever på öar verkliga praktiska fördelar. Jag tackar därför såväl kommissionsledamoten som föredraganden - självfallet båda föredragande i lika grad.

Cauquil (GUE/NGL).
Herr talman! Föredragandena antyder att säkerställandet av en social sammanhållning i ett utvidgat Europa består i att utjämna skillnaderna mellan länder och regioner. De säger dock inte ett ord om ojämlikheterna inom ett och samma land, även inom de rikaste länderna.
Hur vågar vi tala om ekonomisk och social sammanhållning i ett samhälle där inkomstklyftan mellan de rikaste och de fattigaste blir allt djupare? Hur har vi mage att tala om sammanhållning när storföretag avskedar personal för att öka sina aktiers värde på börsen, i vetskap om att de därmed dömer sina anställda till fattigdom? Olika regeringars politik innebär diskussioner om ordet reform medan arbetstagarna får sitta emellan genom minskade pensioner, förlängda arbetstider, ett försämrat socialt skyddsnät, tillbakahållna löner och allt otryggare arbetsförhållanden. Vad innebär social sammanhållning när regeringarna gör allt detta för att öka storföretagens vinster och aktieägarnas förmögenhet? Vad betyder social sammanhållning när regeringarna minskar anslagen till livsviktiga offentliga tjänster för att kunna minska skatterna för de allra rikaste?
Om Europeiska unionen är oförmögen att hantera sociala orättvisor blir följden att vi heller inte kan hoppas på att avskaffa orättvisorna mellan regionerna, eftersom dessa två saker hänger samman.

Ferrández Lezaun (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Båda betänkandena sätter sammanhållningen i Europa i fokus. De handlar särskilt om strukturella faktorer som kan gynna denna sammanhållning.
Betänkandena tar både upp en geografisk aspekt som rör bergsområden och öar och en social aspekt. Den senare innebär en ny hållning som framför allt har med avfolkning att göra. Vi skulle gärna se att man också tar hänsyn till ett nytt fenomen som förekommer i hela Europa. Jag talar om den åldrande befolkningen och bristen på den produktiva arbetskraft som krävs för att utveckla ekonomin. Detta har noterats i alla regioner i de inre delarna av Europa. Det gäller särskilt i regioner som min egen. Jag representerar Aragonien i Spanien. Två tredjedelar av Aragoniens befolkning lever i en enda stad. Regionens yta är över 47 000 km2 och hela den inre delen håller på att avfolkas. Problemet är inte brist på anställningsmöjligheter eller arbete. Problemet är att ingen vill ta sig dit för att arbeta. Ärade kolleger, jag ber er överväga hur vi kan undanröja detta hinder. Detta är verkligen ett strukturellt problem, eftersom det är en attitydfråga. Människor vill helt enkelt inte bosätta sig och att arbeta i inlandsregioner.
I går beskrev kommissionsledamot Barnier huvuddragen i Portugals problem. Vad skulle de personer som drabbats av problemen efter bränderna och värmeböljan göra? Var skulle de söka arbete, i de stora städerna, längs kusten? Skall vi planera för ett kusternas Europa och ett storstädernas Europa? Eller är vårt mål ett Europa i balans? Vi anser att det är dags att föra in en ny faktor i frågan, nämligen den åldrande befolkningen. Dessutom är detta åldrande ofrånkomligt. Det är också viktigt att angripa problemet med brist på produktiv arbetskraft och svårigheterna att övertala människor att söka arbete i vissa områden.

Musumeci (UEN).
Herr talman! Jag menar att den ekonomiska och sociala sammanhållningen är en avgörande utmaning för Europeiska unionens framtid, för unionen med tjugofem medlemsstater. Utvidgningen kommer än en gång att på ett dramatiskt sätt avslöja den absoluta bristen på konkreta svar på ett av de mål som låg till grund för Europeiska unionen och de fördrag som föregick dess tillkomst. Vi behöver bara tänka på en undersökning som utfördes för några år sedan och som visade att Lombardiet var en av de tjugo rikaste regionerna medan Sicilien, min hembygd, hamnade på sjutiosjunde plats. Detta visar hur långt vi i praktiken står från målet att nå en korrekt, sund och konkret politik för ekonomisk och social sammanhållning.
Det har saknats en strategi, en vilja till praktiska åtgärder, ett polycentriskt Europa. Syditalien och Medelhavsområdet har blivit kvar i utkanterna av en konkret strategi för tillväxt och stabilitet. Svårigheterna har inte bara med det geografiska randområdet att göra, trots att detta i sig borde räcka för storskaliga, verkningsfulla åtgärder, utan det finns också en mycket stor brist på infrastruktur och en bristande planering på områdena yrkesutbildning, teknisk innovationsforskning och förbättring för universitet i utkantsregionerna.
Vi måste därför försvara Europeiska unionens minimigräns för insatser, vi måste stoppa utflyttningen av människor som lämnar bergsområden, vi måste göra insatser för missgynnade öar som är missgynnade inte bara därför att de ligger långt ifrån det europeiska fastlandet utan också på grund av inneboende problem som Europa måste hitta en omedelbar lösning på.

Booth (EDD).
Herr talman! Detta initiativ syftar till att driva Europeiska unionen framåt genom att propagera för gemenskapsmetoden för att utarbeta en europeisk politik för europeiska regioner, snarare än nationer, och för att fastställa en rättslig grund för ett nytt strukturstöd till de blivande medlemsstaterna inom ramen för den föreslagna konstitutionen. Dock medger till och med föredraganden att Europas regionala inkomstskillnader kommer att öka dramatiskt efter utvidgningen.
Kommissionsledamoten betonar att 48 regioner - som svarar för 18 procent av befolkningen - hade en inkomst per person som låg under 75 procent av genomsnittet i EU med 15 länder, medan sammanlagt 67 regioner - vilka motsvarar 26 procent av befolkningen - kommer att hamna under tröskeln på 75 procent i en utvidgad union. Ändå föreslår föredraganden, i stället för att strukturmedel ges till ekonomiskt eftersatta områden, att pengar efter utvidgningen skall kanaliseras till mindre gynnade bergsregioner, avsides belägna regioner eller öregioner - en mycket snävare definition för fördelning. Ett system som redan är dåligt till sin natur blir alltså ännu sämre.
Enskilda nationer vet exakt var hjälp behövs inom sina egna gränser, men ändå är Europeiska unionen fast besluten att utöva sin makt genom att styra strukturstöd till vad den anser vara utarmade regioner. Om kontrollen över pengarna återfördes till de nationella regeringarna är jag säker på att den brittiska regeringen skulle vara medveten om det stora behovet av pengar i min egen region - sydväst - där vi har lidit enormt av effekterna av EU:s katastrofala gemensamma fiskeripolitik och gemensamma jordbrukspolitik.
Pengar förvaltade av vår egen regering skulle säkerställa att hela transportinfrastrukturen - järnvägar, vägar och flygplatser - får den uppmärksamhet den förtjänar till nytta för alla våra småföretagare i sydväst och alla de människor som arbetar inom vår livskraftiga turistindustri. Vi vet var pengarna behövs långt bättre än byråkraterna i Bryssel.

Bradbourn (PPE-DE).
Herr talman! Jag har under de senaste fyra åren flera gånger stått här inför kammaren och efterlyst ändringar av det sätt på vilket Europeiska unionens strukturfonder och Sammanhållningsfonden förvaltas. Jag gör detta även i dag. 
Det händer ytterst sällan att jag kan säga att jag instämmer fullständigt med en ledamot av Labourpartiet i Förenade kungariket. Detta hände nyligen i ett tal - en milstolpe - av den brittiske finansministern, Gordon Brown, som, vilket vi alla vet, efterlyste ett återförande av regionalstödet. I grund och botten är detta en bra idé. Som vi ofta har sett är det nuvarande systemet ohanterligt, och byråkratin blir alltmer kvävande.
Gång på gång har vi sett betänkanden gå igenom utskottet för regionalpolitik, transport och turism i vilka man har belyst de olikheter som finns till följd av ett system som sviker just de människor som det påstår sig vilja stödja. Jag vet att den idé Brown framförde inte togs väl emot här - inte i kommissionen heller för den delen - särskilt inte av ledamöterna i hans eget parti. Jag har mina tvivel på att regeringen i Förenade kungariket kommer att driva denna idé särskilt långt.
Jag röstade emot Mastorakis betänkande i utskottet, inte därför att det skulle vara ett dåligt betänkande, utan därför att det fanns saker i det som jag kände att vi inte kunde bortse från. Det hårdnackade försvaret i punkt 2 av kommissionens ställningstagande att förkasta åternationalisering skulle helt klart skilja sig från min egen åsikt, vilken vi redan har diskuterat. Inte heller kan jag stödja några som helst referenser till trepartsavtal: genom att tillåta kommissionen att vidta dessa åtgärder direkt med regionerna skulle vi tillåta att våra nationalstater förbigås.
Jag har alltid gett uttryck för min oro över dessa upprepade försök att kringgå nationell parlamentarisk kontroll. Jag kommer att fortsätta att göra detta, eftersom jag ser det som ett farligt prejudikat som öppnar dörren för ett regionernas Europa i det tysta - något som jag förkastar fullständigt.
Jag avslutar med ett naket faktum: miljarder euro ligger kvar i kommissionens kassakista utan möjlighet att användas. Vad vi behöver i framtiden är en mer fokuserad och koncentrerad syn på samordnade prioriteringar för finansiering, gränsöverskridande projekt eller stora åtgärder av gemenskapsintresse - resten bör lämnas till medlemsstaterna.

Myller (PSE).
Herr talman! Europeiska unionens regional- och strukturpolitik måste basera sig på sann solidaritet mellan EU:s olika regioner. Målet bör vara ekonomisk integration och en förståelse för skillnader som beror på regionala olikheter. Vi måste till fullo ta de nya medlemsstaternas behov med i beräkningen för att säkerställa att stöden till strukturella reformer används effektivt och att stöden påverkar medborgarnas liv långsiktigt. 
Trots att vi tar full hänsyn till de nya medlemsstaterna måste även de nuvarande medlemsstaternas regioner som behöver särskilt stöd tas med i de nya planerna. Även jag vill tacka föredraganden Pómes Ruiz för att han med stort allvar föreslagit att områden med bestående strukturella nackdelar även i framtiden skall omfattas av särskida stödprogram. Exempel på sådana bestående nackdelar är avlägset läge och geografisk isolering. Dessa områden är dessutom glesbefolkade och har svåra klimatförhållanden. Det är nödvändigt att betrakta dessa bestående nackdelar som faktorer som hämmar konkurrensen på samma sätt som har gjorts för öområdena.
Sålunda är den viktigaste faktorn inte på vilket sätt stödet når de avlägsna, glesbefolkade områdena i norr, utan huvudsaken är att dessa behov beaktas på ett tillräckligt solidariskt och jämlikt sätt. Jag litar också på att kommissionen på ett opartiskt sätt kommer att infoga även de glest befolkade regionerna i norr där avstånden är långa när det nya förslaget till struktur- och regionalpolitik efter 2007 skall utarbetas under senhösten.

Thors (ELDR).
Ärade talman, cher monsieur le commissaire! I det betänkande som vi står i beråd att godkänna ingår en verkligt grundläggande ändring av regionpolitiken. Regioner med bestående handikapp måste beaktas på ett nytt sätt i stödpolitiken. Jag anser att denna grundläggande omvärdering är viktig. Det finns handikapp som är bestående. Sådana nackdelar känner vi till från Finland med glesbebyggelse, och det konstaterades även i det viktiga anslutningsfördraget för Finland, Sverige och Österrike. Det kan emellertid även röra sig om bergsregioner eller ö- och skärgårdsförhållanden. Jag skulle dock gärna se att öar och skärgård behandlades på ett särskilt sätt.
När Finland blev medlem av EU var det svårt för oss att upprätthålla viktiga stödordningar. Till exempel granskades vissa generella transportstöd mycket, mycket kritiskt av kommissionen. Det är inte stora stödsummor som vi begär för glesbebyggda områden, för skärgården och för bergsområden, men de kan vara avgörande för att servicen skall kunna upprätthållas. En viktig del av politiken kan också vara att länderna ges möjligheter till vissa mindre allmänna stöd och att företag som upprätthåller service av allmänt intresse åläggs att se till att denna service fungerar.
Vi behöver vidare regler inom jordbrukspolitiken som gör att det småskaliga jordbruket i skärgården kan överleva. Det är oerhört viktigt för skärgården som en del av vårt världsarv, och som vi försöker förvalta så väl som möjligt. Europeiska konventet föreslår liknande ändringar, vilket vi är väldigt tacksamma över.
Till slut vill jag säga att begreppet territoriell sammanhållning egentligen grundades av CPMR under dess dåvarande ordförande Stig Östdahl. Jag är väldigt glad över att parlamentet också i dag kan bidra till ett nytt viktigt tänkande som skall gagna att man kan bo och leva i alla delar av unionen.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Misslyckandet för det uttalade syftet med Europeiska unionens regionalpolitik, nämligen att åstadkomma ekonomisk och social sammanhållning, förebådar ännu dystrare utsikter för hur detta kommer att tillämpas på de svagare medlemsstaterna efter utvidgningen. Det är faktiskt så att man i många fall inte bara har misslyckats med att minska klyftan mellan olika utvecklingsnivåer, utan utvidgningen har rentav ökat klyftan mellan de regioner som släpar efter och de mer utvecklade regionerna. Detta gäller såväl för öarna och bergsområdena som för de städer som drabbats av massarbetslöshet och fattigdom.
Grekland är till exempel, efter 23 års integration, fortfarande Europeiska unionens fattigaste land. Landet blir allt fattigare med regioner där inkomsten per capita sjunker. Bristen på resurser och de ständiga nedskärningarna har inte bidragit till att stärka det mångomtalade sammanhållningsbegreppet och stabilisera utvecklingsnivån. Dessa faktorer har i stället lett till en social oro som har påskyndat regionernas ekonomiska och sociala upplösning. Dessutom har antalet fattiga regionerna mer än fördubblats sedan utvidgningen. Denna verklighet, herr talman, gör att vi inte kan acceptera föredragandenas lovord av de utmärkta resultat som efterhand uppnåtts när det gäller ekonomisk och social sammanhållning i Europeiska unionens regioner.

Andersen (EDD).
Herr talman! Sammanhållningspolitiken måste ta hänsyn till de särskilda förhållanden som råder på de riktigt små öarna. I dag behandlar Europeiska unionen såväl organisatoriskt som politiskt alla öar enligt samma princip, vilket innebär att även mycket små och glest befolkade öar hamnar i samma kategori som öar med flera tusen invånare.
Jag bor själv på en liten ö, Endelave, som har 180 invånare och ligger en timmes båtfärd ut i Kattegatt. Det är självklart att villkoren för oss är annorlunda än villkoren på exempelvis Korsika eller andra öar med flera tusen invånare. Det rör sig om helt andra utmaningar, och vi kan inte placeras i samma kategori som de stora öarna.
Detta gäller även kommissionens analyser av öarnas särskilda villkor och möjligheter. De små öarna måste skiljas ut i denna analys och tilldelas en egen status, och andra slutsatser bör dras beträffande dem och deras möjligheter till utveckling. Det är i detta sammanhang också viktigt att erkänna den sammanslutning av små öar som redan finns under namnet European Small Islands' Network.
I den mån det finns fonder för strukturutveckling skall även de riktigt små öarna tilldelas anslag från dessa, och det måste på det nationella planet skapas möjligheter till stöd för utvecklingen på de riktigt små öarna. Deras särskilda nackdelar nödvändiggör stödet till utvecklingsprocesser som kan öka inflyttningen och sysselsättningen, dvs. främja åretruntboendet även på de små öarna.
I detta sammanhang är färjeförbindelserna helt avgörande. Det är först och främst viktigt att färjorna till de små öarna undantas från Europeiska unionens krav på anbudsinfordran. De anbudsförfaranden som Europeiska unionen krävt och som genomförts för färjorna som betjänar de små öarna i Danmark, har medfört stora utgifter för färjerederierna, men ingen har erbjudit dem något. Det är ganska befängt att vi å ena sidan har en lagstiftning som resulterar i onödiga utgifter för de små öarna och för deras livsnerv samtidigt som vi talar om stöd till utveckling av dessa områden. Färjorna måste betraktas som öarnas enda landsväg. Det handlar om att skapa lika villkor.

Segni (UEN).
Herr talman! Än en gång skall jag i denna kammare ta upp en känslig fråga, en fråga som jag och andra kolleger har tagit upp förut och som kommissionsledamot Barnier känner till mycket väl, inte minst därför att han har diskuterat den med oss vid oräkneliga tillfällen: värnandet om öarna som tillhör de mest missgynnade regionerna i vår Europeiska union. Jag konstaterar med tillfredsställelse att ni har intagit en positiv hållning och att den allmänna uppfattningen att ge alla geografiskt missgynnade regioner i unionen, naturligtvis med öarna i främsta ledet, ett erkännande har mötts av samförstånd på bred front och av framgång, och detta verkar vara kommissionens linje. Jag har noterat att detta, åtminstone att döma av de intentioner som hittills har framkommit, inte kommer att stanna vid ett principuttalande utan att det kommer att ta sig uttryck i ett konkret stöd genom att dessa regioner kommer att omfattas av ett av målen, och därmed också i ett strategiskt stöd till nyckelområden.
Ett antal saker måste dock preciseras: först av allt den nya lydelsen i artikel 158. Jag har lagt fram ett ändringsförslag för att påminna om att vi än en gång har haft en lång diskussion i ämnet om de beryktade översättningarna, vilken nu avslutas genom att artikel 158 erkänner alla öar. Det dokument som Mastorakis sammanställt kunde uppfattas som tvetydigt i detta avseende och jag har därför lagt fram ett ändringsförslag i linje med detta.
En annan sak som jag vill betona, särskilt eftersom kommissionsledamoten är här, är att vi sedan länge har krävt att det skall inrättas en särskild enhet för öarna. Detta har genomförts för de mest avlägsna regionerna och jag anser att en sådan enhet skulle ge värdefull kunskap och, i förlängningen, underlätta genomförandet av strategiska åtgärder inom denna känsliga sektor. Jag hoppas att föredragandena och kommissionen ställer sig positiva till de ändringsförslag jag lagt fram så att dessa kan införlivas.

Sudre (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! I samband med debatten om regionalpolitikens framtid finns ett mycket brett samförstånd om att fortsätta prioritera de minst utvecklade regionerna. En koncentration av resurserna på mål 1-områden bör därför vara en av sammanhållningspolitikens grundpelare för perioden 2007-2013, vilket det är nu. Detta skulle ligga i linje med principerna om solidaritet och omfördelning.
Kandidatländernas anslutning till Europeiska unionen kommer, statistiskt sett, att minska EU:s genomsnittliga BNP. I enlighet med detta uppger kommissionens lägesrapport att 18 regioner torde förlora sin mål 1-status. Dessa skulle ändå gynnas av det stöd som ges genom mekanismen för utfasning. De franska utomeuropeiska departementen påverkas inte. Dessa kommer att fortsätta klassas som mål 1 under 2007, i den mån som deras BNP per capita ligger kvar klart under 75 procent av det nya EU-genomsnittet.
Dessutom vore det lämpligt att stärka jämlikheten mellan regionerna genom att ta hänsyn till de bestående nackdelar som påverkar öar, bergsområden och glesbefolkade regioner. Sådana gemenskapsinsatser bör vägas upp av ett antal regionala kriterier. De sistnämnda kan användas för att slå fast prioriteringar och besluta om hur stora medel som skall beviljas.
Hur som helst anser jag att det är nyttigt att komma ihåg att begreppet mest avlägsna regioner aldrig får sammanblandas med avlägsna regioner, öar och strukturellt missgynnade regioner helt oavsett solidaritetsförhållande mellan alla dessa regioner. Detta på grund av att de mest avlägsna regionernas rättsliga ställning baseras just på avståndet från det europeiska fastlandet.
Den svagaste punkten i den aktuella lägesrapporten är bidraget från Europeiska unionens övriga politikområden. Detta gäller särskilt det förvaltningssystem som skall införas för att se till att sammanhållningspolitiken leder till bästa möjliga resultat i de berörda regionerna. Jag tänker på jordbruket, landsbygdens utveckling, transporter, innovation samt utbildning och yrkesutbildning. Jag tänker även på konkurrenspolitiken mot bakgrund av statligt regionstöd och skatterabatter.
Jag vill dock avsluta med två positiva punkter. Det råder till att börja med samförstånd om behovet att verkligen förbättra strukturfondernas finansiella system och administrativa förfaranden. Slutligen känner jag mig uppmuntrad över att stödet för idén om regionalpolitikens åternationalisering har minskat. Om så inte hade varit fallet, skulle detta med största säkerhet ha lett till ett tvärstopp för integrationen av Europa.

Hedkvist Petersen (PSE).
Herr talman, ärade kommissionsledamot! Jag vill tacka föredragandena för ett intressant arbete. Människor måste kunna leva i hela Europa. Det är viktigt att kunna leva även i de områden som är mest sårbara när marknadskrafterna främjar en urbanisering i Europa. Då måste Europas politik också främja sammanhållning. Det måste finnas en regionalpolitik. Samtidigt måste det även finnas en regional dimension i den nationella politiken. Varje land har nämligen ansvar för att det finns en regional solidaritet inom medlemsländerna.
Nu i samband med utvidgningen måste vi ha en solidaritetspolitik, och vi måste hålla ihop Europa. Detta skall ske genom regionalpolitik, men också genom transportpolitiken och konkurrenspolitiken, vilka är minst lika viktiga för att vi skall kunna leva i hela Europa. Vi måste också ha en territoriell sammanhållning. Jag ser fram emot ett fördrag där den territoriella sammanhållningen har en viktig roll.
Jag tycker att huvuddelen av regionalpolitikens medel i framtiden skall gå till de nya länderna, men vi måste också se till de speciella förhållanden som finns ute i Europa för att vi skall kunna bo i hela Europa. Jag tycker därför att det är väldigt bra att vi har fått Pomés Ruiz-betänkandet, i vilket berg, öar och glesbygder lyfts fram. Det pekas på den särskilda roll som regionalpolitiken har i Europa vad gäller stöd till dessa områden.
Sammanfattningsvis är det alltså viktigt med ett stöd till berg-, ö- och glesbygdsområden. Vi måste kunna bo i dessa områden. Europas politik får inte lägga hinder i vägen för utveckling i dessa regioner. Samtidigt är det också viktigt att vi har en regionalpolitik som innebär decentralisering och att människorna får ta ansvar för utvecklingen i sina egna regioner.

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! Låt mig inledningsvis gratulera betänkandets föredragande, Mastorakis och Pomés Ruiz, till deras utmärkta betänkanden. Sammanhållningspolitik är en grundförutsättning för hela EU:s existens och legitimitet. En mekanism som även stärker välfärden inom de mest missgynnade regionerna behövs. Sammanhållningspolitik grundar sig på Fördraget om Europeiska unionen. Såväl i det nuvarande fördraget som i det förslag som Europeiska konventet har lagt fram framställs den regionala och sociala sammanhållningen som en princip som genomsyrar alla politikområden. 
När de nya medlemsstaterna ansluter sig till Europeiska unionen är de alla i behov av strukturell utveckling. Risken är att de gamla medlemsstaternas regional- och strukturpolitiska finansiering minskar. Då skulle dessa ekonomiskt svagare områdena bli tvungna att betala mer för utvidgningen än de ekonomiskt starkaste områdena, som i stället drar den största nyttan av utvidgningen. Av detta skäl får inte finansieringen till de tidigare stödområdena minskas.
Speciellt i Finland och i Sverige finns glesbebyggda, avlägsna regioner, de nuvarande mål 1-områdena, för vilka tillgången till marknaderna är svår. Därför borde dessa områden räknas som mest avlägsna regioner, jämte Kanarieöarna, Madeira och Azorerna.
Den nuvarande ineffektiva och byråkratiska administreringen av strukturfonderna utgör ett särskilt problem. Detta är tydligt i det katastrofala underutnyttjandet av medlen. År 2000 förblev 6,7 miljarder euro av anslagen oanvända, året därpå var summan 8,7 miljarder euro och 2002 6,2 miljarder euro. Utestående åtaganden uppgår för närvarande till över 90 miljarder euro, eller motsvarande nästan tre års budget. Detta sätter förtroendet för hela detta politikområde på spel. Administrationen måste reformeras på ett genomgripande sätt och förenklas i hög grad. Den så kallade n+2-regeln, som tagits fram för att göra administrationen mer effektiv, fungerar inte, eftersom kommissionen accepterar upprepade förskottsbetalningar som betalningsform, samtidigt som själva projektet inte ens behöver ha inletts. Därför måste även denna bestämmelse ses över.

Piscarreta (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Som en del av denna gemensamma debatt om ekonomisk och social sammanhållning analyserar vi Mastorakis betänkande om kommissionens andra lägesrapport om europeisk sammanhållningspolitik. Jag skulle vilja uttrycka mitt stöd för de idéer som föredraganden ger uttryck för, och ta detta tillfälle i akt och tacka honom för hans högkvalitativa arbete.
Regionalpolitik och sammanhållningspolitik har spelat och fortsätter att spela en avgörande roll för utvecklingen i medlemsstater såsom Portugal och för deras fullständiga integrering i Europeiska unionen. Det gläder mig att vissa europeiska regioner, däribland vissa regioner i Portugal, har lämnat sammanhållningsfonden av egen kraft. Detta är utan tvekan det bästa exemplet på att denna gemenskapspolitik är framgångsrik.
Vi skall emellertid inte glömma att även om det redan nu råder stora skillnader i fråga om utvecklingsgrad mellan vissa regioner i Europa, så kommer dessa skillnader att bli ännu större efter utvidgningen. För att utnyttja hela potentialen i sammanhållningspolitiken för att på så sätt reducera skillnader i regional utveckling, måste Europeiska unionen låta stödet till de nuvarande medlemsstaterna ligga fast på en konstant nivå. Samtidigt måste EU utveckla regionerna i de framtida medlemsstaterna på ett balanserat sätt. Inför den här dubbla utmaningen är det Europeiska unionens skyldighet att tillhandahålla tillräckliga medel för att möta den nya situationens krav.
Av denna anledning får den nuvarande tröskeln på 0,45 procent av gemenskapens BNP aldrig drabbas av några som helst budgetnedskärningar. Både av denna anledning och därför att sammanhållningspolitiken har visat sig vara framgångsrik i Portugal, motsätter jag mig att detta utvecklingsredskap åternationaliseras. Jag välkomnar också kommissionens upprättande av ett övergångsprogram för regioner som drabbas av utvidgningens så kallade statistiska effekter och därmed förlorar sitt stödberättigande till följd av att mål 1 öppnas för mindre utvecklade regioner. Slutligen är jag mycket positiv till upprättandet av ett nytt mål 2 på grundval av regional konkurrenskraft i enlighet med de riktlinjer som antogs vid toppmötet i Lissabon.

Guy-Quint (PSE).
Herr kommissionär, ärade kolleger! Även jag vill tacka de två föredragandena. De har betonat vikten av sammanhållningspolitik för Europeiska unionen och därmed för Europas folk. Sammanhållningspolitiken är en solidaritetspolitik, framför allt för strukturellt missgynnade områden.
I dag ifrågasätts Europeiska unionens viktigaste politikområden. Media hänvisar till de så kallade extrakostnaderna i överdrivna ordalag. Det är mycket viktigt att framhålla hur viktiga dessa politikområden är, särskilt för de regioner som hittills har gynnats av dem. Hur långt efter skulle de vara i utvecklingen utan Europeiska unionens stöd? Dessa politikområden levandegör Europeiska unionen för sina medborgare. Dessa politikområden förmedlar solidaritet och omfördelning och bygger broar mellan områden som inte upplever samma svårigheter. Jag tvekar inte när jag säger att dessa politikområden har gjort unionen levande.
Det är vår plikt att se till att dessa politikområden upprätthålls. Vi måste hålla oss kvar på rätt spår. Det handlar inte om att omstrukturera EU:s budget för att göra den mer dynamisk, utan snarare om att öka budgeten. Om unionen vill göra mer måste den ge sig själv resurser till detta. Jag vill särskilt framhålla en sak. Detta rör våra indikatorer på utveckling. BNP är ensamt inte längre ett lämpligt kriterium. Efter att ha uppnått en viss rättvisa i Europa på makroplanet är det nu dags att förfina dessa kriterier. Vi måste ta hänsyn till mikroekonomiska indikatorer, och denna utvärdering bör ständigt vägleda vårt framtida handlande. Jag tänker nu särskilt på regioner som drabbats av avfolkning och som lider av strukturella nackdelar när det gäller sysselsättning, yrkesutbildning, tillgången till tjänster, tillgänglighet och demografi.
Kommissionen bör nu ha all den personal som krävs på plats för reformen. Jag litar därför på att dessa medel verkligen kommer att betalas ut.

Cocilovo (PPE-DE).
Herr talman! Liksom andra kolleger vill även jag uttrycka mitt starka stöd för att det i slutsatserna av konventets arbete med Europeiska unionens nya konstitutionella fördrag har bekräftats att alla konsekvenser av sammanhållningspolitiken såsom identitet och gemenskapens strategier kommer att erkännas i konstitutionen.
Detta innebär att vi måste förvänta oss vissa svårigheter och förseningar. Dessa får dock inte bli en anledning att ge upp, decimera politiken eller, ännu värre, åternationalisera - detta skulle vara som att försöka bota huvudvärk genom halshuggning - och jag tror inte att detta är rätt väg att gå. Ökad effektivitet och absolut inte mindre resurser är alltså vägen framåt för att åstadkomma en verklig förenkling, ett mervärde för alla gemenskapens åtgärder, tillsammans med en samordning med övriga politikområden, med början i transport- och forskningspolitiken såväl som den gemensamma jordbrukspolitiken, så att vi inte ger med ena handen och tar med den andra. Detta måste också gälla för det förnyade mål 2, som inte får tas till intäkt för ett urskillningslöst kompensationstänkande, där alla regioner urskillningslöst skall kompenseras till följd av de frestelser som jag nyss nämnde.
Slutligen några påpekanden om ytterligare två specifika problem som vi står inför: när det gäller den statistiska effekten, om vilken mycket redan har sagts, instämmer jag med föredragandenas förslag, men vad insatserna för regioner med strukturella, territoriella nackdelar - öar och bergsområden - anbelangar får vi inte glömma att vi talar om strukturella nackdelar. I detta fall måste sammanhållningspolitiken vara fastlagd och ha objektiva instrument som har en bestående och kontinuerlig karaktär och inte bedrivas med extraordinära insatser.

Fruteau (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Den framtida regionalpolitikens första utmaning är givetvis utvidgningen. Skillnaden i utvecklingsnivå mellan de rikaste och de fattigaste regionerna kommer att fördubblas. Vi måste därför anta utmaningen om sammanhållning.
Regional sammanhållning är först och främst nödvändig för att ta hänsyn till geografiska skillnader i Europeiska unionen i syfte att se till att Europas alla medborgare behandlas lika. För det andra är ekonomisk och social sammanhållning nödvändig för att se till att dagens svagaste områden inte offras på utvidgningens altare. Det som står på spel är om folk skall acceptera utvidgningen i realiteten eller inte. Grunden för vårt gemensamma projekt sätts på detta sätt på prov. En understödjande, rättvis och enhetlig regionalpolitik måste utvecklas. Den får dock inte vara likformig. Hänsyn måste tas till specifika regionala förhållanden.
I detta sammanhang är det uppmuntrande att konventet valde att behålla innehållet i artikel 299.2 i fördraget om de mest avlägsna regionerna och bereda plats för detta i det framtida konstitutionella fördraget. Detta är en första seger initialt sett. Det återstår fortfarande för stats- och regeringscheferna att bekräfta detta. En lång väg återstår fortfarande, och viktiga frågor återstår att besvaras. Till exempel: Vilken vikt bör man lägga vid den rapport som offentliggjordes i somras och som väcker farhågor om att regionalpolitiken kan komma att åternationaliseras? Hur kan man ta ökad hänsyn till regionernas särskilda förhållanden i samband med nästa budgetplan? Och slutligen, hur kan man ge uttryck för de mest avlägsna regionernas unika och originella karaktär i konkreta åtgärder under nästa programperiod?
Herr kommissionär! Vi arbetar alla för närvarande för den europeiska integrationen. De förslag ni kommer att utarbeta de närmaste månaderna avgör hur EU-medborgarna skall döma våra framgångar. För egen del tror jag att EU blir socialt rättvist och ekonomiskt konkurrenskraftigt. Men jag hoppas framför allt att det blir ett Europa i territoriell balans.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Som österrikare, från ett land med många gränsregioner, en stor landsbygdssektor och bergsområden, välkomnar jag de betänkanden som lagts fram. Jag vill kommentera tre punkter: För det första, Europa är en fredsgemenskap. Detta förutsätter att vi har en öppen och effektiv demokrati som ligger nära folket, att vi respekterar friheten och tar vårt ansvar, tillämpar icke-diskriminering och visar solidaritet. Solidaritet talar vi också om i dag.
Solidaritet är för mig inte en fråga om allmosor, utan om fördelning och helhetstänkande. Solidaritet är inte heller begränsad till nationalstaten. Om vi vill göra den inre marknaden till en hemmamarknad, får vi inte åternationalisera Sammanhållningsfonden.
Min andra synpunkt är att om vi ser på det konstitutionella fördraget så har vår vision slagit igenom, eftersom det nu faktiskt är frågan om att förhandla om det vi sagt oss tro på. De politikområden som nämnts är bara medel för att uppnå målet. Jag vill bara helt kort citera artikel 3: ?Unionen skall verka för Europas hållbara utveckling som bygger på välavvägd ekonomisk tillväxt, på en social marknadsekonomi med hög konkurrenskraft ... Den skall bekämpa social utslagning och diskriminering samt främja social rättvisa och socialt skydd ... Den skall främja ekonomisk, social och territoriell sammanhållning samt solidaritet mellan medlemsstaterna.? Två av våra grundläggande värderingar i artikel 2 är solidaritet och icke-diskriminering. Och då handlar det helt och hållet om att fastställa exakta åtgärder för att uppnå Europeiska unionens mål.
Min tredje och sista synpunkt är att jag vill be kommissionen att också ta hänsyn till de områden vi har nämnt i dag när en ramförordning om tjänster av allmänekonomiskt intresse utarbetas.

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman! Vi står för närvarande inför utmaningen att anpassa sammanhållningspolitiken och strukturfonderna till en utvidgad union med 25 medlemsstater 2004 och 27 medlemsstater 2007. Kommissionens egen bedömning av hur skillnaderna kommer att öka i den utvidgade unionen tyder på att de kommer att bli dubbelt så stora jämfört med i dag.
I mitten av juli, när parlamentet just hade avslutat sin sammanträdesperiod, fanns i tidningarna en sammanfattning av en undersökning som letts av akademikern André Sapir. Ordförande Prodi distribuerade forskningsresultatet till övriga ledamöter i kommissionen. I undersökningen ifrågasatte professor Sapir och en expertgrupp öppet lämpligheten i den nuvarande utgiftsstrukturen i gemenskapsbudgeten, särskilt i fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna.
Herr kommissionär! Jag ifrågasätter inte nyttan av denna typ av forskning - jag förstår att den kan vara mycket användbar och leda till förbättringar. Jag vill dock ifrågasätta den metod som användes den här gången. Jag anser framför allt att tidpunkten var illa vald. Detta på grund av den osäkerhet och de farhågor som uppstår beträffande sammanhållningspolitikens framtid och gemenskapens stöd till de mest eftersatta regionerna.
Det är åtta månader kvar till utvidgningen. De regioner som på grund av den statistiska effekten kommer att överskrida den avgörande tröskeln på 75 procent av gemenskapens BNP måste få veta vilka bestämmelser kommissionen avser att utarbeta för dem. Målet med full sysselsättning och ekonomisk tillväxt måste särskilt gälla de nuvarande mål 1-regionerna. Där är tillväxten lägst och arbetslösheten störst, herr kommissionär.
Därför ber jag er att inför kammaren bekräfta att principen om koncentration kommer att gälla även i framtiden. Strukturstöd bör även fortsättningsvis framför allt kanaliseras till de mest eftersatta europeiska regionerna. Enligt vårt synsätt är sammanhållning först och främst territoriell sammanhållning. Dess syfte är att se till att även de mest eftersatta regionerna kan dra nytta av fördelarna med den inre marknaden.

Marques (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I den här debatten skall jag enbart belysa den paradox som ekonomisk och social sammanhållningspolitik ställs inför, en paradox som dessutom visar sig i de båda betänkanden som nu debatteras. Jag gratulerar föredragandena till det utmärkta arbete de har uträttat.
Faktum är att samtidigt som utvidgningen är den största utmaning som den gemensamma politiken någonsin har ställts inför, är det lätt att urskilja en matt och till och med motsträvig politisk vilja att bemöta det överväldigande behovet av att vitalisera den centrala programpunkt som europeisk integration utgör. I stället för att vitalisera politiken talar man ibland om att återföra den till nationell nivå. I stället för ökade resurser och större solidaritet sticker det nationella egenintresset fram huvudet. Trots denna stämning har jag dock ännu inte förlorat hoppet om att få se visionära och enade politiska svar liknande svaren på de stora europeiska utmaningarna i samband med inrättandet av den inre marknaden och Ekonomiska och monetära unionen.
Då, när vi stod inför dessa utmaningar, fördubblades resurserna till den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken. Nu, när vi står inför utvidgningen, är det just den ambitionen, att ta itu med de enorma regionala olikheterna till följd av utvidgningen, som behövs, inte minst eftersom sammanhållningspolitiken i framtiden även kommer att ställas inför den brist på sammanhållning som fortfarande råder bland Europeiska unionens nuvarande femton stater. Denna brist på sammanhållning riskerar att bli ännu allvarligare till följd av den dynamik som utvidgningen medför samt den förmodade orättvisa fördelningen av bidrag. Det är fullkomligt logiskt att länder som tjänar mest på utvidgningen skall bidra med mest för att finansiera europeisk solidaritet. Detta är ännu en förhoppning som grundar sig på den ståndpunkt som kommissionen har intagit, i synnerhet kommissionsledamot Barnier, som tack och lov aldrig har slutat tro på en effektiv ekonomisk och social sammanhållningspolitik på europeisk nivå, förutsatt ett minimum av ekonomiska resurser: enklare, mindre centraliserat, mer effektivt och med en annan gemensam politik som i än högre grad bidrar till det som sammanhållningen syftar till, med andra ord en sammanhållningspolitik som måste förbättra sättet på vilket den möter de behov som finns i ö- och bergsregioner, glesbefolkade regioner och, naturligtvis, särskilt perifera regioner.

Vatanen (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! För det första vill jag önska er alla en trevlig början på arbetsåret som vi hoppas får en givande inledning. Förhoppningsvis märkte vi alla under sommaren att det finns ett liv även utanför parlamentet.
Nu är det dock tid för oss att ärligt fråga oss själva huruvida den nuvarande regionpolitiken motsvarar de verkliga behoven. Jag tror inte att politiken bör fortsätta bedrivas enligt nuvarande modell med endast små ändringar. Parlamentet har betonat att 0,45 procent av unionens BNP skall användas för att finansiera den här politiken. Men hur i all världen kom vi egentligen fram till denna siffra? Först bör vi kartlägga regionernas behov och de mest kostnadseffektiva sätten att uppfylla dessa behov. Det är oförståndigt att på förhand binda sig vid en fastställd summa. Man kan naturligtvis fylla på hur mycket som helst i åtgärder som dessa, men är det vettigt?
Vi behöver naturligtvis fortfarande en ansvarsfull regionalpolitik på EU-nivå. Men är det meningsfullt att fördela stödet till alla regioner med den påföljden att var och en endast får små smulor till stora administrativa kostnader? Låt oss överväga Förenade kungarikets förslag att endast ge de fattigaste regionerna inom EU stöd. I praktiken innebär detta att endast de nya medlemsstaterna skulle få stöd. Övriga regionalstöd skulle bli nationella för att undvika EU-byråkrati. Jag vill ändå betona att de nuvarande medlemsstaterna inte skulle förlora på reformen, eftersom stöden i och med utvidgningen hur som helst kommer att minska dramatiskt. De nuvarande medlemsstaternas medlemsavgift skulle naturligtvis minskas med summan av det minskade stödet.
Alla förändringar av detta slag bemöts tyvärr fortfarande av en kompakt mur i fråga om politiken. Politikernas favoritsysselsättning har alltid varit att fördela andras pengar. Gemensamma pengar bör dock hanteras med ännu större försiktighet än våra egna, eftersom allt slöseri med pengar alltid innebär att medel tas från de svagaste i samhället. Om vi vill att EU skall bli ett dynamiskt område, vilket vi konstaterade i Lissabon, måste vi inse att pengar inte växer på träd ens i dessa tider av genmodifierade organismer. Herr talman, ärade kolleger, vi är skyldiga våra väljare ett ärligt agerande i enlighet med deras intressen på lång sikt.

Talmannen.
Ja, herr Vatanen, där har ni tyvärr rätt!

Wenzel-Perillo (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Denna debatt handlar om inget mindre än framtiden för den europeiska sammanhållningspolitiken efter 2006. Mitt tack går också till kollegerna Mastorakis och Pomés Ruiz för deras utmärkta arbete.
Främjandet av ekonomisk och social sammanhållning måste få högsta prioritet, särskilt i en utvidgad union. Skillnaderna mellan rikare och fattigare regioner kommer att vara klart större i unionen med 25 medlemsstater. Tidigare har det dock visat sig hur den europeiska regionalpolitiken genom meningsfulla program kan bli ett viktigt bidrag för att skapa jämlika levnadsförhållanden. Det är självklart att det i framtiden är just regionerna i de nya medlemsstaterna som kommer i åtnjutande av europeiskt stöd, för det är genom regionalpolitiken som vi ser ett Europa i full verksamhet och får en glimt av europeisk solidaritet.
Som ledamot från Sachsen vet jag vad som har kunnat uppnås i Östtyskland, i Sachsen, tack vare den europeiska solidariteten. Därför kan jag bara välkomna att kommissionen i sin andra lägesrapport talar om en rättvis lösning för de 18 regionerna i de nuvarande medlemsstaterna som skulle drabbas av den statistiska effekten. Jag behöver inte övertyga er om att de strukturella problemen blir lösta på grund av att regionerna ur en statistisk synvinkel betraktas som rika. För de 18 berörda regionerna krävs det därför inte bara en rättvis, utan framför allt en hållbar lösning. Särskilda övergångsbestämmelser måste göra det möjligt för dem att i framtiden behandlas, om inte som mål 1-områden, så åtminstone som något som liknar mål 1-områden, och få sitt stöd administrerat på liknande sätt. Bara på så sätt kommer deras hittills erhållna medel att ge någon utdelning på längre sikt och inte visa sig ha varit värdelösa.

Santini (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag tycker inte om att kalla bergsområdena missgynnade, åtminstone inte generellt sett. Bergsområdena har många olika tillgångar - naturtillgångar, ekonomiska tillgångar och mänskliga tillgångar - men de behöver direkt och praktiskt stöd för att dessa resurser framgångsrikt skall kunna tas till vara. 
Enligt statistiken består 30 procent av Europas territorium av berg, och med utvidgningen kommer denna särskilda egenskap, denna särart, att stiga till över 40 procent av territoriet. Bergsom rå dena är dock glesbefolkade - endast fem procent av gemenskapens befolkning bor här - vilket gör att det inte finns några starka politiska påtryckningsgrupper. Det är alltså upp till oss att hjälpa till. Det skall också sägas att alla bergsområden inte är lika och att reformen av strukturfonderna, som innebar att mål 5a och 5b togs bort, har skapat stor förvirring.
Mål 2 är alltför omfattande och flexibelt, det omfattar alldeles för många punkter och jämställer behov från vitt skilda regioner. Förenkling är inte alltid den bästa vägen att gå om det innebär att den vetenskapliga precisionen förloras på vägen. I bergsregionerna finns det områden där prioriteringarna gäller oss alla. Alldeles nyligen såg vi ett exempel på detta: det är i bergen vi kan försvara oss mot översvämningar och torka, genom att värna om vattenresurserna och den territoriella integriteten. Detta är ett exempel som visar att bergsområdena ligger i allas intresse och är något vi alla behöver.
Vad kan vi då göra? Herr kommissionär! Vi måste ha modet att gå in med direkt stöd, och då måste vi också göra reglerna om statsbidrag och konkurrens mer flexibla. Vi måste vara beslutna att försvara människors liv och närvaro i bergen som en garant för en verklig sammanhållning. Vi måste också uppbåda modet att konkret, inte bara med ord, erkänna denna europeiska särprägel. Hur då? Kanske genom att utvidga tillämpningen av artikel 158 om öar till att också omfatta bergsområden.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Det gläder mig att Pomés Ruiz i sitt betänkande har noterat att det är nödvändigt att ta särskild hänsyn och ge särskilt stöd till norra delarna av Finland och Sverige, där befolkningstätheten är ytterst låg och klimatet hårt och där det är långt till de europeiska marknaderna.
För närvarande har dessa områden mål 1-status. Inga andra delar av Europa är så glesbefolkade: de har ett genomsnitt på 4,4 invånare per kvadratkilometer. EU:s regionalpolitik har bidragit till utvecklingssatsningen i dessa områden genom att förbättra konkurrenskraften och uppmuntra entreprenörskap. Randområdenas avsides läge medför höga kostnader för marknadsföring, handel och transport av varor och personer.
Dessa faktorer bör beaktas vid fastställandet av tillräckliga stödnivåer. Till följd av unionens verksamheter på regional nivå har man i norra delarna av Finland och Sverige utvecklat innovativa lösningar på t.ex. områdena e-lärande och e-hälsovård. Norra Finland kan även fungera som en inkörsport för EU till nordvästra Ryssland, med tillträde till väldiga nationella resurser och följaktligen enorma möjligheter. Att fokusera sammanhållningspolitiken på konkurrenskraft genom att främja ekonomisk utveckling är välkommet.
Man bör dock inte glömma att geografiska begränsningar ofta verkar hämmande på utvecklingen av ekonomin, produktionen och följaktligen sysselsättningen. De norra delarna av Finland och Sverige är i obestridligt behov av regionalt EU-stöd, och de ytterst glesbefolkade områdenas strukturella nackdelar bör erkännas oberoende av BNP. Förutom de glesbefolkade områdena lider många andra områdena av ovanligt hög arbetslöshet, och dessa bör också gynnas av gemensamma initiativ. Om de inte är stödberättigade inom ramen för andra strukturfonder bör de gynnas av det förnyade mål 2 eller andra liknande gemenskapsinitiativ. Det gläder mig mycket att notera att kommissionsledamot Barnier talar om en a la carte-modell för det förnyade mål 2. Detta är något som bör betonas mer i framtiden. Det välkomnas också mycket varmt av parlamentet.

Scallon (PPE-DE).
Herr talman! Jag gratulerar föredragandena och välkomnar kommissionens andra lägesrapport.
Sammanhållningsfonden är ett ovärderligt instrument för att hjälpa mindre välbärgade medlemsstater att komma i kapp, särskilt när det gäller utbyggnad av infrastrukturnät och förbättring av vattenförsörjningen, för att bidra till en långsiktigt hållbar utveckling av mindre gynnade regioner. En förenkling av tillämpningsföreskrifterna skulle underlätta avsevärt för utvidgningsländerna. Det går inte att förneka att det fortfarande finns markanta skillnader i de nuvarande medlemsstaterna, och jag stöder därför förslaget om finansieringstekniska övergångsarrangemang för gemenskapsstöd till nuvarande mål 1-områden efter 2006.
När det gäller min egen yttre mål 1-region efter ett antal år av sammanhållningsfinansiering till mitt land, fastslog parlamentets utskott för framställningar nyligen att vattenförsörjningen i samhällen såsom Carraroe i min egen valkrets är osäker och håller samma standard som i ett utvecklingsland. Hur är detta möjligt? Visserligen godtar jag argumentet att fokusera på stora projekt, men när dessa projekt styr bort finansiering från mål 1-områden, vilket har skett i mitt hemland, bör en viss press sättas på de nationella regeringarna att vidkännas sin uppgift och skyldighet i fråga om att använda sammanhållningsfinansieringen för att nå en balanserad regional utveckling. Jag inser att detta är en inrikespolitisk fråga, men den bidrar till att belysa en brist i den nuvarande sammanhållningspolitiken.
Överskottet på 80 miljarder euro i den strukturella sammanhållningsfinansieringen skulle användas bättre om det återfördes till medlemsstaterna för att inriktas specifikt på de inre obalanserna i mindre gynnade regioner som kämpar med dålig vattenförsörjning eller dålig väginfrastruktur. Det skulle även kunna finansiera andra väsentliga instrument för sysselsättningsskapande i områden där våra jordbruks- och fiskerinäringar kämpar för sin överlevnad.

Pomés Ruiz (PPE-DE)
Herr talman! Det finns många värden som hålls högt av Europeiska unionen som helhet. Ett av dem är solidaritet. Det var tack vare solidariteten som sammanhållningsprincipen skrevs in i våra fördrag. Enligt denna princip är det inte möjligt att fatta beslut som leder till att de starkaste medborgarnas, medlemsstaternas eller regionernas ställning blir ännu starkare på de svagares bekostnad. Denna sammanhållningsprincip har blivit än mer aktuell i samband med utvidgningen.
Det är värt att redan från början förklara att samtliga ledamöter i parlamentet anser att mål 1 inte skall förändras, och att de regioner som inte längre kommer att tillhöra mål 1 till följd av utvidgningen skall få behålla sina stöd. Om dessa regioner förlorar sitt stöd blir det de som får betala för stödet till de nya medlemsstaterna. Det vill ingen. Följaktligen bör inte den statistiska effekten beaktas för att behålla mål 1 som det var. Vi måste alla hjälpa till att stödja de nya medlemsstaterna i solidarisk anda.
Vi upplever just nu en mycket viktig förändring. Kommissionsledamot Barnier är mycket väl medveten om detta. I förslaget till den nya konstitutionen finns hänvisningar till ekonomisk, social och territoriell sammanhållning. Följaktligen uppstår frågan huruvida det kommer att finnas en territoriell politik eller inte. Med andra ord måste vi överväga om de medborgare som lever i glesbygd, i bergsområden eller på öar och därför har svårt att konkurrera med övriga Europa på lika villkor, skall omfattas av en territorialpolitik på gemenskapsnivå, oavsett regionens inkomst.
I det betänkande jag lägger fram fastslås att så är fallet. Tanken på att de medborgare som lever i dessa regioner bör få gemenskapsstöd lyfts fram. Detta är verkligen viktigt. Det är viktigt att komma ihåg att en lantbrukare inte behöver lämna inkomstuppgifter för att få stöd inom ramen för den gemensamma. På samma sätt behöver inte ett företag som får stöd för forskning och utveckling uppge vilka tillgångar det har. Allt är ganska okomplicerat. Detta beror på att det redan finns en politik för forskning och utveckling och en gemensam jordbrukspolitik. Stöd beviljas i enlighet med vissa bestämmelser. Följaktligen bör territorier få stöd oavsett om de ligger över eller under en viss BNP-tröskel. Jag hoppas att det blir så.
När det gäller konventets förberedande arbete är vårt betänkande entydigt. Vi hävdar att politiken inte bara skall vara ekonomisk och handla om pengar. Den får inte heller bara handla om sammanhållning med avsikt att undvika utslagning. Den måste vara en politik för territoriell sammanhållning. Bergsområden, glesbefolkade områden och öregioner måste få särskilt stöd. Jag är övertygad om att rådet, kommissionen och kommissionsledamoten kommer att fästa större avseende vid detta betänkande av parlamentet än vid Sapir-rapporten.

Barnier
Herr talman, ärade kolleger, föredragande! Jag vill först tacka kammaren för denna nya debatt om sammanhållningspolitikens framtid. Detta tack riktar sig givetvis till de båda föredragandena, Mastorakis och Pomés Ruiz, som jag har lyssnat till med stor uppmärksamhet, men också till var och en av er.
En ny debatt om EU:s framtid - och det är inte den sista - pågår därför i denna församling i ett ytterst viktigt skede, eftersom det bara är några månader kvar till det utvidgade, återförenade Europa där, jag upprepar, de ekonomiska, sociala och regionala skillnaderna och orättvisorna kommer att bli mycket större än i dag. Unionen kommer att utökas med en tredjedel så många medborgare, med en tredjedels territorium men endast med 5 eller 6 procent i välfärd. Så ser verkligheten ut i det utvidgade och återförenade Europa som blir verklighet den 1 maj nästa år.
Denna verklighet gör att vi måste ifrågasätta den politik vi bedriver i dag, en politik som jag har den äran att leda tillsammans med mina kolleger Anna Diamantopoulou och Franz Fischler. Vi måste utvärdera den objektivt och klarsynt och föreställa oss hur den kommer att se ut under den nya perioden från 2007 till 2013 eller 2011. Kommissionen kommer att lägga fram sina förslag för denna period i den tredje sammanhållningsrapporten, vilken jag arbetar med just nu. Samtidigt har vi inom kommissionen självklart diskuterat nästa budgetplan i flera månader.
Jag vill i förbigående betona den anda vi arbetar i och som jag har arbetat med er i de senaste fyra åren. Denna anda färgas av en vilja till öppenhet. Vi har ingen hemlig agenda. Vi har inget i bakfickan för strukturfonderna under nästa period. Sedan januari 2001 har kommissionen antagit och offentliggjort flera dokument - framför allt inför kammaren - inklusive det dokument som behandlas i betänkandet av Mastorakis. I denna lägesrapport redogör vi för fakta och siffror samt anger vissa framtida riktningar, dock utan att vara så ambitiösa att vi formar en strategi för framtiden. Denna strategi kommer att ingå i den tredje sammanhållningsrapporten, som planeras till slutet av detta år. Alltsedan forumet för sammanhållning hölls i maj 2001 har kommissionen ärligt och öppet sökt bidrag från parlamentet och utskotten, men även från lokala myndigheter, sammanslutningar av valda företrädare och medlemsstaterna. Vi har fått många bidrag som finns tillgängliga - öppenheten är total - och kan hämtas på vår webbsida.
Vi skyggar alltså inte för förslag, kritik och debatter. Miguélez Ramos talade nyss om Sapir-rapporten som jag har uttalat mig ganska kritiskt om, inte på grund av att jag skulle ta avstånd från den diagnos som ställs på den europeiska situationen och vårt behov av att öka satsningarna på konkurrenskraft, innovation, forskning och utbildning, utan därför att jag tar avstånd från slutsatserna och framför allt - vilket ni med rätta påpekade, Miguélez Ramos - den vansinniga idén att avskaffa regionalpolitiken som instrument. Samtidigt är jag öppen för all konstruktiv kritik. Scallon tog för en stund sedan själv upp några idéer som jag noterade. Sammanhållningspolitiken är ingen helig ko som vi inte skulle ha rätt att störa. Tvärtom: under de två senaste åren har jag fört en ständig dialog med parlamentet, särskilt med utskottet för regionalpolitik, transport och turism som i ytterligare några veckor inspireras av Luciano Caveri - som jag hedrade i går i en annan debatt - och även med budgetutskottet och budgetkontrollutskottet. Allt detta har resulterat i konkreta reformförslag. Vissa av dessa reformer genomförs dessutom redan innan den kommande programperioden ens har inletts.
Även om vi hur som helst är överens om att vi behöver förnya sammanhållningspolitiken, också ganska grundligt, håller vi inte med om att den bör avskaffas eller åternationaliseras. Jag vill inte ha en halv sammanhållningspolitik. Karas talade för en stund sedan om välgörenhet. Men sammanhållningspolitiken, en solidaritetspolitik som EU kan vara stolt över och som har varit ett av Europeiska unionens bästa och mest konkreta politikområden, är inte en välgörenhetspolitik.
Den är inte heller en blankocheck som kan skickas till de fattigaste länderna och regionerna. Den är inte bara en finansiell eller skattemässig överföring från ett land till ett annat. Denna politik uttrycker något annat. Den symboliserar en särskild idé om Europa. För mig liksom för många av er, ärade kolleger, betyder denna idé om Europa något mer än bara en stormarknad. Sammanhållningspolitiken bör vara symbolisk. Den är beviset på en gemenskap - och detta ord är viktigt - en gemenskap av regioner och stater som delar med sig till varandra i väntan på den dag man - vilket jag hoppas - blir en politisk makt.
Jag delar Markovs uppfattning om denna Europaidé, som han nyss beskrev. Han talade om en genuin politik som tjänar både ett närmande, där ett sådant närmande krävs, särskilt i de regioner som släpar efter mest i utvecklingen, och behovet av konkurrenskraft för alla, samtidigt som hänsyn tas till att regionerna faktiskt finns.
Herr talman! Effektiviteten i denna politik har framhållits av några ledamöter, men den har också kritiserats av andra. Jag vill tacka Guy-Quint för att hon påminde kammaren om hur viktig den är. Jag håller däremot inte med Korakas om att denna politik har varit ett misslyckande.
De siffror jag har och som står till ert förfogande visar inte att allt är perfekt, men denna politik har gett resultat för de fyra länder som omfattas av sammanhållningspolitiken. I dessa länder har BNP per capita ökat med 10 procentenheter mellan 1988 och 2001, tack vare deras ansträngningar men också tack vare det europeiska stödet. Utifrån de siffror för mål 1-områden som medlemsstaterna har lämnat till oss kan jag konstatera att de genomsnittliga tillgångarna per capita i dessa länder ökade med 6 procentenheter mellan 1989 och 2001. Dessa siffror bevisar att politiken gör nytta. Återigen: vi bör bevara denna politik men samtidigt förnya den.
Vi måste inse vikten av att det finns regioner och att dessa inte bara skall förvaltas. I många regioner, särskilt mål 1-områden, har det gjorts framsteg när det gäller partnerskap, jämställdhet, utvärdering, programplanering och planläggning. Det är sådant sammanhållningspolitiken för med sig: inte bara pengar utan också en modernisering av vårt sätt att arbeta tillsammans och administrera våra angelägenheter.
Att det finns regioner är lika viktigt både ekonomiskt och socialt. Varje territorium har sina särskilda behov, och jag blir ofta förvånad över att man kan förneka denna självklarhet. För Schroedter, som uttalade sig tidigare och vädjade om en långsiktig strategi, vill jag klargöra att detta kommer att stå i centrum för mina och mina kollegers tankearbete när vi skall specificera våra förslag i den tredje sammanhållningsrapporten.
Detta är den främsta politiska lärdom jag skulle vilja lyfta fram från behandlingen av Mastorakis och Pomés Ruiz betänkanden, med andra ord den samstämmighet som förenar våra institutioner i den grundläggande ambitionen om en politik för alla, en tydlig regional politik som tjänar gemenskapens prioriteringar.
Vi har inte tid att gå närmare in på föredragandenas förslag. Jag vill bara mycket kortfattat peka på sex punkter som till viss grad utgör ryggraden i den reform som vi tillsammans skulle kunna tänka oss och vilja ha.
För det första prioriteringen - som kommer att bekräftas och förstärkas - av de regioner vars utveckling släpar efter. De flesta av dessa regioner finns naturligt nog i alla nya medlemsstater, men inte bara i dessa stater. Till Berend och hans granne Cocilovo, till Markov eller till Wenzel-Perillo vill jag säga att jag kommer att hitta en rättvis gemenskapsbaserad lösning för de regioner som kommer att drabbas av den så kallade statistiska effekten. Jag kan just nu tänka mig ett mål 1 a för att möta dessa regioners särskilda problem.
Den andra punkten gäller enigheten om att stödja regionernas konkurrenskraft, där sådant stöd är nödvändigt, med hjälp av ett begränsat antal tematiska prioriteringar som hänger samman med och ger synergieffekter tillsammans med de allmänna mål för EU som fastställdes i Lissabon eller Göteborg. Låt mig i sammanhanget, eftersom jag talar om konkurrenskraften i alla regionerna, säga till Duin att det nya mål 2 enligt min uppfattning kommer att bli ett riktat och verkligen decentraliserat mål som följer de prioriterade målen från Göteborg och Lissabon. Med andra ord, några av er har kritiserat det faktum att anslagen sprids ut till alltför många mottagare, vilket regionalpolitiken fortfarande tillåter med stöd av de förordningar och åtgärder som fastställdes i Berlin. Jag tror att vi måste begränsa och kanske till och med sätta stopp för denna spridning genom att rikta in oss på målen och prioriteringarna från Lissabon för det nya mål 2, om vi behåller detta mål.
Ärade kolleger, många av er är medvetna om att det i utvecklade regioner vars utveckling inte släpar efter ibland eller rentav ofta kan uppstå situationer som är mycket allvarliga, ibland tragiska och ibland skamliga, särskilt i fattigare områden, som ett resultat av olaglig invandring. Detta gäller även i fråga om den industriella omstrukturering som hänger samman med marknaden som helhet och som kan slå hårt mot industridistrikt. Det gäller ibland även klimatrelaterade katastrofer. Tidigare hänvisade Ferrández Lezuan, vilket jag också gjorde i går kväll, till vad som sker till följd av skogsbränderna i Portugal. Det kommer att behöva skapas nya arbetstillfällen i de områden som har förstörts helt av branden, för om det inte finns någon skog finns det heller inget arbete för invånarna där. Vi är alltså väl medvetna om att Europeiska unionen aktivt måste visa solidaritet med de regioner som inte nödvändigtvis tillhör mål 1.
En tredje punkt som vi är eniga om är att väsentligt förstärka samarbetet, vilket också är en symbol för Europeiska unionen, framför allt i fråga om gränsöverskridande arbete och projekt.
En fjärde punkt som Pomés Ruiz framhöll i sitt betänkande rör sammanhållningspolitikens territoriella aspekt. För en stund sedan gav Pohjamo och Kauppi en utmärkt beskrivning av den verkliga situationen i de nordliga regionerna - som jag för övrigt har besökt - i Sverige och i Finland. Santini gjorde detsamma för bergsområdena. Det är förresten inte nödvändigt, Santini, att förklara situationen i bergsområdena för mig: under 20 år har jag varit förtroendevald för en bergsregion. Segni i sin tur talade om öarna. Allt detta handlar om regionala förhållanden i områden med strukturella begränsningar, vilket innebär att det i dessa regioner är svårare än på andra håll att lyckas med eller att ens genomföra gemenskapspolitiken. Vi måste således ta hänsyn till detta faktum, kanske på det sätt som Hatzidakis föreslog tidigare, eller genom ett ändringsförslag, genom att höja anslagsnivån. Låt mig än en gång säga att jag beaktar alla idéer, särskilt Pomés Ruiz förslag. När det är dags att utarbeta nya förslag vet jag också att jag kommer att få stöd inte bara från kammaren, utan även från den nya europeiska konstitutionen. Jag har haft äran att delta i arbetet i konventets presidium och jag har varit mycket angelägen om att införa begreppet territoriell sammanhållning i den europeiska konstitutionen. Jag hoppas att stats- och regeringscheferna kommer att stå fast vid detta. Detta begrepp har nyligen lagts till begreppet och kravet på ekonomisk och social sammanhållning, ett begrepp som det också förstärker.
Den sista punkten vi är eniga om är att ett enklare och effektivare system bör införas för programplanering, förvaltning och kontroll, så att man inte alltid ifrågasätter Brysselbyråkratin, vilket Virrankoski just gjorde. Jag vet mycket väl, mina damer och herrar, att det självklart finns byråkrater och teknokrati i Bryssel. Men om man letar tillräckligt noga finner man byråkrati på många andra ställen än i Bryssel. Om ni anser att det är svårt att genomföra strukturfonderna i era regioner och i era länder finns en del av förklaringen till svårigheterna troligen i Bryssel och i Bryssels komplexitet. En förklaring finns också i de förordningar från Berlin vars tillämpning jag ansvarar för. Det finns också objektiva skäl. Om jag inte har resurser att genomföra kontroller kan jag inte lägga fram exakta siffror om förvaltningen av strukturfonderna eller redovisa räkenskaper - korrekta räkenskaper dessutom - för parlamentet och revisionsrätten. 
Men ni är också väl medvetna om att en del av svårigheterna beror på komplexiteten i de nationella förvaltningssystemen. Man kan mycket väl förenkla allt detta och jag är beredd att föreslå betydande förändringar i den här frågan, vilket även omfattar nya idéer. Tidigare kritiserade Bradbourn idén om trepartsavtal. Det handlar inte om att kringgå nationalstaterna: tanken med trepartsavtal är att föra samman Bryssel, den nationella huvudstaden och regionen när det gäller regional programplanering. Detta är de punkter jag kan stödja, givetvis med tillägg av en budgetmässig strävan efter att förverkliga denna politik med en för trovärdighetens skull nedre gräns som jag personligen fastställt till 0,45 procent av gemenskapens BNP, även om det ännu är för tidigt att diskutera detaljer.
Flera av er har tagit upp en hel del frågor, och även om jag inte nämner er alla har jag noggrant noterat era synpunkter. Jag skall därför avsluta genom att i likhet med Sudre, Fruteau och Marques tala om de mest avlägsna regionernas speciella situation. Också i denna fråga har jag sett till att kommissionen i den nya artikel 326 återger och dessutom förstärker det som säkerställs i artikel 299. Jag har också noterat den oro Karas och Esclopé uttrycker, en oro jag delar, angående tjänster av allmänt intresse och om dessa verkligen existerar, särskilt i de regioner som har de största problemen.
Slutligen, och detta är mina slutord, herr talman, mina damer och herrar, är jag angelägen om ytterligare en sak i samband med min kommande presentation av den tredje sammanhållningsrapporten: jag hoppas att debatten inleds mycket snart, trots valet till Europaparlamentet nästa år och förändringarna av kommissionen. Låt oss inte förlora alltför mycket tid när det gäller att fatta beslut baserade på kommissionens förslag. Det som står på spel är verkligen mycket viktigt. Vi måste försöka skynda på tidplanen så att regioner och medlemsstater ganska snabbt vet vad de har att hålla sig till. De bör om möjligt få kännedom om åtgärder och förordningar innan den pågående programperioden löper ut. I sådana fall kan förhandlingar med regionerna inledas före utgången av 2006 och det blir möjligt att inleda genomförandet av projekt och program i alla regioner, framför allt i regionerna med de största svårigheterna, redan i början av nästa programperiod 2007, och inte först två år senare, vilket jag noterade blev fallet efter Berlin. Vi har inte nått dit än, men det är en möjlighet som jag gärna ville framhålla för er.
I dagsläget måste vi fortsätta föra denna debatt som är svår eftersom sammanhållningspolitiken ifrågasätts och ibland döms ut. Personligen kommer jag aldrig att tröttna på att förklara och försvara den på ett öppet och konstruktivt sätt, samtidigt som jag tar emot kritik och förslag. I denna anda har jag noga uppmärksammat de två föredragandenas slutsatser och det - allmänt sett - mycket konstruktiva stöd som kammaren gett denna politik, en politik som är, och jag säger det igen, en av Europeiska unionens bästa och mest konkreta. Detta är inte en passiv utan en aktiv solidaritetspolitik som hedrar Europeiska unionen.
(Applåder)

Talmannen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt är ett betänkande (A5-0263/2003) av Schmitt för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om förhandling om och genomförande av luftfartsavtal mellan medlemsstater och tredje länder (KOM(2003) 94 - C5-0065/2003 - 2003/0044(COD)).

