Europeiska rådets möte den 15-16 juni 2001 - Sammanfattning av det svenska ordförandeskapet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
rapport från Europeiska rådet och uttalande av kommissionen - Europeiska rådets möte den 15-16 juni 2001 i Göteborg
uttalande av rådets tjänstgörande ordförande - Sammanfattning av det svenska ordförandeskapet.
Det är med nöje som jag genast överlämnar ordet till rådets tjänstgörande ordförande Persson.

Persson
. Fru talman, ärade ledamöter av denna viktiga församling! Låt mig allra först börja med att tacka för ett gott samarbete under det svenska ordförandeskapet. Det är viktigt att unionens olika institutioner stöder varandra, samarbetar, inspirerar och kritiserar varandra, men aldrig glömmer att vi har ett gemensamt uppdrag att utveckla vår union.
Det svenska ordförandeskapet hade som målsättning att gå från viktiga beslut till verkställighet av dessa beslut. Vi hade inte ambitionen att tillföra nya beslut, utan ambitionen var att verkställa redan fattade beslut. Vi ville koncentrera oss på tre områden, som jag kunde berätta om när jag vara i parlamentet i början av ordförandeskapet. Det var utvidgningen av unionen, sysselsättningsfrågorna och miljöfrågorna. Därutöver ville vi utveckla unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Jag gör inte anspråk på att helt täcka det svenska ordförandeskapet i min redovisning, utan gör några reflektioner med anledning av det halvår vi nu har bakom oss. Vi har arbetat oerhört hårt tillsammans med kommissionen för att driva på förhandlingarna om utvidgningen. Det har varit ett arbete som hade som målsättning att visa att den plan för utvidgningens förhandlingsarbete, som kommissionen har utarbetat, var realistisk. Vi kan nu se att vi under det svenska ordförandeskapet genomförde allt det vi skulle genomföra samt lite till. Det visade sig att den mycket ambitiösa tidsplan som kommissionen satt upp är realistisk. Detta var underlaget för Europeiska rådet när vi i Göteborg sade att vi bedömer att vi före utgången av år 2002 kommer att vara färdiga med förhandlingarna för de bäst förberedda länderna och att vi då också kunde säga att vi ser framför oss att de första av dagens kandidatländer skall delta i valet till Europaparlamentet år 2004 som medlemmar av unionen. Vi fick den tydliga signal om utvidgningen som vi ville ha. Vi fick den därför att förhandlingsarbetet hade varit framgångsrikt. Härmed är ju naturligtvis inte utvidgningsprocessen genomförd, men ett viktigt steg är taget. Det krävs fortsatt koncentration, fortsatt stöd för kommissionens arbete, fortsatt stöd för de kommande ordförandeskapen, men också en insikt om att många av de svårigheter som utvidgningsprocessen representerar faktiskt finns inom den befintliga unionen och inte i relationerna till ansökarländerna. Att utarbeta gemensamma positioner för de femton medlemsstaterna är den mest krävande arbetsuppgiften för oss inom unionen. Sedan finns det en annan krävande arbetsuppgift. Våra vänner och kolleger i ansökarländerna har till uppgift att i sina länder genomföra reformer av ett sådant slag att de är förberedda för ett medlemskap i unionen. Vi får dock inte glömma att vi själva har att hantera en intern debatt inom unionen som ur ett politiskt perspektiv är nog så besvärlig som det reformarbete som våra vänner har att genomföra i ansökarländerna.
Vi sade i Göteborg att utvidgningen skulle vara ett faktum år 2004, en oåterkallelig process, som den franske presidenten kallade projektet. När vi sade det, sade vi också att vi då måste vara realistiska och inse att det finns vissa länder som behöver extra stöd i sina förberedelser. Dit hör Rumänien och Bulgarien. Vi talar då inte om extra ekonomiskt stöd, utan om stöd i förhandlingsarbetet.
När Sverige övertog ordförandeskapet, hade vi också ambitionen att utveckla utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi lyfte dock inte fram det så mycket i vårt ordförandeprogram, även om vi nämnde det. Vi valde i stället strategin att handla. Jag är övertygad om att det som vi har lyckats uppnå vad gäller utrikespolitiken kommer att vara någonting som växer under kommande ordförandeskap. Utvecklingen talar nämligen till Europeiska unionens fördel vad gäller utrikesrelationer.
Jag tänker framför allt på tre viktiga faktorer. För det första utgörs alltmer av utrikespolitiskt agerande av värderingar, demokrati och mänskliga rättigheter. För det andra är alltmer av utrikespolitiskt agerande också kopplat till ekonomiska relationer, inte minst handel. För det tredje är alltmer av utrikespolitiskt agerande kopplat och kommer för vår del att vara kopplat till en progressiv och rättvis biståndspolitik. Detta sista är någonting som vi ägnar för lite tid och uppmärksamhet. Det är en underskattad faktor i utrikesrelationer. Dessa tre faktorer visar på en utveckling som går i unionens riktning. Kan vi sedan agera samfällt utifrån våra värderingar, kan vi också påverka.
Vi har under det svenska ordförandeskapet utvecklat relationerna med Ryssland. Inte ett ögonblick har vi dolt vår kritik av situationen i exempelvis Tjetjenien. Aldrig har vi dolt vad vi tycker om situationen för fria media i Ryssland, men vi har samtidigt utvecklat relationer för att skapa en förtroendefull dialog och ett ekonomiskt samarbete.
Vi har också sagt att det inte räcker med Ryssland. Ryssland är en viktig faktor. I den delen av Europa handlar det också om att utveckla relationerna med Ukraina, ett stort land, ett strategiskt betydelsefullt land, ett land med en europeisk identitet, ett land som måste ha en europeisk option. Ukraina är enligt slutsatserna från Göteborg ett land som i fortsättningen tillsammans med Moldavien kommer att bjudas in att delta i den europeiska konferensen. På så sätt utvecklar också unionen den relationen, en utrikespolitisk relation.
Vi har under vårt ordförandeskap också för första gången mött den amerikanske presidenten i gruppen av femton. De femton medlemsländerna förde en direkt dialog med den amerikanske presidenten på samma sätt som vi mötte den ryske presidenten. Det handlade naturligtvis i det sammanhanget väldigt mycket om Kyotofrågan, som vi ju definitivt inte har samma uppfattning om, vilket det inte var någon som helst poäng med att dölja. Tvärtom finns det anledning att föra en mycket öppen och hård debatt, eftersom vi anser att USA inte lever upp till de förpliktelser som de tidigare skickat signaler om att de var beredda att stå för. Jag är glad att Europeiska unionen i dialogen med USA om Kyoto stod helt enig. Detta var oerhört viktigt.
Relationerna med USA handlar inte bara om Kyoto. Det handlar också naturligtvis om situationen på Balkan, situationen i Mellanöstern och andra internationella frågor, där vi står varandra nära och har all anledning att samarbeta. Under det svenska ordförandeskapet har ju också unionens närvaroaktivitet i Mellanöstern understrukits. Detta är viktigt. Mellanöstern är Europeiska unionens grannområde. Om krisen i Mellanöstern ytterligare eskalerar, vilket vi ju alla ser att det finns en oerhörd risk för, kommer den också att bli vår kris, vilket med alla till buds stående politiska medel måste motverkas. Också vad gäller Mellanöstern har vi från ordförandeskapets sida tillsammans med kommissionen, men också tillsammans med generalsekreteraren, den höge representanten Javier Solana, haft en utomordentligt aktiv period.
På detta sätt kan man räkna upp utrikespolitiska aktiviteter. Lägg till Nordkorea och Sydkorea! Fredsprocessen där måste fortgå, måste fullföljas. Även Europeiska unionen kunde där vid rätt tillfälle spela en roll. Fram träder en bild av en union som blir allt mer utrikespolitiskt aktiv, därför att vi står för gemensamma värderingar, gemensamma uppfattningar, en gemensam hållning! När vi agerar tillsammans påverkar vi. Det är signalen.
Utvidgningen, utrikespolitiken, miljöfrågorna - dessa frågor var oerhört viktiga för det svenska ordförandeskapet. Vi hade ett mycket bra underlag från kommissionen och kommissionär Wallström, nämligen det sjätte miljöhandlingsprogrammet och därefter kommissionens rapport om hållbar utveckling. I Göteborg kunde vi lägga fast principer för hur miljöfrågorna i framtiden skall hanteras. Vi kunde lägga fast att dessa processer nu också skall tillföras Lissabonprocessen. Vi kunde på så sätt ta ett avgörande steg mot hållbar utveckling i dess tre dimensioner: den ekonomiska, den sociala och den ekologiska. Detta var ett utomordentligt bra underlag från kommissionen, som nu varje ordförandeskap och kommissionen successivt skall arbeta in, göra alltmer konkret. Det kanske inte går fort nog. Jag har känslan att det aldrig gör det när det gäller miljöfrågor. Å andra sidan har vi processerna. Vi har inriktningen, och vi har de första nödvändiga politiska besluten. Jag tror att detta var ett utomordentligt viktigt beslut i Göteborg.
Vi diskuterade självklart också de ekonomiska frågorna i Göteborg. Vi tog upp en del av de beslut som så att säga blev över vid Stockholmstoppmötet - European Single Sky, patentfrågorna, den allmänna ekonomiska utvecklingen, den demografiska frågan, hållbara pensionssystem. Sådant fanns också på dagordningen, sådant som naturligtvis inte skapar så väldigt mycket motsättningar inom unionen idag, utan utgör mer av en ansats att gemensamt arbeta med frågor som vi vet faktiskt kommer att avgöra livet för människor i vår del av världen under de kommande 20-30 åren.
Vi har också under vårt ordförandeskap haft anledning att driva ett förslag om öppenhet i unionen, om handlingars tillgänglighet, fram till beslut. Låt mig säga att det inte hade varit möjligt att komma fram till det beslutet utan ett mycket aktivt stöd från parlamentet. Detta är ett utmärkt exempel på hur parlamentet tillsammans med rådet och också tillsammans med kommissionen kan genomföra en förändring. Jag är självklart inte helt nöjd. Vi hade kunnat gå längre, men som i alla politiska sammanhang får man inte allt. Vi fick en kompromiss, som gick i rätt riktning. Den gjorde unionen öppnare, men det blev inte ett färdigt resultat. Jag ser gärna att debatten fortsätter, men medborgarna har ändå fått bättre möjligheter att följa vad vi sysslar med i unionen, att på sakliga grunder kritiskt granska och tillföra alternativ - på sakliga grunder just därför att informationen finns tillgänglig.
Vi har under det svenska ordförandeskapet också startat framtidsdebatten. Den kommer att dominera det belgiska ordförandeskapet och skall så småningom resultera i ett stort beslut 2004. Riktlinjerna från Nice är uppdragna, det vill säga vad som i huvudsak skall finnas inom debattens ram. Sedan vet både ni och jag att man vid en debatt om unionens framtid inte kommer att nöja sig med att koncentrera sig på de fyra frågor vi nämnde i Nice, utan det blir en vidare debatt. Låt det bli en vid debatt. Låt det bli en debatt om vad unionen faktiskt syftar till, vad unionen vill uträtta och därefter en diskussion om hur det skall gå till. Vi skall inte alltid börja med en diskussion om institutionernas uppbyggnad, institutionernas konstruktion, för att sedan så småningom sluta i den politiska diskussionen om vad det är vi vill. Vänd på debatten; bjud in människorna i Europa, gör debatten bred, sätt inga gränser. Samla så småningom ihop debatten till en ordentlig regeringskonferens med målsättningarna att göra unionen mer rationell och mer kraftfull. Vår ambition var att starta en bred debatt och det har vi gjort.
Som jag sade i inledningen har vi från det svenska ordförandeskapets sida vinnlagt oss om att samarbeta med parlamentet. Jag räknade igår efter och kom fram till att svenska ministrar har deltagit i debatter och diskussioner i denna församling eller i andra konstellationer i anslutning till parlamentet vid 86 tillfällen. Det har varit oerhört givande för oss, och det vill jag tacka er för.
Jag vill också säga att vi nu tror att vi har fått ett genombrott med ledamotsstadgan och kan föra den frågan till sin lösning. Det ser så ut efter ett första preliminärt beslut. Jag är glad för att vi också kan säga när vi talar om parlamentet och relationerna mellan ordförandeskapet och parlamentet, att vi också har fått väldigt många goda synpunkter och förslag från er sida.
Slutligen vill jag tacka alla de tjänstemän i kommissionen, i parlamentet och i rådet som har biträtt oss under ordförandeskapet. Självklart är jag djupt tacksam också mot mina egna medarbetare i regeringskansliet, som gjorde att vi, när vi satte punkt för det svenska ordförandeskapet, kunde säga att vi kommit en bit på vägen. Under vårt halvår tog vi några steg i den riktning som vi ville gå. Jag hoppas nu att det belgiska ordförandeskapet arbetar vidare med dessa stora frågor. Jag tänker göra vad jag kan för att bidra till att min kollega Guy Verhofstadt får allt det goda stöd som han behöver, precis på samma sätt som jag under det svenska ordförandeskapet har fått ett utomordentligt bra stöd från Jacques Chirac och Lionel Jospin, den franske presidenten och premiärministern. Detta var en absolut förutsättning för att vi skulle klara av vårt ordförandeskap, och det är jag djupt tacksam för.
Jag vill slutligen, fru talman, säga att när vi nu går på sommarledighet i de olika parlamenten runtom i Europa är det en fråga som jag tycker att vi skall ta med oss, nämligen den fråga som rimligen skall prägla framtidsdebatten, frågan hur vi skall göra unionen mer öppen, mer resultatinriktad och hur den skall komma närmare våra medborgare. Hur skall det gå till? Hur ser den utvecklingen ut? Vad är möjligt i en utvidgad union? Unionen kommer att växa. Det vet vi nu efter detta ordförandeskap. Den kommer att växa och bli en stor union med kanske ytterligare fem, tio, kanske ännu fler medlemsstater i detta parlament liksom i Europeiska rådet.
Tack för ett gott samarbete. Jag ser fram emot fortsatta relationer med Europaparlamentet.

Wallström
. Fru talman, herr statsminister, ärade ledamöter av Europaparlamentet! Jag vill förstås börja med att tacka för att ni gett mig tillfälle att komma hit och presentera kommissionens bedömning av Europeiska rådets möte i Göteborg. Även detta möte kom förstås att handla om frågor av vitt skilda slag. Två beslut förtjänar särskild uppmärksamhet, eftersom de kommer att föra den europeiska integrationen vidare och forma politiken på medellång och på lång sikt. Jag vill därför koncentrera min framställning här på dessa två beslut.
För det första har Europeiska rådet gett oss en fast tidtabell för den första omgången av utvidgningen. Förhandlingarna med de kandidatländer som är redo bör kunna fullbordas i slutet av nästa år. De nya medlemsstaterna kan då delta som fullvärdiga medlemmar i valen till Europaparlamentet 2004.
För det andra gav Europeiska rådet sitt stöd till en strategi för hållbar utveckling. Denna strategi innebär att unionen förbinder sig att vidta vissa åtgärder för att välståndet, i Europa och resten av världen, skall kunna bevaras också på lång sikt. Miljön har genom Lissabonprocessen hamnat i centrum för vår politik. Detta är viktiga och konkreta beslut som kommissionen välkomnar.
Våldet på Göteborgs gator jag var också där och såg det med egna ögon får inte överskugga de viktiga politiska beslut som togs i Göteborg. Vi tar alla avstånd från detta våld. Stenar kan nämligen aldrig ersätta argument. De avspeglar inte heller medborgarnas intressen, vare sig i medlemsstaterna eller i kandidatländerna.
Jag skulle vilja börja med att kommentera toppmötets beslut om utvidgningen. Europeiska rådet drog följande slutsats, och jag citerar: "Förutsatt att framstegen när det gäller att uppfylla kriterierna för anslutning fortsätter i oförminskad takt, bör färdplanen göra det möjligt att slutföra förhandlingarna till slutet av 2002 för de kandidatländer som är redo. Målet är att de skall kunna delta i valen till Europaparlamentet 2004 som medlemmar". Europeiska unionens åtagande att ta emot nya medlemmar har aldrig uttryckts tydligare eller mer exakt än i Göteborg. Processen är nu oåterkallelig. Unionen är redo att möta den utmaning som utvidgningen innebär.
I Göteborg preciserades den tidsplan som skisserades i slutsatserna från toppmötet i Nice. Därigenom har det blivit en realistisk möjlighet att förhandlingarna med de stater som kommit längst kan fullbordas i slutet av nästa år, och man har satt upp målet att de skall kunna delta i valen till Europaparlamentet 2004.
Den tidsplan som kommissionen tillförde förhandlingarna har alltså visat sig vara realistisk. Det svenska ordförandeskapets utomordentliga sätt att hantera dagordningen och dess bestämda sätt att leda förhandlingarna har på ett betydelsefullt sätt bidragit till detta resultat. Utsikterna för ett framgångsrikt avslutande av förhandlingarna är nu bättre än någonsin.
Förhandlingarna kommer att fortsätta i enlighet med de principer som slagits fast: Kandidatländerna skall bedömas enbart på grundval av egna meriter, förhandlingarna skall differentieras, och de länder som inledde förhandlingarna i början av 2000 skall ha en möjlighet att komma i kapp. Vi vill vara tydliga på denna punkt: Utvidgningsprocessen kan bara lyckas om det finns tillräckligt politiskt stöd. Förhandlingarna måste därför föras med en viss flexibilitet, så att kandidatländernas bekymmer och önskemål kan beaktas. Det sociala pris som människorna i kandidatländerna kommer att få betala måste övervägas. Vi kan inte ställa orimliga krav på kandidatländerna när det gäller den ekonomiska börda det innebär för dem att anta EU-normerna.
Fru talman! Den 15 maj presenterade ordförande Prodi kommissionens förslag till en strategi för hållbar utveckling för er här i parlamentet. I dag kan vi med glädje notera att Europeiska rådet stöder en strategi för hållbar utveckling för Europeiska unionen. Mötet kunde visserligen inte enas om samtliga de enskilda mål och åtgärder som kommissionen hade ställt upp i sitt meddelande. Slutsatserna från Göteborg ger ändå klara anvisningar om i vilken riktning Europeiska rådet vill att vår politik - och vårt samhälle - skall utvecklas. Slutsatserna innehåller också en uppmaning till rådet att utreda de enskilda förslagen från kommissionen.
Hållbar utveckling är enligt Brundtland-kommissionens definition "en utveckling som tillgodoser dagens behov utan att äventyra kommande generationers möjligheter att tillgodose sina behov". Toppmötet i Göteborg innebär att Europeiska unionen gör viktiga framsteg i denna utveckling.
För det första betonas i slutsatserna från Göteborg att vi måste bli bättre på att utforma vår politik: Vi måste ta itu med motstridiga intressen, policy inconsistencies, på ett genomtänkt och öppet sätt i stället för att ignorera dem. Vi måste eftersträva en politik som kan tillgodose flera olika mål på samma gång. Vi måste ställa de omedelbara behoven mot beslutens långsiktiga konsekvenser och deras följder utanför EU. Detta gäller alla unionens institutioner. Europeiska rådet har uppmanat dem att förbättra den inrikespolitiska samordningen mellan olika sektorer.
Det viktigaste beslutet i detta sammanhang var beslutet att komplettera Lissabonstrategin med en miljödimension. Hållbar utveckling kommer från och med nästa år att vara en stående punkt på dagordningen vid Europeiska rådets vårmöten. Detta är ett viktigt framsteg. Processen är fastlagd, och kommissionen kommer att förbereda denna årliga översyn med en sammanfattande rapport. I politiskt hänseende innebär detta att miljödimensionen i den hållbara utvecklingen numera har samma dignitet som de ekonomiska och sociala frågorna. Lissabonprocessen har blivit ännu mer betydelsefull genom att den numera är ramen för arbetet med att främja alla dimensioner av hållbar utveckling.
Europeiska rådet noterade också att kommissionen i sin åtgärdsplan för bättre lagstiftning, som skall läggas fram vid Europeiska rådets möte i Laeken, kommer att införa mekanismer som innebär att alla viktiga politiska förslag innehåller en bedömning av hur hållbarheten påverkas. Rådet betonade också vikten av berörda parter görs delaktiga. Vi kommer att lägga fram konkreta förslag för att samrådet med berörda parter skall förbättras i den kommande vitboken om förvaltning.
Medlemsstaterna uppmanas att utarbeta egna nationella strategier för hållbar utveckling. Det är självklart en viktig uppgift även för Europaparlamentarikerna att följa upp detta i sina respektive medlemsländer. Detta är viktiga beslut, eftersom en hållbar utveckling knappast kan uppnås om det inte finns effektiva förfaranden och ett effektivt beslutsfattande för att säkerställa en konsekvent och långsiktig politik.
För det andra har Europeiska rådet, i linje med kommissionens förslag, riktat uppmärksamheten på fyra prioriterade områden för hållbar utveckling. Dessa områden kompletterar Lissabonprogrammets ekonomiska och sociala mål:
För det första: klimatförändringarna. De är en av vår tids allvarligaste problem. Kyotoprotokollet är ett första steg för att komma tillrätta med detta problem. Som ni vet gör EU sitt yttersta just nu för att försöka rädda protokollet. Klimatförändringarna medför enorma kostnader för oss och resten av världen. Allra mest kostar det dem som bor i fattiga länder. Samtidigt ger klimatpolitiken ekonomiska möjligheter till renare och förnybara energikällor, om vi utnyttjar möjligheterna på rätt sätt, och till en effektivare energianvändning.
För det andra: folkhälsan. Den hotas av bland annat ansamlingarna av kemikalier i miljön och den alltmer utbredda resistensen mot antibiotika. Detta är ett område som berör medborgarna direkt och som engagerar våra medborgare.
För det tredje: slöseriet med naturresurserna och den minskade biologiska mångfalden.
För det fjärde: transportsystemet. Om det skall fungera på lång sikt måste trafikökningen, trafikstockningarna och miljöpåverkan begränsas.
Dessa fyra områden kräver ett beslutsamt ledarskap och snabba insatser. De policy-förslag som kommissionen presenterade i sitt meddelande är fortfarande aktuella.
Den hållbara utvecklingen måste ha högsta prioritet när den gemensamma politiken ses över. Europeiska rådet noterar detta - med särskild hänvisning till jordbruk och fiske. Vid mötet fastställdes ytterligare ett antal specifika övergripande mål och åtgärder för vart och ett av dessa fyra prioriterade områden.
Jag vill betona att hållbar utveckling inte bara skall koncentreras på problemen, bekymren och kostnaderna, utan det handlar lika mycket om innovation, investeringar, tillväxt och nya jobb som miljöskydd, hälsa och livskvalitet. Hållbar utveckling som koncept och idé ger nya ekonomiska möjligheter. Vi är glada att Europeiska rådet delar denna uppfattning och har understrukit detta faktum.
Slutligen: Europa har också ett internationellt ansvar för hållbar utveckling. I ordförandeskapets slutsatser framhölls återigen unionens åtagande att uppnå FN:s mål för biståndsinsatser och för utvecklingsbistånd på 0,7 procent av BNP. I början av nästa år kommer kommissionen att lägga fram ett meddelande om hur unionen skall kunna bidra globalt till hållbar utveckling. Det meddelandet, tillsammans med den strategi om hållbar utveckling som lades fram i Göteborg, blir EU:s huvudsakliga bidrag till världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg nästa år.
Fru talman! Europas medborgare förväntar sig att unionen inte bara ser till dagens behov, utan att den också tryggar barns och barnbarns framtid. Medborgarna förväntar sig att vi är med och löser de globala problem som miljöförstöring och underutveckling utgör. Detta är vad hållbar utveckling handlar om. Det är därför ett viktigt framsteg att det vid Europeiska rådets möte i Göteborg godkändes en strategi för hållbar utveckling och att det därmed har inletts en process för att utarbeta och genomföra den.
Utvidgningen är ett historiskt tillfälle att säkerställa stabilitet och välstånd i Europa för lång tid framåt. Den konkreta tidtabell som fastställdes i Göteborg är därför av allra största betydelse.
Vår bedömning är att Europeiska rådets möte i Göteborg var framgångsrikt och gav konkreta resultat. Mötet utgör slutpunkten för ett ordförandeskap med vilket kommissionen har haft ett gott samarbete och som har uträttat mycket, inte minst inom mitt eget ansvarsområde.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, kolleger! Först vill jag uttrycka min förvåning över att ordföranden i Europeiska kommissionen inte är här i dag. Detta är en debatt om Sveriges ordförandeskap, om ett viktigt toppmöte, och jag är verkligen förvånad. Det riktar sig inte mot er, kommissionär Wallström, jag uppskattar er, ert arbete och er person. Men det är inte i sin ordning att kommissionens ordförande låter sig representeras av en ledamot av kommissionen, som tillhör det land som innehar ordförandeskapet. Det här är ju inte något svenskt företag, utan vi diskuterar Europas framtid. I framtiden förväntar jag mig att ordföranden i Europeiska kommissionen också är närvarande i plenum vid en så viktig fråga.
(Applåder)
Jag vill nu först komma med en positiv bedömning, och sedan med ett kritiskt påpekande. Till att börja med vill jag erinra om att vår grupp har föreslagit att vi skall avsluta anslutningsförhandlingarna med de första länderna fram till hösten 2002, så att sedan de första länderna kan delta i Europavalen i juni 2004. Det har kammaren gått med på, det har kommissionen gått med på, det har Europeiska rådet i Nice gått med på, och det formuleras nu uttryckligen ännu starkare av er. Jag vet ju att det har funnits ett starkt motstånd mot det. Men ni har hävdat er, och vi är också tacksamma för att en stor majoritet av det svenska folket uttalar sig för utvidgningen. När ni har rätt, när ni gör något bra, herr rådsordförande, då skall ni ha erkännande för det, och jag vill uttryckligen uttala mitt tack och erkännande till er för att ni har infört tidsfristen 2004 i beslutsfattandet i Göteborg.
(Applåder från mitten och höger)
När vi talar om det svenska folket, ett mycket sympatiskt folk, då hoppas jag, även i ert intresse som svensk statsminister, herr rådsordförande, att samtycket till den gemensamma europeiska valutan i framtiden kommer att bli lika stort som det som finns för utvidgningen, så att även Sverige integreras helt i vår politiska europeiska familj. Det är ett önskemål för er och för oss alla, ty vi är en gemenskap. Hit hör också att Sverige beslutar sig för euron.
(Applåder från centrum och från höger)
Nu ett kritiskt påpekande. Det uppstod tragiska tumult i Göteborg, och jag vill nu inte göra någon bedömning av polisens säkerhetspolitiska agerande, det har jag också alltför liten kunskap om. Men jag vill göra en bedömning av hur ni, herr rådsordförande, den 17 juni yttrade er om det i svensk TV. Min kollega Gunilla Carlsson, ordföranden i vår grupps svenska delegation, har redan sagt något om det. Ni talade om fascistiska krafter. För att inte något missförstånd skall uppstå vill jag säga att jag avgjort är för att man med all beslutsamhet politiskt bekämpar fascister, högerextremister, var de än uppträder, och när de använder sig av våld. Men under torsdagen, vid vårt förberedande möte med Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, såg vi ändå att det var röda fanor som man bar fram genom Göteborg, och de egentliga våldsamheterna ägde ju rum först under fredag-lördag. Det var porträtt av Che Guevara, och det var porträtt av Fidel Castro, och då kan man ju inte bara säga att det här handlar om fascister. Vi vet också, och jag citerar en stor europeisk tidning, att kärnan utgjordes av en antifascistisk aktion, som är vänsterrevolutionär, kampglad och kritisk gentemot den europeiska rörelsen och världshandeln. Vi skulle ha förväntat oss att ni hade yttrat er lika kritiskt gentemot dessa vänsterrevolutionärer, som använder sig av våld, som gentemot dem från höger som utövar våld.
Europa och vårt rättssystem är alltför viktigt för att vi skall vara blinda på ett öga. Låt oss inte på grund av ytligt partipolitiskt intresse blunda för det stora intresset i vår demokratiska och rättsprincipiella ordning, och låt oss i gemensam demokratisk solidaritet uppträda mot varje form av våld, från vilken sida den än kommer, från höger eller från vänster.
(Applåder)
Herr rådsordförande, nu åter ett erkännande. Ni har gjort stora ansträngningar beträffande öppenheten, det är ju också kännetecknande för Sverige, och vi har kommit en bit längre när det gäller offentliggörande av dokumenten. Det är också er förtjänst, men inte enbart er förtjänst. Till exempel har er landsmaninna, vår kollega Charlotte Cederschiöld, bidragit mycket till att vi uppnår större öppenhet här. Låt oss fortsätta på denna väg. Vi vill också ha ett stärkt fortsatt samarbete med ministerrådet, och ökad närvaro här i Europaparlamentet. Här hördes det i början också några kritiska påpekanden, som egentligen inte gällde Sverige, utan ministerrådet. Men jag tror att vi kan bygga vidare på ert arbete.
Ett avslutande påpekande om en positiv signal: Ni bjöd in Rysslands president Putin till toppmötet i Stockholm, och den amerikanske presidenten George Bush till toppmötet i Göteborg. Det vore säkert bra om vi i Europaparlamentet skulle bjuda in båda personerna till vårt parlament, kanske i omvänd ordning, först president Bush och sedan president Putin, eftersom nämligen våra förbindelser med Amerika och Ryssland är helt avgörande för vår europeiska unions framtid.
Herr rådsordförande, det anstår mig icke att dela ut något betyg, men en svensk tidning frågade mig för flera veckor sedan vilket betyg jag skulle vilja ge. Om nästa svenska ordförandeskap avstår från förtäckta partipolitiska ställningstaganden, och verkligen bara sätter Europas intresse i centrum, då skulle man kunna ge den bästa betyg. Detta önskar jag oss båda. Jag önskar Sverige en god europeisk framtid.
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill först och främst tacka Sveriges statsminister, Göran Persson, för att han än en gång har kommit hit till parlamentet och jag vill å min grupps vägnar säga honom att han har klarat det mognadsprov som det första ordförandeskapet innebär med ett allvar och ett engagemang som är kännetecknande för den svenska regeringen.
Jag vill betona att vi verkligen uppskattar er regerings vilja att aktualisera våra förbindelser i så viktiga frågor som medbeslutandeförfarandet och rådets närvaro i parlamentet. Viktiga milstolpar har varit avtalet om handlingars tillgänglighet - det skulle kunna förbättras, men det är ett historiskt dokument - och direktivet om information till, samråd med och deltagande av arbetstagare, en fråga som hade varit olöst i många år.
Naturligtvis hoppas jag också att denna erfarenhet har bidragit till att det svenska folket nu är mer positivt inställt till det europeiska projektet.
En grundläggande punkt i det svenska ordförandeskapet har varit utformningen av den hållbara utvecklingen, som inte bara har lagts fram som en framtidsstrategi, utan genom ett klart och fast försvar för en ratificering av Kyotoavtalet. Denna fråga är inte enbart euroamerikansk, den påverkar hela mänskligheten, vilket den svenska statsministern och jag själv fick tillfälle att bekräfta vid Socialistinternationalens rådsmöte som hölls förra veckan i Lissabon.
En annan grundläggande fråga, utvidgningen, har även den varit föremål för aktivitet från det svenska ordförandeskapet. Jag vill tacka Poettering för att han har gett uttryck för sitt stöd till ett förslag som ursprungligen lades fram av min kollega, vår grupps vice ordförande, Hänsch. Förslaget är inte ett exklusivt monopol för PPE-DE-gruppen; vi kan säga att det är ett förslag från hela parlamentet.
Inom den internationella politiken har Sverige fortsatt med sin internationalistiska linje. När det gäller Mellanöstern var majoriteten av de som arbetade med förslaget till Mitchellrapporten européer och dessutom är det första gången som vi inte bara betalar, utan agerar i en ledarställning, vilket statsministern har betonat. Hans och Javier Solanas närvaro i Mellanöstern har varit ett viktigt steg som vi måste stödja, eftersom vi måste gå framåt med Mitchellrapporten, arbetet med den får inte stagnera.
Vi agerar även i Makedonien och delar på ansvaret med nordamerikanerna - vilket jag tror att de börjar uppskatta - och vårt agerande är seriöst och kraftfullt. Det besök som rådets ordförande gjorde i Nordkorea - som i början var en smula överraskande - har även det höjt nivån i våra förbindelser och det ansvar som vi delar med våra amerikanska samarbetspartner och med övriga världen.
Jag vill även betona det viktiga arbete som Sverige har utfört i Förenta nationerna genom en gammal kollega till oss - Pierre Schori - som vi saknar mycket - som även han har arbetat allvarligt för Europa under denna period.
Jag vill ge en särskild eloge till utrikesministern, Anna Lindh, som enligt min åsikt har agerat med beslutsamhet, finess och med en mycket personlig charm i utvecklingen av hela ordförandeskapets arbete.
En sista punkt har i viss mån kastat en skugga över toppmötet i Göteborg: de våldsamma demonstrationer som vi som var där upplevde på nära håll och som har visats i TV. I första hand måste det sägas att vi absolut respekterar medborgarnas rätt att demonstrera; det är en grundläggande medborgerlig rättighet. Många demonstranter har demonstrerat fredligt i Nice och Göteborg. Detta måste naturligtvis välkomnas och uppskattas, eftersom det innebär att medborgarna börjar intressera sig för vad vi gör. Vi klagar hela dagarna på att de inte bryr sig om oss och det är faktiskt positivt att det sker aktiva demonstrationer i anslutning till det vi gör. Dock måste man skilja mellan små minoriteters våldsamma agerande som organiserar sig i kommandon, har en nihilistisk och våldsam attityd och ser det som sin uppgift att förstöra de saker som vi arbetar för. Till min kollega Poettering vill jag understryka att problemet inte är om de har fascistiska eller antifascistiska symboler. Skiljelinjen går mellan demokrater och antidemokrater och man måste komma ihåg att ytterligheterna berör varandra, även inom politiken. Det handlar följaktligen inte om att diskutera huruvida det kan finnas demonstrationer med fascistiska förtecken eller inte. Däremot står det helt klart att det finns människor som agerar våldsamt och med förakt för institutionerna och friheten. Jag anser att alla demokrater måste stå enade inför detta. Det handlar inte om att vissa känner sig mer berörda än andra när dessa frågor väcks; i den här frågan måste man ha en mycket fast attityd.
Mitt sista påpekande, fru talman, handlar om debatten om Europas framtid. Det svenska ordförandeskapet har inte lyckats införliva konventmetoden, men jag hoppas att de kommer att fortsätta att arbeta för att vi uppnår detta under det belgiska ordförandeskapet.
(Applåder)

Cox
Fru talman, herr rådsordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera statsministern och hans kolleger till ett framgångsrikt ordförandeskap. Det har varit Sveriges första ordförandeskap, och jag anser att både er regering och ert land kan känna en rättmätig stolthet för ett väl utfört arbete.
Av allt det väl utförda arbetet applåderar min grupp särskilt ert klarsynta och beslutsamma engagemang i utvidgningsfrågan från dag ett av ert ordförandeskap. Det har lyst igenom ordförandeskapet, inte bara sedan Göteborg, utan som en vilja att nå resultat ändå från första början. Den beslutsamheten har belönats rikligt. Jag vet att det var en känslig fråga. Men kanske bidrog den irländska folkomröstningens chockresultat till politiska klargöranden, vilket jag välkomnar. Det är ett mycket viktigt budskap till kandidatländerna att säga att vi vill lösa denna fråga så snabbt som möjligt. Åtagandet att försöka se till att den första vågen kan delta i nästa Europaval som medlemsstater är ett viktigt klargörande och en mycket påtaglig landvinning av ert ordförandeskap. Jag gratulerar er till det.
Det är också mycket viktigt att erkänna framstegen under ert ordförandeskap i fråga om den andra vågen av kandidatländer, Helsingforsländerna - åter ett fantastiskt bevis på ert fokus och er beslutsamhet. Jag skulle vilja uppmana det belgiska ordförandeskapet och de ordförandeskap som följer att behålla samma takt, fokus och engagemang. Ni har rätt i, herr statsminister, att även vi nu måste göra en del av vår hemläxa. Inte alla övergångsfrågor gäller enbart kandidatländerna, särskilt inte inom jordbruket, regionalpolitiken och sammanhållningspolitiken. Vi måste nu börja visa mod; vi måste börja fokusera på frågorna.
Jag hoppas att den irländska folkomröstningen inte kommer att hindra denna process. Vi har tid på oss fram till slutet av 2002 för att ratificera Nicefördraget. Det är en sak för den irländska administrationen att besluta hur man skall gå vidare. Men under tiden bör detta inte användas som en anledning till att ta bort foten från gaspedalen när det gäller denna viktiga fråga.
Beträffande en sak som har gett upphov till ett antal kommentarer, stöder, erkänner och prisar min grupp till fullo medborgarnas rättighet i ett fritt samhälle att demonstrera. Men helt klart fanns det i Göteborg anarkistgrupper vars egentliga, primära, syfte var att undergräva själva demokratin. Ni, herr statsminister, lade - mer än någon av era föregångare på dessa internationella möten - ned stor möda på att träffa människor, medla och ordna med boende. För det stora flertalet var målet en fredlig och anständig demonstration. Min grupp skulle vilja framföra sin medkänsla till Göteborgs invånare i ett mycket svårt ögonblick i en underbar värdstad.
Jag har en eller två korta kommentarer. När det gäller Makedonien har ordförandeskapet, tillsammans med kommissionär Patten, Anna Lindh och Javier Solana, visat på värdet av att utveckla en begynnande gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Freden är fortfarande bräcklig. Det är en svår balansgång mellan fred och inbördeskrig, men intensiteten i den europeiska insatsen och enigheten bakom den europeiska insatsen står i skarp kontrast till den splittring som rådde för tio år sedan. Det är inte bara ett framsteg för Europa, utan ett mått på betydande framsteg på marken.
Till sist, angående bolagsrätt vid sammanslagningar och uppköp, har ordförandeskapet gjort ett fantastiskt arbete och lyckats nå en besvärlig kompromiss. Jag skulle vilja vädja till ledamöterna i denna kammare att inte omintetgöra ett viktigt förslag till ekonomisk reform.
(Applåder)

Schörling
Fru talman! Jag vill börja med att tacka det svenska ordförandeskapet för att man har visat stor respekt för och vilja att föra en dialog med Europaparlamentet. Både här i kammaren och i utskotten har ordförandeskapets närvaro varit väldigt stor och mycket uppskattad.
Dialog, öppenhet och deltagande är förutsättningen för att demokratin skall fungera. I Göteborg fanns ett försök till dialog mellan politiker, olika organisationer och demonstranter. Tyvärr blev det bara ett välvilligt försök. I verkligheten satt nämligen stats- och regeringscheferna bakom avspärrningarna, och det fanns inga möjligheter för det civila samhället och medborgarna att följa förhandlingarna om allas vår framtid. Ur denna toppmöteskulturens slutna rum föds en frustration och en vanmakt, vilket uttrycktes även av fredliga demonstranter, som försökte få igenom sitt budskap till stats- och regeringscheferna. Tyvärr åstadkom också en liten klick av provokatörer förstörelse och våldsamheter. De stenar som dessa provokatörer kastade var ju inte bara riktade mot poliserna utan mot hela det demokratiska samhället, och mot alla oss som verkligen försökte föra fram ett budskap. Det kan man verkligen känna stor sorg över.
Det är också oacceptabelt att polisen sköt skarpt mot provokatörerna. Nu har en utredning tillsatts som skall undersöka hur detta kunde vara möjligt i Sverige i dag.
Jag är också besviken på hur EU:s ledare verkar reagera på den frustration som finns över utvecklingen i EU. Jag tycker vidare att man inte har tagit någon hänsyn alls till folkomröstningsresultatet på Irland. I stället försöker man göra detta till ett irländskt problem, medan det i själva verket naturligtvis är ett problem för hela EU.
Även en majoritet av Europaparlamentet verkar i dag göra samma misstag, eftersom man har avvisat rådets förslag när det gäller att tillsätta ett öppet forum, och genom att man bara tänker förorda att nästa regeringskonferens skall vara ett konvent. Jag förstår inte denna motvilja mot att öppna upp EU, att föra en dialog med det civila samhället och med medborgarna. Vad tänker svenska ordförandeskapet göra i framtiden för att få med sig kollegerna och få dem att förstå att detta är absolut nödvändigt?
Av de tre E:na var det väl i fråga om Enlargement, utvidgningen, som man verkligen hade kämpaglöd och lyckades åstadkomma något. Det gläder mig väldigt, väldigt mycket, att det nu finns en fastslagen tidsplan för anslutningsförfarandet. Däremot vet jag inte hur mycket krut som lades ner på hållbar utveckling. Resultatet blev i alla fall klent jämfört med vad man hade kunnat förvänta sig. Det var nämligen ett bra förslag som kommissionen hade lagt fram. Jag vet inte om det beror på en oerhörd motvilja från EU:s stats- och regeringschefer att förstå vad hållbar utveckling egentligen innebär. Hur skall man nu hinna förankra en plan och en politisk process inför Rio+10-konferensen i Sydafrika, när man inte har lagt fram de konkreta åtagandena om vad som skall hända med klimatmålen efter 2010, hur man skall stoppa utfiskningen, hur man skall kunna ändra den förödande jordbrukspolitik som vi har i dag? EU:s ledare måste ta ett globalt ansvar också. Det tror jag att resten av världen och EU:s medborgare kräver.
(Applåder)

Sjöstedt
Fru talman! Sverige beskrivs ibland som ett välorganiserat men inte särskilt spännande land. Det är en bild som stämmer ganska väl med det svenska ordförandehalvåret i EU.
Organisatoriskt har ordförandeskapet fungerat bra. Svenska diplomater har arbetat idogt för att sy ihop olika kompromisser. Politiskt har det haft låg profil. Allt har gjorts för att visa att Sverige är en lojal EU-medlem, både gentemot EU-systemet och gentemot de stora länder som dominerar unionen. Allra tydligast blev detta när irländarna röstade nej till Nicefördraget. Göran Persson klargjorde omedelbart att det irländska folket inte fick använda sin rätt att stoppa mer centralstyrning och överstatlighet inom EU. Nicefördraget skulle ligga fast. Det är i praktiken ett angrepp på varje litet lands rätt att stoppa förändringar i fördraget om man vill göra det.
Ibland har kompromisser slutits till varje pris. De nya reglerna om tillgång till dokument blev så svaga att organisationer för journalister i Europa tyckte att de nu gällande reglerna var bättre.
Inför ordförandeskapet prioriterade Sverige utvidgningen, sysselsättningen och miljöfrågorna. Med utvidgningen har ordförandeskapet arbetat hårt. Tempot har hållits uppe i förhandlingarna som reglerar hur kandidatländerna skall anpassas till EU:s regelverk. Det har varit viktigt för att utvidgningen inte skall försenas.
EU:s politik för ökad sysselsättning framhålls ofta som ett "vänsterprojekt" som skall motverka högerpolitiken i valutaunionen. Vid toppmötet i Stockholm behandlades frågan, men det enda konkreta beslut som man minns därifrån var ett beslut om avreglerad finansmarknad. Det är inte mycket till vänsterpolitik.
På miljöområdet har ordförandeskapet haft en del otur. Arbetet med det viktigaste miljöproblemet, klimatfrågan, har effektivt saboterats av USA:s nye president. På toppmötet i Göteborg fanns möjlighet att anta en bra strategi för hållbar utveckling, men när det väl kom till kritan hade de flesta radikala miljökraven plockats bort från texten.
På några områden har ordförandeskapet lyckats bra. Förutom utvidgningsförhandlingarna är beslutet om att ta bort tullar för de allra fattigaste länderna ett klart steg framåt. Även ordförandeskapets arbete mot kvinnohandel, trafficking, och för fred på Balkan är berömvärt. Som vanligt tas dock många av de viktiga besluten mer i tysthet. Sverige har lojalt arbetat vidare med EU:s militarisering och därmed i praktiken för avskaffandet av Sveriges neutralitetspolitik.
Under perioden har Sverige och de andra nordiska länderna gått in i Schengenavtalet, som är EU:s viktigaste verktyg för att bygga nya, hårda gränser mot dem som bor utanför unionen. På detta område finns en verklig skamfläck för det svenska ordförandeskapet. Sverige röstade för förslaget om böter vid transportöransvar, ett förslag som innebär en sorts privatisering av asylpolitiken, vilket i sin tur skulle innebära att flygbolag och andra transportörer bestraffas om de inte sorterar bort flyktingar som inte har sina papper i ordning när de söker sig till EU. När ordförandeskapet inleddes stod Göran Persson här och talade om en solidarisk flyktingpolitik. Vi kan bara beklaga att regeringen sedan i praktiken har handlat tvärtom.
Till sist några ord om Göteborg: I Göteborg tog små militanta grupper chansen att anfalla polisen och begå omfattande skadegörelse. Oavsett vad dessa grupper säger sig stå för, är det ett agerande som aldrig kan försvaras. Att kasta sten och begå skadegörelse är inte politik det är kriminalitet. Det skall emellertid inte dölja att det i Göteborg också fanns tiotusentals människor som fredligt och värdigt demonstrerade för ett bättre Europa än dagens EU med EMU och Schengen. Det är faktiskt viktigare vad 50.000 människor gör än vad 300 våldsverkare ställer till med!

Le Pen
Fru talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! I Göteborg talade man mycket om "hållbar utveckling", ett vagt begrepp om man vill, men som är på modet. Man måste verkligen skatta sig lycklig över den vilja som finns i medlemsstaterna att införa folkhälso- och miljöfrågor i all politik som genomförs i Bryssel. Efter galna ko-sjukan och mul- och klövsjukan, måste vi erkänna att det verkligen var på tiden.
Ivern att lägga fram Kyotoprotokollet och den framtida världspakten som ett botemedel är däremot en fars. Det är en marknad för godtrogenhet där Europa är den enda kunden, ett slags ny snyftning från den vite mannen som låter sig anklagas för att helt själv förstöra planeten. Varken Kina eller Indien kommer att delta, eftersom de prioriterar utveckling, tillväxt och industrialisering. Det är lite grand på det sättet i USA också, när tillväxten avtar i en situation med ökad internationell konkurrens.
För det andra finner ni inte ord som är hårda nog för att fördöma de våldsamma demonstrationer som ackompanjerade toppmötet. Det är synd att denna uppvisade indignation skall glömmas bort när det gäller att fördöma det dagliga våld och den dagliga osäkerhet som miljoner av våra medborgare är utsatta för.
De europeiska regeringarna - den franska i synnerhet - är inte ens i stånd att garantera skydd för sin egen befolkning. Deras invandringspolitik, förlåtandekulturen, försvaret av brottslingarnas rättigheter i beskydd av de mänskliga rättigheterna, och avskaffandet av dödsstraffet är i lika hög grad kriminella faktorer. Snarare än att peka ut en handfull vänsteranhängare, som Crespo för övrigt märkligt nog kallade fascister, såvida han inte ville erkänna att fascismen i själva verket hade sitt ursprung i socialismen, eftersom alla fascismens ledare var socialistiska ledare innan de blev fascistiska ledare.
Det är slutligen skandalöst att ingen tar anstöt över de europeiska institutionernas totalitära övertramp. Det är bara här som man systematiskt vill tvinga befolkningarna att rösta om när resultatet av en omröstning inte behagar. Danmark gav efter under hot 1992; Österrike har vägrat med rätta. Irländarna måste stå emot: deras "nej" ger dödsstöten åt Nicefördraget både juridiskt och faktamässigt. Alla de folk som inte rådfrågats - och som inte kommer att rådfrågas av rädsla för att de skall säga nej - är solidariska med dem.

Bonde
Fru talman, herr statsminister! Jag vill börja med att berömma Göran Persson och Sverige för ett kompetent ordförandeskap. Ni har med er hemsida satt en ny standard för öppenhet, men det svenska undertecknandet av öppenhetsförordningen medförde också att det nu är EU som bestämmer vad ni i Stockholm får lov att lämna ut. Jag bad om protokollen från mötena om öppenhet, men inte ens dessa har ni vågat lämna ut. De kommer ju att visa att Frankrike, Tyskland och Spanien är emot öppenhet och om detta blir känt kommer dessa tre länders regeringar att av sina folkvalda och sina väljare pressas att godta den öppenhet som Sverige hade som målsättning. Sverige har här gjort sig skyldigt till ett historiskt svek.
Sverige har också brutit mot fördraget genom att införa kvalificerad majoritet som beslutsmetod vid kommande ändringar av sekretessreglerna. Fram till det lagstridiga antagandet av den 19 mars kunde framsteg antas av 8 av 15 länder, vilket är svårt nog bara det. Nu kan framsteg blockeras av Frankrike, Tyskland och Spanien, även om vi kan övertyga alla de övriga 12 länderna om att det verkligen handlar om ett framsteg. Parlamentet driver nu en rättslig process mot rådet. Det är pinsamt för ett svenskt ordförandeskap att behöva anklagas fördragsbrott i samband med öppenhetsfrågan.
Jag vill också kritisera polisinsatsen i Göteborg. Maskerade demonstranter kastade gatsten mot polisen och slog sönder butiker utan att bli gripna. I stället togs fredliga demonstranter i förvar när de anlände till Göteborgs hamn. De fick inte lov att delta i fredliga demonstrationer, och detta måste vi lära oss någonting av. Vi måste föra en dialog med de fredliga demonstranter som använder sig av argument, och tala om för våldsverkarna att en sten mot någons ruta kan vara ett mordförsök. Vi som vill kunna demonstrera fredligt måste också lära oss av dessa våldsyttringar. Maskerade personer skall förvisas från demonstrationer. Fredliga demonstranter får aldrig kunna förväxlas med kriminella. Det finns ingen ursäkt för våldet, men anledning till eftertanke och reflektion. Varför har så många ungdomar givit upp hoppet om att kunna påverka besluten genom argumentation? Varför ägnar massmedierna mer uppmärksamhet åt människor med gatstenar än åt människor med argument? Varför har i stort sett inga europeiska massmedier rapporterat om alla seriösa debatter som ägt rum i anslutning till toppmötet i Göteborg?

Raschhofer
Fru talman, herr statsminister! Sverige har för första gången innehaft ordförandeskapet i unionen. Det är inte någon lätt uppgift. Det vet jag som österrikiska. Målen var ambitiösa. Ordförandeskapet i rådet koncentrerade sig på några prioriteringar enligt mottot: Less is more. Framför allt gjordes viktiga framsteg på vägen mot utvidgningen av unionen. I fråga om kapitlen fri rörlighet för personer och tjänster kunde man uppnå ett enande. Jag vill gratulera till denna framgång.
Men på en punkt är jag inte överens med tidningarnas kommentatorer. Jag anser inte att det är seriöst att betrakta fastläggandet av konkreta datum för anslutningen som en stor framgång. Det finns många öppna frågor som fortfarande är olösta. Efter den irländska folkomröstningen är ratificeringen av Nicefördraget oviss. Huruvida Nice är en conditio sine qua non för utvidgningen, det har man diskuterat. Den irländska befolkningen har emellertid gett en tydlig signal om att diskussionen om unionens framtid inte längre får föras ovanför medborgarnas huvuden, inom stängda dörrar, utan måste föras direkt med människorna.
Ett mål för toppmötet i Göteborg var utarbetandet av en strategi för en hållbar vidareutveckling. Rådets utsago att man ville överföra transporterna till järnvägen och främja en fullständig internalisering av de externa kostnaderna anser jag vara ett viktigt klarläggande. Gemenskapen kommer snart att få tillfälle att låta dessa ord följas av handlingar. De förestående förhandlingarna i samband med att transitavtalet med Österrike löper ut skulle erbjuda ett bra tillfälle för detta.

Carlsson, Gunilla
Fru talman! Det är tråkigt att dagens debatt om det svenska ordförandeskapet - för vårt land var det ju första gången med allt vad det innebär - måste börja i ett konstaterande att det riskerar att bli ihågkommet för stenkastande anarkister som försökte stoppa mötet och som skoningslöst slog sönder Göteborgs trevliga huvudgata och flera goda intentioner.
Samarbetets fördelar och vinsterna för medborgarna fick stå tillbaka, medan våld och huliganer kom att dominera rapporteringen från mötet. Jag vet att nästan alla här i kammaren delar denna min sorg, men det hade varit tryggare för demokratins framtid om vi kunde vara helt eniga.
Det svenska ordförandeskapet bör i stället bli ihågkommet för de insatser som gjorts när det gäller utvidgningen. Att säkra och utöka Europas frihet och demokrati till det tidigare kommunistockuperade Öst- och Centraleuropa är den absolut viktigaste uppgift Europasamarbetet har. Hand i hand med detta förs en spirande debatt där de stora frågorna om det europeiska samarbetets framtid ställs. Ibland talas det mer om hur beslutsprocesserna skall organiseras än om vad vi skall samarbeta om och vad EU inte skall lägga sig i. Jag tror att vi allt för ofta talar ovanför medborgarnas huvuden och långt bortom deras vardag.
Irlands nej till Nicefördraget är en läxa för oss alla och ett bekymmer inte bara för den irländska regeringen. Debatten om EU:s framtid måste föras i mer principiella och grundläggande termer. Därför är det inte så viktigt vad vi säger och gör här, utan att vi diskuterar mer i våra valkretsar.
I mitt hemland, om jag får ta det som ett exempel, är det viktigt att nu ta till vara det intresse som ordförandeskapet har medfört. Det finns nu möjlighet att föra en debatt om Europas framtid som kan beröra medborgarna, vilket statsministern också påtalade. Det innebär att Sverige nu också måste ta tag i frågan om euron. Den gemensamma valutan är så central i EU-samarbetet att det socialdemokratiska partiet och den svenska regeringen måste ta sitt ansvar för Sveriges EMU-medlemskap.
I andra länder är det andra frågor som måste vara i fokus. Jag tycker det är viktigt att Europavänner står upp för att de fria marknaderna skall råda och för ett Europa som är mer öppet för omvärlden. I en del medlemsländer bör Europavännerna ta ett större ansvar för att utvidgningen nu blir verklighet.
Eftersom det svenska ordförandeskapet strävade efter att vara ett ordförandeskap för hela unionen, var det viktigaste att vi fick ett genombrott i utvidgningsförhandlingarna. Att det inte blev med större entusiasm och med större mod är inte i första hand det svenska ordförandeskapets fel. Det var andra som bromsade. Jag hoppas därför att de förhandlingsresultat som uppnåtts har stärkt en framgångsrik utvidgning och att de tyngsta frågorna som återstår, jordbruks- och regionalpolitik, inte får störa och stjälpa datumbesluten från Göteborg. Låt oss se till att detta konkreta överskuggar vänsterextremisternas stenkastning och huliganism! Låt oss alla gemensamt arbeta för att gatans parlament inte skall få segra!

Andersson
Fru talman! När jag åkte hem med flyget förra veckan fick jag tag i en svensk näringslivstidning, Dagens Industri, som inte alltför ofta brukar berömma den svenska regeringen. De satte betyg på ordförandeskapet, och det stod med stor rubrik "Med beröm godkänt". Jag skulle vilja säga detsamma.
Det svenska ordförandeskapet hade tre viktiga, stora ambitioner. Det har talats mycket om utvidgningen. Det råder ingen tvekan om att denna fråga behandlades på ett mycket bra sätt. Det viktiga nu inför framtiden för oss i parlamentet, för Sverige och andra länder i rådet är att hålla tempot uppe så att vi kan leva upp till de mål vi har satt upp.
När det gäller jobben blev resultatet kanske inte så storslaget. Avregleringarna var definitivt inte storslagna, för många på högerkanten blev besvikna över att det inte var tillräckligt med avregleringar. Det handlade om att föra stafettpinnen vidare i den viktiga process som handlar om jobb och tillväxt. Det sattes upp en del nya mål. Bland annat tog man upp familjepolitiken och den äldre arbetskraften. Bara en liten del av denna finns idag ute på arbetsmarknaden, vilket är nödvändigt att ändra inför framtiden.
När det gäller den hållbara utvecklingen kan man ha två perspektiv. Det ena är en jämförelse med kommissionens dokument, och det är klart att i det perspektivet nådde man inte riktigt ända fram. Det andra är i förhållande till dagsläget. Det har gjorts klara, tydliga förbättringar, och det viktigaste är att miljöfrågorna förs in i Lissabonprocessen. Vad är problemet med miljöfrågorna idag? Jo, det är att de ligger vid sidan om, att de alltid kommer sist. Nu kommer de att vägas samman med den ekonomiska och sociala politiken varje år i en fortgående process. Det, om något, är en framgång.
Jag vill också säga något om det globala ansvaret. Man pekade ut transportpolitiken, jordbrukspolitiken och fiskeripolitiken. I övrigt vill jag ta upp öppenheten, information och samråd och inte minst utrikes- och säkerhetspolitiken. Om den skulle jag vilja säga att det är glädjande att Sverige har tagit så stort ansvar på detta området. Det är också glädjande att det svenska folket har förstått att detta inte är någon militarisering utan att det tvärtom handlar om att skapa fred och stabilitet i ett framtida Europa och dess gränsområden. I den här frågan finns en oerhört stor uppslutning om man skall tro opinionsundersökningar i Sverige.
Framtidsdebatten. Konvent? Ja, men det är inte nog med konvent. Vi måste bredda debatten utöver ett konvent för att föra den med det civila samhället. Skall vi föra debatten med det civila samhället måste vi göra som statsminister Persson sade. Vi kan inte börja med de institutionella frågorna, utan vi måste istället börja med vad det är vi vill att EU skall göra om fem, tio, femton år och hur skall vi göra det. Då kommer de institutionella frågorna sist.
Irland. Vi skall respektera Irland, men vi skall också respektera de andra medlemsländerna. Det finns de som säger att vi nu skall lägga av! Skall inte det svenska parlamentet eller de andra parlamenten få diskutera Nicefördraget? Vad är det för en syn på demokrati, att vi skall lägga av ögonblickligen därför att det irländska folket sade nej? De andra folken har väl också rätt att diskutera frågan i sina parlament eller på det sätt de har valt? Sedan får vi se 2002 hur slutresultatet blir, och det är upp till det irländska folket att bedöma situationen vid det tillfället.
Till sist något om kravallerna: Jag stöder fullt och fast vad Enrique Barón Crespo sade. Vi måste göra en åtskillnad mellan dem som kastar sten, som är fåtaliga, och dem som vill uttrycka en åsikt om det fortsatta arbetet inom EU. Vi skall stimulera till en debatt med det civila samhället, men vi skall vara hårda mot dem vars enda argument är en sten i handen.

Rutelli
Fru talman! Även jag ansluter mig till dem som applåderar det svenska ordförandeskapet för utvecklingen av unionens institutionella uppbyggnad och framför allt för insatserna när det gäller att främja utvidgningen. För första gången verkar många européer vara medvetna om att om bara tre år kanske vi står här i detta parlament som företrädare för 25 europeiska länder. Men vi vet också vilka problem som kommer att uppstå, inte bara på grund av dråpslaget från den irländska folkomröstningen, utan också på grund av de allt större svårigheterna att få de europeiska medborgarna att delta i arbetet på att bygga framtidens Europa.
Min uppfattning är lätt att uttrycka: vi måste se till att alliansen mellan parlamentet och kommissionen får en nystart, och jag tycker att kommissionen - och här vill jag åter uttrycka mitt fulla förtroende för ordförande Prodi och kommissionsledamöterna - borde visa att den är kapabel att hantera sina olika ärenden och utarbeta en gemensam vision. Parlamentet borde visa större stolthet över att företräda en demokrati som står i begrepp att utvidgas till att omfatta en halv miljard människor, i ett skede när en så stor del av jordens befolkning ställer sig kritiska till globaliseringen. Vi är det första exemplet på en överstatlig makt som fortsätter att växa, och detta, fru talman, måste vi framhålla: detta är Europas bidrag när det gäller frågan hur världen skall styras i framtiden.
Jag vill också uttrycka min uppskattning av hur det svenska ordförandeskapet har hållit fast vid den europeiska ståndpunkten i fråga om miljön och på nytt lanserat tankarna i Kyotoavtalet, ett avtal som inte bara är viktigt på grund av det regelverk det innehåller, utan också för dess impulser när det gäller att främja vetenskaplig forskning, teknisk förnyelse och industriell konkurrens om man betraktar avtalet - vilket kommissionär Wallström har påpekat - inom ramen för en europeisk strategi för hållbar utveckling.
Slutligen vill jag, en dag för tidigt, framföra mina välgångsönskningar till och mitt förtroende för ordförandelandet Belgien, ett av de länder som grundade Europeiska unionen. Med det belgiska ordförandeskapets hjälp kommer vi med friska krafter och nytt mod att kunna ta itu med arbetet att förbereda förutsättningarna för att skapa en union bestående av 25 länder om bara tre år, men även en europeisk union som är mer demokratisk och som i konkret mening står närmare subsidiaritetsprincipen, fru talman.
Många européer, och även de som röstade nej i den irländska folkomröstningen, kräver att vi minskar det överdrivet stora antalet regler. I grund och botten kräver de att Europeiska unionen effektivare skall ta itu med de strategiska frågorna och äntligen göra färre saker som är mindre viktiga.

Evans, Jillian
Fru talman! Som många andra kolleger har sagt, är en av de mest oroande aspekterna av våldet i Göteborg att det avledde uppmärksamheten från de många människor som var där för att demonstrera fredligt i syfte att meddela sin legitima oro till regeringscheferna. Våldet överskuggade det verkliga budskap som framfördes av de riktiga demonstranterna utanför toppmötet, som var att människorna vill vara mer engagerade i processen att bygga framtidens Europa. De vill delta i en verklig offentlig debatt.
Efter-Nice-processen och konventet är avgörande för att garantera att verkliga demokratiska reformer kan komma till stånd och att europeiska medborgare kan spela en roll i det förloppet. Vi välkomnar åtagandet i Göteborg om att gå framåt med anslutningsförhandlingarna, så att de första nya medlemsstaterna kan delta i valet år 2004.
Vi välkomnar också upprättandet av en europeiska strategi för hållbar utveckling - låt vara att det är en mycket urvattnad version av den som ursprungligen lades fram av kommissionen, vilken innehöll ambitiösa mål och konkreta åtgärder. Hållbar utveckling handlar om människor: deras ekonomiska och sociala behov, såväl som om miljövård. Det kommer att få väldiga följder att genomföra detta i praktiken. Vi kan inte fortsätta att plundra våra naturresurser och sedan hoppas på att det skall gå att reparera skadan med vetenskapens och teknikens hjälp. Det behövs ett nytt synsätt.
Persson nämnde vikten av att lägga fast processerna. Vid det europeiska toppmötet i Cardiff 1998 antog man vad som kallas "Cardiffprocessen", vilken går ut på att integrera miljöhänsyn på alla EU:s politikområden, som det första steget mot hållbar utveckling. I Göteborg tog man inte nästa stora steg rent praktiskt, efter Cardiffprocessen, men den viktiga länken finns där, och det går att bygga vidare på strategin. Förhoppningsvis kommer vi att få se detta äga rum och kommer vi att få se framsteg vid vårtoppmötena framöver. Detta är nödvändigt, om EU skall kunna ge ett betydande bidrag till världstoppmötet Rio+10 år 2002.
Ett annat välkommet beslut i Göteborg var planen att ratificera Kyotoprotokollet - även utan USA - före Rio+10-konferensen. Detta kommer att sända ett mycket tydligt budskap - inte bara till Förenta staterna, utan även till resten av världen - om vårt engagemang för detta mål och vår beslutsamhet att bekämpa klimatförändringar.

Kaufmann
Fru talman, herr rådsordförande! Bilderna från Göteborg var skrämmande. Vandalism, blind förstörelsemani, kriminellt våld - allt detta bör fördömas, och det fördöms med all beslutsamhet från min grupps sida. Något sådant får inte upprepas! Människor som vill uttrycka sina åsikter, som tillvaratar sina demonstrationsrättigheter eller vill protestera mot politiska beslut, måste även i framtiden i obegränsad omfattning kunna göra detta fredligt, så som cirka 20 000 fredliga demonstranter också gjorde i Göteborg.
Intresserade medborgare kommer även i framtiden att betrakta europeiska toppmöten som ett politiskt tillfälle för att föra fram sina idéer och förväntningar, och det är bra, ty när man på demokratisk väg bygger upp Europa måste man i högre grad ta hänsyn till medborgarnas önskemål. Politiken och regeringarna får inte längre sväva fram över medborgarnas huvuden och hjärtan.
Det svenska ordförandeskapet i rådet gjorde stora ansträngningar här. Det ansträngde sig för att ta itu med bristen på demokrati som ett problem i Europa, och det bör den i själva verket få ett erkännande för. Men resultatet är ändå ganska magert. Detta är dock inte något som den svenska regeringen bör få hela skulden för. Det gäller alla regeringar.
Det vi behöver med tanke på den allmänna diskussionen om Europas framtid är en bred debatt. Den måste föras på ett målinriktat och resultatorienterat sätt, och, fru talman, herr rådsordförande, ni känner till att vi i detta parlament vill ha ett konvent, som skall förbereda nästa regeringskonferens. Ni har här gjort ett förarbete, och det blir nu det belgiska ordförandeskapets sak att få i gång detta konvent fram till Laeken. Jag är mycket positiv till att det också här redan finns förslag om att utvidga föredragningslistan och ta upp ytterligare frågor i debatten om Europas framtid.