Barnier
Herr talman! På de Palacios vägnar, som av exceptionella skäl inte kunde närvara i Strasbourg utan har bett mig ersätta henne när det gäller Schmitts betänkande, vill jag för er redogöra för kommissionens ståndpunkt om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om förhandling om och genomförande av luftfartsavtal mellan medlemsstater och tredje länder.
I november 2002 avkunnade Europeiska gemenskapernas domstol en historisk dom om internationell luftfart. Detta förslag är en viktig del av uppföljningen till denna dom. I de åtta mål rörande olika medlemsstater som kommissionen dragit inför rätta i EG-domstolen har domstolen slagit fast att gemenskapen har rättslig behörighet i många luftfartsfrågor. Domstolen slog fast att medlemsstaterna hade agerat olagligt genom att oberoende förhandla fram och sluta bilaterala avtal. I den mån som gemenskapen och medlemsstaterna för närvarande har delad behörighet när det gäller luftfart är det enligt normal praxis gemenskapens sak att ta initiativet i internationella förhandlingar. Eftersom detta är fallet infinner sig ett konkret problem. Medlemsstaterna har sinsemellan troligen ingått omkring 2 000 bilaterala avtal. Kommissionen kan inte ta på sig ansvaret att förvalta alla dessa. Därför är det nödvändigt att hitta ett sätt som hädanefter ger medlemsstaterna rätt att fortsätta vissa av sina förhandlingar inom en godtagbar rättslig ram.
Det förslag som ligger på parlamentets bord har utformats för att ge medlemsstaterna möjlighet att klara denna uppgift. Idén är mycket enkel. Medlemsstaterna är tvungna att underrätta kommissionen och de övriga medlemsstaterna om alla planerade förhandlingar, vilket ger kommissionen möjlighet att kontrollera att de är förenliga med de åtgärder som fastställs i gemenskapsrätten och att där så är lämpligt precisera gemensamma intressen. Övriga medlemsstater kommer också att kunna lokalisera gemensamma svårigheter. När förhandlingarna väl har avslutats är medlemsstaterna tvungna att meddela kommissionen resultatet, och kommissionen kommer att godkänna att avtalet ingås under förutsättning att det är förenligt med gemenskapsrätten och gemenskapens transportpolitik.
Bortsett från detta system förbjuder förslaget medlemsstaterna att diskriminera, i syfte att säkerställa att alla flygbolag i gemenskapen behandlas lika och undvika att medlemsstaterna gynnar sina egna nationella flygbolag. EG-domstolen har tydligt förklarat att alla flygbolag som är etablerade i medlemsstaterna skall behandlas lika.
I samband med behandlingen av detta förslag måste hänsyn tas till två aspekter. Enligt rådande praxis skall alla internationella förhandlingar om luftfart föras på gemenskapsnivå. Detta förslag innebär därför ett särskilt och ovanligt tillstånd som erkänner tidigare bilaterala luftfartsavtal. Det skapar en jämvikt mellan överensstämmelsen med gemenskapsrätten och införandet av ett praktiskt system. Med detta tillstånds speciella karaktär i åtanke är det ytterst viktigt att medlemsstaternas verksamhet systematiskt kontrolleras före och efter förhandlingarna, för att undvika varje form av missbruk av systemet.
För det andra har rådet behandlat detta förslag och godtagit det i princip, med förbehåll för vissa förbättringar och förändringar. I synnerhet har rådet godkänt tanken på att förhandlingarna skall föranmälas, vilket jag nyss nämnde, och att förhandlingsresultaten skall godkännas i efterhand. Medlemsstaterna har efterfrågat flexibilitet för att kunna förhandla med sina bilaterala partner. Kommissionen i sin tur, mina damer och herrar, välkomnar rådets positiva respons på förslaget och hoppas att de olika etapperna fram till ett definitivt antagande av förslaget snabbt kan fullbordas.
I ljuset av ovannämnda överväganden uppmanar jag er, herr talman, mina damer och herrar, att följa utvecklingen av de åtgärder som jag har föreslagit och haft tillfälle att beskriva för er på de Palacios vägnar.

Schmitt (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! I dag diskuterar vi faktiskt en förordning om förhandling om och genomförande av luftfartsavtal. Detta förebådar slutet på en tvist som har sysselsatt kommissionen och medlemsstaterna i flera år, en tvist som tyvärr inte avgjordes politiskt vid en tidpunkt då detta fortfarande skulle ha varit meningsfullt, utan som slutligen måste så att säga biläggas på grundval av ett beslut från EG-domstolen.
Tidigare fortsatte medlemsstaterna att sluta bilaterala luftfartsavtal, vilket ledde till att den inre marknaden, som vi redan hade förverkligat 1992, avskaffades inom lufttransportsektorn, vilket slutligen ledde till att möjligheterna och tillfällena för medlemsstaternas flygbolag inskränktes. Därför är det logiskt - vilket jag helt håller med om - att vi äntligen får ett gemenskapsavtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, för att kunna ta upp konkurrensen som europeisk kontinent och utnyttja de möjligheter som Förenta staterna sedan flera år har utnyttjat i våra medlemsstater.
Jag förstår inte riktigt kommissionens synpunkter och har också klargjort detta i mitt betänkande: kommissionen har, säkert delvis på grund av irritation och delvis på grund av frustration efter att i åratal försökt påverka rådet för att få ett förhandlingsmandat, hänvisat till lagstridighet och därmed kanske kastat ut barnet med badvattnet! När kommissionsledamot Barnier nämnde att rådet redan mer eller mindre hade godtagit att medlemsstaterna i framtiden måste lägga fram resultaten från sina bilaterala förhandlingar för godkännande, då tror jag att vi har kommit långt bort från det som vi tidigare diskuterade så intensivt och även skrev in i det konstitutionella fördraget, nämligen subsidiaritetsprincipen. I detta kan jag - trots all irritation, trots all hänförelse - över huvud taget inte stödja kommissionens förfaringssätt att behandla medlemsstaterna som småbarn i en fråga som när allt kommer omkring är viktig för de nationella flygbolagen. 
Jag ifrågasätter inte att gemenskapen i framtiden måste leda förhandlingarna på vissa områden, det är rätt och riktigt, inte minst med tanke på den jämlikhet som måste åstadkommas. Som ni med rätta påpekade finns det hur som helst fler än 2 000 nationella bilaterala luftfartsavtal och dessa luftfartsavtal måste vidareutvecklas, de måste absolut upprätthållas och nya måste läggas till detta antal. Jag anser att det är rätt och riktigt att dessa bör få bli kvar inom medlemsstaternas suveränitet om det inte finns någon skyldighet eller något behov av ett gemenskapsavtal. Att dessa nationella avtal uppenbarligen måste vara utformade i enlighet med gemenskapsrätten är, som jag ser det, självklart, men det är oacceptabelt att begränsa medlemsstaternas spontanitet och suveränitet så att de i fråga om varje avtal inte bara så att säga måste anmäla när förhandlingarna har börjat, utan också meddela resultaten och få dem godkända av kommissionen.
Jag vill än en gång klart och tydligt säga att jag i mitt betänkande har försökt uttrycka detta på ett något annorlunda sätt, och jag har inte följt kommissionens förslag, vilket kommissionsledamot Barnier än en gång tydligt har redogjort för. Jag anser att kommissionen bör inskränka sig till de områden där det finns ett behov för gemenskapen att förhandla, och att medlemsstaterna i övrigt även i fortsättningen bör ha rätt att förhandla, naturligtvis med beaktande av gemenskapsrätten och kommissionens rätt att vid behov ingripa.
När jag säger att vi närmar oss slutet på tvisten är jag optimistisk och tror att vi senast vid den andra behandlingen kommer fram till en lösning som rådet, kommissionen och parlamentet kan godkänna. Fram till helt nyligen fördes också diskussioner i denna riktning, eftersom alla sidor är beredda att ta ett litet kliv framåt. Medlemsstaterna är beredda att godta att åta sig att infoga vissa standardklausuler i kommande luftfartsavtal, och därför tror jag att vi, trots att våra utgångslägen fortfarande skiljer sig åt, kommer att lyckas reglera detta i god tid, till ömsesidig tillfredsställelse för alla parter.
Jag vill ta upp en sista punkt, eftersom vi ju strax skall gå till omröstning, och det är ändringsförslag 17. I detta ändringsförslag, som dessvärre - jag använder ordet medvetet - fick majoritetens stöd i utskottet, slås fast att principen om att förorenaren skall betala bör spela en roll i framtida avtal. Än en gång vill jag understryka att förhandlingar om luftfartsavtal uteslutande handlar om vilka trafikrättigheter som behålls och vilka som kan utnyttjas, och jag kan över huvud taget inte begripa vad principen om att förorenaren betalar har att göra med ett luftfartsavtal om dessa trafikrättigheter. Uppenbarligen kan vi skriva in en hel del i förordningar, men det som inte hör dit bör tas bort igen eftersom det inte är relevant i sammanhanget. Därför vädjar jag uppriktigt till er att inte rösta för ändringsförslag 17.
(Applåder från vissa håll)

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Min grupp stöder naturligtvis föredragandens hållning att gå fram successivt, eftersom den är riktig. Om jag förstod Barnier rätt så har han också slagit in lite på samma väg som föredraganden, för i början var det fortfarande så att kommissionen ville säga: medlemsstaterna måste säga upp alla luftfartsavtal, och vi kommer att sluta nya.
Om jag förstod Barnier rätt börjar han gå på vår linje, för det finns två saker vi måste överväga: vi måste verkställa EG-domstolens beslut, och hit hör också att vi behöver åstadkomma rättvisa konkurrensvillkor för våra europeiska flygbolag i förhållande till tredje länder. Detta är en viktig uppgift. Men vi måste också komma ihåg att flygbolagen behöver rättssäkerhet. De behöver rättssäkerhet i sina luftfartsavtal med världens länder, och därför kan vi inte avsluta allting och säga att vi förblir stadda i omvandling. I stället måste vi först begränsa oss till de saker som kommissionen har resurser för. Därför, kommissionär Barnier, gör ni rätt i att gå den väg som föredraganden föreslagit, och fortsätta steg för steg. 
Det viktigaste avtalet är avtalet med Förenta staterna. Vi vill ha en transatlantisk luftfartsmarknad med förnuftiga regler för tillgång och konkurrens, och jag hoppas att kommissionsledamoten med ansvar för transporter inom kort kommer att informera oss i utskottet om hur långt förberedelserna inför förhandlingarna med Förenta staterna har kommit och när förhandlingarna kommer att påbörjas. Jag menar att detta utifrån en ekonomisk synpunkt är det allra viktigaste avtalet för alla våra flygbolag, vare sig det gäller Air France, British Airways eller Lufthansa, och det är därför vi behöver hitta en rimlig överenskommelse, vilket också är av stor betydelse för konkurrensen dem emellan. Därför hoppas jag att vi kommer att göra snabba framsteg på området.
När vi tillsammans med Förenta staterna väl har skapat en sådan modell för en öppen och rättvis luftfart, måste vi se till att vi, precis som föredraganden sade, tillämpar modellen på de länder som redan har eller strävar efter att införa en liknande avreglerad marknad.
Låt mig avslutningsvis säga att vi oberoende av detta snarast måste tala även med Ryssland, eftersom de ryska villkoren för våra flygbolag i grund och botten är något vi inte kan godta. Därför bör vi gå vidare med försiktighet, börja med Förenta staterna men inte glömma bort Ryssland.

Simpson (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för det arbete som han har utfört med detta betänkande.
Utgångspunkten för den diskussion som vi har haft hittills är vikten av dessa bilaterala avtal inom luftfartssektorn. Frågan om Förenta staterna skiljs med full rätt ut som den sannolikt viktigaste. Men jag skulle inte vilja att vi blir besatta av ett avtal med Förenta staterna till förfång för ett avtal med de andra tredje länderna. Australien, Nya Zeeland, Singapore och Japan väntar alla på avtal. Så på samma gång som det är viktigt att vi betonar vikten av avtalet med Förenta staterna, bör vi komma ihåg att detta är ett betänkande om förbindelser även med andra länder, inte bara med Förenta staterna.
Jag är rädd att Förenta staterna kommer att se detta som ett gyllene tillfälle att, som de alltid har gjort, välja ut de bästa flygvägarna till Europa. Det är vad amerikanerna kallar ?early harvest? - tidig skörd -, som innebär att de tar alla godbitarna och vi i Europeiska unionen får nöja oss med smulorna från de rikas bord. Det är därför det är viktigt att vi har ett betänkande som förhindrar att detta sker.
Vi är ganska bekymrade över ett antal av de ändringsförslag som har antagits, särskilt ändringsförslag 16, som gör att artikel 4 utgår. Vi har även problem med ändringsförslagen 6, 7 och 14. Vi instämmer med Schmitt i fråga om ändringsförslag 17, men detta är vad som händer när man tillåter gruppen De gröna att ta över transportbetänkanden, vilket de har för vana att försöka göra. Principen om att förorenaren skall betala är viktig, men detta är inte rätt grepp när det gäller ett tekniskt beslut som är följden av en dom i EG-domstolen.
Som en personlig kommentar skulle jag avslutningsvis vilja säga att både den brittiska delegationen och jag själv har svårt att stödja ändringsförslag 4 trots att min grupp kommer att stödja det. Med dessa saker sagda kommer vi att stödja Schmitts betänkande, men vi har reservationer i fråga om de sex ändringsförslagen, särskilt i fråga om ändringsförslag 16.

Vermeer (ELDR).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka Schmitt för hans inlägg, som gav vägledning om det betänkande vi kommer att rösta om i dag. I princip anser jag att det är viktigt att vi på europeisk nivå endast reglerar sådant som faktiskt har ett mervärde. Detta är saker vi verkligen måste organisera ordentligt utifrån ett europeiskt perspektiv. Därför är jag mycket kritisk till Schmitts val av formuleringar och betänkandets inriktning som, anser jag, i för hög grad skadar den befogenhet som Europeiska kommissionen nyligen tillerkändes av EG-domstolen. Själv skulle jag vilja se att kommissionen hade långtgående befogenheter på detta område, för att säkerställa att alla bilaterala luftfartsavtal mellan EU och tredje länder sluts enligt samma princip. Detta skulle förhindra den onaturliga uppsplittringen av den europeiska luftfartsmarknaden och säkerställa att många bilaterala avtal från och med nu skrotas.
Det äldsta open skies-avtalet i Europa, det som slöts mellan Nederländerna och Förenta staterna, omfattas inte av det här beslutet eftersom det är från 1991 och därför föregår upprättandet av den inre marknaden. Detta avtal kommer emellertid inte att vara försvarbart om alla andra liknande bilaterala avtal inte längre betraktas som tillåtna.
Jag är hur som helst fortfarande så pass kritisk till vissa ändringsförslag till detta betänkande att jag kan tänka mig att den nederländska regeringen skulle insistera på ett nytt beslut från domstolen om dessa förslag antas, vilket skulle leda till att de nuvarande avtalen med Förenta staterna försenas med några år. Jag är mycket bekymrad över ändringsförslag 13 som gör det möjligt för medlemsstater att inte fästa avseende vid en kommentar från kommissionen om bilaterala avtal med tredje länder. Ändringsförslag 2 och 15 gör att vissa flygbolags monopolrättigheter på vissa sträckor inte berörs. Vidare fråntar man i ändringsförslag 3 och 16 kommissionen dess kontrollförfarande som gör det möjligt för kommissionen att anföra besvär över bilaterala avtal mellan en EU-medlemsstat och ett tredje land. Dessutom ger ändringsförslag 5 rådet befogenhet att åsidosätta kommissionen med hjälp av kommittéförfarandet. Vidare får medlemsstaterna genom ändringsförslag 6 och 7 möjlighet att låta nationella intressen väga tungt när nya bilaterala luftfartsavtal sluts. Även flygbolagen drabbas om ändringsförslag 4 och 18 går igenom, eftersom att de skulle bli dåligt informerade om eventuella nya förhandlingar och få dålig insyn i de avtal som ingåtts. Kort sagt, jag hade en känsla av att vi skulle bli tvungna att finna oss i EG-domstolens beslut, men nu verkar det som om en verklig, rättvis och öppen konkurrens på den europeiska luftfartsmarknaden ännu inte är så viktig och att vi tydligen vill hindra denna befogenhet. Jag beklagar, men jag hoppas att vi inte godtar ändringsförslagen. I annat fall blir jag tvungen att rösta emot dem.

Foster (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle först vilja tacka min kollega Schmitt för allt det hårda arbetet med detta förslag.
Det är nästan fyra år sedan parlamentet slutförde betänkandet om den inre marknadens världsomfattande utmaning, i vilket vi förordade ett allmänt stöd för ett transatlantiskt gemensamt luftfartsområde. Jag stöder att kommissionen ges mandat att förhandla om ett öppet luftfartsområde med Förenta staterna för att ersätta de gällande bilaterala avtalen och de restriktioner för ägande som hindrar industrin från att utvecklas på global basis. Vi får dock inte underskatta de svårigheter som kan uppstå.
Jag skulle därför välkomna kommissionens kommentarer om följande punkter. Fastän de Palacio inte är här i dag skulle jag vara tacksam för ett skriftligt svar.
För det första skulle jag vilja börja med att be kommissionsledamoten om en försäkran om att gällande bilaterala luftfartsavtal med tredje länder varken kommer att frånträdas eller frysas på obestämd tid medan gemenskapsavtal utarbetas. Det är absolut nödvändigt att verksamheten tillåts att fortsätta som normalt.
För det andra: Kan kommissionen försäkra oss om att den under förhandlingarna inte kommer att låta sig luras av Förenta staternas förhandlare att, som ett första steg, gå med på en så kallad early harvest, vilken samtidigt som den skulle tillgodose Förenta staternas nuvarande förhandlingskrav skulle göra det mycket mindre sannolikt att uppnå full avreglering?
För det tredje: Hur avser kommissionen att ta itu med den viktiga frågan om den massiva inpumpningen av kontanter till Förenta staternas industri på 11 miljarder US-dollar sedan den 11 september och dessutom programmen Fly America och CRAF med ett sammanlagt värde av 775 miljoner US-dollar? Dessa arrangemang snedvrider konkurrensen och är oförenliga både med befintliga bilaterala ordningar och en eventuell framtida avreglering mellan Europa och Förenta staterna.
För det fjärde: Kan kommissionsledamoten även försäkra oss om att flygindustrin kommer att ha en direkt roll att spela i dessa förhandlingar, i enlighet med rådande internationell praxis? Till sist, med tanke på att ett lyckat avtal mellan EU och Förenta staterna skulle bli en mall för vidare avreglering på global basis, kan kommissionen försäkra oss om att den inte kommer att söka några ytterligare mandat förrän en lyckad överenskommelse har nåtts med Förenta staterna?

Wiersma (PSE).
Herr talman! I anslutning till vad ett antal kolleger redan har sagt anser jag att det är viktigt att understryka att det vi gör i dag är början på en viktig process som innebär att Europeiska unionen och kommissionen kommer att spela en viktig roll på området för luftfartsförhandlingar. Detta är i sig ett viktigt genombrott som också leder till att Europeiska kommissionen nu har mandat att förhandla med till exempel Förenta staterna för hela Europeiska unionens räkning, och detta kan naturligtvis vara mycket fördelaktigt, men endast om mandatet är så tydligt att Europeiska unionen verkligen kan förhandla och tala med en röst. Av erfarenhet från andra områden vet vi hur ofta detta brukar visa sig vara oerhört svårt, i synnerhet när vi skall göra affärer med Förenta staterna.
Under tiden måste medlemsstaterna kunna fortsätta att förhandla med bilaterala parter, och det är därför nödvändigt att Europeiska unionens interna process organiseras väl. Det är därför föredragandens förslag går ut på att inte göra allt på en gång, utan att i första hand, i en inledande fas, koncentrera sig på Förenta staterna. Den erfarenhet detta ger kommer naturligtvis väl till pass under senare faser. På så vis föregriper man också den förvirring som skulle uppstå om kommissionen plötsligt var tvungen att ta på sig ansvaret för alla bilaterala ärenden och förhandlingar eller utöva fullständig kontroll över dessa.
Jag instämmer i vad min kollega Brian Simpson sade om detta. Det är naturligtvis svårt - detta framgår av ändringsförslagen - att finna en bra formel för å ena sidan kommissionens roll och å andra sidan medlemsstaternas roll, som naturligtvis också måste ta luftfartsindustrins intressen i beaktning för att uppnå en bra balans på området. Jag anser emellertid att det är viktigt för parlamentet och medlemsstaterna, men också för flygbolagen, att kunna spela en roll i denna process, men även att kunna påverka genomförandet av de nya bestämmelserna. Detta är ett stort åtagande som kan skapa fler möjligheter för europeisk luftfart, men jag vill understryka att det också finns en risk för ett resultat som för med sig oönskade förändringar och därmed har en ofördelaktig effekt på arbetsmarkanden i vissa länder.
Jag anser att frågan om arbetstillfällen och våra egna flygbolags intressen måste ligga fast på dagordningen under processens gång.

Vatanen (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Detta är redan mitt andra anförande på bara en timme - en sällsynthet! Nu kan jag dra ner på takten i höst. 
Jag är glad att vi äntligen är på väg mot en gemensam EU-politik om flygtrafik, eftersom den rådande situationen är helt galen och därför behöver ses över helt. EG-domstolens dom från i fjol var en mycket positiv nyhet. Före domen höll Förenta staterna medlemsstaterna i ett veritabelt strypgrepp genom de bilaterala avtalen. Open skies-avtalen har hindrat fusioner mellan våra flygbolag, eftersom inga flyg till Förenta staterna har tillåtits från andra håll än det land där det europeiska flygbolaget är registrerat. Omöjligheten att skapa fusioner har lett till en fortsatt splittrad luftfartsmarknad, vilket i sin tur har skadat konkurrenskraften i våra flygbolag och lett till en hög prisnivå. Än en gång har konsumenternas intressen hamnat i skuggan av uppnådda fördelar. 
I stället för en inskränkt nationell hållning måste vi inse att de nationella flygbolagen inte är ett värde i sig, men att billiga och välorganiserade flygturer är det, eftersom kunden, europén, alltid har rätt. Därför måste vi även på detta område ta emot en civiliserad globalisering med öppna armar och utnyttja den till förmån för våra medborgare. Kommissionens förslag om luftfartsavtal är därför helt på sin plats. Jag vill också tacka föredragande Schmitt för hans grundliga och pragmatiska förhållningssätt.
När hösten kommer flyger fåglarna söderut. Om vi tillåter en ökad flygkonkurrens kommer även mindre förmögna européer att kunna flyga efter.

Barnier
Jag skulle vilja tacka Ari Vatanen för att han i slutet av sitt inlägg lyckades ge denna diskussion en poetisk dimension. Jag har självklart lyssnat till er alla och kommer att redovisa alla era synpunkter för de Palacio. Herr talman, vi har också överlämnat kommissionens ståndpunkt om alla inlämnade ändringsförslag till kammarens sekretariat

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0254/2003) av Mark Watts för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till rådets beslut om ingående av avtalet om sjötransport mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Folkrepubliken Kina, å andra sidan (6049/1/2003 rev 1 - KOM(2002) 97 - C5-0062/2003 - 2002/0048 (CNS)).

Watts (PSE)
Herr talman! Sjöfartssektorn är en viktig näring och arbetsgivare i Europa. 40 procent av EU:s handel sker redan nu till sjöss eller på inre vattenvägar. Den största delen av vår handel med övriga världen sker till sjöss. De av oss som vill uppmuntra användningen av detta mer miljövänliga transportslag välkomnar varje åtgärd som uppmuntrar handel till sjöss. Det är i detta sammanhang som jag i egenskap av föredragande välkomnar avtalet om sjötransport mellan Europeiska gemenskapen och Folkrepubliken Kina.
Kina är EU:s tredje största handelspartner utanför Europa, vilket gör den kinesiska marknaden särskilt viktig för europeiska sjöfartsintressen. Den ökande handeln med Kina utgör både ett viktigt stöd för sysselsättningen och en möjlighet att ytterligare utveckla sjöfartssektorn i syfte att fortsätta att öka handeln till sjöss. Under det senaste årtiondet har förbindelserna med Kina utvecklats på ett positivt sätt, särskilt när det gäller sjöfartssektorn, och de flesta medlemsstaterna har undertecknat bilaterala avtal med Kina. Huvudsyftet med detta förslag är att få till stånd ett EU-avtal för att förbättra villkoren för godstransport till sjöss som berör Kina och EU. Avtalet är därför tillämpligt dels på internationell godstransport till sjöss och för logistiska tjänster mellan hamnarna i Kina och medlemsstaterna, dels på internationell godstransport till sjöss mellan hamnarna i EU.
I fråga om hamnarna och nyttjandet av infrastruktur skall alla kontraktsslutande parter exempelvis säkerställa en icke-diskriminerande behandling av varandras fartyg. Samma princip skall tillämpas när det gäller avgifter och tullformaliteter. Avtalet sluts för en period på fem år och skall underförstått ses över på årlig basis. Avtalet kommer endast att fungera som en ersättning för handelsbestämmelserna i befintliga bilaterala sjöfartsavtal. Jag välkomnar särskilt två viktiga inslag i detta avtal. För det första, om detta avtal är mindre gynnsamt än de befintliga bilaterala avtalen skall de gynnsammare villkoren fortsätta att gälla. För det andra gläder det mig mycket att kommissionen informellt har tillkännagett att den kommer att hjälpa företag som utsatts för diskriminering genom att informellt ta upp problemet direkt med de kinesiska myndigheterna och på så sätt undvika risken för en utdragen och kostsam process.
Jag skulle personligen vilja tacka kommissionen för stödet på den punkten. Som föredragande är jag dock bekymrad över vissa saker. Detta avtal med Kina är även tillämpligt på fartyg under tredje lands flagg men som ägs eller används av ett rederi i Kina eller en EU-medlemsstat. Med andra ord riskerar vi att ge förmånstillträde till fartyg under bekvämlighetsflagg.
I kölvattnet av katastroferna med Erika och Prestige måste vi be kommissionen förklara varför avtalet avser att ge europeiska eller kinesiska redare som väljer att registrera sina fartyg i tredje land fördelarna av ett oinskränkt tillträde och en icke-diskriminerande behandling. Jag beklagar även bristen på samråd med arbetsmarknadens parter, vilket skulle ha kunnat inrikta sig på några av dessa frågor och gjort avtalet ännu mer verkningsfullt.
Jag har följaktligen lagt fram ett ändringsförslag i vilket jag begär att hänsyn skall tas till denna punkt vid de kommande översynerna - de årliga översyner jag redan har nämnt. Ändringsförslaget avser att lägga till en ny punkt med följande lydelse som punkt 1a i lagstiftningsresolutionen: ?Europaparlamentet begär att erkännandet av tredje lands flagg inom ramen för detta avtal skall utvärderas i kommande förlängningar av avtalet.? Ändringsförslaget syftar inte på något sätt till att inverka på någon av förmånerna för någon sida av parterna i detta avtal, utan endast till att sörja för en översyn av detta möjliga kryphål.
Slutligen välkomnar jag i min roll som föredragande detta historiska EU-sjöfartsavtal med Folkrepubliken Kina. Detta är ett positivt steg mot allt bättre förbindelser mellan Europa och Kina, ett viktigt stöd när det gäller arbetstillfällen och ett viktigt stöd för dem av oss som vill se Europas sjöfartshandel födas på nytt.

Barnier
Herr talman! Vatanen är bekymrad över att ha talat två gånger på en timme, vad skall då inte jag säga? Hur som helst tackar jag er för er förståelse. För tredje gången byter vi ämne och jag skulle på kommissionens och de Palacios vägnar och av samma skäl som tidigare vilja säga att vi helt och hållet godkänner ert betänkande, herr Watts, om förslaget till rådets beslut om ingående av avtalet om sjötransport mellan Europeiska gemenskapen och Folkrepubliken Kina.
Vi hyser dock vissa tvivel om lämpligheten i det ändringsförslag som lades fram av den socialistiska gruppen om att man i samband med framtida revideringar bör ta hänsyn till gruppens farhågor angående tredje lands flagg i detta avtalssammanhang. Även om vi är beredda att godta detta som ett värdefullt mål får det inte ifrågasätta unionens externa sjöfartspolitik, en politik som utarbetades för länge sedan.
Mina damer och herrar! Detta första avtal mellan två av de viktigaste aktörerna på marknaden för sjötransporter är särskilt viktigt, vilket ni har påmint oss om, herr Watts, inte bara på grund av de nya handelsmässiga och ekonomiska avsättningsmöjligheter som erbjuds båda parter och deras länder, utan även på grund av de tydliga åtagandena i fråga om utökat sjöfartssamarbete, både på mellanstatlig nivå och inom internationella organisationer som Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) och Internationella arbetsorganisationen (ILO). Åtagandena avser inte bara fortsatta insatser för sjösäkerhet, utan de ger också nya möjligheter att vidta åtgärder på det sociala området och inom yrkesutbildning, vilket kunde konstateras av den europeiska delegation som reste till Kina i början av april för att studera yrkesutbildningsplaner för sjöfolk och utfärdandet av intyg för kinesiska sjömän.
Jag skulle också vilja poängtera att vi planerar att tillämpa samma tillvägagångssätt för att ingå ett avtal om sjötransport med Indien, ett annat stort land i denna del av världen. Herr talman, herr Watts, mina damer och herrar! Vi välkomnar det faktum att förslaget till resolution godkänner att detta avtal ingås, och på kommissionens vägnar hoppas jag att förbindelserna på sjöfartsområdet mellan Europeiska unionen och Kina som kommer att främjas och bli framgångsrika som en följd av detta. Tack för er uppmärksamhet.

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär de Palacio, herr kommissionär Barnier, ärade kolleger! PPE-DE-gruppen välkomnar och godkänner slutandet av avtalet om sjötransport mellan Europeiska unionen och dess medlemsstater å ena sidan och Folkrepubliken Kina å andra sidan. Detta avtal syftar till att säkerställa en rättvis och icke-diskriminerande behandling av europeiska och kinesiska rederier i respektive avtalsparters hamnar och på så vis göra handeln mellan Europeiska unionen och Kina mer friktionsfri. Detta är desto viktigare med hänsyn till det faktum att Folkrepubliken Kina redan i dag är Europeiska unionens tredje största handelspartner.
Detta avtal är viktigt eftersom det inte bara reglerar sjöfrakten, inräknat de därmed förknippade intermodala transporterna, utan också garanterar att helägda dotterbolag får grundas i båda avtalsparternas stater. Sådana dotterbolag skall bland annat vara berättigade att anställa nyckelpersoner oavsett nationalitet. Detta är för mig en tydlig förbättring av rättssäkerheten för våra europeiska rederier.
Ni är sannolikt lika medvetna som många andra av oss om att vi har många avtal och samtal med Kina, men att det är de lokala myndigheterna - och hamnmyndigheter är just lokala sådana - som ibland har andra sätt att göra saker på. Av denna anledning är det av ganska avgörande betydelse att vi nu bör sluta ett avtal som avser att säkerställa en icke-diskriminerande behandling av våra europeiska rederier i alla kinesiska hamnar. Det är förstås upp till kommissionen att säkerställa att detta avtal snarast och på ett korrekt sätt genomförs i alla delar av Kina, och ni, fru kommissionär och vice ordförande de Palacio, kan kanske säga något om varför det är så. Detta är särskilt fallet när det gäller de europeiska rederiernas icke-diskriminerande användning av hamninfrastrukturer och maritima tjänster i kinesiska hamnar, men det handlar också om att de europeiska rederierna, som måste betala avgifter och taxor, skall göra så på samma vis som andra och inte missgynnas eller diskrimineras, och att inte heller tullformaliteter skall inverka negativt på vår handel och våra rederier i kinesiska hamnar. Vi uppmanar också de europeiska rederierna att vända sig till oss och kommissionen om det uppstår problem, så att vi kan undersöka dessa.
Låt mig nu ta upp förslaget till ändring av resolutionsförslaget som lagts fram av Simpson och Watts, den sistnämnde och jag känner varandra mycket väl. Denna ändring är helt enkelt överflödig. Inom ramen för utskottets förfarande förekom det en del skriftväxling med kommissionen, som sade det som du, Watts, själv bekräftat, nämligen att detta är ett avtal för Europas och Kinas rederier. Vilken flagg fartygen går under är deras ensak. Detta handlar om internationell sedvänja, och därför är det inte möjligt att agera som om det vore en förbrytelse eller något mycket farligt om de europeiska rederierna skulle segla under flagg från tredje länder. Kommissionen har själv lovat att se till att europeiskt sjöfolk inte missgynnas av detta avtal. Vi litar på kommissionen. Ändringsförslaget är överflödigt!

Paasilinna (PSE).
Herr talman, ärade kommissionsledamot, ärade kolleger! Jag vill tacka föredraganden för hans utmärkta arbete. Min grupp stöder hans arbete på alla punkter. Det är sant att frågan är viktig: hälften av all handel sker så att säga ute på vattnet. Kina är faktiskt vår tredje största handelspartner utanför Europa och dess betydelse växer enormt snabbt, och hittills har det saknats ett sådant avtal med Kina. Detta tillämpas på områden som sjöfrakt och logistik. 
Det är mycket viktigt att principen om icke-diskriminering, som även föregående talare och föredraganden tog upp, nu får stöd genom ett avtal som även omfattar åtgärder för insatser som kan göras i händelse av överträdelser. Principen om icke-diskriminering är absolut nödvändig för oss. En annan viktig aspekt är att avtalet tillåter rederierna att idka affärsverksamhet och grunda egna bolag, dotterbolag och agenturer. Detta är också ett viktigt genombrott.
Om ett europeiskt rederi anser sig ha blivit diskriminerat kan det vända sig till inte bara myndigheterna i det egna landet, utan också till Europeiska unionens institutioner. Sammantaget innebär detta givetvis helt andra möjligheter att påverka. Avtalet innebär att vår hållning och våra krav får större tyngd.
Sjöfarten behöver ett gemensamt regleringssystem, eftersom sektorn numera präglas av billig arbetskraft och en förkastlig och till och med kriminell verksamhet. Av just denna anledning behöver vi en sträng reglering inom sjöfartssektorn. Jag skulle också vilja fråga hur kommissionsledamoten tänker hantera frågan om bekvämlighetsflagg när det inträffar sådant som i Prestiges fall eller övriga olyckor.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0152/2003) av Bernard Poignant för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/25/EG om minimikrav på utbildning för sjöfolk (KOM(2003) 1 - C5-0006/2003 - 2003/0001(COD)).

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman, mina damer och herrar! Det förslag vi diskuterar rekommenderar införandet av ett europeiskt kvalitetssystem för sjöfolk från tredje länder som innehar certifikat för sin kompetens utfärdade utanför gemenskapen och som tjänstgör på gemenskapsfartyg. Syftet med förslaget är att se till att de utländska besättningarna på fartyg som seglar under en av unionens medlemsstaters flagg alltid skall ha genomgått en utbildning och erhållit ett certifikat som uppfyller internationella krav.
Förslaget är speciellt viktigt mot bakgrund av de katastrofer till havs som drabbat fartygen Erika och Prestige. Den mänskliga faktorn är mycket viktig för sjösäkerheten, men den är samtidigt också viktig för skyddandet av havsmiljön. Alla besättningsmän av olika kategorier som tjänstgör på gemenskapsfartyg måste därför ha lämplig utbildning.
Låt mig nu i korthet kommentera huvudpunkterna i förslaget. För det första innebär förslaget ett harmoniserat europeiskt system för ett erkännande på gemenskapsnivå av maritima utbildningar och certifikat från tredje länder som helt uppfyller bestämmelserna i STCW-konventionen för sjöfolk (Convention on Standards of Training Certification and Watchkeeping).
Min andra synpunkt rör tillhandahållandet av ett effektivt förfarande för direkta insatser gällande ändringar av tredje länders system för utbildning och utfärdande av certifikat. Två viktiga inslag i dokumentet är fortlöpande kontroller och, eventuellt, återkallande av ett erkännande om detta skulle visa sig vara befogat. Ännu viktigare är att förslaget innehåller en bestämmelse om en återkommande utvärdering av de godkända länderna vart femte år.
För det tredje utgör själva grunden i förslaget den nyinrättade Europeiska sjösäkerhetsbyrån, vars expertutlåtanden och yrkeskunnande ställs till kommissionens förfogande i dessa oerhört viktiga uppgifter. Denna nya lagstiftning kommer att leda till ökad kvalitet och större effektivitet i systemet för erkännande av sjöfolkscertifikat genom ett enda gemenskapssystem.
Transportministrarna nådde en enhällig politisk överenskommelse om detta förslag i mars. Rådets granskning gav oss möjlighet att införa vissa ändringar som förbättrar vårt ursprungliga förslag. Till exempel skall erkännandet av ett tredje land fortsätta att gälla såvida det inte finns bevis för att detta tredje land inte följer reglerna, vilket i så fall leder till att erkännandet återkallas.
Mina damer och herrar, detta är kärnan i vårt förslag, vars främsta syfte är att se till att besättningar från tredje länder är yrkesmässigt behöriga.

Poignant (PSE)
Herr talman, fru kommissionär! Vi måste behandla detta dokument på nytt mot bakgrund av alla de regler som gäller för sjösäkerhet. Dokumentet utgör endast en faktor, en del, av regelverket om förebyggande av olyckor till havs. Som kommissionsledamoten just påpekade för oss syftar kommissionens förslag till att förenkla saker och ting, med andra ord att förhindra dubbelarbete och minska de administrativa insatserna. Låt mig lägga fram några siffror om detta: i Europeiska unionen finns 120 000 sjömän, inklusive de sjömän från länder utanför gemenskapen som mellan 1983 och 2001 ökade i antal från 29 000 till 34 500. Det är därför motiverat att se till att deras utbildning blir den bästa möjliga och att den överensstämmer helt med den internationella konvention som kallas STCW-konventionen och som syftar till att rädda människoliv på sjön och att förbättra skyddet av den marina miljön liksom att motarbeta fartyg som inte följer normerna och reglerna för social dumpning. I korthet är detta ett exempel på den sorts regler som kan tillämpas på globaliseringen.
Texten berör två punkter. Den första av dessa handlar om att förenkla erkännandet av utbildningen av sjöfolk från tredje länder. Betänkandet välkomnar denna linje, som jag vill sammanfatta på följande sätt: tidigare var det medlemsstaterna som tog initiativet, medan detta från och med nu kommer att komma från kommissionen. Det nuvarande förfarandet är mycket invecklat och tidsödande och behöver därför förenklas.
Den andra punkten handlar om att anpassa dokumentet till språkkraven i STCW-konventionen. Även kommissionen stöder förslaget om att införa ett gemensamt språk, oavsett om detta är ett modersmål eller ett inlärt språk, i de fall då ett fartyg går till sjöss med sjöfolk från olika länder. Detta i syfte att säkerställa en dialog mellan fartyget och de personer på land som ansvarar för fartyget. Det behöriga utskottet vill, liksom det rådgivande utskott som har deltagit i arbetet med betänkandet, att arbetet skall påskyndas, ungefär på samma sätt som när det gällde att stoppa fartyg med enkelskrov. Låt oss inte dra ut på tiden, eftersom vi alla minns de båda olyckorna - jag skulle till och med vilja säga de tre eller fyra olyckorna - som har inträffat utanför våra kuster, innefattande fartygen Tricolor, Ievoli Sun, Erika och Prestige. Med tanke på det faktum att vi aldrig är helt skyddade från olyckor måste vi fatta våra beslut snabbt, vilket förklarar den kompromissanda som, menar jag, rådde vid det informella trepartsmötet mellan kommissionen, rådet och parlamentet den 17 juni, vilket jag kort skall sammanfatta för er.
I sina ändringsförslag 3, 12, 15 och 17 hade parlamentet föreslagit ett individuellt erkännande av utbildningsinstitut. Kommissionen menade att det vore omöjligt att inspektera dem en och en och nämnde som exempel Filippinerna, där det kanske finns så många som ett hundratal. Det är därför nödvändigt att betrakta landet i stort, även om det bara har ett eller två institut. Vi har noterat denna princip. Parlamentet vill vidta åtgärder för att införa ett intyg om överensstämmelse i syfte att reducera antalet bedrägerier till ett minimum. Vid mötet åtog sig kommissionen - och jag anser att vi bör hålla fast vid denna linje - att lägga fram ett förslag i frågan under innevarande år. Detta är villkoret för att vi skall stödja er åsikt.
Ändringsförslag 10 skapar problem för medlemsstaterna när det gäller fortbildning, i den bemärkelsen att denna fortbildning måste finansieras av de stater där sjöfolket hör hemma och inte av Europeiska unionen. Vi har noterat detta argument. Å andra sidan vill utskottet inte släppa ändringsförslag 1 och 2 som handlar om att höja statusen för yrken inom sjöfarten. Samma sak gäller kvalitetssäkringen och garantierna för förebyggande av bedrägerier. Vad gäller ändringsförslag 23, som hänvisar till en utvärderingsrapport som skall läggas fram efter fem år, tror jag att ni håller med om detta förslag.
Vårt utskott fick också i uppdrag att ändra tidsfristen för genomförandet av de legala åtgärderna i medlemsstaterna. Vi hade föreslagit tolv månader, medan ni föreslår arton månader. Vi har noterat detta förslag.
Till sist har ändringsförslag 19 ändrats av rådet, och vi kan godta den nya versionen.

Ojeda Sanz (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill först förklara att jag yttrar mig på min kollega Pérez Álvarez vägnar, eftersom han ännu inte har kunnat infinna sig vid det här sammanträdet.
Som föredraganden så riktigt påminde oss om har en rad olyckliga tillbud inträffat på havet. När sådana katastrofer inträffar måste vi se över vissa aspekter av dessa yrken när det gäller hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Det finns följder även för miljön och för varje arbetstagares rätt till hälsosamma, säkra och värdiga arbetsförhållanden, i enlighet med artikel 31 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Utbildningen av sjöfolk är ytterst viktig för att uppnå en rimlig säkerhetsnivå inom sjötransporten. Den är även viktig för att förebygga olyckor. Detta är ett lämpligt tillfälle för att påminna kommissionen om behovet av att öka sjöfartsyrkenas status och göra dem mer attraktiva för våra ungdomar. Detta kan bidra till att minska arbetslösheten och att höja säkerhetsnivån inom sjötransporten. Parlamentet har länge uppmanat kommissionen och rådet att vidta sådana åtgärder.
Det förekommer faktiskt att den utbildning som krävs inom Europeiska unionen inte tillhandahålls eller att den kringgås när sjöfolk från tredje länder rekryteras till fartyg hemmahörande i Europeiska unionen. Dessa personer anställs på grund av brist på yrkeskunnigt folk inom gemenskapen och de kan mycket väl sakna nödvändig utbildning.
Utskottet för sysselsättning och sociala frågor tar upp fyra punkter i sitt yttrande. Dessa syftar till att bibehålla möjligheten att tillämpa ett selektivt förfarande vid erkännandet av behörighetscertifikat, att införa ett europeiskt intyg om överensstämmelse för dessa certifikat, att införa en tidsfrist för förlängning av erkännandet och att upprätta ett gemenskapsförfarande för tillbakadragande av ett erkännande.
Föredragande Poignant har gjort ett mycket bra arbete, som har banat väg för framsteg i några av de frågor som tagits upp. De måste alla genomsyras av förändringar och fungera som ideal för framtiden. Detta ligger i linje med artikel 31, som jag nämnde tidigare, och även med artikel 37 i stadgan. Båda dessa artiklar kommer att finnas med i den europeiska konstitutionen och de kommer att vara bindande.

Cocilovo (PPE-DE).
Herr talman, ärade ledamöter! Vad gäller de frågor som många kolleger redan har tagit upp i sina inlägg, alltifrån kommissionsledamoten, föredraganden och Ojeda, anser jag att detta är ett direktivförslag som har ett tekniskt innehåll men som inte kan reduceras till enbart tekniska frågor. Jag vill understryka vikten av att kunna erkänna utbildning för sjöfolk från tredje länder på grundval av fastställda kvalifikationer, utan oro för bedrägerier, liksom behovet av att förenkla de hittills antagna förfarandena och ta fasta på kommissionens och Europeiska sjösäkerhetsbyråns insatser, så att vi kan lämna bakom oss svårigheterna och ensidigheten när det gäller de kommande förfaranden som rör individuella kunskapsintyg. Skälen till detta har redan framhållits.
Mot bakgrund av dessa faktorer och de föreslagna lösningarna, som vi stöder - vilket visar vår uppskattning av det utmärkta arbete som föredraganden har gjort och för de slutsatser som äntligen har dragits genom samråd med rådet och genom trepartssamtalen - finns det grundläggande behovet av att på något sätt minska antalet katastrofer, sjöolyckor, som orsakas av den mänskliga faktorn, vilket som vi vet inträffat tidigare. Men det räcker inte med det: vi arbetar för att anta ett förslag till ett direktiv som skall öppna marknaderna för till exempel hamntjänster, vilket också är avsett att reglera konkurrensmöjligheter kopplade till denna utveckling. Samtidigt skall dock säkerheten, miljöskyddet och den sociala tryggheten värnas med kraft, och därmed också i detta fall de absolut nödvändiga kraven på utbildning och yrkeskvalifikationer för besättningsmedlemmar, krav som måste läggas till grund för tillståndsförfarandena liksom för åtgärderna inom ramen för privatleveranser och egenhantering.
Av dessa skäl är det avgörande att kunna lita på garanterade minimikrav på besättningens kvalifikationer, oavsett vilket land den kommer ifrån. Låt mig av samma skäl göra ett sista påpekande angående de förslag som föredraganden har beskrivit. Jag syftar på ändringsförslag 10, som handlar om att ge besättningen ombord på ett fartyg som seglar under en medlemsstats flagg jämlika villkor när det gäller tillgång till kvalifikationer och en livslång utbildningsprocess. Jag anser att vi inte får slösa bort detta tillfälle och att vi måste insistera på en lösning som enligt min mening är adekvat, nämligen den som kommissionen föresår.

Paasilinna (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Vår grupp tackar föredraganden för detta betänkande och ger detta sitt stöd. Det är viktigt uppmärksamma utbildningen. Det händer allt oftare att fartyg som bär en medlemsstats flagg bemannas av medborgare från tredje land. Detta förslag underlättar rekryteringen av besättningsmän från tredje land, och av denna anledning måste vi vara mycket noggranna här, eftersom det kan hindra anställning av utbildad personal från Europeiska unionen. 
Vi måste därför nu se till att outbildad personal inte får utföra dessa arbeten och att besättningen har lämplig utbildning. Därför stöder jag ändringsförslag 1, liksom också ändringsförslag 4: det är särskilt viktigt att utfärdade certifikat är omöjliga att förfalska. Tänk er ett fartyg med en besättning som har falska intyg och som kanske inte ens kan läsa dessa förfalskade papper! Så har vi ändringsförslag 6 att beakta: certifikaten måste utfärdas på flera språk eftersom detta återigen underlättar granskningen av dem och myndigheternas arbete. Beträffande ändringsförslag 7 måste vi ingripa när stater inte vidtar tillräckliga åtgärder för att förhindra förfalskning av dessa dokument och certifikat. Från den berörda statens synpunkt innebär detta en överträdelse av avtalet. Det har faktiskt noterats att det finns länder som inte alls eller inte i tillräcklig grad agerar mot dessa certifikatsförfalskningar. Därför är detta mycket viktigt.
Tänk er Finska viken med en 20 meter tjock packis och en outbildad besättning som inte talar några främmande språk och utan hjälp från en rysk isbrytare sitter i shorts på ett fartyg med enkelt skrov mitt i vintern. Kan detta leda till något annat än en katastrof? Jag hoppas att kommissionen behandlar frågan med största allvar.

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Betänkandet är utomordentligt viktigt som ett komplement till det som redan har slagits fast. Jag vill tacka föredraganden för det arbete han har uträttat. Översynen av de nuvarande bestämmelserna för att erkänna sjöfolk från länder utanför Europeiska unionen innebär framför allt en förbättring av den nuvarande situationen. Det är bra att Europeiska sjösäkerhetsbyrån utvärderar om utbildningar uppfyller de utbildningskrav som slagits fast i IMO-fördraget, enligt vilket det berörda tredje landet erhåller ett godkännande som är giltigt i fem år, och det kommer att leda till en enorm förbättring av sjösäkerheten i och kring våra europeiska farvatten.
Vi får omedelbar användning för den byrå vi nyligen upprättade. Det är oerhört viktigt att tänka i samma banor, att ha regler som går att känna igen och att använda ett så välbekant språk som möjligt. Många olyckor till havs beror ju inte bara på tekniska fel utan ofta på försumlighet; mänskliga misstag som hade kunnat undvikas om folk hade varit mer på sin vakt.
Ändringsförslag som syftar till att göra det möjligt att kommunicera på andra språk än engelska i den maritima sektorn ser jag som icke önskvärda. Vi måste försöka följa andra exempel på enhetlighet i internationellt språkbruk. Inom luftfarten, till exempel, är engelska det korrekta kommunikationsspråket. Språkproblem skall till exempel ha spelat in när Tricolor sjönk i Engelska kanalen. En av orsakerna till olyckorna som inträffade efter att Tricolor hade sjunkit var brister i kommunikationen mellan den engelsktalande kaptenen och den franska lotstjänsten. Därför är det av avgörande betydelse att vi uppfattar samma saker på samma språk och att vi har att göra med samma regler i hela Europeiska unionen och, för den delen, i hela världen. Herr Poignant, jag anser att det är utmärkt att ni formulerat ert betänkande i dessa generella termer, och det är också i generella termer jag kommer att ge det mitt stöd.
(Applåder)

Blak (GUE/NGL).
Herr talman! Jag hoppas att alla mina kolleger här i Europaparlamentet hör upp och verkligen lyssnar till vad som sägs, eftersom det faktiskt är mycket viktigt. Allmänt sett är det en bra idé att göra så som föreskrivs i föredragandens betänkande och förenkla förfarandena för erkännande av utbildningsintyg från tredje länder.
Jag anser dock att det finns vissa saker som det är viktigt att komma ihåg. Till att börja med måste vi vara helt säkra på att de intyg som skall godkännas inom Europeiska unionen kommer från erkända utbildningsinstitut. Intyget skall utgöra en garanti för att sjömannen faktiskt har genomgått en praktisk utbildning. Det får inte bara vara ett papper som tryckts ut i vilken automat som helst i någon bananrepublik.
Vidare måste vi noggrant analysera sysselsättningssituationen på sjöfartsområdet inom Europeiska unionen. Vi måste se till att det finns en tillräcklig kapacitet på utbildningsområdet så att vi kan erbjuda våra sjömän grund- och vidareutbildning.
Likaså måste vi säkerställa att det inte förekommer någon social dumpning utifrån som leder till att europeiskt sjöfolk förlorar sina arbeten till följd av lönetrycket. Det är i detta sammanhang viktigt att sjöfolk i kandidatländerna snabbt lyfts upp till samma nivå som sina kolleger i de nuvarande medlemsstaterna, så att de kan få en ordentlig lön för sitt arbete och så att vi kan undvika en orättvis konkurrens.
Låt mig ge ett exempel på ett tillfälle när det vi diskuterar kunde ha haft betydelse i mitt hemland. I det område som jag kommer från inträffade en mycket allvarlig olycka med läckage från ett fartyg som hade kolliderat med ett annat. Det visade sig att besättningsmedlemmarna inte förstod varandras språk och därför inte kunde kommunicera. På det hela taget var detta en katastrof för hela området. Vi kunde ha undvikit detta genom vettiga bestämmelser, så jag hoppas att mina kolleger här i Europaparlamentet lyssnar. De är dock mer upptagna med att småprata och vad vet jag. Hur som helst kommer de att kunna läsa vad som står i protokollet efteråt.
(Applåder)

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman! På Nordsjön, längs den flamländska kusten, arbetar folk för fullt med att städa upp efter Tricolors förlisning. I år har nästan 60 olyckor inträffat, något som är nästan oförklarligt. Förra månaden hörde vi till vår stora förfäran talas om hela tre svåra kollisioner på floden Schelde vid Antwerpen. Det rör sig inte längre om tillfälligheter. Det är uppenbart att ett av de bästa sätten att undvika fartygsolyckor är att ha en välutbildad besättning. Alla åtgärder för att förbättra besättningens kvalifikationer förtjänar således parlamentets stöd. Min grupp var mycket nöjd med att kommissionen så snabbt lade fram ett förslag om ett enhetligt behörighetssystem för sjöfolk. Min grupp har även yrkat på att förslaget skall innefatta en aspekt gällande lika möjligheter med avseende på karriärutvecklingen ombord. Kommissionens förslag måste se till att icke-europeisk personal inte blir någon andra klassens personal. Mycket har sagts om besättningars kvalitet och sociala ställning och den effekt som dessa faktorer har på sjöfartssäkerheten. När ändringsförslagen till förevarande direktiv har godkänts hoppas vi på att en utvärderingsrapport klargör förhållandet mellan utbildning av besättningen och typen och antalet sjöfartsolyckor. Detta skulle kunna vara det första steget på den långa vägen mot en verklig europeisk flagg.

van Dam (EDD).
Internationell sjöfart har haft det besvärligt i årtionden. Globaliseringen har ökat trycket på olika delar av sektorn. Man har blivit tvungen att dra ned på kostnaderna både för att bygga fartyg och bedriva fartygstrafik. Inte minst har ?billiga? fartygsregister lett till att flaggstater i gemenskapen sett över sina villkorspaket.
Därtill har flottan i väst brottats med det faktum att det ?inhemska? kvalificerade sjöfolket har minskat i antal. För att kunna tillgodose besättningsbehovet har ett omfattande antal sjöfolk tagits in från stater utanför Europeiska gemenskapen. Varje land har hanterat detta på egen hand, vilket har resulterat i mycket dubbelarbete och en börda för tjänstemannaapparaten. Därför är vi i princip positiva till det här förslaget. 
Att samordna erkännandet av utbildningar och de därtill knutna behörighetscertifikaten är ett steg i rätt riktning. Det finns hur som helst ett antal saker vi inte får glömma.
För det första är det viktigt att på ett korrekt sätt använda den maritima kunskap och den arbetskraft som finns tillgänglig i Europa. En förändring av de nuvarande bestämmelserna får inte leda till att personal från länder utanför Europeiska gemenskapen tränger undan arbetskraft från medlemsstaterna från marknaden, med alla följder detta får när nytt sjöfolk skall rekryteras och utbildas i Europeiska unionen. Detta måste beaktas noga vid erkännandet av behörighetscertifikat från tredje land.
För det andra bör certifikat inte vara början och slutet på operationen. Utbildningar tas fram av människor och kan därför ändras. Med jämna mellanrum, både före och under erkännandets giltighetsperiod, måste det avgöras om alla kriterier för erkännandet är uppfyllda. Om så inte är fallet måste certifikatet dras in, utan undantag. Det förefaller mig som om Europeiska sjösäkerhetsbyrån har en viktig roll att spela i sammanhanget.
Kort sagt, förslaget kan verkligen undanröja mycket onödigt arbete, men vi måste genomdriva det och utveckla det vidare med försiktighet. Vi kan alltså stödja det här förslaget under förutsättning att ovan nämnda punkter beaktas i tillräckligt hög grad.