Dell'Alba
Fru talman, herr rådsordförande! Det är en historiens paradox att det var just i Göteborg som de nya typerna av protester, detta nya fenomen i samband med de europeiska toppmötena, drevs till sin spets. Jag säger "paradox" eftersom Sverige av tradition genom sina olika regeringar gjort öppenheten till en av grundbultarna i sin Europapolitik, och nu fann sig leda det minst öppna organet, det där alla beslut hamnar, även de allra minsta, på grund av en missuppfattning när det gäller mellanstatlighetens betydelse, något som jag hoppas att ni, herr ordförande, och ert land tar er en funderare på. När parlamentet kräver mer makt så gör vi det även med stöd av den demokratiska legitimitet som detta organ utan tvekan har och som medlemsstaternas regeringar i denna form - inte i allmänhet, men i just denna form - inte har. Ur den synpunkten skulle Göteborg med andra ord kunna bli en nyttig läxa för de regeringar som fortfarande tvekar inför en något annorlunda vision av Europa, en vision som delas av många av mina kolleger i denna kammare.
När det gäller en punkt vill jag särskilt tacka det svenska ordförandeskapet, och det är för dess ansträngningar - något som ingen hittills har framhållit eftersom det skedde en aning i det fördolda - när det gäller den internationella brottmålsdomstolen. Det svenska ordförandeskapet har låtit de femton medlemsstaterna anta ett dokument, en gemensam ståndpunkt, som är mycket viktig, en stark ståndpunkt till förmån för inte bara ratificeringen av, men kampanjen för ratificeringen av den internationella brottmålsdomstolen, och har dessutom för tre dagar sedan ratificerat domstolens stadgar. Detta är en insats som förtjänar beröm, eftersom Sverige genom att göra detta bidrar till att skapa något som, i och med arresteringen av Milosevic, får en allt konkretare form.
Slutligen en sak som jag är glad över att ni inte lyckades klara av och det är fördelningen - enligt den italienska Cencelli-handboken - av de olika byråerna, där ni ville ta bort möjligheten att eventuellt ge Parma den nya livsmedelsmyndigheten och i stället placera den i Helsingfors, ett felaktigt förfarande som dessbättre inte lyckades.
Med andra ord ett "bravo!" till det svenska ordförandeskapet för det man uträttade såväl när det gäller klimatet som brottmålsdomstolen.

Abitbol
Fru talman, herr ordförande för rådet! Det som man kommer att komma ihåg av det svenska ordförandeskapet är tyvärr att poliser som i det här fallet var europeiska för första gången sedan Europeiska gemenskapens födelse sköt med skarpladdade vapen mot europeiska demonstranter. Det som man kommer att komma ihåg av det svenska ordförandeskapet, det är detta våld och det är föraktet. Det förakt med vilket de europeiska ledarna har behandlat resultatet av den irländska folkomröstningen.
Toppmötet i Göteborg visade att Europeiska unionen höll på att bli ett slags "förbjuden stad", lika främmande för de europeiska folken, och lika föraktfulla gentemot dem som den manchuriska dynastin gentemot de mest avlägsna mongoliska folkgrupperna. Fullständigt likgiltig inför folkens suveräna uttryck - kom ihåg danskarnas "nej" den 28 september förra året, som behandlades med ett likadant förakt - tycks det mig som om Europeiska unionen, jag vet att det kanske kommer att chockera, håller på att återskapa ett kolonialt funktionssätt gentemot de nationer som den utgörs av, med den enda skillnaden att kolonialmakten nu tänker fortsätta med koloniseringen, i stället för att som hittills skett i historien, föregå den.
Det är därför som det nu tycks mig som om gensvaret hos irländarna, ett folk som sedan länge farit illa i historien, förebådar ett allmänt motstånd hos de europeiska folken: att stå emot uppkomsten av denna nykolonialism av icke förut skådat slag, som på något sätt uppkommit inuti unionen, som sedan Maastricht, Amsterdam och nu Nice påstår sig härska över dem och utan våld ge dem fördelarna hos ett företag som till sin natur är fördelaktigt: Europa.

Berthu
Herr talman! Rådet i Göteborg gick i rätt riktning när det slog fast att utvidgningsprocessen inte kan hejdas och när det fastställde som mål att de första kandidatländerna skall anslutas i tid för att de skall kunna delta i de europeiska valen 2004. Men samma råd begick samtidigt ett stort misstag när det i punkt 4 i sina slutsatser verkade förena utvidgningens öde med Nicefördragets öde. Det är ett juridiskt, politiskt och moraliskt misstag.
Det är ett juridiskt misstag, eftersom, som kommissionens ordförande sade den 21 juni,
och det är kanske förresten därför, herr Poettering, som kommissionens ordförande inte är här i dag: "ratificeringen av Nicefördraget juridiskt sett inte är nödvändigt för utvidgningen". Jag är hur som helst förbluffad, eftersom Prodi, fortfarande juridiskt sett, sedan dess inte har blivit motsagd av någon.
Det är dessutom ett politiskt misstag, eftersom Nicefördraget endast är politiskt oumbärligt för utvidgningen för dem som vill skapa en europeisk "superstat". De vill alltså förena superstaten, den europeiska utvidgningen och Nicefördraget, med risk för att de alla går under.
Det är slutligen ett moraliskt misstag, eftersom rådet i Göteborg, i och med bekräftandet av rådets (allmänna frågor) uttalande av den 11 juni har visat prov på ett djupt förakt gentemot ett folks demokratiska uttryck, ett förakt som kastar ett märkligt ljus över det Europa som rådet vill skapa.
Vi vill för vår del ta emot östländerna i ett demokratiskt och fritt Europa, och det är därför, herr talman, som vi accepterar irländarnas klarsynta och modiga val.

Van Velzen
Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionär! För det första skulle jag vilja betona att det svenska ordförandeskapet visst var en ganska stor framgång, tyvärr inte i alla ärenden men det är inget att göra åt. Bokslutet är dock i sin helhet mycket positivt. Jag är också glad att ni fortsätter stödja det belgiska ordförandeskapet. Jag kanske kan få rikta er uppmärksamhet på ett par saker.
För det första utvidgningen. Vi ser att det görs enorma insatser i länderna i Central- och Östeuropa. Frågan blir dock naturligtvis allt mer akut: är Europeiska unionen klar med utvidgningen? Om jag till exempel ser hur lång tid det har tagit att lägga fram en gemensam ståndpunkt med avseende på fri rörlighet för personer, då är jag i alla fall litet orolig för de mycket svårare frågorna som jordbruk eller finansieringen av Europeiska unionen. Jag tror alltså att det är mycket viktigt att trycka på för att se till att Europeiska unionen blir klar i tid. Det är också viktigt att förbereda vår egen allmänhet på det som händer. Det behövs inte bara i Central- och Östeuropa utan också i Europeiska unionen, vilket vi såg vid den irländska folkomröstningen.
Det är utmärkt att vi nu har Milosevic i Haag men jag hoppas att de pengar som utlovats också snabbt betalas ut till befolkningen i f.d. Jugoslavien. Där måste vi nämligen främst ge nya framtidsutsikter. Vi måste också se till att Europeiska unionen i Makedonien vidtar åtgärder för att främja att de två befolkningsgrupperna kan leva tillsammans i fred och att Balkan inte fortsätter att explodera i det avseendet.
Herr talman! Jag tror att när det gäller Ryssland så får vi inte bara vara artiga mot Putin utan framförallt också kritisera honom för att det brister i upprätthållandet av de mänskliga rättigheterna och även för bristerna i pressfriheten. På den punkten måste vi framföra ett tydligt budskap till Putin.
Avslutningsvis, så var energipolitiken en liten miss från det svenska ordförandeskapets sida. Det är mycket synd att den fransk/tyska axeln har lett till att avregleringen av energimarknaden inte kommit längre i Europa. Det tycker jag är en viktig uppgift för det belgiska ordförandeskapet.

Van den Berg
Herr talman! Stenar är inte åt vänster, stenar är inte åt höger, de är antidemokratiska. Det bästa svaret på stenar och antidemokrati är att försvara vår egen europeiska demokrati, förklara för våra medborgare varför Europa är viktigt och ingå en debatt med medborgarna och visa konkreta resultat.
Min gruppordförande har redan framfört sitt tack och jag vill ännu en gång upprepa det till Göran Persson, Lars Danielsson och Anna Lindh, vilka mycket konkret har samarbetat med oss under den gångna perioden för att ge flera saker form.
Jag skulle vilja säga något om varför Europa är viktigt, om det som våra medborgare förstår mycket väl, nämligen utrikespolitiken. Medborgarna begriper att Europa självt kanske är det bäst lyckade projektet för förebyggande av konflikter det senaste seklet och medborgarna begriper också att Europa kan bidra till fred och stabilitet.
Vi har under den senaste perioden, under det svenska ordförandeskapet och i nära samarbete med kollegerna från kommissionen (Patten) och med Solana, sett hur vi i några viktiga frågor tillsammans liksom fört fram Europas närvaro på ett starkare sätt. Det har skett i sektorn "everything but arms" som en frammarsch mot ett öppnare Europa på handelsområdet för att komma fram till en världshandelsrunda där utvecklingen stod central. Det har skett i vårt motstånd mot det amerikanska initiativet för ett "missile defense system" och vår tro på att vi bättre och tidigare måste investera i konfliktförebyggande åtgärder. Det har skett nu när vi nästan hamnat i en krigssituation i Mellanöstern men ändå har försökt att få parterna att sitta ner runt förhandlingsbordet igen, så att den europeiska närvaron förstärkts avsevärt den senaste perioden. Det har också skett på det kanske känsligaste och mest invecklade problemet för Europa, FYROM/Makedonien.
Jag skulle vilja säga något om förebyggande av konflikter eftersom jag har förstått mycket väl att det svenska ordförandeskapet i det avseendet har pressat på mycket kraftigt i en riktning som tilltalar oss väldigt mycket.
Vi kan naturligtvis investera massor i teknik och tro att det liksom ger oss en trygghet som sköld. Jag förnekar inte heller att vi behöver ny utveckling. Det här amerikanska initiativet är dock inte rätt väg att gå. Vad vi behöver är en investering i diplomati, förebyggande av konflikter, medborgarnätverk, antagande av alla de förbindelser inom området utvecklingsbistånd och handel som tillsammans skapar stabilitet i världen. På det sättet kan vi förhindra att de hundra konflikter som just nu pågår överalt inte breder ut sig.
Den formen av utrikespolitiskt tänkande är ett nytt säkerhetsbegrepp. Jag tror att svenskarna har bidragit till att ge form till det nya säkerhetsbegreppet i Europa. Ett europeiskt värde som, tycker jag, passar oss mycket bra och som är mycket klädsamt för oss och det tackar jag er för.

Schmidt, Olle
Herr talman, fru kommissionär, herr statsminister! Det svenska ordförandeskapet förtjänar en eloge också från era vanligtvis njugga opponenter i Sverige. Jag har ofta känt både glädje och stolthet under detta halvår, om man nu får erkänna det.
Dock har jag en väsentlig invändning, nämligen beslutet om transportörsansvar med höga böter för dem som inte följer EU:s regler. I praktiken innebär detta att myndighetsansvaret för asylsökande till unionen tas över av flygbolagens anställda. Detta är och förblir oacceptabelt.
Ni, herr statsminister, talade i januari här i parlamentet om en generös hållning från EU:s sida, om ambitioner utöver Genèvekonventionen, och om en human flyktingpolitik. EU:s transportörsansvar är vare sig humant eller generöst, utan precis tvärtom. För att använda er egen formulering, borde vi i EU, som en rik del i en global gemenskap, faktiskt kunna kosta på oss att vara både humana och generösa.
Ni har, herr statsminister, haft framsyntheten att ge Raoul Wallenberg den plats han förtjänar i historien. Må vi aldrig svika hans minne.

Belder
Herr talman! Jag vill ta upp slutsatserna från Europeiska rådet i Göteborg och då särskilt situationen i Mellanöstern. Jag tror att den uppmärksamheten är berättigad. Det räcker att läsa rubrikerna i Neue Zürcher Zeitung i dag: Gewalt statt Waffenruhe im Nahen Osten, våld i stället för vapenvila i Mellanöstern.
Slutet på den palestinska intifadan (uppror) är ännu inte i sikt. Samtidigt ökar spänningarna mellan Israel och Syrien farligt mycket igen. Det är därför inte något tal om en återgång till den så kallade fredsprocessen i Mellanöstern. Trots den senaste tidens alla diplomatiska insatser från amerikanskt och europeiskt håll.
Vilka alternativ återstår nu för de båda nämnda medlingsparterna? Slutsatserna från Europeiska rådet i Göteborg går egentligen inte in på den här kardinalfrågan. De mynnar ut i ett önsketänkande. Positivt klingande begrepp som "avsvalkningsperiod" och "kompletterande förtroendeväckande åtgärder" skall avvärja det djupt rotade våldet.
Måste Förenta staterna och Europeiska unionen därför lämna Israel och den palestinska myndigheten åt sitt öde? Absolut inte! Det som det handlar om är att båda medlingsparterna är medvetna om sin diplomatiska och militära potential. Den höge representanten, Solana, tar upp den avgörande rollfördelningen. Utan omsvep erkänner han Förenta staternas avgörande roll i ett återupptagande av fredsprocessen i sin rapport om Mellanöstern vid toppmötet i Göteborg.
Detta reella konstaterande får den höge representanten att betona ett permanent ömsesidigt samråd så att "våra insatser kompletterar varandra".
Det är just det strävandet som kräver ett balanserat europeiskt agerande i området. Därför frågar jag rådet och kommissionen: vilka villkor ställer de precis för det avsevärda stöd som de ger till den palestinska myndigheten? Just nu måste väl ett tillräckligt tyglande av våldet vara det viktigaste villkoret. Det ju just det som skall kunna bryta det nuvarande dödläget i Mellanöstern.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! För många observatörer har det som har hänt utanför toppmötet i Göteborg varit mycket viktigare än vad som har hänt innanför. Jag syftar naturligtvis på det våld som har utövats av demonstranter och på förbindelserna med Förenta staterna. När det gäller den senare aspekten, herr talman, står det klart att avsevärda framsteg har nåtts när det gäller den gemensamma förklaringen om Mellanöstern och i frågan om en gemensam linje för Balkan, även om det är sant att det kvarstår meningsskiljaktigheter, som till exempel dödsstraffet, Kyoto-protokollet och antimissilskölden.
I fråga om våldet anser jag att man klart måste skilja mellan utövandet av våldsamma aktiviteter - och våldet måste utrotas, eftersom man inte kan försvara idéer med våld i en demokrati - och det budskap som har förmedlats under protesternas gång. För allas bästa, herr talman, måste globaliseringen vara en båt med färre skeppsbrutna än besättningsmän ombord.
När det gäller de interna frågorna måste man klart skilja mellan löften och verklighet. Jag anser att det upprepade önskemålet om att följa tidsplanen för förhandlingarna om utvidgningen är realistiskt, men herr talman, det faktum att vi inte vet hur denna anslutningsprocess skall finansieras och vilka kandidatländer som kommer att ingå i den första anslutningsvågen är även det viktigt. Herr talman, jag anser att det är av allra största vikt att vi tänker på att vårt integreringsprojekt inte bara legitimt vart femte år när det sker val till Europaparlamentet, utan att det måste vara legitimt varje dag i vårt integreringsarbete. Därför är det inte tillräckligt med en bättre och större polisiär samordning, och det räcker inte heller med att kommissionen stakar ut vägen för vårt integreringsprojekt; det är absolut nödvändigt att vi kan enas om en gemensam vision av det Europa vi vill ha. Denna enighet finns inte för tillfället och det är ändå något väsentligt, herr talman, för att vårt integreringsprojekt inte bara skall vara vad det har varit hittills: ett projekt som i mångt och mycket snarare är ett resultat av våra medborgares förhoppningar och entusiasm än av våra styrandes vilja.

Myller
Herr statsminister Persson, ärade kommissionär Wallström, herr talman! Jag vill speciellt tacka ordförandelandet Sverige för att man energiskt har strävat efter att driva viktiga miljöfrågor och att man som ordförandeland under sin halvårsperiod har lyft fram just miljön i politikens centrum tillsammans med ekonomiska och sociala frågor.
Tyvärr har inte hela rådet lyckats uppnå samma progressivitet i miljöfrågorna som ordförandelandet med sitt eget agerande hade förtjänat. De senaste medlingarna har visserligen drivits igenom, kanske inte på en så ambitiös nivå som parlamentet hade velat agera, men man kan verkligen inte ifrågasätta det att inte ordförandelandet Sverige faktiskt skulle ha strävat efter att få till stånd resultat.
Hållbar utveckling innebär ett betydande steg när det gäller att ta hänsyn till miljön i europeisk politik. Det är även nödvändigt att förstärka den ekologiska pelaren inom hållbar utveckling för den skull att när man årligen följer upp den hållbara utvecklingen måste man kunna ställa upp klara målsättningar för den ekologiska pelaren för att denna uppföljning skall vara möjlig. Vi måste ha mätbara målsättningar, kvantitativa och kvalitativa målsättningar, tillräckligt med perspektiv på hur miljöns tillstånd följs upp för att vi tillräckligt väl skall kunna ta tag i de hot vi har framför oss.
Jag anser att det svenska ordförandeskapet i övrigt gick bra, men beslutet om en livsmedelsmyndighet hade varit mycket angenämt att få till stånd under toppmötet i Göteborg, eftersom man omedelbart bör inleda arbetet.

Cushnahan
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera det svenska ordförandeskapet till dess framgång och även uttrycka mitt beklagande över att resultatet av den irländska folkomröstningen överskuggade många av dess landvinningar, särskilt på utvidgningsområdet.
Europeiska rådet i Göteborg var generöst i sitt svar på vår belägenhet, och jag välkomnar beredvilligheten att hjälpa den irländska regeringen att finna en väg framåt. Jag beklagar att det inte kommer att bli lätt. Om det politiska etablissemanget i Irland hade ansträngt sig lite mer, kunde man enkelt ha fått ett "ja"resultat, men nu när folkomröstningen har ägt rum, kommer många människor - inklusive anhängare av Nicefördraget - ogärna att angripa utfallet. Det måste också sägas att Prodis uttalanden nyligen i irländska medier om att utvidgningen kan fullföljas även om Nicefördraget inte ratificeras tyvärr ökar förvirringen ytterligare.
Det som oroar mig mest är emellertid att det finns en stark EU-skeptisk kärna i den irländska regeringen. Samtidigt som landets taoiseach (premiärminister) i rådet talade till våra europeiska partner, i ett försök att reparera den skada som tillfogats vårt anseende, beskrev hans finansminister, Charlie McCreevy, utanför rådet det irländska förkastandet av Nicefördraget som en anmärkningsvärd och sund utveckling.
Jag vill ta tillfället i akt att uppmana rådet och kommissionen att vara försiktiga, eftersom McCreevys fortsatt EU-skeptiska inställning mycket väl skulle kunna vara ett tecken på hans avsikt att provocera fram en ny strid med EU om Irlands budgetpolitik i upptakten till ett möjligt allmänt val i Irland i höst. Jag hoppas att Nicefördragets ratificering fullföljs framgångsrikt och att vi, när vi på nytt tar upp frågan i Irland, kommer att få ett annat resultat.

Corbett
Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera det svenska ordförandeskapet till ett mycket framgångsrikt första unionsordförandeskap. Trots att en handfull extremistiska demonstranter försökte förstöra det i Göteborg, kommer vi slutligen att se tillbaka på rejäla landvinningar under ert rådsordförandeskap.
Jag säger avsiktligt "rådsordförandeskap", eftersom det naturligtvis inte rör sig om ett unionsordförandeskap. Varje institution har sin egen ordförande. Vi har Fontaine, kommissionen har Prodi, rådet har i tur och ordning de olika medlemsstaternas regeringar. Det finns i själva verket inte något unionsordförandeskap, men ändå presenterar sig de olika ordförandeskapen ofta som unionsordförande. Detta bidrar till en stämning i den allmänna opinionen som medför att alltför stor börda läggs på ordförandeskapet. Förväntningarna ställs alltför högt. Men när man tar över ordförandeskapet tillträder man inte en tjänst med verkställande befogenheter, utan man tar på sig ordförandeskapet för en av institutionerna med en ärvd dagordning och under mycket kort tid, och människorna förväntar sig för mycket av det. Det är anledningen till att det ibland uppstår besvikelse i slutet av ordförandeskap. Mindre så denna gång - och det beror på att ni har skött er så bra -, men jag skulle vilja råda framtida ordförandeskap att inte framställa sig själva som någonting som de inte är och att ägna sig åt det grundliga arbete som är nödvändigt för det som denna befattning verkligen innebär.
Er största framgång har varit att påskynda utvidgningsförhandlingarna, och det ser nu ut som om alla kandidatländer utom Rumänien och Bulgarien skulle kunna vara med före nästa Europaval. Det betyder att det här parlamentet kommer att ha minst 732 ledamöter, kanske fler. Det kommer att vara många fler om det sker någon glidning i den tidsplanen, eftersom Europaparlamentsledamöterna från varje land som inte har undertecknat sitt anslutningsfördrag senast i början av 2004 men som kommer in under nästa parlament kommer att läggas till ovanpå de 732. Det kommer att orsaka väldiga administrativa och finansiella problem för detta parlament. Vi kommer att göra vårt bästa för att ta itu med det, men jag misstänker att det, om problem uppstår, är vi som kommer att få skulden i den allmänna opinionen för ett beslut som fattats av regeringarna.
Ingenting av detta är naturligtvis det svenska ordförandeskapets fel. De påskyndade utvidgningsförhandlingarna bör tvärtom hjälpa till i det hänseendet. Men det är någonting som alla medlemsstater - liksom vi alla - bör komma ihåg då vi går i riktning mot att låta konventet förbereda nästa regeringskonferens. Jag hoppas att det kommer att bli ett riktigt konvent och att nästa regeringskonferens inte förbereds av den vanliga lilla gruppen utrikespolitiska rådgivare, utan av ett bredare representativt organ.

De Rossa
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera det svenska ordförandeskapet till dess stora framgångar. Det gläder mig särskilt att ordförandeskapet har lyckats placera principen om hållbar utveckling i centrum för den europeiska politiken. Det är ytterst viktigt att våra medborgare uppfattar Europeiska unionen som någonting mer än en ekonomisk övning och en fri marknad, eftersom det - utan minsta tvivel - skulle fjärma dem ytterligare från begreppet europeisk integration.
Det är viktigt att komma ihåg att det är angeläget med ekonomisk integration och att få ordning på Europas ekonomi. Det är likaså viktigt att komma ihåg att det i en modern ekonomi är omöjligt med ekonomisk utveckling utan en stark social dimension. Jag skulle vilja påstå att sysselsättning och hållbar utveckling utgör en väsentlig del av Europeiska unionens sociala dimension.
Jag vill också gratulera det svenska ordförandeskapet till att det har fört upp begreppet konfliktförebyggande på dagordningen på ett mycket starkare sätt än vad som hittills har varit fallet. Mot bakgrund av det svenska folkets traditioner är detta uppenbarligen ett område som ligger dem mycket nära hjärtat. Det ligger det irländska folket mycket nära hjärtat, det irländska folket som nyligen - tyvärr - förkastade Nicefördraget, just på grund av att man till en viss grad har missförstått Europeiska unionens natur och det som vi försöker göra när det gäller snabbinsatsstyrkan.
Det gläder mig att ordförandeskapet har varit en framgång och att dessa frågor har förts upp på dagordningen. Det är nu upp till oss i parlamentet och upp till framtida ordförandeskap att utveckla dem vidare.

Fiori
Herr talman! Jag kan inte annat än dela slutsatserna i slutdokumentet från Göteborg. Låt mig understryka ett par punkter som verkar särskilt viktiga för Europeiska unionens tillväxt: pensionerna och förslaget om finansiell hållbarhet, den nya förhandlingsrundan om reformering av den internationella handeln, frågorna som är knutna till folkhälsan och användningen av naturresurser i nära anknytning till den ekonomiska tillväxten. I denna fråga, till exempel vissa ärenden som är knutna till jordbruket, hade vi kanske velat se ett större mod, bland annat på grund av oron över att vissa principer som befästs inom Europeiska unionen, just i samband med jordbrukssektorn, skall offras på utvidgningens altare.
Även när det gäller frågan om livsmedelssäkerheten och utvidgningen har man enligt vårt sett att se en tendens att förtiga, snarare än att eftersträva, en hållning som skulle kunna ge konsumenterna garantier för säkerheten. Vi är alltför, vad skall jag säga, nyligen brända - dioxin, galna kor, de kriser vi har genomgått under de senaste åren - för att inte se frågan om livsmedelssäkerhet som en prioriterad fråga för den politiska beslutsprocessen under de kommande åren.
Och så till en politisk fråga. I vissa frågor har vi enligt vår mening inte haft de goda kontakter med Europaparlamentet som vi borde ha haft, och när det gäller extremt viktiga politiska frågor - jag tänker till exempel på förbindelserna med Ryssland och "stjärnornas krig" - så har det gått lite för fort. Utan en grundlig diskussion i Strasbourg riskerar man att nå en serie punkter utan återvändo, vilket skulle kunna leda till djupgående sprickor, framför allt i en politiskt känslig period som denna, där visa länder har etablerade regeringar - jag tänker på Italien, Spanien och Storbritannien - medan det stundar val i andra länder som Frankrike och Tyskland. Vissa åsikter skulle med andra ord kunna påverkas mer av påtryckningar som har med de kommande valen att göra än med allmänna europeiska ställningstaganden.
Europaparlamentet borde enligt vår mening utnyttjas som en mycket viktig balanserande kraft.

Lamassoure
Herr talman! Europeiska rådet fattade två motsägelsefulla beslut i Göteborg. Å ena sidan bekräftade det tidsplanen för utvidgningen, som Europaparlamentet ville, genom att flytta fram förhandlingarnas slutmål till slutet av 2002, något som var mycket bra! Å andra sidan och samtidigt, beslutade stats- och regeringscheferna att ignorera följderna av den irländska "nej"rösten i den senaste folkomröstningen. Men detta "nej" skapar en stor ovisshet vad gäller tidsplanen för ratificeringen, och kanske också för dess slutförande.
För att ratificeringen av Nicefördraget faktiskt skall slutföras, måste vi nu vänta på att två nationella val skall äga rum i Irland, att dessa val skall leda till en seger i Dublin för en majoritet som är mer enad i frågan än den nuvarande majoriteten, och för en majoritet som är redo att engagera sin trovärdighet på denna hädanefter minerade terräng. Och de nya ledarna måste finna argument som övertygar det irländska folket att byta åsikt. De människor som i dag säger till oss att allt detta kommer att vara en enkel formalitet är samma människor som var i djup sömn före den aktuella folkomröstningen.
Det betyder att Nicefördraget för kandidatländerna inte längre är något "sesam-öppna-dig" framför unionens portar, det har blivit ett lås, ett lås som låstes ordentligt av irländarna och som det inte finns några garantier för att det åter kommer att öppnas. Därför är påbörjandet av anslutningsförhandlingarna utifrån de befintliga fördragen, det vill säga Amsterdamfördraget, den enda garantin för att den tidsplan som utlovades i Göteborg kommer att hållas. Det var detta som Prodi försökte säga, och man fick honom att tiga. Men strutspolitiken är inte någon bra rådgivare.
Med eller utan Nice, kvarstår det helt och hållet att genomföra den institutionella reformen. För Europaparlamentet kan reformen i dag inte komma av något annat än ett konstitutionellt tillvägagångssätt. Men i väntan på detta tvingar sanningens språk oss att säga till kandidatländerna att de inte har några andra garantier för att hålla den tidsplan som föreslagits än att börja förhandla utifrån Amsterdamfördraget. Om Nicefördraget under hösten 2002 slutligen ratificeras kommer det fortfarande finnas tid att ansluta sig. I det motsatta fallet, kommer utvidgningen att vara räddad.

Oomen-Ruijten
Herr talman! I det andra avsnittet av Europeiska rådets slutsatser intar temat hållbar utveckling en mycket framträdande plats. Statsminister Persson talade om en hållbar utveckling med sociala, ekonomiska och ekologiska dimensioner. Det håller jag med honom om. Hållbar utveckling måste, och det håller jag också med honom om, bifogas till Lissabonkriterierna.
Jag håller verkligen med om allt som skrivits här. Jag citerar: "Tendenser som hotar den framtida kvaliteten på våra liv måste vi vända." Jag håller också med om konstaterandet att "hållbar utveckling ger stora ekonomiska möjligheter och skall leda till tekniska innovationer och investeringar som ger tillväxt och sysselsättning."
Men, herr talman, papper har tålamod. Det papper som de här vackra slutsatserna skrevs på hade ännu inte torkat förrän rådet på måndagen i förra veckan sade blankt nej vid det konkreta ifyllandet av två lagstiftningsärenden i fråga om miljö. Vad jag nu egentligen undrar är följande. Talar premiärministrarna egentligen för egen personlig del när de fastställer de slutsatserna och följer de egentligen vid sina regeringssammanträden det som avtalats i Europa? Och är det konsekvent och i linje med det som de berättar för varandra under de första sex månaderna eller en gång under de sex månaderna?
Sensmoralen i historien - och det säger jag nu till det svenska ordförandeskapet men det gäller också alla andra ordförandeskap - är den att Europaparlamentet, och även den europeiska medborgaren, inte längre låter sig luras. Ett vackert uttalande en gång var sjätte månad, det har vi egentligen tröttnat på. Vi vill att ni också börjar ta tag i saken och ger ärendena ett konkret innehåll. Tomt prat har vi hört alldeles för länge. Det är oacceptabelt, inte längre trovärdigt.

Wijkman
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Göran Persson till ett på många sätt väl genomfört ordförandeskap. Mycket positivt kan sägas om t.ex. öppenhetsfrågorna, östutvidgningen och ansträngningarna för fred på Balkan. Min talartid är knapp, låt mig därför ta upp två frågor där jag tycker att resultatet tyvärr är relativt magert.
Ett område där mer borde uppnåtts gäller naturligtvis unionens strategi för hållbar utveckling. Resultatet från Göteborg blev i stort sett ett rambeslut med ytterst litet innehåll. Jag kan bara hoppas att statsministern även efter ordförandeskapet skall fortsätta att driva på dessa frågor och se till att vi får tydligt innehåll, klara mål och tidsplaner när det gäller långsiktighet på ett antal områden.
Jag noterar med tillfredsställelse att statsministern särskilt nämnde relationerna med tredje världen. De är naturligtvis en mycket viktig del av hållbarhetsarbetet. Vi kan inte åstadkomma en hållbar utveckling utan att ta ett globalt grepp från början.
När det gäller framtidsdebatten tycker jag dock att resultatet är magrast. Jag tycker inte att Sverige tog den chans som man faktiskt hade som ordförandeland att diskutera på djupet, inte bara innehållet i och inriktningen beträffande unionens framtid utan också organisationen. Jag tycker man på något sätt har lämnat walk over. Jag har hört mera från Belgien i denna fråga, innan landet tog över ordförandeskapet, än vad jag har hört från Sverige. Det är allvarligt, eftersom det inte minst med tanke på öppenheten, demokratiseringen och förankringen hos medborgarna är betydelsefullt att vi får en debatt om detta. Det är viktigt för Europa, men det är framför allt viktigt för Sverige. I vårt land har vi nämligen fortfarande en debatt som väldigt mycket går ut på ett ja eller ett nej till unionen och som inte är inriktad på innehållet eller på hur organisationen skall se ut.
Jag kan därför bara hoppas att statsministern under de kommande månaderna, som en del av trojkans arbete, skall delta aktivt när man i Belgien nu med stor säkerhet kommer att driva dessa frågor framåt.