Souchet (NI).
Herr talman! Det dokument vi behandlar i dag har i själva verket ett direkt samband med den grundläggande frågan om sjösäkerhet, och vi måste närma oss den med den senaste tidens katastrofer i åtanke. Dessa katastrofer har kastat en skugga över våra kuster och har ett tydligt samband med frågor som rör otillräcklig utbildning av besättningar. Inte bara de senaste årens ökade antal haverier orsakade av mänskliga misstag, utan också antalet kollisioner med dödlig utgång och olyckor som inte rapporteras, avslöjar både stora brister i fråga om utbildning av besättningar och avsaknaden av en grundläggande kultur som innebär största möjliga solidaritet mellan sjöfolk.
Våra fiskares arbete innefattar i dag en ständig fruktan för att kollidera med ett handelsfartyg. Sådana kollisioner har tyvärr blivit vardagsmat längs våra kuster. Vi ser också hur svårt det är för familjerna till de förolyckade sjömännen att få kompensation för sitt lidande, och då tänker jag framför allt på fallet med det franska fiskefartyget Cistude som för nästan precis ett år sedan klövs av det norska lastfartyget Bow Eagle. Det faktum att denna olycka, som orsakade flera sjömäns död, inte anmäldes tycks inte ha lett till mer än ett kort fängelsestraff.
I själva verket måste rekryteringen av besättningsmän från tredje land ses som en nödlösning. I verkligheten sker detta genom bemanningsföretag. Dessa rekryteringsorgan är i vissa fall mer angelägna om att ta ut höga avgifter på lönen för de sjömän de förmedlar till fartygsägarna än om sjömännens kvalifikationer. Verkliga insatser för att förhindra katastrofer där den mänskliga faktorn spelar en avgörande roll måste därför organiseras utifrån två grunder och inte bara en.
Den första grunden är en föregripande satsning på att utbilda besättningar bestående av medborgare i Europeiska unionens medlemsstater, innan vi uppmuntrar och underlättar anställning av sjömän från tredje länder, vilket detta direktiv tenderar att göra. Vi måste allvarligt rannsaka oss själva i fråga om de verkliga orsakerna till den nuvarande bristen på kvalificerade sjömän i unionen och utforma en förebyggande politik för att rätta till denna negativa utveckling. Därför anser jag att ändringsförslag 1 och 2, som det berörda utskottet lagt fram, är ytterst relevanta.
Den andra grunden för detta förebyggande arbete handlar om det oeftergivliga kravet på att skaffa största möjliga antal garantier för kvaliteten på och effektiviteten i utbildningen för utländska sjömän när dessa rekryteras till fartyg som seglar under en av Europeiska unionens medlemsstaters flagg. Även om det är besvärligt är det önskvärt att själva utbildningsinstituten också kontrolleras, vilket föreslås i ändringsförslag 12 och 15. Ett system med återkommande kontroller, som föreslås i ändringsförslag 23, förefaller mig relevant för att undvika att direktivets bestämmelser låses under en lång period. Men varför vill man då till varje pris frånta medlemsstaterna deras ansvar på ett område som i första hand rör säkerheten? Europeiska sjösäkerhetsbyrån kan säkert bidra med värdefull expertis när det gäller att utvärdera utbildningar, men varför skulle en sådan utvärdering av tredje länder begränsas till kommissionen och sjösäkerhetsbyrån? Till sist, herr talman: varför skulle vi vilja frånta medlemsstaterna rätten att återkalla erkännanden när de menar att detta är ytterst viktigt för deras egen säkerhet?

Talmannen.
 Jag förklarar debatten om detta betänkande avbruten. Debatten kommer att återupptas kl. 15.00.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Begäran om samråd med Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om arbetsmiljöfrågor i anslutningsländerna
(Parlamentet godkände begäran om samråd.)

Betänkande (A5-0255/2003) av Gargani för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om det ändrade förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener eller mutagena ämnen i arbetet (sjätte särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (kodifierad version) (KOM(2003) 127 - C5-0127/2003 -1999/0085(COD))
(Parlamentet antog betänkandet.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0250/2003) av Frassoni för utskottet för konstitutionella frågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om anpassning till rådets beslut 1999/468/EG av de bestämmelser i rättsakter som omfattas av förfarandet i artikel 251 i EG-fördraget som avser de kommittéer som biträder kommissionen när den utövar sina genomförandebefogenheter (11253/2/2002 - C5-0223/2003 - 2001/0314(COD))
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0252/2003) av Lechner för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om gödselmedel (12733/2/2002 - C5-0224/2003 - 2001/0212(COD))
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0231/2003) av Torres Marques för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 218/92 om administrativt samarbete inom området för indirekt beskattning (mervärdesskatt) när det gäller ytterligare åtgärder rörande leveranser av resetjänster (KOM(2003) 78 - C5-0145/2003 - 2003/0057(COD)) 
Före omröstningen:

Torres Marques (PSE)
Herr talman! Det förslag till resolution vi är i färd med att godkänna genom medbeslutandeförfarandet fäster avseende vid en genomgripande förändring i mervärdesskattesystemet för resebyråer. Det akuta behovet av att godkänna denna lagstiftning beror på stora förändringar inom reseindustrin under de senaste 30 åren och på de otaliga undantag och dispenser som i dag tillämpas i en bransch med mycket knappa vinstmarginaler. De huvudsakliga förändringarna rör företags möjlighet att göra skatteavdrag när de bedriver affärsverksamhet med konferens- eller incentiveresor och bokningar på Internet, områden på vilka europeiska resebyråer måste skyddas mot konkurrenter utanför gemenskapen. Jag kan bara hoppas att den enhällighet som erhölls i utskottet för ekonomi och valutafrågor också kan erhållas i rådet.

Corbett (PSE)
Herr talman! Jag kommer ihåg att kommissionen, när vi röstade om mitt första betänkande för några månader sedan, märkligt nog förklarade sig villig att ge information, dock inte fullständig information, till parlamentet i sina beslut enligt kommittéförfarandet. Detta väckte stor munterhet i kammaren. Dessutom skulle kommissionen, om parlamentet invände mot ett beslut, ?eventuellt? ta hänsyn till parlamentets invändning. Som ni förstår vållade detta stor bestörtning i kammaren. Detta är anledningen till att betänkandet återförvisades till utskottet.
Jag kan nu berätta att vi har sett närmare på saken. Vi har fört intensiva diskussioner med kommissionen, och vad ni har framför er i dag är ett resultat av dessa kontakter. Kommissionen har gått med på att till parlamentet översända all den information som anges i det interinstitutionella avtal som vi i princip redan har med kommissionen. Om parlamentet invänder mot en genomförandeåtgärd som antagits enligt kommittéförfarandet, måste kommissionen antingen dra tillbaka den, ändra den eller ta hänsyn till parlamentets invändning på ett eller annat sätt, eller förklara för kammaren varför den väljer ett annat handlingssätt.
Detta är ett viktigt steg framåt. Det är inte idealiskt, men det duger så länge tills den nya konstitutionen träder i kraft, vilken kommer att medföra en ny kategori av delegerad lagstiftning som ger oss ytterligare befogenheter i enlighet med villkoren i konstitutionen. Jag rekommenderar kammaren att anta betänkandet.

Talmannen.
Det markerar utan tvekan betydande och vederbörliga framsteg från parlamentets ståndpunkt sett.
(Parlamentet antog betänkandet.)

Betänkande (A5-0253/2003) av Wallis för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om Konungariket Nederländernas initiativ inför antagandet av en rådsförordning om ändring av förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (14363/2002 - C5-0590/2002 - 2002/0824(CNS))
(Parlamentet antog betänkandet.)
Efter omröstningen:

Wallis (ELDR)
Herr talman! Om rådet avser att behålla dokumentet, har utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden enhälligt beslutat att förkasta detta förslag, av både tekniska och politiska skäl. Det är möjligt för parlamentet att rösta för att förkasta dokumentet slutgiltigt, i stället för att återförvisa ärendet till utskottet. Jag tror inte att utskottet kommer att ändra sin åsikt, av tekniska och politiska skäl. Om rådet inte finner för gott att vara här, bör vi nu förkasta den slutgiltigt.

Duin (PSE).
Herr talman! Jag har en liten muntlig ändring: utskottet riktade sitt krav fortfarande till konventet. Vi bör ändra det till ?regeringskonferensen?, för att visa att vi följer med i tiden.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi har röstat för detta betänkande om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener eller mutagena ämnen i arbetet, vilket innebär att det är obligatoriskt för chefer att införa skydd och följa begränsningarna för användningen av dessa ämnen.
Men det bästa skyddet vore att inte använda produkter som medför allvarliga hälsorisker för arbetstagare och att i stället ersätta dem med mindre skadliga produkter så snart andra tekniker har utvecklats och ersättningsprodukter har upptäckts.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag bestämde mig för att stödja detta betänkande som syftar till att ersätta åtskilliga tidigare direktiv om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener eller mutagena ämnen i arbetet. Precis som rättstjänstens rådgivande grupp påpekade tar förslaget hänsyn till andemeningen i de kodifierade texterna, då dessa helt enkelt har sammanställts till ett enda dokument och de formella ändringar som kodifieringsprocessen kräver har genomförts.
Jag anser att denna 'kodifiering' är en riktig åtgärd för att främja bättre säkerhetsbestämmelser för arbetare, vilket är absolut nödvändigt i ett europeiskt sammanhang.
Risker av den typ som tas upp i förslaget, och som ofta är dolda, måste undvikas; den saken är obestridlig. Med andra ord, att kringgå riskerna är bättre än att åtgärda dem. Det är bättre att förebygga än att kompensera.
Förslaget är ett klart steg i den riktningen. I enlighet med Lissabonbesluten syftar förslaget inte bara till ökad sysselsättning, utan också till bättre sysselsättning.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag välkomnar det enhälliga godkännandet av rekommendationen från utskottet för konstitutionella frågor. Det är, vilket har påpekats, viktigt att se till att tillämpningen av ?kommittéförfarandet? inte medför inskränkningar av kravet på full samstämmighet med parlamentets lagstiftningsförfarande och rätt till medbeslutande. Detta kommer att förhindra alla påföljande anpassningar av lagbestämmelser genom att andra åtgärder än medbeslutandeförfarandet genomförs.
Den huvudsakliga uppgiften är att etablera ett system som gör det möjligt för parlamentet att på ett korrekt vis utöva de kontrollbefogenheter som det har anförtrotts och, om så är nödvändigt, bestrida varje genomförandeåtgärd det inte samtycker till, förutsatt att dessa åtgärder har sitt ursprung i medbeslutandeförfarandet. Parlamentet har verkligen alltid varit för en större insyn i de olika utskottens arbete, med särskild betoning på att föredragningslistor och protokoll från utskottssammanträdena, närvarolistor och utkast som har lagts fram i utskottet angående genomförandeåtgärder, preliminära tidsplaner och omröstningsresultat skall vidarebefordras till parlamentet. Vidare bör alla utskottsdokument - förutom hemligstämplade dokument - göras tillgängliga för parlamentet och allmänheten.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Detta betänkande är ännu ett försök att harmonisera mosaiken av olika nationella bestämmelser på området, den här gången om gödningsmedel. Varför inte? Vi vill dock inte rösta ja och därmed i förväg godkänna något som denna förordning skulle kunna utnyttjas till när den väl har ställts till förfogande för de företag som producerar kemiska gödningsmedel. Detta gäller i än högre grad med tanke på att EU:s myndigheter - när det gäller vissa gödningsmedel som innehåller kadmium, som är extremt giftigt -återigen har misslyckats med att utöva påtryckningar på vissa stater, och därmed deras kemiföretagsgrupper, för att tvinga dem att sluta tillverka och godkänna gödningsmedel som är skadliga för miljön och hälsan. Myndigheterna har därför inte bara misslyckats med att se till att slutdatumet den 31 december 2001 hölls, ett datum de själva fastställt, utan också fastställt en skandalös, ny tidsfrist, nämligen slutet av 2005.

Piscarreta (PPE-DE)
. (PT) Under de senaste åren har alla aspekter på reseindustrin genomgått stora förändringar. Ja, observatörer har noterat att antalet tjänster som erbjuds blir större och att utbudet ökar, samt en parallell ökning av antalet kunder och kundgrupper.
Med tanke på dessa historiska förändringar är det nu absolut nödvändigt att snabbt se över de särskilda momsreglerna för resebyråer som har varit i kraft sedan 1977.
Jag vill därför uttrycka mitt helhjärtade stöd för parlamentets betänkande och gratulera föredragande Torres Marques. Jag instämmer helt och fullt med godkännandet av ändringarna av de särskilda momsreglerna för resebyråer, som bland annat innebär att resebyråer som är etablerade utanför EU beskattas när de erbjuder sina tjänster till europeiska kunder.
Denna åtgärd undanröjer den illojala konkurrens som har påverkat den europeiska reseindustrin. Den slår också mot europeiska företag som smiter undan skatten genom att oriktigt hävda att de är etablerade utanför EU och som inte tar ut moms av sina kunder.
När dessa anpassningar väl har genomförts kommer den europeiska reseindustrin att kunna konkurrera rättvist och på lika villkor på den oerhört tuffa världsresemarknaden, genom att förhållanden skapas som för våra konsumenters del bara kan få positiva återverkningar.
Turismen i Algarve kan sålunda bara gynnas av detta nya system.

Bastos (PPE-DE)
. (PT) Den enorma omvälvningen på arbetsmarknaden som vi har bevittnat de allra senaste åren gör det nödvändigt för oss att ändra våra förfaranden för inhämtning av information. De statistiska urvalsundersökningar av arbetskraften som föreslås i betänkandet kommer att göra det möjligt för oss att vidta ännu effektivare åtgärder för att skapa arbetstillfällen. Genom undersökningen, som innehåller sex nya variabler och möjligheten att skilja ut strukturella variabler, kan vi bättre förstå arbetsmarknaden och utarbeta den framtida ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken.
För att vi skall kunna nå målen i Lissabonstrategin - i synnerhet i fråga om sysselsättning och rörlighet på arbetsmarknaden - och med beaktande av ikraftträdandet av så många bestämmelser som är viktiga för den europeiska sysselsättningsstrategin, röstade jag ja till detta betänkande som godkänner kommissionens förslag om att stärka detta viktiga undersökningsverktyg.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) I samband med omröstningen om detta betänkande om anordnande av kvartalsvisa statistiska urvalsundersökningar av arbetskraften i gemenskapen vill jag belysa de sex nya variabler som införs: ?fortsatt utbetalning av lön och ersättning?, ?vård- och tillsynsansvar?, ?offentliga arbetsmarknadsmyndigheters insats för att få nuvarande arbete?, ?kontrakt med en tillfällig privat personaluthyrningsfirma?, ?övertidstimmar under referensveckan? och ?avsaknad av barntillsyn?. De kommer alla att förbättra tillgången på jämförbar statistik över sysselsättningens och arbetslöshetens utveckling samt beskriva de enskilda personernas och hushållens sysselsättning.
Denna djupare förståelse kommer utan tvivel att hjälpa till att fullständigt uppfylla målen i Europeiska sysselsättningsstrategin och att effektivare vidta åtgärder för att genomföra Lissabonstrategin. Europas medborgare väntar otåligt på dessa åtgärder.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Precis som alla indirekta skatter är momsen en skandal. Denna skatt är lika stor för den fattigaste som för den rikaste, för den arbetslöse som för miljardären.
Med andra ord är det verkliga problemet inte det ?administrativa samarbetet? mellan stater, vilket betänkandets författare föreslår, utan det faktum att momsen utgör en mycket större del av statens intäkter än inkomstskatten, som åtminstone står i någorlunda proportion till skattebetalarnas inkomster.
Vi kräver att momsen avskaffas helt och ersätts av en inkomst- och förmögenhetsskatt som är starkt progressiv på så sätt att de rika klassernas skatt kompenserar för de intäkter som går förlorade när de indirekta skatterna avskaffas. Vi röstade emot detta betänkande.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Som jag uttryckte i min röstförklaring om Frassonis betänkande instämmer jag i denna reform av det som benämns kommittéförfarandet. Större öppenhet vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter kommer vid sidan av en ordentlig parlamentarisk kontroll utan tvivel att göra det möjligt att vidta effektivare och bättre åtgärder för ett agerande på gemenskapsnivå. Större delaktighet i detta skede, i stället för enbart kontroll, kommer att ge medborgarna bättre garantier för att de mål och principer följs som var rådande när de grundläggande instrumenten planerades och utarbetades. Denna delaktighet kommer även att garantera större konvergens med lagstiftarnas avsikter.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) I detta betänkande anammas om inte formen så åtminstone innehållet i de nederländska arbetsgivarnas invändningar mot ett antal EU-bestämmelser, som visserligen inte skulle kunna hindra dem men åtminstone göra det något svårare för dem att avskeda anställda som bor i en annan medlemsstat. Denna situation orsakades av en exceptionell kombination av omständigheter och de nederländska arbetsgivarna och myndigheter anser den oacceptabel, liksom föredraganden, som uppmanar kommissionen att titta närmare på detta problem, som om EU:s myndigheter behövde uppmuntran för att minska arbetstagarnas rättigheter, med tanke på att deras inställning, intresse och handlingar redan gynnar arbetsgivarna i alltför hög grad.
Vi röstade självklart emot detta betänkande.

Coelho (PPE-DE)
. (PT) I avsikt att uppfylla den politiska önskan som uttrycktes både i Tammerfors och I Laeken om att förverkliga principen om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål (?... som ... bör bli en hörnsten i det rättsliga samarbetet på både det civilrättsliga och det straffrättsliga området inom unionen?) har vi, under detta plenum, godkänt olika förslag som innefattar åtgärder vars syfte är att genomföra principen om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål.
I detta sammanhang är ne bis in idem-principen utan tvivel en av de viktigaste förutsättningarna för att ett ömsesidigt erkännande av domar i brottmål och ett stärkande av den rättsliga säkerheten skall kunna äga rum inom unionen. Det rör sig om en allmän princip i den straffrättsliga processen, en princip som bidrar till att stärka medborgarnas rättigheter och friheter, särskilt i fråga om procedurgarantier. Den är erkänd både på internationell nivå och inom medlemsstaternas olika rättssystem och den syftar till att säkra rätten att inte åtalas eller dömas två gånger för samma handling.
Syftet med detta rambeslut är att förse medlemsstaterna med gemensamma rättsliga bestämmelser rörande denna princip, för att garantera enhetlighet vid tolkningen och genomförandet av bestämmelserna. Denna princip bör därför tillämpas övergripande över medlemsstaterna, så att medborgare inte kan åtalas eller dömas två gånger för samma handling.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag har verkligen längtat efter att få tala i denna kammare igen, inte minst för att göra dessa röstförklaringar. Jag måste säga att denna förordning, som lagts fram av föredraganden Ingo Schmitt, innebär ett stort framsteg i den europeiska politiken, eftersom den ersätter femton - som snart skulle ha blivit tjugofem - olika avtal med ett enda Europa-avtal med Förenta staterna.
Men Elvira Bassi, en pensionär från Cremona i Lombardiet i Italien, visste att jag skulle tala om denna fråga och sade så här till mig: ?Kom ihåg att vi pensionärer fortfarande väntar på rabatterade priser som gör att vi kan resa mer med flyg. Vi vill se hela Europa och hela världen, men flygbiljetter är för dyra. Kommer vi en dag att få rabatterade europeiska flygpriser för pensionärer och äldre??

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Luftfarten är ett av många exempel på att det som kallas Europeiska unionen, mer än något annat, är ett lapptäcke av intressekonflikter mellan medlemsstater och deras truster och stora företagsgrupper. EU-myndigheterna skulle vilja att Europa utgjorde en enhet i världskonkurrensen. De har inte lyckats bättre med detta inom luftfartssektorn än på andra områden, eftersom de stora europeiska bolagen också konkurrerar med varandra. När det ligger i deras intresse att slå sig samman eller ingå avtal med bolag utanför Europa, framför allt amerikanska bolag, så kan inte EU-institutionernas ståndpunkt hindra dem från att göra så.
Som förespråkare för en fri konkurrens skulle betänkandets författare vilja förena sin strävan efter att skapa ett mervärde för gemenskapens flygbolag med sin önskan att tämja deras barbariska rivalitet. Men om de ger sig på det omöjliga får de som försvarar det kapitalistiska Europa reda sig själva. Vi å andra sidan röstar emot detta betänkande, eftersom vi är motståndare till detta konkurrensbaserade system som, reglerat eller inte, skapar en enorm oreda.

Korakas (GUE/NGL)
. (EL) Kommissionens förslag ingår i EU:s samlade strategi för att reglera gemenskapens luftfartsförbindelser med tredje länder och att ge gemenskapen befogenheter som hittills har fallit inom medlemsstaternas jurisdiktion, och därmed fortsätta att lura medlemsstaterna på deras förmåga att förhandla självständigt och inskränka deras nationella suveränitet. 
Sedan de åtta medlemsstater som slutit bilaterala avtal om fri luftfart med Förenta staterna dragits inför EG-domstolen och praktiskt taget dömts, har EU nu fått ett ypperligt tillfälle att pressa fram medlemsstaternas samtycke till att EU övertar den roll som hittills endast tillfallit staterna, dvs. att förhandla om och sluta luftfartsavtal eller att omförhandla gällande bilaterala luftfartsavtal.
På detta sätt sätter EU bokstavligen ?krokben? för medlemsstaternas förhandlingar med tredje länder, vilket främjar den europeiska integrationen och gynnar de europeiska flygmonopolens intressen men går ut över medlemsstaternas möjligheter att förhandla självständigt med tredje länder i överensstämmelse med deras nationella intresse för att sluta avtal som är gynnsamma för dem själva på flygförbindelsernas område.
Vi kommer att rösta emot detta betänkande eftersom det, trots vissa försök att mjuka upp de ofördelaktiga förhållandena, går på samma linje som kommissionen.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Samtidigt som jag med uppskattning noterar de inskränkningar som införts av föredraganden i fråga om Europeiska kommissionens behörighetsområde och handlingsfrihet, vilka begränsar och reglerar dess möjlighet att inskrida på ifrågavarande område, avstod jag från att rösta om detta betänkande, eftersom jag anser att slutsatserna i betänkandet härrör från ett rättsligt beslut, i vilket jag inte instämmer.
I själva verket kom detta betänkande efter det att domstolens beslut, förmedlade i domar den 5 november 2002, hade offentliggjorts. Dessa domar löste den reella konflikten om domsrätt mellan olika medlemsstater och Europeiska kommissionen.
Med iakttagande av den inexakta - till och med bristfälliga - naturen hos befintlig lagstiftning på detta område beslutade domstolen, vilket tycks vara på väg att bli en vana eftersom detta har skett ett upprepat antal gånger, att tilldela kommissionen den domsrätt denna krävde.
Samtidigt som detta inte är något nytt är det likväl beklagligt att subsidiaritetsprincipen för det mesta tolkas på ett koncentrerande, uppåtblickande sätt av gemenskapens institutioner, så att den begränsar medlemsstaternas möjlighet att utarbeta avtal på egen hand och således strider mot sina egna syften och grundidéer.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Watts betänkande handlar om ett avtal om sjötransport mellan Europeiska unionen och Kina. Självfallet röstade jag för betänkandet, och jag stöder detta mycket viktiga avtal mellan Europa och Kina, men jag skulle fortfarande vilja - och jag vill nämna denna önskan än en gång - att EU genom att främja andra länders handel och ekonomi brydde sig om att kontrollera hur det står till med respekten för mänskliga rättigheter och demokratin i dessa stater. 
Kina är fortfarande ett kommunistland och har fortfarande lång väg att gå: låt oss hjälpa landet på vägen mot en demokrati av europeiskt snitt.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi röstade emot detta betänkande, inte därför att vi skulle vara motståndare till ett avtal som sådant mellan EU och Kina på sjöfartsområdet, utan därför att just detta avtal präglas av ojämlikhet och av det imperialistiska förhållandet mellan Europa och övriga världen. Detta framgår av avtalets huvudpunkter, som väger över till en klar fördel för de europeiska rederiernas, deras aktieägares och rederiernas förenade affärsverksamheters intressen. Avtalet innehåller allt detta, och ändå är det uppenbarligen så naturligt för föredraganden att han inte ens låtsas bry sig om hur arbetarna i handelsfartygens lastrum behandlas, dessa arbetare, ofta asiater, på vars ryggar och lidanden redarna, framför allt de europeiska redarna, och de stora företagsgrupper som dessa verkar för, kan växa sig feta.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande, eftersom jag anser att Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater kommer att gagnas av djupare och mer mångskiftande handelsförbindelser med Folkrepubliken Kina, särskilt när det gäller sjötransport.
I detta sammanhang applåderar jag åtagandet att säkerställa en icke-diskriminerande behandling av fartyg som seglar under den andra partens flagg och att tillåta etablering av dotterbolag, filialer eller representationskontor. Dessa åtgärder kommer att främja såväl en förstärkning av handelsförbindelserna som större kontakt och förståelse mellan kulturer, vilket i slutändan skulle kunna gagna båda parter.
Vidare är det viktigt dels att behålla de bilaterala avtal som tidigare slutits mellan medlemsstater och Folkrepubliken Kina på alla områden som inte omfattas av det avtal som nu föreslås, dels att behålla sådana avtal i deras helhet när villkoren i dess är mer gynnsamma.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! När jag tänker på Radwan, som har sammanställt detta betänkande, föreställer jag mig honom simmande bland guldpengar som min barndoms Disneyfigur Farbror Joakim. 
Jag vet inte om Radwan badade i euro- eller dollarmynt i somras när det var så varmt, men faktum kvarstår att detta betänkande på ett utmärkt sätt skyddar de pengar som de europeiska medborgarna sätter in på banken.
Än en gång måste jag dock göra mig till tolk för många pensionärer, som frågar mig när de kommer att få regler som tvingar bankerna att ge pensionärerna mer pengar och att lättare bevilja lån till äldre människor som inte har så många år kvar och därför har svårt att få lån, eftersom de har så kort tid på sig att återbetala dem.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Detta viktiga betänkande har vunnit mitt stöd.
Det kan inte råda någon tvekan om behovet av att utföra exaktare bedömningar av de risker som är förknippade med givandet av lån av banker, vilket är anledningen till att det är viktigt att nå en ny överenskommelse (Basel II). Vidare har det bevisats att förekomsten av tydliga internationella bestämmelser om kapitalkrav (Basel I) bidrar till en säker finansiell och laglig handel. Av dessa skäl är det väsentligt att en utvärdering av det nya systemet genomförs.
Som föredraganden varnar för kan vi i själva verket stå i begrepp att gå in i en procyklisk fas kännetecknad av begränsad bankutlåning och även ekonomisk nedgång. Denna situation kan sätta stopp för givandet av banklån, särskilt till små och medelstora företag. Detta kommer framför allt att drabba nystartade företag och skulle kunna hota den europeiska ekonomins framtida möjligheter.
Utan att förringa den nya överenskommelsens positiva verkningar (i synnerhet utsikten till ökade möjligheter att använda säkerhet) måste kommissionen därför, i det direktiv som följer Basel II-överenskommelsen, ägna stor uppmärksamhet åt det nuvarande tillståndet för den europeiska ekonomin, åt föredragandens krav på en anda av större demokratisk legitimitet vid utarbetandet av dessa bestämmelser och åt hans varningar för risken för att amerikanska finansinstitut som inte omfattas av överenskommelsen men som verkar inom Europa skall få illojala konkurrensfördelar gentemot europeiska banker.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade för Mastorakis betänkande, eftersom det är mycket viktigt och lovvärt att Europa, och därmed också vårt parlament, hjälper de fattigaste regionerna att bli rika. Sedan kan dessa i sin tur hjälpa de regioner som är rika i dag, men som under tiden har blivit fattiga.
Jag måste dock framhålla att det vore lämpligt om EU fastställde vad en region är. Vi vet att det i till exempel många länder i Centraleuropa - länder som kommer att bli medlemmar i Europeiska unionen från den 1 maj - inte finns några regioner. Man gör figurativa territoriella avgränsningar på papperet som är fantasiprodukter, inga enhetliga och konkreta geografiska realiteter. Därför måste vi ägna större kraft åt att fastställa vad en europeisk region är.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! För att ansluta till det som Fatuzzo sade är det värt att påpeka att begreppet ?region? är väldigt tvetydigt. Till exempel: när det gäller konstitutionella frågor räknas den gamla nationen Skottland för närvarande som en av Europas regioner. När det gäller de fonder som vi diskuterar har Skottland emellertid självt flera ytterst olikartade regioner. Till exempel omfattar Skotska högländerna och öarna några av de mest isolerade öarna i Europa, med extrema transportproblem på grund av väder- och tidvattenförhållanden och de därmed förknippade kostnaderna. Skotska högländerna är en av mest underbefolkade bergsregionerna i Europa. Den bildar en kontrast mot Skottlands centrala region och vidare mot gränsregionen mellan England och Skottland, som är glesbefolkad och har sina egna särskilda problem. 
Det gläder mig att det vi har gjort i dag med dessa två betänkanden är att förkasta förslag om radikal åternationalisering av strukturfonderna. Den brittiska regeringen har lett detta anfall. Det var glädjande att se att de europeiska socialisterna, inklusive det brittiska Labourpartiet, i dag uppenbarligen övergav Browns förslag om åternationalisering. Vi har dragit bra slutsatser i fråga om behovet av att upprätthålla strukturstödet på europeisk nivå och att ta problemen med territoriell sammanhållning och bestående geografiska nackdelar på allvar.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Utvidgningen av Europeiska unionen skapar en ny situation för unionens regionalpolitik, och därför är det bl.a. nödvändigt att
? fortsätta att fördela resurser till de regioner som riskerar att bli utan bidrag, inte på grund av sina verkliga framsteg utan på grund av förändrade statistiska förhållanden till följd av EU:s tio nya medlemsstater,
? fortsätta med övergångsstödet till de regioner som har passerat gränsen på 75 procent reellt och inte bara statistiskt,
? motverka utvecklingen av nationaliseringen av regionalpolitiken som en följd av att budgeten ligger kvar på samma nivå som före utvidgningen,
? inrikta sig på underutvecklade regioner och andra regioner med strukturella nackdelar,
? stödja ett interregionalt samarbete,
? införa det regionala perspektivet i alla EU:s politikområden.
Avslutningsvis innehåller Mastorakis betänkande värdefulla specialförslag.

Bonde (EDD)
. (DA) Junirörelsen anser i grunden att fonderna för strukturutveckling bör fasas ut. Endast i den mån det faktiskt finns fonder för strukturutveckling skall även de riktigt små öarna ges utrymme.
Deras särskilda nackdelar nödvändiggör stöd till utvecklingsprocesser som kan öka inflyttningen och sysselsättningen, dvs. främja åretruntboende även på de små öarna.
Junirörelsen röstar för betänkandet men vill påpeka hur befängt det är att EU betalar ut utvecklingsstöd med den ena handen och gör den ytterst viktiga transporten onödigt dyr med den andra handen genom sitt krav på anbudsförfaranden.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Europeiska unionens centrala mål bör vara att främja ekonomisk och social sammanhållning. Eftersom strukturfonderna är ett av de huvudsakliga verktygen för att nå detta mål, bör dessa behållas på nuvarande nivåer. Föredraganden framför vissa viktiga åsikter, i vilka vi instämmer, särskilt
hans motstånd mot att åternationalisera strukturpolitiken, som är en central programpunkt för europeisk enighet, och hans försvar av de minst gynnade områdena, som bör förbli strukturfondernas främsta prioritering,
hans krav på att regioner som inte längre är stödberättigande enligt mål 1 enbart till följd av de statistiska effekterna av utvidgningen inte skall drabbas av dessa statistiska effekter. Alla tillämpliga åtgärder bör därför vidtas för att undvika denna orättvisa, utan nedskärningar i stödet till dessa områden.
I fråga om föredragandens rekommendation om att den nuvarande miniminivån på 0,45 procent av gemenskapens bruttonationalprodukt bör fortsätta att avsättas till strukturfonderna under nästa period, är det enda problemet att denna siffra helt klart inte är tillräcklig för att garantera en ekonomisk och social sammanhållning, särskilt mot bakgrund av det faktum att utvidgningen kommer att omfatta länder vars inkomst per person i genomsnitt motsvarar ungefär 40 procent av EU-nivåerna.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag röstade för detta betänkande och välkomnar särskilt det förståndiga infogandet av en uppsättning ?varningar? som avser unionens nuvarande sammanhållningspolitik. Om dessa varningar beaktas, kommer de att göra det möjligt för oss att ta säkrare och effektivare steg framåt när det gäller att harmonisera utvecklingsnivåerna i Europas olika regioner. Det kommer med andra ord att göra det möjligt för oss att söka nå det slutliga sammanhållningsmålet.
Jag hoppas att kommissionen i detalj kommer att överväga de förslag som lagts fram här, från de särskilda behoven i unionens yttersta randområden (där sammanhållningspolitiken redan har visat sig vara en värdefull sporre för utveckling) via behovet av att förenkla reglerna för att genomföra regionalpolitiken (till exempel genom att minska den byråkrati som är förknippad med betalningar) till att rationalisera mål beroende på deras faktiska effektivitet.
En särskilt känslig fråga är den om konstgjorda ökningar i bruttonationalprodukten i vissa av Europas regioner som en direkt följd av den nuvarande utvidgningsprocessen. Många, däribland jag själv, har bett Europeiska kommissionen ägna stor uppmärksamhet åt detta, och jag litar på att de positiva svar jag har fått från kommissionen på mina skriftliga frågor rörande detta problem kommer att utgöra del av den officiella politiken i framtiden.

Vairinhos (PSE)
. (PT) Regional- och sammanhållningspolitiken spelar en viktig roll när det gäller europeisk integration. Mål 1-regionerna bör därför förbli den politiska och ekonomiska prioriteringen och tillmätas större betydelse. De regionala skillnader som uppstår som en konkret följd av sammanhållningspolitiken kräver en omdefiniering av denna politiks prioriteringar. Den gemenskapspolitik som står i samband med Sammanhållningsfonden måste gradvis regionaliseras och dess åternationalisering motarbetas.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jag avundas MacCormick som på en minut lyckades säga så mycket för att förklara hur han röstade, medan jag bara lyckas säga ett fåtal ord, såsom vid detta tillfälle, för att förklara varför jag röstade för Pomés Ruiz betänkande om sammanhållningspolitiken på öarna och i de glesbefolkade regionerna.
Det är bra att Europaparlamentet ägnar sig åt de sistnämnda, och i detta sammanhang skulle jag särskilt vilja påminna om samerna i Finland och i Sverige. När det gäller öar, som verkligen är glest befolkade och opraktiska att bo på, föreslår jag att medlemsstaterna höjer pensionerna för de pensionärer som bor på öar. Till exempel Grekland - vår kommissionsledamot Anna Diamantopoulous hemland - skulle i ett slag få en ökad inflyttning till öarna om pensionerna vore högre där.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja säga att min första röstförklaring var en kortfattad förklaring av mina två röster. Jag är glad att dessa betänkanden om regionala fonder gick igenom och behöver inte säga mer än så.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Jag har, i likhet med min grupp, röstat för resolutionsförslaget om regioner med strukturella nackdelar.
Utvidgningen av EU med tio nya medlemmar, samtidigt som gemenskapens budget ligger kvar på samma nivåer, skapar en allvarlig oro för unionens insatser för öarna, bergsområdena och de glesbefolkade områdena i unionen. Det är viktigt att behålla och stärka ?sammanhållningspolitiken? och att inte skapa splittring och inkonsekvens i fråga om planering och finansiering. Den politiska principen om ?solidaritet? måste respekteras helt och fullt för att minska dessa regioners strukturella nackdelar. Det är särskilt viktigt att kunna öka det ekonomiska stödet till de eftersatta regionerna, beroende på omfattningen av deras nackdelar.
Avslutningsvis vill jag understryka det brådskande behovet av att hejda jorderosionen på öarna, t.ex. i Egeiska havet, genom ett omfattande program för att bevara de skyddande stenmurarna.

Bonde (EDD)
. (DA) Junirörelsen anser i grunden att fonderna för strukturutveckling bör fasas ut. Endast i den mån det faktiskt finns fonder för strukturutveckling skall även de riktigt små öarna ges utrymme.
Deras särskilda nackdelar nödvändiggör stöd till utvecklingsprocesser som kan öka inflyttningen och sysselsättningen, dvs. främja åretruntboende även på de små öarna.
Junirörelsen röstar för betänkandet men vill påpeka hur befängt det är att EU betalar ut utvecklingsstöd med den ena handen och gör den ytterst viktiga transporten onödigt dyr med den andra handen genom sitt krav på anbudsförfaranden.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vårt samhälle, som i grunden är ojämlikt eftersom det råder ojämlikhet mellan samhällsklasserna, innefattar även en mängd andra ojämlika förhållanden.
Sålunda lockar vissa regioner, som på grund av sin geografiska belägenhet inte erbjuder alla bekvämligheter för kapitalistisk vinst, oundvikligen till sig färre investeringar. De som försvarar den liberala ekonomin har inga andra resurser för att ge viss kompensation för denna ojämlikhet än att vädja till staten eller, vilket är samma sak, till EU:s institutioner.
Vi är inte emot den typen av kompensation om den lindrar de svårigheter för arbetarklassen som beror på hur den kapitalistiska ekonomin fungerar. Men samtidigt är den kapitalistiska ekonomins destruktiva krafter mäktigare än Europaparlamentets futtiga resolutioner.
Även om man röstar för att ge bidrag till missgynnade regioner är det inte självklart att dessa regioner och deras arbetarklasser får del av dessa medel i slutändan. Det har tydligt bevisats av de mest avlägsna regionerna som i betänkandet framställs som ett föredöme för isolerade bergsområden. Trots både nationella stöd och -stöd och bidrag från EU har Réunion, Guadeloupe och Martinique, för att bara nämna några, fortfarande en synnerligen hög arbetslöshet och synnerligen låga löner.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Musumeci (UEN)
. (IT) En gång för alla måste det klargöras vad begreppet missgynnade innebär när detta tillämpas på öar som sådana och inte bara på de mest avlägsna regionerna. Detta begrepp har redan infogats i deklaration 30, som bilades Amsterdamfördraget, även om jag dessvärre måste säga att de olika översättningarna av dokumentet är extremt vilseledande.
En sätt att driva på utvecklingen av de strukturellt missgynnade regionerna kan vara att utnyttja strukturfonderna mer och på ett bättre sätt. Detta beror inte minst på tillhandahållandet av mycket mer information, på ett smidigare, mer flexibelt förfarande och noggrannare utvärdering av projektens kvalitet och gjorda insatser.
Jag skulle därför vilja uttrycka min uppskattning av Pomés Ruiz betänkande, som har den förtjänsten att det fokuserar på både för- och nackdelar - fler nackdelar än fördelar - med en situation som, nu när utgångsläget har fastställts, kräver ekonomiska åtaganden, större mod och politisk vilja när vi nu kan urskilja de fortlöpande strukturella nackdelar som det hittills har rått största förvirring kring. Därför är det så viktigt att vi får en väsentlig förändring och att vi följer upp detta erkännande genom samordning med andra politiska sakområden. Jag vill särskilt nämna behovet av att utnyttja möjligheten till relevanta undantag i enlighet med artikel 87 i EG-fördraget om statsbidrag. Dessa är mycket viktiga om vi skall kunna överbrygga den ekonomiska klyfta som har växt fram och som är en följd av både geografiska nackdelar och de styrande klassernas, inklusive gemenskapens, kortsynthet under flera decennier.

Talmannen.
Röstförklaringarna är därmed avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.55 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om betänkandet av Poignant.

Piscarreta (PPE-DE).
Fru talman, mina damer och herrar! Liksom alla problem som rör arbetslivet i Europeiska unionen utgör även arbetstagarna i sjöfartssektorn ett problem som inte kan ignoreras. På grund av att det saknas yrkesarbetare på nationell nivå och på gemenskapsnivå tvingas redare anställa besättningsmedlemmar från tredje länder. I avsikt att göra denna process enklare har kommissionen följaktligen påskyndat ett program för att utbilda besättningsmedlemmar från tredje land och för ett erkännande från medlemsstaternas sida av kvalifikationer som utfärdats av tredje länder.
I detta sammanhang bör sägas att mer yrkesutbildning betyder ökad sjösäkerhet och färre sjöfartsolyckor. Med tanke på att många sjöfartsolyckor orsakas av mänskliga misstag är det väsentligt att säkerställa en hög utbildningsstandard för besättningarna på europeiska fartyg. Det förslag som har lagts fram syftar till exempel till att göra engelska till arbetsspråk när fartygsbesättningen och myndigheterna på land inte har något annat gemensamt språk. Jag anser därför att det bör bevisas att det inte finns en europeisk personal tillgänglig för att utföra uppgifterna i fråga innan en begäran framställs om att erkänna utbildning från tredje land.
Utan att förringa fördelarna med det föreslagna utbildningssystemet skulle jag vilja ta tillfället i akt för att fästa kommissionens och parlamentets uppmärksamhet på vikten av fortlöpande yrkesutbildning för sjöfolk från tredje land och för europeiskt sjöfolk. Jag instämmer därför med föredragande Poignant i fråga om behovet av att göra sjöfartsyrket attraktivare som ett sätt att bekämpa arbetslöshet och för att slå ett slag för de mänskliga resurserna i en sektor i kris. Enligt min mening saknar Europeiska unionen en handlingsplan för att främja dessa yrken.

Diamantopoulou
Fru talman! Jag skulle vilja tacka Poignant och även alla de ärade ledamöter som deltagit i debatten.
De ändringsförslag som framlagts ligger i linje med kommissionens uppfattning om hur man skall förfara vid erkännandet av sjöfolkets certifikat och sammanfaller i stor utsträckning med rådets ståndpunkt. Kommissionen är beredd att acceptera nästan hälften av de ändringsförslag som parlamentet har antagit och som faktiskt innebär en förbättring av förslaget.
Kommissionen kan emellertid inte instämma i de ändringsförslag som gäller möjligheten att återkalla erkännandet av enskilda maritima utbildningsinstitut i tredje länder, dvs. ändringsförslag 3, 12, 15, 17 och 20. Denna åtgärd skulle varken vara praktisk eller produktiv. Kommissionen förespråkar ett heltäckande erkännande av de system och förfaranden i tredje länder som säkerställer samma utbildningsstandard hos de enskilda utbildningsinstituten. Kommissionen skulle verkligen uppskatta parlamentets ansträngningar för att undersöka tillbakadragandet av dessa ändringsförslag. 
I samma fråga kan kommissionen godta ändringsförslag 19, som har ändrats något av rådet och som innehåller bestämmelser om att utfärda en varning till tredje land, då det finns indikationer på att ett enskilt utbildningsinstitut inte längre lever upp till kraven i STCW-konventionen, som är den grundläggande konventionen om utbildning och utfärdande av certifikat.
Kommissionen avvisar däremot ändringsförslag 24, som syftar till att slopa kravet på att använda engelska i kommunikationen mellan ett fartyg och fastlandet, när de båda parterna inte talar samma språk. Denna bestämmelse, som har godkänts av rådet, innebär helt enkelt att gemenskapens lagstiftning överensstämmer med kraven i SOLAS-konventionen, som har tillämpats i hela världen sedan juli 2002.
För att det inte skall uppstå missförstånd i kommunikationen mellan ett fartyg och fastlandet menar jag att de båda parter som direkt berörs bör kommunicera på det språk som de är mest förtrogna med. Om parterna sålunda inte talar samma språk, blir de tvungna att kommunicera på engelska, annars kan de inte förstå varandra.
Därtill skulle jag vilja tacka parlamentet för det mycket intressanta ändringsförslaget i fråga om införandet av ett europeiskt intyg om överensstämmelse för behörighetscertifikaten och medlemsstaternas godkännande, dvs. ändringsförslag 4, 5 och 6. Detta förslag är verkligen värdefullt, och kommissionen kommer att infoga detta inom ramen för ett särskilt lagförslag om medlemsstaternas behörighetscertifikat, som kommer att underlätta erkännandet av certifikat mellan medlemsstaterna och samtidigt skapa garantier för överensstämmelse med de krav som gäller.
Dessutom skulle jag särskilt vilja rikta er uppmärksamhet på rådets slutsatser om förbättring av yrkeskunnandet inom gemenskapens sjöfart, som i år har godkänts av transportministrarna i Luxemburg. Rådet har uppmanat kommissionen att framlägga ett lagstiftningsförslag om erkännande av certifikat mellan medlemsstaterna. Kommissionen kommer inom den närmaste framtiden att lägga fram ett lagförslag i denna fråga, och således kan ändringsförslagen dras tillbaka, eftersom frågan kommer att behandlas separat nästa år. 
Jag skulle också vilja rikta er uppmärksamhet på ändringsförslag 16, enligt vilket medlemsstaterna skulle tvinga informera kommissionen och de övriga medlemsstaterna innan de drar tillbaka ett godkännande av ett erkänt certifikat som utfärdats av ett tredje land. Med tanke på att en sådan situation kan vara brådskande anser kommissionen att medlemsstaterna bör ha möjlighet att återkalla sina godkännanden redan innan de informerar övriga medlemsstater. Rådet delar denna uppfattning, och vi tror faktiskt att det är viktigt för parlamentet att besluta om att ompröva detta ändringsförslag.
Sist men inte minst stöder jag helt ändringsförslag 7 och 13 efter de ändringar som gjorts av rådet, vilka innebär en förnyad granskning av tredje länder för att kontrollera om de vidtagit adekvata åtgärder mot bedrägerier med certifikat. Det är verkligen oerhört viktigt att förhindra bedrägerier med behörighetscertifikat, och flera parlamentsledamöter har redan understrukit vikten av detta. Vi är övertygade om att Europaparlamentet kommer att stödja kommissionens åsikter om ovannämnda ändringsförslag.
Fru talman, ärade ledamöter, om detta direktiv antas vid den första behandlingen kommer vi mycket snart att få ett effektivt och pålitligt system för att ta emot utländska besättningsmän på våra fartyg.

Talmannen.
 Tack, fru kommissionär!
Under ert inlägg har Scallon, som fanns med bland de inskrivna talarna, anslutit sig till oss.

Scallon (PPE-DE).
Fru talman! Jag gratulerar föredraganden och välkomnar kommissionens förslag om en översyn av de gällande bestämmelserna för erkännande av sjöfolk från länder utanför EU. De nuvarande bestämmelserna är besvärliga och har lett till dubbelarbete och höga administrativa kostnader. Det är därför logiskt och fördelaktigt att möjliggöra erkännande av utbildning som ges i tredje länder.
Det är nödvändigt att erkännanden, inte bara av tredje länders system och förfaranden, utan även av deras fortsatta uppfyllelse av kraven, inledningsvis övervakas noggrant på europeisk nivå under en lång tid, eftersom sådana erkännanden kommer att vara globala till sin natur.
En särskild svårighet som belysts av olika gemenskapssjömän är frågan om bristen på språklig förståelse och ledighet vid kommunikation med sjömän från tredje land. Jag välkomnar därför det faktum att språkkravet infogas när det gäller certifiering av sjömän från tredje land. Detta är nödvändigt för att garantera säkerheten, särskilt i nödsituationer.
Sjösäkerhet är en prioritering, och vi måste göra allt vi kan för att se till att de mänskliga misstagen hålls på ett minimum. Kommissionen och Europeiska sjösäkerhetsbyrån kommer att bära ett mycket tungt ansvar. Jag skulle även vilja betona att vi måste göra allt som står i vår makt för att stödja och främja sjömansyrket som ett yrke inom själva Europeiska gemenskapen.
Jag skulle vilja belysa vissa ändringsförslag som bör stödjas: ändringsförslag 11, som klargör att certifikat som utfärdas innan direktivet träder i krav bör förbli giltiga, ändringsförslag 21, som sörjer för att endast länder som uppfyller bestämmelserna i STCW-konventionen kan tilldelas erkännande, och ändringsförslag 22, som fastställer en bestämd tidsrymd för medlemsstaternas genomförande av dessa förslag.

Talmannen.
 Tack, fru Scallon.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0226/2003) av Lambert för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om samordning av de sociala trygghetssystemen [KOM(1998) 779 - C4-0137/1999 - 1998/0360(COD)].

Diamantopoulou
Fru talman! En förenkling och uppdatering av denna förordning är av stor betydelse för att främja rörligheten för arbetstagarna i Europeiska unionen.
Jag vill påminna Europaparlamentet om överenskommelsen för ett och ett halvt år sedan om en särskild handlingsplan för att främja rörligheten, och en del av dessa åtgärder för att främja en ökad rörlighet gällde behovet av samordning och samarbete mellan de sociala trygghetssystemen, men inte bara detta.
Frågan om rörlighet har ett direkt samband med konkurrenskraften, skapandet av arbetstillfällen och den sociala sammanhållningen och utgör i själva verket ett förhandsvillkor för en verklig europeisk arbetsmarknad.
Under de gångna åren då denna förordning har tillämpats har dess bestämmelser varit utomordentligt komplicerade, omständliga och svåra att tillämpa. Systemet svarar således inte längre mot den nya utvecklingen inom medlemsstaternas sociala trygghetssystem och inte heller mot de nya villkoren för rörlighet i Europeiska unionen. Det är med andra ord nödvändigt att snarast förenkla och uppdatera denna förordning, och just detta är syftet med kommissionens förslag. Förenklingen kommer att resultera i en gemenskapslagstiftning som är lättare att förstå för medborgarna, och det är ju för dem den skapas.
I fråga om uppdateringen skulle jag vilja lyfta fram tre grundläggande förändringar. Den första gäller den personliga aspekten av förordningen. Den föreslagna förordningen kommer att gälla inte bara de rörliga arbetstagarna utan alla de medborgare i Europeiska unionen som omfattas av en medlemsstats trygghetslagstiftning. Den fria rörligheten måste gynna inte bara arbetstagare, utan alla europeiska medborgare.
Den föreslagna förordningen, och detta är den andra förändringen, syftar till att bredda tillämpningsområdet för samordningsreglerna. Således innefattar den sociala trygghetssektorn också nya typer av förmåner, som t.ex. ersättningen vid förtidspensionering.
Den tredje viktiga förändring som kommissionen föreslå rör arbetslöshetsersättningen för gränsarbetare. Kommissionen föreslår att gränsarbetare skall få ersättning av den stat där de arbetat senast. Detta är viktigt för att få ett slut på den komplicerade och otillfredsställande åtskillnaden mellan heltids- och deltidsarbete för gränsarbetare med både typiska och atypiska arbeten. Varje år tar kommissionen emot tusentals protester från arbetstagare som arbetar i ett land och bor i ett annat och som ofta diskrimineras på grund av den bristfälliga samordningen av de sociala trygghetssystemen.
Vi anser således att detta förslag kommer att bidra inte bara till att uppdatera systemet, vilket är nödvändigt, utan också till att förenkla det, så att det fungerar smidigare både för medborgarna och för medlemsstaterna.

Lambert (Verts/ALE)
Fru talman! Som vi har hört är förordning (EEG) nr 1408/71 en mekanism för samordning av sociala trygghetssystem mellan medlemsstater, inte för harmonisering av dem. Till exempel är det denna förordning som ger dig rätt till ersättning av akuta sjukvårdskostnader när du blir sjuk i en annan medlemsstat, förutsatt att du har din E111-blankett med dig, vilket jag är säker på att vi alla har. 
Förordningens utgångspunkt är att ge de personer från en medlemsstat som bor eller arbetar i en annan samma rätt till social trygghet som en medborgare som bor i den medlemsstaten. Det handlar om likabehandling. Det innebär inte att du tar ditt nationella system med dig - vilket är någonting som människor inte förstår - utan att du växlar till det nya systemet där du bör behandlas jämlikt med andra.
När vi ändrar denna förordning är vi begränsade av en strikt rättslig grund inom fördragen och av flera avgöranden av EG-domstolen om förordningens tillämpningsområde: definitioner av social trygghet och inte av social välfärd i allmänhet, till exempel. Det är sant att vi, som utskott, har funnit detta frustrerande.
Oförmågan att bygga broar mellan nationella system är problematisk, och detta får många människor att känna sig dåligt omhändertagna när luckor uppstår mellan systemen. De tycker att det är Europas uppgift att sörja för dessa broar.
Vi vet att en av de tre huvudfrågor som sysselsätter rådgivningstjänsterna är frågan om människor som lämnar sin anställning för att tillsammans med sin partner eller make flytta till ett annat land och som därmed förlorar rätten till arbetslöshetsunderstöd; härav ändringsförslag 2 och 43 från utskottet. Medlemsstaterna skulle kunna hjälpa till genom att erkänna detta som ett giltigt skäl till arbetslöshet.
Som vi har hört syftar kommissionens förslag till att förenkla och modernisera förordningen. Rådet har arbetat utifrån dessa förslag sedan 1999, och parlamentet har följt arbetet i avsikt att samarbeta för att nå framsteg som gynnar medborgarna och ligger i linje med EG-domstolens avgöranden.
Vi har dock även försökt att signalera när vi sett problem och att söka lösningar när så har varit möjligt inom förordningens begränsade tillämpningsområde. Jag är mycket tacksam för samarbetet med såväl rådet som kommissionen och, naturligtvis, för den mycket stödjande samverkan mellan kollegerna i utskottet. Vi i denna lagstiftande församling har en ömsesidig önskan att se de nödvändiga ändringarna av förordningen genomföras.
Vårt utskott stöder utvidgningen av tillämpningsområdet för förordning 1408/71. Vi stöder steget att infoga förtida pensionsförmåner oavsett hur länge dessa fortsätter att gälla, med tanke på den nuvarande tendensen att förlänga arbetslivet och ursprungsförmåner. Majoriteten i utskottet beklagar djupt att en svag rättslig grund har inneburit att den utvidgade familjedefinition vi önskar se i ändringsförslag 20 är så problematisk. Vi hoppas att rådet skall finna en progressiv lösning i sitt svar på Europaparlamentets omröstning om Santinis betänkande. Om problemet kvarstår tror många av oss att vi kommer att få se mål i EG-domstolen rörande bristen på ömsesidigt erkännande av civilstånd när det gäller par där båda är av samma kön.
Utskottet gläds likväl över att det under Europeiska handikappåret tycks göras framsteg i fråga om utnyttjande över gränserna av vissa handikappförmåner. Jag uppskattar Oomen-Ruijtens initiativ att lägga fram den föreslagna nya artikel 55, som stöds av många politiska grupper. Detta betyder att ändringsförslag 42 - utskottets överbryggande och i viss mån varnande ändringsförslag - kan ersättas av ändringsförslag 55.
Livet för många funktionshindrade har blivit ett rent elände till följd av den nuvarande situationen, i vilken handikappförmåner inte kan tas med från ett land till ett annat. Dessa människor har inte kunnat utöva sin fria rörlighet, eftersom de inte har haft råd.
Ett annat område där kollegernas arbete har varit till mycket god hjälp gäller gränsarbetare, vilka ställs inför särskilda svårigheter att balansera mellan två system. I den ändrade texten i skäl 4 görs en särskild hänvisning till frågan om beskattning. Jag vill här betona att det rör sig om en hänvisning och inte om ett försök att harmonisera beskattningen inom Europeiska unionen. Där påpekas att det finns svårigheter som måste lösas, även om denna förordning kanske inte är rätt instrument för att göra det. Detta är ett problem som bara kan förväntas växa, eftersom vissa medlemsstater slår ihop sina system för betalning av skatter och sociala avgifter och människor kan inse att de betalar två gånger för en tjänst som de bara kan erhålla en gång.
Även de ändringsförslag som rör artiklarna 57 och 59 tar upp behovet av att angripa möjliga problem innan de drabbar enskilda människor och anknyter i själva verket till tidigare beslut av Europaparlamentet.
Som jag tidigare nämnde är förordningens tillämpningsområde begränsat: den kan inte lösa alla frågor som står i samband med gränsarbetare eller tillgång till sjuk- och hälsovård, särskilt inte när dessa saker för närvarande behandlas i fördragen som en uppsättning varor och tjänster snarare än samhällsomfattande sociala tjänster. Vi kan likväl försöka se till att förordningen blir så tydlig och allsidig som möjligt, så att arbetsgivare inte kan smita undan sina skyldigheter gentemot arbetstagarna genom att till exempel uppmana dem att bli egenföretagare för att slippa betala sociala avgifter. Förordningen bör vara ett stöd för fri rörlighet, inte ett hinder, och vi hoppas att vårt gemensamma arbete kommer att leda i den riktningen.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Fru talman! Dagens förordning är en milstolpe i vår historia. Vi vill modernisera, vi vill förenkla och detta har vi arbetat med i mer än tio år nu. Det ser ut som att vi kommer att kunna avrunda frågan i dag, i första behandlingen. Ni får ursäkta mig, fru Lambert, i vanliga fall brukar jag tacka föredraganden först, men den här gången skulle jag vilja lovorda kommissionens tjänsteavdelningar. Allra först direktör Rob Cornelissen, som inte bara har övertygat rådet, utan som också har bistått oss med råd och dåd, och jag vill också tacka våra andra kolleger, i synnerhet Herwig Verschueren, som även hon har svarat för betydande bidrag. Detta är inte allt, fru talman, jag återkommer strax till det. Ändringsförslag har lämnats in från samtliga grupper i parlamentet. Vad vi vill är att förordningen bli vara klar i god tid till utvidgningen. Detta är absolut nödvändigt. Förordningen om social trygghet fastslås för övrigt genom medbeslutandeförfarandet, samtidigt som rådet kräver enhällighet. Regeringskonferensen förändrar detta, och det med rätta. Jag kommer nu att räkna upp alla fördelar. Förordningens tillämpningsområde har utvidgats. Alla som är lagenligt bosatta inom en medlemsstats territorium kommer nu att behandlas lika. De ges med andra ord samma rättigheter och skyldigheter som medlemsstatens egna medborgare.
För det andra: rättigheter som har förvärvats kommer alltid att bibehållas. Exporten av rättigheter inom ramen för social trygghet har nu slagits fast klart och entydigt för första gången, även om bara vissa perioder är försäkrade i en viss medlemsstat.
För det tredje: pensionsbestämmelserna förenklas väsentligt. Bestämmelserna om förtidspensionering som har orsakat problem för så många människor kommer i den mån dessa problem kvarstår också att innefattas i samordningen.
För det fjärde: rättigheterna för personer som blir sjuka utomlands förtydligas. Om akut hjälp behövs i utlandet så har var och en samma rättigheter. Dessutom skulle vi välkomna ett ändringsförslag i syfte att anpassa de krav som ställs på tillåtelse att resa utomlands för att få medicinsk behandling till domstolens senaste uttalanden. Med andra ord - det finns förresten ett grammatiskt fel i den engelska versionen - att det inte behövs något särskilt tillstånd för öppenvård, även om ett sådant kan behövas för sjukhusvård.
Gränsarbetare. Pensionerade gränsarbetare får även i fortsättningen behålla rättigheterna i det land som de har arbetat i. Det som är nytt är att även gränsarbetares familjemedlemmar erhåller rättigheter.
Arbetslöshet. Arbetslösas möjligheter förbättras, arbetslösa kommer under vissa omständigheter att kunna söka arbete utomlands utan att förlora sina förmåner. Jag och mina kolleger har för övrigt lämnat in ett ändringsförslag på den punkten. Jag skulle vilja att rådet enhälligt säger ja till ett ändringsförslag som ger Luxemburg en övergångsperiod på fem år, eftersom landet på grund av det stora antalet gränsarbetare påverkas i särskilt hög grad av denna nya bestämmelse. Detta skulle ge dem möjlighet att anpassa sig till det nya bidragssystemet i det land de arbetar i och tillgång till arbetsmarknaden där. Det finns också ändringsförslag om utbetalning av bostadsbidrag, och så vidare. Den nya lydelsen i artikel 55 är - som Lambert tidigare nämnde - mycket bättre och jag hoppas att den kommer att få stöd.
För det åttonde: handikappade går inte längre miste om sina bidrag när de flyttar till en medlemsstat. Detta gläder mig oerhört mycket, inte minst eftersom det är Europeiska handikappåret.
För det nionde: inte helt påfallande men inte desto mindre viktig är paragrafen som slår fast att medlemsstaterna inte längre kan dra existerande problem i långbänk, utan att de är skyldiga att utarbeta verkliga lösningar inom en viss tidsram.
Två korta punkter: den första rör äktenskap mellan homosexuella, en mycket omdebatterad fråga. Anser kommissionsledamoten att samordningsförordningen är den rätta platsen att tvinga de tretton medlemsstater som inte erkänner äktenskap mellan homosexuella och som inte har infogat detta i familjerätten att göra det i förordningen? Skulle inte ändringsförslag 20 kunna orsaka problem för hela förordningen? Däremot instämmer jag med ändringsförslag 49.
Inte heller har vi utrett det problem som uppstår när ett socialt trygghetssystem infaller under arbetslandsprincipen samtidigt som skattelagstiftningen inte är avpassad för detta. Även på den här punkten skulle jag vilja se ett mer logiskt upplägg. Allt som allt är jag emellertid mycket nöjd med förslaget.

Weiler (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Att möjliggöra en europeisk arbetsmarknad är egentligen alla medlemsstaters mål, och sedan 1971 har vi också ett instrument för detta syfte, nämligen förordning 1408. Men hur ser det då ut i praktiken? Ett antal medlemsstater har byggt upp och bibehållit många hinder. Därför gläder det mig att vi nu äntligen har den sedan länge påkallade reformeringen av förordning 1408 framför oss. Den skulle ju ha kommit mycket tidigare om man i rådet inte haft dessa meningslösa bestämmelser om enhällighet.
Inte desto mindre har vi bevisat att vi, vid sidan om utvidgningen, kort före utgången av mandatperioden också är i stånd att fördjupa en socialpolitisk reform.
Det första som kan sägas om saken är att det gör allting enklare, vilket ligger både i medborgarnas och i parlamentets intresse, och det införlivar även domstolsutslag från EG-domstolen, exempelvis när det gäller anspråk på läkarvård. För det andra finns det naturligtvis också kvalitativa reformer, och kammaren och utskottet har uppmuntrat och uppmanat kommissionen att formulera dem på detta vis. Hit hör t.ex. rätten för arbetslösa att uppehålla sig upp till sex månader i Europa för att söka jobb, detta inkluderar familjemedlemmar och människor som inte längre ägnar sig åt ekonomisk verksamhet som omfattas av förordningen. Allt detta hör hit, eftersom vi naturligtvis inte bara inbjuder arbetstagare till Europa, utan även deras familjer.
Liksom Oomen-Ruijten gläder jag mig särskilt åt att vi har kommit fram till särskilda bestämmelser för människor med funktionshinder, vilket rådet i början inte ville godta. Jag hoppas att vi nu kan nå en kompromiss. Det är viktigt att ingen som vill utnyttja möjligheten till rörlighet och som vi vill stödja i detta avseende faller ur trygghetssystemet. Det är också viktigt att vi än en gång förklarar att detta handlar om samordning och om erkännande av anspråken och inte om att föra över sociala förmåner från en stat till en annan.
Naturligtvis har det också förekommit vissa konflikter - inte med Lambert, som jag tackar för detta samarbete, inte heller i någon större utsträckning med Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, bortsett från det som rör familjerna, vilket Oomen-Ruijten just tog upp. Definitionen av familjen är mycket snäv i vissa medlemsstater - deras syn på detta är 1900-talsmässig skulle jag vilja säga - medan den i vissa medlemsstater är något modernare, i enlighet med 2000-talet. Det vi i själva verket betraktar som viktigt är att definitionen, när vi nu fattar beslutar om en sådan, inte kommer att ha någon juridisk betydelse för förordningen, och att vi inte kommer att tvinga på en medlemsstat en sorts acceptans av ett levnadssätt. Av denna anledning bör vi kanske visa lite mer tolerans.
Min sista punkt är att det betyder en hel del både för mig och min grupp att vi nu bör hålla förordningen öppen - hur stor och viktig reformen än är. Det kommer säkert att finnas ytterligare fall där vi måste agera, särskilt när vi nästa år kommer att förenas med tio nya medlemsstaterna, då vi kommer att samla erfarenheter och kanske måste göra fler ändringar. Av den anledningen stöder vi också kommissionens idé att vara flexibla på de områden som fortfarande är öppna och också reglera de frågor som ännu inte har reglerats, exempelvis beskattning och eventuell dubbelbeskattning - vilket kanske sker under nästa mandatperiod.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Fru talman! Även jag kan säga att jag gläder mig åt Europeiska kommissionens försök att förenkla främjandet av rörlighet, för detta är vad det i själva verket handlar om. Vi vill alla att medborgarna verkligen skall kunna kräva rättvisa i den fria rörligheten för arbetstagare. Fram till nu har detta inte varit framgångsrikt. En snabb titt på statistiken visar att endast två procent av medborgarna arbetar i ett annat land. I det här avseendet vill jag emellertid också ge uttryck för ett visst missnöje som inte har med parlamentet att göra. Än en gång förlöpte samarbetet med kollegerna bra. Som Oomen-Ruijten påpekade gick det också bra att samarbeta med Europeiska kommissionen. Emellertid upplevde jag det som ett damoklessvärd ovanför huvudet att Europeiska rådet hotar att när allt kommer omkring backa ur om vi inte är mer återhållsamma med våra krav. Jag har svårt att finna mig i detta, i synnerhet när det handlar om gränsarbete. Jag skulle vilja underbygga det här med några exempel. I mitt område, mellan den belgiska gränszonen - där jag bor - och Nederländerna, finns det nu möjlighet att ge 800 arbetstagare sysselsättning på ett stort företag, Volvo, på andra sidan gränsen. Människor kommer utan tvekan att rekryteras från området där jag bor. Trots detta är jag fortfarande tveksam till att råda människor att verkligen göra detta så länge en fullgod social trygghet inte kan garanteras till hundra procent. Jag tycker till exempel att det är omöjligt att förklara för en kvinna på 62 år som har blivit invalid att hon kommer att förlora sin invaliditetspension i Belgien och inte är berättigad till ålderspension i Nederländerna förrän hon fyller 65 år. Sådana saker kan man inte förklara, eftersom samordningen just nu är otillräcklig. Av den anledningen har vi tillsammans lämnat in ett antal ändringsförlag för att undvika sådana scenarier i framtiden. Med dessa ändringsförslag vill vi tvinga institutionerna och medlemsstaterna att samordna sina insatser bättre. Ändringsförslagen som har lagts fram, lyckligtvis av ett antal grupper gemensamt, gäller mycket specifika fall som ofta rör gränsarbetare. Jag stöder detta. Som jag ser det är det oacceptabelt att medlemsstaterna inte kan och inte vill erkänna de här problemen. Vi kan ju inte ha en situation där Europa motarbetas eftersom ett antal nationella tjänstemän och politiker behandlar gränsarbete som en marginell fråga. Därför gläder det mig att Europeiska kommissionen i sitt förslag gör allt för att tvinga medlemsstaterna att samarbeta. Så snart den här förordningen har antagits hoppas jag också att den tillämpas, och jag uppmanar Europeiska kommissionen att se till att det blir så.

Ainardi (GUE/NGL).
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Betänkandet av Lambert innehåller en rad mycket intressanta åtgärder. Huvudsyftet med detta betänkande är att se till att rätten till social trygghet inte försämras för personer som flyttar inom unionen. För oss parlamentsledamöter som hoppas att det kulturella och mänskliga utbytet skall öka med den fria rörligheten för personer är detta betänkande verkligen ett steg i rätt riktning. Regelförenkling, samordning och harmonisering av förfaranden som grundas på en tillämpning av principen om lika behandling, en princip som ger anställda och egenföretagare från övriga medlemsstater samma rättigheter som den ansvariga statens medborgare, allt detta bidrar till den europeiska integrationen.
Vissa åtgärder i betänkandet bör framhållas särskilt. Jag anser personligen att de ligger helt i fas med de förändringar vårt samhälle undergått. Jag tänker framför allt på viljan att behandla moderskap och faderskap lika, på förslaget om att också medborgare i tredje land skall omfattas av direktivets tillämpningsområde och att definitionen av hushållsmedlemmar också skall gälla ogifta partner i en varaktig relation, oavsett kön.
Även om jag, tillsammans med min grupp, stöder detta betänkande vill jag, fru kommissionär, framhålla det paradoxala i de avsikter som har lagts fram och faran i att anta åtgärder som är mindre omfattande än de som de sociala försäkringssystemen i många europeiska länder tillhandahåller. Frankrike, Italien och Tyskland är till exempel på väg att införa eller har redan infört reformer som syftar till att rasera de befintliga sociala trygghetssystemen, under förevändningen att budgetunderskotten är alltför stora i förhållande till Maastrichtkriterierna. Genom att utvidga handlingsutrymmet för privata institutioner bidrar man till att det nationella stödet minskar och kanske till och med försvinner, vilket kan medföra stora faror för framtiden. Men de principer och mål som ligger till grund för de sociala trygghetssystemen i Europa duger fortfarande för att utveckla en europeisk social modell, som har visat sitt värde genom att skapa förutsättningar för tillväxt och ökad levnadsstandard under årtionden.
Jag skulle vilja tillägga att dessa mål har blivit än mer nödvändiga med tanke på den ökande otryggheten och fattigdomen i dagens Europa. Enligt en färsk undersökning från Eurostat riskerar 15 procent av unionens invånare att drabbas av fattigdom och social utslagning. Räknar man bort alla socialbidrag ökar andelen till 24 procent, och situationen riskerar att förvärras. Den fråga som Europa av i dag ställs inför handlar om mycket mer än att bygga upp en samordning, även om denna helt klart är ytterst viktig. Vad vi ställs inför är ett verkligt samhälleligt val. Vill vi ha en modell för en ekonomisk och social utveckling som är jämlik och ger stöd och som tillåter oss att främja tillväxten, eller skall vi ta den väg som tillåter att alla sociala system försvinner, med risk för att vi därmed låter antalet utsatta människor, de fattiga och utslagna, rusa i höjden? Väljer vi det första alternativet måste vi inrätta ett riktigt socialt regelverk på EU-nivå, grundat på en harmonisering ovanifrån. Detta innebär helt klart också att Maastrichtkriterierna ses över.

Bouwman (Verts/ALE).
Fru talman! Först och främst vill jag rikta mitt tack till kommissionen. Två namn har nämnts: Diamantopoulou och, sittande bredvid henne, Lambert. Även jag vill ta tillfället i akt och tacka dem. Om man som Oomen-Ruijten sade vill sätta in något i ett historiskt perspektiv så kan man göra det på två sätt. Med tidens gång har vi fått ett lapptäcke av bestämmelser, ett lapptäcke av anpassningar och av ett samordningsdirektiv, nr 1408/71, med senare anpassningar. Vi har också en rad problem. Det är då väldigt bra om vi kan göra små framsteg. Det här skulle kunna vara ett historiskt steg framåt. Ytterligare ett steg skulle eventuellt också kunna vara av historisk betydelse, men det återkommer jag till om en stund. Först vill jag ta en titt på vad vi verkligen har lyckats åstadkomma tillsammans. Jag tror att detta kan vara ganska fördelaktigt i sig självt.
Precis som Oomen-Ruijten påpekade tidigare är det uppenbart att vi har uppnått ett antal saker som redan nu accepteras av rådet och kommissionen. Det handlar till exempel om att ta emot statslösa personer och flyktingar, eller om bestämmelser, eller förbättringar borde jag säga, på området för byråkratiska hinder för gränsarbete, och vi kan fortsätta så här ett bra tag till. Ändå återstår som alla vet en hel del problem. Endast två procent av Europas befolkning har någon form av gränsarbete. Om man talar med gränsarbetare, vi har redan tagit del av personliga erfarenheter av sådana samtal, berättar de att problemen inte har någon botten.
Ett antal frågor håller vi också öppna, och jag anser att vi någon gång bör ta nästa historiska steg. Om vi endast ser till definitionen av en familj kommer vi aldrig att lösa frågan, utan vi måste försöka lösa detta genom att hänvisa till Santinis betänkande. Eller om vi ser till ett antal andra frågor som har att göra med familjeåterförening, bidrag och liknande, då framgår en sak väldigt tydligt. Nu talar vi om att förbättra samordningen av dessa system, vi talar om att modernisera dem och detta gör vi mot bakgrund av arbetstagarnas rörlighet i Europa och en bättre fungerande arbetsmarknad. I framtiden, och det vore ett historiskt steg, kommer vi fortfarande att vara tvungna att röra oss mot någon form av harmonisering, eftersom vi annars kommer att misslyckas med att lösa andra problem till följd av att de sociala trygghetssystemen utsätts för påtryckningar i varje medlemsstat och sannerligen kommer i konflikt med varandra, vilket leder till att lapptäcket blir ännu större. Jag skulle vilja se att det blir ett slut på det här.

Crowley (UEN).
Fru talman! Jag skulle vilja instämma med mina kolleger och tacka Jean Lambert för hennes arbete med denna fråga. Jag skulle även vilja ge kommissionen och kommissionens personal en komplimang för deras bistånd.
Fri rörlighet har varit en av grundsatserna för den inre marknaden. Om detta skall bli en realitet snarare än en illusion, måste det finnas möjlighet att resa med sociala trygghetsförmåner och med garanterad rätt till social trygghet. Under de senaste åren har det gjorts mycket för att få till stånd en lösning på vad som tyckts vara ett oöverstigligt problem. Jag anser att såväl rådets och kommissionens text som några av de förslag som kommer från denna kammare erbjuder den bästa möjliga lösningen för att se till att personer som är tvungna eller som önskar resa mellan olika länder kan vara trygga i fråga om rätten till sina förmåner.
En av de svårigheter vi har ställts inför under de senaste åren i samband med denna förordning har varit dess komplexitet, inte bara för den person som önskar dra fördel av den, utan även för de myndigheter som tvingas tolka den. En av de viktiga saker vi har gjort hittills i vårt arbete med Lambert och andra har varit att förkorta texten, att göra den enkel och läslig.
Mer behöver göras, men vi har kommit en bra bit på vägen i detta avseende.
En av de svårigheter jag ser i vissa av de ändringsförslag som lagts fram rör frågan om harmonisering. Som Lambert säger i sitt betänkande handlar grundprincipen här om att samordna nationella system, inte om att ersätta dem. På andra av Europeiska unionens verksamhetsområden har vi sett att man uppnår snabbare och bättre resultat för individen genom samordning än genom att rätt och slätt försöka genomdriva harmonisering. Jag motsätter mig därför några av de ändringsförslag som syftar till skatteharmonisering och lika rätt till arbetslöshetsförmåner.
Min sista punkt gäller frågan om definitionen av familjen. Detta erbjuder svårigheter i många länder där vissa typer av förbindelser och vissa typer av äktenskap inte erkänns. Vi måste se till att nationell lagstiftning tillämpas på dessa områden. Vi kan se att framsteg görs i alla länder mot samordning.
De frågor som tas upp särskilt i ändringsförslag 38 behandlas bäst inom ramen för den nyligen genomförda förordningen, och vi bör låta det stanna vid detta.

Hermange (PPE-DE).
Fru talman! Fri rörlighet är en av de fyra grundläggande friheter som instiftats genom våra fördrag. Att se till att rätten till social trygghet inte försämras för personer som flyttar inom Europeiska unionen och följaktligen samordna nationella socialförsäkringslagar är därmed en mycket viktig fråga, vilket några av mina kolleger har påpekat. Jag är alltså övertygad om att socialförsäkringssystem som fungerar samstämmigt och samordnat är värdefulla tillgångar för europeiska samhällen. Intjänade rättigheter, en politik för förenkling av förtidspensionering, klargörande av regler vid sjukdom och de fördelar våra kolleger har föreslagit för funktionshindrade är alla grundläggande faktorer som kan förbättra detta betänkande, som särskilt inriktar sig på skydd för gränsarbetare och dem som flyttar inom vårt territorium. Även om dessa inte utgör mer än en liten procentandel av hela befolkningen måste vi självklart ge full uppmärksamhet åt deras problem. I detta sammanhang har jag ett konkret exempel i åtanke: jag minns när jag inbjöd ett antal belgiska läkare till Paris, läkare som hade utövat sitt yrke i mer än 20 år i sitt hemland. När de kom till försäkringskassan i Paris fick de veta att de hade förlorat alla sina rättigheter. Detta visar att vi måste välkomna detta dokument. 
Vissa ändringsförslag i betänkandet tycks hur som helst vara problematiska i något avseende. Jag tänker särskilt på ändringsförslag 3 och utvidgningen av förordningens tillämpningsområde, som jag inte tycker verkar vara lämplig med tanke på de eventuella finansiella effekterna av en sådan åtgärd. När det gäller ändringsförslag 20 menar jag att detta rubbar jämvikten i förordningen utan särskild anledning. Jag anser därför att parlamentet bör agera förnuftigt och anta ändringsförslag 49, vilket Oomen-Ruijten föreslog i sitt inlägg för en stund sedan.

van den Burg (PSE).
Fru talman! Av de fyra friheter som hör till den inre marknaden är det den fria rörligheten för personer och i synnerhet arbetare som har genomförts i minst utsträckning. Man kan drömma om en större rörlighet på arbetsmarknaden och att upphäva inre gränser för arbetssökande. För dem som ägnar sig åt denna rörlighet är situationen ofta mardrömslik. Få vågar ta steget. I Europa har vi en alldeles för låg rörlighet på arbetsmarknaden, och de som verkligen vågar ta språnget röner alltför liten uppmärksamhet från vår sida. För politikerna i huvudstäderna behandlas dessa människor ofta som ett marginellt problem i landets utkanter, långt ifrån centrum. Vi, europeiska politiker och politiska beslutsfattare, får ofta höra att vi inte skall blanda oss i den sociala tryggheten eftersom den är en nationell fråga. Vi skall bara begränsa oss till förordning 1408/71. Den här förordningen är, som namnet antyder, mer än 30 år gammal och har blivit alltmer svårförståelig med åren. Det tog också fem år innan rådet nådde ett slags överenskommelse om förslaget till förenkling som kommissionen lade fram 1998. Detta har varit en mödosam process som ännu inte på något sätt är avslutad, men nu har lyckligtvis klara riktlinjer utarbetats för den fortsatta processen. Eftersom dessa redan har nämnts av andra, behöver jag inte upprepa dem. Jag värderar högt det arbete som Europeiska kommissionen och rådets arbetsgrupper har uträttat, och givetvis vår föredragande Jean Lamberts arbetsinsatser, som även fört ingående överläggningar med de andra institutionerna. Ändå kvarstår många problem. Jag har en känsla av att vi har löst många av dessa problemen tack vare att våra ändringsförslag ofta har utarbetats i linje med kommissionen och rådet. Men i praktiken finns det ändå två andra viktiga flaskhalsar.
För det första är det viktigt att veta vad medlemsstaterna verkligen kommer att införa inom ramen för förordningen och vilka undantag och förevändningar de kommer att hitta på för att kringgå bestämmelserna. Av den anledningen är tillämpningsförordningen och bilagorna av oerhört stor vikt. Dessa har ännu inte presenterats för oss men är under utarbetande i rådet. Jag anser att vi absolut måste ta detta i beaktning när vi bestämmer oss för vår slutgiltiga ståndpunkt. Vad den saken beträffar har medlemsstaterna alltså blivit varnade, och tillsammans med våra kolleger i de nationella parlamenten kommer vi under resans gång att hålla ett öga på våra ministrar och företrädare i rådet.
För det andra gränsar dessa problem ofta till andra lagar och bestämmelser som inte helt faller inom ramen för förordningen. Detta är exempelvis fallet i sociala trygghetsbestämmelser i vilka åldersgränser och definitioner av vilka som är stödberättigade härrör från familjerätten i medlemsstaterna. Eller, något som är mycket vanligt i Nederländerna, kombinationer av sociala trygghetsbestämmelser som fungerar som en grund parallellt med tilläggsbestämmelser som faller utanför ramen för förordningen. Skattereglerna är ett annat stort problem. Europeiska samordningsregler saknas. Det finns bara mellanstatliga avtal medlemsstaterna emellan, och ofta rimmar de illa med dessa skatteregler och bestämmelserna i förordningen. Detta är ett stort problem, i synnerhet för de gränsarbetare som bor i ett EU-land och arbetar i ett annat. Kommissionen har försäkrat oss om att dessa problem inte helt kan lösas inom förordningen, och det är därför som vi har flyttat över ett antal ändringsförslag från artiklarna till beaktandena. Detta innebär emellertid inte att kommissionen och rådet bör ta dem på mindre allvar. Detta vill jag med kraft tillägga. Även på dessa punkter förväntar jag mig att kommissionen - kanske en ny kommission - under den närmaste tiden kommer att vidta kraftfulla åtgärder, eftersom det är minst lika viktigt att lösa dessa problem som problemen i den nuvarande förordningen.

Jensen (ELDR).
Fru talman! Jag besöker ofta företag och människor i gränsområdet mellan Danmark och Tyskland och hör gång på gång talas om problemen med att bo på den ena sidan av gränsen och att arbeta på den andra. Det innebär i praktiken att många inte ens försöker sig på att göra detta. Faktum är att det bara är 1 000 personer som pendlar över den dansk-tyska gränsen trots att arbetslösheten på den södra sidan om gränsen ligger på 12 procent medan den på norra sidan är så låg som 6 procent. Naturligtvis utgör språket ett hinder för att ta arbete på andra sidan gränsen, men skillnaderna i utformningen av skattesystem och sociala trygghetssystem har också mycket stor betydelse.
Det som är speciellt för Danmark är att vi finansierar våra sociala system över gränsen genom det allmänna skattesystemet, medan övriga delar av EU använder sig mer av öronmärkta avgifter för den sociala tryggheten. Detta bidrar till en del av de problem vi kan se. Jag skulle egentligen inte ha något emot att man i Danmark genomförde reformer som skulle medföra att betalningarna i framtiden i högre grad kom att återspegla den enskildes ansvar för det gemensamma och att kostnaderna för de sociala trygghetssystemen tydliggjordes mer, närmare bestämt genom att införa fler öronmärkta avgifter. Sådana reformer skulle också kunna minska de problem som det sociala trygghetssystemet i Danmark medför i förhållande till systemen i andra länder.
Men detta står givetvis för närvarande inte på dagordningen. Vi sysslar här med att förenkla samordningen av de sociala trygghetssystemen mellan medlemsstaterna, och det finns ett stort behov av att förenkla dessa mycket komplexa bestämmelser som genom åren blivit alltmer invecklade.
Jag skulle vilja tacka Lambert för det arbete hon har utfört. Jag vill uppmana Europaparlamentet att försöka få till stånd ett samarbete med rådet i dessa frågor och att försöka samarbeta. Vi får inte försena reformerna i onödan. Jag tror att det är lättare att få igenom reformerna före utvidgningen snarare än efter. Vi får därför inte vara så fixerade vid idealen att vi misslyckas med att finna en gångbar lösning nu direkt.

Figueiredo (GUE/NGL).
Fru talman! För att garantera den fria rörligheten för personer inom Europeiska unionen är det nödvändigt att garantera deras rätt till social trygghet. Det arbete som utförts av föredragande Lambert är således av största vikt, och jag gratulerar henne.
Faktum är att ingen bör falla utanför Europeiska unionens befintliga system för social trygghet, omfattande medborgare i tredje land, men denna fråga har behandlats på annat håll. Jag anser dock heller inte att det bör finnas en uttömmande förteckning över sociala trygghetsordningar som omfattas av samordning i detta fall. Detta kommer att ge oss utrymme för att göra tillägg längre fram, när och i den mån som problem uppstår.
Jag skulle vilja betona att kommissionens egna förslag och förändringar som syftar till att uppdatera förordningen (vilken, som vi vet, är från 1971) bör välkomnas. Vi måste likväl gå längre, utan att glömma förordningens fyra principer, som föredraganden påpekar. Jag skulle vilja lägga särskild tonvikt på vissa förslag som syftar till att förbättra det utkast som lagts fram för parlamentet, framför allt erkännandet av att personer som lämnar en anställning i en medlemsstat av familjeskäl inte därför skall förlora rätten till arbetslöshetsersättning i sitt nya bosättningsland, utvidgningen av bestämmelserna till att gälla även flyktingar, statslösa och deras familjer som är bosatta i medlemsstater, definitioner av gränsarbetare, flyktingar och statslösa samt deras rättigheter, trots att dessa rättigheter bör utvidgas till att även gälla deras familjer, erkännande av pensionerade gränsarbetares rättigheter, utvidgningen av familjebegreppet och medtagandet av pappaledighet, den förbättrade situationen för människor med funktionsnedsättningar, vilken redan har nämnts, så att de inte tillfälligt förlorar rätten till handikappersättningar eller måste begära dessa ersättningar på nytt, möjligheten, som också erbjuds här, för två eller flera medlemsstater att sluta konventioner med varandra som bygger på denna förordnings principer och anda.
Jag kan dock bara beklaga de olika försöken att undergräva de sociala trygghetssystemen i olika medlemsstater, särskilt i mitt hemland. Detta skulle kunna äventyra den verkliga räckvidden för flera av de rättigheter vi hävdar här. Detta är anledningen till att jag begär att dessa förslag skall beaktas liksom att alla försök att undergräva medlemsstaternas sociala trygghetssystem skall tänkas över.

Pronk (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill rikta ett hjärtligt tack till föredraganden för hennes arbete. Jag har ofta undrat om detta betänkande skulle låta vänta på sig längre än hennes mandat, för nästan så länge har det varit på gång. Detta berodde inte på att hon inte skulle ha varit tillräckligt flitig, flit har hon verkligen haft i överflöd, utan snarare på att rådet inte har varit tillräckligt flitigt. Oomen-Ruijten påpekade mycket riktigt att det inte berodde på bristande flit hos kommissionen. Detta visar att vi har att göra med en utomordentligt svår fråga politiskt sett. Varför? Därför att det handlar om väldigt mycket pengar. Det är den första anledningen. 
För det andra ägnar medlemsstaterna dagligdags inte en tanke åt människor som emellanåt bryter sig loss. De tror verkligen att alla stannar i sitt eget hemland från den dag de föds till den dag de dör. De tycker faktiskt att det är högst opraktiskt att ett status quo-tillstånd störs av att folk flyttar utomlands. De kan vara beredda att vidta vissa åtgärder, men så få och så lite som möjligt, och de försöker sedan ta tillbaka så mycket som möjligt. Blir det några svårigheter med budgeten så är det alltid dessa människor som berörs först. Det är därför denna förordning även används för att inskränka rättigheter snarare än att utöka dem. Alla som vill studera detta mer ingående kan komma och bevittna vad som har hänt på detta område i Nederländerna och i Belgien, där inget av länderna saknar skuld.
Slutligen skulle jag vilja ta upp en annan sak, en fråga som det fortfarande råder delade meningar om, nämligen frågan om skatter och social trygghet. Jag tycker faktiskt att det som Jensen hade att säga på den punkten var mycket bra. Ett av hennes bästa exempel kom från Danmark, eftersom all social trygghet betalas med skattepengar där. Det tråkiga är att människor i vissa fall betalar skatt i ett land och premier för socialförsäkringen i ett annat land. Ser man till exempel till Belgien så är premierna för socialförsäkringen relativt höga medan de inte existerar i Danmark, åtminstone inte i form av premier. Om man då måste betala skatt i Danmark och premier för socialförsäkringen i Belgien är man verkligen inte lyckligt lottad. Är fallet det omvända är man naturligtvis väldigt lyckligt lottad. Då betalar man relativt låg skatt i Belgien och erhåller en mycket stor mängd sociala förmåner i Danmark. Detta är alltså en punkt som vi måste återkomma till och som fortfarande är aktuellt. Det handlar inte om harmonisering, men det är ändå viktigt att de två skattetyperna behandlas på samma sätt, åtminstone i ett och samma land, och detta är en fråga som vi alla verkligen bör ägna stor uppmärksamhet åt. Om vi inte löser problemet kommer vi aldrig att kunna upprätta en välfungerande arbetsmarknad i Europa.

Gillig (PSE).
Fru talman! I likhet med föregående talare vill jag gratulera inte bara föredraganden Lambert till det genomförda arbetet utan också er personal, fru kommissionär, till deras arbete och till den samordning som har utvecklats mellan parlamentets utskott och kommissionen och som har lett till ett förenklat och moderniserat dokument om en av denna vår Europeiska unions grundläggande aspekter, alltså den fria rörlighet som - vilket ni själv sade - inte bara gäller arbetstagare utan alla Europas medborgare.
Dokumentet har förenklats, moderniserats och tar hänsyn till EG-domstolens beslut, men även till läget på dagens arbetsmarknad och till vissa typer av egenföretagare. Vi bör som jag ser det välkomna texten och kräva att arbetet avslutas före årets slut, före utvidgningen, eftersom det då skulle bli enklare att gå vidare.
Under den korta talartid jag har kvar skulle jag vilja lyfta fram en fråga: gränsarbetarnas situation. Dessa är i sanning verkliga européer, det är de som drabbas av olika lagstiftningar och som minst förstår de framsteg EU gör, och ändå är det för deras skull vi måste göra allt för att de skall kunna sköta sitt arbete över gränserna.
Som redan nämnts är det lätt att se de framsteg som gjorts. Samtidigt skulle jag vilja understryka behovet av att söka nya samarbetsformer, nya former av institutionellt samarbete mellan medlemsstaterna om svårigheterna att tillämpa dessa förordningar kvarstår, särskilt när de tillämpas på olika sätt. Antalet sådana skillnader är stort, och det tar lång tid att harmonisera dem.
När det gäller denna grundläggande fråga har det lagts fram förslag i form av ändringsförslag 51 och 52, som vi kommer att rösta om i morgon. Jag menar att frågan om samordning kräver fortlöpande ansträngningar och finslipning. I dag är samordning nödvändig eftersom medlemsstaterna ansvarar för dessa områden. Men detta hindrar oss emellertid inte från att ta upp den nödvändiga frågan om en harmonisering för att skydda den europeiska sociala modellen.

Laguiller (GUE/NGL).
Fru talman! Att virrvarret av lagar och förordningar om social trygghet i Europas olika länder behöver harmoniseras säger sig självt. Detta görs emellertid i minimal utsträckning och aldrig utifrån en strävan att anpassa varje lands sociallagstiftning till den nationella lagstiftning som är mest fördelaktig för arbetstagarna. Vissa av de ändringsförslag som Europaparlamentet lagt fram förbättrar förslaget till rådets förordning och vi kommer att rösta för dem, men hur kan vi diskutera ett fåtal ändringar utan att ta avstånd från den politik som för närvarande bedrivs av Europas stater, en politik som i stort sett går ut på att försvaga arbetstagarnas sociala trygghet, minska pensionerna och höja socialförsäkringsavgifterna samtidigt som man minskar bidragen: kort sagt, det vi nu ser hända i flertalet europeiska länder? Vare sig denna situation har utvecklats successivt eller plötsligt, har tillvaron blivit så svår för lågavlönade, egenföretagare och arbetslösa att de inte kan försörja sig ordentligt. Tillgången till vård har alltmer blivit de rikas privilegium. Detta är en skandal.
Varför skall vi dessutom följa denna politiska riktlinje när den nationella välfärden ökar, visserligen långsamt men ändå ökar? I Frankrike säger man till exempel att socialförsäkringssystemet dras med underskott. Varför är det så? Delvis på grund av arbetslösheten, en situation som arbetstagarna inte är ansvariga utan faktiskt tvärtom offer för. Men framför allt på grund av att staten tömmer socialförsäkringskassan för att ge gåvor till arbetsgivarna genom att minska de sociala avgifterna.
Det regeringarna kallar pensionsreform eller socialförsäkringsreform är i grund och botten en storskalig plundring av arbetstagare för att gynna ett fåtal rika parasiter. Jag vill hur som helst använda denna talartid till att hävda att Europas arbetstagare har en moralisk rätt att försvara sig, strejka och demonstrera, eftersom de inte har några andra sätt att protestera mot vad som faktiskt är organiserad stöld, varken mer eller mindre.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Fru talman! Även jag vill gratulera föredraganden, som har gripit sig an detta komplicerade och viktiga ärende med stor övertygelse och entusiasm. Principen att förenkla och modernisera bestämmelserna om social trygghet för att göra dem effektivare och mer användarvänliga förtjänar sannerligen stöd. Fastän jag har full förståelse för ett antal av de punkter hon tar upp, menar jag dock att hennes förslag går för långt i vissa avseenden.
Jag är emot ändringsförslag 1, 44 och 45, eftersom de innehåller hänvisningar till beskattning. Jag hör vad olika kolleger säger i denna fråga och välkomnar särskilt föredragandens egna kommentarer, nämligen att förordningen kanske inte är rätt instrument för att ta itu med detta. Jag håller med om det. Förordning 1408/71 handlar om att samordna social trygghet, och dess rättsliga grund går tillbaka på artikel 42, som inte har det minsta med beskattning att göra.
Jag kan förstå varför vissa kolleger vill utvidga förordningens tillämpningsområde till att omfatta även skatteområdet, men detta är inte en gemenskapsbehörighet och bör inte bli en sådan köksvägen heller, och inte genom ytterdörren heller för den delen. Om dessa ändringsförslag antas, hoppas jag att kommissionen förkastar dem. Jag uppmanar kommissionsledamoten att begrunda detta närmare.
Jag är även emot ändringsförslag 2 och 43, om utbetalning av arbetslöshetsunderstöd, som båda med nöd och näppe gick igenom i utskottet. Bestämmelserna i förordning 1408 måste sörja för en balans mellan att uppmuntra arbetskraftens rörlighet och att undvika missbruk. Uttrycket ?familjeskäl? i ändringsförslaget är enligt min uppfattning för vagt. EU:s medborgare har och bör ha rätt att söka arbete i vilken medlemsstat som helst. Att de skall kunna söka arbetslöshetsunderstöd i en medlemsstat utan att ha arbetat där och att EU skall ge dem rätt till förmåner utan hänsyn till enskilda medlemsstaters bestämmelser, är helt enkelt orimligt. Jag förstår problemet, men detta är inte lösningen.
Jag kommer att rekommendera att många av föredragandens övriga ändringsförslag skall stödjas, men av de skäl jag har nämnt ovan kan jag inte rekommendera att hennes betänkande skall godkännas i sin helhet.

De Rossa (PSE).
Fru talman! Arbetet med att utvidga, modernisera och förenkla förordning 1408/71 har länge varit efterlängtat. I över 30 år har vi väntat på att detta arbete skall göras. De framsteg som gjorts måste tillskrivas Lambert, kommissionen och personalen på bägge sidor, och, förvisso, de andra grupperna i denna kammare. De vars uppgift det är att tillämpa förordningen kommer med säkerhet att välkomna dess förenkling, eftersom den är ett minfält för dem som måste tolka de olika domstolsutslag som fogats till den egentliga förordningen.
Det har sagts upprepade gånger att det handlar om samordning. Det är sant att det inte handlar om harmonisering. Jag skulle emellertid vilja hävda att det så småningom bör handla om harmonisering. Vi sticker våra huvuden i sanden om vi tror att vi kan skapa en europeisk arbetsmarknad utan att till slut ta steget mot harmonisering både av våra sociala välfärdssystem och av våra skattesystem. Det är dumheter att tro att vi kan gå från den nuvarande rörligheten på två procent till verklig arbetskraftsrörlighet utan att ta denna fråga på allvar. Förslaget syftar till att utvidga och modernisera. Jag välkomnar särskilt de förändringar som gjorts med hänsyn till pendlande arbetstagare, vars liv kommer att bli mycket mindre stressiga till följd av de förändringar som uppnåtts.
Slutligen välkomnar jag den irländska regeringens antydan om att den avser att prioritera en överenskommelse om detta förslag under sitt ordförandeskap. Förhoppningsvis kommer den irländska regeringen inte att behöva gripa sig an frågan tack vare att det italienska ordförandeskapet redan kommer att ha gjort det. I alla händelser hoppas jag att en överenskommelse kommer att nås innan detta parlaments mandat löper ut i juni 2004.

Fatuzzo (PPE-DE).
Fru talman, ärade ledamöter! Jag kan inte annat än framföra mina gratulationer och min djupa tacksamhet till Lambert som har lyckats lägga fram detta dokument, som vi har väntat på i fem år nu, för diskussion.
Många pensionärer som har ekonomiska svårigheter på grund av sjukdom eller invaliditet kan sedan en lång tid tillbaka inte längre få ut sina pensioner respektive sjukersättningar om de flyttar inom Europeiska unionens femton medlemsstater på grund av en tidigare ändring av förordning 1408.
Ändringsförslag 42 till artikel 27a i Lamberts betänkande tar upp denna fråga och slår fast att det, innan det nya bosättningslandet börjar betala ut bidrag enligt sin lagstiftning, är det gamla bosättningslandet som skall betala ut dessa pengar tills den invalidiserade personen kan börja få ut dem från det nya landet.
Enligt ändringsförslaget till artikel 55 av Oomen-Ruijten, Pronk, Lambert själv, Hughes med flera skall dock förmånen inte betalas ut om motsvarande regelverk inte finns i det nya bosättningslandet - till exempel Frankrike. Därför är jag rädd att vissa EU-medborgare som flyttar inom Europeiska unionen kommer att förbli utan pension om båda ändringsförslagen godkänns - trots att jag inte tror att detta är utskottsmajoritetens eller parlamentets avsikt.
Jag hoppas jag har missförstått den avsikt som framgår av den italienska översättningen. Jag förbehåller mig rätten att klargöra denna punkt med föredraganden och hoppas att denna förordning verkligen skall bli ett steg framåt för skyddet av de europeiska arbetstagare som flyttar inom gemenskapen.

Thorning-Schmidt (PSE).
Fru talman! Vi har alla i dag sagt att det finns goda skäl för en revidering av förordning (EEG) nr 1408/71. Vi känner alla någon som har stött på svårigheter i samband med att ta arbete i två olika länder, och det är därför absolut nödvändigt att understryka att människor faktiskt inte har fått den rättighet som utlovades i samband med starten för den gemensamma marknaden. Därför är det helt naturligt att vi river ned de barriärer som finns.
Å andra sidan måste vi också erkänna att det förmodligen inte finns någon förordning som demoniserats mer än denna. Motståndare till Europeiska unionen i mitt eget hemland och i andra länder har under årens lopp använt den för att ge folk intryck av att vi skall harmonisera de sociala trygghetssystemen och att vi kommer att bli tvungna att ändra våra sociala trygghetssystem och till och med att våra nationella folkpensionssystem skall avskaffas. Jag beklagar naturligtvis att dessa personer inte framträtt i kammaren i dag för att delta i denna diskussion.
Jag skulle i dag vilja understryka att de danska socialdemokraterna allmänt sett inte är rädda för den fria rörligheten. Jag anser definitivt inte att den fria rörligheten kan underminera de nationella sociala trygghetssystemen, även om dessa då skulle gälla för en större personkrets. Varken erfarenheter eller beräkningar ger något stöd för att stora horder av människor plötsligt skulle vilja migrera.
Å andra sidan menar jag att det är viktigt för oss att förstå att vi definitivt inte bara skulle stå passiva och se på, utan omedelbart agera om oavsiktliga effekter skulle uppstå, om exempelvis för många bidrag skulle utbetalas från landet eller om sociala trygghetsregler skamlöst skulle utnyttjas. Detta betonas genom ändringsförslag 10 och 52, i vilka vi säger att våra länder kan upprätta mellanstatliga kontakter - av den typ vi redan känner till - och att vi måste prata med varandra om någon skulle råka i svårigheter. Detta skulle naturligtvis också förhindra alla former av fusk.
Det är viktigt att kommissionsledamöterna i dag även understryker minst tre saker utöver det som har sagts i kammaren. För det första att detta inte är en fråga om harmonisering. För det andra att vi inte tänker acceptera någon som helst försämring och att vi kommer att ingripa om vi upptäcker att systemen försämras. För det tredje att vi inte kommer att acceptera oavsiktliga konsekvenser och fusk. En fjärde viktig sak att framhålla är naturligtvis att vi inte kan acceptera en försvagning av de system vi redan har som en följd av detta förslag.
Jag betraktar detta som mycket viktigt. Jag tror inte själv att detta kommer att bli verklighet. Jag tror inte ett ögonblick på att flyttningen kommer att bli tillräckligt omfattande. Jag tror emellertid att det är viktigt för folk att få en försäkran om detta från den ansvarige kommissionsledamoten, och jag skulle uppskatta om ni, fru kommissionär, ville ge oss en sådan i dag.

Ojeda Sanz (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill börja med att säga att jag talar för min kollega Manuel Pérez Álvarez, som inte hunnit komma hit till kammaren ännu.
Först och främst vill jag gratulera föredraganden till hennes betänkande. Det är vår åsikt att principen om fri rörlighet för personer mellan medlemsstaterna är minst lika viktig som principen om fri rörlighet för varor och tjänster. Man kan till och med säga att den är viktigare än den sistnämnda.
Den fria rörligheten för personer skiljer sig från de andra nämnda principerna, eftersom den kan begränsas, förhindras eller ändras om de personer som flyttar inom Europeiska unionen inte får sina socialförsäkringsrättigheter säkerställda. I Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna fastställs i artikel 34 i kapitel IV om solidaritet, med tydlighet rätten till skydd i ett flertal fall. Dessa innefattar moderskap, sjukdom, arbetsolyckor, omsorgsbehov, ålderdom och arbetslöshet, i enlighet med gemenskapsrätten och nationella lagstiftningar och nationell praxis. I artikel 34 fastställs också att alla som är bosatta och lagligt förflyttar sig inom unionen har rätt till sociala förmåner och social trygghet i enlighet med gemenskapsrätten och nationell lagstiftning och nationell praxis.
Följande principer bör enligt vår åsikt vara vägledande för förordningen: principen om likabehandling, som ger arbetstagare och egenföretagare från andra medlemsstater samma rättigheter som medborgare i den ansvariga staten, principen om sammanläggning av perioder när avgifter har betalats i de olika medlemsstaterna i de fall detta är nödvändigt samt principen om förbud mot dubbel ersättning, principen om rätt att ta med sina rättigheter utomlands, vilken garanterar och underlättar fri rörlighet och familjeåterförening. Till följd av detta anser vi att den föreslagna förordningen bör välkomnas. Den underlättar ett mer allmänt stöd och gör tidigare bestämmelser enklare. Vidare är syftet inte att den skall ersätta nationell lagstiftning. Snarare är syftet att samordna de nationella systemen för att kunna ge de europeiska medborgarna bättre service och bättre tillgängligt stöd.

Bastos (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Förordning 1408/71 har funnits i mer än tre årtionden och tillkom i avsikt att samordna medlemsstaternas lagstiftning på området social trygghet. Dess huvudsyfte är att garantera att arbetstagare som flyttar inom Europeiska unionens territorium inte drabbas av olägenheter när det gäller deras rätt till social trygghet. Under årens lopp har flera ändringar gjorts av denna förordning, vilket har gjort den ytterst komplex, och de sociala trygghetssystemen i de olika medlemsstaterna, däribland i mitt eget hemland, har utvecklats på ett ofta mycket avgörande sätt.
Dessa faktum påvisar det trängande behovet av att reformera förordningen. I kommissionens förslag, som bör välkomnas, anges tydligt det mål som skall nås: att samordna sociala trygghetssystem med en framtida utvidgning i åtanke. Detta betyder samordning, inte harmonisering. Avsikten är att modernisera och förenkla förordningen, och inom denna ram har ett betydelsefullt steg framåt tagits på flera områden, särskilt i fråga om rättigheterna för arbetslösa, pensionärer och gränsarbetare samt deras familjer. Förteckningen över de former av social trygghet som omfattas av samordning har också utvidgats, och åtgärder föreslås för att lösa problemet med dubbelbeskattning.
Föredraganden har verkligen visat stort engagemang inför arbetet med att reformera denna förordning, och jag gratulerar henne till detta. Jag måste dock säga att några av de förslag hon har lagt fram skapar svårigheter, vilket är anledningen till att PPE-DE:s ledamöter i utskottet för sysselsättning och sociala frågor såg sig tvungna att rösta emot betänkandet. Jag skall begränsa mig till att ta upp ett av dem, som gäller definitionen av familjen: varje medlemsstat erkänner ett särskilt familjebegrepp i enlighet med sitt nationella rättssystem. Det skulle därför inte vara rimligt att påtvinga medlemsstaterna en viss typ av familjemodell.

Lambert (Verts/ALE).
Fru talman! Jag har begärt ytterligare talartid, eftersom jag vet att föredragande ofta inte har möjlighet att besvara särskilda punkter som skulle kunna klaras upp under debatten.
Pronk med flera har förklarat skattefrågan mycket bra för dem - inom hans egen politiska grupp och på andra håll - som oroas över den. Detta är ett tecken på att det finns frågor som behöver undersökas.
I fråga om ändringsförslag 44 och 45 skulle jag vilja uppmana Bushill-Matthews med flera att undersöka ändringsförslag 51 och 52 och se om han inte kan stödja åtminstone dem.
I fråga om en eller ett par kommentarer rörande artikel 3 och förordningens tillämpningsområde vill jag säga att om dessa avser frågorna om flyktingar och statslösa, omfattas dessa redan av den nuvarande förordningen. Detta är inte ett tillägg, utan en omformulering, eftersom det var nödvändigt att ändra det ursprungliga förslaget - ett ganska elegant och allomfattande förslag från kommissionen - på grund av att frågan om medborgare i tredje land behandlades för en tid sedan i ett separat förslag med Oomen-Ruijten som kunnig föredragande.
Frågan om att flytta av familjeskäl har infogats inte minst på grund av att detta, som jag sade, är en fråga som enligt rådgivningstjänsterna mycket ofta tas upp. Den har även varit föremål för ett viktigt ärende i utskottet för framställningar: En brittisk kvinna som flyttade från Förenade kungariket för att följa sin man i hans arbete som tjänstgörande i krigsmakten upptäckte att hon föll mellan två stolar i fråga om sin rätt till arbetslöshetsunderstöd. Om hon hade vetat bättre hur systemet fungerar i detalj, skulle hon inte ha gjort ?misstaget? att säga upp sig fyra dagar före flytten. Denna fråga finns alltså med på grund av att den berör ett stort antal människor.
Jag skulle vilja tacka kollegerna för en mycket fokuserad och initierad debatt. Jag hoppas att parlamentet kommer att fatta ett mycket positivt beslut i morgon.

Diamantopoulou
. (EN) Fru talman! Jag skulle vilja gratulera föredragande Lambert till hennes utmärkta betänkande, särskilt eftersom det inte räcker med att vara en känslig politiker för att utarbeta detta slags betänkande i just denna fråga, man måste även vara en mycket engagerad teknokrat. Det är ett så komplext och svårt område.
Jag skulle också vilja tacka Oomen-Ruijten och alla andra ledamöter som medverkat. De har verkligen fått arbeta hårt, inte bara på grund av ärendets komplexitet, utan även i fråga om de problem som omger enhällighet och de väldiga skillnader som finns från medlemsstat till medlemsstat.
Det är mycket viktigt att upprepa vad Thorning-Schmidt underströk upprepade gånger: allt detta arbete syftar till att modernisera och förenkla förordningen. Det är inte en politisk övning i harmonisering, vilket av rättsliga och politiska skäl vore en fullständig omöjlighet i denna fråga.
Kommissionens ståndpunkt när det gäller de olika ändringsförslagen är som följer:
Kommissionen kan godta ändringsförslag 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 19, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 39 och 41, liksom ändringsförslag 46, 47, 48, 50, 51, 52, 53 och 54 i sin helhet; dessa syftar antingen till att klargöra och precisera kommissionens förslag eller, genom skäl, till att fästa uppmärksamhet vid vissa specifika problem som inte kan lösas med bestämmelserna om samordning av sociala trygghetssystem, eller till att infoga EG-domstolens senare rättspraxis.
Kommissionen godtar ändringsförslag 11 till viss del; det gäller förklaringar som medlemsstaterna skall göra rörande sin lagstiftning. Den föreslagna texten är dock för stel. Det skulle räcka med en årlig förklaring.
Fastän jag förstår och stöder idéerna bakom ändringsförslag 38 och 40, kan kommissionen inte godta dem eftersom dessa bestämmelser i stället bör finnas i genomförandeförordningen.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 42, som inte skulle innebära någon som helst förenkling. Kommissionen har förståelse för tanken bakom ändringsförslaget. Samma resultat kan dock uppnås på annat sätt. Just detta är avsikten med ändringsförslag 55, som kommissionen kan godta i dess helhet. Detta ändringsförslag ligger också i linje med det förslag som kommissionen lade fram i juli

Talmannen.
 Tack, fru kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0228/2003) av Miguélez Ramos för fiskeriutskottet om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om halvtidsöversynen av det fjärde fiskeprotokollet mellan EU och Grönland [KOM(2002) 697 - 2003/2035(INI)].

Stevenson (PPE-DE).
Fru talman! En ordningsfråga. Jag är medveten om att vi har dragit över tiden en aning och att meddelandet om Cancún är planerat till kl. 17.00. Alla från fiskeriutskottet är närvarande just nu. Jag undrar om det skulle vara möjligt att behandla Miguélez Ramos betänkande och Ojeda Sanz betänkande innan vi avbryter för Cancúnmeddelandet? Detta skulle ge kommissionsledamoten och alla från fiskeriutskottet möjlighet att närvara under hela debatten om dessa betänkanden. Ingen har räknat med att komma tillbaka sent i kväll, och om vi skjuter upp meddelandet skulle detta kanske innebära att bara ett fåtal personer från utskottet närvarar för dessa betänkanden. Skulle detta vara möjligt?

Talmannen.
 Herr Stevenson! Jag förstår vad ni menar. Som ni ser får ni er önskan uppfylld när det gäller betänkandet av Miguélez Ramos, eftersom debatten kommer att inledas direkt. Vi får se om det blir möjligt att behandla det andra betänkandet om fisket efter betänkandet av Ramos.
Vi inleder således debatten om betänkandet av Miguélez Ramos.

Miguélez Ramos (PSE)
Fru talman! Grönland är en självstyrande region som tillhör Danmark. Den ingick i EG från 1973 till 1984. År 1984 hölls en folkomröstning på Grönland och 52 procent av invånarna uttryckte sin vilja att gå ur unionen. Sedan dess regleras förbindelserna av Grönlandsfördraget. Detta fördrag ger Grönland en ställning som utomeuropeiskt land och territorium, liknande den status som 19 andra territorier har. Till följd av detta kan grönländska fiskeriprodukter fritt exporteras till gemenskapen i utbyte mot ett fiskeavtal med tillfredsställande villkor. Det senare skulle ursprungligen gälla tio år men har förlängts vid flera tillfällen.
2002 års fjärde protokoll banade väg för den halvtidsöversyn som nu är på gång. Översynen är berättigad på grund av att det rör sig om en lång tid och att höga belopp är inblandade.
Innehållet i kommissionens meddelande sträcker sig längre än att bara handla om rena fiskefrågor. Detta beror på att förbindelserna med Grönland omfattar många andra frågor. Fiskeriutskottet anser därför att parlamentet bör ta initiativ till och utarbeta ett allmänt betänkande som handlar om politiska förbindelser, utvecklingsstöd till Grönland och fiskeförbindelser. Betänkandet bör sättas in i den arktiska dimensionens bredare sammanhang.
(Fru talman! Jag vill poängtera att jag inte kan se på skärmen hur många minuter som gått sedan jag påbörjade mitt anförande. Jag skulle vilja veta hur mycket tid jag har kvar.)
Förutom att förbindelserna mellan Grönland och unionen tas upp, innehåller kommissionens meddelande som sagt en genomgång av avtalet i sin nuvarande form. Alla ändringar måste godkännas av Grönlands behöriga lokala myndigheter. Följdriktigt föreslås en genomgripande översyn, men först efter 2006 när avtalet löper ut. För mellanperioden föreslås en enkel anpassning.
Det är dock viktigt att tänka på den kritik som framförts av parlamentet och av revisionsrätten. Vi anser därför att principerna för god förvaltning, öppenhet och optimalt användande av gemenskapens finansiella medel redan nu måste tillämpas även i fall av mindre anpassningar. Det finns ingen anledning att vänta till 2006 med att göra detta.
De slutsatser som min kollega Langenhagen drog av det fjärde protokollet för två år sedan gäller än idag i fråga om halvtidsöversynen. Det är nödvändigt att ta bort frågor som inte rör fisket från avtalet. Det är också nödvändigt att Europaparlamentet informeras om utnyttjandet av fiskerätter och att främja bildandet av samriskföretag. Förutom främjandet av samriskföretag kräver nu fiskeriutskottet att tillfälliga samriskföretag främjas, vilka är mer flexibla i sin struktur. I detta fall är de också bättre lämpade för dagens förhållanden i såväl Europeiska gemenskapens som Grönlands fiskerisektorer. Fiskeriutskottet begär också att kostnaderna för avtalet skall fördelas jämt, precis som sker i de avtal som ingåtts med sydligare regioner, där kostnaderna fördelas mellan rederierna och gemenskapsbudgeten. Jag konstaterar emellertid, herr kommissionär, att kommissionen inte ens har föreslagit detta för den anpassning som nu skall genomföras. Dessutom tycker jag inte att de anförda skälen är särskilt övertygande. Hänvisningen till att den grönländska förvaltningen är liten är faktiskt inte tillräcklig.
Europeiska unionen betalar varje år en ansenlig summa till Grönland för detta avtal. Den aktuella summan är 42,82 miljoner euro årligen. Detta gör det till det näst dyraste avtalet av alla, efter avtalet med Mauretanien. Priset är faktiskt orimligt om man tänker på att minst 14 miljoner euro går till åtgärder som inte har med fiskemöjligheter eller utveckling av fiskerisektorn att göra. De fiskemöjligheter som omfattas av resterande 28 miljoner euro har en mycket låg genomförandegrad. Det är bara tyska, danska, brittiska och franska flottor som har kvoter. Inga andra flottor får utnyttja de redan betalda fiskemöjligheter som inte utnyttjas. Detta gäller verkligen inte de sydligare avtalen.
Kommissionär Fischler! Vi välkomnar det faktum att detta förbud hävdes i det avtal som nåddes mellan kommissionen och den grönländska regeringen i juni. Vi välkomnar det faktum att andra flottor får tillgång till fiske av vissa arter och till experimentell fiskeverksamhet, även om tillträdet är begränsat.
För närvarande finns det inga bestämmelser som stöder samriskföretag eller tillfälliga samriskföretag. Sådana företag skulle kunna visa sig vara mycket förmånliga för Grönland med tanke på att landets ekonomi stagnerar. De kunde också gynna gemenskapen. I det föregående avtalet avsattes 6 miljoner euro för dessa åtgärder.
Min femte kommentar handlar om att avtalet omfattar arter som torsk och större kungsfisk, vilka knappt förekommer alls i grönländska fiskevatten. Gemenskapen betalar för dessa, även om ingenting fångas.
Vi välkomnar det faktum att förhandlarna i juni ledde fram till en överenskommelse om mer realistiska kvoter. Detta innebär ökade möjligheter att fiska hälleflundra, räkor och drottningkrabba. Vi är glada över att förhandlarna ansträngde sig för att få bort det som kallas fisk på papperet.
För det sjätte har gemenskapens finansiella bidrag ökat för varje protokoll. Samtidigt har fiskemöjligheterna minskat. I detta avseende är avtalet ohållbart. Dessutom är protokollet inkonsekvent, vilket Langenhagen påpekade när frågan var aktuell förra gången.
Avslutningsvis kan vi gratulera kommissionen till att den omvärderar de nuvarande överenskommelserna med Grönland. Det är positivt att lämpliga åtgärder har vidtagits. Jag nämnde några av dem. Dessa ingår i den överenskommelse som nåddes med Grönland i juni. Vi anser dock att kommissionen måste vara mer ambitiös och redan nu införa radikala förändringar.
Jag antar att förhoppningen är att detta fiskeavtal upphör att kränka de principer vi så starkt värnar. Jag syftar på de principer som ligger till grund för gemenskapens finansiella bestämmelser, såsom öppenhet och lämpligt utnyttjande av finansiella medel. Det krävs mer än bara en kosmetisk översyn.
Europeiska unionens stöd till Grönland är fullständigt berättigat. Ett fiskeavtal är dock inte det bästa sättet att göra det på. Jag klargjorde detta för den grönländske fiskeministern vid vårt möte här i Strasbourg i juli i år. Grönland är en viktig pusselbit i utvecklingen av unionens nordiska dimension. Det är därför nödvändigt att överväga andra finansieringsområden än fisket i förbindelserna på bekostnad av rubrik 4 i budgetplanen. En annan möjlighet skulle vara att finansiera dem genom Europeiska utvecklingsfonden.
Hur som helst har parlamentet fastställt sin ståndpunkt i betänkandet från fiskeriutskottet. Kammaren hoppas att kommissionen och rådet kommer att ta hänsyn till denna ståndpunkt hädanefter. Det skulle vara det bästa. Om detta inte är möjligt bör vår ståndpunkt hållas i åtanke vid förberedelserna inför förhandlingarna om ett nytt avtal 2006.