Jarzembowski
Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionär! Också jag måste komma med lite kritik, ty enligt min uppfattning har Sveriges ordförandeskap misslyckats i två avseenden, eftersom det inte har klarat av att medla i tvisten om Gibraltar mellan två medlemsstater, för att få ett slut på blockaden i den europeiska luftfartspolitiken. Det är svårt för medborgarna att förstå att man visserligen har förhandlat fram viktiga lagstiftningsåtgärder i rådet, exempelvis de som gäller bestämmelser om höjd ersättning i samband med överbokningar i flygtrafiken, men de har inte antagits. Det är också obegripligt att viktiga laginitiativ, exempelvis inrättandet av ett enhetligt europeiskt luftrum, blockeras redan i kommissionen.
Detta, herr rådsordförande, hade varit ett bra exempel på var rådet hade kunnat göra något, eftersom alla vet att sådana dispyter som Gibraltar inte kan regleras på ministernivå mellan transportministrarna. Det är en chefsuppgift. Men här har cheferna misslyckats två gånger. Jag hoppas åtminstone att protokollet från Göteborg nu är riktigt till sin substans. Ty i protokollet från Göteborg står att rådet hoppas att denna dispyt om Gibraltar skall kunna biläggas under de närmaste veckorna. Alltså, vi får se om det åtminstone blir något resultat två veckor efter det svenska ordförandeskapet.
Fru kommissionär, en bön också till kommissionen, nämligen en brådskande vädjan: Kommissionen bör obetingat lägga fram ett initiativ om en lag för att skapa ett enhetligt europeiskt luftrum redan före sommaruppehållet och skicka det vidare till rådet och parlamentet! Fru kommissionär, ni vet lika väl som vi att de många förseningarna, vänteköerna i luften, inte bara är förargliga för medborgarna, de kommer för sent på semester, fastlagda affärsdatum går i stöpet, det är dyrt. Ni vet lika väl som vi att den vansinniga förbränningen av flygbränsle i luften inte är miljömässigt acceptabel. Därför behöver vi förnuftiga europeiska bestämmelser, så att det blir ett slut på förseningarna. Vi förväntar oss ett förslag från er redan denna sommar.

Bradbourn
Herr talman! I likhet med Jarzembowski vill jag ta upp transportfrågan. Med särskild oro läser jag i slutsatserna från toppmötet i Göteborg att kommissionen skall fullfölja sina planer på att föreslå en ram för att säkerställa att "priserna för de olika transportsätten senast 2004 bättre återspeglar samhällets kostnader". Detta återspeglar helt klart principen om infrastrukturavgifter, som kommissionen har verkat för sedan den i juli 1998 offentliggjorde sin vitbok om en rättvis och effektiv prissättning inom transportsektorn (Rättvisa trafikavgifter: En modell för ett stegvist införande av gemensamma avgiftsprinciper för transportinfrastruktur i EU), vilken senare godkändes i Costa Neves betänkande, som parlamentet godkände i januari.
Dessa förslag är allt annat än rättvisa och effektiva, särskilt när det gäller vägtransporter. Kommissionens egna undersökningar visar, till exempel, att kostnaden per kilometer för att köra bil i Förenade kungariket med infrastrukturavgifter skulle öka med 97 procent till år 2005.
Nog har vi väl lärt några läxor av de bränsleprisprotester som fick många medlemsstater att stanna i höstas. Väganvändarna tvingas redan nu att betala dyrt för att subventionera andra transportformer, särskilt väganvändarna i Förenade kungariket, och kommissionens förslag kommer bara att förvärra detta. Trots flera års studier och samråd medger även de så kallade sakkunniga på detta område att metoderna för att beräkna den så kallade sociala marginalkostnaden - som ligger till grund för dessa avgifter - är oprövade och osäkra. Att med avgifter tvinga bort folk från vägarna kommer inte att få den breda allmänheten att ändra sina transportvanor; det kommer helt enkelt bara att framkalla omfattande meningsskiljaktigheter och vrede. Väganvändarna bör inte utsättas för häxjakt.
Medlemsstaterna bör ha frihet att fastställa sina egna skattesystem och bestämma sina egna prioriteringar när det gäller avgifter för och förbättringar av infrastruktur. Jag uppmanar alla ledamöter i det här parlamentet att erkänna den förfärliga inverkan som detta skulle få och uppmuntrar dem att förena sig med mig och motsätta sig varje sådant förslag från början till slut.

Trakatellis
Herr talman! Toppmötet i Göteborg var det första i Europeiska unionens historia där man klart markerade att den socialekonomiska utvecklingsmodellens hållbarhet och livskraft måste ges högsta prioritet. Om man skall bedöma toppmötets resultat utifrån stödet till olika strategier, är det mest substantiella som åstadkoms en institutionalisering av ett system för att fortlöpande följa upp miljöpolitiken genom den årliga kontroll som infördes vid Europeiska rådets möte i våras.
Dessutom är kravet att utforma nationella strategier och samordningen av medlemsstaternas politik särskilt viktiga punkter för de länder som ligger långt efter på detta område. Som särskilt betydelsefullt skulle man också kunna beteckna fastställandet i ett första skede av vissa mål och åtgärder inom fyra sektorer: klimatförändringar, garantier för hållbar utveckling på transportområdet, bekämpning av hoten mot folkhälsan och en ansvarsfull hantering av naturresurserna. Och jag säger "man skulle kunna", eftersom man inte samtidigt beslutat om konkreta åtgärder när det gäller kostnaderna för nedsmutsningen, såväl för enskilda personer som för företag.
Dessutom finns det en uppenbar eftersläpning när det gäller skyddet för folkhälsan, där det finns stora risker, och jag kan som exempel påminna om de galna korna, BSE... I går kom ett meddelande om det första konstaterade fallet av BSE hos nötkreatur i Grekland. Det finns också en eftersläpning på bioteknikens område, där Europeiska unionen på allvar borde gå in för att tillämpa en teknik, som kommer att innebära betydande fördelar för mänskligheten i det 21:a århundradet.
I förhållande till förväntningarna är toppmötets resultat uppenbart bristfälliga. Man kan alltså inte säga att toppmötet utgör en milstolpe. Det är emellertid en utgångspunkt, så att man kan övergå från proklamationer och avsiktsförklaringar till ett genomförande av en integrerad politik för miljöskydd, som är oupplösligt förbunden med den sociala och ekonomiska utvecklingen.
Avslutningsvis, herr talman, skulle jag vilja säga att toppmötet visserligen anammade målen för en hållbar miljöutveckling men att det som saknas tyvärr är antagandet av en tidsplan, bindande anvisningar, mål och konkreta åtgärder.

McMillan-Scott
Herr talman! Jag blev vittne till våldet i Göteborg. Det symboliserade för mig det växande avståndet mellan ledare och vanliga människor. Jag beklagar att toppmötet kom till den slutsatsen att man bör bortse från resultatet av den irländska folkomröstningen och gå vidare med verksamheten som vanligt.
Folkomröstningen i Irland gav oss ett tillfälle att luta oss tillbaka och fundera över det sätt på vilket Europa utvecklas. Syftet med Nicefördraget var, så vitt man kan se, att möjliggöra en utvidgning av Europeiska unionen med de nya demokratierna. Det är en allt annat överskuggande skyldighet för alla Europas politiker att få till stånd en utvidgning så snart som möjligt. Jag håller emellertid inte med kommissionens ordförande, som i förra veckan skrev i The Wall Street Journal att Nicefördraget är oumbärligt för utvidgningen. Nicefördraget är inte oumbärligt för utvidgningen. Vi skulle, inom ramen för anslutningsfördragen, kunna göra de nödvändiga anpassningarna i fråga om beslut med kvalificerad majoritet, rösträtt, antal Europaparlamentsledamöter och så vidare för varje land som ansluts till Europeiska unionen.
Vi bör nu gripa denna chans att sörja för Europas folk, företrädda av deras nationella parlamentsledamöter och av deras ledamöter i Europaparlamentet, dock inte genom att upprätta ett konvent, utan genom att upprätta en parlamentarisk konferens. Den parlamentariska konferensen bör bereda marken för nästa regeringskonferens. Framför allt bör man, inom ramen för denna, börja identifiera det slags val som Europa behöver göra för framtiden när det gäller ekonomi, socialpolitik, miljö, transport och budget, det slags Europa som de två stora politiska familjerna - den europeiska politikens mittenvänster och mittenhöger - i själva verket eftersträvar. Det skulle, vid Europavalet 2004, erbjuda ett verkligt val mellan mittenvänsterns förslag och mittenhögerns förslag. Det skulle göra Europavalen meningsfulla, och det skulle faktiskt ligga i linje med åsikten hos de flesta personer i denna kammare, att strategin att gå vidare med verksamheten som vanligt, "top-down"strategin, inte längre är hållbar.

Persson
. Herr talman! Jag skall kort kommentera några inlägg, men låt mig först uttrycka ett varmt tack för de erkännanden som det svenska ordförandeskapet har fått från skilda partigrupperingar i parlamentet. Det är ett tack som jag gärna vidarebefordrar till alla dem som har arbetat hårt och engagerat för det svenska ordförandeskapet. Inte minst den grupp seniora tjänstemän som har letts av statssekreterare Lars Danielsson skall naturligtvis också uppmärksammas i detta sammanhang.
Jag vill allra först säga något om demonstrationerna i Göteborg: Vi är demokrater. Vi står för rätten att demonstrera. Vi är emot våld. Vi fördömer alla som använder våld för att förtrycka politiska processer. Det som hände i Göteborg var att vi hade en omfattande demokratisk dialog med människor som hade andra uppfattningar än vi. Det var bra, eftersom det ju är meningen i en demokrati att man skall mötas och bryta uppfattningarna. Det som hände därutöver var att det fanns en relativt liten grupp internationellt mycket aktiva huliganer, som vi har sett tidigare i andra sammanhang, och som jag är rädd för att vi kan komma att få se även i fortsättningen. De måste bemötas på ett mycket bestämt sätt ifrån polis och ordningsmakt, som för övrigt gjorde ett mycket bra arbete i Göteborg. Dessa militanta huliganer kallar sig ofta för antifascister. Jag måste säga att något mer fascistliknande än deras arbetsmetoder har jag aldrig sett. Hela deras sätt att förhålla sig till politik är fascistoidt. Hela deras arbetsmetod med bruket av våld är fascismens. När jag sätter etiketten fascister på dessa kommunister, är det faktiskt för att visa att de båda ytterligheterna har mött varandra. Det har vi sett många exempel på tidigare i europeisk politik. Vi kanske får uppleva det igen, men låt aldrig oss som är demokrater ställas mot varandra i detta sammanhang! Vi skall ha en enad front mot våldet, mot fascismen och mot kommunismen. Det är erfarenheten från Göteborg.
Jag beklagar vidare att inte ledaren för PPE-DE-gruppen, Poettering, är närvarande. Det hade varit värdefullt om han hade kunnat lyssna direkt på dessa ödmjuka synpunkter från rådets företrädare. Jag hoppas att han ändå genom protokollet kan ta del av dessa enkla tankar.
I sitt eleganta och välformulerade inlägg pekade Pat Cox bl.a. på en sakfråga som jag fäster väldigt stor vikt vid, nämligen den förlikning som vi har träffat om övertagande av företag. Jag skulle vara utomordentligt oroad om parlamentet inte följde förlikningsresultatet. Det är en unik händelse och något som kommer att få principiella konsekvenser för parlamentets arbete i framtiden. Jag uppmanar därför parlamentet att vara lojalt mot den förlikningsprocess som vi har haft, på det sätt som Pat Cox uttryckte det.
Låt mig också säga att jag sätter värde på det som ledamot Van Velzen sade, och som jag också tog upp i min inledning, nämligen att vi har en tendens att betrakta kandidatländerna som de som bär de största svårigheterna. Det är klart att det är svårt för dem att anpassa sig till de krav som vi ställer, men deras reformprocess drivs med kraft och tydlig målinriktning. När vi nu kommer till slutspurten i förhandlingarna, tror jag att det kommer att visa sig att det är i kretsen av medlemsländer som det blir svårast att formulera positionerna. Det är vår erfarenhet under vår korta ordförandetid att det var det som vi fick lägga ned mest arbete på. Jag delar helt och fullt uppfattningen att det är svåra kapitel som vi har framför oss, t.ex. jordbruk och regionalpolitik, sådant som naturligtvis också kommer att gå till grunden med den struktur som vi nu har på den europeiska politiken.
Låt mig vidare säga att ledamot Corbett från United Kingdom hade en väldigt klok synpunkt på ordförandeskapets karaktär. Jag vill varna för den utveckling vi nu ser, nämligen att man varje gång som det blir ett nytt ordförandeland i Europeiska rådet tror att unionen skall förändras i grunden. Det är ohyggligt viktigt att de som leder rådet ser sin uppgift som ett kontinuerligt ansvarstagande som innebär att ett ordförandeskap griper i det andra. Politiken måste ligga fast, och eventuellt drivas framåt. Det måste dock vara unionens gemensamma intresse som är det vägledande. Den nationella aspekten måste därför skjutas i bakgrunden. Så har vi arbetat. En del har tyckt att det har varit tråkigt, men jag är övertygad om att det är ett nödvändigt förhållningssätt om arbetsmetoden med roterande ordförandeskap skall vara möjlig att behålla i framtiden. Jag sätter starkt värde på vad Corbett har sagt.
Ledamot Anders Wijkman beklagar sig över bristen på framtidsdebatt under det svenska ordförandeskapet. Låt mig säga direkt till honom att jag har hört det förut. Vad har vi då sysslat med under det svenska ordförandeskapet? Utrikespolitik, miljöpolitik, utvidgningen av unionen det är i allra högsta grad framtidsdebatt! En del menar dock med framtidsdebatt unionens strukturer och lägger i det ofta in att man också måste ha något slags federal ansats för att kvalificera sig som framtidsdebattör i EU. Det anser inte jag, utan jag menar att framtidsdebatten nu måste handla om vad vi vill åstadkomma. Låt oss sedan så småningom, under belgiskt ordförandeskap, under spanskt ordförandeskap, under danskt ordförandeskap, gå in i en diskussion om vad denna politiska vilja kräver i form av utvecklade institutioner inom unionen. Så skall vi se det, och då blir det som vi har bidragit med under svenskt ordförandeskap i allra högsta grad en framtidsdebatt. Det handlar om utvidgning, det handlar om utrikes- och säkerhetspolitik, det handlar om miljön.
Låt mig säga till ledamot Bradbourn att jag är tacksam för hans inlägg. Han satte nämligen utifrån sitt konservativa perspektiv fingret på en viktig punkt. Det har ju sagts att miljöslutsatserna i Göteborg inte skulle vara detaljerade, inte skulle vara på något sätt förpliktande eller på något sätt utmanande. Den kritik som kommer från Bradbourns sida om att de går för långt och att de är för detaljerade visar emellertid att det är just vad de är. De är detaljerade! Alla de som kritiserar dessa slutsatser för att de inte går långt nog har i hans inlägg faktiskt fått en ganska god och tydlig replik. Jag är tacksam för Bradbourns inlägg, men jag delar inte hans uppfattning. Ungefär så skulle jag vilja formulera mig.
Låt mig slutligen säga att ledamot Dell'Alba tog upp något som kanske kommer att visa sig vara det största som har skett under det halvår som det svenska ordförandeskapet har agerat. Det som jag spontant tänker på, nämligen utlämningen av Milosevi till Haag, är naturligtvis inte en direkt konsekvens av det svenska ordförandeskapets agerande, men det är en konsekvens av bl.a. Europeiska unionens fasta uppträdande i denna fråga. Det är en konsekvens av en syn på utrikespolitiska relationer som bygger på värderingar. Det är en konsekvens av att vi hävdar mänskliga rättigheter. Utlämnandet av Miloðevi till Haag kan i framtiden mycket väl komma att beskrivas som den verkligt stora, viktiga händelsen då utrikespolitik byter karaktär, då den som förgår sig mot sina medborgare eller andra, då den som på etniska grunder bedriver krig, varhelst det än är i världen, är sedd, är iakttagen och kommer att få stå till svars, ställas till svars inför en internationellt enad politisk opinion, byggd på värderingar om demokrati och mänskliga rättigheter. Utlämnandet av Miloðevi till Haag är en stor politisk händelse och en seger för alla dem som tror på en utrikespolitik som bygger på gemensamma värderingar.
Tack för ett fint samarbete under det svenska ordförandeskapet!
(Applåder)

Talmannen
Jag vill meddela er att jag enligt artikel 37.2 i arbetsordningen har erhållit sex resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag.

Uppköpserbjudanden
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0237/2001) av Lehne för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv på bolagsrättens område om uppköpserbjudanden (C5-0221/2001 - 1995/0341(COD)).

Lehne
Mina damer och herrar kolleger! Först vill jag också gärna tacka kollegerna för deras medverkan i samråden, särskilt Jimmy Provan för det schyssta ställningstagande som han just har lämnat här i kammaren.
Trots detta vill jag komma med ett liten negativt påpekande. Detta helt enkelt därför att vi inte får glömma bort vad som var kärnpunkten i samråden om våra förslag under den andra behandlingen i december förra året. Vi ville åstadkomma ett level playing field - jämlikhet vid uppköp av företag. Detta lyckades vi helt klart inte uppnå med detta resultat från förlikningskommittén. Från parlamentets sida erbjöd vi varje form av kompromiss vid förhandlingarna. Jimmy Provan förklarade att denna kompromiss inte kom till stånd, eftersom rådet avvisade varje slags kompromiss, insisterade på sin gemensamma ståndpunkt i den avgörande frågan och inte på något sätt var beredd att göra en enda millimeters eftergift. Ett av våra kompromissförslag, ett av de sista som vi lade fram, var ikraftträdandet av ett direktiv om level playing field, som vi för övrigt hade föreslagit långt tidigare och som, efter vad jag erfor förra veckoslutet, har funnits på rådets bord sedan år 1972, alltså mycket längre än de 12 år man här talar om. Ikraftträdandet av neutralitetsplikten bör göras avhängig av att även ett sådant direktiv om level playing field träder i kraft. Till och med detta, trots att det egentligen är självklart, avvisades av rådet.
Man var endast införstådd med att kommissionen skall inkalla en expertgrupp, som befattar sig med denna fråga och sedan eventuellt utvecklar förslag. Jag undrar: Vad är det för logik, att inkalla en expertgrupp, men redan innan dess besluta om direktivet? I normala fall bildar man först en expertgrupp, och sedan beslutar man om ett direktiv i frågan. Jag anser inte att det som sker här är övertygande.
Jag kommer därför fram till att det inte är någon kompromiss, utan en kapitulation av majoriteten av parlamentets delegation inför rådets ståndpunkt. Allt detta när vi har viktiga beslut i förlikningsförfarandet framför oss - jag tänker här på direktivet om penningtvätt, jag tänker på hela uppföljningen av Lamfalussy och allt som hör till. Jag vill påstå att om vi röstar för detta direktiv, så skadar vi parlamentets institutionella roll, och redan av den anledningen får man inte göra det. Oberoende av detta finns det en rad sakliga skäl till att man inte kan göra det. Resultatet av detta direktiv kommer att bli att skyddade företag i framtiden kan ta över oskyddade företag. Det är den klara konsekvensen. Ty om vi inte har något level playing field, om nationell lagstiftning i vissa medlemsstater tillåter att företag skyddas genom begränsning av rösträtten, genom golden shares, genom multipel rösträtt, genom en mängd möjligheter till ingrepp från administrationens sida, och om just detta inte är fallet i andra medlemsstater, då undrar jag var det finns något level playing field. Eller om jag gör jämförelsen mellan Amerikas förenta stater och Europa: Amerikanerna har gått exakt motsatt väg. De har infört en s.k. business judgement rule, som säger att företagens styrelser kan protestera hur de vill - i Europa förbjuder vi detta. Vad kommer då resultatet att bli av ett sådant beslut, om amerikanska företag kan ha lättare för att överta europeiska företag än tvärtom? För övrigt motsäger ju utvecklingen i Amerika också mycket av det som man kunde läsa i tidningarna i morse. Där påstås det alltid att det skulle utbryta kaos eller få negativa effekter på finansmarknaden i Europa, om vi nu plötsligt skulle avvisa detta direktiv. Amerikanerna bevisar motsatsen, de har slagit in på exakt motsatt väg, och ingen människa kan påstå att den amerikanska aktiemarknaden är mindre dynamisk än den europeiska. Alltså existerar dessa samband uppenbarligen inte.
Jag vill också erinra om fördelar när det gäller lokalisering. Staten Delaware har en relativt restriktiv lagstiftning i fråga om uppköp av företag. I denna stat finns intressant nog 40 procent av de företag som är noterade på New York-börsen, ja till och med 60 procent av de företag som är representerade i indexet. Jag frågar er: Varför är det så? Jag kan bara påpeka att dessa villkor enligt min uppfattning är en mycket väsentlig faktor för besluten om företagens lokalisering. Ingen människa har någonting emot skydd för aktieägare. Jag är själv aktieägare. Därför är det naturligtvis så att jag också helt logiskt, liksom de flesta medborgare som är aktieägare, är för skydd för aktieägare, men jag är för detta skydd på lika villkor. Det Jimmy Provan sade, "one share - one vote", just detta gäller ju inte i Europa. Det är det avgörande problemet. Eftersom detta inte gäller, vore det felaktigt att nu införa en neutralitet, som i slutändan kommer att leda till stor obalans i Europa och därigenom förmodligen kommer att göra den inre marknaden mer skada än nytta. Kort sagt: Den svenske statsministern sade att direktivet är enastående; jag delar den uppfattningen, det är i sin nuvarande utformning enastående dåligt. Därför måste det avvisas!

Provan
Herr talman! Tillåt mig att i egenskap av ordförande för parlamentets delegation till förlikningskommittén tacka alla de personer som har varit engagerade för att nå ett resultat i fråga om detta direktiv. Jag skulle vilja tacka ordförandeskapet för dess arbete, liksom Europeiska kommissionen - och i synnerhet kommissionär Bolkestein, som har fungerat som kontaktperson. Jag tackar även alla mina kolleger i parlamentets delegation, som har suttit i flera invecklade möten och som förlorade en natts sömn i Luxembourg i försöken att nå detta resultat. Jag måste också tacka föredraganden, Lehne, som hela tiden kraftfullt har försvarat Europaparlamentets ståndpunkt och sina egna åsikter.
Vi har i dag framför oss resultatet av delegationens överväganden, och vi måste godkänna eller förkasta det gemensamma utkast som man enades om i Luxembourg den 6 juni. Denna befogenhet att förkasta eller godta är en befogenhet som tilldelas Europaparlamentet i enlighet med Amsterdamfördraget. Kommissionen och rådet har arbetat i tolv år för att frambringa regler och skyddsåtgärder som är godtagbara för alla medlemsstater. De lyckades med detta bara för att finna att Europaparlamentet intog en annan hållning i ett antal frågor och artiklar.
Femton ändringsförslag i parlamentets andra behandling var inte godtagbara för rådet. Den 29 maj nådde vi en överenskommelse om åtta ändringsförslag, vilket innebar att tre stora tvisteområden återstod: försvarsåtgärder, forcerade överlåtelser och minoritetsaktieägare samt lika villkor. Forcerade överlåtelser och minoritetsaktieägare har tagits upp i en förklaring från kommissionen, och man håller på att tillsätta en grupp sakkunniga på bolagsrätt som skall se på den övergripande situationen - inklusive frågan om skäligt pris. Vi hade dessutom problem med rådet i fråga om anställdas rätt till information.
I alla dessa frågor förde parlamentets delegation en hård linje i förhandlingarna med rådet och tvingade fram många eftergifter. I de flesta avseenden kunde och skulle man i själva verket anta att förhandlingarna var en framgång. Artikel 9 - och särskilt ändringsförslagen 20 och 17 - förblev emellertid en stor tvistefråga. Bakgrunden är därför viktig i det här fallet.
Femton medlemsstater enades om en gemensam ståndpunkt, jämte kommissionen. Det innebar att två europeiska institutioner var överens, medan Europaparlamentet intog en annan ståndpunkt. En medlemsstat drog sig sedan ur den gemensamma ståndpunkten - det var första gången någonsin som detta har hänt. Rådet befann sig då i den belägenheten att det inte kunde göra några eftergifter till parlamentet i förhandlingarna om dessa saker. Om det hade gjort det, skulle alla fjorton medlemsstater ha känt sig lurade, då de redan hade gjort stora eftergifter för att uppnå en gemensam ståndpunkt. Om det hade gjort det för att en medlemsstat skulle uppnå någonting, efter att ha dragit sig ur den gemensamma ståndpunkten, skulle det ha vållat rådet stora svårigheter i framtida förhandlingar.
Parlamentets delegation befann sig därför i en mycket svår belägenhet. Jag vill tala om för parlamentet att delegationen själv var delad i kärnfrågan, och det är ingen trevlig situation för en delegationsordförande. Europaparlamentet hade redan klargjort sin åsikt, och vad det ville var att få till stånd ett direktiv. Vi var tvungna att fatta ett beslut. Det var nödvändigt med en omröstning i delegationen, och omröstningen genomfördes. Med minsta erforderliga majoritet godkände vi uppgörelsen med rådet, och vi hade faktiskt stöd av ordföranden i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
I egenskap av ordförande klargjorde jag min ståndpunkt, vilken alla förstod. På samma gång som det gällde Europaparlamentets befogenheter, skulle det ha varit fel om halva delegationen hade förkastat detta direktiv en sen natt i Luxembourg utan att parlamentet som helhet hade fått möjlighet till den tredje behandling som vi har i dag.
Den verkliga frågan är om det är företagscheferna som har makten eller om det är aktieägarna, som äger företaget, som bör bestämma. Med andra ord: en man, en röst. Vi har i dag en tredje behandling och i morgon en omröstning för att godta eller förkasta det här förslaget. Jag rekommenderar att Europaparlamentet godtar denna uppgörelse, annars kommer vi allvarligt att skada Europas framtida ekonomiska utveckling. Vi skulle också allvarligt kunna skada Europaparlamentet, då den europeiska pressen, tillsammans med rådet och kommissionen, tycks vara helt emot det som vi eftersträvar.

Fiori
Herr talman! Låt mig rikta ett tack till kollegerna Provan och Lehne. Jag tänkte börja med den ståndpunkt som Europaparlamentet antog i andra behandlingen den 13 december 2000 med 399 röster för. Vid det godkännandet ändrades artikel 9 i den gemensamma ståndpunkten radikalt av ett ändringsförslag som gav styrelsen en möjlighet att vidta defensiva åtgärder utan att fråga aktieägarna, när väl ett uppköpserbjudande blivit offentligt. De defensiva åtgärderna skulle kunna bli föremål för ett förhandsgodkännande från kontrollmyndighetens sida på begäran av styrelsen eller på begäran av aktieägare som företräder minst 1 procent av rösträtten.
Därefter följde förlikningsförfarandet. Det blev ett långvarigt förfarande i en fråga som är extremt komplicerad. På grund av rådets entydiga vägran att ta hänsyn till det aktuella ändringsförslaget lade vi bland annat fram en hel serie kompromissförslag, som sträckte sig från möjligheten att aktieägare som företrädde 20 procent av rösträtten skulle kunna kräva att en bolagsstämma utlystes för att diskutera de defensiva åtgärderna, till en klausul som skulle ha knutit direktivet om uppköpserbjudanden till ett direktiv som skulle ha skapat ett slags jämn spelplan, dvs. gemensamma spelregler inom den europeiska bolagsrätten. Inget av detta förverkligades och rådet har hela tiden vägrat att acceptera alla våra kompromissförslag.
Jag vill påminna om - framför allt vill jag påminna mig själv - att det finns ett förslag till direktiv som har som mål att skapa en jämn spelplan: det femte direktivet om bolagsrätt som avser aktieägarnas och tredje parts skyldigheter när det gäller aktiebolagets struktur samt befogenheter och skyldigheter för deras sociala organ, som godkändes av kommissionen 1972 och som ligger kvar i rådets byrålådor sedan över tio år i väntan på en gemensam ståndpunkt, efter det att Europaparlamentet flera gånger uttalat sig om det. De fem år som krävdes för överföringen .......
(Talmannen avbröt talaren)

Medina Ortega
Herr talman! Som vice talman Provan påpekade är rådet och parlamentet, de två institutioner som är ansvariga för antagandet av detta direktiv, inte eniga. Man kan säga att rådet har en minoritetsopposition; parlamentet är praktiskt taget delat mitt itu, eftersom delegationens omröstning den sista natten i förlikningskommittén avgjordes med åtta röster för och sex emot, med en ledamot som inte deltog i omröstningarna. Man kan säga att splittringen just nu även omfattar de olika politiska grupperna. Min politiska grupp kommer till exempel att besluta om vilken riktning vi skall rösta i nu i kväll, vilket innebär att vi förmodligen inte kommer att veta säkert om direktivet blir antaget förrän i morgon.
Jag vill börja med att säga att jag inte håller med Provan om hans bedömning av ett möjligt förkastande av det här direktivet. Det problem som kan uppstå - något som har understrukits av Lehen - är nämligen att de europeiska företagen till följd av detta direktiv skulle kunna bli villebråd för de stora internationella ekonomiska aktörerna, vilka i dagligt tal kallas "finanshajarna från Wall Street". Det är den risk som finns för närvarande och jag som ledamot ger naturligtvis öppet uttryck för min avsikt att rösta emot, eftersom jag anser att risken för att våra företag uppslukas av dessa ekonomiska aktörer och töms på sina tillgångar om de har sådana (kapitalstarka företag), vilket sedan resulterar i att de anställda blir arbetslösa, är mycket större än den andra tänkbara effekten, att det skulle kunna uppstå svårigheter i den inre marknadens funktion. Som Lehne påpekade har nordamerikanerna själva lite förhastat godkänt lösningen att det skall finnas minst en stat där företag som har en hög kapitaliseringsnivå har sitt säte, delstaten Delaware, där man effektivt kan undvika att de mest kapitaliserade företagen kontrolleras av finanshajarna.
Jag håller inte heller med Provan när det gäller den allmänna opinionen och pressen, eftersom det inte står vad han säger att det står i de tidningar som jag läser. Enligt min åsikt skulle Europaparlamentets röst emot i en sådan här viktig och grundläggande fråga förstärka parlamentets prestige. Detta beror på att den information som jag har fått från regeringsinstitutioner tyder på att många av regeringarna förmodligen skulle ändra sin ståndpunkt i rådet om de kände till den effekt som denna fråga får i företagsvärlden och framför allt i fackföreningsvärlden. Enligt den metod som fastställs i det nuvarande förslaget till direktiv är de anställda femte hjulet i middagssällskapet. De anställda inbjuds till förhandlingsbordet men de deltar inte i förhandlingen, de deltar inte i måltiden: de deltar inte i beslutsfattandet; de delges helt enkelt det beslut som skall fattas, och när detta beslut väl har fattats inbegrips det dokument som arbetstagarna har bidragit med som en bilaga (något liknande som det som rådet gör när parlamentet har en rådgivande funktion) och sedan fattas beslutet utan att någon som helst hänsyn tas till de anställdas åsikter. Följaktligen kommer min åsikt och största delen av socialistgruppens åsikt förmodligen att vara emot antagandet av detta direktiv.

Wallis
Herr talman! Jag vill börja med att hylla Provans ordförandeskap i parlamentets förlikningskommitté. Han har utfört ett fantastiskt arbete under mycket svåra omständigheter. Jag skulle, för ELDR-gruppens räkning, vilja säga att vi fullständigt och odelat ställer oss bakom den överenskommelse som har nåtts i förlikningen och att vi kommer att rösta i enlighet därmed.
De flesta skäl har upprepats många gånger tidigare, och vi har hört några av dem igen denna förmiddag. Detta direktiv är centralt - i själva verket livsviktigt - för handlingsplanen för finansiella tjänster. Om vi verkligen är intresserade av den europeiska ekonomins konkurrenskraft och funktion, måste vi därför fullfölja det här direktivet. Min grupp anser att det ligger i de europeiska medborgarnas långsiktiga intresse.
Jag vill att vi skall ta hänsyn till intressena hos de personer som vi verkligen försöker skydda med detta direktiv, nämligen minoritetsaktieägarna, så att vi kan börja säkra investeringar och ägande i företag runtom i Europa. Det börjar nu bli vanligt - och det kommer att bli ännu vanligare i framtiden - att många av dessa investerare är europeiska medborgare som investerar för sin framtid, för sina besparingar och pensioner.
Den senaste tidens händelser har visat att medborgarna blir alltmer frustrerade över politikernas oförmåga att ta itu med globaliseringens effekter och andra aspekter av affärsverksamheter. Till exempel verkar det ganska möjligt att en grupp motiverade aktieägare är på väg att uppnå en helomvändning när det gäller det planerade bygget av Ilisu-dammen i Turkiet. Aktieägarna kan handla mot börshajarna på Wall Street. Aktieägarna är egendomsägare; de har rättigheter och skyldigheter som kan utövas på lika många sätt som denna kammare vill stödja. Aktieägarna är också ofta anställda.
Förlikningsresultatet är en bra kompromiss. Det här direktivet har potential att bli det medel som gör det möjligt för våra medborgare att bli investerare i de europeiska företagens framtid och att trygga vår ekonomis hälsa och livskraft.