Fischler
. (DE) Herr talman, ärade ledamöter! Låt mig först tacka Miguélez Ramos för hennes betänkande rörande vårt meddelande om halvtidsöversynen - och jag betonar halvtidsöversynen - av det fjärde fiskeriprotokollet mellan Europeiska unionen och Grönland. Det gläder mig, fru Miguélez Ramos, att ni stöder kommissionens meddelande. Kommissionen och Grönland slutförde halvtidsöversynen den 30 juni 2003, så som föreskrivits i artikel 14 i protokollet. Det fjärde protokollet undertecknades i går och kommer förhoppningsvis att ratificeras av alla partner. Detta lägger fram svar och lösningar på frågorna i vårt meddelande och i ert betänkande.
Låt mig bara gå in på några av de nya beståndsdelarna i det. För det första har kvoterna ändrats avsevärt för att anpassa fångstmöjligheterna till forskningsrönen. Det finns ingen kvot för torsk, för kungsfisk i de västliga vattnen eller för blåvitling, i syfte att göra rättvisa åt EU:s fångstkapacitet. Det existerar alltså inte längre någon fisk som bara finns ?på papperet?.
För det andra har vi nu, eftersom vissa fångstmöjligheter hittills inte har utnyttjats, infört en standardöverföringsklausul, och därmed kan vi överföra outnyttjade fångstmöjligheter till andra medlemsstater som saknar kvot. Därigenom har avtalet med Grönland harmoniserats med andra avtal med tredje land, och åtgärder för ekonomisk kompensation har vidtagits. I juli i år överfördes för första gången i detta avtals historia outnyttjade kvoter till andra medlemsstater som saknade sådana.
För det tredje kräver ni i ert betänkande, fru Miguélez Ramos, att det skall införas licensavgifter. Detta sker den 1 januari 2004 för att utjämna bördorna mellan gemenskapen och redarna. Även detta är en anpassning till andra avtal med tredje land, och det ger oss dessutom möjlighet att övervaka fiskeansträngningarna.
För det fjärde har vi som en reaktion på den bristande öppenheten infört ett program för budgetstöd, och Grönlands lokala regering har i detta sammanhang åtagit sig att genomföra en strukturreform för sin fiskeripolitik som syftar till större privatisering och mindre subventioner. Grönland har dessutom åtagit sig att kraftigt öka anslagen till det grönländska institutet för naturresurser, och därmed bör det vara möjligt att stärka detta instituts forskningskapacitet.
Slutligen stöder vi också försöksfisket och utvidgar det till att omfatta även bläckfisk och musslor. Om detta blir framgångsrikt kan resultatet bli en starkare diversifiering av det grönländska fisket samt att nya arter tas med i nästa Grönlandsavtal. Dessa ändringar har införts i en dialog med grönländska myndigheter och i enlighet med principerna i det nya partnerskaps- och fiskeriavtalet. Jag menar att ändringarna gör Grönlandsavtalet öppnare och mer balanserat, särskilt med tanke på att den ekonomiska utjämningen nu motsvarar de fångstmöjligheter som faktiskt utnyttjas och att reformen av den grönländska fiskeripolitiken stimuleras. Visserligen är detta som sagt bara en halvtidsöversyn, men denna revision var ett villkor för de utvidgade förbindelserna med Grönland efter 2006. I och med vårt meddelande och stödet som ert betänkande ger har vi kunnat revidera det fjärde protokollet så att ingenting nu står i vägen för fördjupade förbindelser.

Dührkop Dührkop (PSE)
Herr talman! Som föredragande för budgetutskottets yttrande över detta betänkande vill jag först och främst, vilket också är brukligt här i kammaren, gratulera Miguélez Ramos till hennes utmärkta betänkande.
Jag vill också säga att det gläder mig att fiskeriutskottet har antagit budgetutskottets viktigaste ändringsförslag. I detta sammanhang kan det vara värt att betona att fiskeavtalet med Grönland är det näst viktigaste avtalet för unionen med tanke på kostnaderna i EU:s budget. Miguélez Ramos har redan påpekat detta. Det motsvarar ett årligt åtagande på 42,8 miljoner euro.
Såsom förklarades tidigare återspeglar emellertid inte detta belopp de verkliga fiskemöjligheterna för gemenskapsflottan. Detta beror på att kommissionen i själva avtalet uppskattar värdet av fiskemöjligheterna till 28 miljoner euro. Till och med den summan är för hög jämfört med de verkliga fångsterna.
Budgetutskottet erkänner det särskilda förhållandet mellan Europeiska unionen och Grönland. Utskottet är också medvetet om den särskilda ekonomiska situationen i landet. Fisket är fortfarande avgörande för Grönlands ekonomi. Även om budgetutskottet erkänner behovet av att ge Grönland finansiellt stöd, motsätter det sig dock den nuvarande strategin som innebär att ett sådant stöd ingår i den finansiella ersättning som ingår i fiskeavtalet.
Följaktligen anser budgetutskottet att det är mycket viktigt att kommissionen lägger fram ett förslag till nytt protokoll innan det nuvarande protokollet löper ut i december 2006. Den finansiella ersättningen i ett nytt protokoll bör motsvara de verkliga fiskemöjligheterna. Ett annat förslag om finansiellt stöd till Grönland bör läggas fram parallellt.
Utskottet välkomnar dessutom att kommissionen lade fram en halvtidsöversyn av det gällande protokollet. Detta ligger i linje med Europaparlamentets önskan om att fler allmänna utvärderingsrapporter skall läggas fram innan förhandlingar inleds om att förnya protokoll eller avtal, eller till och med om nya avtal. Dessa allmänna rapporter bör innehålla nyttokostnadsanalys.
Jag uppmanar därför kommissionen att lägga fram liknande halvtidsöversyner för alla fiskeavtal vars genomsnittliga kostnader i EU-budgeten överstiger 3 miljoner euro per år.

Langenhagen (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande! Det var mycket glädjande att höra vad Ramos och Fischler hade att säga i denna fråga, som vi har ägnat oss åt under så lång tid. Jag tror att vi är mycket, mycket nära en mycket, mycket bra lösning, och det händer ju inte alltför ofta att vi på fiskeriområdet kan tala om ett historiskt ögonblick, vilket Fischler just gjorde, men för första gången sedan fiskeavtalet med Grönland slöts 1985 har outnyttjade fångstkvoter överförts. Detta skedde nu som vi hörde för några veckor sedan, och det gäller uttryckligen för 2003; jag talar om 2003! Ett centralt krav i Miguélez Ramos betänkande har därmed uppfyllts.
Jag är dock säker på att kommissionen i detta läge skulle vilja att någon gick till dess försvar, och det är jag beredd att göra. Vi har fått veta att kommissionen tidigare inte föreslagit någon överföring. Det stämmer, men att genomföra en sådan åtgärd ligger helt enkelt inte inom dess befogenhet. Rätten att göra det ligger helt och hållet hos den som innehar kvoten, och ingen överföring kan göras om den parten inte går med på det. Denna överföring av kvoter på frivillig grund, som nu godkänts för första gången, är en imponerande uppvisning av mitt lands beredvillighet att lösa frågan med kvoter som inte utnyttjats fullt ut och att göra detta slutgiltigt, men i partnerskapsanda.
I motsats till vad jag ofta fått höra de senaste månaderna har Tyskland inte av egoistiska skäl blockerat europeisk politik i denna fråga: tvärtom ställer vi upp för Europeiska gemenskapen. Låt mig dock påpeka att denna reglering inte kan fungera av sig själv. Jag varnar för att experimentera med principerna i den europeiska fiskeripolitiken. Denna tillnärmning får inte tillåtas att luckra upp principen om relativ stabilitet. Jag anser att vi bör föra ytterligare allvarliga diskussioner om detta. Låt mig därför upprepa att dagens bestämmelser gäller 2003 och inte utgör en garanti för att andra medlemsstater kan få de kvoter som - för att nämna ett exempel - tidigare tillhörde Tyskland, för Tyskland kommer även i framtiden att stödja en flotta som fiskar utanför Grönland. Efter denna positiva aspekt vill jag avslutningsvis också ta upp en svag punkt. Vi behandlar här något vi kallar en halvtidsöversyn av protokollet, så som avtalats i själva protokollet. Eftersom jag var föredragande för frågan minns jag den fortfarande mycket väl. Men jag undrar vilka effekter parlamentets nuvarande ståndpunkt verkligen får i framtiden, med tanke på att vi vet att överenskommelser om ändringarna slöts redan i slutet av juni. Har vi tillfrågats om dessa? Har vi i framtiden enbart rätt att nicka igenom dem på samma sätt som tidigare, eller får vi tillfälle att visa vederbörlig ilska? Jag tänker inte minst på fiskeriavtalets effekter på budgeten, som vi nyss hörde om igen, när jag eftertryckligen begär - inte bara här och nu, utan också i morgon - att parlamentet skall få delta i förhandlingsprocessen. I slutändan kommer vi att tvingas ändra gällande fördrag för att detta skall kunna inträffa. I princip uppfattar jag allt annat som undanflykter!

Casaca (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, fru föredragande! Jag anser att det skulle vara lämpligt att börja med att påminna om att huvudskälet till att detta avtal finns var Grönlands utträde ur Europeiska unionen. Jag tror också att det är viktigt att påminna om skälen till att Grönland valde att utträda. Grönland utträdde ur unionen därför att vi med tvång ville upphäva detta lilla och ytterst avsides belägna samhälles oförytterliga rätt att fiska inom sin exklusiva ekonomiska zon om 200 sjömil, som i dag är tydligt skyddad enligt den internationella havsrätten.
Detta är det kanske största misstag som Europeiska unionen har gjort fram till i dag, och detta har redan tidigare vållat oss allvarliga problem och utgör fortfarande ett hot inför framtiden. I små områden som genomkorsas av nationella gränser, såsom Nordsjön, har det varit rätt metod att låta de europeiska institutionerna gemensamt organisera fisket efter långvandrande ytlevande fiskarter. Att gå från specifika fall och lösningar till gemensam äganderätt till fiskeresurser enligt en förment gemenskapslag är dock inte längre godtagbart.
Samma uppsättning artiklar i den internationella havsrätten som definierar äganderätten till marina biologiska resurser definierar också äganderätten till mineralresurser, uttryckligen fossila bränslen. Samma europeiska gemenskap som godkände att dessa artiklar tillämpades av olika medlemsstater för att staka ut äganderätten till undervattensgruvor för fossila bränslen i Nordsjön, hävdar att de inte är tillämpliga på biologiska resurser. Med andra ord skulle vi ha en lag som endast kan användas för att skydda intressena för staterna i Europas centrum, där gas och olja hittas, men som inte är tillämplig för att skydda intressena för Europas randstater eller yttre randområden, som innefattar enorma havsområden med avsevärda resurser.
Under den tioårsperiod som vi nu anser måste påbörjas för att garantera att de europeiska institutionerna diskuterar statusen i de ?västliga vattnen? måste en grundlig genomgång göras av frågan om tillträde till vatten, den europeiska lagstiftningen anpassas till de allmänna principerna i den internationella havsrätten och de bästa sätten att garantera ett hållbart fiske i Atlanten undersökas.

Busk (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Grönlandsavtalet skiljer sig från övriga fiskeavtal som Europeiska unionen ingått med tredje länder, eftersom det ger Europeiska unionen tillgång till fiskeresurser genom ekonomisk ersättning och erbjudanden om tillträde till marknaden för grönländska produkter. Jag tänker inte heller försöka dölja att Grönland och fiskeprotokollet avseende Grönland har en särskild betydelse för mig som dansk parlamentsledamot.
Detta är det fjärde fiskeprotokollet med Grönland, ett fiskeprotokoll som är mycket värdefullt för bägge parter. Den ekonomiska ersättningen motsvarar 900 euro per capita för Grönland och ger Europeiska unionen tillgång till grönländska fiskeriprodukter, vilka utgör mer än 90 procent av Grönlands totala export. Fiskeavtalet med Grönland möjliggör vidare att fiskerättigheter kan bytas med Island, Norge och Färöarna, vilket bidrar till att upprätthålla en generell jämvikt i den nordöstra delen av Atlanten.
Det fjärde protokollet innehåller tydliga förbättringar jämfört med tidigare protokoll i form av ökad insyn, vilket innebär att gemenskapens kvoter nu motsvarar de verkliga fångstmöjligheterna i Grönlands farvatten. Europeiska unionen har dessutom även fortsättningsvis förköpsrätt avseende de mängder som fastställts i det tredje protokollet, om bestånden skulle förbättras.
Det finns anledning att uppmärksamma er insats för det ni kallade ?det historiska avtalet?, kommissionär Fischler. Enligt det fjärde protokollet skall outnyttjade fiskemöjligheter mot slutet av protokollets giltighetstid kunna utnyttjas av andra länder än dem som enligt principen om relativ stabilitet direkt gynnas av avtalet.
Det råder ingen tvekan om att Europeiska unionens fiskeavtal med tredje länder i dag utgör en betydande del av den gemensamma fiskeripolitiken. Den allmänna utvidgningen av kuststaternas fiskezoner till 200 sjömil på 70-talet innebar att 95 procent av fiskebestånden och 35 procent av havet omfattades av kuststaternas lagstiftning. Traditionella fångstplatser gick förlorade och detta skapade ett behov av partnerskap med tredje länder för att den fortsatta överlevnaden för gemenskapens fiskeflottor skulle kunna säkerställas i syfte att bevara gemenskapens andel av världsfångsterna och säkerställa den fortsatta tillgången till fisk på Europeiska unionens marknader.
Fiskeavtalet med Grönland trädde i kraft 1995 i samband med Grönlands utträde ur Europeiska unionen till följd av självstyrelseavtalet med Danmark. Olyckligtvis underlät kommissionen att informera Europaparlamentet om experimentellt fiske och om upprättande av samriskföretag. Särskilt samriskföretag är något som jag förväntar mig mycket av, och jag skulle vilja föreslå att vi i fiskeriutskottet inleder en diskussion om dess för- och nackdelar.
Jag kan slutligen ge mitt stöd till Miguélez Ramos betänkande och vill gärna berömma det arbete hon har utfört.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! För det första välkomnar vi minskningen - om inte det fullständiga avskaffandet - av kvoter ?på papperet?: detta är ett mer realistiskt tillvägagångssätt. För det andra är upprättandet av ett samband mellan ekonomisk ersättning för fiskerättigheter och betalning för utveckling en förbättring i avtalet. 
I sitt pressmeddelande i juni framhöll kommissionen att dessa två aspekter har skilts åt. Till följd av detta bör det nu vara möjligt att tydligt fastställa för vad man har betalat. Det bör även medge större öppenhet och ansvarighet.
På samma gång som detta är mycket välkommet säger det inte så mycket om detaljerna. Jag önskar att kommissionen ville ge oss fler detaljer om vad som kommer att finansieras genom utvecklingsfonden och hur denna kommer att förvaltas.
Med tanke på att detta är en välkommen förändring av kommissionens syn på fiskeavtal, bör kommissionen välja samma tillvägagångssätt när det gäller AVS-avtalen. Kommissionen menar att detta är för svårt av flera olika skäl, trots att detta var en av brännpunkterna för det diskussionsunderlag om partnerskapsavtal som kommissionen nyligen lade fram. Vi vill se detta tillvägagångssätt väljas även för AVS-avtalen. Detta tillvägagångssätt, som innebär att utveckling skiljs från vad som faktiskt betalas för fiskerättigheterna, är ytterst viktigt, vilket också har nämnts av andra talare. Om detta är möjligt i fråga om Grönland bör det även vara möjligt i fråga om AVS-länderna.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill börja med att gratulera de två föredragande, Ojeda och Miguélez, som båda lägger fram betänkanden om fiskeavtal, och vårt fiskeriutskott har verkligen skött sina uppgifter perfekt inom ramen för dessa betänkanden.
Jag kommer huvudsakligen att ta upp frågan om Grönland, eftersom jag anser att den är viktig. Enigheten är stor bland ledamöterna här och det tycker jag är mycket positivt och viktigt. Stämningen är god! Herr kommissionär, jag vill gratulera till ert inlägg och det meddelande som utarbetats. Parlamentet och kommissionen är överens, vilket är mycket viktigt, och med tanke på det nya protokoll som skall undertecknas den 1 januari nästa år, tror jag också att medlemsstaterna redan har enats.
Jag anser att kommissionen, om ni tillåter mig, har tagit reson, eller med andra ord, det är mänskligt att fela. Såvitt jag minns har vi i detta parlament ända sedan 1994 efterlyst större opartiskhet, ökad öppenhet och mer rättvisa i detta avtal i förhållande till avtalen med de sydliga länderna, och nu börjar detta behov erkännas.
Jag vill även gratulera den nya generaldirektören för fiske, Holmquist, och generaldirektören för utrikespolitik, eftersom jag vet att de har gjort mycket stora insatser för att gå framåt enligt den nya linje som parlamentet nu lägger fram och som - det är vi alla eniga om - är den linje vi måste följa när det gäller avtalet med Grönland.
Det tidigare avtalet var, vilket några gånger har påpekats, en skandal, och detta menade både revisionsrätten och parlamentet eftersom vissa fiskbestånd endast förekom på papperet, eftersom det förekom slöseri med fiskekvoter som inte utnyttjades av de medlemsstater som kunde ha utnyttjat dem, vilket också är fallet med avtalen med de sydliga länderna, och det förekom även att rederierna inte betalade sina licenser. Nu anpassas detta till kriterierna för avtalen med de sydliga länderna, och det är ett verkligt positivt steg.
Kommissionen är enig, rådet är såvitt jag förstår enigt och parlamentet kommer också att enas. Dessutom är detta något vi alla bör vara nöjda med i Europeiska unionens och alla dess medlemsstaters intresse och även i Grönlands intresse. Vi går mot ett ömsesidigt intresse, och det är detta som behövs.
Experimentella kampanjer för nya arter har beviljats från juli och det finns möjligheter att diversifiera fisket på Grönland, vilket är positivt - jag reste till Grönland när jag var ordförande för utskottet - och jag vet att det finns andra vetenskapliga möjligheter som måste utnyttjas.
Jag vill rikta uppmärksamheten mot företag med blandat ägande - jag anser att detta är mycket viktigt - och på tillfälliga företagssammanslutningar. De grönländska fiskarna har personligen bett mig att hjälpa dem att bilda företag med blandat ägande, och därför har frågan betydelse för dem, och om vi diversifiera fiskemöjligheterna på Grönland och ser till att alla fiskekvoter utnyttjas, anser jag att vi har åstadkommit något mycket positivt, eftersom vi alla som sagt blir nöjda med det nya protokoll som skall undertecknas i januari och även 2006.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja inleda mitt anförande med att ställa en fråga: Finns det en gemensam fiskeripolitik, bortsett från den som används för att hävda de privilegier som vissa länder och flottor åtnjuter? Enligt det utkast till konstitution som nu ligger framför oss, vilket kommer att behandlas på regeringskonferensen, finns det inte det. I den tredje delen om den gemensamma politiken, i det avsnitt som handlar om jordbruk och fiske, kallas fisk för jordbruksprodukter, och den gemensamma fiskeripolitiken nämns inte med ett endaste ord. I en diskussion om unionens resurser i sjöarna och haven är detta lika överraskande som kafkaartat. Ingenting sägs om den gemensamma fiskeripolitiken, ingenting om att tillförsäkra alla länder och flottor lika rättigheter och att samtidigt, naturligtvis, bevara fiskbestånden åt våra barn och barnbarn.
Av denna anledning bland andra stöder jag betänkandet av Miguélez Ramos om halvtidsöversynen av det fjärde fiskeprotokollet med Grönland. Jag stöder betänkandet just därför att det utgör ett steg i rätt riktning genom att det ställs krav på att de fiskande länder, flottor och företag som orättvist är utestängda både på grund av den oriktiga tillämpningen av principen om en relativ stabilitet och det nuvarande protokollet, skall ges möjlighet att fiska i Grönlands vatten.
Föredraganden öppnar vägen för den diskussion som är nödvändig för att förbättra de kommande protokollen samtidigt som hon, såsom man skulle vänta sig, hävdar Grönlands rättigheter och dess beslutsprocess.

Stevenson (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulerar Miguélez Ramos till hennes betänkande. Hon har belyst några ytterst viktiga frågor, inte minst skillnaden mellan vad vi betalar till Grönland varje år - 42,8 miljoner euro - och vad vi får tillbaka - fiskerättigheter värda 28 miljoner euro. Det gläder mig att kommissionsledamot Fischler har påpekat att det protokoll som undertecknades i går delvis rättar till detta förhållande som revisorerna tidigare har anmärkt på.
Det är som Casaca sade värt att komma ihåg att det rör sig om villkor i ett avtal som utarbetades i samband med att Grönland lämnade Europeiska gemenskapen. En väsentlig del av detta ersättningspaket är avsett att stödja Grönlands ekonomi och Grönlands förtvivlat fattiga inuitbefolkning. Jag vet att detta är ett faktum som Langenhagen är insatt i och tidigare har bett parlamentet behandla med insikt.
Jag stöder emellertid föredraganden när hon insisterar på att de aspekter av förbindelserna mellan EU och Grönland som inte står i samband med fiske måste finansieras under budgetplanens rubrik 4 eller genom Europeiska utvecklingsfonden. Fiskebudgeten får användas endast för fiskeändamål.
Å andra sidan vill jag höja ett varningens finger för den aspekt av betänkandet som efterlyser en utdelning av underutnyttjade fiskerättigheter. Fischler fäste uppmärksamheten vid detta i sitt uttalande, och det protokoll som undertecknades i går tycks nu erbjuda en möjlighet att tilldela andra medlemsstater dessa underutnyttjade fiskerättigheter. Jag skulle i detta avseende vilja uppmana kommissionsledamoten att erinra sig den belägrade vitfisksflottan runt Nordsjön, särskilt Förenade kungarikets flotta, som nu ligger för ankar halva månaden med kvoterna sänkta med 50 procent. Om underutnyttjade rättigheter skall delas ut eller samriskpartnerskap upprättas, ber jag er se till att vitfisksflottan i Nordsjön hamnar längst fram i kön.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall fatta mig helt kort och vill börja med att gratulera Miguélez Ramos till hennes utmärkta betänkande, som vi alla erkänner är ytterst väl uttänkt och förnuftigt och som i själva verket följer ett tidigare arbete utfört av Langenhagen, som var föredragande när detta fiskeprotokoll först utarbetades och som även har kommit med vissa förslag som utgör ett steg i rätt riktning och som ligger i linje med det meddelande som kommissionen nu framlägger för oss.
Jag tror att vi med detta uttalande av kommissionen jämte denna avsiktsförklaring, om denna omsätts i handling - och vi hoppas alla att så kommer att ske -, äntligen kommer att sätta punkt för den tämligen bisarra situation i vilken vi har arbetat ända till nu. För det första, som redan har sagts har vi betalat ut ersättning inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken uppgående till nästan två gånger fångsternas verkliga värde - och detta är ingen liten sak, vi talar faktiskt om en oförtäckt fördubbling av siffran, vilket betyder en nätt summa. För det andra ser vi äntligen öppenhet i budgeten, något som tidigare saknades, vilket revisionsrätten nyligen påpekade. Vidare har det förekommit diskriminering i fråga om tillträde till resurser i detta område.
Jag skulle vilja påminna om det specifika fallet med mitt eget hemland, som historiskt alltid har fiskat i dessa vatten men som efter anslutningen till Europeiska unionen förlorade dessa historiska rättigheter eftersom det inte hade något avtal med Danmark. Vi har stor respekt för principen om relativ stabilitet, men vi anser att det måste finnas flexibilitet, så att kvoter som förblir oanvända ett visst år tas över av andra som verkligen kan utnyttja dem, naturligtvis utan att detta hindrar oss från att fortsätta att försöka dela upp dessa kvoter rättvist, och följaktligen säkra relativ stabilitet. Detta är anledningen till att kommissionens handling utgör ett steg i rätt riktning, och jag hoppas att den kommer att omsättas i handling, parallellt med lämpliga lagstiftningsåtgärder.

Parish (PPE-DE).
Herr talman! Jag beklagar att jag går mot strömmen i denna debatt, men detta betänkande måste tas i två stycken. Först och främst måste vi isolera det faktum att de europeiska skattebetalarnas pengar måste användas på ett öppet sätt - vilket för tillfället inte är fallet. Helt klart betalar vi för mycket för fiskerättigheterna, och vi bör betala för den mängd fisk som fångas av europeiska yrkesfiskare, men om vi vill ge utvecklingsbistånd till Grönland, låt oss då betala det separat. Jag är inte emot det, men det kan inte betalas med ?pappersfisk? genom ett fiskeavtal.
Jag är mycket förvånad över kommissionens inställning till idén att vi nu bör öka det antal arter som får fångas på och runt Grönland. Vem som helst skulle kunna tro att den gemensamma fiskeripolitiken har varit en stor framgång, när vi i själva verket ser fiskbestånden i europeiska vatten som helhet minska mer och mer. Tanken är nu att öka kvoterna för fler arter. Jag har ofta sagt här i kammaren att fiskar tyvärr inte simmar art för art, och väldigt ofta hamnar även andra arter i näten när en fiskart fångas. Om yrkesfiskarna inte har kvoter, kastas denna fisk överbord. Vi vet alla att en skamlig mängd fisk varje år kastas överbord i Europeiska unionen.
Vi måste se över hela idén med att ha avtal med tredje land. Väldigt ofta leder dessa till att Europeiska unionen exploaterar tredje länders vatten, med påföljden att yrkesfiskarna i dessa tredje länder blir sysslolösa och att hela frågan bringas i vanrykte. De pengar som EU ger ut når ofta inte de yrkesfiskare eller de länder för vilka de är avsedda. De hamnar väldigt ofta på fel ställe. Vi bör se över hela situationen.

McCartin (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka Miguélez Ramos för hennes grundliga vädring av denna fråga och för hennes nyttiga betänkande. Jag vill även tacka kommissionsledamoten för att han har snyggat upp det hela och gjort vad som helt klart var en oacceptabel situation något mer acceptabel i dessa omförhandlingar. Jag skulle vilja ta upp vad min vän Casaca sade om Europeiska unionens sätt att tillägna sig Grönlands fisk. Jag är säker på att detta även gäller Azorerna och Irland, även om Azorernas vatten inte är så rika.
Sanningen är en annan. Vid den tidpunkt de anslöt sig till Europeiska unionen fanns bara en sexmilsgräns. Det var senare som Europeiska unionen utvidgade den till 200 sjömil. Då började Grönlands, Irlands och kanske även Azorernas yrkesfiskare inse vad som kunde ha varit. Jag håller med om - vilket jag ofta har upprepat - att det för att ha en gemensam jordbrukspolitik inte var nödvändigt att göra fisken till gemensam egendom. Vi hade kunnat ha en anständig gemensam fiskeripolitik utan att göra fisken till gemensam egendom. Vi fick den värsta av världar, i det att unionen ägde fisken medan de nationella regeringarna hade i uppgift att övervaka den. Det var där ett mycket stort misstag begicks. Det är därför bestånden är körda i botten. Det som var allas skyldighet blev ingens skyldighet. Det var inte den gemensamma fiskeripolitiken i sig som knäckte bestånden, det var bristen på nödvändig tillsyn. Om unionen hade haft i uppgift att övervaka fisket, kunde vi ha haft en viss framgång.
Grönland lämnade unionen. Det var inte exakt som Casaca sade, men Grönland trädde ut efter det att 200-milsgränsen hade utvidgats. Grönland borde ha stått på sig och upprätthållit solidariteten. Grönland skulle ha haft behållning av bland annat strukturfonderna. Som bäst har strukturfonderna gett högst 300 euro per person till en stat i denna union - det var i Irland. Portugiserna, grekerna och syditalienarna har fått mycket mindre än så. Enligt Busks beräkningar får människorna på Grönland dock 900 euro per person och år. Detta är för generöst. Jag anser att vi har blandat ihop vår utrikespolitik med vår fiskeripolitik. Vi har gett Grönland en uppgörelse som Grönland inte hade rätt att vänta sig med tanke på att Grönland frivilligt drog sig tillbaka och inte godtog tron på att ön skulle ha blivit rättvist behandlad inom unionen.

Talmannen.
Vi kan inte bifalla Stevensons yrkande om att övergå till debatten om Ojeda Sanz betänkande, eftersom vi redan är närmare en kvart försenade med kommissionens meddelande och inte kan utöka denna försening. Debatten om Ojeda Sanz betänkande kommer därför att hållas klockan 21.00.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett meddelande från kommissionen om förberedelserna inför WTO:s femte ministermöte i Cancún.
Jag ger ordet till kommissionsledamot Lamy.

Lamy
Herr talman! Eftersom kommissionsledamot Franz Fischler och jag nästa vecka för unionens räkning skall närvara vid Världshandelsorganisationens femte ministerkonferens i Cancún i Mexiko för att förhandla, diskuterade kommissionen nu i eftermiddags läget inför förberedelserna av konferensen. Jag skulle vilja säga ett par ord om dessa diskussioner och därefter svara på eventuella frågor ni vill ställa.
Som ni vet är Europeiska unionens främsta prioritering på handelsområdet fortfarande att se till att den förhandlingsrunda som inleddes i Doha för mer än 18 månader sedan blir framgångsrik. Vi förväntar oss att en öppnare handel med varor och tjänster och investeringar kommer att stärka tillväxten i Europa, baserat på de grundläggande spelregler som skall förstärkas för att ge en ram åt den ökade öppenheten. Lika viktig är dock vår strävan att förbättra utvecklingsländernas medverkan i det globala handelssystemet så att dessa kan gynnas av den öppnare handeln och dra mer nytta av globaliseringens fördelar, samtidigt som de skadliga effekterna av globaliseringen - och sådana finns det verkligen - skall lindras.
Ribban har lagts ganska högt, vilket vi kommer att kunna göra en sammanfattande bedömning av vid förhandlingsprogrammets slut. Vilka resultat behöver vi uppnå i Cancún för att säkerställa en framgång för den här förhandlingsrundan, som vi i Doha döpte till ?programmet för utveckling?? Detta kommer vi, Världshandelsorganisationens medlemmar, att gå igenom tillsammans i Cancún nästa vecka när vi gör ett slags halvtidsutvärdering. Det som verkligen gäller då är att slutligen få veta huruvida vi kommer att lyckas slutföra förhandlingarna till slutet av nästa år, i enlighet med vad vi beslutade för ett och ett halvt år sedan. Detta är i grund och botten den fråga som vi skall försöka besvara i Cancún, och om vi skall kunna ge ett positivt svar måste vi först bekräfta att tidsfristen för förhandlingarna är i slutet av 2004.
Om vi skall kunna ge ett positivt svar måste vi i Cancún kunna konstatera att 50 procent av förhandlingarna i samtliga frågor har slutförts. Faktum är att det inte rör sig om förhandlingar där frågorna avverkas en efter en, där man kommer överens om en fråga innan man går över till nästa, det rör sig snarare om breda förhandlingar om ett tjugotal frågor som kan sägas utgöra en jämvikt mellan de punkter som förhandlingsparterna antingen vill försvara eller angripa.
Frågan i Cancún beträffande förhandlingarna som helhet är alltså om vi har kommit ungefär halvvägs och om vi är tillräckligt övertygade om detta för att kunna stå fast vid den slutliga tidsfristen i slutet av nästa år. Vi är angelägna, vi européer, om att med denna halvtidsöversyn kunna bekräfta den jämvikt som fastställts i det ursprungliga programmet, mellan å ena sidan ett öppnande av marknader och å andra sidan stärkta spelregler på handelsområdet. Vi är mycket måna om denna jämvikt och ser den som politiskt grundläggande eftersom den överensstämmer med vårt eget ekonomiska system, och då menar jag ett system som är öppet för handel men reglerat av rambestämmelser som ger uttryck för sociala, hälsomässiga och miljörelaterade intressen. Detta är den ståndpunkt som kännetecknar Europeiska unionen i förhandlingarna, och den måste behållas. Därför är det viktigt att vi framskrider i ungefär samma takt som de frågor som diskuteras under förhandlingarna i helhet.
Var står vi i detta avseende? Under de senaste veckorna har det tydligt framgått att saker och ting har börjat gå snabbare i Genève. Det är tydligt att nästa veckas möte redan har gett impulser till förhandlingarna, som stundtals tenderade att förlora tempo. Ordföranden i Världshandelsorganisationens allmänna råd, den ambassadör som leder WTO:s så kallade allmänna råd i Genève, har lagt fram ett förslag till slutdeklaration som förhandlarna på ministernivå kommer att utgå från vid sitt möte i Cancún nästa vecka.
Kommissionsledamot Franz Fischler och jag själv har redan flera gånger sagt att vi inte är entusiastiska över detta förslag. Vi ser vissa punkter i förslaget till deklaration som mycket problematiska, men det är bra att det över huvud taget finns ett förslag och att detta är tydligt strukturerat. Det finns saker, det vill jag upprepa, som inte är acceptabla. I våra ögon skapar dokumentet obalans på områden som jordbruk, industriavgifter, miljö och geografiska beteckningar. Även andra WTO-medlemmar är av samma uppfattning, men som Världshandelsorganisationens talesman sade med glimten i ögat: ministrarna måste ha något att göra i Cancún. I egenskap av förhandlare för EU:s 15 medlemsstater skall vi fortsätta att strida för ett resultat som skapar jämvikt mellan att öppna marknader och att fastställa regler som skapar förutsättningar för att ge utvecklingsfrågorna en mer framträdande plats på alla områden.
Vi får ofta frågan om vi är optimistiska eller pessimistiska inför möjligheten att nå framgång i Cancún. Ni har ännu inte ställt den frågan, men jag skulle vilja säga att Franz Fischler och jag själv varken är det ena eller det andra. Vi är förhandlare för unionen, som har gett oss ett mandat för detta. Mandatet sätter gränser för vad vi kan acceptera och, som vanligt, kommer vi att redogöra för er hur diskussionerna utvecklas i takt med att saker händer och på ort och ställe. Vi kommer att följas av dem som är våra verkligt politiskt överordnade, det vill säga unionens ministerråd och Europaparlamentet, liksom företrädare för andra berörda parter. Vi kommer därför att ha tillfälle att på plats göra en exakt bedömning av i vilken riktning vi måste gå, men en sak måste vi ha klart för oss: vi har fått ett formellt mandat till följd av de debatter som pågått under de senaste månaderna i både ministerrådet och Europaparlamentet. Kommissionsledamot Franz Fischler och jag kommer därför att utgå från detta mandat i vårt agerande.
Till sist vill jag betona att vi tar med oss goda nyheter när vi reser till Cancún i slutet av veckan, och då menar jag den överenskommelse som träffades förra veckan om tillgång till läkemedel. Det kan sägas att denna överenskommelse blir ett första undantag från de gällande patentbestämmelserna för att behövande länder skall få möjlighet att importera generiska läkemedel. Överenskommelsen visar att Världshandelsorganisationen har förmåga att uppfylla utvecklingsländernas behov. Detta är inte längre bara ett projekt, en retorik eller en vision, utan en konkret bekräftelse på att globaliseringen både kan och måste gå hand i hand med utvecklingssamarbetet. Sammanfattningsvis markerar överenskommelsen - trots att den bara utgör en liten del av det enorma problemet med fattiga länders tillgång till läkemedel - ändå ett steg framåt, och jag vill här inför er välkomna detta på unionens vägnar. Förutom i denna fråga vet vi var vi står i de övriga, och som jag nyss sade kommer vi att agera på grundval av det mandat ni har gett oss.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, kommissionär Lamy, kommissionär Fischler, mina damer och herrar! Nu har vi återigen en viktig runda framför oss. Den handlar om de framgångar som vi skall tillskriva Europa, och kommissionär Lamy har rätt när han påpekar att detta handlar om att öppna marknaden för handel, och jag vill betona att detta skall ske på ömsesidig bas. Vårt problem är emellertid att det fortfarande finns många tekniska handelshinder, särskilt för vår europeiska struktur med små och medelstora företag, där två tredjedelar av Europas arbetstagare är anställda. Detta betyder att det också är viktigt att fastställa positiva effekter av Cancúnrundan, att visa vilka tillväxtmöjligheter vi har i Europa och vilka former av nya jobb som skulle kunna skapas här.
Jag har ytterligare en fråga: Hur ser egentligen situationen ut beträffande regionala kvalitetsprodukter? Vi har uppmärksammat ett 40-tal av dessa produkter - särskilt en från kandidatländerna, nämligen ölet Budweiser.

McNally (PSE).
Herr talman! Vi förstår alla att både kommissionsledamot Lamy och kommissionsledamot Fischler måste hålla sig inom sitt mandat. Detta mandat omfattar Singaporefrågorna och särskilt frågan om investeringar. Kommissionär Lamy! Efter vår senaste diskussion om detta här i kammaren vet ni att PSE-gruppen tycker att det av alla Singaporefrågorna är särskilt olämpligt att driva frågan om investeringar. 
Anser ni att stämningen bland utvecklingsländerna är sådan att vi riskerar att orsaka stor splittring i diskussionerna om vi mot deras vilja insisterar på att driva frågan om investeringar? Ärligt talat, enligt vår uppfattning är detta inte rätt tid. Jag vill gärna veta om ni håller med om att vi bör släppa kravet på att investeringar skall tas med.

Olsson (ELDR).
Herr talman! Herr kommissionsledamot! Jag tillhör dem som tycker att det är väldigt viktigt att vi får med utvecklingsländerna i handeln och att vi öppnar våra marknader. Alla utvecklingsländer är emellertid inte likadana. Det finns ett bekymmer, inte minst när det gäller jordbruket. Bland utvecklingsländerna finns det nämligen några länder som har en väldigt hög konkurrenskraft när det gäller jordbruksproduktion, vilket kan vara besvärligt för EU. Jag skulle därför vilja ställa en fråga till kommissionsledamoten: Vilken strategi har kommissionen för att klara detta utan att för den skull stoppa projektet att få in utvecklingsländerna och på lite sikt göra dem till stora avnämare av just jordbruksprodukter?

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! Även jag skulle vilja tala om Singaporefrågorna, eftersom kommissionens och rådets ståndpunkt genomsyras av ett kolossalt hyckleri.
Enligt er retorik, herr kommissionär, skulle dessa förhandlingar inleda en utvecklingsrunda som prioriterar utvecklingsländernas intressen. Ni vill gärna framställa EU som en understödjare av och förkämpe för utvecklingsländerna, men ändå uppfattas det nu som att EU tvingar på dessa länder en ny uppsättning frågor om investeringar och konkurrens, trots det faktum att det stora flertalet av dem redan har sagt kategoriskt att de inte vill ha förhandlingar på dessa områden. Till och med AVS-gruppen - en grupp till vilken detta parlamentet antas ha ett särskilt förhållande - har avgett ett uttalande av vilket det framgår att gruppen inte vill ha dem. De minst utvecklade länderna vill inte ha dem.
På min grupps vägnar undrar jag därför följande: Om ni menar allvar med att denna nya runda verkligen är en utvecklingsrunda och om ni verkligen vill att EU skall ses som en understödjare av utvecklingsländerna, kommer ni då att be rådet dra tillbaka kraven i dessa frågor? Om inte, kan ni tala om för oss hur ni skall förena ert så kallade stöd för utvecklingsländerna med er dagordning, som står i direkt strid med deras intressen och önskemål?

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Tack för er framställning, herr kommissionär. Världshandelsorganisationens ordförande har nu givetvis kommit med ett förslag om att säga upp fredsavtalet på jordbruksområdet. Jag vet att detta inte ryms inom mandatet, men anser ändå att det är värt att överväga med tanke på att vi är intresserade av att nå lika handelsvillkor även på detta område. Vi använder Förenta staternas protektionister på jordbruksområdet för att ursäkta vår egen protektionism. Varför inte i stället avveckla båda dessa former av protektionism och inleda en verklig handel med utvecklingsländerna.
En annan aspekt är arbetstagarnas rättigheter. Hur ser vi till att länder som ingår avtal inom ramen för Världshandelsorganisationen åtminstone respekterar sina egna lagar och bestämmelser om arbetstagarnas rättigheter, löner och så vidare. Jag tänker till exempel på Thailand där flyktingar från Burma arbetar under fängelseliknande förhållanden för så gott som inga pengar alls och där handeln riktas direkt mot Europa. Det är på våra hyllor man hittar produkterna från dessa fångläger. Hur skall vi föra in denna fråga i Världshandelsorganisationens förhandlingar?

Lamy
Herr talman! Jag skall snabbt gå igenom dessa frågor en och en. Jag anser att Rübig har rätt när han säger att förhandlingarna är viktiga för små och medelstora företag. Det är ett elegant sätt att säga att det inte bara är stora multinationella företag som har ett intresse av att det multilaterala handelssystemet utvecklas på ett balanserat sätt.
Geografiska beteckningar är en invecklad fråga och jag skall helt kort påminna om unionens mål i förhandlingarna på detta område. När det gäller vin och spritdrycker skulle vi först och främst välkomna om WTO upprättade ett bindande register. Vi skulle också välkomna en utvidgning av ett antal bestämmelser som skyddar geografiska beteckningar för vin och spritdrycker till att även omfatta jordbruks- och livsmedelsprodukter. Slutligen vill vi ta tillbaka ett antal geografiska beteckningar, vilket är helt i sin ordning. Vi har under Franz Fischlers ledning gjort en lista över beteckningar som är viktiga för våra jordbrukare, men som fortfarande utsätts för intrång i andra delar av världen.
McNally upprepade socialistgruppens ståndpunkt om investeringar. Jag vill säga ett par ord om detta och samtidigt svara Lucas. Hur kan vi förena våra önskemål om utveckling med vår önskan att WTO skall inriktas mot att utarbeta ett multilateralt avtal om principer för investeringar? För det första anser vi att investeringar är en viktig faktor för utveckling och menar att ett antal enkla och grundläggande regler om sådant som öppenhet och förutsebara investeringsregler är en viktig förutsättning för investeringar. För det andra är vi beredda att i dessa förhandlingar ta hänsyn till en del av utvecklingsländernas intressen, vilket ofta har uttryckts och mynnar ut i synpunkten att sådana regler skulle inkräkta på deras politiska suveränitet. Vi är beredda att besvara detta genom att lägga fram ett förslag med ett antal allmänna bestämmelser som utvecklingsländerna kan godta om de vill. De som inte godtar dessa bestämmelser skall inte heller behöva följa dem. På detta sätt kan en rad invändningar bemötas.
Jag vill i förbigående påminna McNally och Lucas om att utvecklingsländerna är splittrade i den här frågan: vissa är positiva och andra inte, vilket också gäller i andra frågor. I Världshandelsorganisationen finns ingen front som enar nord i vissa frågor eller en front som enar syd i andra frågor.
På denna punkt skulle jag bara vilja erinra Lucas om att dessa fyra frågor - investeringar, bättre handelsvillkor, öppenhet i offentlig upphandling och konkurrens - ingår i det förhandlingsprogram som utarbetades i Doha. Förutsättningen är dock att vi måste komma överens om hur förhandlingarna skall föras. Detta gäller även andra frågor, till exempel jordbruksfrågor och industriavgifter.
Olsson har rätt när han säger att jordbruket inte heller är en fråga som inom WTO skapar någon skiljelinje mellan ett nord som är mot konkurrens och för protektionism och ligger i luven med ett syd som är för konkurrens och avreglering. Det räcker att jämföra Brasiliens ståndpunkt med Indiens, Afrikas med Indonesiens eller Thailands, för att omedelbart inse att förhållandena inte är sådana. För att svara Frahm vill jag säga att vår filosofi i denna diskussion är ganska tydlig. För det första kan vi inte behandla jordbruksproduktionen som en enhet, vilket vi brukar göra när det gäller däck, strumpor, skjortor eller bilar. Jordbruksproduktionen särskilda egenskaper innebär att vi européer har ett antal skäl för att inte stödja en fullständig avreglering av jordbruksmarknaderna och därför försöker behålla de statliga stöden till jordbruket. Samtidigt måste statens sätt att ingripa anpassas så att det undanröjer vissa hinder för jordbrukspolitiken i utvecklingsländerna. Det var detta vi gjorde 1992, 1999 och 2003, och det är rätt att hedra kommissionsledamot Fischler, som är med mig här i kväll, för de insatser han gjorde vid dessa tillfällen då vi anpassade vår gemensamma jordbrukspolitik till världshandeln, för att särskilt gynna utvecklingsländerna. Vi kommer att fortsätta på den vägen. Vi har åtagit oss att föra förhandlingar om att ytterligare minska vårt nationella stöd när detta förhindrar handeln, öka vårt tillträde till marknaden och minska våra exportbidrag. Vi gör detta i första hand för att gynna utvecklingsländerna. Sådan är grunden för unionens förhandlingar.
Den sista punkten är ett svar till Frahm. Det stämmer att sambandet mellan grundläggande rättigheter och internationella handelsregler är problematiskt, liksom sambandet mellan internationella handelsregler och internationella miljöavtal och hur handelsregler och skyddet av folkhälsa förhåller sig till varandra. På folkhälsoområdet fattade Världshandelsorganisationen nyligen ett beslut som främjar tillgång till generiska läkemedel. I förhandlingarna, för vilka programmet fastställdes i Doha, förs samtal om sambandet mellan miljöbestämmelser och handelsregler. Däremot pågår inga förhandlingar om förhållandet mellan internationella handelsregler och arbetstagares grundläggande rättigheter, särskilt Internationella arbetsorganisationens fem grundläggande konventioner, eftersom vi inte har lyckats driva igenom vår uppfattning. Detta var ett av våra förhandlingsmål i Doha. I den frågan stötte vi på hårt motstånd från Förenta staterna och utvecklingsländerna. De ville inte och vill fortfarande inte ha en sådan förhandling. Hur tungt vägande unionens ståndpunkt än är - jag har alltid försvarat den med stor kraft eftersom jag anser att den är rätt - har den inte vunnit mark över utvecklingsländernas och Förenta staternas ståndpunkt. Det handlar om ett styrkeförhållande som vi för närvarande ännu inte lyckats vända till vår fördel.

Talmannen.
Tack, kommissionär Lamy.
Jag ser att jag inte kommer att kunna ge ordet till alla som har begärt det, eftersom vi inte har tillräckligt mycket tid till vårt förfogade.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle också kortfattat vilja välkomna kommissionsledamöterna och ta upp en fråga som kommer att inta en central plats under hela debatten, i synnerhet - men inte uteslutande - när det gäller jordbruk. Europeiska unionen har drivit rätt politik, som innebär att försöka göra åtskillnad mellan de fattigaste länderna, de så kallade minst utvecklade länderna, och utvecklingsländerna, för det finns enorma skillnader mellan dessa länder. Indien, Indonesien och Malaysia, till exempel, har ingenting gemensamt med de problem som Moçambique eller Burkina Faso står inför.
Den fråga som vi nu diskuterar, nämligen en särskild och differentierad behandling, måste undersökas mycket noga, för vi kan inte behandla alla dessa länder på samma sätt, eftersom det faktiskt rör sig om olika länder med mycket olika utvecklingsnivåer. Detta är anledningen till att jag skulle vilja fråga vår kommissionsledamot: Vilket stöd ges de fattigaste länderna inom ramen för det synsätt som kommissionen har anlagt i denna fråga, ett synsätt som syftar till att göra åtskillnad mellan de fattigaste länderna och de mindre fattiga?
Van den Berg (PSE).
Herr talman! Två praktiska frågor: förra lördagens genombrott på området för läkemedel innebär att många är oroliga för om det här kommer att fungera i praktiken. En sak som vi nu skulle kunna göra i Europeiska unionen, som har kapacitet att själv producera egna generiska läkemedel, är att förklara oss villiga att avge en förklaring om licensplikt i de fall då utvecklingsländerna ber om de här läkemedlen. Det här skulle så att säga vara en gest från vår sida som visar att läkemedlen verkligen kommer att levereras i praktiken.
Den andra praktiska frågan handlar om den s.k. blå boxen. Många är rädda för att vi inom jordbruket kommer att använda den blå boxen för att än en gång indirekt subventionera en massiv export. Brasilien har frågat om vi på det här stadiet kan lova att vi skall stödja den blå boxen - med andra ord övergången från produktstöd till blå box-bidrag - utan att missbruka den för exportbidrag. På så vis skulle vi verkligen bidra till att avskaffa dessa exportbidrag. Jag undrar om den här tankegången är aktuell på våra förhandlares dagordning och spelar någon roll för deras resonemang.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Det avtal som nyligen träffades om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken omges av oro: vissa förändringar på jordbruksområdet skulle kunna genomföras till följd av överläggningarna i Världshandelsorganisationen. Jag syftar särskilt på oron över den mycket känsliga sockerbetsfrågan. Det är känt att länder som Australien, Brasilien med flera vill se en fullständig avreglering av denna sektor. Kan kommissionen säga att den kommer att försöka få socker förklarat som en känslig produkt?

Bernié (EDD).
Herr kommissionär! Man kan förstå varför franska jordbrukare är oroliga efter reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Torkan har förvärrat situationen för uppfödarna, framför allt hönsuppfödarna. Inom branschen är man rädd att det europeiska jordbruket kommer att avvecklas, det vill säga offras vid WTO-förhandlingarna. Vilken strategi räknar ni med att följa för att göra den europeiska jordbruksmodellen permanent? Faktum är att vårt jordbruk styrs av ett otal begränsningar, såväl ekonomiska som sociala och miljömässiga, och måste alltså få fortsatt stöd på samma sätt som jordbruket i Förenta staterna konsekvent får. Vilken prispolitik har ni förhandlat er till för att undvika snedvridningar i konkurrensen, i bemärkelsen att förhindra att våra jordbrukare måste producera till europeiska priser men sälja till världspriser?

De Clercq (ELDR).
Herr kommissionär! Hur ser ni på utvecklingen av förhandlingarna i WTO? Europeiska unionen och Förenta staterna har utarbetat ett gemensamt ramverk i det här avseendet, en så kallad gemensam metod för jordbruksfrågor. Tror ni att utvecklingsländerna, däribland Kina och Japan, utan vidare accepterar det här ramverket? Är Förenta staterna och Europeiska unionen beredda att göra eftergifter på jordbruksområdet? Har de möjlighet att göra det?
För det andra skulle jag vilja fråga vad ni anser om en större parlamentarisk dimension inom WTO? Tror ni att det är möjligt att infoga en paragraf om detta i slutförklaringen i Cancún, eller är det för tidigt i det här skedet?

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Min första fråga hänför sig till van den Bergs fråga i samband med generiska läkemedel. Kritik har framförts mot det faktum att patentlagstiftningen inte har förändrats och att detta medför att resultaten som vi förväntar oss av det nya avtalet bara kommer att vara tomma ord för utvecklingsländerna. Kan ni lämna några lugnande besked på den punkten? För om detta bara är en storslagen men ineffektiv gest så har den oerhört liten betydelse som vapen i förhandlingarna när det handlar om sättet att visa god vilja.
Den andra frågan har att göra med mandatet. Anser ni inte att ert mandat är otillräckligt för att ni skall kunna utarbeta en jordbrukspolitik som faktiskt möjliggör en bättre integrering av utvecklingsländerna med tanke på att jordbruket i tredje världen till stor del handlar om överlevnad?

Lamy
Herr talman! Jag har lyssnat noggrant på alla frågor. Med utgångspunkt från det jag hört är jag rädd att Europaparlamentets ledamöter ger dem rätt som hävdar att jordbruk är den enda fråga som kommer att diskuteras i Cancún. Så är inte fallet: det finns i själva verket ungefär 19 andra frågor. Politiskt sett ligger det inte nödvändigtvis i unionens intresse att agera som om jordbruket är den enda diskussionsfrågan i Cancún. Visst har vi ett antal intressen på jordbruksområdet. Jag nämnde tidigare till exempel de geografiska beteckningarna. Men våra huvudintressen finns på andra områden. Jag önskar därför att de av er som värnar om unionens intressen i de här förhandlingarna inte bidrar till uppfattningen att det bara är jordbruket som står på föredragningslistan i Cancún.
Jag skall ändå svara på de frågor som har ställts. Cunha har rätt. Eftersom utvecklingsländerna har mycket olika förhållanden måste vi ha olika tillvägagångssätt för vart och ett av de länder vi har att göra med. Denna process bör föras inom det multilaterala systemet. Det är dock kanske inte alltid så enkelt att övertyga Brasilien om att medge att Indien har en annan ståndpunkt och vice versa. Även om Brasilien påstår sig stödja en fullständig avreglering vet vi mycket väl att detta synsätt inte delas av Indien. Sådana förhållanden måste fastställas inom Världshandelsorganisationen.
Vi måste också se till att resten av vår jordbrukshandelspolitik får en funktion, om jag får använda ett sådant begrepp. Som ni vet grundas denna politik på asymmetriska bilaterala avtal: vi öppnar våra marknader mer än vi kräver att utvecklingsländerna skall göra. Jag tänker här på det allmänna preferenssystemet och allt utom vapeninitiativet. Genom att inrätta dessa system har vi på sätt och vis ensidigt agerat för att stödja utvecklingsländerna.
Jag har ett tydligt svar på frågorna från O'Neachtain, Bernié och Maes om sambanden mellan den gemensamma jordbrukspolitiken, dess utveckling och de internationella förhandlingarna vid Världshandelsorganisationen. Min ståndpunkt i frågan överensstämmer med Franz Fischlers, kommissionens och Europeiska unionens ståndpunkt. Det är en enkel ståndpunkt. Först enas vi om vilka reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken vi anser vara nödvändiga. När vi väl har fattat dessa beslut och tagit hänsyn till förslag från andra parter, enas vi om att åtgärder som ligger i linje med dem vi själva enats om ristas in i sten av Världshandelsorganisationen. Kort sagt, den gemensamma jordbrukspolitiken är hönan och de internationella handelsförhandlingarna är ägget.
Jämfört med Förenta staterna har vi snarare en nedifrån och upp-metod, om jag får säga så. Förenta staterna förhandlar på internationell nivå, gör åtaganden och tar sedan konsekvenserna för sitt eget jordbruksstöd. Vårt mandat är till sin natur begränsat av det aktuella läget i reformerna av den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta har alltid varit klart och tydligt, alla känner till förhållandena. Låt oss ta exemplet med socker. Sockermarknaden har ännu inte reformerats. Kommissionen arbetar på detta och ett förslag väntas komma under de närmaste veckorna. Detsamma gäller bomull, tobak och olivolja. I detta skede kan dock inte Europeiska unionen göra några åtaganden i en förhandling, eftersom detta skulle leda till en ändring av den gemensamma organisationen av sockermarknaden som vi ännu inte har beslutat om. Situationen är kort sagt mycket tydlig på denna punkt. Erfarenheten visar att vi vet hur vi skall besluta om reformer som ger oss ett visst handlingsutrymme i förhandlingarna, när så krävs, och i regel av våra egna skäl.
Jag skulle nu vilja nämna avtalet mellan Förenta staterna och Europeiska unionen, eller närmare bestämt det tillfälliga ramavtal som vi förhandlade fram under sommaren. Jag skulle vilja svara De Clercq att vi har agerat på begäran av övriga medlemmar i Världshandelsorganisationen. De övriga uppmanade oss att komma överens. Vi uppfattas som två jättar som anslår omkring en procent av våra nationella tillgångar till att stödja jordbrukssektorn. De bedömer att det skulle vara svårt att framskrida i förhandlingarna så länge Förenta staterna och Europa har olika ståndpunkter. Vi har besvarat deras begäran. Svaret utgörs av en provisorisk ståndpunkt som gör att vi kan komma halvvägs i förhandlingarna. I så fall återstår andra halvan av vägen. Vi är medvetna om att vissa länder, Japan å den ena sidan och Brasilien och Australien å den andra, menar att den kompromiss vi har uppnått inte är precis vad de tänkt sig. Detta är inte alls överraskande.
Avslutningsvis vill jag svara van den Berg och Maes som tog upp avtalet om de fattigaste ländernas tillgång till generiska läkemedel. Själva avtalet är ett resultat av diskussioner och fick enhälligt stöd i Världshandelsorganisationen, däribland av de två tredjedelar av WTO:s medlemmar som är utvecklingsländer. Jag är tillräckligt insatt i hur internationella förhandlingar går till för att veta att det faktiskt är länderna runt WTO:s förhandlingsbord som fattar besluten. Ingen fattar besluten i deras ställe. Vid förhandlingsbordet i WTO framförs utvecklingsländernas intressen av regeringsföreträdare från dessa länder. Proceduren är densamma inom WHO, FAO och Internationella arbetsorganisationen. Så fort dessa regeringsföreträdare förklarar sig nöjda med ett beslut som de har utövat påtryckningar för i flera år, anser jag att förhandlingarna har avslutats. Jag är dock ganska säker på att en eller annan icke-statlig organisation kommer att vidhålla att utvecklingsländerna borde ha förhandlat hårdare. Det är emellertid lika troligt att ett eller annat läkemedelsföretag anser att det är vi som borde ha förhandlat hårdare. Det är detta kompromisser handlar om. Jag kan inte sätta mig i utvecklingsländernas ställe och säga vad som ligger eller inte ligger i deras intresse. Ett politiskt beslut är fattat och denna kompromiss kommer att vägleda vårt agerande under de kommande åren.
Men som jag sade tidigare är det enbart en del av problemet med de fattigaste ländernas tillgång till generiska läkemedel som lösts genom avtalet. Vi har arbetat med problemet med internationell patenträtt. Den utgör tio procent av problemet. Vi måste fortfarande lösa den del som inte hör samman med patentproblematiken, nämligen problemen med finansiering, tillverkning och tillgänglighet. Med andra ord återstår 90 procent av arbetet. Vi måste vi samarbeta och gå samman med andra internationella organisationer, framför allt de som har inrättats för att finansiera arbetet med att bekämpa vissa av sjukdomarna i fråga. Det handlar om att stödja utvecklingen. Det handlar om nationell politik. Jag överskattar inte de tio procent vi har klarat av. Detta var nödvändigt för att visa andra vägen framåt. Detta känner ni till, eftersom vi regelbundet har diskuterat frågorna med er i tre år. Vägen ligger således öppen. Vi kan våga hoppas, vilket vi tyvärr inte har kunnat göra på väldigt länge i den här frågan.

Talmannen.
Tack, kommissionär Lamy.
Jag ber verkligen alla de ledamöter som har begärt ordet om ursäkt, men vi har redan dragit över tiden och måste bryta här för att övergå till frågestunden. Jag vet att ni hade all rätt att tala. Jag valde att inte följa d'Hondt-systemet eftersom jag ville att minst en företrädare för varje grupp skulle få tillfälle att uttala sig. Med d'Hondt-systemet hade, i det här fallet, de små grupperna blivit förfördelade, och det ville jag inte.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till kommissionen (B5-0273/2003), även om vi ligger lång efter, med 25 minuter, vilket händer vid varje sammanträde. Jag lastar naturligtvis inte ordförande Imbeni för detta, men vi måste försöka genomföra den här frågestunden så rationellt som möjligt så att så många ledamöter som möjligt får yttra sig.
Vi skall nu behandla en rad frågor till kommissionen.
Första delen
Talmannen.
Fråga nr 33 från Piia-Noora Kauppi (H-0483/03):

Angående: Förbereder sig kommissionen på att avskaffa viseringstvånget för Ryssland?
Ryssland har länge uppmanat Europeiska unionen att avskaffa viseringskravet för Ryska federationens medborgare. Europeiska unionen har, särskilt av säkerhetsskäl, förhållit sig reserverat till Rysslands förslag.
Enligt pressuppgifter (Finska Notisbyrån och AFP) som offentliggjordes i början av juli meddelade Richard Wright, chef för kommissionens representation i Moskva, att ?förhandlingar? kring frågan kunde inledas före nästa toppmöte mellan EU och Ryssland i november.
Förbereder kommissionen, utan att underrätta medlemsstaterna om detta, att avskaffa viseringstvånget för Ryska federationens medborgare?
Kan kommissionen klarlägga vad chefen för kommissionens representation, Richard Wright, menade med sitt yttrande och framför allt hur begreppet ?förhandlingar? skall tolkas?

Patten
. (EN) Vid sitt möte i oktober förra året enades rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) om att det ryska förslaget om att öppna diskussioner om villkoren för det eventuella upprättandet av ett visumfritt system skulle betraktas som en långsiktig fråga och att vidare diskussioner skulle äga rum inom ramen för strukturerna i avtalet om partnerskap och samarbete, såsom framgår av slutsatserna från mötet.
Angående samma fråga samtyckte toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland i Sankt Petersburg i maj 2003, i vilket jag deltog, till att undersöka villkoren för visumfritt resande mellan Europeiska unionen och Ryssland. Kommissionen överväger i nära samråd med medlemsstaterna vilket som är det bästa sättet att inleda dessa diskussioner med Ryssland inom ramen för avtalet om partnerskap och samarbete EU-Ryssland.
Vissa mediekällor tycks ha misstolkat de kommentarer som gjorts av chefen för kommissionens delegation i Moskva rörande denna fråga. Jag kan klargöra att han helt riktigt sade att Europeiska unionen är beredd att diskutera villkoren för ett visumfritt resande som en långsiktig fråga med Ryssland och att frågan hänger samman med ett antal dithörande förhållanden som också måste behandlas, såsom behovet av en effektivare gränsförvaltning och ett samarbete i kampen mot organiserad brottslighet och olaglig invandring. Slutandet av ett återtagandeavtal med Ryssland kommer att vara en viktig förtroendeskapande åtgärd i detta sammanhang. Detta är något som jag har framhållit för mina ryska kolleger och samtalspartner vid ett antal tillfällen.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Detta svar är verkligen tillfredsställande. Uttalandena av kommissionsledamot Richard Wright har säkert tolkats i ett specifikt syfte av båda sidor. Nu kommer frågan uppenbarligen att tas upp i november på nästa toppmöte mellan EU och Ryssland. Hur behandlas frågan i rådet innan dess och vilket slags förfarande tillämpas på sådana strategiska lösningar när de skall behandlas inom rådet? Det vill säga, hur kommer kommissionen att fortskrida tillsammans med rådet i den här frågan före november?

Patten
. (EN) Europeiska unionen är fullständigt tydlig när det gäller ståndpunkten. Ibland sker kanske en misstolkning på den andra sidan eller kanske ett försök att styra debatten från vår sida, men vi har varit fullständigt tydliga och fullständigt konsekventa i våra kontakter med våra ryska kolleger.
Jag skulle vilja återgå till det sista jag sade. Om vi skall inleda seriösa diskussioner med ryssarna i dessa frågor - och det finns några mycket svårlösta frågor - är det mycket viktigt att de förstår vår berättigade oro över förhandlingarna om återtagandeavtalet. Det är inte rimligt att ha diskussioner om dessa viktiga frågor när trafiken sker helt och hållet i en riktning.
Jag skulle också vilja tillägga att vi i våra funderingar och förberedelser av föredragningslistan för toppmöten kräver att vi skall se över strukturerna i avtalet om partnerskap och samarbete och, i just detta fall, att vi skall arbeta genom vederbörande underkommitté.
Det är mycket viktigt att använda de mekanismer som vi har upprättat för att diskutera dessa känsliga frågor. Vi får inte försöka kringgå dem och bör heller inte försöka hasta fram beslut som är av avsevärd betydelse för alla medlemsstater, och särskilt för några medlemsstater.

Talmannen.
Fråga nr 34 från Manuel Medina Ortega (H-0440/03):

Angående: Ulyssesprojektet
Kan kommissionen informera mig om resultaten av Ulyssesprojektet för kontroll av olaglig invandring i västra Medelhavet och Atlanten?

Vitorino
. (EN) Som ni vet slog Europeiska rådet i Sevilla förra året kraftfullt fast behovet av att utarbeta en strategi för förvaltningen av de yttre gränserna. Rådet antog en vittfamnande plan som bland övriga åtgärder även omfattar gemensamma insatser som skall genomföras av medlemsstaterna. Vid mötet i Thessaloniki i juni 2003 bekräftade Europeiska rådet denna prioritering och gjorde en första bedömning av de resultat som dittills nåtts, samtidigt som nya prioriteringar fastställdes.
Dessa gemensamma insatser är nya i sitt slag och utgör ett första försök till samarbete för att angripa smugglingen av olagliga invandrare. Den gemensamma insatsen Ulysses har till exempel organiserats och letts av Spanien, men även andra medlemsstater har deltagit. Detta är ett första försök att förena medlemsstaternas ansträngningar för att ta itu med den tragiska situationen med migrationsströmmar till sjöss och för att försöka undanröja, eller åtminstone minska, risken för de slags tragiska olyckor som regelbundet inträffar i våra vatten till följd av smugglares och människohandlares brottsliga handlingar.
Kommissionen har inte deltagit i planeringen och ledningen av de olika insatserna till havs, men vi har - genom Argoprogrammet - medfinansierat dessa förvaltningsinsatser avseende de yttre gränserna till ett belopp av 670 000 euro.
Kommissionen kommer att få en slutrapport om resultaten och inverkan av de verksamheter som företagits i enlighet med relevanta förfaranden inom ramen för Argoprogrammet före årets slut. Mot bakgrund av Argoprogrammets mål kommer kommissionen sedan att kunna utvärdera effekterna av denna insats när det gäller förvaltningen av de gemensamma yttre gränserna.
I Thessaloniki lade det grekiska ordförandeskapet fram en rapport om genomförandet av program, särskilda centrum, pilotprojekt och gemensamma insatser. Ett kapitel i denna rapport är ägnat åt operation Ulysses. Jag föreslår att Medina Ortega tar en titt på rapporten, där det finns en utförlig beskrivning av insatsens innehåll.

Medina Ortega (PSE).
Herr kommissionär! Tack så mycket för ert svar. Jag har mycket riktigt möjlighet att kontrollera vad det grekiska ordförandeskapet har sagt om den här frågan, men med tanke på att det är kommissionen som skall utvärdera projektet, skulle jag vilja komma med följande varningar:
För det första ledde kanske det sätt som Ulyssesprojektet genomfördes på - först en fas i Medelhavsområdet och sedan en andra fas i Atlanten - till att invandringen förflyttades till Atlanten under Medelhavsfasen och tvärtom, och projektet fick därför minimala effekter i praktiken. Det förefaller också som att det, åtminstone under den första delen, fanns problem i samordningen mellan de olika operationerna.
För närvarande talas det om ett andra projekt, Neptunprojektet, för centrala och östra Medelhavsområdet - jag antar att kommissionsledamoten är uppdaterad i frågan - och jag frågar mig nu om det inte finns en risk för att trycket ökar på östra Medelhavsområdet och Atlanten till följd av detta andra projekt, som koncentreras till ett område - centrala och östra Medelhavsområdet. Med andra ord undrar jag i vilken utsträckning det andra projektet kan leda till sådana följder, eftersom det verkar som om den totala strömmen alltid är konstant: om den ena sidan stängs av leds invandringen över till den andra sidan.

Vitorino
. (EN) Jag delar ledamotens åsikt att migrationsströmmar är mycket föränderliga, och när trycket ökar på ett ställe kommer det att minska någon annanstans. Det är därför kommissionen har föreslagit att en fast operativ ram skall upprättas för att sköta kontrollen av sjögränserna. Vi har begärt att en förstudie skall genomföras. Jag kommer i nästa vecka att lägga fram denna vid rådets (rättsliga och inrikes frågor) informella möte i Rom. Vårt förslag syftar till att upprätta tre permanenta kontrollcentrum för vår södra sjögräns.
Under tiden måste vi lära av både framgångsrika och mindre framgångsrika gemensamma insatser i avsikt att införliva denna kunskap i det projekt som vi kommer att lägga fram för rådet.

Talmannen.
Fråga nr 35 från Paulo Casaca (H-0456/03):

Angående: Tilläggsprotokoll för skydd av kärnmaterial
Sedan augusti 2002 har den olagliga verksamhet som den iranska regimen bedriver för att utveckla sin kärnvapenkapacitet varit allmänt känd, tack vare den iranska motståndsrörelsens dokumenterade beskyllningar. Denna verksamhet har öppet beskrivits av de amerikanska myndigheterna och även i tidningspressen och av fackorganisationer.
I juni 2003 bekräftade Internationella atomenergiorganet alla de framförda beskyllningarna och de europeiska institutionerna var slutligen tvungna att inse det som redan var uppenbart.
Kommissionen har emellertid alltid i sina förklaringar och svar inför parlamentet vidhållit den ståndpunkten att den iranska motståndsrörelsens beskyllningar och de amerikanska myndigheternas bekräftelser av dessa inte är trovärdiga. Kommissionen har till och med gått så långt att den uppgett att Iran i allmänhet verkar ha uppfyllt tillämpliga bestämmelser och även accepterat inspektioner på sina kärnanläggningar, trots att alla i någon mån informerade observatörer vetat att detta är en ren lögn.
Anser inte kommissionen att den brådskande bör kontrollera trovärdigheten hos sina informationskällor när det gäller Iran?

Patten
. (EN) Kommissionen välkomnade Internationella atomenergiorganets (IAEA) junirapport men noterade med oro att Iran inte hade fullgjort alla sina förpliktelser enligt icke-spridningsfördragets avtal om säkerhetskontroll.
Under tiden offentliggjorde IAEA den 26 augusti 2003 en ny rapport med ytterligare slutsatser som en uppföljning av junirapporten. I augustirapporten konstateras att samtidigt som Iran har visat en ökad vilja att samarbeta har detta samarbete ibland varit långsamt, och delar av informationen har stått i strid med tidigare lämnade uppgifter. Denna rapport kommer att analyseras av IAEA:s direktion vid ett möte under veckan som börjar den 8 september 2003. Det är också troligt att de europeiska utrikesministrarna kommer att diskutera ärendet vid Gymnishmötet i Italien detta veckoslut.
Kommissionen har efterlyst full öppenhet från Iran i denna fråga och genomgående förklarat att frågan om massförstörelsevapen utgör ett av de största problemen i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Iran. Genom kontakter på minister- och tjänstemannanivå har kommissionen uppmanat Iran att omgående underteckna och ratificera tilläggsprotokollet och att samarbeta fullständigt och på ett öppet sätt med IAEA. Utan ett sådant protokoll i kraft skulle det vara svårt för IAEA att försäkra sig om att ingen oredovisad kärnverksamhet pågår i Iran.
Kommissionen gör sitt yttersta för att utgå från tillgänglig objektiv information, särskilt IAEA-källor. Vi kommer att följa utvecklingen inom IAEA noga, inte minst med tanke på det möte jag hade för ett par månader sedan med El Baradei.

Casaca (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Efter alla dessa månader då dessa frågor har ställts och vi oräkneliga gånger har fått höra talas om information som varit omöjlig att verifiera är det för mig mycket glädjande att konstatera att kommissionsledamoten nu inte säger att Iran i allmänhet verkar ha följt bestämmelserna i Internationella atomenergiorganets tilläggsprotokoll, vilket han har sagt tills helt nyligen. Det gläder mig också att kommissionsledamoten inte ger oss samma svar som han gav mig för mindre än en månad sedan, i vilket han sade att han erkänner Irans rättighet att utveckla kärnenergi för fredliga ändamål, som om någon någonsin hade ifrågasatt denna rättighet. Kommissionen har bytt linje, men jag är rädd att detta sker för sent. Den fråga jag ställde kvarstår därför: Anser ni, herr kommissionär, att det skulle vara lämpligt att lyssna på dem som ni tidigare inte höll för trovärdiga?

Patten
. (EN) Om det i detta sammanhang gör ledamoten glad att jag säger att vi har ändrat vår linje, skall jag säga att vi har ändrat vår linje - men vi har inte ändrat vår linje. Ledamoten var förmodligen okoncentrerad då jag vid ett antal tillfällen sade att vi i möte efter möte med våra iranska samtalspartner har betonat vikten av att de till exempel undertecknar tilläggsprotokollet. Jag har två gånger varit i Teheran för att framhålla detta. Under de senaste veckorna har jag två gånger talat med utrikesminister Kharrazi. Jag talade med honom i mitten av augusti, och det är en förunderlig tillfällighet att denna fråga ställs i kväll, eftersom jag talade med honom i morse om exakt samma sak.
Min kollega Solana, den höge representanten, har denna vecka varit i Teheran och framhållit samma sak som vi har framhållit månad efter månad: vi vill se Iran underteckna tilläggsprotokollet som en nödvändig men kanske inte tillräcklig förutsättning för att övertyga övriga världen om att landets civila kärnprogram och ambitioner är vad de utger sig för att vara. Jag tvivlar inte det minsta på att vi bör pressa Iran i denna fråga. Iran vill ha ett bättre förhållande till oss och övriga världen. Vad iranierna måste inse är att det inte bara är Förenta staterna som är bekymrade över denna fråga; även vi är våldsamt bekymrade över den. Jag hoppas att ledamoten är nöjd med detta och att vi nu förstår varandra bättre.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär Patten.
Andra delen
Frågor till kommissionsledamot FischlerFråga nr 36 från Monica Frassoni (H-0432/03):

Angående: Den spanska vattenplanen och jämvikten i jordbruket i Medelhavsområdet
En avledning av floden Ebro skulle direkt tillföra cirka 600 hm 3 vatten till jordbruket i Medelhavsområdet. Dessutom skulle återanvändningen i jordbruket av avlett vatten för användning i tätorter tillföra ytterligare minst 150 hm 3 . Därutöver tillkommer mer än 200 hm 3 avsaltat vatten. Slutligen övervägs det i vattenplanen investeringar för att öka effektiviteten i de befintliga bevattningssystemen, vilket skulle kunna generera ytterligare hundratals hektokubikmeter. Totalt skulle vattenplanen öka vattentillgången för jordbruket med en bra bit över 1 000 Hm 3 per år. I dagens jordbruk i Medelhavsområdet genererar varje kubikmeter vatten mer än 3 euro i jordbruksproduktion. I många växthus överskrider denna siffra 6 euro 3 . Avledningen av floden Ebro skulle höja de årliga avkastningarna med flera miljarder euro. Oberoende av hur de officiellt bevattningsbara ytorna kontrolleras kommer de nya resurserna att öka produktionen eftersom de alltid kommer att användas någonstans. Har kommissionen undersökt vilka effekter en sådan våg av nya erbjudanden skulle kunna få för jordbrukspriserna? Avsättningsmarknaderna för jordbruket i Medelhavsområdet är för vissa produkter i det närmaste mättade och länderna i Nordafrika är på väg in på dessa marknader. Den känsliga jämvikten i jordbruket i Medelhavsområdet, som praktiskt taget håller det utanför den gemensamma jordbrukspolitikens stödsystem, skulle kunna ta en ände i och med avledningen av floden Ebro.

Fischler
. (DE) Herr talman, ärade ledamöter! Som Frassoni så träffande konstaterar skulle genomförandet av den spanska vattenförvaltningsplanen öka de tillgängliga vattenresurserna i Spanien. Kommissionen har för närvarande inte tillgång till någon detaljerad information eller några undersökningar som skulle indikera vilka effekter en sådan större tillgång till vatten skulle få på produktionen i Europeiska unionen och på jordbrukspriserna. Vi kan därför bara göra en uppskattning av detta.
Enligt kommissionens uppskattning kommer ökningen av vattenresurserna endast i liten utsträckning att påverka omfattningen av jordbruksprodukter som stöds genom gemenskapens jordbruksanslag. Det finns nämligen redan nu en övre gräns för gemenskapsstöd till de flesta konstbevattnade odlingarna, och denna övre gräns hänför sig antingen till arealen (exempelvis för majs eller ris) eller till garanterade nationella tillåtna maximimängder (exempelvis för bomull, olivolja eller förädlade produkter av frukt och grönsaker). Betalningarna minskas i proportion till hur mycket de odlade arealerna överskrider de arealer som är avsedda för stödberättigade grödor. Den ökning av skörden respektive den utvidgning av de konstbevattnade arealerna som eventuellt skulle uppnås genom den spanska vattenförvaltningsplanen, skulle alltså inte påverka de totala utbetalningarna, och genomförandet skulle inte heller få någon effekt på mjölkproduktionen, eftersom det finns kvotbestämmelser för detta.
Den enda sektor där produktionen kunde stiga är sektorn för färsk frukt och grönsaker, vilken emellertid redan nu är mycket starkt marknadsorienterad, och produktionen skulle bara öka om det fanns en motsvarande marknadspotential. Ytterligare en sak att ta hänsyn till är att konstbevattningen skulle kunna öka kvaliteten och konkurrensförmågan för den färska frukten och grönsakerna.
Om den osynliga jämvikten i Medelhavsjordbruket alltså skulle beröras av de spanska planerna skulle en sådan utveckling inte stödjas av gemenskapen, eftersom ökad produktion inte automatiskt innebär en ökning av gemenskapsstödet.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr kommissionär! Det problem vi har försökt att fästa er uppmärksamhet vid är att det, som ni själv säger, ännu inte finns några exakta uppskattningar av vilka faktiska effekter den nationella vattenplanen kommer att få på priserna. Eftersom vi inte vet vilket pris som kommer att sättas på vattnet, vet vi följaktligen inte heller vilka konsekvenser planen får för prisläget.
Jag kan därför bara be er särskilt uppmärksamma denna aspekt, inte minst på grund av att det enligt de senaste nyheterna, förutom ökningen av vattentillgången enligt den nationella vattenplanen, finns planer på att bygga en rad avsaltningsanläggningar som ytterligare kommer att öka produktionskapaciteten för vatten i denna del av Spanien - enligt vissa uppskattningar med så mycket som 400 000 kubikmeter om året. Från en jordbrukssynpunkt anser vi därför att kommissionen har ett särskilt ansvar för att bevaka dessa aspekter, men ändå bekräftar ni själv att kommissionen ännu inte klarar av att ta detta ansvar.

Fischler
. (DE) Herr talman! Här har kommissionen säkert ett visst ansvar, men det primära ansvaret ligger hos varje medlemsstat som önskar göra denna investering. Projektet som helhet betecknas ju som stöd från strukturfonderna som en del av stödet till mål 1-områdena, och inom denna ram måste projektet naturligtvis nyttokostnadsanalyseras för att fastställa om sådana stödåtgärder överhuvud taget kan genomföras och om förutsättningarna för stödet har uppfyllts. Detta är följaktligen en uppgift för den medlemsstat som initierar projektet. Å andra sidan råder det inga tvivel om att det blir kommissionens uppgift - i detta fall en uppgift som rör strukturstöd - att granska om de bedömningar som gjorts är realistiska och begripliga.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! Frågan från min kollega Monica Frassoni är högst relevant. Jag skulle vilja kommentera frågan eftersom jag själv bor i ett gränsområde, i Perpignan i norra Katalonien. Alla minns säkert de problem som importen från Spanien orsakade vid gränsen. Jordbrukarna stoppade lastbilarna och slängde ut deras last på vägen.
Jag är rädd att denna vattenplan skapar en illojal konkurrens för jordbrukarna, framför allt i Roussillon men även i hela södra Frankrike. Jag är rädd att vi får se upprepade revolter på landsbygden. Dessutom kommer jordbrukarna inte att ha någon förståelse om denna vattenplan medför att vatten avleds från Rhône.

Talmannen.
Även om detta inte är en fråga, utan en varning inför framtiden, får kommissionsledamot Fischler kommentera, om han så önskar.

Fischler
. (DE) Som ni med all rätt påpekade, herr talman, har det inte ställts någon fråga. Men jag vill ändå klarlägga en sak. Alla frågor om vattenrätt som är inblandade här, dvs. frågan om rätten att avleda vatten och i vilken omfattning, är saker som inte skall regleras på gemenskapsnivå. Så länge frågorna rör två medlemsstater bör de redas ut i mellanstatliga förhandlingar mellan ifrågavarande medlemsstater.

Talmannen.
Den ärade ledamoten vill gå tillbaka till den föregående frågan. Det är dock lämpligt att han säger till i god tid.

Ferrández Lezaun (Verts/ALE).
Herr talman! Ursäkta mig, men jag anslöt mig först i går, så jag ber om ursäkt och lovar att vara snabbare nästa gång.
Herr kommissionär! Jag är en ny ledamot från Aragon, så ni förstår säkert att vi i hög grad påverkas av den spanska vattenplanen, bland annat på grund av att avsikten är att hämta vatten från vår region. Om jag har uppfattat er korrekt har ni sagt att det inte finns några uppgifter om hur vattenplanen kommer att påverka priserna, däremot uppskattningar. Är det möjligt att få tillgång till dessa uppskattningar?

Fischler
. (DE) Herr Ferrández Lezaun! Den förhandsbedömning som kan göras här blir bara en mycket grov uppskattning, eftersom det inte finns några som helst bindande bestämmelser i samband med konstbevattning, exempelvis vilken frukt eller vilka grödor som jordbrukarna skall odla på de konstbevattnade arealerna. Detta överlåts till de enskilda jordbruken som ett beslut i deras förvaltning. Förmodligen kommer de att odla den frukt som ger de bästa ekonomiska möjligheterna för den enskilde jordbrukaren, men jag kan redan i förväg klargöra att sådana förändringar inte kommer att ge upphov till en ökning av några som helst mjölkkvoter, och inte heller kommer gemenskapen att vara beredd att exempelvis godta högre arealstöd eller ytterligare referensarealer för några som helst grödor. Hela projektet måste behandlas i enlighet med befintliga ramvillkor i lagstiftningen om stöd.

Talmannen.
Fråga nr 37 från María Izquierdo Rojo (H-0444/03):

Angående: Nya reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och mindre gynnade områden (mål 1) inom EU
I ordförandeskapets överenskommelse om den nya reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken av den 26 juni 2003 tangeras mindre gynnade regioner och sammanhållningen inom EU endast på ett retoriskt sätt. I analysen av de förslag som kommissionen lagt fram och som rådet godkänt konkretiseras eller kvantifieras inte heller vad som avses med denna vilja att stödja dessa områden.
Inom EU finns det mycket eftersatta jordbruksområden som inte på egen hand kommer att kunna klara av den konkurrens som det nya systemet med frikopplade stöd kräver och de ytterligare kriterier som ingår i reformen. Endast med hjälp av en ny politik för kompetensutveckling och säljfrämjande åtgärder samt kommersiell distribution, tillsammans med särskilda program för en ny utveckling av jordbruket och handeln med jordbruksprodukter, skulle man kunna motverka de negativa konsekvenserna av reformen i dessa områden, undvika ekonomisk depression och minska risken för att jordbrukarna överger sina odlingar.
Vilka åtgärder kommer kommissionen mot denna bakgrund att vidta för att reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken inte skall få negativa konsekvenser för mindre gynnade områdena inom EU?

Fischler
. (DE) Herr talman, ärade ledamöter! Först vill jag klargöra en sak: När vi inom jordbruket talar om eftersatta eller särskilt eftersatta områden måste vi hålla isär två saker. För det första de eftersatta områden dit det inom ramen för utvecklingsprogrammen för landsbygden betalas ut arealstöd för att kompensera för deras eftersatta förhållanden, och för det andra de områden som på grund av sin allmänna lågt utvecklade karaktär klassas som mål 1-områden. Som ni vet kan gemenskapen i dessa mål 1-områden exempelvis medge ökad samfinansiering för investeringsprogram. Det finns dessutom specifika villkor för de så kallade yttersta randområdena.
Låt mig börja med att i samband med reformen slå fast att det också i fortsättningen är medlemsstaternas sak att besluta vilken betydelse och vilken prioritering de tillmäter åtgärderna för de eftersatta områdena inom ramen för utvecklingsprogrammen för landsbygden. Hur som helst kommer de, beroende på moduleringen, att få större anslag till sitt förfogande för detta. Det är också medlemsstaterna som beslutar hur stora anslag ur strukturfonderna som skall användas i mål 1-områdena inom ramen för garantifonden, hur mycket som skall anslås till socialfonden och hur mycket till regionalfonden. Inget av detta förändras med jordbruksreformen.
Men det stämmer också att det finns vissa eftersatta områden där reformen skulle kunna medföra att jordbruksproduktionen sjunker, och detta gör att allmänheten inom EU befarar att mer och mer mark i särskilt eftersatta områden kan förbli outnyttjad. Genom reformen av inkomstbidragen kommer det emellertid att etableras ett samband mellan direktbidragen och jordbrukarens roll som företagsledare med ansvar för sin mark och för landsbygdsmiljön. Det nya jordbruksstödet minskas i själva verket om förvaltningsåtagandena inte uppfylls. Vi betalar inte våra jordbrukare för att göra ingenting och kommer inte heller att göra det i framtiden. De som erhåller stöd måste förvalta sin mark i enlighet med jordbruks- och miljönormer; bidraget för eftersatta områden kommer dessutom bara att betalas ut om marken förvaltas på rätt sätt.
Jag håller därför inte med er i de slutsatser som ligger till grund för er fråga om de eftersatta områdena. Jag vill emellertid påpeka att kommissionen uppmärksamt kommer att följa effekterna av den nya gemensamma jordbrukspolitiken för de eftersatta områdena, eftersom reformen faktiskt ger möjlighet att göra lämpliga anpassningar, om detta visar sig vara nödvändigt.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr kommissionär! Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken måste främst genomföras på ort och ställe, på landsbygden, och inte bara på papperet. Det är jordbrukarna som måste reformera och ändra grödor och jordbruksmetoder, inte bara byråkraterna.
För närvarande råder stor osäkerhet och oro på landsbygden när det gäller följderna av reformen. I de mindre gynnade områdena är osäkerheten och oron mycket större. Detta på grund av att en ny handelspolitik kommer att behövas, som ni vet, och i de mycket eftersatta områdena - de som ingår i mål 1, kommer det, förutom den terminologiska frågan - att krävas nya handelspolitiska åtgärder, utbildning och kompetensutveckling för jordbrukarna. I reformen har ni dock inte planerat något i denna riktning för de mest eftersatta områdena.
I Andalusien skulle detta innebära över 1 miljard euro. Hela sommaren har det talats om ett hårt slag. Dessutom är ert förslag byråkratiskt sett mycket mer komplicerat. Det vill säga, i stället för att förenkla byråkratin, har den komplicerats. När det gäller social sammanhållning innebär det dessutom en tillbakagång, särskilt när Prodi ger sina rådgivare i uppdrag att utarbeta rapporter som kan innebära nådastöten för den sociala sammanhållningen.
Herr kommissionär! Ni besvarade inte min fråga. Vad menar ni när ni säger att det är sant att det kan bli nedskärningar på vissa områden - de mycket eftersatta? Vad betyder det? Jag ber er att vara lite mer formell, och ännu mer med de mest eftersatta områdena ...
(Talmannen fråntog talaren ordet.)

Talmannen.
Fru Izquiero Rojo! Ni har talat dubbelt så länge som den tillåtna tiden, som är en minut.
Vi ger nu ordet till kommissionär Fischler så att han kan svara.

Fischler
. (DE) Fru Izquiero Rojo! Jag kan ge er ett kortfattat svar på detta. Ni nämner Andalusien som ett konkret exempel och säger att det kommer att bli nödvändigt att anslå mer medel till Andalusien för att ge jordbrukarna där bättre utbildning så att de kan inrätta sig efter den nya situationen - men detta är en fråga för den andalusiska regeringen. Den måste lägga fram förslag till omprogrammering av sitt utvecklingsprogram för landsbygden. Om de allmänna förutsättningarna då uppfylls, kommer vi säkert att godkänna det. Där ser jag inga problem.
För övrigt tror jag att det är i senaste laget att diskutera mitt förslag. Ett beslut har fattats, och ministrarna fattade det enhälligt - vilket betyder att Spanien röstade för. Detta innebär att diskussioner om att ändra förslaget nu är överflödiga. Reformen står fast. Den fråga som är mycket viktigare just nu är hur ni genomför denna reform i Spanien, för som ni känner till blev en viss flexibilitet möjlig genom det senaste beslutet. Nu gäller det till exempel om ni i Andalusien kommer att avskaffa kopplingen helt eller om ni exempelvis i fråga om djurhållning kommer att behålla vissa kopplade beståndsdelar, med hänvisning till att dessa uppgifter eventuellt kan överlåtas på landsbygdssamhällena. Det finns en sådan möjlighet, men nu är det ni som skall göra nästa drag. Det är ni som måste besluta!

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Herr kommissionär! I den engelska översättningen av frågan står det inte ?mindre gynnade jordbruksområden? utan ?svårt krisdrabbade jordbruksområden?. Det finns många krisdrabbade jordbruksområden - och svårt krisdrabbade jordbrukare - i West Midlands, min hemregion i Förenade kungariket. 
Jag skulle vilja ställa en fråga i två delar till kommissionsledamoten. Håller kommissionen med om att vissa medlemsstater, däribland Förenade kungariket, inte fullt ut har utnyttjat den flexibilitet som medges enligt gällande bestämmelser inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken? Skulle kommissionsledamoten vilja uppmuntra alla medlemsstater att göra detta nu enligt de nya bestämmelserna som erbjuder större flexibilitet, och att samtidigt lyssna till sina jordbrukare och sin jordbruksbefolkning? Det räcker med ett ord som svar.

Fischler
. (DE) Herr talman, herr Bushill-Matthews! Först vill jag klargöra att ?mål 1-områden? står inom parentes; det handlar alltså inte bara om områden som är allmänt på tillbakagång, även om det i frågan särskilt hänvisades till mål 1.
För det andra rörande er direkta fråga: den flexibilitet vi skapar i reglerna finns där för att den skall utnyttjas. För ögonblicket kan jag bara uppmuntra medlemsstaterna att utnyttja den flexibilitet som finns och att göra detta på ett sådant sätt att de i största möjliga utsträckning uppfyller behoven i den specifika situationen i en konkret region, till exempel den ni talar om.

Parish (PPE-DE).
Får jag utveckla frågan om Fischlers förslag till halvtidsöversyn ytterligare något med kommissionsledamoten? Under era reformer kommer ni att bryta sambandet mellan produktion och bidrag. Detta kommer att ge Europeiska unionen en stark ställning i Cancún. Anser ni att det beslut ministerrådet fattade, som innebär att några länder kommer att inleda frikopplingen långt före andra, i själva verket har försvagat Europeiska unionens ställning?

Fischler
. (DE) Herr Parish! Jag skulle helt ärligt vilja säga er att jag inte anser att vi har urholkat vår förhandlingsposition, för även om medlemsstaterna använder ett maximum av de kopplade beståndsdelar som de tillåts behålla och väntar så länge som möjligt, så har vi hur som helst avskaffat kopplingen för 70 procent av betalningarna. Redan nu kan vi dock notera att en hel rad medlemsstater själva förklarar att de vill avskaffa kopplingen så tidigt som möjligt, och detta till 100 procent. Även stater som är lika kritiska till avskaffandet av kopplingen som Irland har under tiden klargjort sitt beslut att avskaffa den fullständigt. Jag tror att många andra kommer att följa detta exempel, så jag är inte på något vis rädd för att vår förhandlingsposition nu skulle vara sämre.

Talmannen.
Eftersom den tid som har avsatts för frågor till herr Fischler har tagit slut, kommer frågorna nr 38-41 i enlighet med arbetsordningen att besvaras skriftligt

Talmannen.
Fråga nr 42 från Bart Staes (H-0436/03):

Angående: Utvecklingsstöd till jordbruket i Kongo
Den 12 juni 2003 uppgav den flamländska veckotidningen Trends att åklagarmyndigheten i Antwerpen (Belgien) inlett en undersökning av två företag som exporterar europeiskt livsmedelsöverskott till Afrika (Soafrimex och Afroliner) och deras misstänkta inblandning i skattefusk, penningtvätt och handel med diamanter. Företagens dotterbolag i Kongo säljer (europeiska) livsmedel till dumpade priser. Från utvecklingsprojektet CDI-Bwamanda berättar man att det lokala jordbruket kämpar med alltför höga allmänna kostnader. Bland annat köper Europeiska kommissionen på ort och ställe majs ?till det dubbla priset eftersom jordbruket är så ineffektivt? uppger Trends. FAO menar å andra sidan att Kongo skulle kunna livnära två miljarder människor.
Kan kommissionen upplysa om man har mer information om det uppenbara bedrägeri med europeiskt livsmedelsöverskott som bedrivs från Antwerpen och om man, mot bakgrund av det utomordentligt stora behovet, är beredd att bevilja ytterligare anslag för utveckling av det lokala jordbruket för att successivt kunna avveckla den europeiska livsmedelsexporten till denna region?

Nielson
. (EN) Den artikel som frågan grundar sig på innehåller ett antal felaktigheter som skulle kunna vilseleda läsaren. Å ena sidan pågår just nu rättsliga åtgärder mot europeiska exportörer av livsmedelsöverskott med anledning av en penningtvätts- och diamanthandelshärva. De belgiska domarna har skickat en undersökningskommitté till Demokratiska republiken Kongo. Denna undersökning är hemlig och faller inom de belgiska domstolarnas behörighet. Kommissionen har därför ingen information om denna fråga.
Å andra sidan anslår kommissionen just nu betydande resurser för utvecklingen av lokalt jordbruk i Demokratiska republiken Kongo. Inom ramen för Europeiska utvecklingsfonden pågår projekt för att bistå jordbruket och återställa vägar på landsbygden, jämte växtskyddsåtgärder, till ett belopp av 13,2 miljoner euro. Ett stödprojekt på jordbruksområdet värt 12 miljoner euro väntar på godkännande.
Det livsmedelsbistånd som kommissionen ger uppgår till nästan 5 miljoner euro och består bland annat av belopp som görs tillgängliga för den icke-statliga organisationen CDI-Bwamanda, för att köpa majs från lokala producenter till marknadspriset i Kinshasa. Detta förfaringssätt gör att kongolesiska jordbrukare kan fortsätta att producera i en inhemsk situation som kännetecknas av en uppenbar brist på köpkraft och därför förbereda sig för att konkurrera på de nationella och regionala marknaderna när det blir en uppgång efter konflikten.
Vidare kommer kommissionens agerande genom denna icke-statliga organisation att bidra till att undvika en situation där livsmedelsbistånd som produceras utanför landet försvagar en jordbrukssektor som redan är hårt drabbad av landets politiska förhållanden, vilka påverkar produktionen mycket starkt. Allt detta har gett upphov till en snabb ökning av marknadspriset på majs i Kinshasa.
Det bör dock påpekas att den kommersiella sjöfarten på Kongofloden är på väg att återgå till den normala, efter slutandet av det ?övergripande och allomfattande? Pretoriaavtalet i december 2002 och den officiella återföreningen av kongolesiskt territorium i slutet av juni 2003. Detta kommer med all sannolikhet att pressa ned marknadspriset.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Det gläder mig naturligtvis att höra kommissionsledamoten säga att artikeln innehåller faktafel. Jag skulle bara vilja be kommissionsledamoten gå in närmare i detalj på dessa felaktigheter i artikeln, med tanke på att detta är viktigt. Jag tror att vi alla delar kommissionsledamotens åsikt att det allra viktigaste naturligtvis är att stärka de lokala jordbruksmarknaderna i samtliga utvecklingsländer. Men vågar kommissionsledamoten ställa sig upp här och bekräfta att det i Kongo, i det område som nämns i artikeln, inte förekommer någon storskalig import och dumpning av europeiska jordbruksprodukter? Även om kommissionsledamoten bekräftade att vi stöder lokala frivilligorganisationer och att vi köper majs där, vågar han klart och tydligt påstå att det inte sker någon omfattande import, bortsett från de inköp som kommissionsledamoten själv nämnde?

Nielson
. (EN) Nej, jag kan inte göra det. Jag tar för givet att det finns en anledning till att de belgiska myndigheterna genomför sina undersökningar i Demokratiska republiken Kongo. Jag har också gett ledamoten den information jag förfogar över och till och med förklarat varför en undersökning som denna inte är något för oss att kommentera. Jag har gjort vad jag har kunnat.

Talmannen.
Fråga nr 43 från Francisca Sauquillo Pérez del Arco (H-0452/03):

Angående: Mordet på den spanska medborgaren Ana Isabel Sánchez Torralba i Ekvatorialguinea
Den spanska hjälparbetaren Ana Isabel Sánchez Torralba har dödats i Ekvatorialguinea av skott som landets militär sköt mot den buss som hon färdades i på väg till Aconibe, där hon skulle arbeta för Esolapiasmissionärerna.
Detta är ytterligare ett tragiskt exempel på den ekvatorialguineanska regimens brutalitet. Mordet på Ana Isabel Sánchez Torralba har än en gång visat på regimens förakt för människoliv, mänskliga rättigheter och de mest grundläggande medborgerliga fri- och rättigheterna.
Har kommissionen övervägt möjligheten att vidta sanktioner mot Ekvatorialguinea och dra in allt stöd till diktaturregimen i Obiang?
Kan kommissionen lämna upplysningar om människorättssituationen i Ekvatorialguinea? Har de medborgerliga fri- och rättigheterna stärkts sedan avtalet om denna fråga mellan kommissionen och Ekvatorialguineas regering trätt i kraft?

Nielson
. (EN) Kommissionen beklagar djupt Sánchez dödsfall i Ekvatorialguinea. Den skyldige, en ung soldat, handlade i strid med sin överordnades order och sitter nu i fängelse i avvaktan på en mordrättegång.
I detta fall handlade myndigheterna snabbt och riktigt, varför kommissionen inte skulle betrakta det som ett skäl att införa sanktioner. Jag skulle vilja påminna er om att samarbetet med Ekvatorialguinea inom ramen för EUF:s åttonde program är beroende av att de mänskliga rättigheterna främjas och om att EUF:s nionde program ännu inte har undertecknats.
När det gäller utvecklingen i fråga om situationen för de mänskliga rättigheterna i Ekvatorialguinea kunde kommissionen efter sitt besök i juli 2003 rapportera om några små förbättringar, såsom presidentens inbjudan till oppositionspartierna att delta i regeringsarbetet, en förbättring av fängelseförhållandena, en minskning av antalet militära barrikader längs huvudvägarna och en något friare press.
På sista tiden har vi sett vissa positiva tecken, till exempel frigivningen av 18 politiska fångar den 18 augusti 2003.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Tack så mycket, herr kommissionär! Jag fick i dag reda på att en krigsrätt har dömt den person som dödade denna hjälparbetare till 30 års fängelse och tilldelat offrets familj ett skadestånd på 40 000 euro.
Det är mycket riktigt ett framsteg att det förekommit en brådskande krigsrätt, men, herr kommissionär, ni vet - och jag antar att de personer som har besökt Ekvatorialguinea har vittnat om detta - att de mänskliga rättigheterna ständigt kränks, trots att några fångar har frigetts, och att den här situationen tyvärr är konstant i detta lilla land som inte har så många invånare. De lever fortfarande i skräck, och trots att Ekvatorialguinea tack vare oljan är ett av världens rikaste länder lever befolkningen, som ni vet, i fattigdom och får varken utbildning eller tillgång till sjuk- och hälsovård.
Herr kommissionär! Trots att ni har förklarat att läget har förbättrats vill jag be er fortsätta att kräva ett garantisystem som gör det möjligt för dessa medborgare att leva med ett minimum av mänskliga rättigheter.

Nielson
. (EN) Absolut. Detta är ett fall som åskådliggör det sorgliga faktum att olja inte är en genväg till ett anständigt liv eller framsteg för flertalet invånare i ett land. Vi för denna svåra dialog med landet, och jag är rädd att jag inte kan komma med något storslaget eller mer optimistiskt här. Vi måste fortsätta att försöka.

Talmannen.
Fråga nr 44 från Eija-Riitta Anneli Korhola (H-0474/03):

Angående: Integrering av krediter grundade på Kyotomekanismerna med utvecklingssamarbetet
EU håller på att utarbeta ett direktiv om de krediter som enligt Kyotoavtalet kan beviljas för projekt för gemensamt genomförande (JI) och projekt för ren utveckling (CDM). Dessa krediter kan inom ramen för handeln med utsläppsrätter omvandlas till utsläppsrätter med ett värde i pengar. I framtiden kommer det sålunda att finnas ett redskap som i samband med vissa utvecklingsprojekt skulle göra det möjligt att tjäna pengar. Samtidigt skulle det kanske finnas ytterligare ett sätt att öka möjligheterna att uppnå den av FN fastställda andelen på 0,7 procent av bruttonationalprodukten. Även EU kommer att förfoga över utsläppsrätter.
Trots dessa stora möjligheter kan ett gott slutresultat endast uppnås genom noggrann planering och en genomtänkt strategi. Är kommissionens huvudavdelning med ansvar för utvecklingssamarbetet medveten om CDM-projektens särdrag och de möjligheter till tilläggsfinansiering av utvecklingssamarbetet som dessa bidrar med? Har kommissionen för avsikt att vägleda medlemsstaterna in på ett gemensamt förfarande? Hur kommer CDM-projekten att integreras i EU:s egen finansieringsplan för utvecklingssamarbetet?

Nielson
. (EN) Kommissionens generaldirektorat för utveckling och jag själv är medvetna om mekanismen för en ren utveckling (CDM) och de möjligheter den erbjuder.
För utvecklingsländer bör CDM vara ett bra medel för överföring av rena och moderna tekniker som kommer att bidra till deras utvecklingssträvanden. CDM är dock inte ett substitut för finansiering inom ramen för utvecklingssamarbetet.
För det första är CDM huvudsakligen ett instrument för den privata sektorn eller affärssektorn, och offentlig finansiering bör endast användas för möjliggörande och kapacitetsuppbyggande ändamål eller liknande katalytiska åtgärder. För det andra: även om de certifierade utsläppsminskningar som ett CDM-projekt ger upphov till kommer att få ett mervärde kan det tänkas att detta värde inte är ?rapporterbart? som officiellt utvecklingsbistånd enligt de rapporteringsbestämmelser som OECD:s kommitté för utvecklingsbistånd tillämpar.
Kommissionen stöder de möjligheter som CDM kan föra med sig när det gäller tekniköverföring men är medveten om att alla utvecklingsländer inte kommer att vara lika intressanta för affärssektorn när det gäller investeringar.
Kommissionen har föreslagit en strategi och en handlingsplan för EU rörande klimatförändringar inom ramen för utvecklingssamarbetet, enligt vilka stöd skulle ges till partnerländer för förberedande verksamhet avseende CDM-projekt, bland annat för kapacitetsuppbyggnad. I meddelandet om klimatförändringar inom ramen för utvecklingssamarbetet utforskas även möjligheten att finansiera CDM-projekt i kategorin minst utvecklade länderna.
I fråga om att vägleda medlemsstaterna mot en gemensam syn på CDM hoppas vi att diskussionerna i rådet om kommissionens meddelande kommer att leda till enighet om en EU-handlingsplan, omfattande åtgärder som avser CDM-verksamhet. Jag uppmanar även Europaparlamentet att yttra sig om meddelandet.
Bistånd för CDM-verksamhet som omfattas av handlingsplanen kan på ländernas begäras finansieras genom geografiska budgetposter samt genom forskningsbudgeten. Bistånd kan även tillhandahållas genom budgetposterna ?Miljö i utvecklingsländer? och ?Tropiska skogar?, för vilka CDM-verksamhet kommer att vara en av prioriteringarna.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans svar. Jag skulle vilja säga att det visst är sant att vissa nya marknader och möjligheter här öppnar sig för biståndsorganisationerna. Jag tycker att detta är bra eftersom de kan utnyttja sin kompetens inom detta område. Därför skulle jag vilja fråga om kommissionen har för avsikt att marknadsföra denna möjlighet och tanke för biståndsorganisationerna, exempelvis genom att ge dem utbildning för samordning av CDM-projekt. Jag vill också fråga vilka möjligheter ni ser för att sammanföra företag och organisationer i syfte att göra samarbetet konstruktivt och fördelaktigt för båda parter.

Nielson
. (EN) Som jag redan har antytt är detta huvudsakligen ett instrument för affärsföretagen att engagera sig i. Vi försöker på många olika sätt få affärsföretagen och den privata sektorn att medverka i denna verksamhet. Diskussionen om hur detta bör organiseras måste naturligtvis omfatta affärsföretagen. Den bör även omfatta regeringarna i våra partnerländer. Dessa är de två viktigaste parterna för att sätta detta i rörelse. Utan dem finns det inte mycket till grund att bygga på över huvud taget. De vanliga organisationerna för utvecklingssamarbete är inte det främsta målet för detta: den nya fronten är affärsföretagen.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Ni har rätt i att företagarna måste komma överens om detta sinsemellan, men vi vet alla att de behöver en marknadsplats för att klara detta, det vill säga en börs där det är möjligt att handla med dessa rättigheter, dessa CDM-projekt. Ser ni någon möjlighet för kommissionen att ta initiativ till att erbjuda en sådan börs med säte i Europa?

Nielson
. (EN) Från en praktisk synpunkt är pilotprojekt och andra liknande åtgärder nödvändiga för att inleda och pröva detta i praktiken och för att visa hur en sådan verksamhet kan utföras. Det är här vi står för tillfället.
Jag nämnde det större problemet som ännu inte har klargjorts med hur något av detta skall kunna rapporteras som officiellt utvecklingsbistånd. Vi måste vara noga med detta. Om affärsföretagen kan komma på något som är intressant för dem och om regeringarna i utvecklingsländerna kan anse att detta ligger i även deras intresse, då är det dags för oss att uppmana dem att träffas.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär! Frågorna nr 45-49 kommer att besvaras skriftligt

Talmannen.
Fråga nr 50 från Alexander de Roo (H-0431/03):

Angående: Den spanska nationella vattenplanen och bevarandet av det nedre loppet av floden Júcar
Den spanska nationella vattenplanen har givit upphov till våldsamma kontroverser när det gäller floden Ebro. Däremot har det varit tyst kring floden Júcars öde, som är den näst största floden i det spanska Medelhavsområdet. I vattenplanen förutses det att denna flod skall fungera som centrum för omfördelning av vatten i Medelhavsområdet och att det skall konstrueras tre avledningskanaler på en sträcka på mindre än 200 km: Tajo-Segura-kanalen, som är i bruk sedan 1980, Júcar-Vinalopó-kanalen, som tagits i bruk om än liten skala, och den planerade Ebro-kanalen, av vilken 63 hm 3 planeras avledas i närheten av Tous-dammen. Floden Júcars nedre och mellanliggande lopp uppvisar betydande naturvärden. Den regionala regeringen i Valencia har föreslagit att flodsträckningen från Tous till havet skall bli område av gemenskapsintresse (LIC ES 5232007). Dessutom ingår flodens sista sträckning och angränsande kustvatten i regionen Valencias förteckning över våtmarker. Nyligen utsågs området kring floden Júcar till ?Pilot River Basin? inom ramen för förfarandena för tillämpning av vattenramdirektivet. Känner kommissionen till att det varken i vattenplanen för Júcarbäckenet eller i den spanska vattenplanen fästes någon vikt vid den ekologiskt försvarbara vattengenomströmningen för Júcar från bevattningskanalen Real del Júcar till flodmynningen? Anser kommissionen att det är möjligt att säkerställa bevarandet av ett ur ekologiskt hänseende så betydelsefullt vattendrag utan att vattenplanen garanterar ett minimum av vattengenomströmning och skyddar det mot biologisk förorening till följd av att vattnet blandas med vatten från andra floder?

Wallström
. (EN) Kommissionen är medveten om att den spanska nationella vattenplanen och planen för Júcars avrinningsområde inte innehåller bestämmelser som garanterar vattengenomströmningen i flodens nedre lopp. Kommissionen har förstått att de spanska myndigheterna ämnar fastställa nödvändiga genomströmningsregleringar vid senare tidpunkt.
Europeisk miljölagstiftning, särskilt habitatdirektivet och ramdirektivet om vatten, måste respekteras. Det innebär att floden Júcar måste uppnå minst ?god? ekologisk status senast i december 2015 och att beroende ekosystem på land samt våtmarker måste skyddas.
Slutligen har Júcars avrinningsområde av de spanska myndigheterna fastställts som ett pilotavrinningsområde inom ramen för gemensamma genomförandestrategier som hör samman med ramdirektivet om vatten. Detta arbete syftar till att kartlägga de största utmaningar som avrinningsområdet står inför, däribland frågan om att skydda flodens mellersta och nedre lopp.

de Roo (Verts/ALE).
Jag vill tacka kommissionsledamoten för svaret. Det stämmer att GD Miljö inte har beviljat de 80 miljoner euro i bidrag som den spanska regeringen ansökte om för Júcar-Vinalopó-projektet. GD Regionalpolitik visade sig däremot redo att bevilja bidraget och bad således Europeiska investeringsbanken att utarbeta en socioekonomisk rapport om Júcar-projektets ekonomiska hållbarhet. Europeiska investeringsbankens företrädare talade dock bara med den spanska regeringen i Spanien, inte med några av de människor som motsätter sig Júcar-projektet. Europeiska investeringsbankens rapport om Júcar-projektet är inte offentlig. Jag skulle vilja fråga kommissionen om rapporten kan göras offentlig, och då i synnerhet den tekniska information som den spanska regeringen gav Europeiska investeringsbanken?

Wallström
. (EN) Jag kan svara de Roo, jag behövde bara ett tekniskt klargörande. Jag är alltid intresserad av att se till att vi kan göra tillräckligt mycket miljöinformation tillgänglig för icke-statliga organisationer och för allmänheten, så länge vi inte avslöjar affärshemligheter eller konfidentiella angelägenheter.
Såvitt jag vet har vi ännu inte tagit emot just denna rapport. Jag har förstått att vi fortfarande för diskussioner med andra generaldirektorat när så behövs och med inblandade intressenter i syfte att få in all nödvändig information och även bedöma fakta i detta ärende.
När det gäller finansiering vet ni att kommissionen har tagit emot ett förslag om att finansiera denna avledningskanal genom strukturfonderna, men den har ännu inte fattat det avgörande beslutet om sin ståndpunkt i fråga om detta projekt. Vi söker fortfarande klargöranden och ytterligare information från de spanska myndigheterna.
En av de frågor som måste behandlas är sambandet mellan Ebro-kanalen och Júcar-Vinalopó-kanalen. De spanska myndigheterna har ombetts klargöra om Júcar-Vinalopó-kanalen är beroende av arbetet med Ebro-kanalen eller om den är ett helt självständigt projekt. Det är där vi står. Jag kommer noga att undersöka om vi kan offentliggöra någon information som skulle bidra till denna debatt.
Jag är fullständigt öppen för att undersöka saken, men detta är beroende av om vi har fått in relevant information. Vi för fortfarande diskussioner med alla intressenter för att få in och få tillgång till nödvändig information.

Talmannen.
Fråga nr 51 från Chris Davies (H-0441/03):

Angående: Ekologisk vattengenomströmning i floden Ebro och ramdirektivet om vattenpolitik
Vad anser kommissionen för närvarande om den vetenskapliga och politiska debatten som pågår i Spanien om bedömningarna om en miniminivå för ekologisk vattengenomströmning från floden Ebro ned till dess avrinningsområde efter att vattenöverföringen genomförts?
Enligt ramdirektivet för vattenpolitik krävs att vattnets tillstånd inte försämras ytterligare och att en god ekologisk status (inbegripet hydromorfologisk status) upprätthålls i hela flodbäckenet och inte bara i vissa delar av en flod. Hur avser kommissionen att säkerställa detta i hela Ebro-bäckenet med tanke på att man föreslagit att leda över vatten till norra, östra och sydöstra delarna av Spanien?
Kan kommissionen bekräfta att man först måste uppfylla de två målen, dvs. förhindra ytterligare försämring av vattnets nuvarande tillstånd och fastställa vad som bör anses som en god ekologisk status i hela Ebro-bäckenet, innan det kan göras ytterligare bedömningar av de tekniska möjligheterna att leda över vatten från Ebro och av vilka regioner som i slutändan kan ha fördel av detta?

Wallström
. (EN) Kommissionen betraktar frågan om lämplig vattengenomströmning i floden Ebros nedre delar och i Ebros delta som en kritisk fråga i samband med den föreslagna Ebro-kanalen. Det är en av de två frågor som enligt kommissionens förslag skall tas upp vid ett tekniskt möte med de spanska myndigheterna och utvalda organisationer, vilket är planerat till mitten av oktober 2003. Behovet av att garantera en tillbörlig skyddsnivå för flodens Ebros nedre delar och för Ebros delta är utan tvekan nära sammankopplat med kraven i ramdirektivet om vatten på att undvika försämring efter dess ikraftträdande i december 2000 och att garantera att god ekologisk och kemisk status uppnås senast i december 2015.

Davies (ELDR).
I praktiken var det svaret mycket tillfredsställande. Jag tackar kommissionsledamoten.

Talmannen.
Fråga nr 52 från Camilo Nogueira Román (H-0434/03):

Angående: Slutnotan för att åtgärda miljöskadorna efter Prestigekatastrofen
Med hänsyn till omfattningen av denna katastrof, med konsekvenser för flera medlemsstater, är kommissionen beredd att undersöka hur mycket det kommer att kosta, allt som allt, att återställa miljön och åtgärda de långsiktiga, miljömässiga och - i förlängningen - ekonomiska och sociala skador och påverkan som Prestigeolyckan utanför Galiciens kust har medfört?

Wallström
. (EN) Ledamoten kan nog hålla med om att kommissionen angrep alla konsekvenser av olyckan med fartyget Prestige på ett raskt och effektivt sätt. På regelsidan kommer ledamoten säkert ihåg kommissionens snabba åtgärder, till exempel den påskyndade utfasningen av fartyg med enkelskrov, införandet av straffrättsliga påföljder och framläggandet av lagstiftningspaketen Erika I och Erika II. Dessa godkändes också på rekordtid. 
I fråga om gemenskapens stöd för att bistå Spanien av avhjälpa skador och de ekonomiska följderna har kommissionen erbjudit sig att medfinansiera en undersökning av miljökonsekvenserna till ett belopp av 300 000 euro. Kontakter upprättades enligt villkoren för en sådan undersökning som de spanska myndigheterna just nu överväger.
Kommissionen skulle vilja erinra ledamoten om att 30 000 euro gjordes tillgängliga den 20 december 2002 inom de fiskeri-, skaldjurs- och vattenbrukssektorer i Spanien som drabbats av oljeläckaget och att 8,6 miljoner euro anslogs ur solidaritetsfonden den 16 juli 2003. Dessutom finns ytterligare medel genom gemenskapsinstrument såsom strukturfonderna och Sammanhållningsfonden tillgängliga för det syfte ledamoten nämner.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär! Situationens allvar kan inte förnekas. Vi kan inte vända Prestige-olyckans följder ryggen. Brännolja sköljs fortfarande upp på Galiciens kust och i Biscayabukten; för en vecka sedan såg jag situationen med egna ögon vid Rostros sandbankar på Kap Finisterre. Prestige ligger ännu på havets botten. Fartyget läcker brännolja, och vi vet inte riktigt vad den innehåller. Yrkesfiskare, vetenskapsmän och det galiciska och kantabriska samhället som helhet är alla ytterst oroliga över den skada som redan inträffat och, framför allt, över vad framtiden har i sitt sköte, vilket är osäkert.
Objektiva undersökningar visar att slutnotan för den skada som orsakats av Prestige kommer att överstiga 3 miljarder euro. Jämför dessa summor, fru kommissionär, med dem ni just nämnde, som är fullkomligt otillräckliga. Jag ställer er därför frågan igen: Kommer kommissionen att förbli passiv, eller kommer den att ta tjuren vid hornen en gång för alla och axla sitt ansvar för att lösa detta mycket reella problem och bringa ordning i den okontrollerade trafik som går över våra hav?

Wallström
. (EN) Jag håller inte med om att kommissionen har varit passiv. Jag var där omedelbart efter olyckan. Jag erbjöd de spanska myndigheterna finansiering eller medfinansiering för en undersökning av miljökonsekvenserna. Vi har stått i aktiv kontakt med de spanska myndigheterna men kan inte tvinga oss på den spanska regeringen eller det spanska folket. Vi måste arbeta i samverkan. Vi följde även omedelbart upp händelsen politiskt genom att föreslå olika åtgärder i syfte att göra det möjligt att undvika skador av detta slag och har även reserverat pengar från både strukturfonderna och Solidaritetsfonden.
Om den spanska regeringen vill ha mer pengar eller stöd räknar vi med att den kontaktar oss så att vi kan bestämma exakt vad som bör göras. Jag hoppas också att den överväger vårt erbjudande om att genomföra den undersökning av miljökonsekvenserna jag nämnde, eftersom denna skulle ha ett långsiktigt perspektiv och vara mycket användbar för att förhindra att liknande olyckor inträffar igen.
Jag understryker återigen att vi vidtog alla nödvändiga åtgärder omedelbart efter olyckan och att vi kommer att fortsätta att reagera omedelbart. Dessutom aktiverades vår enhet för räddningstjänst omedelbart. Vi har gjort allt som står i vår makt för att bistå och hjälpa den spanska regeringen, de spanska myndigheterna och det spanska folket. Vi är villiga att lyssna till varje ytterligare begäran som kan komma att framställas och kommer att behandla dem på vederbörligt sätt.

Talmannen.
Fråga nr 53 från Alexandros Alavanos (H-0457/03):

Angående: Fara för atenbornas hälsa till följd av stora kvävedioxids- och partikelkoncentrationer
I svaret på min muntliga fråga nr H-0371/03

Wallström
. (EN) Kommissionen är medveten om att situationen i fråga om luftkvaliteten, särskilt i storstäder såsom Aten, måste förbättras. Detta är ett viktigt syfte för gällande gemenskapslagstiftning om luftkvalitet och utsläpp.
I enlighet med de rapporteringsskyldigheter som föreskrivs i ramdirektivet om luftkvalitet har Grekland rapporterat 2001 års koncentrationsnivåer för de föroreningar som regleras i det första följddirektivet. Enligt dessa uppgifter har gränsvärdena för såväl PM10 som kvävedioxid, plus toleransmarginalen, överskridits vid flera stationer i Aten.
Eftersom Grekland ännu inte har kunnat visa att sådana överskridanden för PM10 beror på naturliga orsaker, räknar kommissionen med att få ta del av planer och program i enlighet med ramdirektivets artikel 8 senast i slutet av 2003. Av dessa bör framgå hur Grekland ämnar nå gränsvärdena senast 2005. Samma sak gäller i fråga om kvävedioxid; i detta fall medges dock inget undantag för naturliga källor eller orsaker.
När det gäller kvävedioxid fastställs i direktivet även ett tröskelvärde som passeras när koncentrationerna överstiger 400 mikrogram per kubikmeter tre timmar i rad. Kommissionen måste underrättas om eventuella överskridanden av tröskelvärdet inom tre månader. Inga uppgifter om något sådant fall har hittills lämnats av de grekiska myndigheterna.
Kommissionen har även tagit del av slutsatserna av ett forskningsprogram som antyder en ökad dödlighet i städer där höga PM10-koncentrationer åtföljs av höga nivåer av kvävedioxid och ett varmt klimat. Vi måste granska dessa slutsatser noga för att kunna sluta oss till om det finns tillräckliga belägg för ett sådant samband. Det råder dock ingen tvekan om att ogynnsamma klimatförhållanden alltid utgör ett ytterligare hot mot människans hälsa. 
Medlemsstaterna är skyldiga att se till att aktuella uppgifter om koncentrationerna av luftföroreningar såsom kvävedioxid och PM10 rutinmässigt görs tillgängliga för allmänheten. Enligt ledamoten har ministeriet slutat offentliggöra information på detta område. 
Mot bakgrund av det sagda kommer kommissionen på eget initiativ att inleda en undersökning för att utröna om och i vilken utsträckning de grekiska myndigheterna inte har följt tillämpliga EG-bestämmelser.