MacCormick
Herr talman! Det är ett privilegium att ha möjlighet att delta i denna debatt. Som tillhörande majoriteten i förlikningsgruppen i Luxembourg den 5 juni var mitt huvudmotiv i omröstningen att se till att parlamentet skulle få chansen att rösta i denna tredje behandling. Det skulle ha varit en skandal om 15 av oss, klockan ett på natten i Luxembourg den 5 juni, hade röstat ned direktivet och hindrat parlamentet från att ha denna debatt. Vi kan försäkra alla dem som i dag besöker denna kammare om att det inte kommer att fattas något beslut som berör den europeiska industrins välbefinnande som är viktigare än det här. Min grupp kommer att ha en fri omröstning om direktivet, och jag tror att även andra kommer att ha det. Vi kommer, som enskilda parlamentsledamöter, att rösta efter eget samvete i denna fråga i den avgörande omröstningen i morgon.
Ibland känns det som om jag lever i en uppochnedvänd värld, när jag hör att alla slags katastrofala uppköp kommer att äga rum om direktivet röstas igenom. Ledamöterna måste komma ihåg att uppköpen kommer att fortsätta i alla händelser. Frågan är om vi har en gemensam uppsättning normer i Europa som gäller oss alla. Kommer vi att ha en enda grundläggande lag för uppköp, eller kommer vi att låta kaoset fortsätta?
Lehne säger någonting mycket viktigt om den skada som kan vållas av "gyllene aktier" och om orättvisan när det inte råder lika villkor. Vi kommer inte att komma närmare lika villkor genom att stjälpa det här direktivet. Det skulle göra det omöjligt att under det närmaste årtiondet komma ens i närheten av lika villkor. Vi måste därför gå framåt den här gången. Det skulle vara chockerande att inte göra det.
Om vi röstar igenom direktivet i morgon, kommer det sannolikt att dröja fyra år innan det träder i kraft. Fackföreningsfolk och anställda i företag runtom i Europa kommer under alla omständigheter att vara tvungna att vänta i fyra år för att få vad Medina Ortega redan nu betraktar som otillräckligt. Men de har långt mindre just nu. Om direktivet går igenom, kommer styrelsen i ett bud- eller målbolag att vara tvungen att lägga korten på bordet vid tidpunkten för erbjudandet. Den kommer att vara tvungen att förklara sina avsikter i fråga om arbetstillfällen och verksamhetens belägenhet. Fackföreningar eller andra företrädare för de anställda kommer att ha rätt att yttra sig om det innan målbolaget fattar ett beslut. Målbolagets aktieägare kommer att behöva veta vad de anställda tycker. Ingenting av detta är lag just nu. Vi står i begrepp att beröva människorna någonting som är av avgörande betydelse, såvida vi inte röstar igenom detta direktiv!

Della Vedova
Herr talman, herr kommissionär! Europas företag, anställda och sparare har stort behov av en europeisk kapitalmarknad som är fri från alla protektionistiska hinder, som är integrerad och som är effektiv. Eurons styrka kommer att vara beroende av de finansiella marknadernas styrka och attraktionskraft. Aktiebolagens möjligheter att konkurrera med varandra är en avgörande faktor när det gäller att bygga upp en effektiv kapitalmarknad som är inriktad på att skapa mervärde och skydda värdet för aktieägarna, de stora, men framför allt de små. I det sammanhanget är artikel 9 den mest kontroversiella artikeln i direktivet, den som pekar i rätt riktning, den artikel som skulle kunna erbjuda ett rättsligt regelverk som är stabilt och homogent när det gäller de offentliga erbjudandena om aktieköp inom ramen för den inre europeiska marknaden. Därför röstar de italienska radikala ledamöterna på Bonino-listan för direktivet. Dessutom tror jag att det är olämpligt att bara ta en liten bit när man hänvisar till Förenta staterna som modell: antingen tar man hela modellen, Lehne, eller så avvisar man den i dess helhet.
Under de senaste veckorna har de konservativa och protektionisterna, som är motståndare till detta direktiv, använt ett mycket starkt alibi: det om de befintliga skillnaderna mellan olika länder. Omfattningen av det samarbete som Electricité de France erbjudit det näst största privata italienska elföretaget, Montedison, är i det avseendet typisk. EDF är ett företag som inte är börsnoterat, som till hundra procent ägs av den franska regeringen och som i sitt hemland har en legal monopolställning. Det är uppenbart att det bolagets aggressiva uppköpsrundor i Europa innebär en oacceptabel snedvridning av den europeiska kapitalmarknaden. Med löftet att förstärka konkurrensen på marknaderna för vissa offentliga tjänster lämnar man utrymme för en politik som innebär en återgång till statlig dominans och monopolföretag.
Herr talman! Låt mig avsluta med att säga att för att undvika att den här typen av operationer ger upphov till reaktioner som golden share, dekret om att blockera beslut och vägra att acceptera reglerna, som det vi skall rösta om i morgon om företagens möjligheter att säga nej, är det nödvändigt att kommissionen ingriper med de befogenheter man besitter mot statliga subventioner, mot missbruk och export av dominerande ställning för att förhindra att dessa obalanser förstör den europeiska kapitalmarknaden.

Inglewood
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att erkänna det arbete som Lehne har lagt ned på sitt betänkande, även om jag inte alltid har hållit med honom. När börsnoterade företag är föremål för möjliga uppköp bör de ha möjlighet att vidta försvarsåtgärder, men när ledningen handlar måste den uppträda rättvist gentemot alla aktieägare, oavsett klass. Det måste inbegripas i reglerna. Om så inte sker, undergrävs marknadens integritet. Det leder till en ovilja att investera kapital och således till dålig kapitalbildning, vilket i sin tur leder till en dålig utveckling för Europas ekonomi. Pensionsfonderna, åter, kommer inte att kunna trygga ordentliga pensioner för sina medlemmar, och valutan kommer att försvagas. I denna förlikning har 15 nya bestämmelser införts i den gemensamma ståndpunkten, så man kan inte med allvar hävda att parlamentets rättigheter har undertryckts. Att påstå det skulle kunna undergräva vår trovärdighet i framtiden, när det kanske finns verklig anledning till oro.
Principen att ha ett uppköpsdirektiv har stötts i den första och andra behandlingen, och vi har nu, efter tolv år, en slutlig, överenskommen text. I detta parlament klagar vi ofta på att man med orätt uppfattar oss som omogna och oansvariga, och att man därför inte fäster avseende vid oss. Låt oss nu visa att dessa kritiker har fel och rösta för resultatet av förlikningen. Det är ett resultat som de flesta kommentatorer och alla europeiska länder utom ett, Tyskland - ett land som jag normalt högaktar, men som nu har smitit ifrån en i rådet enhälligt överenskommen ståndpunkt - stöder. Detta direktiv är, som MacCormick mycket åskådligt påpekade, det första steget i riktning mot att skapa en inre marknad för bolagsägande. Det är en väsentlig beståndsdel av den inre marknaden, och det ligger i alla Europas medborgares intresse att det fullbordas.

Berenguer Fuster
Herr talman! När man skall fastställa en ståndpunkt om det här sista gemensamma lagstiftningsförfarandet för direktivet bör vi inte fastställa ståndpunkter om grunden, vi bör i stället reflektera över Europaparlamentets roll i medbeslutandeprocessen. Om vi ser till vad som har hänt kan vi dra slutsatsen att systemet hittills inte har fungerat.
Jag vet redan att det är svårt att komma fram till lösningar i rådet, att få regeringar från länder med olika rättsliga traditioner att komma överens om olika ståndpunkter, men jag har en känsla av, eller jag är rättare sagt säker på, att man i rådet söker detta samförstånd utan att man har någon som helst aning om vad Europaparlamentet anser om normens innehåll. Då blir det naturligtvis så, att när man når ett avtal i rådet uppfattas vilket som helst av parlamentets förslag som går i motsatt riktning som ett hot mot ett uppnått avtal - ibland in extremis och att detta kan bidra till att rubba jämvikten. Under dessa förutsättningar står rådet fast vid sin ståndpunkt, och den betyder då helt enkelt: antingen gör vi som vi vill eller så antar vi inte normen.
Vice talman Provans ord har visat på att känslan att ett visst land inte skall tjäna på en kompromiss som har uppnåtts tidigare har vägt mer än att uppnå ett avtal med Europaparlamentet.
När parlamentet analyserade innehållet i den gemensamma ståndpunkten under andra behandlingen, visade det i synnerhet sin oro över två frågor: de anställdas deltagande och kravet på att administratörerna skall vara neutrala.
En majoritet av parlamentet var djärvt nog att opponera sig mot rådets tidigare beslut. Det förefaller mig vara allvarligt att man under första behandlingen inte skulle bry sig om Europaparlamentets ståndpunkter till fördel för de anställda och deras företrädare i syfte att de skall vara fullständigt informerade och kunna uttrycka sin åsikt om ett uppköp av det företag de arbetar i, och detta rättfärdigar Europaparlamentets invändningar mot den gemensamma ståndpunkten.
Det faktum att parlamentet söker nå jämvikt mellan de som är för och emot att tillåta försvarsåtgärder, vilka långt ifrån är förtjänta av den kritik som har riktats mot dem från vissa berörda sektorer, är värt ett erkännande från dessa sektorer, eftersom det inte är sant att Europaparlamentets ståndpunkt skulle vara att tillåta vilka försvarsåtgärder som helst, som media har av egennyttiga skäl har antytt. Det räcker med att analysera innehållet i de ändringsförslag som har godkänts för att detta påstående skall dementeras.
Vi uppskattar verkligen inte rådets ståndpunkt att tillbakavisa möjligheten att komma till en överenskommelse med parlamentet och parlamentets ståndpunkter.

Bouwman
Herr talman, kommissionär Bolkestein, kolleger! Jag skulle vilja säga ett par ord om det här betänkandet. Jag tycker att det borde vara en utgångspunkt för oss alla att inte endast tala om den inre marknaden utan även om den europeiska sociala modellen. Vi talar inte om en anglosaxisk modell.
I dag talar vi med en av kommissionens ledamöter om företagande med samhällsansvar och det innebär att vi inte enbart talar om shareholders, utan även om stakeholders, att vi talar om konsumenter, om miljöorganisationer och om arbetstagare.
Just nu behandlas också information och samråd. Inte bara information alltså utan även samråd. Medbestämmande i vid bemärkelse. Vi håller på med en begäran om att ompröva lagen om europeiska företagsråd. Vi yrkar för ett observatory for industrial change. Det är vad som å ena sidan är på gång. Å andra sidan finns det också personer som gärna vill ha en europeisk company statute och som vill reglera take-over bids.
För min del tycker jag att vi borde vara tillräckligt vuxna för att sakta men säkert komma fram till en package deal i vilken den här sortens saker regleras på en gång. Just nu upplever vi egentligen snarare en osthyvelmetod. Om jag ser tillbaka på det här direktivet så ser jag främst i artiklarna 6 och 9 d att det här egentligen endast är tal om att meddela vad som är på gång. Jag hänvisar till min erfarenhet som rådgivare till företagsråd och fackförbund. Jag har dagligen upplevt de här svårigheterna. Man kan med det här direktivet falla tillbaka på en situation där det räcker med information och att man knappast har tid att själv göra ett yttrande. Då är det tomma ord att säga att yttrandet eventuellt skall skickas med. Jag känner allt för väl till den praktiken och det skulle jag inte vilja.
Det vi nu alltså ser är en mycket märkvärdig koalition i morgon, med splittringar inom alla politiska partier. Jag står naturligtvis bakom den del, och det kommer att vara den största delen, av De gröna som skall rösta mot. En konstig koalition, med å den ena sidan personer som försvarar pärlorna från sina nationella industrier och å den andra sidan personer som av princip är för en förbättring av medbeslutandet och samrådet. Jag hör med eftertryck till den senare gruppen. Jag hade gärna velat att, som Simpson redan sagt om postfrågan, liberaliseringens ayatolla hade haft litet mer mod och samtidigt hade reglerat samrådet.

Doorn
Herr talman, ärade kolleger! Jag hyser stor beundran för det som kommissionär Bolkestein har åstadkommit och åstadkommer med avseende på den inre marknaden. Tyvärr håller jag inte med honom i dag. Jag anser nämligen att förlikningsresultatet skall förkastas. Och det av följande skäl.
För det första strider förslaget mot lagstiftning och praxis i mitt eget land, Nederländerna. Den nederländska finansministern skrev visserligen i går i en skrivelse till det nederländska parlamentet att han tycker att direktivet måste bli av, men den som lyssnar till arbetsmarknadens parter i Nederländerna vet bättre. Fram till för två år sedan var för övrigt även den nederländska regeringen emot det här direktivet. Det kan vända.
Det nederländska systemet utgår från möjligheten att skydda företag mot fientliga uppköp. Meningen med det är att ge ledningen för målbolaget möjlighet att väga alla berörda intressen mot varandra vid ett fientligt uppköpsbud. Ledningen bör därvidlag tänka på företagets fortlevnad. Tillvägagångssättet i Bolkesteins förslag är ett helt annat. Där överlåts beslutet om ett fientligt uppköpsbud till aktieägarna.
Ett annat argument mot Bolkesteins förslag är den orättvisa som det medför i Europa. I artikel 9 förbjuds endast de juridiska skyddskonstruktionerna. Alla andra möjligheter att motverka uppköp av företag, till exempel ingripande från myndigheternas sida, åsidosätts.
Avslutningsvis, herr talman, så är ett av de argument som används för antagande av direktivet att det har jobbats på det i tolv år och att det arbetet har varit förgäves om kompromissen förkastas. Det tycker jag inte är något argument. Bolkestein har utlovat undersökningar på flera punkter. Jag anser för övrigt att den sortens undersökningar borde ha genomförts under de tolv årens förberedelser och inte efter att direktivet antagits, men det hör inte hit. Kommissionen kan mycket snabbt utarbeta ett nytt förslag till direktiv som, om det hanteras klokt, verkligen lägger grunden för ett level playing field i Europa och kan träda i kraft ännu tidigare än det nuvarande förslaget, vilket ju innehåller en övergångsperiod på fem år.

Gebhardt
Herr talman, ärade kolleger, herr Bolkestein! Förlikning är en fråga om utjämning, en fråga om kompromisser. Det handlar om ett givande och tagande från båda sidor. I fråga om den europeiska lagstiftningen har vi i förlikningsförfarandet ofta hårda förhandlingar mellan parlamentet och rådet. Men till slut får vi i regel ett balanserat resultat, som Europaparlamentet kan godkänna. När det gäller det s.k. direktivet om uppköp, som nu skulle föreligga efter många års arbete, är detta inte fallet.
Europaparlamentet måste förkasta det resultat man kom fram till under ett nattligt äventyr i Luxemburg. Det duger inte alls. Det vill jag säga er helt öppet, trots att jag var med i parlamentets delegation vid förhandlingarna. Men jag vill också säga er att så kallsinnigt har vi hittills aldrig avfärdats i de förlikningskommittéer, där jag har deltagit. Det fanns inte ett spår av ömsesidigt givande och tagande! Rådets förhandlingskommission har i stor utsträckning sopat undan de idéer som Europaparlamentet med överväldigande majoritet beslutat om. Jag behöver inte än en gång punkt för punkt räkna upp de detaljer som redan nämnts. Men jag varnar detta parlament för att sopa de beslut under mattan som fattats med verkligt övertygande majoritet och acceptera ett obskyrt förlikningsresultat. Vi skulle förlora ansiktet och med all rätt bli utskrattade av medborgarna för vår svaghet.
Det förlikningsresultat som vi har framför oss är för övrigt så dåligt att kommissionär Bolkestein efter natten i Luxemburg inför pressen berättade att det fortfarande krävdes en juridiskt finslipning. Det var väl ett skämt, ty juridisk finslipning fanns det verkligen tillräckligt med tid till under många år. Men låt oss uppfylla kommissionärens önskan! Låt oss avvisa förlikningsresultatet, och sedan kan Bolkestein inom kort lägga fram ett användbart nytt utkast, som motsvarar inte bara hans egna idéer, utan även de idéer som de valda företrädarna för 370 miljoner européer har.
(Applåder)

McCarthy
Herr talman! Parlamentets uppgift här i dag är ganska enkel: att godkänna eller förkasta den kompromiss som uppnåtts i förlikningen. Vad har vi uppnått i förlikningen? Av de femton ändringsförslag som lades fram i den andra behandlingen har vi nått kompromisser om elva. Vi har i denna kammare en skyldighet att ägna oss åt fakta och inte lyssna till de djungeltrummor som hörs från felunderrättade källor.
Jag välkomnar de ändringsförslag som lagts fram av min egen politiska grupp och som syftar till att de anställdas legitima intressen vid ett uppköpserbjudande skall erkännas. Här har den gemensamma texten ändrats från ett krav på att lämna ny information till ett krav på att lämna information till anställda på tre ställen i direktivet: i artiklarna 6.1, 6.2 och 9.1 d. Det rör sig om minimistandarder. Det finns ingenting som hindrar företagsstyrelser eller medlemsstater från att gå längre än kraven i detta direktiv, och direktivet påverkar inte heller skyldigheter att informera och rådfråga enligt antingen nationella direktiv eller EG-direktiv. Vi kan i förlikningen bara gå så långt som ändringsförslagen i den andra behandlingen medger. Det lades inte fram några ändringsförslag i vilka man krävde att ett företags styrelse skall rådfråga före ett uppköpserbjudande.
Det är ingen hemlighet att artikel 9 och styrelsers rättighet att vidta försvarsåtgärder utan aktieägarnas godkännande var tvistefrågan i förlikningen. Men det är helt enkelt inte sant att säga att en företagsstyrelse som ställs inför ett fientligt uppköp inte får vidta åtgärder eller att den är tvungen att förhålla sig neutral eller passiv. Försvarsåtgärder och motverkande åtgärder får vidtas med aktieägarnas godkännande. Våra ändringsförslag till den gemensamma ståndpunkten innebär i själva verket att en styrelse kan få ett "expressgodkännande" på fjorton dagar.
Jag har alltid ansett att politik är det möjligas konst. I förlikningen höll rådet och kommissionen fast vid sina huvudsakliga mål i detta direktiv: att skydda minoritetsaktieägarna, att skydda investerarnas intressen och att försvara aktieägarna mot samvetslösa direktörer och inkompetenta företagsstyrelser.
Artikel 9 och begränsningar av motverkande åtgärder var denna texts heliga graal. Vi hade därför ingen frihet att skriva om artikeln, för att tillåta icke godkända åtgärder avsedda att göra ett övertagande mindre attraktivt. Men vi nådde en uppgörelse om artikel 9: vi tvingade kommissionen och rådet att frysa artikeln och att låta en grupp sakkunniga på bolagsrätt undersöka huvudfrågorna och att återkomma till parlamentet i mars 2002. Detta omfattar även - vilket kommissionären kan bekräfta - möjligheten att se över artikel 9 mot bakgrund av den gruppens slutsatser. Detta direktivs ikraftträdande senareläggs därför, och medlemsstaterna kan senarelägga tillämpningen av artikel 9 till 2006.
Min delegation kommer att rösta för detta direktiv.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Det gläder kommissionen att parlamentet och rådet till sist har nått en överenskommelse i förlikningskommittén om förslaget till direktiv om uppköpserbjudanden. Jag skulle vilja tacka parlamentets delegation och särskilt föredraganden, Lehne, och Provan, som var ordförande i delegationen, för deras viktiga insatser. Ännu en gång har vi visat att institutionerna är i stånd att nå en godtagbar kompromiss. Detta förslag till direktiv är viktigt för Europeiska unionen, det är viktigt för handlingsplanen för finansiella tjänster, som fastställdes som en prioritet vid Europeiska rådets möte i Lissabon. Det är likaså viktigt för industrin, för alla typer av företag, eftersom det kommer att erbjuda en stabil rättslig ram för ombildningsverksamheter.
En viss oro har uttryckts över direktivet. För det första säger somliga att det lämnar företagen försvarslösa när de ställs inför ett fientligt uppköpserbjudande. Jag skulle emellertid vilja påminna er om att direktivet tillåter vilket företag som helst att vidta vilken försvarsåtgärd som helst som anses vara nödvändig, förutsatt att aktieägarna går med på det.
För det andra hävdas det att en del europeiska företag skulle försättas i ett ofördelaktigt läge jämfört med amerikanska företag, på grund av att de amerikanska företagens chefer kan försvara sig utan att rådfråga sina aktieägarna. Tillåt mig dock att påpeka att vilken aktieägare som helst kan bestrida ledningens beslut inför domstol, om ledningen inte tar hänsyn till aktieägarnas intressen.
För det tredje finns det en oro över att det inte råder lika villkor i Europa i fråga om minoritetsaktieägares skydd. Men detta direktiv sörjer för ett första steg i riktning mot att skapa sådana lika villkor genom att det erbjuder ett skydd för alla aktieägare - och särskilt minoritetsaktieägare - vid en förändring av aktiemajoriteten i deras företag. Det sörjer i synnerhet för ett obligatoriskt erbjudande till alla aktieägare avseende hela deras innehav till ett skäligt pris, med en skyldighet till kontantersättning under vissa förhållanden.
För det fjärde hävdar somliga att det inte finns något skydd för de inblandade företagens anställda, men detta direktiv sörjer för fullständig och omedelbar information till anställda och bereder dem även möjligheten att yttra sig om erbjudandet. Och de inblandade företagen måste, naturligtvis, följa nationella och europeiska bestämmelser, i synnerhet sysselsättningsdirektiven.
För det femte hävdar somliga att vi kommer att få se en väldig ökning av aggressiva uppköp runtom i unionen, men fakta visar på annat. I dag är bara 2 procent av alla notifierade sammanslagningar och förvärv fientliga. Kommissionen har åtagit sig att övervaka situationen och att se till att ingen sådan snedvridning uppstår.
Fjorton medlemsstater och kommissionen är för denna förbättring av bolagsrätten. Kommissionen kommer att ägna ytterligare arbete åt definitionen av skäligt pris, förfarandet vid forcerad överlåtelse och frågan om lika villkor för att skydda aktieägare i medlemsstaterna, särskilt som svar på Europaparlamentet. Vi skall lägga fram detta arbete till i mars 2002.
Slutligen kommer antagandet av detta direktiv att stärka förtroendet för de europeiska institutionerna och för de europeiska finansiella marknaderna. De ansträngningar som har gjorts gemensamt av er parlamentariska delegation, rådet och kommissionen för att nå överenskommelsen av den 6 juni gör det värt att sända ett budskap att det, efter tolv års arbete med detta förslag till direktiv, går att nå en kompromiss mellan de två lagstiftarna på detta område. Detta gör det värt att uppmuntra en ytterligare utveckling av bolagsrätten på europeisk nivå. Jag litar på parlamentets omdöme och är övertygad om att det kommer att rösta för att anta detta förslag till direktiv.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

 

Beazley
Herr talman! En ordningsfråga. Kommissionär Bolkestein har just anslutit sig till en lång rad av sina kolleger som har utsatts för en behandling i det här parlamentet som inte längre är godtagbar. Han höll ett viktigt anförande till en fulltalig kammare, men de enda personer som lyssnade återfinns bland allmänheten och vår väljarkår på åhörarläktaren. Jag kräver att presidiet tar tag i saken, så att detta, från och med september, inte upprepas.
(Applåder)
Vi talar alla emellanåt. Vi kan, naturligtvis, alla lyssna till kommissionären genom våra hörlurar. Om parlamentet inte är medvetet om den bild som det ger allmänheten, borde det dock vara det. Så, från och med september, hur det nu skall åstadkommas - kanske skulle ni kunna använda en siren med öronbedövande signal - bör kommissionären kunna tala, som varje annan talare i denna kammare, i värdighet och tystnad.
(Applåder)

Talmannen
Tack för ert inlägg, ledamot Beazley, men som ni ser så har vi dessvärre bara tillgång till en liten träklubba, och med den är det svårt att upprätthålla ordningen. Låt mig först av allt säga att jag håller med er: men sedan vill jag också säga att detta inte är en fråga som faller under presidiets behörighet, utan under gruppordförandekonferensens. Enligt min mening bör man införa den ordningen att det från och med det ögonblick när det sista inlägget görs - vilket nästan alltid är kommissionsledamotens, som företrädare för kommissionen - till dess omröstningen inleds, så bör det lämnas ett tillräckligt utrymme för att alla skall få en möjlighet att lyssna ordentligt på kommissionens inlägg och vara närvarande när omröstningen sker.
Jag måste också säga - och jag ber om ursäkt om jag kan verka osympatisk för de personer som befinner sig ibland åskådarna - att publiken skall följa debatten utan att öppet uttrycka sin åsikt eller sitt avståndstagande från det som sägs i kammaren. Jag säger detta eftersom jag nyligen såg ett antal besökare applådera: detta är inte tillåtet enligt arbetsordningen.

Corbett
Herr talman! En ordningsfråga. Jag vill fästa er uppmärksamhet på artikel 22.3, där det står: "Presidiet skall avgöra frågor som rör sammanträdesordningen." Det är en skyldighet för presidiet, och jag kräver att presidiet tar sina skyldigheter på allvar.

Talmannen
Visst, ledamot Corbett, men sammanträdets föredragningslista bestäms av presidiet. Om denna föredragningslista inte lämnar tillräckliga tidsmarginaler för att utnyttja artikel 22, så blir resultatet att vi kommer att tvingas lyssna till en kommissionär som talar medan det råder stor oro i kammaren varje gång vi sammanträder i Strasbourg, eftersom inte samtliga kolleger är uppmärksamma. Våra tidsmarginaler krymper med andra ord avsevärt.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

OMRÖSTNING
(KOM(2000) 830 - C5-0763/2000 - 1999/0134(COD))

(Parlamentet godkände förslaget)
Förenklat förfarande om ändrat förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om upprättande av gemenskapsregler för veterinärmedicinska läkemedel (kodifierad version)
(KOM(2000) 657 - C5-0550/2000 - 1999/0180(COD))
(Parlamentet godkände förslaget)
Betänkande utan debatt (A5-0242/2001) Randzio-Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning avseende kvartalsvisa konton för icke-finansiella transaktioner för den offentliga sektorn
(KOM(2001) 100 - C5-0079/2001 - 2001/0056(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Betänkande utan debatt (A5-0221/2001) av Grönfeldt Bergman för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om mätinstrument
(KOM(2000) 566 - C5-0478/2000 - 2000/0233(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen )
Betänkande utan debatt Palacio (A5-0230/2001) av Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om interinstitutionella avtal om en mer strukturerad användning av omarbetningstekniken för rättsakter
(2037/1/2000RIV1 - C5-0588/2000 - 2000/2266(ACI))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande utan debatt (A5-0224/2001) av Figueiredo för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet: Ramstrategi för jämställdhet - Arbetsprogram för 2001
(KOM(2001) 119 + SEK(2001) 382 - C5-0193/2001 - 2001/2089(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0235/2001) av Zimmerling för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om upphovsmannens rätt till ersättning vid vidareförsäljning av originalkonstverk (följerätt)
(C5-0220/2001 - 1996/0085(COD))
(Parlamentet antog det gemensamma förslaget)
Betänkande (A5-0174/2001) av Rothley för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden med rekommendationer till kommissionen om Europaparlamentets och rådets femte direktiv om trafikförsäkring för att förbättra det rättsliga skyddet för olycksoffer
(2000/2126(INI))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0134/2001) av Wallis för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om kommissionens arbetsdokument om utomrättslig reglering av konsumenttvister (rekommendation 98/257/EG), slutsatser Europeiska rådets i Tammerfors
(2000/2209(INI))
(Parlamentet antog resolutionen)
RÖSTFÖRKLARINGAR- Betänkande (A5-0235/2001) av Zimmerling
Echerer (Verts/ALE). (DE) Herr talman! Det är viktigt för mig att även offentligt få förklara att jag har rått min grupp att rösta för Zimmerlings betänkande, för rätten till ersättning vid vidare försäljning i den version som lagts fram för oss, trots att det finns betänkligheter från mitt hemland Österrikes sida, och trots att det också finns betänkligheter från andra länder, som man kan förstå. Men jag är övertygad om att vi säkert kan vidareutveckla rätten till ersättning vid vidare försäljning i Europa till ett ännu bättre dokument, att den är nödvändig för de skapande konstnärerna i Europa, att den också är ett tecken för kulturen och de kulturella värdena, som vi garanterar i detta förenade Europa, och om att vi ger en signal också till konstmarknaden, framför allt i Schweiz och USA.
För de nödvändiga förbättringarna som fortfarande måste göras har vi några år på oss, och jag tror att vi med förenade krafter kommer att lyckas mildra några av argumenten eller kanske undanröja dem helt, och gemensamt sörja för rättssäkerhet för de skapande konstnärerna. Jag tror fullt och fast på det, och jag kommer även i fortsättningen att arbeta för det, inte bara under denna mandatperiod. Jag är verkligen nyfiken på vår doyen och den professionelle i våra röstförklaringar, herr Fatuzzo, och på det som han kommer att säga om det.

Fatuzzo
Herr talman! Jag borde egentligen inte yttra mig om detta dokument, för konstnärer går aldrig i pension: konsten går inte i pension, liksom kärleken inte gör det. Jag borde med andra ord inte tala om detta dokument som företrädare för pensionärerna, men, ärade Echerer och herr talman, många pensionärer är även konstnärer. Precis som det finns pensionärer som fortsätter att vara förälskade och att älska, så finns det pensionärer som är konstnärer och som skapar konstverk. Därför röstar jag, liksom Echerer, för detta dokument.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Målet med direktivet om rätt till ersättning vid vidare försäljning skulle vara att harmonisera den gemensamma marknaden. Detta mål har uppnåtts, men med tvivelaktig framgång. Bortsett från detta är det tveksamt om det faktiskt finns något behov av harmonisering på detta område. Just i tider av förenkling och ansträngningar för att uppnå öppenhet är det kontraproduktivt att införa ytterligare en gemensam pålaga. Den försvårar handeln, ja man kunde rent av säga att den för med sig stillestånd, ty det är bara en tidsfråga innan konstmarknaden utlokaliseras från Europa till USA eller till Schweiz.
Det kommer faktiskt att uppstå en obalans på konstmarknaden med alla negativa konsekvenser det kan ha. Särskilt de små gallerierna och de unga konstnärer som främjas av dem drabbas av den nya avgiften. Även etablerade konstnärer, för vilka detta direktiv vore en ekonomisk fördel, har uttalat sig emot det. Det är fullkomligt obegripligt att man med detta direktiv skall tvinga på de berörda parterna något, som de inte vill ha. Genom att säga "ja" till detta direktiv har Europa tjänat ut som konstmecenat. Därför har vi inom Frihetspartiet röstat emot det.

Hager
 - (DE) De österrikiska konstnärerna avvisar införandet av rätt till ersättning vid vidare försäljning. Rätten till ersättning vid vidare försäljning är en stor ekonomisk nackdel för dem, eftersom priserna vid den första försäljningen därigenom oundvikligen sjunker. Genom att införa rätten till ersättning vid vidare försäljning kommer det att ske en utvandring av konstmarknaden i Europa till länder som USA eller Schweiz, eftersom det där inte finns något liknande, och priserna vid vidare försäljning för konstverk därför inte pressas uppåt. De som drabbas är framför allt små gallerister, eftersom det är mycket svårare för dem att hålla stånd mot en prispress uppåt.
Det är svårt att inse varför rätten till ersättning vid vidare försäljning som en påbyggnad av upphovsrätten skall påtvingas konstnärerna mot deras vilja. Därför avvisar Frihetspartiet betänkandet.

Tannock
. (EN) Fastän Zimmerlings betänkande om obligatoriska avgifter vid vidareförsäljningen av originalkonstverk, så kallade följerätt, har förbättrats i förlikningen är det fortfarande bristfälligt. En bra sak är att man har höjt tröskelvärdet för berörda konstverk till 3 000 euro, men även om de stora konstgallerierna och auktionshusen gillar detta - eftersom arbetsbelastningen minskar - hjälper det inte okända moderna konstnärer det minsta. Man inför, som tröst, en sexårig övergångsperiod, men det jag, som Europaparlamentsledamot från London, oroar mig för är att våra världsberömda auktionshus, som Sothebys, Christies och Phillips, kommer att använda denna tidsperiod till att flytta sina verksamheter till platser som inte omfattas av EU:s lagstiftning, som Genève, Monaco och New York, vilket kommer att leda till förlorade arbetstillfällen i London. Detta kommer både direkt att drabba anställd personal och indirekt vålla skada för biverksamheter, som inramningsföretag och försäkringsgivare med inriktning på konst.
Jag röstade därför emot detta förslag, som tycks vara utformat enbart för att åstadkomma en anpassning till de regler som gäller för franska auktionshus, vilka tillämpar en liknande princip sedan flera år tillbaka.

Xarchakos
. (EN) Under dagens omröstning om Zimmerlings betänkande (A5-0235/2001) röstade jag emot betänkandet och uppmanade även alla mina kolleger i "Nea Dimokratia" att göra det. Jag är fullt övertygad om att ett antagande av detta direktiv kommer att leda till att konstmarknaden flyttas till USA och Schweiz och till att alla konstnärer från Förenta staterna kommer att ha en stor fördel när de försöker sälja sin konstverk i Europa. Jag anser också att förslaget om nationella gränsvärden som är lägre än gemenskapens, när det gäller följerätt, i slutändan kommer att skada europeiska konstnärer och öka galleriägarnas och auktionshusens vinster. Av alla dessa skäl - och eftersom jag är en europeisk konstnär - valde jag att rösta emot.
Betänkande (A5-0174/2001) av Rothley

Fatuzzo
Herr talman! Innan jag reste hit till Strasbourg träffade jag pensionären Fortunato Rossi, 80 år gammal, som sade till mig: "Jag har råkat ut för en svår bilolycka. Jag blev påkörd, kan man tänka sig, av en ledamot av Europaparlamentet: jag bröt foten och armen och skadade huvudet. Följderna blev mycket allvarliga. Jag vände mig till försäkringsbolaget och där fick jag höra att jag är åttio år gammal, värdelös, inte längre tjänar något, och att man därför inte skulle betala mig något. Om det i stället hade varit jag som kört på parlamentsledamoten, så hade jag blivit tvungen att betala minst 2 miljarder lire. Tycker ni verkligen att det är rättvist, Fatuzzo, att en åldring inte har rätt till ersättning om vederbörande blir påkörd av en bil?" Jag svarade: "Ni har rätt, Fortunato - som fru Fortuna verkar ha glömt - Rossi, och därför kräver jag att en rättvis ersättning för ålderspensionärer skall ingå i nästa betänkande i ämnet".

Bordes och Cauquil
. (FR) Om syftet med detta betänkande verkligen var att förbättra det rättsliga skyddet för olycksoffer som det påstås, skulle vi ha röstat för det. Men även om de rekommendationer som åtföljer betänkandet innehåller några förslag som skulle underlätta tillvägagångssätten för de olycksdrabbade lite grand, rör det sig i grund och botten om ett mödosamt bollande för att inte på något sätt missgynna försäkringsbolagens intressen.
I detta Europa som påstår sig vara enat skulle man till exempel alltså tillåta att försäkringsbolagen lät de av sina försäkringstagare som tillfälligt bosatte sig i en annan stat inom Europeiska unionen betala en tilläggspremie.
De grandiosa uttalandena om hur enat Europa är väger inte särskilt tungt jämfört med en liten tilläggspremie...
Vi avstår följaktligen från att rösta om detta betänkande.

Titley
. (EN) Jag stöder min socialistkollega Willi Rothleys betänkande, i vilket han efterlyser ett nytt direktiv om trafikförsäkring för att förbättra det rättsliga skyddet för trafikoffer.
Våra medborgare har rätt till samma rättsliga skydd oavsett var de befinner sig i Europeiska unionen. Varje år kör tusentals människor tvärsöver kontinenten på sin semester. Semesterfirare som kör från Bolton till Barcelona måste ha ett skydd som vilar på en rättslig grund.
Direktivets övergripande mål, att säkerställa ett rättsligt skydd som är konsekvent och på en hög nivå, är ytterst viktigt. Jag stöder helhjärtat strävan att förbättra ersättningsförfarandet vid olyckor i inhemsk vägtrafik genom att tvinga försäkringsgivare att lämna antingen ett erbjudande eller ett avslag senast tre månader efter det att ett ersättningsanspråk har inkommit. Tydliga och snabba beslut är det bästa sättet att lugna offren när det gäller utfallet av deras anspråk. Vidare välkomnas i betänkandet en minimiersättning inom EU på 2 miljoner euro, med framtida höjningar i linje med inflationen. De lägsta försäkringsbelopp som gäller i dag är föråldrade och denna siffra mycket mer realistisk.
Det är inte bara semesterfirare som kommer att vinna på det här nya direktivet. Även människor som köper bilar i andra länder kommer att få ökat förtroende tack vare förslaget. Försäkringsgivare bör kunna lämna en försäkring som gäller i högst 30 dagar till personer som önskar köpa ett fordon som är registrerat i en annan medlemsstat och köra det tillbaka till hemlandet för att omregistrera det där.
Allmänhetens förtroende för de rättsliga vägsäkerhetsaspekterna runtom i Europeiska unionen måste öka, så att våra medborgare kan resa fritt från land till land utan att behöva oroa sig för väldiga advokatarvoden och femton avskräckande rättssystem. Bara om det rättsliga skyddet för trafikoffer förbättras kan våra medborgare till fullo utnyttja möjligheten att köra inom hela EU och göra det mesta av den fria rörligheten.
Betänkande (A5-0134/2001) av Wallis

Fatuzzo
Herr talman! Tillsammans med den pensionär som talade med mig om det föregående betänkandet var en av hans vänner, Tranquillo Verdi, även han från Bergamo, som sade till mig: "Varför är ni så intresserade av att lösa tvisterna mellan konsumenter och producenter av förbrukningsvaror och inte av att lösa tvisterna mellan pensionärerna och staten på grund av pensionerna, som också är en förbrukningsvara? Eller är kanske inte pensionerna förbrukningsvaror? Jag skulle vilja", lade han till, "att ni, Fatuzzo, ser till att vi får ut våra pensioner i tid och så snabbt som möjligt." Och detta ber jag er härmed om, herr talman.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet, som avbröts kl. 12.30, återupptogs kl. 15.00)

Europeiska centralbanken / Euro
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-225/2001) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens årsrapport för 2000 (C5-0187/2001 - 2001/2090(COS));
(A5-0222/2001) av Maaten för utskottet för ekonomi och valutafrågor om hur de ekonomiska aktörernas förberedelser inför övergången till euro kan underlättas (2000/2278(INI)).

Duisenberg
. (EN) Det är ett stort nöje för mig att i dag lägga fram Europeiska centralbankens tredje årsrapport, två och ett halvt år efter eurons införande och mindre än ett halvt år innan den gemensamma valutan kommer att bli fullt synlig för våra medborgare i form av sedlar och mynt.
År 2000 var ett utomordentligt år för euroområdet: den ekonomiska tillväxten nådde sin högsta nivå på över ett årtionde och åtföljdes av en fortsatt stark ökning av sysselsättningen. Även det harmoniserade indexet för konsumentpriser (HIKP) i euroområdet har - tyvärr - legat över 2 procent sedan i mitten av år 2000, främst på grund av högre oljepriser och deprecieringen av eurons växelkurs förra året. På samma gång som denna ökning i HIKP till över Europeiska centralbankens (ECB) definition av prisstabilitet inte är välkommen, kan och bör ECB inte undvika kortsiktiga prisfluktuationer som orsakas av sådana tillfälliga faktorer. Det är likväl avgörande att förhindra att övergående kortsiktiga tryck utvecklas till inflationsförväntningar på medellång sikt. Under år 2000 var det nödvändigt att ECB var särskilt vaksamt i detta hänseende, i ett läge med stark ekonomisk tillväxt och mot bakgrund av att den monetära utvecklingen tydligt visade att det fanns uppåtriktade risker för prisstabiliteten. Det var anledningen till att vi höjde räntan sex gånger under år 2000. Genom att göra det har ECB bidragit till en hållbar icke-inflationsbenägen ekonomisk tillväxt i euroområdet.
I detta hänseende antydde rörelserna för de långsiktiga räntorna i euroområdet under år 2000 att de finansiella marknaderna i allmänhet räknade med att prisutvecklingen på medellång sikt skulle fortsätta att ligga i linje med definitionen av prisstabilitet. I de förhandsberäkningar som blev tillgängliga under år 2000 målades en liknande bild upp. Detta är ett tydligt tecken på att ECB bekräftade sin trovärdighet under år 2000.
Tillåt mig, innan jag redogör för min analys av den nuvarande situationen, att ta upp några frågor som förs på tal i det resolutionsförslag om ECB:s penningpolitiska strategi som har utarbetats av ert utskott för ekonomi och valutafrågor. Jag skulle vilja börja med att säga att jag delar den åsikt som uttrycks i resolutionsförslaget om att ECB:s strategi med två pelare kan förstås som ett medel för att analysera all tillgänglig information som är av betydelse för penningpolitiken. Det finns emellertid andra saker i resolutionen som jag inte skulle hålla med om. Dessa gäller de tvivel som uttrycks i fråga om definitionen av prisstabilitet, den vikt som den första pelaren bör ges i vår strategi och bedömningars roll inom ramen för den andra pelaren.
ECB-rådet har definierat prisstabilitet i euroområdet som "en årlig ökning i HIKP för euroområdet på under 2 procent" och slagit fast att "prisstabiliteten skall upprätthållas på medellång sikt". ECB-rådets definition garanterar ansvarighet och ger en tydlig vägledning för förväntningar om den framtida prisutvecklingen. Uttrycket "under 2 procent" definierar tydligt den övre gränsen för den ökningstakt för HIKP som är förenlig med prisstabilitet. Denna övre gräns ligger i linje med den praxis som de nationella centralbankerna i deltagande medlemsstater följde före starten av etapp tre av Ekonomiska monetära unionen (EMU). Dessutom signalerar ordet "ökning" tydligt att en långvarig nedgång i HIKP inte skulle anses vara förenligt med prisstabilitet. Det bör inte råda något tvivel om att ECB:s åtagande att upprätthålla prisstabilitet varken är förenligt med en inflation på mer än 2 procent på medellång sikt eller med deflation. I denna bemärkelse är ECB:s penningpolitik fullständigt symmetrisk, eftersom man bekämpar både uppåtriktade och nedåtriktade pristryck som kan få följder som inte ligger i linje med vår definition av prisstabilitet.
Inom ramen för vår penningpolitiska strategi tillskrivs pengar en framträdande roll enligt den första pelaren. Detta återspeglar att inflationens natur i grund och botten är monetär - en uppfattning som stöds av empiriska bevis, som till stor del finns att hämta i vår arbetsdokumentsserie och som pekar på att det finns en stabil efterfrågan på M3 på lång sikt och att M3-tillväxten har goda egenskaper som ledande indikator för inflationen på medellång sikt. Det är därför nödvändigt att följa den monetära utvecklingen när man analyserar risker för prisstabiliteten i euroområdet på medellång sikt. Jag bör här också betona att kvaliteten på den monetära statistiken är bland den högsta av all statistik som finns att få i euroområdet. Denna monetära statistik grundar sig på ett fullständigt harmoniserat rapporteringssystem som tillämpas av alla monetära finansiella institutioner i euroområdet. Kvaliteten på den monetära statistiken har nyligen förbättrats ytterligare och omfattar nu även, som en separat post, utländska medborgares innehav av penningmarknadsfonder. Vi räknar dessutom med att det kommer att vara möjligt att på ett lämpligt sätt mäta och offentliggöra utländska medborgares innehav av andra överlåtbara papper framåt slutet av året. Av alla dessa skäl kommer M3 att fortsätta att spela en framträdande roll i ECB:s penningpolitik.
Tillåt mig, när det gäller bedömningarna och i synnerhet förslaget om att de uttryckligen bör stödjas av ECB-rådet, att påminna er om att ECB-rådet bara ansvarar för att upprätthålla prisstabilitet. Det är upp till ECB-rådet att fatta de beslut som är nödvändiga för att garantera utförandet av de uppgifter som tilldelas Europeiska centralbankssystemet enligt fördraget. I detta avseende beslutade ECB-rådet, av flera skäl, att följa en strategi med två pelare. Man beslutade särskilt att inte följa en strategi enligt vilken penningpolitiska beslut skulle fattas enbart på grundval av inflationsprognoser. På samma gång som stabsbedömningarna spelar en viktig roll i de analyser som ECB-rådet gör inom ramen för den andra pelaren, är det viktigt att inse att denna analys inte enbart kretsar kring dessa prognoser. Mot bakgrund av svårigheterna att göra långsiktiga prognoser och osäkerheten i fråga om vilken ekonomisk modell som är lämpligast, anser inte ECB-rådet att det är klokt att bara använda en enda bedömning för att analysera risker för prisstabiliteten. Den osäkerhet som omger prognoser har också vederbörligen återspeglats i det sätt på vilket ECB offentliggör dem, nämligen i form av intervall snarare än medelvärden.
För att övergå till en analys av den nuvarande ekonomiska och monetära utvecklingen, ansåg ECB-rådet vid sitt möte i juni att den nuvarande nivån på ECB:s styrränta, efter beslutet den 10 maj att sänka ECB:s huvudränta med 25 punkter och på grundval av tillgänglig information, var lämplig för att garantera prisstabilitet i euroområdet på medellång sikt. Det har sedan ECB-rådets senaste möte inte framkommit någon ny information som skulle motivera en ändring av denna bedömning.
När det gäller informationen inom ramen för den första pelaren pekar den monetära utvecklingen på gynnsamma utsikter till bibehållen prisstabilitet på medellång sikt. Efter att ha följt en gradvis nedåtgående trend sedan våren år 2000 har tremånadersgenomsnittet för den årliga tillväxttakten för M3 tenderat att i stort sett stabiliseras under de senaste månaderna. När hänsyn tas till att monetära siffror förvrängs uppåt, torde M3 under den senaste tidsperioden ha växt ungefär i linje med referensvärdet. Dessutom har den årliga tillväxttakten för lån till den privata sektorn fortsatt att dämpas, främst på grund av färre lån till hushållen.
Beträffande den andra pelaren fortsätter vi att räkna med att den nuvarande höga inflationstakten är ett övergående fenomen, och inflationstakten bör, om inga ytterligare ogynnsamma prischocker inträffar, falla till under 2 procent under 2002. Denna utveckling väntas äga rum mot bakgrund av en svagare ekonomisk tillväxt, som dock i stort sett bör ligga i linje med den potential som finns inom euroområdet.
Tillåt mig att i detta sammanhang övergå till en fråga som har fått stor uppmärksamhet på sista tiden: valutaövergångens möjliga inverkan på pristrycket. Sannolikt kommer prisinsyn och konkurrens i allmänhet att begränsa inflationstryck till följd av valutaövergången. I detta avseende är det också värt att framhålla utfästelsen av finansministrarna i euroområdet, som den återges i ett uttalande av eurogruppen, att omräkningen till euro av alla priser, taxor och avgifter som administreras av deras myndigheter på det hela taget kommer att vara prisneutral eller ske till konsumentens fördel. Vi uppmanar myndigheter på andra nivåer - men även företag - att följa de centrala myndigheternas exempel. Dessutom kommer allmänhetens vaksamhet i fråga om att övervaka priser och prisändringar att vara viktig under omställningsperioden.
ECB kommer även fortsättningsvis att sträva efter att fullgöra sitt uppdrag att upprätthålla prisstabilitet på medellång sikt, oavsett om priserna anges i euro eller i de i eurosamarbetet ingående valutorna. Vi skall därför fortsätta att vara vaksamma när det gäller den framtida utvecklingen för faktorer som påverkar riskbalansen för prisstabiliteten, däribland - i synnerhet - faktorer som monetär utveckling, real BNP-tillväxt, prissättningsbeteende och löneutveckling. Det är i denna tidpunkt, när prisutvecklingen huvudsakligen påverkas av övergående faktorer, avgörande att prisernas nuvarande uppåtriktade rörelse inte blir bestående, och det är därför viktigt att löneökningarna fortsätter att vara måttliga.
Inför införandet av eurosedlar och euromynt kan jag rapportera att eurosystemets förberedelser går enligt planerna. I slutet av juni 2001 uppgick det totala antal eurosedlar som hade tillverkats till omkring 9 miljarder, vilket motsvarar ungefär 90 procent av startmängden. Dessutom beslutade ECB i mars 2001 att som en försäkring mot möjliga produktionsrisker inrätta en central eurosystemsreserv. Denna reserv kommer att uppgå till ungefär 10 procent av start- och logistikmängderna sammanslagna.
Den 1 januari 2001 lanserade eurosystemet informationskampanjen Euro 2002, som är utformad som ett komplement till de informationskampanjer som genomförs på nationell nivå. Kampanjens huvudsyfte är inte att sälja in euron - euron kommer att sälja in sig själv - utan att vänja allmänheten och särskilda målgrupper vid eurosedlarnas utseende och deras säkerhetsdetaljer samt att öka medborgarnas medvetenhet om de övergripande praktiska aspekterna av övergången. Informationskampanjen fortskrider planenligt. Den kommer att bli fullt synlig för medborgarna när massmediernas del av kampanjen startar den 30 augusti 2001, efter att eurosedlarnas slutliga utseende och säkerhetsdetaljer har avslöjats.
Inom eurosystemet är man fullt medveten om den betydelse som ett framgångsrikt införande av eurosedlar och euromynt kommer att ha för det allmänna förtroendet för den gemensamma valutan, och de noggranna och omfattande förberedelser som görs inom ramen för eurosystemet står i proportion till denna uppgift. Vi bör alla komma ihåg det faktum att valutaövergången är en utmaning utan motstycke och en väldig logistisk övning och att alla berörda parter måste ta på sig sin del av det totala ansvaret för att införandet av eurosedlar och euromynt skall bli en framgång.
Jag skulle här helt kort vilja kommentera frågan om förhandstilldelning av eurosedlar till allmänheten; en fråga som jag har redogjort för mer ingående vid tidigare tillfällen här i kammaren. Låt mig erinra om att ECB:s beslut har fattats med full hänsyn till allmänhetens intresse och efter en grundlig analys av alla aspekter av betydelse. Ingen nya faktorer har tillkommit som skulle motivera ett förnyat övervägande av denna fråga.
För att övergå till frågor som gäller bankkontroll och som också tas upp i förslaget till resolution om ECB:s årsrapport, skulle jag vilja börja med att påminna om att ramen för finansiell stabilitet i EU vilar på två byggstenar: nationell kompetens och samarbete. Vi är fullt övertygade om att de imponerande förändringar på de finansiella marknaderna som har föranletts av eurons införande kräver att mekanismerna för samarbete mellan nationella myndigheter och med eurosystemet stärks väsentligt. Detta på grund av att EMU förändrar systemriskens natur och vidd. Det är inte längre möjligt att bedöma hot mot den finansiella stabiliteten eller de potentiella kanalerna för spridning av smittsamma risker bara på inhemsk nivå. Jag blev därför särskilt glad över att se att Europeiska centralbankssystemet insats för att förbättra den institutionella ramen för finansiell stabilitet och, i synnerhet, utvecklingen av makroekonomisk analys har erkänts och får stöd i förslaget till resolution.
I resolutionsförslaget hänvisar man också till behovet av att undvika konflikter mellan tillsynsansvar och de monetära myndigheternas ansvar. Jag skulle, för det första, vilja säga att de empiriska bevisen för potentiella konflikter mellan de två målen finansiell stabilitet och prisstabilitet är oklara och, för det andra, att sådana konflikter inte kan uppstå inom ramen för den institutionella ordningen i euroområdet. Eurons införande har i själva verket medfört en institutionell uppdelning mellan penningpolitiskt beslutsfattande, som gäller euroområdet som helhet, och utövandet av tillsynsuppgifter, som avser inhemska institutioner och marknader. Mekanismerna för beslutsfattande för de två uppgifterna sammanfaller inte längre, och konfliktrisken har avlägsnats tack vare den institutionella strukturen. Jag skulle, för att avsluta mitt uttalande, vilja understryka att införandet av den gemensamma valutan faktiskt har ökat behovet av ett starkt deltagande från centralbankernas sida när det gäller tillsyn och finansiell stabilitet.
(Applåder)

Talmannen
Hjärtligt tack, herr Duisenberg, för ert anförande!

Välkomsthälsning
Talmannen
Kolleger! Jag vill nu gärna hälsa Alejandro Toledo, nyvald president i Peru, officiellt välkommen till Europaparlamentet.
Toledo har tagit plats på åhörarläktaren och han skall i dag vara hos oss tillsammans med sin fru och sin dotter.
Herr Toledo! Jag önskar er hjärtligt välkommen till vårt parlament.
(Applåder)

Europeiska centralbanken / Euro (fortsättning)
Randzio-Plath
Herr talman! Ni har gjort det helt klart att det är nödvändigt att samla alla ansträngningar från alla parters sida i den europeiska monetära unionen och även i Europeiska unionen, för att faktiskt klara av den historiska händelsen att fullborda den monetära unionen med 12 medlemmar, och jag kan försäkra er att ni har Europaparlamentet på er sida.
Europeiska centralbanken är en mycket ung institution. Euron, som den är ansvarig för, är ännu inte ens någon riktig gripbar valuta. Därför är det så avgörande för ECB att kunna skapa sin egen trovärdighet. Det betyder att ECB:s mandat i dess penningpolitiska strategi måste ta sig ett tydligt uttryck. Hittills har ECB varit ganska framgångsrik: Till och med iakttagare, som vanligtvis är mycket kritiska gentemot ECB:s penningpolitik, erkänner i ökande utsträckning helt riktigt att Europa behöver ett specifikt penningpolitiskt svar, och att priserna på finansiella tillgångar inte bör utgöra någon huvudsaklig parameter för penningpolitiska beslut. Men fortfarande saknas det samstämmighet när det gäller att rättfärdiga enskilda politiska åtgärder. De kan ha varit korrekta ur teknisk synvinkel, men rent tekniska förklaringar räcker inte för att på nytt övertyga de europeiska marknaderna och medborgarna om ECB:s förpliktelse beträffande prisstabilitet och för att stärka det allmänna förtroendet för euron, som beklagligtvis inte har förbättrats väsentligt sedan den infördes. I detta sammanhang skulle Europaparlamentets krav på ofördröjligt offentliggörande av argumenten för eller mot ett beslut, liksom av motargument och de motiveringar som ligger till grund för dessa samt de summariska protokollen kunna ge en bättre förståelse för ECB.
Max Weber talade en gång om anseendets tre faktorer: tradition, karisma och förnuft. Denna, som Weber ansåg, moderna auktoritet som grundar sig på förnuft borde ECB utveckla, för att uppnå aktning och effektivitet, och detta på ett hållbart sätt. Förnuftig auktoritet baseras på en säker bedömning av fakta. En sådan bedömning utgör grundvalen för en förnuftig offentlig debatt när det gäller frågor om den europeiska penningpolitiken. En sådan måste äga rum, när man betänker att penningpolitik i dag mer än någonsin tidigare i första hand verkar via de kanaler som utgörs av finansmarknadernas förväntningar, vilka har ett långtgående inflytande på de ekonomiska aktörernas agerande. Utan en sådan åtgärd kan en centralbank förfela sina mål.
Redovisningsplikt och öppenhet innebär inte att ECB måste offentliggöra allt fler detaljer. Kvalitet är viktigare än kvantitet, och här uppskattar jag uttryckligen kvaliteten i den monetära dialogen med Europaparlamentet. ECB har förbättrat öppenheten i sina penningpolitiska beslut. Trots detta kan det inte skada med mer öppenhet och insyn, utan just under de kommande månaderna kan det stärka förtroendet för och acceptansen av den monetära unionen. Den europeiska valutan är beroende av detta; följande åtgärder vore bra:
För det första: Definitionen av penningpolitikens sekundära mål enligt artikel 105 skall fastslås och offentliggöras, för att klargöra när ECB kan och måste stödja tillväxt och sysselsättning i euroområdet och klargöra att även ECB stöder villkoren för en sysselsättningseffektiv, hållbar tillväxt på hög nivå, så som det gjordes vid EU-toppmötet i Lissabon med dess målinriktning på en tillväxt om 3 procent.
För det andra: Offentliggörande av de modeller som används skulle bidra till detta. Så länge som Europeiska centralbanken inte satt ett inflationsmål som option, bör den bibehålla ansatsen med två pelare, men fortlöpande förbättra sin M-3-kalkyl genom stärkt analys och forskningsverksamhet. Dessutom bör också en analytiskt disciplinerad utbyggnad av den andra pelaren göras.
För det tredje: ECB-prognoserna måste vara mer precisa och bör inte innehålla en så stor bandbredd som hittills, utan minskas. De bör dessutom avges fyra gånger om året. För att bidra till mer förståelse och öppenhet bör ECB följa de prognoser som görs av dess personal.
För det fjärde: Summariska protokoll bör offentliggöras, som innehåller argument för och emot ett penningpolitiskt beslut, liksom ett anonymt återgivande av röstningsresultatet.
För det femte: Det bör granskas om parlamentet efter en revidering av fördraget bör få ett slags rätt att bekräfta utnämnandet av ledamöter i direktionen.
För det sjätte: ECB som viktig partner vid de makroekonomiska besluten måste bidra till att förbättra samordningen av den ekonomiska politiken och upprättandet av en lämplig och balanserad policy mix, så som också andra oberoende centralbanker gör, utan att detta inkräktar på dess oberoende.
ECB:s första mål, att garantera prisstabiliteten, är när allt kommer omkring inte något självändamål, utan ett väsentligt villkor för ekonomisk tillväxt och skapande av arbetstillfällen. Därför bör penningpolitiken inte formuleras isolerat, utan kompletteras genom en ännu snävare makroekonomisk politisk samordning i euroområdet. Här finns en del övrigt att önska.
På så vis kan det förhindras att den ekonomiska integrationen styrs ensidigt av marknaderna utan hänsyn till sysselsättningspolitiska och sociala aspekter. Ytterligare en anledning till en förbättrad makroekonomisk samordning med deltagande av Europeiska centralbanken ligger i globaliseringen av finansmarknaderna, vars tempo ständigt ökar, men som dock i allt mindre utsträckning är kopplad till omsättningen av varor och tjänster.
Man kan därför anta att ränteändringar får en större effekt på priset för finansiella tillgångar, medan dess effekter på den reella ekonomin har blivit svagare än tidigare.
Betänkligheterna rörande Europeiska centralbankens oberoende med tanke på dess deltagande i dialogen om den makroekonomiska politiken och dess adekvata bidrag är därför svårförståeliga. Jag anser tvärtom att en starkare samordning skulle stärka Europeiska centralbankens oberoende, ett större mått av ekonomisk konvergens skulle dessutom underlätta dess uppgift, eftersom den rentav skulle minska problemet med en penningpolitik enligt mottot one size fits all och därmed minska risken att ECB hamnar under politisk press.
Europeiska centralbanken befinner sig i en annan situation än den amerikanska centralbanken. Den har som partner inte bara en president, en finansminister och en allmänhet, den har som partner tolv statsministrar, tolv finansministrar och tolv europeiska allmänheter, som inte alltid talar med en tunga. Europaparlamentet som företrädare för den europeiska allmänheten vill vara en äkta partner i denna dialog när man skall bygga upp en ny politisk kultur i Europeiska unionen, som å ena sidan bevakar institutionernas oberoende, men å andra sidan också ansvarar för att varje institution måste vara öppen och redovisningsskyldig för att bidra till en fungerande demokrati.
(Applåder)

Maaten
. (NL) Herr talman! Det här betänkandet om övergången till euro är inte ett enskilt betänkande. Det bygger på tidigare framlagda betänkanden, bland annat av Karas, Torres Marques och även på brevväxlingen för inte så länge sedan mellan Randzio-Plath och vår talman, Fontaine.
Jag kan med glädje konstatera att Europeiska centralbanken och Europeiska kommissionen kämpar på samma sida som Europaparlamentet. Det har bara lämnats in åtta ändringsförslag till det här betänkandet och de är inlämnade av en partigrupp från vilken jag kan konstatera att ingen enda ledamot är närvarande vid den här debatten.
Euron är redan nu en framgång. Duisenberg visade det också nyss på ett övertygande sätt. Det är också det mest spännande europeiska projektet hittills. För alla medborgare i euroområdet, eller snarare: för alla medborgare i Europa, för alla världsmedborgare, är ju Europeiska unionen inte bara en teori längre utan en påtaglig verklighet. Det är första gången i vårt europeiska samarbetes historia som det sker.
Allt det sammanfaller den 1 januari. Då handlar det inte längre enbart om förtroendet för den valutan. Det handlar om förtroende för det europeiska projektet som helhet och det europeiska projektet står naturligtvis just nu öppet för all möjlig kritik. Det senaste exemplet på det är väl ändå folkomröstningen i Irland.
Införandet av euron kan, om vi gör det bra, tysta all den kritiken. Det kan få alla medborgare i eurolandet att vara stolta över hur vi gjorde det, kanske mot alla förväntningar. Det kan också, vid de tillfällen som vi inte gör det bra, öka kritiken på euron och på det europeiska samarbetet. Medborgarna läser ju inte om det i tidningen. De är själva med när euron införs. Kritiken mot det europeiska samarbetet är nu att beslutsprocessen inte är öppen, att medborgarna inte blir hörda, att de höga herrarna vet bäst. De höga herrarna kan dock i medborgarnas ögon också sjunka mycket djupt. Det gäller för oss alla.
Det vi här från konsumentorganisationer, från små och medelstora företag är att de gärna ändå skulle vilja att det levererades små eurosedlar redan under de sista dagarna i december, vilket görs med euromynten. Kanske i form av paket som kan köpas i bankerna eller genom att ändra bankautomaterna tidigare, på det sätt som är möjligt. Det breda allmänheten måste få tillgång till sedlarna. Det är bra mot förfalskningar. Medborgarna vet då av egen erfarenhet hur de från tillförlitliga källor erhållna sedlarna skall se ut. Det är bra för butiksägarnas säkerhet eftersom de behöver förvara mycket färre euron i sina butiker så att de har tillräckligt med växelpengar den 1 och 2 januari. Det är bra för allmänheten. Man får mindre problem med växlingen då pengar lämnas in i affären och man får tillbaka i euro. Man vet att man får rätt pengar, rätt belopp om man betalar med euro och sedan även får tillbaka pengar i euro. Det kan förebygga mycket irritation.
Jag förstår Duisenbergs argument när han säger: vi vill hålla fast vid ett beslut vi fattat. Vi vill vara tillförlitliga i det avseendet. Det kan jag mycket väl förstå, eftersom många kritiker naturligtvis går händelserna i förväg när de säger: Europeiska centralbanken vänder om igen. Det fungerar inte så.
Vi tycker dock att det finns nya fakta att ta vara på. Det finns nya fakta genom de undersökningar som näringslivet gjort, av vilka framgår att de praktiska problemen verkligen är otroligt stora om vi inte delar ut eurosedlar redan i förväg. Ni hör mig inte säga att frontloading är en garanti för att det inte skall förekomma några problem alls, för det är nämligen inte så. Ni hör mig heller inte säga att om det inte blir någon frontloading så kommer det att bli ett jättelikt kaos. Jag har ganska stort förtroende för konsumenterna, vilka säkert kommer att veta hur de skall handskas med de problemen. Jag tror dock att frontloading är ett relativt enkelt sätt att minska risken för problem rejält.
Vi skulle välkomna en omprövning av ert beslut. Det skulle också vittna om klokhet. Dessutom, vad händer om pressen ökar i slutet av året och ministrar kanske ändå ändrar åsikt och börja med frontloading i eget land?
Ett par saker till slut. Det finns naturligtvis tekniska åtgärder som kan vidtas och jag vet också att ECB förespråkar dessa. Öppna bankerna den 1 januari, frontloading av euromynt, vilket sker i en del medlemsstater, bättre försäkring av butiker, småsedlar i bankautomaterna. För övrigt tycker jag att de där bankautomaterna är ett bekymmer. Vi har också fått aktuella siffror om dem från Europeiska kommissionen. Jag skulle absolut inte motsätta mig att olika medlemsstater kunde prova med dessa i slutet av det här året. Det skulle jag gärna vilja höra er åsikt om.
De första dagarna i januari är avgörande för 300 miljoner medborgares förtroende för euron och hela världens förtroende för vår valuta. Jag önskar er all framgång med genomförandet av det här projektet. Jag hoppas dock att ni också själv skulle vilja tänka över våra funderingar.
(Applåder)

Peijs
Herr talman! Betänkandet av Randzio-Plath är ett stabilt betänkande, förutom på en punkt. Vi tänker då främst på punkt 9. Vi tycker att bankens oberoende antastas där. Bankens mål är att bevaka prisernas stabilitet på medellång sikt och inte på helt kort sikt. Vi vill ha en oberoende bank. Det är därför inte heller lämpligt för parlamentet att föreskriva vilken valutapolitik banken skall föra. Det är en viktig punkt för oss. Utan den anpassningen kommer vi att rösta emot betänkandet, trots att vi allmänt sett står bakom resten av betänkandet. Med en återblick på rapportåret och, oundvikligen även det här året en aning, har vi fortfarande önskemål vad avser bankens kommunikationspolitik. Kommunikationen med finansmarknaderna och samhället måste kunna bli bättre.
Herr Duisenberg! Vid frågestunden frågade jag om ni kan sitta kvar. Ert svar var: ja. Nu ser jag att det överallt i pressen diskuteras om er avgång, som om det är något som står fast. Det är stor brist på bra kandidater. Ni har fått stor erfarenhet. Jag frågar igen: kan ni sitta kvar hela er mandatperiod?
Ni vet min ståndpunkt angående övergången till euro.
Som sista punkt skulle jag vilja säga något om gränsöverskridande betalningar. Banker, företag, alla tjänar de snabbt tillbaka kostnaderna för valutakonverteringen eller också ersätts de för detta. Det kan inte vara så att befolkningen i Europa är de enda som betalar för kalaset och som får uppleva nackdelarna utan att få del av fördelarna. Herr Duisenberg, jag insisterar på att både banken och Europeiska kommissionen tar det ansvar som de fått i uppdrag genom fördraget och ser till att gränsöverskridande betalningar, vilka ju inte längre är det på en europeisk inre marknad, den 1 januari 2002 kostar nästan lika mycket som transaktioner innanför gränserna. Ni vet utan tvivel att de inte blivit billigare den senaste tiden utan till och med i genomsnitt blivit en halv euro dyrare! Till Generaldirektoratet Konkurrens skulle jag vilja tala om att parlamentet kommer att motsätta sig en fast fee på tre euro för mottagande banker. Det skulle innebära att priset till och med skulle stiga i stället för att sjunka i vissa länder och det vore oacceptabelt!