Alavanos (GUE/NGL).
Jag tackar kommissionsledamoten för hennes väl underbyggda svar. Jag måste naturligtvis påpeka att vi talar om statistik för 2001 och att det nu är 2003, och en ytterligare faktor utgörs av alla anläggningsarbeten inför Olympiska spelen och det damm som svävar över Aten och som man inte har vidtagit några lämpliga åtgärder mot. 
Mot denna bakgrund skulle jag vilja fråga kommissionsledamoten om det finns några planer på att undersöka frågan om den ökade nedsmutsningen till följd av denna fotokemiska förorening och mikropartiklarna och anläggningsarbetena inför Olympiska spelen, som genomförs utan att man vidtagit lämpliga åtgärder för att skydda medborgarnas hälsa.

Wallström
. (EN) Det är svårt för mig att här och nu svara på frågan om huruvida problemen kommer att vara sådana att det krävs något slags skydd för var och en av atenborna. Jag tvivlar på att så är fallet och hoppas att dessa bygg- och anläggningsarbeten kommer att kunna utföras på ett sådant sätt att Atens invånare kan fortsätta att bo, arbeta och andas där.
Våra direktiv och de olika gränser och nivåer som fastställts tar inte hänsyn till om ett särskilt evenemang skall genomföras, men de tar hänsyn till och mäter de faktorer som påverkar människors hälsa. Vi kommer att fortsätta att se till att Grekland mäter, övervakar och rapporterar dessa uppgifter till oss. Det är därför jag har sagt att vi är villiga att undersöka vilken typ av övervakning, rapportering och mätning som är nödvändig i Grekland för att kraven i våra direktiv skall uppfyllas. Vi kommer att fortsätta att göra detta.
Ni har gett oss skäl att undra om särskilda problem kommer att uppstå till följd av bygg- och anläggningsarbetena som skulle göra det nödvändigt för Aten att vidta särskilda åtgärder. Jag kan inte svara på er fråga i dag. Jag återkommer dock gärna för att ge er ett utförligare svar längre fram.

Talmannen.
Fråga nr 54 från Ari Vatanen (H-0470/03):

Angående: Natura 2000 - Val av områden
Bestämmelserna i artikel 4 i habitatdirektivet 92/43/EEG

Wallström
. (EN) Kommissionen har vid flera tillfällen granskat habitatdirektivets och fågeldirektivets införlivande i finländsk lagstiftning för att utröna om detta sker på ett riktigt sätt. För närvarande är kommissionen av den åsikten att de artiklar som avser förfarandet för att upprätta nätet Natura 2000 har införlivats på ett riktigt sätt.
Eftersom Natura 2000-nätet har orsakat ett betydande antal strider i Finland, har kommissionen granskat det nationella förfarandet för områdesurval och tidigare år påtalat vissa brister för Finland, både i fråga om det antal områden som skall skyddas och i fråga om uppgifternas kvalitet. Finland har bemödat sig om att åtgärda dessa brister. Den nuvarande kvaliteten på uppgifterna är godtagbar för kommissionen.
Klagomålen från Finland tycks bygga på vissa misstolkningar av utvärderingsprinciperna. Kommissionen grundar sina utvärderingar på de senast inlämnade uppgifterna, inte på den äldsta informationen. Kommissionen är medveten om att vissa markägare i Finland har varit missnöjda med Natura 2000-förslagen. Kommissionen har informerats om att alla markägare har haft möjlighet att se förslagen och att anföra klagomål mot dem innan Finland lämnat in förslagen till kommissionen officiellt.
De finländska domstolarna har prövat varje enskilt klagomål separat, varje gång med beaktande av uppgifternas giltighet. Flertalet klagomål har förkastats av domstolarna. Direktivet omfattar inte några krav på samråd på nationell nivå och det har med respekt för subsidiaritetsprincipen således varit upp till de enskilda medlemsstaterna att utöva sitt ansvar och att ta hänsyn till nationella lagar och förfaranden.
Kommissionens delaktighet är därför begränsad till respekten för de vetenskapliga urvalskriterier som anges i direktivet. Trots att kommissionen kan förstå att missnöjet skulle kunna kvarstå i dessa fall, kan den inte dra slutsatsen att de finska myndigheterna godtyckligt har misstolkat bestämmelserna eller förfarit på ett sätt som strider mot dessa bestämmelser.

Vatanen (PPE-DE).
Fru kommissionär! Jag uppskattar ert svar och er insats rent allmänt för miljön i Europa, men det ni säger överensstämmer helt enkelt inte med verkligheten. När detta genomfördes i Finland grundade man sig huvudsakligen på gamla skyddsordningar, som inte uppfyller direktivets kriterier för Natura 2000-områden.
Ni måste därför förstå de privata markägarnas situation. Deras rätt att använda sin egen mark har felaktigt inskränkts, och i själva verket - tvärtemot vad ni säger - har överklagandena i de finländska domstolarna behandlats i klump. 99 gånger av 100 har de avslagits direkt. Människor känner sig därför frustrerade och maktlösa. Vi tror på Europa, men hur skall vi kunna övertyga vanliga europeiska medborgare eller de finska jordbrukarna om de tycker att de har blivit överkörda av Europa och, i detta fall, av de finska myndigheterna? De har helt enkelt fallit offer för orättvisa.

Wallström
. (EN) Ledamoten har tagit upp en mycket angelägen fråga. Hur skall vi sprida kunskap om Natura 2000 och upprättandet av detta viktiga nät när de ursprungliga motiven har gått förlorade i debatten under de år som gått sedan detta direktiv infördes?
Jag hoppas att vi även kommer att kunna bistå medlemsstaterna bättre genom att ge bra exempel på hur kunskap om direktivet kan spridas, men jag har svårt att tro att vi någonsin kommer att kunna lösa detta problem med att den finska regeringen och de finska myndigheterna måste inleda en samrådsprocess med till exempel finska markägare. Vi kommer aldrig att kunna lösa detta från Bryssel, men vi kan förhoppningsvis bli bättre på att ge bra exempel på hur denna samrådsprocess kan förverkligas och utföras i olika länder.
Det är också viktigt att vi klargör när ansvaret ligger hos kommissionen och när det är fråga om subsidiaritet och vi alltså måste lita på att en medlemsstat - i detta fall den finska regeringen och de finska myndigheterna - också skall sköta arbetet med detta. Från en formell synpunkt har vi inte kunnat konstatera några förseelser, som att finländarna till exempel skulle ha utfört detta arbete godtyckligt. Vi kan inte konstatera något sådant formellt felaktigt handlande alls.

Talmannen.
Eftersom den tid som har avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 55-85 att besvaras skriftligt

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0270/2003) av Lynne för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet ?På väg mot en rättsligt bindande FN-konvention för att främja och skydda funktionshindrades rättigheter och värdighet? (KOM(2003) 16 - 2003/2100(INI)).
Det gläder mig mycket att öppna sammanträdet denna kväll under Europeiska handikappåret, som vi arbetar oss igenom. Tillsammans med mina kolleger i parlamentet och kommissionen understryker jag den vikt vi fäster vid denna uppgift.

Lynne (ELDR)
Herr talman! Jag skulle vilja säga tack till teckenspråkstolkarna. Jag önskar att vi kunde ha teckenspråkstolkar varje plenarsammanträde, för varje betänkande. Jag skulle även vilja tacka alla som har hjälpt mig att skriva detta betänkande: alla de ledamöter av Europaparlamentet som har arbetat hårt tillsammans med mig för att få fram kompromissändringsförslag, kommissionen och särskilt handikapporganisationerna. Jag har fått många råd rörande detta betänkande. Det är därför det är bra. Det är inte mitt betänkande. Det är ett betänkande som har sammanställts med funktionshindrades hjälp.
Jag är glad att FN:s särskilda kommitté mellan den 16 och 27 juni 2003 beslutade om en särskild konvention om funktionshindrades rättigheter. Jag tror att en särskild, rättsligt bindande konvention är det enda som gäller, i stället för något annat instrument. Men det måste finnas en övervakningsmekanism för att kontrollera hur funktionshindrade behandlas i praktiken runtom i världen.
Jag har i mitt betänkande infogat en förteckning över de rättigheter som bör finnas med i en FN-konvention. Av utrymmesskäl är detta ingen uttömmande förteckning. Jag har likväl efterlyst ett huvudsakligen rättighetsbaserat synsätt för att - en gång för alla - komma bort från den medicinska uppfattningen av funktionshinder och för att täcka alla former av funktionshinder, oavsett om det rör sig om en person som använder rullstol eller om någon med ett annat rörlighetsproblem, en hörselskada, en synskada, inlärningssvårigheter, ett psykiskt hälsoproblem eller något annat dolt funktionshinder. Vi måste få med allt.
Det finns 37 miljoner funktionshindrade i Europeiska unionen. Det finns 600 miljoner funktionshindrade i hela världen. Vissa framsteg har redan gjorts i FN: 1981 års internationella handlingsprogram och 1993 års standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet, för att nämna endast två. Även på EU-nivå har framsteg gjorts: 1997, till exempel, resulterade Amsterdamfördragets artikel 13 i arbetslivsdirektivet och handlingsprogrammet. Men som jag säger i mitt betänkande behöver vi nu ett specifikt direktiv för funktionshindrade på EU-nivå. Alla medlemsstater måste genomföra det nuvarande arbetslivsdirektivet, som skall genomföras i år. Det finns många medlemsstater som inte ens har börjat överväga ett genomförande.
Även om vi fick ordning i detta på europeisk nivå, lever 80 procent av alla funktionshindrade i utvecklingsländerna. Det är därför vi behöver en rättsligt bindande konvention som täcker en hel rad olika rättigheter, däribland rätten till livskvalitet. Detta betyder också skydd från nedvärderande och omänsklig behandling. Det omfattar instängning på institutioner.
Vi måste sörja för tillgång till arbete, eftersom de allra flesta funktionshindrade saknar arbete. Vi måste garantera tillträde till yrkesutbildning och utbildning samt rätten till integrering, vilken är så viktig. Detta betyder tillträde till byggnader, förutsättningar att leva ett så självständigt liv som möjligt och tillträde till allmänna transportmedel. Om människor inte har tillträde till allmänna transportmedel kan de inte komma till sin arbetsplats.
Vi ser också på medborgerliga och politiska rättigheter. Jag tror mycket starkt på lika medborgarskap, i likhet med de flesta här inne. Detta betyder inga fler ?rättigheter för funktionshindrade?, utan ?lika rättigheter för funktionshindrade?. De lika rättigheterna betyder även tillgång till ekonomiskt stöd, tillgång till hälso- och sjukvård, tillgång till kultur och fritid - omfattande idrottsverksamhet -, likhet inför de rättsvårdande myndigheterna och rätt till rättsskydd.
Jag har förstått att en delad omröstning begärts, så att endast organisationer med funktionshindrade, och inte organisationer som företräder funktionshindrade, kommer att omfattas av samrådet i detta ärende. Låt oss komma ihåg att vi här talar om utvecklingsländer! I många finns det inte några organisationer där funktionshindrade deltar. Det finns bara organisationer som företräder funktionshindrade. Skall vi utestänga dem? Vi talar inte bara om Europeiska unionen. Detta är en världsomfattande konvention. Även inom EU finns det många organisationer som skulle hamna utanför, däribland Royal National Institute for the Deaf i Förenade kungariket, och - ännu viktigare - människor med allvarliga inlärningssvårigheter och svåra psykiska problem, som ofta behöver en förespråkare som talar för deras räkning.
Jag ber er rösta för detta betänkande i dess helhet och inte frestas rösta i den delade omröstningen.
(Applåder)

Diamantopoulou
Herr talman, Jag vill särskilt tacka Lynne och utskottet för sysselsättning och sociala frågor för att de utarbetat detta betänkande.
Detta betänkande bekräftar att frågan om funktionshinder är en fråga som omfattar politiska, sociala och ekonomiska aspekter. Det är en fråga som löper tvärs igenom alla Europeiska unionens politikområden. I synnerhet nu under Europeiska handikappåret sänder detta betänkande ett tydligt budskap till Europeiska unionen och medlemsstaterna och anger samtidigt mycket tydligt parlamentets skyldigheter.
Den första punkt jag skulle vilja ta upp är den kommande FN-konventionen, som väntas bli ett mycket viktigt dokument av historisk vikt. Ert betänkande kommer att vara till nytta och det kommer att spela en viktig roll för kommissionens enheter under de överläggningar som förs dels med medlemsstaterna, dels med FN om denna framtida konvention. Betänkandet överensstämmer i hög grad med kommissionens förslag och meddelande. Vi har samma principer och samma mål. Speciellt skulle jag vilja kommentera den centrala politiska kärna som vi är överens om, det vill säga en inställning som utgår från mänskliga, sociala och politiska rättigheter. Det bör påpekas att FN-konventionen innebär ännu ett erkännande av det faktum att det inte är en persons handikapp som skall avhjälpas, utan att det är den hindrande miljön som skall anpassas så att den funktionshindrade kan ges full delaktighet och lika möjligheter. Tyngdpunkten har förskjutits från den medicinska modellen till den så kallade sociala modellen, till utformningen av en politik som bygger å ena sidan på grundläggande mänskliga rättigheter och å andra sidan på sociala rättigheter och garantier för lika rättigheter.
När kommissionen utfärdade detta meddelande klargjorde den sin avsikt att främja en rättighetsbaserad inställning på europeisk nivå och att utnyttja de hittillsvarande europeiska erfarenheterna av kampen mot diskriminering. Dessutom står kommissionen fast vid sin inställning som bygger på social integrering av de funktionshindrade och har fört fram frågan om funktionshinder som en av de viktigaste punkterna vid utarbetandet av de nationella handlingsplanerna för social integration och bekämpning av fattigdomen.
Kommissionen har begärt förhandlingsdirektiv på grund av att en del av konventionen gäller frågan om ?icke-diskriminering?, som numera i enlighet med Amsterdamfördraget tillhör Europeiska unionens behörighetsområde. Diskussionerna med rådet pågår fortfarande, samtidigt som kommissionen samarbetar nära med ordförandeskapet om förberedelserna för konventionen.
Lynne tog upp den specifika frågan om utvecklingsländerna och politiken för utvecklingssamarbete, som hittills har begränsats till ett förklarande memorandum om funktionshinder och utveckling. Detta memorandum, som riktar sig till Europeiska unionens beskickningar och tjänster, utformades i nära samarbete med de icke-statliga organisationer som representerar de funktionshindrade. Detta dokument, som har distribuerats till Europeiska unionens beskickningar i utvecklingsländerna, har mött positiva reaktioner på regeringsnivå men också bland medborgarorganisationerna, och det är viktigt att vi för första gången sätter frågan om funktionshinder i samband med utvecklingspolitiken och utvecklingsbiståndet. Även om det är svårt att i det inledande skedet kräva att frågan om funktionshinder skall utgöra en huvudpunkt i utvecklingshjälpen, är det ändå ett tydligt budskap om att frågan om funktionshinder måste infogas och hanteras i varje stats politik inom alla sektorer.
Min sista kommentar gäller det eventuella direktivet om funktionshinder. Som Lynne redan har nämnt har Europeiska unionen sedan 2000 ett allmänt direktiv om icke-diskriminering på sysselsättningsområdet som också gäller de funktionshindrade. Detta direktiv, som verkligen var ett viktigt steg för Europa och som har godkänts av alla medlemsstaterna, har inte lett till de framsteg vi hade väntat oss. De flesta länder har ännu inte presenterat ens ett utkast om införlivande av detta direktiv, trots att fristen löper ut i december 2003.
Trots upprepade ansträngningar under diskussionerna i ministerrådet för sysselsättning, trots min skrivelse till samtliga ministrar och trots mobiliseringen av de europeiska och nationella organisationerna tycks medlemsstaterna ha allvarliga politiska och ekonomiska problem. Här uppmanar jag också parlamentet att spela en viktig roll genom att utöva påtryckningar på medlemsstaterna för att få dem att anta detta direktiv i princip. Jag anser dock att dagens situation tydligt visar att det ännu är för tidigt att driva fram ett nytt direktiv som skulle utvidga de politiska insatsernas räckvidd till att gälla inte bara sysselsättningsområdet, utan samtliga sektorer inom politiken. Jag tror att det skulle leda till en besvärlig situation för rådet, och det kanske också skulle göra det ännu svårare att anta det första direktivet, vilket har mötts av de svårigheter jag nämnde tidigare.
Samtidigt har emellertid kommissionen föreslagit medlemsstaterna att själva undersöka och avgöra om gemenskapslagstiftningen bör användas för att bekämpa diskriminering på grund av funktionshinder inom andra sektorer än sysselsättningssektorn i en rapport om genomförandet av direktivet om likabehandling. Detta kommer att ge oss en första officiell reaktion från medlemsstaterna på detta andra, viktiga steg som, i politiskt avseende, Europeiska unionen måste ta, men som den måste ta vid rätt tidpunkt, med betydande utsikter till framgång, såväl i beslutsfattandet som i det praktiska genomförandet.
Avslutningsvis har kommissionen åtagit sig att tillsammans med medlemsstaterna aktivt medverka i förhandlingarna om FN:s konvention. Deltagandet i dessa förhandlingar kommer att fortsätta under uppföljningen av Europeiska handikappåret även efter att detta har avslutats, eftersom vårt mål är att i slutet av 2003, när handikappåret har avslutats, presentera en handlingsplan på EU-nivå som kommer att vara resultatet av all den verksamhet som ägt rum i alla medlemsstater detta år, så att vi kan få bindande åtaganden från medlemsstaterna i fråga om lagstiftning, budget, politik och program.

Cerdeira Morterero (PSE)
Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag fullständigt instämmer i det betänkande som vår kollega Lynne i utskottet för sysselsättning och sociala frågor har utarbetat. Jag instämmer också i vad kommissionsledamoten just sade när hon önskade alla - parlamentet och kommissionen - lycka till med de mål som vi har satt upp, eftersom dessa otvivelaktigt kommer att påverka tusentals medborgares välfärd.
Alla medlemsstater är överens om att frågan om funktionshinder bör integreras i de förfaranden som tillämpas av de organ som övervakar fördragen, antingen i form av ett protokoll som bifogas ett av de befintliga fördragen om mänskliga rättigheter eller i form av ett instrument med allmänna principer, med möjlighet att senare lägga till protokoll för genomförandet.
Jag anser dock att lämpliga resultat endast kan uppnås med en rättsligt bindande konvention som innefattar såväl medborgerliga och politiska som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, vilka anpassats efter funktionshindrades särskilda förhållanden. En bindande överenskommelse kommer att visa att funktionshindrade dagligen - som vi alla vet - möter stora och utbredda problem både i fråga om tillgänglighet och byråkrati och medmänniskors attityder. Dess syfte är inte att skapa nya lagar, utan att klargöra och anpassa de som redan finns. Endast genom att upprätta en särskild konvention kommer vi att kunna erbjuda en effektiv övervakningsmekanism för att analysera hur funktionshindrade i hela världen behandlas. Konventionen skall prioritera de funktionshindrades rättigheter på regeringarnas agendor. Godkännandet av den måste bli startpunkten för en effektiv och specifik process för att trygga en fullständig och jämlik integrering av funktionshindrade i hela världen. Detta betyder att dessa människors problem skall beaktas i allt politiskt beslutsfattande på regional, nationell och internationell nivå. Europeiska unionen bör också se till att organisationer för funktionshindrade blir representerade och fungerar som rådgivare i hela processen, inte bara i slutskedet.
Jag vill kort betona några punkter som är viktiga trots att de redan har tagits upp av andra kolleger och som parlamentet och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har förespråkat, nämligen att det i många fall förekommer flerfaldig diskriminering - kvinnor med funktionshinder eller funktionshindrade invandrare - och att de rättsliga hindren måste undanröjas för att riva ned de fysiska hindren, utbildning - som är oerhört viktig - i värderingar, inklusive icke-diskriminering av funktionshindrade i skolor.

Mantovani (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka föredraganden Elizabeth Lynne för hennes utmärkta betänkande, vilket för övrigt godkändes enhälligt i utskottet: ett betänkande som ger uttryck för hennes medvetenhet och erfarenhet, inte minst som föredragande av det dokument som låg till grund för Europeiska handikappåret 2003. 
Att utskottet nådde enhällighet visar också att funktionshinder inte är en fråga om höger eller vänster, utan en fråga som stöds av dem som värnar om respekten för alla medborgares rättigheter, lika möjligheter och värdighet. Siffrorna talar också sitt tydliga språk: det finns 600 miljoner handikappade i världen, varav 38 miljoner lever i Europa och 45 miljoner i det utvidgade Europa nästa år. Det tål att tänka på att vem som helst kan bli handikappad, när som helst i livet. En vanlig orsak är den åldrande befolkningen, men det finns flera: tänk på - och den uppgift jag nämner gäller för Italien - de 24 000 ungdomar som blir handikappade varje år till följd av olyckor orsakade av dagens frenetiska levnadssätt och sociala verksamhet.
Dessa siffror leder till eftertanke. Härav vikten att fastställa bindande internationella normer som syftar till att värna om handikappades rättigheter och som innehåller lämpliga kontrollmekanismer. Den bindande FN-konvention som antogs i juni har, liksom de sex konventionerna om mänskliga rättigheter, just en sådan kontrollmekanism och måste lyfta fram de betydande och utbredda problem som funktionshindrade människor möter i sin vardag, oavsett om det gäller tillgänglighet, byråkrati eller sociala attityder. Den kommer således att skapa en grund för handikappades rättigheter i hela världen.
Jag tror därför att även det europeiska ordförandeskapet, rådet i sin roll som förhandlare, kommer att göra sitt bästa för att i början av 2004 komma enas om ett dokument som är mer exakt och detaljerat än det som lades fram i Mexiko, för att definiera konkreta normer till ledning för regeringarnas strategi. Jag beklagar dock den inställning som Europeiska kommissionen hittills har haft; den har fortfarande inte lagt fram någon tidsplan för ett framtida sektorövergripande direktiv om handikappades rättigheter i Europa och har inte gjort några särskilda eller reella åtaganden för att införliva handikappades rättigheter i sin politik. Arbetslivsdirektivet är viktigt, liksom direktivet om tillgång till transporter, men vi måste göra mer, fru kommissionär. Framför allt kan vi inte låta de olika länderna slinka undan med sin slapphet beträffande lagstiftningen.

Howitt (PSE).
Herr talman! Ja, 2003 är verkligen Europeiska handikappåret. Det har också gått tio år sedan FN:s handikappår, och parlamentet gör i kväll helt rätt i att fokusera inte bara på rättigheterna för funktionshindrade inom Europeiska unionen, utan på de funktionshindrade offren för brott mot de mänskliga rättigheterna över hela världen.
På den globala arenan är funktionshindrade de minst erkända och de som har minst makt över sin egen situation av alla människor. Denna FN-konvention bör syfta till att åstadkomma förändring på alla nivåer av samhällsstyrningen - lokal, nationell och internationell - och tvinga beslutsfattarna att erkänna funktionshindrades rättigheter i ett människorättsligt sammanhang på ett sätt som inte har skett tidigare.
Allt för länge har internationella instrument för de mänskliga rättigheterna saknat ett uttryckligt erkännande av funktionshindrade, och de FN-organ som verkar på området för de mänskliga rättigheterna och utvecklingssamarbetet har inte blivit varse de särskilda faktorer som utestänger och isolerar funktionshindrade. Jag hoppas att en FN-konvention även för med sig viktiga resurser för att bistå funktionshindrade i deras strävan att ta makten över sin egen situation och utveckling när det gäller beslutsfattande så att deras röst kan göras hörd.
Det gläder mig i kväll att ledamöter på alla sidor av kammaren har stött principen om en rättsligt bindande konvention. Även om befintliga fördrag rörande de mänskliga rättigheterna är tillämpliga på personer med funktionshinder, skyddar de inte uttryckligen funktionshindrade personers rättigheter, och det finns heller inget internationellt fördrag som specifikt behandlar dessa rättigheter.
De mänskliga rättigheterna för funktionshindrade förtjänar samma skyddsnivå som dem som gäller för andra mindre gynnade eller sårbara grupper såsom kvinnor, barn och etniska minoriteter. Människor med funktionshinder är en marginaliserad grupp för vilka befintliga, generaliserade normer i fråga om de mänskliga rättigheterna inte har fungerat och för vilka det därför krävs uttryckliga normer för att komma till rätta med den diskriminering de möter i samhället och de olika kränkningar de utsätts för.
Detta gäller även för oss i Europeiska unionen, och det måste gälla längre bort - särskilt när det gäller vår politik på området utvecklingssamarbete - eftersom AVS-EU:s gemensamma parlamentariska församling antog en banbrytande resolution förra året. Vi måste dock fortfarande säkerställa en full delaktighet och fullständiga rättigheter för funktionshindrade såsom offren för landminor, människor som avsiktligt har tillfogats funktionshinder som en del av krig eller som har utvecklat funktionshinder på grund av kroniska sjukdomar som nuförtiden är okända för oss här i Europeiska unionen. Detta är verkligen en världsomfattande fråga.
Jag gratulerar kommissionsledamoten till vad hon har sagt i kväll. Hon säger att hon stöder ett framtida framläggande av ett allsidigt direktiv mot diskriminering av funktionshindrade. Hon blir knappast förvånad om jag återigen säger henne att hon kommer att få tillfälle att uttala sin avsikt att göra detta i november, i det meddelande som avslutar Europeiska handikappåret.
Eftersom hon har de befogenheter och det inflytande som krävs bör hon avge detta löfte. Vi kräver att hon gör det: i den omröstning som äger rum i morgon kommer vi i själva verket att uppmana henne att göra det.
Föredraganden har klargjort att det finns en skillnad mellan hennes syn och socialisternas syn på frågan om organisationer för och med funktionshindrade. Organisationer med funktionshindrade styrs av funktionshindrade och av föräldrarna till funktionshindrade som kan tala för sig själva. Det är rätt att de ges prioritet, eftersom detta har legat inom Europeiska unionen sedan kommissionens meddelande 1996. Kommissionsledamoten nämnde blinda: den europeiska sammanslutningen för synskadade - en del av det europeiska forumet för funktionshindrade, företrädande organ för funktionshindrade - vill att vi prioriterar organisationer med funktionshindrade. Lynne säger att människor med allvarliga inlärningssvårigheter inte kan företräda sig själva. Men hur är det med People First och andra organisationer där man talar för egen räkning? De visar att hon har fel.
Vi står fast vid den delade omröstningen. Men detta minskar inte vårt mycket starka stöd för detta betänkande och för en FN-konvention för funktionshindrade.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Det är ytterst viktigt att vi får en rättsligt bindande konvention när det gäller frågan om människor med funktionshinder. Det fordras lagstiftning som inte bara skyddar rättigheterna för människor med funktionshinder utan även garanterar att människor med funktionshinder tillhandahålls stöd och strukturer som ger dem möjlighet att delta jämlikt i livets alla aspekter. 
De som har bäst förutsättningar att göra detta och tala om vad som behövs är människorna med funktionshinder själva. Vi måste vara mycket försiktiga med att tala om för människor med funktionshinder vad de behöver och vad vi kan göra för dem. Den som själv inte har ett funktionshinder, vet inte vad som fordras för möjligheten att delta i samhället på jämlik nivå.
Det är mycket glädjande att se personer här i kväll som tolkar till teckenspråk. Detta bör inte bara vara för i kväll, utan vi bör undersöka om detta kan ske på kontinuerlig basis.
Vi måste även undersöka hur människor utbildas. Vi måste se till att utbildningen är fullt integrerad och ger människor med funktionshinder möjlighet inte att segregeras, utan att utbildas tillsammans med alla andra.
Det finns en tendens när vi talar om funktionshinder att sörja för vissa tjänster för människor med funktionshinder, men att segregera dem. Vi bör undersöka teckenspråk, blindskrift, alla de saker som fordras och ger dem möjlighet att vara del av utbildningsverksamheten i alla medlemsstaterna. Människor skall inte behöva gå till särskilda ställen för att utbildas eller för att delta. Detta är ytterst viktigt.
Howitt nämnde kommissionen och dess löfte att lägga fram ett direktiv före årets slut. Under handikappåret räcker det inte med att säga att vi kommer att göra det ena med det andra för att sedan, i slutet av året, glömma allt som har med saken att göra och fortsätta som vanligt. Vi måste ha något i slutet som vi kan vara stolta över, som ger människor möjlighet att delta i samhället. Vi behöver ett brett perspektiv, inte ett som fokuserar enbart på tillgång till utbildning. Detta måste göras i samverkan med de funktionshindrade själva.
I fråga om den sista punkten skulle jag vilja säga att Centre for Independent Living (centrumet för självständigt boende), med säte i Irland, sänder en delegation från hela Europa till den andra sammanträdesperioden här i september. Det kommer att finnas en särskild samarbetsgrupp som kommer att träffa människor med funktionshinder. Dessa kommer att tala om för oss exakt vad de vill och vad de skulle vilja se föras fram. Detta kommer att bli ett gyllene tillfälle. Alla som är intresserade av frågan bör vara med och lyssna på människor som förklarar vad de vill. Det är dessa människor som har bäst förutsättningar att göra det. Vi måste lyssna och låta dem fatta besluten - vi får inte fatta beslut åt dem.

Musumeci (UEN).
Herr talman, fru kommissionär! Europeiska unionen har under Europeiska handikappåret ett gyllene tillfälle att ta igen all den tid som har gått förlorad. Politik kan givetvis inte ge blinda synen tillbaka, ge stumma talförmåga eller ge förlamade rörelseförmåga, men den kan och måste under alla omständigheter göra det möjligt för de funktionshindrade att hantera sina vardagliga svårigheter med mindre fysisk och mental ansträngning och på så sätt också ge dem ett värdigare liv.
Ibland - vilket vi vet av egen erfarenhet - krävs det inte så mycket för att skapa denna möjlighet: ta bort strukturella hinder och bygga med hänsyn till vissa kriterier som beaktar behoven hos den del av vår befolkning som har svårigheter. Politikens uppgift är alltså att ge problemet vederbörlig uppmärksamhet: det handlar inte om välgörenhet eller medlidande, utan om att erkänna rätten till bästa möjliga liv. Om sedan det fysiska handikappet åtföljs av ekonomiska behov eller till och med av fattigdom - vilket är mycket vanligt här i världen - blir situationen än mer tragisk. De siffror som återfinns i betänkandet är alarmerande: 600 miljoner har funktionshinder, varav många kommer från tredje världen. Vi kan alltså föreställa oss hur deras livskvalitet ser ut.
Gruppen Unionen för nationernas Europa, vars talan jag för, är medveten om att det fortfarande finns mycket som både kan och måste göras för att göra rättvisa åt en stor fråga som berör miljontals familjer i världen. De väntar på att politiken och politikerna skall svara med konkreta åtgärder på ett aktuellt problem som är ständigt brådskande. Gruppen välkomnar dock kommissionens goda förslag och ställer sig bakom de slutsatser som föredraganden Elizabeth Lynne gör i sitt betänkande. Vi kommer därför att rösta för resolutionen, som har fördelen att ge många olyckliga som har drabbats hårt av ödet rätten att hoppas igen.

Blokland (EDD).
Herr talman! Jag stöder det beröm som riktats till kollega Lynne och hennes betänkande, men betänkandet är enligt min mening inte fullständigt. Det är bra att uppmärksamhet ägnas åt handikappades rättigheter. Alla rättigheter som räknas upp relaterar dock till människor med funktionshinder, men ingenting sägs om det ofödda funktionshindrade barnets rättigheter. Detta ofödda liv har också rätt till vårt beskydd.
Alltför ofta används fosterdiagnostik endast för att avgöra om ett ofött barn har ett handikapp, varefter en abort väljs om det visar sig att barnet har ett funktionshinder.
Det är ett slag i ansiktet på människor med ett medfött handikapp att veta att vi månar så mycket om deras rättigheter samtidigt som samma handikapp hos ett ofött barn skulle vara ett skäl till abort. Det verkar som att de funktionshindrade inte har några rättigheter i detta fall, än mindre värdighet.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman! 40 miljoner europeiska medborgare lider av någon typ av funktionshinder, men dessa människors fulla deltagande i samhället är ännu inte en realitet, eftersom de fortfarande drabbas av fördomar och saknar grundläggande rättigheter när det gäller tillträde till utbildning, förvärvsarbete, information och kommunikation och dessutom har svårigheter i samband med tillträdet till byggnader i omgivningen och till transporter.
Det finns kryphål som måste täppas till. För det första är de internationella fördrag som för närvarande är giltiga på området för mänskliga rättigheter fullt tillämpliga på personer med funktionshinder, men inget av dem innefattar bestämda och bindande bestämmelser på detta område. Sedan har vi Europeiska unionen som har varit förhållandevis aktiv när det gäller att skydda personer med funktionshinder men som antar bestämmelser som endast är avsedda att upprätta en allmän ram för likabehandling i arbetslivet.
Jag gratulerar därför föredraganden som begär att en FN-konvention skall antas. Denna konvention kommer att kunna belysa de allvarliga problem som funktionshindrade ställs inför i sitt dagliga liv. Jag vill ta tillfället i akt att påminna om att de organisationer som företräder funktionshindrade måste delta fullt ut i utarbetandet av denna konvention och i arbetet med att fastställa och bedöma alla de åtgärder som avser dem. Trots kommissionsledamotens förståeliga försiktighet i fråga om medlemsstaternas åtagande skulle jag vilja be kommissionen att inte dröja med att lägga fram ett vittomfattande gemenskapsdirektiv om funktionshindrades rättigheter och att införliva dessa rättigheter i vår samarbets- och utvecklingspolitik.

Gillig (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Genomförandet av bindande internationella rättsliga instrument som fastställts av Förenta nationerna för att främja och skydda funktionshindrades rättigheter, med andra ord för att skydda deras värdighet, är verkligen historiskt. Ni påpekade det själv, fru kommissionär. Europeiska unionen måste därför uppmana till att dessa instrument antas och själv bli en fullvärdig part i dem.
Funktionshindrade personer vill fritt kunna välja livsstil. De vill vara så självständiga som möjligt. I likhet med alla andra medborgare vill de delta i alla etapper av beslutsfattandet, inte bara därför att besluten rör dem, utan därför att alla deras grundläggande rättigheter skall erkännas. En gemenskapspolitik värd sitt namn måste enligt min mening utgå från befintliga bestämmelser, vilket redan nu sker. Politiken måste också främja rättsliga åtgärder på alla nivåer, vilket betonas i betänkandet av Lynne.
Vi vet också att rättsliga åtgärder behövs men att detta inte räcker. Vi måste därför arbeta hårt för att öka medvetenheten i alla delar av samhället, däribland hos fackföreningar, företagsledare och lärare. Alla måste uppmuntras att ta hänsyn till de särskilda förhållanden som beror på funktionshinder. En sådan ökad medvetenhet är också nödvändig om direktivet skall kunna införlivas. Införlivandet är för nävarande ofullständigt.
En andra punkt som bör noteras är att våra politiska ambitioner måste stämma överens och att våra ekonomiska program bör vara meningsfulla och relevanta i förhållande till de verkliga behoven. Jag kan som exempel nämna det stora behov som finns inom skola och utbildningsväsen. Jag tänker då både på särskolor och vanliga skolor. De står inte i motsättning till varandra.
Vi vet att vissa funktionshindrade människor är utslagna, fattiga och beroende av andra. Vi måste svara med insatser som syftar till att utveckla oberoende, solidaritet och integration. I detta hänseende utarbetas i det betänkande vi nu behandlar en rad metoder på vardagens alla områden som vi måste stödja. Dessa områden nämns också i betänkandet.
Europeiska unionen och medlemsstaterna måste verkligen ställa upp för personer med funktionshinder. Detta handlar inte om välgörenhet. Det är en fråga om rättigheter. Det är en fråga om att faktiskt utöva ett medborgarskap. Detta är den enkla begäran från funktionshindrade.
Under Europeiska handikappåret tror jag att vår föredragandes rekommendationer kommer att medverka till de insatser som för närvarande görs för att se till att alla berörda blir verkliga medborgare, på samma sätt alla vi i kammaren också är.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Herr talman! Jag gratulerar min kollega från West Midlands till det utmärkta arbete hon har utfört som parlamentets föredragande i denna ytterst viktiga fråga.
FN enades år 2001 om att överväga förslag om en internationell konvention för att främja och skydda funktionshindrades rättigheter. Hittills har sex olika FN-fördrag om de mänskliga rättigheterna slutits. Nästa konvention om de funktionshindrade bör bli det sjunde.
I betänkandet finns några huvudprinciper som vi hoppas kommer att godtas under arbetets gång. Mer bestämt krävs att den medicinska modellen skall överges, som innebär att funktionshindrade betraktas som ett problem, för att i stället erkänna att funktionshindrade har rättigheter som bör hävdas. Jag uppmanar kollegerna från alla politiska partier och grupper att rösta igenom detta betänkande enhälligt. Kammaren bör tala med en klar röst och visa att de funktionshindrades behov och rättigheter står över partipolitik: de är av betydelse för oss alla. Men detta är bara halva sanningen. Vi kan inte bara rösta och sedan gå vidare till andra frågor och tro att vårt arbete är slutfört. Beslutet i morgon bör ses som ett åtagande att trycka på för en verklig förändring i FN, i EU och i våra medlemsstater.
Vi talar i dag om funktionshindrades rättigheter. I morgon bör vårt beslut betraktas som ett löfte om handling, ett löfte om att vi kommer att samarbeta med kraft tills dessa rättigheter är tryggade.

Koukiadis (PSE).
Herr talman! Föredraganden har behandlat de funktionshindrades problem med ett särskilt, nästan överflödande, engagemang och hon är värd gratulationer från alla våra ledamöter.
Vanligtvis erbjuder vi oss alla att säga goda ord om de funktionshindrade. Vad som emellertid inte nämns är att problemet med funktionshinder inte bara gäller en separat grupp av olyckliga människor: det rör oss alla, för vi är alla potentiellt funktionshindrade. Vi behöver bara tänka på de tusentals människor som varje år blir funktionshindrade på grund av olyckor på arbetsplatsen eller i trafiken. Detta faktum är i sig tillräckligt för att väcka oss till nödvändig insikt och för att minska den likgiltighet vi hittills har gett uttryck för.
Vi vet alla att den stora vändpunkten i inställningen till funktionshinder under de senaste åren är att de funktionshindrade inte enbart behandlas som personer med problem, utan som personer med mänskliga rättigheter. Vad som däremot ännu inte fått fullt genomslag är att detta inte bara är fråga om att tillerkänna en kategori personer vissa ytterligare rättigheter. Erkännandet av de funktionshindrade som personer med rättigheter ingår i förverkligandet av en fungerande demokrati. Det är alltså en fråga om ett effektivt utövande av samtliga befintliga grundläggande rättigheter.
Rätten till yttrandefrihet förutsätter rätten till information. Ingen av dessa båda rättigheter kan utövas av de funktionshindrade om de inte får tillgång till det rätta språket. De offentliga myndigheternas tillgänglighet för alla är bara tomma ord om inte hindren för de funktionshindrades tillgång till myndigheterna undanröjs. De grundläggande rättigheterna att välja och att väljas kan i praktiken inte utövas av vissa funktionshindrade så länge ingen bryr sig om att se till att det finns specialarrangemang som gör att de kan rösta.
Eftersom förhållandena är som de är, handlar det inte om att önska sig mer avancerade garantier för rättigheter som de funktionshindrade redan har tillerkänts generellt eller ens principen om erkännande av speciella rättigheter, det handlar i stället om hur en så grundläggande fråga för en fungerande demokrati har kunnat förblivit olöst i så många år. Tillåt mig att ställa en enkel fråga: 2003 har utsetts till Europeiska handikappåret. En sådan högtidlig proklamation får praktisk betydelse när den inte enbart leder till ökad medvetenhet eller insamlande av material, utan också när beslut tas om bestämda tidtabeller. Jag vet att kommissionsledamot Diamantopoulou har ett stort intresse och ett speciellt engagemang för en mer utvecklad politik för funktionshindrade. Kommissionen och medlemsstaterna verkar dock inte befinna sig på samma våglängd. Detta förklarar varför, vilket också föredraganden har påpekat, kommissionen undviker att göra några sådana förpliktelser. Jag skulle därför vilja be kommissionsledamoten att till kommissionen förmedla vår ståndpunkt att Europeiska unionen inte på ett trovärdigt sätt kan utöva påtryckningar på FN:s medlemmar om att anta en speciell konvention, som skall vara bindande både för utvecklingsländerna och för de fattigaste länderna, när det mest utvecklade området vägrar att vara ett föredöme i dessa strävanden.
Under alla omständigheter är den grundläggande hållning som måste godkännas inte att erkänna nya rättigheter, utan att effektivt tillämpa de rättigheter som redan säkerställs i de av FN erkända konventionerna. På detta sätt kommer skyddet av de funktionshindrades rättigheter att frikopplas från tanken att det handlar om att bevilja rättigheter och kommer i stället att utgå från uppfattningen att detta är en skyldighet, baserad på de internationellt gjorda åtagandena.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman, ärade ledamöter! Att 25 ledamöter av 623, talmannen inräknad, är närvarande i kammaren just nu visar verkligen vilket intresse det finns för denna fråga - jag säger det på allvar, med tanke på vad klockan är - denna fråga om de handikappade och den hänsyn som tas till dem i lagstiftningen.
Jag är övertygad om att det är vi, som lagstiftare och politiker, som bär ansvaret för diskrimineringen av handikappade, på grund av allt det vi hittills har underlåtit att göra. Herr Mantovani! Det fordras ett juridiskt bindande beslut i FN för att värna om de handikappade 2004 - det är nödvändigt, för annars har de inga rättigheter - och det behövs också ett europeiskt handikappdirektiv. Det är också tråkigt. Jag vet att kommissionsledamot Diamantopoulou redan skulle ha löst de handikappades problem om hon hade haft makt som europeisk minister - samma makt som en minister i en nationalstat har - för under de senaste fyra åren har vi alla sett hur mycket hon bryr sig om denna fråga.
Jag skulle vilja föreslå ännu en sak - detta sagt främst till mig själv - för att lösa handikapproblemen: eftersom politikerna är så döva är det kanske bättre att vi lägger våra krafter på att lära ungdomarna respekt för funktionshinder - de få som inte redan har det.
Herr talman! Låt mig slutligen påminna om en fråga som ligger skuggföredraganden Mantovani varmt om hjärtat, han som i hela sitt liv har arbetat för att hjälpa människor som inte klarar sig själva. I allt för många delar av världen är de som inte kan försörja sig själva inte bara handikappade, utan också äldre, och de saknar det ekonomiska stöd som skulle göra det möjligt för dem att leva sitt liv som äldre och handikappade på ett värdigt sätt.

Zrihen (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill ge Lynne de varmaste gratulationer till det utmärkta betänkande hon lägger fram för oss, men också för att hon har varit ytterst lyhörd för de förslag hon har fått.
Varje år, ute i världen och här i Europa, fortsätter funktionshindrades grundläggande rättigheter att kränkas på många olika sätt. Till och med i Europa är den bristande behandlingen av funktionshindrade ofta en tabubelagd fråga, precis som själva funktionshindren. Denna problematik drabbar män och kvinnor, men framför allt offer. Funktionshindrade är fysiskt och intellektuellt sårbara. Detta visar att det behövs ett bindande rättsligt instrument och ett specifikt lagligt skydd för alla funktionshindrade personer i världen. Jag är självklart mycket nöjd med att frågan står på Förenta nationernas dagordning. Precis som man har gjort för kvinnor och barn är det nu dags att alla nationer arbetar med skyddet av och respekten för de grundläggande rättigheterna för funktionshindrade.
Genom att utarbeta en konvention skulle en internationell referens för utformningen av nationella politiska åtgärder och lagstiftningar fastställas. Den skulle dessutom skapa förutsättningar för lämpliga övervaknings- och kontrollmekanismer, som skall garantera att funktionshindrades grundläggande rättigheter och värdighet respekteras. Vi är väl medvetna om att stadgan om de grundläggande rättigheterna förbjuder all diskriminering på grund av funktionshinder, och att de funktionshindrades integration enligt stadgan måste säkerställas. Men framför allt bekräftas människans rätt till värdighet i artikel 1 i stadgan.
EU har byggts upp utifrån en vägran att göra åtskillnad, segregera eller förneka människor av någon som helst anledning. Därför är det ytterst viktigt att vi utöver de kategorier av rättigheter som slås fast i detta betänkande också fastställer rätten till skydd mot alla former av våld och rätten till skydd mot en grym, omänsklig och förnedrande behandling. I detta hänseende hoppas jag att Europeiska kommissionen i framtiden kommer att kunna lägga fram ett övergripande EU-direktiv om funktionshindrade för Europaparlamentet. Genom våra insatser för funktionshindrade skall vi inte bara bekämpa våld och felaktig behandling, utan vi skall också bekämpa förnekandet och kränkningarna av deras mest grundläggande rättigheter i vardagen.
Därför bör våra åtgärder vara förebyggande så att funktionshindrade slussas in i samhället på samma villkor som alla andra medborgare.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill varmt tacka Lynne för det arbete hon har lagt ner på arbetet för en rättsligt bindande FN-konvention för att främja och skydda funktionshindrades rättigheter och värdighet. Det är en viktig fråga, och det lyfter vi fram här i Europaparlamentet genom att verka för att konventionen blir rättsligt bindande och att den åtföljs av ett effektivt övervakningssystem i likhet med de övriga sex FN-konventioner som rör mänskliga rättigheter. Det är viktigt att man ser denna konvention som ett sätt att stärka FN:s allmänna arbete för demokrati och mänskliga rättigheter runtom i världen.
Det är också viktigt att lyfta fram att om funktionshindrade erbjuds en möjlighet att bo utanför institutioner, måste de erbjudas ett tillräckligt stöd för att klara det. I Sverige har boende på institutioner för förståndshandikappade och/eller människor med psykiska funktionsnedsättningar i stor utsträckning ersatts med eget boende med följd att många av dessa personer förlorat social gemenskap och istället isolerats i sina lägenheter eller blivit hemlösa och uteliggare. Detta är en tragisk lärdom för Europas övriga länder att beakta.
Det är också viktigt att det finns en rimlig definition av begreppet funktionshindrad så att begreppet inte mister sin egentliga betydelse. Jag hade som svensk kristdemokrat gärna sett att vi från Europaparlamentet uttalat att det i den framtida konventionen fanns en formulering om rätten till liv med innebörden att funktionshinder ej får fungera som grund för utsorterande fosterdiagnostik. Det är nämligen helt grundläggande för vår människosyn att man inte ser ned på de funktionshindrade och kränker deras människovärde. Fosterdiagnostik får inte användas till att sortera bort människor med funktionshinder.
Avslutningsvis vill jag uttrycka min glädje över att denna debatt teckentolkas.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Bushill-Matthews. Han har i kväll hållit sitt bästa tal någonsin i kammaren. Vi tycks ha haft ett visst inflytande på honom.
Vi erkänner alla att det finns miljoner och åter miljoner människor i Europeiska unionen och runtom i världen som utsätts för kränkande behandling varje dag i sina liv på grund av att vi har underlåtit inte bara att anta en lagstiftning, utan även att förändra samhällets inställning till dem. Vi lägger ständigt hinder i vägen för dem i deras strävanden att åtnjuta en fullvärdig mänsklig tillvaro. Det finns 600 miljoner funktionshindrade i världen, varav 80 procent lever i tredje världen. Det är, som kommissionsledamoten sade, tydligt att vi måste ta itu med detta i vår utvecklings- och biståndspolitik.
Det är tydligt att det inte fungerar med en frivillig metod för att trygga rättigheterna för människor med funktionshinder. Det krävs rättsligt förankrade rättigheter, vilket även påpekas i detta betänkande, på internationell nivå. Det behövs en konvention för detta.
Vi är här som företrädare för stater som alla har underlåtit att genomföra ett direktiv som de frivilligt anslöt sig till för inte mer än två år sedan. De har alla underlåtit att genomföra ramdirektivet. Vi måste därför ta vårt eget ansvar för detta. Jag beklagar verkligen att det i mitt eget hemland har lagts fram ett lagförslag rörande funktionshinder, avsett att genomföras i ramdirektivet, i vilket man vägrar att godta en rättighetsbaserad syn på människor med funktionshinder. Jag kan helt inte förstå hur detta, efter alla år av erfarenhet, fortfarande kan vara fallet.
Jag lyssnade noga till kommissionsledamoten när hon redogjorde för skälen till att hon inte har lagt fram ett förslag till direktiv enligt artikel 13 i EG-fördraget. Jag tvivlar inte det minsta på att hon har föresatt sig att sörja för rättsbaserade rättigheter för människor med funktionshinder, men hennes argument för att inte lägga fram ett nytt förslag till direktiv är felaktigt. Genom att lägga fram ett nytt förslag till direktiv skulle större tryck utövas på medlemsstaterna och på personer i denna kammare för att se till att det som redan finns också genomförs. Om vi lutar oss tillbaka och låter medlemsstaterna köra fast med det nuvarande direktivet, genom att inte sätta tryck på dem med hjälp av ett nytt direktiv, skulle vi begå ett stort misstag.
Vilket mandat, om något, har rådet gett kommissionen att förhandla för Europeiska unionens räkning när det gäller FN:s konvention om människor med funktionshinder?

Casaca (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig inledningsvis sälla mig till alla dem som redan har gratulerat Lynne till hennes utmärkta och uttömmande arbete som behandlar de utmaningar som människor med funktionshinder ställs inför och gratulera Cerdeira Morterero till det viktiga bidrag hon lämnat genom sitt yttrande.
Som redan har betonats i denna debatt är uppskattningsvis omkring 600 miljoner människor i världen drabbade av en eller annan form av funktionshinder. Detta motsvarar 10 procent av världens befolkning, och det finns en direkt koppling mellan funktionshinder å den ena sidan och fattigdom och socialt utanförskap å den andra. Det problem som funktionshindrade medborgare ställs inför är hur principerna om jämlikhet och icke-diskriminering tillämpas. Det är med andra ord samma problem som också andra människor som på andra grunder utsätts för diskriminering möter när det handlar om de rättigheter som hör samman med ett fullvärdigt medborgarskap. Vidare är den viktigaste aspekten för att bekämpa denna diskriminering den inställning som vi alla intar i de olika beslut vi ställs inför i vårt dagliga liv.
Vi i Europaparlamentets tvärpolitiska grupp för handikappfrågor - och jag vill särskilt nämna gruppens ordförande, Richard Howitt, som har varit outtröttlig som ordförande i denna tvärpolitiska grupp - har i nära samarbete med det europeiska forumet för funktionshindrade, trots allt som har uträttats, framhållit vissa saker om både mindre och mer viktiga frågor som angår alla: det gäller funktionshindrades tillträde till stadsbussar, förbud mot hinder i den fysiska omgivningen liksom telekommunikationer. Mycket återstår likväl att göra.
Som vår föredragande sade är det egendomligt att kommissionen visserligen anser att en ny FN-konvention behövs för att främja och skydda funktionshindrades rättigheter och värdighet vid sidan av andra konventioner som behandlar specifika områden av de mänskliga rättigheterna, men ändå inte menar att denna princip även bör gälla europeisk lagstiftning.
Vi hoppas att kommissionen kommer att ägna tillräcklig uppmärksamhet åt de funktionshindrades parlament, som kommer att sammanträda i våra egna parlamentsbyggnader i Bryssel i november. Vi hoppas också att den då inte bara kommer att tänka på de lagstiftningsinitiativ som måste tas på internationell nivå och medlemsstatsnivå, utan även på dem som kommissionen själv kommer att ta.

Talmannen.
Jag utgår från att kommissionen besvarar De Rossas fråga skriftligt.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Hermange (PPE-DE)
Jag skulle först vilja tacka Lynne för hennes betänkande. I betänkandet betonas behovet av att skapa internationella rättsligt bindande bestämmelser för ett bättre skydd för funktionshindrades rättigheter.
Detta är ett lämpligt tillfälle att påminna om att medlemsstaterna inte anstränger sig tillräckligt för att se till att funktionshindrade har samma rättigheter som personer utan funktionshinder.
Det handlar i huvudsak om ?tillgångsrättigheter?: tillgång till arbete, byggnader, e-post och Internet. Dessa rättigheter finns kanske på papperet, men inte i verkligheten.
Europeiska unionens nuvarande lagstiftning om diskriminering av handikappade rör endast arbetslivet. Men diskriminering pågår på vardagslivets alla områden. Följaktligen måste vi ha en övergripande strategi och föra in denna fråga i alla politikområden.
Europeiska handikappåret har kommit igång på allvar. Året bör markera en början till varaktiga förändringar för våra så kallade osynliga medborgare.
Årets framgång kommer att mätas efter konkreta resultat. I dessa ingår ökad synlighet för funktionshindrade i offentligheten och mer övergripande åtgärder mot diskriminering.
Vår önskan är att kommissionen engagerar sig kraftfullt för de funktionshindrade.
(Den skriftliga röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 120. 7 i arbetsordningen.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0264/2003) av Ojeda Sanz för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av ett avtal genom skriftväxling om förlängning för perioden 1 januari 2003 - 31 december 2003 av protokollet 2000-2001 om fastställande av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Revolutionära folkrepubliken Guineas regering när det gäller fiske utanför Guineas kust (KOM(2003) 107 - C5-0128/2003 - 2003/0049(CNS))

Fischler
. (DE) Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Låt mig inledningsvis hjärtligt tacka er, herr Ojeda Sanz, för ert betänkande om förlängning av fiskeprotokollet med Guinea till den 31 december 2003. Det gläder mig att ni helt och fullt stöder vårt förslag.
I ert betänkande uppmanar ni kommissionen att återuppta förhandlingarna med Revolutionära folkrepubliken Guinea redan i år för att reglera våra fiskeförbindelser med detta land på längre sikt. Jag kan meddela er att detta redan gjorts. Ett nytt fiskeprotokoll med en löptid på fem år träder i kraft den 1 januari 2004. Redan innan förhandlingarna inleddes begärde vi en undersökning med en efterhandsbedömning av det löpande protokollet samt en analys av effekterna av det nya protokollet. Resultaten av denna undersökning var klara i god tid innan förhandlingarna inleddes och kunde därför bidra till det nya protokollet. Så snart kommissionen formellt har antagit förslaget kommer detta att läggas fram för denna kammare och för rådet.
Nu till ändringsförslagen: Även om jag är införstådd med det första ändringsförslaget vill jag ändå påpeka att kommissionen redan inom ramen för det interinstitutionella avtalet vidarebefordrat till parlamentet den information som ni begärt. Därför är denna ändring i sig inte längre nödvändig. Det andra ändringsförslaget kan kommissionen tyvärr inte godta, eftersom det skulle strida mot förfaringssättet i fråga om fiskeprotokoll. Protokollen är tillägg till ramavtalen, och det krävs därför inte något nytt förhandlingsmandat för att förlänga dem.

Ojeda Sanz (PPE-DE)
Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten så mycket för upplysningarna. Jag vill meddela, vilket säkert gläder de kolleger som väntar på att få yttra sig om detta betänkande och andra, att jag inte kommer att utnyttja de fem minuter som ordförandeskapet har tilldelat mig.
För det första vill jag säga att det protokoll som Guinea och Europeiska unionen har enats om är fördelaktigt för båda parter. Jag anser att detta är en viktig slutsats, framför allt inför förhandlingarna om nästa avtal.
Det föregående protokollet, som nu har förlängts, är det åttonde i raden sedan de två berörda parterna ingick fiskeavtalet 1983. Det förlängda avtalet omfattar samma fiskemöjligheter och samma villkor för 2003.
Sanningen att säga förväntade vi oss en rapport om läget för bestånden, vilken på grund av tekniska problem med det fartyg som måste användas för denna typ av undersökningar dock inte har kunnat tas fram. När nu kommissionsledamoten har bekräftat att dessa uppgifter snart kommer att bli tillgängliga hade vi ändå förväntat oss att informationen skulle bli tillgänglig under innevarande år, eftersom resultaten från denna undersökning ger oss möjlighet att kontrollera om målen och villkoren för undertecknandet av detta avtal har uppfyllts eller inte. Och ett av kraven är minskning av den totala fiskeansträngningen i Guineas vatten.
Detta villkor grundar sig på försiktighetsprincipen, som infördes för första gången i protokollet 2001 och som syftar till att säkerställa återhämtningen i vissa delar av Guineas fiskevatten. Med utgångspunkt i denna utvärdering, vars försening leder till att avtalet förlängs, kommer kommissionen att fatta beslut om en efterföljande förhandling, men den här gången, vilket kommissionsledamoten också informerade om, kommer det att handla om en avsevärt längre tidsperiod.
I mina två ändringsförslag beklagar jag å ena sidan att den planerade utvärderingen av resurserna inte har kunnat genomföras, vilket följaktligen motiverar denna förlängning på ett år, och å andra sidan riktar vi kritik mot att dessa undersökningar har vidarebefordrats till parlamentet så sent, eftersom det inte var möjligt att avge ett yttrande innan den ekonomiska ersättningen på cirka 3 miljoner euro betalades i slutet på juni.
Jag anser dessutom att det skulle vara av särskilt värde för parlamentet att få mer information om tillämpningen av de riktade åtgärder, vilka närmare 50 procent av den ekonomiska ersättningen enligt avtalet har avsatts för. Denna ekonomiska ersättning och dessa åtgärder visar Europeiska unionens intresse av att förutom det legitima skälet att stödja gemenskapsflottans fiskeverksamhet också säkerställa en hållbar utveckling inom Revolutionära folkrepubliken Guineas fiskesektor och ökad kontroll av genomförandet av de åtgärder som ingår i protokollet.
Jag vill också säga att det gläder mig att kommissionsledamoten har informerat oss om att nästa avtal kommer att löpa på fem år, eftersom jag menar att detta är rätta sättet att ge redare, företag och yrkesverksamma inom sektorn en ram för säkerhet och tillförlitlighet som gör att de kan investera och rationalisera sin verksamhet mer konsekvent än vad de skulle kunna göra med en löptid på enbart två år.