Berès
Herr talman, herr centralbanksordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Den debatt som vi för i dag har förtjänsten att den tillåter oss att både prata om makroeuron och om den praktiska euron och jag tror att det är rätta tillfället att göra det. Finns det någon i min grupp som ifrågasätter centralbankens oberoende? Det tror jag inte. Hindrar det oss att prata om penningpolitiken? Det tror jag inte heller. Och jag tror till och med att övergången till euron, i detta sista skede, om den skall vara framgångsrik förutsätter att vi pratar om hela den ekonomiska politiken, däribland penningpolitiken, och ur denna aspekt kan jag inte annat än gratulera vår föredragande, ordföranden för vårt parlaments utskott för ekonomi och valutafrågor till de förslag som hon lägger fram, och beklaga att ett antal röster inte ingrep i utskottet. Om vi vill att euron i morgon skall vara det verktyg som vi har önskat, för att göra det möjligt för Europa att vara i harmoni med tillväxtutsikterna för alla, måste vi, herr Duisenberg, också diskutera den penningpolitik som ni inför, ett ämne som den europeiska allmänheten har en plikt och en möjlighet att bemäktiga sig.
Och när det sedan gäller den praktiska euron, vill jag gratulera Maaten till hans betänkande, och påminna honom om att några av författarna till ändringsförslagen finns här i dag för att diskutera och återkomma till två eller tre punkter.
När det gäller frågan om distribution på förhand, förstår jag, herr centralbanksordförande, att det nästan rör sig om en eftertruppskamp: jag vill som bevis på det ha föredragningslistan för de senaste Ekofin-råden och, återigen - som jag sagt er i utskottet - jag beklagar detta. Utöver symboliken med övergången på dagen D, tror jag att det mellan jul och nyår fanns en psykologisk aspekt som tillät andra lägen. Ni tog ett annat beslut, och vi noterar det med beklagande.
I övrigt har vi fortfarande några användbara månader framför oss för att föra en viktig kampanj för att övergången till euron skall ske under bästa möjliga förhållanden. För att detta skall ske måste de kampanjer som först inriktas på två grundläggande punkter: för det första de känsliga befolkningarna, för det andra övergångspsykologin. Jag anser att alla våra kampanjer måste leda till att ett så stort antal som möjligt av våra medborgare införlivar idén med en övergång redan under de första dagarna och avstår från dubbel bokföring, däribland en mental sådan. Därför hoppas jag att vårt parlament kommer att rösta igenom ett ändringsförslag som vi åter har lagt fram för vår grupp, som skulle förbjuda parallella prisangivelser inom en tidsfrist på ett år. Under detta år skall anpassningsansträngningar möjliggöras: att efter ett år förbjuda parallella prisangivelser borde tillåta en verklig övergång. Vi måste vägra tvetydighet när det gäller övergången till euron, vilken vi måste göra till en gemensam faktor för alla våra medborgare, i förhoppningen att alla kommer att göra oss sällskap när det gäller denna gemensamma valuta.

Huhne
Herr talman! Med hänsyn till den begränsade tiden och även uppfattningen i min grupp, att ECB i allt väsentligt har gjort ett bra arbete under svåra omständigheter, skulle jag vilja koncentrera mig på några återstående strukturella frågor som gäller kommunikation och ansvarighet. Som Duisenberg säkert kommer ihåg har parlamentet vid upprepade tillfällen antagit ett "öppenhetspaket", i vilket det förespråkar fem åtgärder för att öka öppenheten. Det gläder mig att kunna berätta att ECB hittills har gått med på tre av dem, och vi måste berömma dem för detta. Vi har i utskottet för ekonomi och valutafrågor inte haft några problem när vi har bjudit in ledamöter av ECB-rådet att framträda inför oss. Förra året ägde elva sådana framträdanden rum.
För det andra började ECB offentliggöra regelbundna prognoser - eller "bedömningar", som de föredrar att kalla det - i månadsbulletinen för december 2000, vilket var en mycket välkommen utveckling. Dessutom offentliggörs nu ekonometriska modeller i arbetsdokumentserien. Det skulle vara trevligt om de var i en mer användarvänlig form, till exempel på CD-ROM, men det görs framsteg.
De två återstående åtgärder som parlamentet omigen efterlyser är att en "Beige Book", i vilken man redogör för förhållandena i varje medlemsstat, och en sammanfattning av protokollen, i vilken man redovisar åsikterna för och mot ränteförändringar, skall offentliggöras. Dessutom ber vi i år ECB-rådet att ta itu med ett specifikt problem som det har ställts in för vid ett par ränteförändringar den senaste tiden. Det har uppstått förvirring på marknaderna till följd av vad som har uppfattats som oförutsägbara beslut, och marknaden har uppenbarligen inte varit förberedd på de besluten. En del personer har i själva verket gått så långt som till att säga att de har varit godtyckliga, så vi efterlyser att resultaten av omröstningarna skall offentliggöras på anonym basis.

Hudghton
Herr talman! I Maatens betänkande kommer man med konstruktiva förslag när det gäller det nära förestående införandet av euromynt och eurosedlar i det tolv medlemmar stora euroområdet, och man hänvisar även till allmänhetens och små företags låga medvetenhet om vissa aspekter av övergången.
I betänkandet stöder jag särskilt kommentarerna om behovet av att tilldela allmänheten sedlar och mynt på förhand. Jag välkomnar också betoningen på lokala och regionala offentliga förvaltningars roll i övergången.
Vi måste göra allt som står i vår makt för att se till att denna så kallade flaggskeppshändelse sköts effektivt och att övergången blir smidig. De flesta av mina kommentarer grundar sig emellertid på ett perspektiv utifrån, från Skottland, som för närvarande är en del av Förenade kungariket. Det kan finnas vissa problem i fråga om allmänhetens medvetenhet i euroområdet, men vi har ett mycket större problem i Skottland och resten av Förenade kungariket. I en skotsk tidning offentliggjordes denna vecka en undersökning om allmänhetens inställning till euron i Skottland, och den visade på en beklaglig brist på medvetenhet, som stod i direkt samband med en liten entusiasm inför valutan.
Medvetenheten i Skottland är kanske beklaglig men knappast överraskande, mot bakgrund av inställningen hos de politiska ledarna i Skottlands och Förenade kungarikets regeringar under de senaste åren. Den nya labourregeringen i London har inte vågat visa stöd för ett inträde för Förenade kungariket - eller ens vågat ge saklig information - medan de konservativa helt enkelt har visat en nästan sjuklig fientlighet gentemot euron och försökt att vilseleda allmänheten om följderna av att gå med.
I princip är mitt parti välvilligt inställt till euron, under förutsättning att inträdesvillkoren passar Skottlands ekonomi och att en folkomröstning genomförs, men som ledamot av Scottish National Party (det skotska nationalistpartiet), skulle jag helst vilja se Skottland som en självständig medlemsstat i EU, med möjlighet att fatta beslutet på grundval av skotska prioriteringar, på samma gång som den inhemska kontrollen behålls i skattefrågor. På kort sikt finns det också, fastän vi står utanför euroområdet, ett stort behov av sakliga informationskampanjer om följderna efter 2002 för vårt förhållande till euroområdet, oavsett om vi någonsin beslutar oss för att gå med eller inte. Jag välkomnar uttalanden den senaste tiden av ett antal större detaljhandlare i Skottland om att de kommer att godta euro som betalningsmedel - vid sidan av det brittiska pundet - från och med 2002. Detta kan bara stärka Skottlands ställning som ett välkomnande resmål för turister och affärsmän, och det kommer att vänja skottarna vid eurosedlar och euromynt.
Jag uppmanar regeringarna i Förenade kungariket och Skottland att uppmuntra arbetet med att informera allmänheten och att söka Europeiska centralbankens och Europeiska kommissionens stöd för att uppmuntra skotska företag att godta de nya mynten och sedlarna.

Kaufmann
Herr talman, ordförande Duisenberg! Människorna märker att de får betala misslyckandet med euron. Enligt gårdagens "Financial Times Deutschland" är 49 procent av befolkningen i Tyskland mot euron. Mer än 50 procent tror inte att den sätter fart på ekonomin eller uppnår den tyska markens stabilitet. 30 procent förväntar sig att deras förmögenhet skall förlora i värde och 67 procent förväntar sig prishöjningar vid övergången till euron. Euron har ju inte blivit någon jobbmaskin och inte någon inflationsbroms, men det är just detta som man en gång lättvindigt lovade medborgarna.
Jag är mycket tacksam mot er, herr Duisenberg, för att man i ECB-rapporten nämner eurons kursfall som en anledning till den ökade inflationen, för att man i rapporten åtminstone hänvisar till de ökande inflationsskillnaderna mellan euroländerna och för att man inte ger dollarn hela skulden för eurons svaghet. Penningvärdesstabilitet i euroområdet och kursstabilitet utåt för euron kan dock inte skiljas åt.
Det måste också sägas klart att ECB:s penningpolitik misslyckats med sina egna stabilitetsmål och att nu till och med en minskning av realinkomsten hänger samman med euron. Ansvaret för detta ligger dock mindre hos ECB, vars spelrum blir allt trängre. Snarare har euroländernas politik gjort alltför litet för den ekonomiska konvergensen. Det är helt oförståeligt att det franska förslaget om etablering av en s.k. ekonomisk regering inte beaktats.
De snarast ökande inflations- och tillväxtskillnaderna mellan de enskilda euroländerna är farliga och måste enligt min åsikt analyseras mycket noga i kommande ECB-rapporter. Enhetliga räntor får ju för vissa euroländer en alltför restriktiv effekt, och för andra en alltför expansiv. En europeisk penningpolitik, som är inriktad på monetär stabilitet, och en nationell ekonomisk, skatte- och socialpolitik som konkurrerar med denna förhåller sig som eld och vatten till varandra.

Muscardini
Herr talman! Den 2 maj 1998 i Bryssel röstade jag för euron som företrädare för delegationen från Alleanza Nazionale, men jag påpekade att den europeiska valutan började sin tillvaro i svaghetens tecken: det fattades en ekonomisk politik för unionen och ministerrådet hade inte lagt fram ett generellt, vägledande förslag om hur nationalstaterna gemensamt skulle kunna tackla de stora problemen, t.ex. arbetslösheten, flexibiliteten, omstöpningen av vissa sektorer, de sociala och kulturella effekterna av det nya tempo som de tekniska nyheterna, bl.a. Internet, innebär, inte bara för marknaderna utan även för andra delar av vår tillvaro. Europeiska unionen saknade en utrikespolitisk vision och egna strategier för hur globaliseringen och världsekonomin skulle styras, och detta, tillsammans med frånvaron av ett ekonomiskt projekt och de institutionella organens likgiltighet gentemot medborgarna som vare sig rådfrågats eller informerats i frågan, gjorde att hela projektet påminde om att bygga en katedral i öknen. Men det fanns fortfarande hopp, för det skulle finnas tid att få öknen att blomma med politiska, ekonomiska och finansiella initiativ om bara den politiska viljan att föreställa sig dem och att genomföra dem hade funnits.
Under de år som gått har euron i stället släpat sig fram och den nära förestående övergången verkar som ett nödvändigt ont för medborgarna, något som ofta fruktats till och med av samma politiker som bidragit till eurons ökenvandring under åren som gått, en valuta som nästan konstant undervärderas jämfört med dollarn och som därför har skadat investeringar och sparkapital.
I samma betänkande visar Maaten hur vår kritik vid den tidpunkten - en kritik som vi under åren som gått sedan dess flera gånger har upprepat inför parlamentet och kommissionen - var riktig: i själva verket är de medelstora företagen, handeln, hantverket, jordbrukssektorn, alla viktiga produktionskategorier, ännu inte redo att övergå till euron, och inte heller verkar banksystemet förberett, trots flermiljonsatsningar på inköp av särskild utrustning. Dessa och andra problem som fortfarande kvarstår kvarlämnar en känsla av oro över de konsekvenser som kan uppkomma, å ena sidan när det gäller medborgarna och, å andra sidan, den korrekta värderingen av eurons rätta värde.
Jag instämmer slutligen i de många förslag som ges i betänkandet, men brännmärker den senfärdighet med vilken de presenteras och därmed också genomförs. Därför skulle vi vilja att man äntligen och entydigt kan få reda på vem det är som är skyldig till förseningarna, bristen på planering och kontroller på plats när det gäller de olika ekonomiska och sociala sektorerna.

Gollnisch
Herr talman, kära kolleger! Det är faktiskt på tiden, sex månader före det avgörande datumet, att bekymra sig för det sätt på vilket medborgarna kommer att uppleva försvinnandet av sin nationella valuta. De var de sista som rådfrågades, och det är också de som sist informeras.
Vid en genomläsning av Maatens betänkande, kommer de mest Europavänliga att känna en plötslig ångest: ett mer eller mindre totalt tillstånd av avsaknad av förberedelser, eurons sällsynta, eller till och med marginella användning i internationella transaktioner, däribland inomeuropeiska, en tvekan inför möjligheten för medborgarna att gratis växla in sina mynt på bankerna, en absurd prissättning för gränsöverskridande transaktioner, som ändå sker i samma valuta, en orimlig höjning av priserna, varav valutaväxlingen helt säkert kommer att vara ett tillfälle. Klagovisan är lång och den är ingen njutning.
Euron, som efterfrågades av regeringarna av ideologiska skäl, och av de stora finansiella aktörerna av skäl som inte intresserar någon annan än dem själva, har under två års existens inte lyckats göra sig gällande, och det gäller också hos dess mest entusiastiska anhängare, och än mindre på de internationella marknaderna. Euron har förlorat sitt värde gentemot dollarn utan att något tyder på någon snar förbättring. Övergången till en euro med dess vedertagna värde är alltså säkerligen ett arbete som är meningslöst, kostsamt och som ger upphov till inflation och till offentlig eller privat förskingring. Det vore bättre att stoppa allt medan det fortfarande är tid.

Blokland
Herr talman! Nu när konsumenterna inom en överskådlig tid kommer att ha euron i sina händer så är det bra om övergången blir så smidig som möjligt. Det har föredragande Maaten helt riktigt ansträngt sig för. Eurons ovissa framgång som valuta får inte frustreras ytterligare genom osäkerheter vid övergången.
Förtroende för ett betalningsmedel är grundläggande i varje modern ekonomi. Grunden för det förtroendet är dock magert när det gäller euron. Det är angeläget att vidta försiktighetsåtgärder för övergången. Det är därför inte mer än rimligt att tillfredsställa alla berörda parters oro. ECB:s hållning kan däremot kännetecknas som en aning stel. Med Maaten-betänkandet kommer parlamentet fram till en kompromiss med 27 december som datum för att göra de första sedlarna tillgängliga. Det gör att övergången kan ske mer spritt. De få dagarna ger knappast falskmyntarna någon chans. Jag kan inte inse varför den här kompromissen inte skulle kunna godtas av ECB.
Förutom tillgängliggörandet av euron är betalningen med bankkort också en problempunkt. Behandlingen av de transaktionerna är beräknad på en tillfällig massökning i användandet. Risken är att personer av den anledningen tvingas vänta längre än nödvändigt på att betala med den nationella valutan. Betalning med den gamla valutan och återbetalning i euro skapar oklarheter.
Tillgängligheten till bankautomater och betalning med bankkort skiljer sig ganska mycket mellan medlemsstaterna. Har ECB därför försökt hitta kompletterande metoder för spridning av pengarna? Är det möjligt att anskaffa euro på elektronisk väg redan före övergången? Till exempel genom en transaktion via Internet, varvid en penningmängd reserveras. Om betalningen också kan ske elektroniskt så skulle den i januari endast behöva betalas ut. Det gör omräkningen i januari överflödig. Det ger en antydan om den efterfrågade mängden och gör det möjligt att föregripa.
Dessutom skulle det stimulera tillförlitligheten i elektroniska betalningar. Om det inte är möjligt med något sådant så måste vi börja undra om inte affärer via direktanslutning verkligen är mer än ett tomt skal.

Berthu
Herr talman! I Randzio-Plath-betänkandet, liksom i Europeiska centralbankens årsrapport om budgetåret 2000, tas det vanliga påståendet åter upp enligt vilket euron kommer att utgöra ett avgörande bidrag till områdets stabilitet, genom att göra området mindre sårbart för angrepp utifrån. Det är försvarets gamla teori. Men i dag framgår det att denna teori enbart är marginellt riktig, på så sätt att den förvisso avskaffar valutafluktuationer mellan medlemsländer.
Däremot, och det är allvarligare, innehar euron för tillfället inte någon skyddande roll, utan förstärker den kris som kom av spridningen av den amerikanska avtagande tillväxten, eftersom den hindrar varje land från att använda ett gensvar som är anpassat efter landets specifika karaktär. Rikskansler Schröder har faktiskt precis uppmanat ECB att ta sitt ansvar när det gäller att stödja tillväxten i Tyskland. Han har fel, och han borde inse att han är ett offer för spelreglerna för det monetära enandet. ECB kan med svårighet sänka sina räntenivåer drastiskt för att tillfredsställa Tyskland, eftersom andra länder ger uttryck för motsatta uppmaningar. Och dessutom skulle en sänkning av räntenivåerna kunna göra att euron faller ytterligare, vilket skulle få en mycket dålig inverkan när det är dags att fysiskt byta ut mynten och sedlarna.
Det verkar alltså, herr ordförande, som om européerna riskerar att få betala ett mycket högt pris för att de ville ha en gemensam valuta med olika ekonomier, och detta så mycket mer eftersom euron i sig, enligt den senast tillgängliga statistiken, verkar bidra till att öka skillnaderna, både vad gäller inflationen och tillväxten.

Karas
Herr talman, ordförande Duisenberg, kära kolleger! Jag vill för det första tacka kollegan Maaten för hans betänkande och också för att han tagit upp de föregående betänkandena, inklusive mitt eget, i sitt betänkande, och förnyat de punkter som ännu inte fullständigt genomförts, eftersom de inte förlorat i betydelse. Hjärtligt tack för detta.
För det andra: Det jongleras mycket med siffror. De är alla relativa. Jag vill bara nämna några från mitt eget land, där det i går sades att 63 procent anser att det är rätt att Österrike redan från början tillhör EMU, att 43 procent anser att euron innebär en fördel och att 24 procent har en neutral inställning, dvs. att 67 procent är för den. Men det betyder att vi fortfarande har väldigt mycket att göra.
Jag vill också klargöra några punkter för allmänheten. Euron är inte på väg, så som det står på många plakat, utan den är redan här, och den är framgångsrik. Varje land har dragit nytta av den, prisstabiliteten har ökat, Europas ekonomiska oberoende har stärkts, exportnäringen och turismen har främjats hållbart genom att växelkurssvängningarna undanröjts, och minskningen av stats- och budgetunderskotten har inletts. Jag uppmanar alla regeringar i medlemsstaterna att informera parlamenten och allmänheten om fördelarna med euron inom euroområdet och inte bara väcka det intrycket att det skulle komma något nytt, som man inte känner till.
Nästa punkt, som är viktig för mig: Euron är ett politiskt projekt, och ni får ursäkta mig, ordförande Duisenberg, men den kan inte bara reduceras till ECB - det talar för er, ni gör helt rätt i denna fråga - och till bankerna, och inte heller till finansministrarna. Den är ett politiskt projekt och inte bara en finansprodukt, och jag kräver därför att vi i ökad utsträckning inkluderar utbildningspolitiken, de små och medelstora företagen samt konsumenterna i informationspolitiken.

Katiforis
Herr talman, herr ordförande för Europeiska centralbanken, herr kommissionär, kära kolleger! Vi diskuterar i dag Randzio-Plaths utmärkta betänkande om Europeiska centralbankens årsrapport. Detta äger rum varje år och för oss här i parlamentet är det vår enda möjlighet att diskutera den politik som förs av Europeiska unionens viktigaste och mest självständiga institution.
Herr talman, denna debatt äger rum under globala ekonomiska förhållanden, som är radikalt förändrade. Det negativa ekonomiska tillståndet, som gör att vi nästan står inför en depression, har föranlett omfattande påtryckningar. Europeiska centralbanken och andra centralbanker i världen utsätts för påtryckningar att bedriva en mindre stram monetär politik. Dessa påtryckningar kommer främst från kapitalmarknaderna, som ibland gör intryck av att ha drabbats av en absurd pessimism, liksom de till helt nyligen, åtminstone enligt Greenspan, präglades av en absurd optimism.
Jag anser att detta ger oss ett tydligt budskap. Centralbankerna kan inte låta sig styras av penningmarknadernas kortsiktiga synsätt, vare sig när de är entusiastiska eller när de är pessimistiska. Herr ordförande, vägledande för en verksamhet måste vara principerna om monetär stabilitet och ekonomisk utveckling, så som de står inskrivna i fördraget. Men för att vi skall få större förtroende för euron, bör folken i Europa och penningmarknaderna i världen få ett större förtroende för det sätt på vilket ni bedriver er politik och det sätt på vilket ni uppnår monetär stabilitet. Och på denna punkt anser jag att det är nödvändigt med en omprövning av systemet med de två pelarna i penningpolitiken.

Gallagher
Herr talman! Med bara sex månader kvar till införandet av eurosedlar och euromynt måste vi inrikta oss tydligt på denna händelse. Betänkandet är lägligt och Maatens iakttagelser mycket välkomna. Det enda som är helt säkert i fråga om "eurodagen", den 1 januari 2002, är att den är verkligt oåterkallelig. Den kommer att infalla, och vi måste därför vara redo.
Vi har gjort betydande framsteg på alla fronter. För att börja med informationen till allmänheten, är undersökningarna om allmänhetens medvetenhet om euron uppmuntrande. Den färskaste undersökningen, som genomfördes i maj av Irish Euro Changeover Board (Irländska nämnden för övergången till euro), visar att 95 procent av människorna i mitt hemland känner till namnet på den gemensamma valutan, att 91 procent har samma priser i både irländska pund och euro och att 79 procent är medvetna om att eurosedlar och euromynt kommer att införas år 2002. 78 procent har sett bilder av eurosedlar och euromynt, och 64 procent vet att man för ett irländskt pund får 1,27 euro. Det återstår emellertid fortfarande arbete: bara 36 procent av människorna känner till hur lång den tidsperiod är då dubbla valutor kommer att vara i omlopp, vilken i mitt hemland har kortats ned till den 9 februari 2002.
Det har dessutom tillkommit en ganska stor mängd lagstiftning som står i samband med eurons införande, och den omfattar områden som finans och socialvård. Det är i alla händelser nödvändigt att vi följer principen om att gynna medborgaren. Det finns i huvudsak två uppgifter för nationella och europeiska myndigheter: de måste övervaka så att övergången till euron blir framgångsrik samt informera allmänheten om denna övergång.

Butel
Herr talman, kära kolleger! Jag kommer att ägna mig åt att tala om de svårigheter som de människor som jag möter i mitt land klagar över varje dag. Det är faktiskt minst sagt märkligt att se att Couémetoden, som var rådande när det gällde att inrätta euron, nu har lämnat över till den starka metoden. Jag beklagar att jag måste säga er att jag tycker att övergången till den gemensamma valutan verkar vara en övergång i styrka.
För det första tillfrågades inte befolkningarna vid något enda tillfälle för att ta reda på om de var för en ersättning av sin nationella valuta. Det irländska exemplet är i detta hänseende symptomatiskt för hur vårt Europa fungerar. Folket har inte rådfrågats mer i dag om det faktiska införandet av euron, samtidigt som de är huvudpjäserna på detta schackbräde. I de informationskampanjer som politikerna har spridit har ansvaret oupphörligen lagts på medborgarna. Medborgarna skall förstå att det är deras fel om euron misslyckas. De unga och pensionärerna har en informationsfunktion, förvaltningarna och tjänstemännen är exempel på det. Slutligen är näringsidkarna de praktiska lärarna. Vem till exempel bryr sig om de svårigheter som näringsidkarna påträffar i landsbygdsområden, där de är långt bort från städernas utbildningscentra? Hur skall man i praktiken kunna be en näringsidkare som arbetar tolv timmar om dagen att bege sig till handelskammaren eller till hantverksföreningen för att delta i informationsmöten?
Sammanfattningsvis, och av alla dessa skäl, tycks det mig inte normalt att låta medborgarna ta hela ansvaret. Det är alldeles för enkelt att på detta sätt lägga det som man inte är förmögen att genomföra själv på andra. Europa ville ha en gemensam valuta, så nu får Europa också ta ansvar för den!

von Wogau
Herr talman, herr president, ärade kollega! Denna debatt äger rum i en mycket svår ekonomisk tid. Tillväxten går tillbaka, inflationen ökar. Förbundsrepubliken Tyskland, som utgör en tredjedel av euroområdet, utgör bakljuset i fråga om tillväxten, inflationen och nettoskuldbördan. Tyskland är inte längre det lokomotiv som det en gång var, utan det är den sista vagnen i detta tåg.
I denna svåra tid kommer det i första hand an på att Europeiska centralbanken, som ju är en ung centralbank, blir trovärdig. Av den anledningen kommer vi inte att rösta för tre förslag, som föredraganden har lagt fram i sitt betänkande.
Det första förslaget handlade om att man vid de ekonomiska besluten i första hand skulle inrikta sig på den underliggande inflationen, dvs. en inflationstakt, där energi och livsmedel dras bort. Om man gjorde det, skulle man skönmåla läget, ty det som drabbar medborgarna är inte den underliggande inflationen, utan inflationen inklusive energi- och livsmedelspriserna.
Det andra förslaget som vi kommer att avvisa är att man skulle ange inflationsmål. Kort efter att den inrättats gjorde Europeiska centralbanken själv, med all rätt anser jag, en definition av stabiliteten, enligt vilken penningvärdesstabilitet är en inflationstakt som är mindre än 2 procent. Det får inte ändras nu. Snarare måste man just i nuvarande svåra situation mäta Europeiska centralbanken efter dess egna riktlinjer. Det är anledningen till att vi inte kan rösta för detta andra förslag.
Det tredje förslaget gäller kandidatländerna. Min grupp kommer inte heller att rösta för förslaget att man inte på samma sätt skulle kräva samma inflationskriterier i Maastrichtfördraget av alla kandidatländer, alla kriterierna i Maastrichtfördraget - även detta skulle innebära en uppmjukning av stabiliteten.

Hyland
Herr talman! Den 1 januari 2002 markerar ytterligare ett betydelsefullt steg i den europeiska integrationen. Övergången från tolv olika nationella valutor till en gemensam valuta är kulmen på månader av noggranna förberedelser, men jag är ändå rädd för att det - även i detta sena skede - finns medborgare som inte har förstått betydelsen av förändringen och dess följder, som jag tror är ytterst positiva.
Ingen annan politisk förändring inom ramen för EU kommer att påverka alla medborgare på ett lika djupt och personligt sätt och dessutom samtidigt. Från barn till pensionärer, från koncernsektorn till småföretag - alla kommer att beröras av denna betydelsefulla milstolpe i europeisk förvaltning. Eftersom det finns en viss självbelåtenhet när det gäller alla förändringar inom EU, måste största möjliga ansträngning göras under de månader som återstår fram till den 1 januari för att väcka konsumenterna till insikt om vikten av det som sker och, vad som är viktigare, för att försäkra dem om att deras intressen sätts i första rummet av dem som har till uppgift att sköta denna viktiga förändring. Jag är övertygad om att allt som är möjligt att göra redan görs, men ingenting får lämnas åt slumpen.
Vi vet att det finns människor som är skeptiska. Deras åsikter är viktiga för debatten, men vi måste ställa utom allt tvivel att deras farhågor inte kommer att besannas. Vi kommer, till exempel, alla ihåg införandet av decimalsystemet och att konsumenterna, trots våra försäkringar, fick uppleva prisökningar. Vi måste ställa utom allt tvivel att det inte finns någon kostnadsfaktor i växelmekanismen. Kammaren torde vara medveten om att bankerna själva utnyttjade övergångsperioden för att ta ut oskäliga växlingsavgifter och att detta, i viss mån, fortfarande förekommer.
Vilka försäkringar kan Europeiska centralbanken lämna om att dessa frågor kommer att granskas med största kraftfullhet och åtföljas av lämpliga sanktioner?

Thyssen
Herr talman! Vid årsskiftet kommer eurosedlarna och euromynten i omlopp och det är nästan på dagen tio år efter att den politiska och rättsliga grunden för det här lades i Maastricht.
Väldigt många människor kommer dock först då att komma underfund med, och det ganska plötsligt, att Europa verkligen ingriper i deras göranden och låtanden.
Redan detta faktum, herr talman, är skäl nog att verkligen göra allt för att låta övergången ske under bästa möjliga omständigheter, det vill säga även utan irritation för befolkningen. I annat fall är jag rädd för att vi i många år kommer at behöva betala för det i form av misstro gentemot den europeiska integrationsprocessen och med tanke på det vägskäl där vi befinner oss i dag, tror jag inte att vi kan tillåta oss det.
Hittills har det gjorts ett utmärkt arbete, men vi är inte framme än och jag skulle därför också vilja att även följande görs.
För det första: informationen måste bli mer omfattande, aktivare, mer ändamålsenlig och mer målgruppsinriktad.
För det andra: konsumenterna måste förses med sedlar och mynt redan i förväg. Om Europeiska centralbanken fortsätter att motsätta sig det så undrar jag, herr kommissionär, om ni inte kan ta ett initiativ för att möjliggöra det genom en ändring av förordningen av den 3 maj 1998.
För det tredje: elektronisk betalning måste främjas, javisst, men det måste också bli billigare. Ett klagomål angående detta har kommit in till Generaldirektoratet för konkurrens. Herr kommissionär! Jag skulle ändå vilja be er att tala med er kollega Monti och be honom att äntligen gör något åt behandlingen av det klagomålet.
För det fjärde: gränsöverskridande transaktioner måste bli billigare och jag kan inte formulera det bättre än vad Carla Peijs nyss gjorde å min partigrupps vägnar.
Herr talman! Föredragande Maaten har gjort ett utmärkt arbete, det förtjänar han vår uppskattning för. Låt oss hoppas att det efter det ekonomiska Europa nu också kommer ett politiskt Europa så att vår europeiska valuta också får den uppskattning den förtjänar.