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp instämmer i föredragande Ojedas och fiskeriutskottets slutsatser och kommer följaktligen att rösta för en förlängning av fiskeavtalet mellan Europeiska unionen och Revolutionära folkrepubliken Guinea. När detta är sagt bör vi dra vissa lärdomar inför förnyelsen av andra fiskeavtal.
För det första: varaktigheten. Det är varken bra för gemenskapen eller för den andra avtalsparten, eller för fiskesektorn, att avtalen löper på så kort tid - två år - som det avtal som har ingåtts mellan Europeiska unionen och Guinea. För att kunna göra den programplanering som behövs är det lämpligare att avtalen löper på fem år, även då de innehåller en bestämmelse om översyn efter halva tiden. Därför kan jag bara välkomna kommissionsledamot Fischlers uttalande om att nästa avtal kommer att gälla - så har jag förstått det - i fem år.
Avtalen måste också vara till nytta för gemenskapen när det gäller att bilda strategiska allianser i de internationella forumen för att nå verkliga framsteg i kampen mot olagligt fiske, som är det största hotet för ett hållbart fiske och för fiskeverksamhetens framtid. Vi vill att gemenskapen hjälper Guineas myndigheter med ansvar för kontroll och övervakning av fiskeverksamheten så att ett hållbart utnyttjande av landets fiskeresurser uppnås med hänsyn till miljöskydd och marina resurser.
Vår grupp anser följaktligen att det är berättigat att stödja förlängningen, vilket föredraganden Ojeda ber oss att göra. Han har gjort ett utmärkt arbete med tanke på att det här avtalet, liksom de övriga kommersiella fiskeavtalen, är fördelaktigt för båda parter, eftersom det bidrar till utvecklingen av det lokala fisket, ökar livsmedelssäkerheten i landet, gör det möjligt att förbättra hamninfrastrukturer och utgör en betydande inkomst i form av ekonomisk ersättning till Revolutionära folkrepubliken Guineas statskassa tack vare de pengar som utbetalas av Europeiska unionen. Dessutom bidrar avtalet samtidigt till den europeiska ekonomiska och sociala sammanhållningen, eftersom det gynnar flottor från regioner som är starkt beroende av fisket samt randområden och regioner vars inkomster ligger under gemenskapens genomsnitt.
När kommissionen överväger en ytterligare förlängning av avtalet ber jag den beakta parlamentets begäran, vilken vi redan har framställt vid tidigare tillfällen, om att den sociala klausulen skall infogas i nästa protokoll.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Kommissionen har hävdat att den träder in i ett nytt skede när det gäller fiskeavtal och att dessa från och med nu kommer att kallas ?partnerskapsavtal?. Det går naturligtvis bra att ändra benämningen, men om man inte ändrar synsättet finns det mycket lite att hetsa upp sig över.
Av den ettåriga förlängningen framgår mycket tydligt att inte mycket har förändrats. Jag skall ge er tre exempel. Som kommissionen själv medger förhandlade man inte om ett nytt protokoll eftersom ingen vetenskaplig undersökning har genomförts. Att basera nyttjanderätter på vetenskaplig information är grundläggande för en god förvaltning, så jag tycker inte att detta är särskilt ansvarsfullt.
För det andra antas fartygen leverera fisk för den lokala marknaden, vilket skulle kunna vara en viktig faktor för livsmedelssäkerheten, men ändå kan redarna undkomma detta krav genom att betala en liten avgift. I Senegalavtalet är detta krav långt mer obligatoriskt, och fartygen kan förlora sina licenser om de inte följer detta.
För det tredje är den bifångst som EU-flottan tillåts behålla långt större än vad den guineanska flottan tillåts behålla. Till exempel tillåts EU:s bläckfiskfartyg behålla över fyra gånger så mycket bifångst av fisk som guineanska fartyg. Detta är helt klart diskriminering.
Vad har kommissionen gjort i fråga om sitt synsätt på avtal, förutom att ändra namnet? Detta är inte en godtagbar situation. Kan kommissionen tala om för oss om saker och ting har förbättrats i det nyligen undertecknade protokollet, särskilt i fråga om det faktum att redare kan välja att inte vara med bara genom att betala en liten avgift, vilket de utan problem skulle kunna göra?
När det gäller fångst som kastas överbord är även detta fullkomligt oacceptabelt. Jag skulle vilja be kommissionen ge oss några svar på detta.

Talmannen.
Tack så mycket, McKenna. Jag kommer nu själv att låna tio sekunder, herr kommissionär. I bland drömmer jag fortfarande om att en revolutionär kommission skulle förhandla med en revolutionär folkrepublik, men det kommer nog att dröja.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0280/2003) av Gröner för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättandet av en andra fas (2004-2008) av gemenskapens insatsprogram för att förebygga våld mot barn, ungdomar och kvinnor och för att skydda våldsoffer och riskgrupper (Daphne II-programmet) (KOM(2003) 54 - C5-0060/2003 - 2003/0025(COD))
Jag skall inte förtiga för kammaren att det oroar mig att vi bara har två män på talarlistan.

Vitorino
. (PT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, Gröner, och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor till detta ytterst positiva betänkande som gäller Daphne II-programmet, den andra femårsfasen av ett program för att bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Detta förslag är ett svar på och en direkt följd av den rekommendation som Europaparlamentet gav i sitt interimsbetänkande om det första Daphneprogrammet, där det kräver att kampen mot våld skall fortsätta även efter 2003. Parlamentets betänkande om översynen efter halva tiden av Daphneprogrammet 2002 har redan gett oss tillfälle att debattera några av grunddragen i ett program som skulle kunna följa efter Daphneprogrammet.
Vi skulle därför kunna säga att detta förslag om Daphne II ligger i linje med de diskussioner som vi förde då: en ökning av ekonomiska resurser och personalresurser samt mer utbyte av information och bästa praxis, bland andra aspekter. Kommissionen har inte gjort några stora förändringar när det gäller programmets mål, mekanismer eller stödmottagare, eftersom det nuvarande Daphneprogrammet allmänt anses vara ett instrument som har lett till utmärkta resultat. I fotbollstermer skulle vi säga att det inte är någon vits med att ändra i ett vinnande lag.
Vi har likväl föreslagit vissa förbättringar för att öka programmets genomslagskraft. Den viktigaste förbättringen är utan tvekan ökningen av programmets budget: 41 miljoner euro jämfört med 20 miljoner euro. Kommissionen och parlamentet delar uppfattningen att det krävs en större budget. Sedan detta förslag lades fram för parlamentet har de behov som står i samband med Europeiska unionens utvidgning beaktats när det gäller alla gemenskapens instrument, och som ni kan se i förslaget till 2004 års budget ligger den summa som för närvarande är öronmärkt för Daphne II-programmet på 49,2 miljoner euro för perioden 2004-2008. Denna summa kommer att ge nästan 10 miljoner euro per år, vilket motsvarar en hundraprocentig ökning, en fördubbling av befintliga resurser. Detta kommer att förbättra våra förutsättningar att möta den växande efterfrågan från organisationer i Europa och även till följd av utvidgningen.
En andra förbättring består av den förteckning över verksamheter som kan stödjas och som räknas upp i artikel 4. Förslaget om Daphne II är tydligare än Daphne I i fråga om denna typ av verksamhet. En annan förändring har gjorts som avser utbyte av information och bästa praxis som utvecklas inom programmets ram. Syftet med detta är att öka programmets genomslagskraft i berörda grupper. Särskilda uppmaningar att lämna in förslag kommer att offentliggöras i syfte att kartlägga och fastställa den politik som skall föras, om så är möjligt på grundval av det arbete som redan utförts i samband med de projekt som har finansierats. Syftet är också att i europeisk skala sprida de goda rutiner som utvecklats inom ramen för projekt som hittills har finansierats. Detta skulle kunna åstadkommas genom att framställa inte bara traditionellt skrivet material, utan även ett ökat antal cd-romskivor, filmer, videoband och webbplatser och göra dem tillgängliga eller genom att främja eller anordna utbyten av erfaren personal mellan organisationer i det civila samhället i avsikt att stödja införandet av nya lösningar eller rutiner som har visat sig effektiva i ett annat sammanhang. Den sista förändring vi har gjort är att göra det möjligt för icke-statliga organisationer att använda, anpassa eller överföra resultaten av Daphneprogrammet till andra delar av unionen eller till andra kategorier av stödmottagare.
Detta är huvudlinjerna i den presentation jag önskar göra, och jag ser fram emot debatten och de frågor ni kanske vill ställa så att vi kan få parlamentets godkännande för detta program som jag anser är en milstolpe i kampen mot våld i Europeiska unionen.

Gröner (PSE)
Herr talman, kommissionär Vitorino! Daphneprogrammet - detta kan vi alla erinra oss - initierades som ett svar på resultaten från åtgärdsplattformen i Peking, efter världskongressen i Stockholm om sexuellt utnyttjande av barn för kommersiella ändamål, och slutligen också efter den ohyggliga Dutrouxaffären, som gav allmänheten i Europa ett grymt uppvaknande. Initiativet syftade till att finansiera åtgärder för att bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor i Europa, och dess stora framgång ledde till Daphne I-programmet, som nu löper till och med 2003. Som fyraårigt program fick det ett anslag på 20 miljoner euro.
Mitt betänkande ägnas nu åt kommissionens förslag till Daphne II-programmet, som skall löpa under perioden 2004-2008. Inom ramen för programmet kan nu åtgärder stödjas för att skydda de tre grupper som drar nytta av det - barn, ungdomar och kvinnor - och även stödja lämpliga förebyggande åtgärder. Dessa omfattar upprättandet av nätverk mellan icke-statliga organisationer i hela Europa, stöd till samarbete mellan icke-statliga organisationer och motsvarande myndigheter, åtgärder för att skydda målgrupperna och för att förhindra våld mot dem som tillhör dessa grupper, undersökningar, forskningsarbete för att söka orsakerna till våldet och för att förhindra det samt stöd för och återanpassning av riskgrupper. Här ingår också utbyte av god praxis och information, liksom program för att medvetandegöra den breda allmänheten, offren, riskgrupperna och även dem som arbetar med dem.
Deltagande i Daphne I-programmet har varit öppet för länderna i Central- och Östeuropa samt för Cypern, Malta, Turkiet och länderna inom EFTA och Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, och fleråriga program har varit möjliga. Ändringsförslag 11 syftar nu till att knyta samman Daphne med andra gemenskapsprogram och dela med sig av erfarenheterna från programmen med tredje land. Redan i dag betraktas Daphneprogrammet, som stöder dessa projekt, i Europa och långt utanför Europas gränser som en förebild och som ett viktigt instrument för att bekämpa våldet. Det vi har åstadkommit är att ändra ramvillkoren genom regionala initiativ med internationella koncept. I den tyska lagen om skydd mot våld har man till exempel införlivat tydliga drag av de europeiska erfarenheterna. Låt mig också här nämna den österrikiska rätten att avhysa förövaren av våld i hemmet, vilket håller våldsverkarna borta från bostaden.
Daphne I:s budget gjorde det möjligt att finansiera 140 projekt. De 35 projekt som valdes ut 2001 var inriktade på könsstympning av kvinnor, där också länder utanför Europa var engagerade, och pedofilers sexuella utnyttjande av barn. Det bör dock påpekas att 662 förslag hade lämnats in under de båda senaste åren till dessa projekt, och att dessa egentligen skulle ha krävt anslag om ca 65 miljoner euro. Mängden förslag, och det faktum att bara 13 procent av alla inlämnade ansökningar kunde finansieras, visar att betydligt större belopp måste ställas till förfogande. Alltså måste konsekvensen bli att anslagen till Daphne II måste ökas till 65 miljoner euro, och vår grupp, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, har gett sitt stöd för ett ändringsförslag som ligger i linje med detta.
Om nu berömmet för Daphne I inte skall glömmas bort - och det är inte kontroversiellt att säga att detta inte bör glömmas - måste detta bli en politisk prioritering. Reaktionen från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har varit en aning blygsam. Till skillnad från förslaget från min grupp har utskottet enats om beloppet 50 miljoner euro, så jag har därför lagt fram ett nytt ändringsförslag och ber er att stödja detta.
Enligt ändringsförslag 39 skall det inrättas en hjälpcentral för att stödja kvinnoorganisationerna i de nya medlemsländerna, som fortfarande har mycket små erfarenheter av europeiska program. Vi vill att det europeiska året mot våld skall bygga på erfarenheterna från Daphne och vi vill göra en tydlig markering. Detta europeiska år mot våld skulle kunna förverkligas redan 2006. Jag är medveten om att det i budgetutskottet finns motstånd mot en rejäl ökning av medlen, men om Daphne, som är baserat på hälsoartikeln i fördragen, inte skall falla i glömska och avfärdas som en sport, till exempel fotboll - kommissionären nämnde det som exempel - därför att det saknas en specifik rättslig grund, och om vi vill ta våldsbekämpningen på allvar, då måste vi visa politiskt mod och ställa mer pengar till förfogande.

Jensen (ELDR)
Herr talman! Budgetutskottets yttrande om Daphne II-programmet berör i första hand mer tekniska omständigheter, vilka naturligtvis är mycket viktiga. Hur stora ekonomiska resurser skall avsättas till programmet för bekämpning av våld mot barn, ungdomar och kvinnor?
Som Lissy Gröner nämnde har intresset för att ansöka om medel inom Daphneprogrammet hittills varit mycket stort, och det har funnits betydligt fler projekt av god kvalitet än det har funnits pengar. Genomförandet av programmet har varit bra och användningen av medlen effektiv, och med tanke på det stora intresset finns det givetvis goda skäl att utöka budgeten för Daphne, och även med ett belopp som överstiger den allmänna budgetökning vi normalt beviljar i samband med utvidgningen.
Det är dock ingen hemlighet att de fleråriga budgetarna för denna typ av politik - den interna politiken - har ett mycket lågt tak. Det finns inte särskilt mycket extra pengar att ta av. Vi måste prioritera, och därför har budgetutskottet inte kunnat ge sitt stöd för en budget på 65 miljoner euro till Daphne. Vi har i stället föreslagit att vi skall hålla fast vid den budgetram som kommissionen har föreslagit på 49,2 miljoner euro. Jag ser att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor i sitt betänkande har kommit fram till en budget på 50 miljoner euro. Detta påminner ganska mycket om budgetutskottets förslag och är ett belopp jag skulle bedöma som försvarbart från en budgetsynpunkt.
Jag skulle också vilja uttrycka budgetutskottets stora tillfredsställelse över att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har godkänt vårt förslag om att åtagandebemyndigandena för Daphne II efter 2006 skall förutsätta ett avtal med budgetmyndigheterna. Vi kan givetvis först i slutet bedöma hur budgeten för Daphne II ser ut efter 2006, när de följande fleråriga avtalen och Europeiska unionens budgetplan har fastställts. Det förslag vi har är ju naturligtvis av det traditionella slaget.
Sammantaget vill jag säga att vi i budgetutskottet kan stödja betänkandet i dess nuvarande form, men vi kan inte stödja ändringsförslaget om att budgeten skall höjas till 65 miljoner euro.

Hedkvist Petersen (PSE)
. Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredragande Gröner för hennes engagerande arbete.
I Europa råder fortfarande missuppfattningar och felaktiga stereotyper kring frågan om våld mot kvinnor och barn. Problemet behandlas alltför ofta som en olycklig och naturlig del av livet och ofta skuldbeläggs offren, dvs. kvinnorna och barnen. Detta gäller vid våld i familjen, men också vid t.ex. kvinnohandel och strukturellt våld mot kvinnor. Detta är något som vi måste bekämpa. Många löper hög risk att utsättas för våld och misshandel, vilket är allas vår angelägenhet. Det är vårt ansvar att verka för en effektiv våldsbekämpning i EU.
Jag har som föredragande av yttrandet för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor arbetat för att syftet med Daphne skall vara att bekämpa och förebygga alla former av våld, vare sig det sker i hemmet eller på annan plats. Detta har mitt utskott ställt sig bakom, och jag är glad att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor också håller med om det. Jag är också glad att återse ändringsförslag som handlar om offer för människohandel och om gatubarnens utsatta situation.
Daphneprogrammet har visat sig vara ett av de mest lyckade projekten inom EU och har anpassats till många olika typer av våldsproblematik och svårigheter som man inte alltid kunde förutse från början. Daphne har bland annat finansierat projekt mot kvinnlig könsstympning som vid programmets start inte var ett särskilt omtalat problem.
Nu skall Daphne förlängas med ytterligare fem år. Detta är väldigt bra, och jag lyssnar intresserat till kommissionsledamotens ord. Detta är emellertid en viktig period. Unionen växer med tio nya medlemsstater, varför en budgetökning är nödvändig. I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har vi ställt oss bakom ett belopp på 65 miljoner euro. Vi anser att detta är nödvändigt och hoppas att vårt förslag vinner majoritet i plenum, så att vi nu kan visa i handling att vi vill bekämpa våld mot kvinnor och barn.

Avilés Perea (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Som redan har påpekats är detta program resultatet av analysen av framgångarna för programmet Daphne I, som har varit väldigt lyckat. Det har varit ett mycket positivt program, väl genomfört, med mycket tillfredsställande resultat. Det enda negativa har enligt vår åsikt varit bristen på finansiella medel, eftersom endast 20 miljoner euro hade avsatts för fyra år. Det är dock sant att vi vid några tillfällen fått årliga tilläggsbelopp som har bidragit till finansieringen av ytterligare några projekt.
Detta program grundar sig framför allt på förebyggande av våld i hemmet, på att bekämpa våld i hemmet genom förebyggande åtgärder och utbildning i syfte att undvika att våld i hemmet sker och för att hjälpa offren för detta våld.
Det är därför mycket viktigt att medlemsstaterna agerar samfällt, för även om våld i hemmet fortfarande är en privat fråga, en familjefråga, har den ändå återverkningar på förbindelserna mellan olika länder till följd av internationella organiserade ligors utnyttjande av kvinnor och barn.
Såsom det påpekas i halvtidsöversynen av det föregående programmet är det mycket viktigt att media samarbetar när det gäller hur de rapporterar nyheterna, hur de rapporterar om det våld i hemmet som förekommer i samhället. Det sätt som fenomenet behandlas i vissa TV-program, filmer och i reklamen är mycket viktigt. Dessa frågor bör betonas särskilt, eftersom de inverkar på medvetenheten i samhället och det sätt som detta fasansfulla fenomen rapporteras på.
Det är också nödvändigt att de offentliga institutionerna deltar tillsammans med de icke-statliga organisationerna, särskilt de lokala institutionerna, som kan göra ett mycket viktigt arbete. Hittills har deltagandet varit mycket lågt. Frågan togs med i det föregående programmet och vi hoppas att det kommer att öka i och med Daphne II.
En annan mycket viktig nyhet är rätten att avhysa förövaren från hemmet, vilken har införts i vissa nationella lagstiftningar, eftersom det är de nationella myndigheterna som har befogenhet att göra detta. Andra länder är i färd med att utarbeta en sådan lagstiftning och vi hoppas att det snart kommer att vara en realitet i hela Europeiska unionen, eftersom offren måste skyddas. Offret skall inte behöva fly eller gömma sig, utan kunna stanna kvar i sitt hem, i sin egen hemmiljö, med tillräckligt skydd och på långt avstånd från förövaren.
I Daphne II-programmet ingår viktiga förslag som har lagts fram samt erfarenheterna från Daphne I-programmet, och vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna kommer att stödja betänkandet genom att begära särskild omröstning om vissa punkter.
Trots att det största problemet är av ekonomisk art, instämmer vi i det förslag som Europeiska folkpartiets grupp har lagt fram inför utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om att det sammanlagda bidraget till det här programmet bör vara 50 miljoner euro för fem år. Vi gör detta eftersom vi vet att budgetplanen och utvidgningen inte ger utrymme för större finansieringsbelopp och vi vill inte gå till förlikning med det här programmet. Vi kommer därför att göra allt vi kan för att se till att det antas före årets slut så att Daphneprogrammet kan fortsätta som det har gjort hittills.

Karamanou (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Förebyggandet och bekämpandet av våld mot kvinnor och barn har hög prioritet för det utskott jag har äran att vara ordförande för, och vi kämpar för att denna fråga skall komma högst upp på Europeiska unionens agenda.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor gjorde stora ansträngningar för att bekämpa våldet omedelbart efter mötet i Peking, och som ett resultat av dessa ansträngningar antogs Daphneprogrammet, vars förlängning till 2008 vi diskuterar i dag.
Vårt utskott, med Gröner som föredragande, välkomnar beslutet om en andra fas av Daphneprogrammet fram till 2008 och om ökningen av programmets budget. Våld mot kvinnor och barn är som bekant en utbredd företeelse, men jag skulle speciellt vilja ta upp en händelse som inträffade mitt under sommaren. Denna händelse skulle naturligtvis inte ha fått så stor publicitet i internationell press om det inte hade gällt den berömde franske skådespelaren Jean-Louis Trintignants dotter. Vi vet att Marie Trintignant misshandlades till döds av sin pojkvän, den franske musikern Bertrand Cantat. Det finns naturligtvis tusentals kvinnor som dagligen utsätts för våld även i Europeiska unionen, tusentals kvinnor och barn utsätts dagligen för förnedrande behandling och/eller dödligt våld från män som denne herr Cantat. Förenta nationerna påstår till och med att fler kvinnor dör av våld inom hemmets väggar än av cancer. Och dessutom, i takt med de växande invandringsvågorna under de senaste åren, vet vi att tusentals kvinnor och barn i Europa är offer för den nya formen av slaveri, den handel som innebär ekonomiskt och sexuellt utnyttjande. 
Detta innebär ett fullständigt förnekande av grundläggande fri- och rättigheter, med andra ord allt som försvarar den mänskliga värdigheten. På grund av problemets omfattning och snabba upptrappning de senaste åren anser därför min politiska grupp att det krävs en betydande utökning av budgeten, därför att programmet är den enda finansieringskällan för de organ som arbetar med problemet. Under den föregående perioden medförde den svaga finansieringen att programmet inte kunde genomföras fullt ut, eftersom det inte kunde möta de ökade kraven, vilket också Avilés Perea nämnde tidigare. Dessutom har vårt utskott som bekant ansträngt sig för att öka medvetenheten hos konventets medlemmar, så att de skulle besluta om en starkare rättslig grund för bekämpning av våldet, men tyvärr har vår vädjan inte hörsammats.
Herr talman, jag anser att vår föredragande Gröner har redogjort för våra krav i detalj och att hennes betänkande verkligen är utmärkt.

Eriksson (GUE/NGL).
Herr talman, kolleger! Det är bara en enda detalj som jag beklagar i hela detta betänkande, nämligen ordet ?tvångsprostitution?, som används i motiveringen till ändringsförslag 1. Det är en bisarr uppdelning mellan frivillig och påtvingad prostitution som vi envisas med i denna församling. Detta är det enda jag beklagar, och jag hoppas att det inte skall påverka organisationer som jobbar med prostitutionsfrågan överhuvudtaget.
Att jämföra och utvärdera de olika nationella lagstiftningarna tycker jag är alldeles utmärkt. Jag kan bara nämna den svenska sexköpslagen och självklart den österrikiska lagstiftningen. Den österrikiska lagstiftningens bestämmelser kan jämföras med ett fall där en person kommer in på en restaurang och sätter i gång att slå omkring sig. Denna person blir naturligtvis avvisad, hämtas troligtvis av polis och är inte välkommen till den restaurangen fler gånger. På samma sätt bör en person som slår kvinnor och barn i hemmet inte vara välkommen dit igen. Precis som restauranggästerna skall kvinnor och barn kunna stanna kvar och återkomma till sin trygga plats medan mannen inte får göra det.
Jag tycker också att det är mycket bra med en informationskampanj riktad till våra rättsliga instanser. Under det senaste halvåret har det i Sverige visat sig att offer för våldtäkt behandlas oerhört kränkande, trots en intensiv debatt. Jag kan göra en jämförelse igen med en man, en man med Armanikostym och Rolexklocka, som är ute och går berusad mitt i natten. Han möts aldrig av frågan vad han gjorde ute vid den tiden eller varför han var onykter. Inte heller antyder man att han skulle uppmana till brott. Så är det emellertid för kvinnor som blir våldtagna.
Slutligen vill jag återigen ta upp budgetfrågan. Det är precis det alla har pratat om. Jag tror att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor ibland blir anklagat för att vara naivt och obekvämt i budgetfrågorna, men det är vår uppgift här. Vi pratar inte bara om utvidgningen av unionen, utan också om uppgifterna för Daphneprogrammen.

Sörensen (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Först och främst vill jag tacka Lissy Gröner för hennes arbete och engagemang. Vi kan vara mycket nöjda med det betänkande som har lagts fram. Det mest anmärkningsvärda med det förra Daphneprogrammet är antagligen att det blev så framgångsrikt. Det faktum att efterfrågan var åtta gånger högre än budgeten ger en tydlig bild av behovet av stöd för det arbete som faller inom dess räckvidd. Följaktligen är den föreslagna budgetökningen som har godkänts av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor verkligen ingen lyx.
På detta område kan vi utan tvekan konstatera att vi inte i bör fråga oss hur mycket programmet kostar gemenskapen, utan snarare hur mycket det genererar. Daphneprogrammet har blivit en mycket viktig reklampelare för det mervärde som Europeiska unionen kan erbjuda. Dessutom utgör det inte bara ett stöd, utan också den viktigaste stimulansen på området för jämställdhet och i kampen mot våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Det är därför viktigt att notera att projektansökningarnas komplexitet tycks utgöra en enorm tröskel. Det finns en risk för att detta kan skapa ojämlikhet i ett antal avseenden, särskilt för tredje länder, men också för de nya medlemsstaterna. För att förbättra detta borde det vara möjligt och till och med enkelt att inrätta en hjälpcentral eller en stödpunkt som kan vägleda de sökande genom ansökningsförfarandet, vilket nu också föreslås i betänkandet. Detta kommer dessutom att öka kvaliteten på de projekt som lämnas in.
Det faktum att ett antal projekt kanske inte hade utarbetats helt felfritt hänger onekligen samman med det tämligen begränsade informationsutbudet. Det är därför vi i parlamentets betänkande även föreslår att en expertgrupp skall tillsättas, vilket Lissy Gröner tidigare har nämnt. Denna expertgrupp skulle kunna föreslå möjliga projekt och göra det lättare att fastställa prioriteringar i den slutliga urvalsprocessen. Det är just av detta skäl som ett antal särskilt sårbara grupper och situationer namnges mycket tydligt i betänkandet.
Hermange (PPE-DE).
Herr talman! Det stämmer att tusentals kvinnor och barn misshandlas varje år. Alla i Frankrike chockades av Trintignant-fallet i somras, men liknande händelser inträffar varje dag. Nyligen rapporterades det - åter i Frankrike - i en nyhetsartikel om en familjefar som knivskar sina två barn till döds. Barnen var två och tre år gamla. En sådan historia framkallar kalla kårar. Det belyser hur viktigt Daphne II-programmet är. I det hänseendet vill jag påpeka, herr talman, att det är beklagligt att talmanskonferensen planerade in debatterna om funktionshinder och våld mot barn så sent på kvällen. Detta är mycket viktiga frågor som skulle förtjäna odelad uppmärksamhet från samtliga parlamentets ledamöter.
Ingen kan bestrida betydelsen av Daphne II-programmet. Programmet är i dag allmänt erkänt som ett viktigt instrument för att bekämpa våld. Det fungerar också som en modell för bästa metoder på EU-nivå. Det verkar dock som om programmet ursprungligen utformades för att EU skulle bidra med mervärde genom att komplettera åtgärder på nationell nivå. Daphne I-programmet löper ut vid årets slut. Det har dock framkommit att knappt 13 procent av de stödberättigade projekten i Daphne I kunde väljas ut. Detta på grund av det växande antalet förslag till projekt för våldsbekämpning. Följaktligen behöver vi i framtiden, herr kommissionär, effektivare ringa in de kategorier av människor som kan beröras. Större öppenhet och flexibilitet kan i bland behövas. Självklart bör alla former av våld omfattas av dokumentets tillämpningsområde, särskilt när våldet drabbar de mest utsatta. I dag talar vi om barn. I morgon skulle det kunna vara äldre eller handikappade.
De ändringsförslag som lagts fram uppmärksammar oss på hur viktigt det är att bedriva ett förebyggande arbete och öka allmänhetens medvetenhet. De handlar också om behovet av att få fram korrekt statistik för att kunna bedöma våldets omfattning. Jag skall inte upprepa vad mina kolleger har sagt om kravet på ett lämpligt ekonomiskt anslag. Jag stöder också ändringsförslag 39, ingivet av Lulling. I detta betonas behovet av att tillhandahålla en stödenhet för att hjälpa icke-statliga organisationer i de nya medlemsstaterna att utarbeta egna projekt, under förutsättning att de ännu inte har fått denna finansiering av gemenskapen.

Valenciano Martínez-Orozco (PSE).
Herr talman! Beslutet att inleda en andra fas av Daphneprogrammet för att säkerställa kontinuiteten för de projekt som godkändes inom ramen för Daphne I-programmet, ger oss utan tvivel ett utmärkt tillfälle till att än en gång diskutera de instrument som vi har till vårt förfogande för att bekämpa våld mot kvinnor och barn.
Detta är utan tvekan ett av de allvarligaste problem som såväl samhällena i de mindre utvecklade länderna som våra samhällen ställs inför. Vi anser att våra samhällen är demokratiska och att verklig rättssäkerhet råder. Så vi kan fråga oss vad detta är för rättsstat om den inte skyddar kvinnorna?
Våld mot kvinnor berör oss alla, även i länder med relativt jämlika samhällen där kvinnorna är fullständigt delaktiga och lever ett självständigt liv. Dessa företeelser finns inte bara utanför våra gränser. Våld mot kvinnor tycks ha djupa rötter och dessa rötter tycks även har rotat sig i den del av världen som vi lever i.
Europeiska unionen - och parlamentet mest direkt - måste sända en otvetydig signal om vårt fasta åtagande för att bekämpa detta våld som dödar hundratals kvinnor och leder till att tusentals kvinnor utsätts för obefogat lidande, vilket är möjligt att undvika.
Daphneprogrammet har varit ett grundläggande instrument för att försöka bekämpa detta, men det har begränsats av sin budget.
År 2004 kommer Europeiska unionen att utvidgas till 25 medlemsstater och kvinnornas och de unga flickornas rättigheter skyddas inte i de anslutande länderna. Många av dem faller dessutom offer för människohandel och sexuellt utnyttjande, förutom att de utsätts för våld inom familjen.
Det står klart att den ursprungliga budgeten är otillräcklig - det erkänner alla - och parlamentets budskap till medborgarna måste vara glasklart. Den ökning på 65 miljoner euro som har föreslagits av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp är därför nödvändig.
Halvtidsöversynen av Daphneprogrammet visar att det är nödvändigt att fortsätta med programmet. Daphneprogrammet är ett av de där små sandkornen som unionens institutioner kan bidra med för att lindra smärtan, utnyttjandet och övergreppen som många kvinnor och barn måste leva med inom våra gränser.
Jag vill gratulera Gröner till hennes betänkande, jag gratulerar kommissionen till det genomförda arbetet och, framför allt, det breda spektrum av kvinnoorganisationer som varje dag strävar efter att försöka bygga en annorlunda värld.

Fraisse (GUE/NGL).
Herr talman! Vi kan glädja oss åt att Europeiska unionen och EU:s institutioner - kommissionen, parlamentet och rådet - har lyckats utarbeta ett program mot våld mot kvinnor. Varför är detta en prestation? Det är en prestation eftersom vi mycket väl vet att detta inte är så enkelt i våra egna länder. Jag skulle vilja kommentera svårigheten att bekämpa våld mot kvinnor. Det är en institutionell svårighet, vilket föredraganden Gröner påpekade för en stund sedan. Det stämmer att vi saknar en rättslig grund. Den rättsliga grunden för hälsa överensstämmer inte med det sociala projekt som kampen mot våld innebär. Detta är den enda synpunkt jag kommer att framföra i dag. Jag vill däremot ansluta mig till alla kommentarer som gjorts om budgeten och om att dessa viktiga frågor läggs in så sent.
I Frankrike har en undersökning om våld mot kvinnor nyligen offentliggjorts. Jag skulle vilja säga ett par ord om den, eftersom jag vet att det är enormt svårt att få våld mot kvinnor erkänt som en form av våld i alla medlemsstater. Det är svårt att åstadkomma ett erkännande av att detta våld måste bekämpas, men också av att detta våld förekommer överhuvudtaget. Undersökningen avslöjade ett mycket enkelt förhållande. Alla former av våld hänger samman. Detta har redan framhållits i olika betänkanden om Daphneprogrammet, men vi måste förstå att det är svårt att förklara detta i våra olika länder.
Det finns ett samband mellan våld i hemmet och våld som förövas på offentliga platser. Förekomsten av detta samband bör erkännas. Det har ifrågasatts i de mediedebatter jag har följt i mitt eget land. Debatten om den dramatiska historien om Marie Trintignants död som beskrevs i tidningarna i somras kan antingen förstärka eller försvaga denna uppfattning.
Min första kommentar är därför att vi måste förklara, hävda, erkänna och betona det faktum att lindrigt och grovt våld mot kvinnor och barn är delar av ett och samma fenomen som drabbar kvinnor och barn.
Det har pågått en debatt i media om detta i Frankrike. Jag antar att liknande debatter har förts i andra länder. De har tydliggjort ett annat problem, nämligen att vissa personer, däribland vissa kvinnor, hävdar att det finns ett slags offermentalitet hos kvinnor, att de överdriver sin ställning som offer och att synen på de skador och det våld som tillfogas kvinnor eller andra offer behöver ändras.
I detta hänseende tycker jag det är viktigt att inse att vi måste bekämpa en sorts sammanblandning i fantasin, där verkligheten blir mindre viktig än fantasin eller föreställningen om människors kärleksliv och sexliv i förhållande till uttrycket för passion. Jag anser därför att vi har en viktig uppgift framför oss. Vi måste helt enkelt säga att ingen gör sig själv till offer. Vi måste erkänna att våldet existerar och dödar, varje vecka, i alla länder.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Herr talman! Det är en stor tillfredsställelse för mig personligen, och även för alla medlemmar i vårt utskott, att vi i dag diskuterar förlängningen av Daphneprogrammet och att vi planerar det för de kommande fem åren i en utvidgad europeisk union. Även om politiken för att bekämpa våldet åligger medlemsstaterna och faller under deras behörighet, har Daphne I gjort oss alla mer medvetna om vilka följder våldet får för individernas psykiska och kroppsliga hälsa och för samhället som helhet.
Vår ambition med Daphne II är att öka allmänhetens medvetenhet på ett bredare och mera systematiskt sätt, att förbättra forskningen kring orsakerna till och de praktiska lösningarna på problemen och att få närmare kontakt med målgrupper och individer. Resultaten av den forskning som nämnts av Fraisse, som har erfarenhet av forskning, är mycket viktiga och övertygar oss om att vi faktiskt måste ägna oss mera systematiskt åt forskning, för vi finansierar ofta insatser som är alldagliga och inte tillför något mervärde.
Jag instämmer i Europeiska kommissionens förslag om storleken på programmets budget, som min politiska grupp avrundar till 50 miljoner euro. Vi tror inte att det är pengar som saknas, utan rätta insatser mot rätta mål och en lämplig rättslig grund. Om dessa pengar används på rätt sätt, kommer de att räcka.
I den andra etappen av genomförandet av Daphneprogrammet måste vi ta hjälp av den erfarenhet vi har vunnit, så att de insatser som finansieras får högre kvalitet och större effekter, kompletterar den nationella politiken och samordnas med nationella mål. Min partigrupp anser också att detta program måste ligga kvar inom ramen för Europeiska unionens länder, med andra ord att det inte bör utvidgas till att omfatta grannländerna.
De problem vi står inför är redan många och allvarliga. Våldet är en global företeelse, och vi tänker mycket på den politik vi måste föra för att bekämpa det i de länder med vilka vi har associeringsavtal eller andra former av handelssamarbete, men detta måste ske med utgångspunkt från andra, speciella, politikområden.

Zrihen (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Våld dödar, sade min kollega. Ingen kvinna och inget barn i något land är skyddat mot detta våld. Detta våld är både fysiskt och psykiskt, både privat och offentligt och det kostar 1,5 miljoner människor livet varje år.
Daphne är med all rätt ett föregångsprogram som syftar till att bekämpa orsakerna till våld mot de mest utsatta, nämligen kvinnor och barn. Åtgärder för att förhindra våld, bekämpa våld och ge stöd är centrala i programmet. Antalet Daphneprojekt ökar ständigt och programmets första etapp har varit en enorm framgång. Detta visar att Daphne är ett lämpligt instrument och att de problem det riktar sig mot är av avgörande intresse för Europas folk. Det är viktigt att vi räknar med det ökade antalet projekt, de icke-statliga organisationernas förväntningar och utvidgningen av Europeiska unionen. Dessa faktorer ger många skäl för att motivera behovet av att öka programmets budget.
Budgeten medgav endast att 13 procent av projekten kunde finansieras. För att göra en effektiv och verkningsfull insats måste budgeten utökas. Om inte budgetanslagen höjs menar jag att EU gör sig skyldigt till underlåtenhet att hjälpa personer i nöd. Genom att öka budgeten kommer Europeiska unionen att ge en kraftfull signal om sitt engagemang för detta problem, vilket den med rätta skulle kunna vara stolt över.
För att vara effektiva måste vi också differentiera våra undersökningar och vår forskning så att kön och ålder beaktas. Att bekämpa våld i alla dess former kan inte begränsas till ett enda program som heter Daphne. Detta arbete bör vara en viktig del av politiken för att visa den värdighet som Europeiska unionen bör erbjuda alla medborgare i alla medlemsstater.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman, mina damer och herrar! Vi vet att våld mot kvinnor och barn förblir ett öppet sår i vardagslivet i våra samhällen. Härav vikten av att vidta åtgärder för att förändra situationen. Tyvärr har de mycket små summor som anslagits till Daphne I-programmet likväl inneburit att endast 13 procent av de projekt som lämnats in kunnat godtas, vilket har gäckat förhoppningarna hos de organisationer som arbetar för att bekämpa våld, och detta har varit fallet i mer eller mindre hela Europeiska unionen.
Jag stöder därför det förslag om att öka bidraget till 65 miljoner euro som föredraganden har lagt fram för denna andra femårsfas av programmet. Jag beklagar också det faktum att kommissionen inte stöder detta förslag, för det räcker helt enkelt inte med att anta bra förslag och bra ståndpunkter - man måste även vidta praktiska åtgärder, åtgärder som inte bara gäller detta program, även om bidraget för att bekämpa våld har ökats. Politiken för en social integration måste prioriteras; vi måste satsa pengar på att utbilda människor om jämställdhet; vi måste satsa mer på resurser och materiel och även på lagstiftning som skyddar och främjar offrens sociala integration, som slänger ut våldtäktsmännen ur deras hem och som bidrar till att skapa ett nytt tänkesätt som respekterar kvinnors och barns värdighet.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Tyvärr förekommer fysiskt, sexuellt eller psykologiskt våld mot barn, ungdomar och kvinnor i alla Europeiska unionens länder. Den statistik som sammanställs i medlemsstaterna avslöjar oerhört höga och i några fall förskräckande våldsnivåer. Vi håller alla med om att våldet måste fördömas öppet, för förutom att det utgör ett brott mot grundläggande rättigheter får det också allvarliga följder för samhället som helhet och fungerar som ett verkligt hinder för jämställdhet mellan män och kvinnor.
Daphne I-programmet, som inrättades för att bekämpa detta stora gissel genom att genomföra förebyggande åtgärder, genom att slå ned på angriparna och genom att tillhandahålla stöd för offren, har varit enormt framgångsrikt, vilket tydligt visar att det har svarat mot ett mycket stort behov. Programmets andra fas måste följaktligen kunna rymma fler projekt för att bekämpa våld, samtidigt som hänsyn måste tas till realiteterna i ett Europa med 25 medlemsstater.
Jag vill ta tillfället i akt att gratulera föredraganden till hennes utmärkta arbetet och till de olika punkter hon har tagit upp, vilka är värda att driva i programmets andra fas. Jag skulle särskilt vilja belysa skapandet av filter som förhindrar spridningen av barnpornografiskt material på Internet, återintegreringen av gatubarn och upprättandet av en europeisk databas över försvunna personer.
Jag anser också att anslagen till programmet bör ökas väsentligt, så att de förslag som lämnas in för finansiering genom programmet kan godtas. Vi måste likväl vara pragmatiska och realistiska. Det viktigaste är att säkerställa programmets kontinuitet. Vi kan inte slösa tid på långdragna förhandlingar i förlikning. Anslagen på 50 miljoner euro, som kommissionen redan har förklarat att den kan godta, innebär att Daphne II-programmet kan träda i kraft vederbörligen i januari 2004, även i de nya medlemsstaterna.

De Rossa (PSE).
Herr talman! De personer i denna kammare som motsätter sig tanken på att öka budgeten bör överväga följande mycket nakna statistik: fram till augusti 2003 dödades 92 kvinnor i Irland under de föregående 92 månaderna - en kvinna per månad i genomsnitt dör i Irland till följd av så kallade konflikter i hemmet. Detta är bara toppen på isberget, för det finns tusentals kvinnor, barn och unga människor som misshandlas jämt och ständigt. Det tillkommer oss att ta denna fråga på allvar.
Jag tvivlar inte på att de som har talat här ser detta som en allvarlig fråga. Det är viktigt att erkänna att Daphne har varit ett av de mest framgångsrika europeiska projekten. Det har åstadkommit en verklig förändring av verkliga människors liv i alla medlemsstaterna. Människor är i livet i dag som inte skulle ha varit i livet om detta program inte hade funnits.
Jag skulle vilja vädja till ledamöterna att ha detta i åtanke när de i morgon röstar om denna fråga, om att öka budgeten. Jag kan inte godta att det skulle vara omöjligt för oss att finna ytterligare 15 miljoner euro i den väldiga budget som vi kommer att godkänna här inom kort. Pengarna finns, vad som saknas är viljan att söka och finna dem.
Slutligen vill jag framhålla att denna fråga inte är densamma som frågan om våld mellan främlingar. Detta är en fråga om våld mellan människor som en gång måste ha älskat varandra. Det handlar om makt och om hur makt missbrukas. Vi måste även ta itu med det på ett seriöst sätt om vi skall kunna gå till botten med detta problem.

Martens (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi känner alla till den tragedi som nyligen utspelade sig i Vilnius. Marie Trintignants tragiska fall är ingen enstaka händelse. Tusentals kvinnor utsätts varje dag för samma sak. Varannan kvinna som mördas dödas enligt British Crime Survey av en våldsam partner. Trots det är våld i hemmet, sexuellt våld och våld mot kvinnor och barn fortfarande ett stort tabu. Detta tabu måste brytas. Politiken har en viktig roll att spela i det sammanhanget. Sedan ett par år tillbaka har denna fråga lyckligtvis stått på den europeiska dagordningen, och även på medlemsstaternas dagordning, men det återstår fortfarande mycket att göra. Alltför många kvinnor och barn faller offer, det har sagts tidigare. Medlemsstaterna måste i ännu större utsträckning uppmanas att ta itu med förövarna och skydda potentiella offer. Våld mot kvinnor är en form av kränkning av kvinnors rättigheter och kan inte tolereras. Medvetenheten på området måste öka och lagstiftningen anpassas därefter. Därför välkomnar vi Daphneprogrammet. Daphne I blev en stor framgång. Många organisationer som är aktiva i kampen mot våld mot kvinnor och barn har funnit vägen till Daphne och tack vare ekonomiska bidrag kunnat uträtta ett bra arbete. Daphne I hade en budget på 20 miljoner euro, men detta visade sig vara för lite. Endast 13 procent av ansökningarna kunde beviljas - inte på grund av att ansökningarna inte uppfyllde kraven, inte på grund av att organisationerna inte hittade Daphneprogrammet, utan därför att det helt enkelt saknades pengar. Därav denna yrkan om en ökning av budgeten. Med utvidgningen kommer också fler länder att göra anspråk på budgeten. Enighet har nu nåtts om 50 miljoner. Det är naturligtvis inte tillräckligt för att kunna göra allt som borde göras, men för tillfället tror jag inte att vi kan hoppas på något bättre. Det nya förslaget om att höja budgeten till 65 miljoner är hedervärt men inte realistiskt, som jag ser det. Vi riskerar ett förlikningsförfarande och äventyrar de nuvarande aktiviteternas vidare framsteg. En extra ökning av budgeten av det här slaget hindrar en smidig övergång från Daphne I till Daphne II.
Slutligen, herr talman, stöder jag yrkandet på ett europeiskt år mot våld. Problemet är så stort att det borde uppmärksammas i högre grad, och i enlighet med detta hoppas jag att en fullgod rättslig grund för bekämpning av våld mot kvinnor och barn kan börja utarbetas så snart som möjligt. Tack så mycket, och ett tack också till Gröner, som vi vet är en utomordentligt engagerad parlamentsledamot, och jag vill tacka henne för det arbete hon har uträttat.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Tack, herr talman! 13 miljoner euro användes för Daphneprogrammet från 1997 till 1999, 20 miljoner euro för Daphneprogrammet 2000-2003, medan Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna tror att 50 miljoner euro måste räcka för åren 2004-2008. Det är dock inte pengarna som oroar mig.
Det är bra att vi har upptäckt en ny målgrupp, gatubarnen. Jag har upplevt deras lidanden, inte bara i Nepal och i Indien. Jag känner till ödet för många av dem i EU:s kandidatländer, men också i exempelvis tyska storstäder. Somliga kommer från familjer där det förekommer fysiskt våld och sexuella övergrepp. Somliga tror att de bara kan överleva genom att slå sig samman i gäng. De håller näsan över vattnet med narkotikaaffärer, stölder och småbrott. Många blir avtrubbade på grund av det dagliga fysiska och psykiska våldet. Avsikten med Daphne är att öka medvetenheten om våld mot flickor och pojkar, ungdomar och kvinnor, medvetenhet om hur det uppstår, medvetenhet om dess konsekvenser, medvetenhet om hur det kan besegras. Det råder ingen tvekan om att det är medlemsstaterna som skall arbeta med detta, men de allmänna medlen är knappa. Desto viktigare är det att ge hjälp på europeisk nivå.
Det behövs kunskap om projekten. Vilka var framgångsrika? Hur har de drabbade bearbetat det våld de upplevt och vad har man lärt sig av de många misstagen? Detta är ämnen för seminarier, konferenser och undersökningar, men alltid i samarbete med de nationella icke-statliga organisationerna och självhjälpsgrupperna. Det finns ett stoft hopp om förändring genom sociala arrangemang där positiva grupper kan bildas, där vänskap kan upplevas, solidaritet kan utvecklas, där barnen kan bli motiverade att arbeta för att få bra skolresultat och få redskap för att integreras i arbetslivet. Det handlar också om lämpligt boende för våldsoffer och att rätten skall stå på den enskildes sida. Daphne II måste lyckas mobilisera allmänhetens medvetenhet.
Vi behöver också stöd från medierna, så att de inte bara skildrar våldet eller rentav förhärligar det, utan så att de ifrågasätter våldet. Om detta därtill kan göras genom gränsöverskridande engagerade kampanjer, då uppstår det ett äkta europeiskt mervärde genom denna samverkan.

Talmannen.
Jag förstår. Kommissionen vill ha ordet än en gång, men jag ber er, herr kommissionär, att tänka lite på den sena timmen. Ni får naturligtvis i enlighet med arbetsordningen tala så länge ni vill, men kanske kan ni överväga att titta litegrann på klockan.

Vitorino
. (PT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först av allt återigen tacka Gröner för hennes enastående bidrag till debatten och alla de ledamöter som har tagit del i denna. Jag skall begränsa mig till att göra tre kommentarer, varav den första gäller budgeten. Vi medger att detta program måste betraktas som en prioritering, och det är anledningen till att vi själva har föreslagit att anslaget skall mer än fördubblas i jämförelse med Daphne I-programmet; vi anser att 50 miljoner euro kommer att göra det möjligt för oss att sköta programmet riktigt och noggrant men har förståelse för de åsiktsskillnader som finns i kammaren i denna fråga. Om det är något som jag har lärt mig som kommissionsledamot så är det att vara ytterst försiktig när jag deltar i debatter om budgetärenden i Europaparlamentet.
Min andra kommentar är att jag godtar flertalet förslag till ändringar som lagts fram av parlamentet. Jag vill fästa uppmärksamheten vid endast tre, där min åsikt skiljer sig från de förslag som har lagts fram. Det första gäller ordalydelsen i artikel 2, som behandlar målet för detta program: jag skulle vilja behålla en fullständig och öppen typ av ordalydelse som täcker alla slags våld och alla offer, omfattande kvinnor, unga människor och barn. När det gäller frågan om gatubarn, som vi medger är mycket viktig och som i själva verket redan har erkänts som en prioritering för åtgärder 2003 och även kommande år, anser jag inte att det är ett klokt beslut att endast infoga vissa stödmottagare. Vi bör överlåta åt förvaltningskommittén att avgöra detta. Jag vill även tillägga att Daphnekommittén för närvarande består av 71 procent kvinnor, vilket betyder att kommissionen på detta område har genomfört det allmänna beslutet om sammansättningen när det gäller kommittéer och sakkunniga som rådfrågas. Jag anser därför inte att det behövs någon särskild förordning för denna fråga, eftersom vi i just detta fall redan ligger över den fastställda nivån.
I fråga om ändringsförslag 35 tvivlar jag på att det finns något att vinna på att institutionalisera en ?tankesmedja? med icke-statliga organisationer. Som ni alla vet samråder vi verkligen ingående med icke-statliga organisationer, men att institutionalisera detta system skulle eventuellt kunna skapa en källa till intressekonflikter. De organisationer som deltog i tankesmedjan skulle kunna finna det svårt att ansöka om stöd från fonden och är ändå ofta de lämpligaste organisationerna att ansöka.
Till sist vill jag kommentera frågan om den europeiska databasen. Det finns redan en, mina damer och herrar. Denna europeiska databas ingår som en del i Schengens informationssystem, som innehåller specifika referenser till alla dem som är dömda eller har åtalats för våldshandlingar mot kvinnor eller barn och som det vore lämpligt att aktivera genom det nationella Sirene-nätet. Jag anser inte att det är någon nytta med att skapa en andra, parallell databas - vi måste använda den vi har. Jag vill bekräfta att kommissionen har finansierat ett projekt för att upprätta en särskild databas för polisutredningar när det rör sig om barnpornografi och pedofili, vilken sköts av Interpol. Låt mig avsluta, herr talman, med att säga att jag med hänsyn till den sena timmen inte har utnyttjat de fem minuter som tilldelats mig.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär Vitorino, kammaren känner ju väl till er självdisciplin.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0268/2003) av Izquierdo Rojo för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om räkenskaper för jordbruket i gemenskapen (KOM(2003) 50 - C5-0020/2003) - 2003/0023(COD)).

Izquierdo Rojo (PSE)
Herr talman! Kommissionens förslag grundar sig på artikel 251 i fördraget och omfattas följaktligen av medbeslutandeförfarandet. Förslaget handlar om räkenskaperna för jordbruket i gemenskapen, och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, där jag är föredragande, har haft ansvar för huvudbetänkandet.
Herr talman! Eurostat har offentliggjort dessa räkenskaper sedan 1964 och utarbetat dem på grundval av en gemensam modell med delat ansvar med medlemsstaterna. Räkenskaperna för jordbruket har förekommit i 39 år och visat sig vara ett oumbärligt instrument för att kontrollera och utvärdera den gemensamma jordbrukspolitiken, men nu anser kommissionen att det är dags att formalisera dem och ge dem en tillräcklig omfattande rättslig grund. Kommissionen motiverar detta behov genom att peka på att räkenskaperna kan försämras till följd av bristande budgetresurser och behovet av att använda räkenskaperna inför den kommande utvidgningen. Jag instämmer i allt detta, herr kommissionär, och jag har inga invändningar, vilket jag redan har förklarat under tidigare debatter.
Den fråga som jag ser som problematisk för tillfället, och som jag tar upp i mina ändringsförslag, handlar mer om jordbruksaspekten av den här frågan och särskilt om den aktuella reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Denna reform medför, vilket ni är väl medveten om, en avsevärd förändring, en grundläggande ändring av inriktningen, en förändring som inte bara är terminologisk, utan grundläggande.
Räkenskaperna för jordbruket är ett grundläggande verktyg för att analysera jordbrukets ekonomiska situation. Av just detta skäl - på grund av att vi använder dem för att kontrollera och utvärdera den gemensamma jordbrukspolitiken, eftersom de utgör ett basverktyg - måste de motsvara de verkliga förhållandena i det jordbruk de återspeglar. Om det instrument vi använder inte är det rätta, skulle räkenskaperna bli fiktiva eller bristfälliga, eftersom de skulle sakna den öppenhet som krävs. Herr kommissionär! När reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken väl har genomförts kommer det enligt min åsikt därför att bli nödvändigt att stegvis anpassa och modernisera räkenskaperna för jordbruket i syfte att inbegripa de nya grundläggande värdena och beståndsdelarna i den gemensamma jordbrukspolitiken, så att räkenskaperna för jordbruket i gemenskapen inte blir förlegade och felaktiga inom några få månader.
Herr kommissionär! Om det inte är möjligt att göra detta omedelbart föreslår jag att ni överväger vad jag har sagt, så att det kan genomföras stegvis och så snart som möjligt.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter, fru Izquierdo! Tack för ert inlägg.
Detta förslag till förordning som kommissionen har lagt fram syftar till att garantera att räkenskaperna för jordbruket även fortsättningsvis fastställs inom lämpliga tidsfrister och är av tillräckligt hög kvalitet för samtliga 25 medlemsstater i unionen.
I förslaget till förordning befästs helt enkelt, som ni mycket riktigt påpekade, det förfarande som har tillämpats under många år, eftersom räkenskaperna för jordbruket under lång tid har fastställts av unionen på grundval av ett så kallat gentlemen's agreement mellan medlemsstaterna och Eurostat.
Den föreslagna förordningen blir därför inte en extra börda för medlemsstaterna, utan syftar helt enkelt till att garantera kontinuiteten i arbetet och att utvidga förfarandet till att även omfatta unionens nya medlemsstater.
Jag anser att vi bör glädja oss åt att förslaget till förordning har mottagits väl av parlamentet, både av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling - som har huvudansvaret i den här frågan - och av utskottet för ekonomi och valutafrågor, i debatterna.
Särskilda jordbrukskommittén inom rådet har redan antagit kommissionens förslag med vissa språkliga ändringar. Ett godkännande av Europaparlamentet utan ändringar skulle betyda att förordningen kunde antas snabbt, innan utvidgningen genomförs, med tillräckligt mycket tid för att ge de nya medlemsstaterna en solid rättslig grund för de fristående räkenskaperna för jordbruket inför övervakningen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Även om jag har detta önskemål och framför det till parlamentet glömmer jag emellertid inte bort de frågor som oroar er. Om jag har förstått saken rätt finns det tre frågor som oroa er särskilt. För det första vill ni ha en tydligare definition av metoden, för det andra en tydligare definition av klassificeringen av räkenskaperna och för det tredje vill ni att värdena skall uttryckas i euro i beräkningarna av räkenskaperna.
När det gäller den första punkten bryr vi oss om metoden. Enligt vår tolkning finns det i förordningen ett tydligt förslag och ett godkännande av en anpassning av metoden för räkenskaperna till de olika aspekterna i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket är vad som oroar er. Detta kommer att göras genom ett kommittéförfarande, vilket fastslås i förordningen.
Den andra punkten som ni finner oroande är kanske den viktigaste: i vilken utsträckning de nuvarande räkenskaperna återspeglar förhållandena i den nya jordbrukspolitik som vi vill fastställa genom nya kriterier.
Ni har kommenterat en rad punkter och lagt fram förslag till nya klassificeringar, nya uppgifter som det enligt min åsikt är viktigt att vi tar hänsyn till i framtida reformer, i de förändringar som otvivelaktigt kommer att genomföras.
Från kommissionens synpunkt skulle det inte vara någon bra idé att inleda den här debatten innan förordningen har antagits, eftersom det skulle försena hela processen och göra beslutsfattandet mer komplicerat. Jag kan emellertid garantera att utskottets och era personliga kommentarer kommer att beaktas vid de förändringar som vi kommer att genomföra i framtiden, och de kommer naturligtvis att bidra till att förändringarna kan genomföras.
Den sista punkten handlar om euron. I stället för att använda den nationella valutan som vi föreslår, vill ni i vissa fall att euron skall användas för alla. Den lösningen skulle dock leda till ett tekniskt problem av viss betydelse.
Det är sant att det här problemet inte uppstår i de medlemsstater som har infört euron. Problemet uppstår för de länder som inte har infört den. Att besluta om en växelkurs på förhand för beräkningen av statistik, vilken huvudsakligen utarbetas i nationella valutor, skulle dock innebära att vi måste använda en teoretisk växelkurs, som inte motsvarar verkligheten. Det är därför vi från en teknisk synpunkt anser att det är rimligare att uppgifterna inkommer i de nationella valutorna. När de perioder som uppgifterna omfattar har löpt ut och vi vet vilken den genomsnittliga växelkursen för euron är i förhållande till den nationella valutan, kan vi överföra dessa räkenskaper från nationell valuta till euron.
Jag tror att jag med mina kommentarer har besvarat de frågor som oroar er och jag anser att det är mycket viktigt att vi antar förordningen mycket snabbt så att vi kan påbörja det nödvändiga förberedelsearbetet för de blivande medlemsstaterna, så att de, från och med att de blir medlemmar i unionen, kan tillhandahålla jordbruksstatistik som är så jämförbar som möjligt och av så hög kvalitet som möjligt.

Lulling (PPE-DE)
. (FR) Tack, herr talman. De som fortfarande är kvar har säkert märkt att motiveringen i betänkandet av Izquierdo innehåller en rad tankar som ligger till grund för de ändringsförslag hon lade fram i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jordbruksutskottet hyste visserligen en viss förståelse för dessa tankar. En övervägande majoritet i utskottet antog dock mitt ändringsförslag till förslaget till lagstiftningsresolution om att godkänna kommissionens förslag utan ändringsförslag. Detta är den ståndpunkt som framförts av utskottet för ekonomi och valutafrågor, som jag är föredragande för.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor föreslog enhälligt att kommissionens förslag skulle godkännas utan ändringsförslag. Vi gjorde detta av det skälet att det endast rör sig om att godkänna en rättslig grund för räkenskaper för jordbruket. En rättslig grund behövs verkligen. Om den inte fastställs före utvidgningen hotar hela detta viktiga redskap för uppföljning och utvärdering av den gemensamma jordbrukspolitiken nämligen att försvinna.
Såsom redan har påpekats har räkenskaperna för jordbruket traditionellt upprättats av medlemsstaterna och därefter överlämnats till Eurostat enligt en gemensam metod som följer ett gentlemen's agreement. För stunden handlar det således bara om att behålla kontinuiteten och befästa ett befintligt tillfredsställande statistiskt verktyg. Om vi sedan behöver anpassa detta verktyg i enlighet med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken kommer detta att göras, vilket kommissionsledamoten just sade. Därför bör godkännandet av denna förordning inte försenas av några ändringsförslag. De må vara intressanta men inte lämpliga här. Inom ramen för medbeslutandeförfarandet bör vi ägna störst intresse åt att fastställa denna rättsliga grund. Förfarandena kan anpassas i god tid om detta visar sig nödvändigt mot bakgrund av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Denna reform har som tur är ännu inte genomförts, vilket kommissionsledamoten just förklarade. Föredraganden har haft möjlighet att redogöra för sina synpunkter i sin motivering. Kommissionens företrädare, Eurostat och jordbruksutskottet har fått tillfälle att försäkra henne om att dagens överenskommelse inte föregriper framtiden vad gäller nya krav på detaljer, uppgifter eller tidsfrister som eventuellt kan behövas.
Därför uppmanar jag kollegerna att rösta emot de ändringsförslag som föredraganden har lagt fram, även om detta förefaller ologiskt. Vi kommer givetvis att rösta emot oss själva, av en god anledning. Men jag vill ändå uppmana Izquierdo att visa sin goda vilja och dra tillbaka ändringsförslagen.
Mot bakgrund av läget för Eurostat, herr kommissionär, tar jag mig friheten att framhålla det utmärkta arbete som Eurostat tidigare har gjort. Det finns ingen anledning att misskreditera detta organ med fördömanden utan hänsyn till principen om att ingen är oskyldig förrän skuld har bevisats. Det verkar som om kommissionen är överdrivet nitisk i den här frågan. Den riskerar att störa det arbete som Eurostats personal utför. Jag syftar nu inte på de hundratals oskyldiga vars arbeten hotas av kommissionens brutala beslut. Kommissionen har beslutat att häva kontrakten med och ställa in betalningarna till bolag som har arbetat för Eurostat i åratal. Utan dessa bolag skulle inte Eurostat ha klarat av att utföra sina uppdrag. Byrån hade inte kunnat leverera den statistik som vi har krävt utan att samtidigt anslå nödvändiga resurser.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Andersen, Bonde och Sandbæk (EDD)
. (DA) Junirörelsen har valt att inte rösta för förslaget om att låta artikel 4 utgå, trots att detta innebär att kommissionen kommer att bli samordnande organ när det gäller avtal som ingås av enskilda medlemsstater. Detta beror på en önskan om att undvika situationer där EG-domstolen förklarar ingångna avtal ogiltiga.