Kauppi
Herr talman, ärade ordförande för Europeiska centralbanken! Europeiska centralbankens trettio första verksamhetsmånader kan karakteriseras som framgångsrika. Banken har uppnått penningvärdesstabilitet på medellång sikt oberoende av den plötsliga stegringen av oljepriset, den stora osäkerheten på valutamarknaden och den ökade spänningen på penningmarknaden. Medborgarnas tillit till Europeiska centralbanken bygger i första hand på prisstabilitet. För medborgarna är det viktigt att valutan är stabil och att den reella lönenivån och köpkraften bibehålls. Tilliten kan ändå ökas genom att man ökar öppenheten och möjligheten att följa med ECB:s verksamhet. Öppenhet hör till det vardagliga arbetet i de nationella centralbankerna och borde även göra det i Europeiska centralbanken.
Övergången till euro är även ekonomihistoriskt sett en unik händelse som saknar prejudikat i motsvarande proportioner. Ibruktagandet av en gemensam valuta är ett konkret tecken på hur långt den europeiska integrationen har framskridit. Våra medborgare förväntar sig att vi skall göra vårt allra bästa för att säkerställa en smidig övergång till euron. Det är viktigt att man genom omsorgsfulla förberedelser undviker onödiga problem och härmed även negativa föreställningar bland medborgarna. Vi måste ändå minnas de grundläggande frågorna. Euron stupar inte på praktiska problem under en två- eller treveckors övergångsperiod. Om den stupar på något är det för att valutan inte är tillräckligt stabil och stark. Vår gemensamma valuta är lika stark som den bakomliggande ekonomin. En stark ekonomi, sunda strukturer inom näringslivet och en fungerande inre marknad utgör väsentliga fundament för medborgarnas tillit och för unionens globala konkurrenskraft.
I detta sammanhang vill jag därför uttrycka min oro för vilket öde direktivet om uppköpserbjudanden skall gå till mötes i morgondagens behandling. Direktivet bereddes i tolv år. Europaparlamentet och rådet nådde efter en lång dragkamp enighet i förlikningsproceduren. Om direktivet faller i morgon, kan vi säga att man i Lissabon visserligen fick höra många vackra ord, men att det här behövs handling. Värdet på vår gemensamma valuta beror till stor del på dessa handlingar från såväl parlamentets och rådets som alla unionens organs sida.

Andria
Herr talman, herr ordförande för Europeiska centralbanken, ärade kolleger! Vi uppskattar alla de ansträngningar som gjorts från Europeiska centralbankens sida och av vår kollega Maaten, som i betänkandet har tagit upp praktiskt taget samtliga de frågor som kan tänkas uppkomma i samband med övergången till euron. Men detta är trots allt en händelse av historiska dimensioner - samtliga medlemsstater har hittills bytt ut den egna valutan inom nationens ram, men nu rör det sig om att detta byte skall ske till en gemensam valuta inom ramen för gemenskapen som helhet - och kanske kan inte samtliga aspekter och konsekvenser förutses och någon i dag inte förutsebar situation skulle kunna inträffa efter det ödesmättade datumet den 1 januari 2002. I det perspektivet är det upp till oss alla att försöka ge ett bidrag som inte bara underlättar övergången utan som också lyfter fram aspekter, negativa eller positiva, som är nära knutna till denna händelse.
Låt mig därför peka på tre saker. För det första: under den period som återstår fram till det förutbestämda datumet den 1 januari 2002 måste informationen till de perifera och decentraliserade områdena intensifieras, eftersom man inte kan dölja att det fortfarande i dag förekommer ett slags hamstring på landsbygden, ett problem som i denna svåra situation måste lösas. För det andra: efter övergångsperioden och under det därpå följande decenniet som angetts för att genomföra övergången hos medlemsstaternas centralbanker, måste man underlätta alla byråkratiska formaliteter för att göra det möjligt för de enklaste och sämst ställda människorna att växla in småbelopp utan några som helst avgifter. Den tredje och sista viktiga punkten: till och med den sista dagen som växling tillåts uppmanas de behöriga mellanhänderna, framför allt kreditsystemet, till större uppmärksamhet, större noggrannhet när det gäller överföring av valuta i kontanter. Den organiserade brottsligheten kommer utan tvekan att hamstra kontanter för sin olagliga trafik ...
(Talmannen avbröt talaren)

Talmannen
Jag har förstått att Duisenberg som avslutning på debatten vill få ordet en gång till. Efter honom går ordet till kommissionär Solbes Mira.
Duisenberg har ordet.

Duisenberg
Herr talman! Jag skall försöka besvara några av de saker som har tagits upp av ledamöterna. Jag har i mitt inledningsanförande redan tagit upp de viktigaste frågorna i de två resolutionerna.
Jag önskar lägga till några saker. Randzio-Plath frågade om det sekundära målet i fördraget. Det är vår fasta övertygelse att den största insats som ECB kan göra för att främja ökad produktion och sysselsättning är att upprätthålla prisstabilitet och därigenom skapa en miljö av förutsägbar stabilitet för företagare. Bör Europaparlamentet, om fördraget någon gång ändras, delta i direktionens utnämning? Det är en fråga som direktionen bör hålla sig utanför. Europaparlamentet deltar emellertid redan i utnämningen av direktionens ledamöter på samma sätt som ECB-rådet deltar. På förslag från finansministrarna, Europaparlamentet och ECB-rådet kan parlamentet erbjuda råd så att det blir möjligt för statscheferna och rådet kan komma fram till ett beslut.
Jag håller fullständigt med om att den monetära politiken inte bör vara isolerad, utan så nära samordnad som möjligt. ECB kommer emellertid aldrig att ägna sig åt att samordna vår politik med annan politik på det ekonomiska och finansiella området, eftersom detta skulle påverka vårt primära mål enligt fördraget, nämligen att upprätthålla prisstabilitet.
Många saker har sagts om resolutionen. Jag har redan tagit upp en del av dem i mitt inledningsanförande. Jag är tacksam mot Peijs och von Wogau för deras stöd på flera punkter, nämligen i fråga om garantin för centralbankens oberoende. Jag säger till både Berès och Randzio-Plath att ECB aldrig - och det vet de redan om - skulle dra sig undan från en dialog med Europaparlamentet eller dess utskott. Det har bevisats tidigare, och vi kommer att fortsätta att bevisa det i framtiden.
Peijs ställde den uppenbara frågan: Kan ni sitta kvar? Det svar som jag alltid ger och som jag ger även i dag är "ja". Hon talade även för att gränsöverskridande överföringar skall vara lika dyra eller billiga som inhemska överföringar. Jag håller med henne fullständigt. Detta är kanske inte möjligt att uppnå till den 1 januari 2002. Jag anser dock att denna åtskillnad bör försvinna på en inre marknad med en gemensam valuta, men det kan ta lite tid.
Jag övergår till den viktiga frågan om förhandstilldelning, som har tagits upp av Maaten i hans resolutionsförslag och av många andra ledamöter. Man har ställt specifika frågor: Är det möjligt eller tillrådligt att ställa om bankomaterna några dagar före den 1 januari 2002? Svaret är "nej". Det skulle allvarligt skada betalningssystemet vid årets brådaste tidpunkt, nämligen de sista dagarna av december. Bankomaterna måste fortfarande kunna distribuera nationella valutor. Om de gjordes odugliga för det syftet, skulle betalningssystemet skadas allvarligt. Man måste komma ihåg att mellan 70 och 80 procent av den totala sedeldistributionen sker genom bankomater.
Det är dessutom viktigt, eftersom vi även ser en risk för att problem kan uppstå. Det är viktigt att maskinerna ställs om så snabbt som möjligt. I fem länder kommer de gamla bankomaterna att ha ställts om senast den 1 januari. Det gäller Nederländerna, Tyskland, Belgien, Irland och Luxemburg. I andra länder kan det ta något längre tid, men det beror huvudsakligen på det faktum att en del av dessa maskiner är belägna i mycket avlägsna områden och inte är föremål för service varje dag, det är fallet i exempelvis Finland och Spanien. Det kommer att ta något längre tid där, men i flertalet av länderna kommer omställningen att ske inom en vecka. I fem länder kommer den att genomföras inom en dag.
I sin resolution begär Maaten även att man framför allt skall lägga 5- och 10-eurosedlar i bankomaterna. Denna fråga behandlas utförligt i de nationella övergångsscenarierna. Bortsett från i Finland planerar man i alla andra länder att uteslutande lämna ut - åtminstone i en del av bankomaterna - 5- och 10-eurosedlar via bankomaterna under de första dagarna nästa år.
Det finns även andra åtgärder som skulle kunna vidtas för att göra övergången smidig; man skulle, till exempel, kunna sätta upp tillfälliga växlingsstånd, i exempelvis snabbköp. Vi uppmuntrar det. I länder där socialbidrag fortfarande till stor del betalas ut i kontanter uppmuntrar vi användning av sedlar i små valörer. Vi uppmuntrar bankerna att hålla öppet den 1 januari 2002. För närvarande planeras detta i Österrike, Tyskland, Luxemburg och Nederländerna. Vi uppmanar även andra länder att överväga att följa detta exempel.
I sin resolution kommer Europaparlamentet också med flera förslag. Jag kommer inte att kommentera dem alla, men även Europaparlamentet föreslår det som jag just talade om, nämligen att uppmuntra banker att hålla öppet den 1 januari - ett förslag som välkomnas till fullo och stöds av ECB. Man har föreslagit att tiden för den årliga rean bör ändras och att denna bör flyttas fram några veckor. ECB är neutral i denna fråga, men jag ser fördelarna med det.
Lägre avgifter för kreditkort och andra elektroniska betalningsmedel har nämnts. Detta planeras för närvarande i Österrike, Belgien och Finland. Även i denna fråga är ECB, på grund av sakens natur, neutral, men jag skulle vilja uppmuntra de nationella myndigheterna att lyssna noga till Europaparlamentet.
För att återgå till de frågor som har ställts skulle jag i fråga om förhandstilldelning vilja säga att vår informationskampanj, som den utvecklas från och med den 30 augusti och intensifieras under månaderna fram till slutet av året och under de första veckorna av nästa år, kommer att vara sådan att folk i allmänhet - och jag är säker på detta - den 1 januari kommer att vara fullt bekanta med hur sedlarna ser ut och med deras säkerhetsdetaljer. Ett inslag i denna kampanj är att vi under den första eller andra veckan i december kommer att dela ut 300 miljoner broschyrer, en till varje medborgare i euroområdet, i vilken de nya sedlarna och valutaövergångens praktiska aspekter beskrivs fullständigt. Maaten ställde en fråga som roade mig: "Men vad händer om ministrarna ändrar sig de sista dagarna och ändå börjar dela ut sedlar på förhand?" Med all tillbörlig respekt - inte bara för Maaten utan även för ministrarna - kan ministrarna inte fatta ett sådant beslut, eftersom de i fördraget har överlämnat behörigheten att ge ut sedlar till sina nationella centralbanker och till ECB. Bara ECB - eurosystemet - kan besluta om när sedlarna kommer att distribueras, och det kommer att ske den 1 januari 2002.

Solbes
. (ES) Herr talman! Efter inlägget av Europeiska Centralbankens ordförande, Duisenberg, skulle jag kort vilja kommentera några punkter. Jag kommer huvudsakligen att ta upp Maatens betänkande, eftersom jag ansluter mig till de kommentarer som Duisenberg har gjort om betänkandet av Randzio-Plath.
För det första vill jag erinra om att tillgången till startpaket med euromynt inte begränsas till ett startpaket per person. De beslut som har fattats av de olika länderna tycker jag är bra. Det är möjligt att köpa flera startpaket i alla euroländer.
Ordförande Duisenberg har nämnt frontloading (förhandstilldelning av små sedelvalörer) i bankomater och över disk på bankkontoren. Jag vill bara kommentera att det meddelande från kommissionen som ni har hänvisat till endast är en rapport för att beräkna hur mycket tid som skulle behövas i förhållande till de mängder som för närvarande fylls på i bankomaterna för att helt och hållet ersätta den nationella valutan med euron. Det är en statisk analys som följaktligen inte innebär att användningen av dessa pengar kommer att påskyndas, och i denna rapport tas inga andra källor förutom bankomaterna i beaktande. Hur som helst vill jag erinra om att det faktum att det finns övergångsperioder rättfärdigas av att alla transaktioner inte skall kunna göras från och med den första dagen.
När det gäller realisationer ställer sig kommissionen positiv till att de senareläggs i två veckor för att undvika att de sammanfaller med dagen för övergången till sedlar och mynt i euro. Detta är emellertid ett beslut som skall fattas nationellt och som varje medlemsstat skall besluta om.
En kommentar om risken för prishöjningar med anledning av övergången till euro: kommissionen har funderat på den här frågan och anser att den grundläggande faktorn för att undvika att övergången till euro utnyttjas för prishöjningar är att priserna anges i både nationell valuta och i euro. Vi har naturligtvis även lagt tonvikt på andra åtgärder, till exempel att de offentliga förvaltningarna tjänar som en god förebild genom att avrunda sina administrativa avgifter nedåt eller att de i varje fall upprätthåller neutralitetsprincipen. En del av kommissionens ståndpunkter har godtagits av Eurogruppen som offentliggjorde en förklaring i vilken dessa punkter finns med den 4 juni.
Som kommentar till några av de inlägg som har gjorts vill jag även erinra om att perioden med parallella prisangivelser i princip bör begränsas till det första halvåret 2001 och att de parallella prisangivelserna bör försvinna från och med då.
De praktiska upplysningarna till medborgarna i de informationskampanjer som ni föreslår kan introduceras genom det samarbete som parlamentet har med den rådgivande gruppen om de praktiska aspekterna av övergången till euro, i vilken de ansvariga för de nationella kampanjerna deltar.
En kort kommentar om de elektroniska betalningarna: kommissionen har försökt att få de europeiska bankorganisationerna att gå framåt med att minska kostnaderna för de elektroniska betalningarna med anledning av övergången till euro, men vi har inte nått några positiva resultat i den frågan.
Såväl kommissionen som Europeiska centralbanken är beslutna att gå vidare för att sänka avgifterna för betalningar över gränserna. Vi är medvetna om att det inte är någon lätt åtgärd och att de olika sätt som de nationella betalningarna och betalningarna över gränserna behandlas på kan medföra vissa motstridigheter mellan dessa regler och reglerna för den inre marknaden. Kommissionen håller för närvarande på att utvärdera möjliga åtgärder för att underlätta och påskynda processen med avgiftssänkningar för betalningar över gränserna så mycket som möjligt.
Den 1 januari 2001 kommer att bli en milstolpe i det europeiska byggets historia. Alla kommer uppmärksamt att följa vad som händer i Europa. Jag är övertygad om att institutionerna, medlemsstaterna och centralbankerna kommer att klara av detta och jag vill än en gång tacka parlamentet för ert samarbete i alla frågor som handlar om förberedelserna inför övergången från nationella valutor till euron.

Tjänstepensionsinstitut
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0220/2001) av Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om tjänstepensionsinstituts verksamhet (KOM(2000) 507 - C5-0596/2000 - 2000/0260(COD)).

Karas
Herr kommissionär, mina damer och herrar! Föreliggande kommissionsförslag och betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor - detta säger jag med stolthet - tror jag är ett mycket bra exempel på framgångsrikt, dialog- och kompromissvilligt arbete bland alla grupper och experter i denna kammare när det gäller ett kommissionsförslag. Det är också ett bra exempel på hur allvarligt vi ser på vårt arbete och hur väl vi genomför våra projekt, nämligen också genom att iaktta tidsplanerna, och hur väl vi även förbereder besluten, i motsats till rådet. Skillnaden mellan Europaparlamentet och rådet när det gäller hanteringen av kommissionsförslag och beslut märks mycket tydligt av detta exempel. Jag vill därför till att börja med tacka alla samordnare så hjärtligt och framför allt tacka kollegerna Kuckelkorn, Hume, Ettl, Pronk, Lulling och många andra för samarbetet!
Varför detta direktiv? Därför att vi alla har föresatt oss att skapa en inre finansmarknad, eftersom vi snabbt måste undanröja de finansiella hindren i handlingsplanen för finansiella tjänster - dit detta direktiv hör - och eftersom vi i den andra pelaren inte har någon gemenskapslagstiftning för verksamheten inom ramen för den andra pelaren, för pensionen. Vad handlar det om i detta direktiv? Här gäller det företrädesvis frågor om samordning av tillsynen, och tillståndet för den gränsöverskridande verksamheten, det handlar om investment rules och det handlar om vissa nödvändiga åtföljande åtgärder.
Vi har från utskottets sida många förbättringsförslag. Vi är övertygade om att vi har diskuterat och lämnat in detta efter att på bred basis ha jämfört det med kommissionens förslag. Men framför allt är det nödvändigt med ett klargörande, som vi också vill markera genom att ändra rubriken. Detta är förslaget till direktiv från Europaparlamentet och rådet om verksamhet hos och tillsyn av institut som erbjuder tjänster på området för tjänstepensioner. Det är ett financial services directive. Det är inte något direktiv som reglerar tjänstepensionen som produkt eller som rör arbetstagarnas rörlighet med alla dess konsekvenser. Det reglerar verksamheten i företag som erbjuder dessa tjänster. Detta klargörande är nödvändigt. I samband med detta klargörande måste vi säga att det är ett första nödvändigt och viktigt steg på vägen mot europeiska bestämmelser för den andra pelaren och för tjänstepensioner.
Också ett tredje klargörande är nödvändigt: Den andra pelaren kompletterar den första, men den är inte någon ersättning för den första pelaren. Den är inte heller något mellanting. Den är de facto ett enande mellan arbetsmarknadens parter, mellan arbetsgivare och arbetstagare, inom ramen för lagbestämmelserna. Därför måste man i den upprätthålla balansen mellan avreglering av finansmarknaden och social trygghet; den sociala tryggheten och informationen av arbetstagarna måste ges särskild betydelse.
Låt mig räkna upp de väsentliga ändringarna: För det första har vi mycket starkt betonat principen med level playing field, dvs. likvärdigt tillträde för alla företag som erbjuder dessa tjänster, när de uppfyller förutsättningarna. För det andra har vi tydligt definierat principen med prudent person, vi har fastslagit en gräns för övergången från kvantitativa investment rules till kvalitativa, och vi begär en rapport från kommissionen efter tre år; mer flexibilitet är på sin plats i fråga om beskattning, skydd av säkerheten för konsumenten. För det tredje har vi krävt att man går över till principen om uppskjuten beskattning, eftersom vi, för att förhindra snedvridning av konkurrensen, behöver vissa common rules, och vi kräver av kommissionen att man tydligt kontrollerar det förbud mot diskriminering som fastslagits i fördraget och gör detta till utgångspunkt. Vi har definierat pensionsforumets arbete, och vi har fastslagit de biometriska riskerna som option. Det är inte en definition av produkten, men ett åtagande i samband med anbudet.
Slutligen har vi gjort en tydligare formulering av principen om ursprungsland och informationen av arbetstagare och arbetsgivare och deras representanter. Vi tror att vi har lyckats få balans i direktivet mellan finansiella tjänster och social trygghet och hoppas att vi i morgon uppnår en bred majoritet. Jag hoppas att rådet kommer att gå på vår linje, så att vi inte blockeras i genomförandet av detta direktiv som baseras på besluten i Europaparlamentet!

Pronk
, föredragande av yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor. (NL) Herr talman! Jag vill tacka föredraganden så hjärtligt för hans fantastiska prestation, i vilken han även lyckats inbegripa arbetet av utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Allt inte genom att inbegripa det bokstavligen utan genom att ta med det väsentliga i det som vi har försökt säga.
Jag vill också tacka kommissionen för det utomordentligt trevliga sätt på vilket vi har kunnat samarbeta med kommissionen här så att det nu har åstadkommits något tack vare våra gemensamma insatser. Det borde också vara något att tänka på för rådet, nämligen att det snabbt måste hända något på den här punkten. Man tror ibland att det här, när vi talar om det här direktivet, handlar om en abstrakt ekonometrisk punkt.
Nej, det gäller ett mycket viktigt finansiellt direktiv som har mycket stora sociala konsekvenser och det är just det som det handlar om. Miljoner människor berörs på ett eller annat sätt av hur vi vill formge vårt framtida pensionssystem i Europa.
Kommissionen har i det sammanhanget helt riktigt utgått från tre pelare. Vi reglerar då en viktig del av den andra pelaren.
Den första pelaren diskuteras just nu i rådet och kommer senare att tas upp här i parlamentet också. Den tredje pelaren har redan tidigare reglerats. Det här är dock en mycket viktig fråga och i det sammanhanget måste vi hålla ett vakande öga över det specifika i den andra pelaren.
Det specifika innebär att arbetsmarknadens parter spelar en viktig roll, att det fortsätter vara ett finansiellt direktiv, att vi inte blandar ihop pelarna med varandra. De sakerna har föredraganden lyckats med och det lyckades vi med också i vårt yttrande, tycker jag, men föredraganden har på ett strålande sätt tagit med det i betänkandet.
Den enda punkt där vi ville gå litet längre än vad utskottet för ekonomi och valutafrågor ville, och det tycker jag är litet komiskt för ett utskott för sysselsättning och sociala frågor, var när det gäller att förenkla direktivet.
Herr talman! Jag tackar alla så hjärtligt och jag hoppas att rådet inom kort skall lägga fram sitt direktiv.

Lulling
föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor - (FR) Herr talman! Jag skulle först vilja tacka föredraganden, min kollega Karas, för den tid och det arbete som han lagt ned på detta betänkande. I egenskap av föredragande av yttrandet för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, måste jag framför allt betona vikten av att tjänstepensionsinstituten respekterar principen med jämlikhet mellan män och kvinnor - som är inskriven i fördraget, vilket för övrigt är fallet i de direktiv som behandlar likabehandling inom de offentliga eller företags- eller yrkesbaserade systemen för social trygghet. Det är med tillfredsställelse som jag betonar att mitt ad hoc-ändringsförslag har antagits och finns med i betänkandet.
Jag hade också lagt fram ett ändringsförslag där det påpekades att tjänstepensionsinstituten måste ta hänsyn till avvikande eller avbrutna yrkesmässiga banor på grund av mäns och kvinnors familjeansvar, och för övrigt planera lösningar som garanterar fortsatt medlemskap. Detta ändringsförslag antogs inte ordagrant, men för mig är det tydligt att tjänstepensionsinstituten inte kan undandra sig lämpliga lösningar för dessa situationer.
Vi har fört och kommer fortfarande att föra homeriska diskussioner om huruvida de kompletterande tjänstepensionerna utan undantag måste täcka de biometriska riskerna. Jag är för ett pragmatiskt synsätt - som vår föredragande också förespråkar - nämligen att instituten som alternativ måste erbjuda att täcka dessa risker, som efterlevande- och invaliditetspensionerna. Det medför naturligtvis en kostnad, som dock inte borde vara avhängig av vare sig könstillhörighet eller en individuell hälsokontroll.
Ett av de problem som måste lösas för skapandet av en verklig inre marknad för kompletterande tjänstepensioner och pensionsfonder ligger i garantin av en skattemässig behandling som på en och samma gång förhindrar dubbel beskattning av premier och förmåner, likväl som skatteflykt av pensionärer för att undkomma beskattning men också en kostsam byråkrati som är kopplad till informationsutbyte och skatteuppbörd mellan länderna. Kommissionen tar inte upp problemet i detta direktiv: det tas bara upp i ett meddelande - försiktighet förpliktigar, inte sant herr Bolkestein.
Jag anser alltså att det är förhastat för parlamentet att redan nu uttala sig till förmån för en särskild modell - i det här fallet ett enda skattesystem - såsom sker i betänkandet, även om det bara är i ett skäl, med tanke på att den direkta beskattningen kommer av medlemsstaternas suveränitet. Låt oss se tiden an innan vi uttalar oss om en modell inom detta mycket känsliga område.
Detta sagt herr talman, anser jag att ur idékrockar uppstår ljuset ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Villiers
Herr talman! Jag skulle, först av allt, vilja välkomna några besökare från Kent, som vi har glädjen att i dag ha på åhörarläktaren. Jag skulle också vilja tacka Karas för hans mycket hårda arbete med ett väldigt svårt betänkande.
Vi måste komma ihåg att det som vi här skapar är ett frivilligt system som företag och leverantörer av finansiella tjänster kan utnyttja om de så önskar. Om vi inte skapar en attraktiv ram, kommer detta direktiv att bli en död bokstav, eftersom ingen kommer att använda det. Om vi överlastar direktivet med normativa detaljer och centraliserande detaljer, kommer det inte att återspegla mångfalden av pensionsordningar runtom i EU och, åter, kommer människorna inte att utnyttja de möjligheter som direktivet erbjuder.
Så på vilka punkter skulle vi förlora om företagen bestämde sig för att strunta i direktivet? Vi skulle i hög grad förlora i fråga om försiktighetsprincipen. En undersökning som nyligen genomfördes av Europeiska kommissionen visade att våra pensionsfonder, om vi hade tillämpat denna princip i Europeiska unionen under de senaste femton åren, antagligen skulle ha utvecklats minst dubbelt så bra som de faktiskt har utvecklats. Enligt uppskattningar i den privata sektorn uppgår den ökning av avkastning på sparande som skulle kunna bli följden om försiktighetsprincipen tillämpades till upp till 3 procent. Pensionstillgångarna skulle ha kunnat vara ungefär 21 procent större i Europeiska unionen, om vi redan hade tillämpat försiktighetsprincipen.
Vad vi har här är en möjlighet att öka avkastningen på sparande utan att öka risken. Det är en mycket reell och praktisk vinst för de människor som har valt oss att tjänstgöra i denna kammare för deras räkning. Det är en vinst som vi inte bör kasta bort genom att fylla detta direktiv med alltför normativa detaljer, till exempel när det gäller godkännanden, biometriska risker och garantier. Vi måste anlägga ett pragmatiskt synsätt för att uppnå vinsten med ökad avkastning för våra sparare i ett första försök att desarmera den tidsinställda pensionsbomben.

Kuckelkorn
Herr talman! Jag vill utnyttja tillfället att här säga ett par principiella ord om kommissionens förslag till direktiv. Om de tekniska detaljerna har vi ju under de senaste dagarna, veckorna och månaderna utbytt åsikter, tvistat och enats. Här vill jag i synnerhet vända mig till kommissionen och till rådets företrädare. Jag vill särskilt rikta ett par ord till kommissionen om förhistorien och om utvecklingen av detta direktiv.
Jag hade ju som föredragande för resolutionen tillfälle att hantera både grönboken och kommissionens meddelande om resultaten av samrådet. Medan man i grönboken fortfarande talade om den kompletterande pensionen på den inre marknaden och ville få de europeiska medborgarna att tro att man här gjorde något för den breda massan av europeiska medborgare, är det nuvarande förslaget till direktiv bara en spegelbild av den europeiska finansbranschens intressen. Jag anser att man här antingen gjort en helomvändning, eller också handlade det redan från början bara om den finansiella inre marknaden för dem.
Deras avsikt i dag är att ställa finansmarknaden i förgrunden. De placerar frågan i en omgivning där den tidigare aldrig befunnit sig. Det vore i och för sig helt i sin ordning, om det faktiskt bara handlade om ett rent finansmarknadsdirektiv. Men med sitt förslag griper de djupt in i produktutformningen av den tjänstepension som finns i dag, och enligt min åsikt ger man investmentbranschen en betydande konkurrensfördel jämfört med dem som vanligtvis erbjuder dessa tjänster, genom att man vill behandla de finansiella produkterna skattemässigt likadant, utan att förplikta finansbranschen att lämna samma säkerhet som instituten i den andra pelaren, vilka i gengäld för detta får skattefördelar.
Jag förråder här inte någon hemlighet om jag säger att vi alla har fått dokument från finansindustrin med dess ståndpunkter och formuleringsförslag, i synnerhet från investmentbranschen. Man kan nog ibland få det intrycket att en stor del av kommissionens text bär lobbyisternas prägel. Likheten med finansbranschen gör mig nämligen här mycket betänksam.
Jag vill också utnyttja tillfället att kort antyda de ledmotiv som har bestämt vårt handlande under de senaste månaderna när det gäller Karas betänkande. Säkerheten för tjänstepensionerna har högsta prioritet för oss. Vi har här ett ansvar för något som vi vill skapa, vilket vid dagens slut också måste fungera och komma medborgarna tillgodo.
Ännu några påpekanden beträffande komplexet med registreringar, alltså tillstånd. Måste företagen innan de börjar sin verksamhet godkännas, granskas av myndigheterna, eller registreras de bara? Karas har här kommit med ett nytt förslag, som vi kommer att stödja. Vidare är den kollektiva karaktären i den andra pelaren viktig för oss. Därigenom uppnår man en avgränsning gentemot den tredje pelaren. Vi talar här inte om någon som helst sparprodukt, utan vi talar om tjänstepensioner, och det har en helt annan karaktär än spekulationen med aktiepaket.
Det var också viktigt för oss att uppnå förbättringar när det gäller medbeslutande. Här är vi dock införstådda med hänvisningen till nationell arbetsrätt. Vad beträffar de biometriska riskerna, stöder vi föredragandens formulering. Vi har här gjort en riktig helomvändning, men jag tror att vi i allas intresse kan stödja detta direktiv eller detta förslag.
Förutom dessa punkter beträffande innehållet var också andra överväganden viktiga för oss. Vi bör som parlamentsledamöter inte låta oss skrämmas av teknokrater, som säger oss att allt detta vore omöjligt och inte förenligt med fördragen. Vi är här med och beslutar och kan bara handla enligt vår övertygelse. Vi har valts för att i egenskap av korrigerande element här lämna vår ståndpunkt. Europeiska medborgare förväntar sig av oss att vi ser till att lagen inte bara skapas av tjänstemän och lobbyister, utan att politiska beslut framför allt fattas av parlamentet. Vi bör inte heller fjättra oss själva med argumentet att det inte skulle gå att förhandla med rådet om etthundra ändringsförslag. Jag vill här tydligt och klart säga till rådet och kommissionen: Gör inga fler ändringar i detta direktiv!
Vi hade delvis stora meningsskiljaktigheter i fråga om detta betänkande. Diskussionen var inte bara kontroversiell mellan grupperna, utan också inom grupperna. Vi kommer i morgon att rösta om en text, där man försöker göra rättvisa åt alla strömningar. Här vill jag uttala vårt tack till föredraganden, kollegan Karas, för det arbete han lagt ned. Om omröstningen görs så som vi diskuterat, kommer jag att rekommendera min grupp att rösta för ert betänkande.

Huhne
Herr talman! Jag skall vara kortfattad och säga att min grupp har haft två grundläggande mål i sin behandling av detta förslag från kommissionen. Det första är att så långt som möjligt stödja kommissionen i dess strävan att hålla det enkelt och inte ta med onödigt krångel, som biometrisk risk. Den kompromiss som Karas har fått till stånd i parlamentet är en som vi kan leva med. Vi skulle ha föredragit kommissionens ursprungliga förslag i dess enkelhet, men jag inser de betydande politiska svårigheter som Karas har ställts inför och tackar honom för hans ansträngningar.
Det andra huvudmålet för min grupp var att skärpa kommissionens föresats, att vara mer liberal och mer "marknadsöppnande" i sin syn på avskaffandet av kvalitativa regler. I kommissionens förslag till direktiv tänker man sig att medlemsstaterna kommer att kunna fortsätta att fastställa kvalitativa gränser för pensionsfonders verksamhet. Jag blir glad över att det ser ut som om parlamentet kommer att stå fast vid en tidsgräns på fem år. Jag hoppas verkligen att kommissionären avstår från varje försök till realpolitik, som inbegriper smutsiga kompromisser i rådet, och håller sig till det som är parlamentets tydliga önskan. Vi vill se till att pensionärerna får hög avkastning utan att tryggheten minskar, genom att tillämpa försiktighetsprincipen.
Detta är våra två huvudmål, och om vi lyckas få igenom dem i morgondagens omröstning i parlamentet, kommer denna lagstiftning att lägga grunden för en väldig ökning av privata pensioner i unionen. Den kommer att förbättra avkastningen på investeringar i befintliga pensionssystem och därigenom förbättra pensionerna. Den kommer att, för första gången, upprätta en alleuropeisk investerarbas för växande och integrerade finansmarknader i EU.

Jonckheer
Herr talman, herr kommissionär! Den omröstning som ägt rum i utskottet för ekonomi och valutafrågor, i vilken utskottet inte var enig, och till följd av vilken 133 ändringsförslag för övrigt har återinförts under plenarsammanträdet, visar tillräckligt tydligt skillnaderna i synsätt vad beträffar detta förslag till direktiv.
I vår grupp tolkar vi det på följande sätt: huvudsyftet med detta direktiv om tjänstepensionsfonder är faktiskt att avlägsna alla de villkor som begränsar finansinstituten, särskilt i valet av finansiella tillgångar, med undantag för de allmänna tillsynsreglerna, av så kallad kvalitativ natur, utöver vilka principen om ömsesidigt erkännande fullt ut kommer att tillämpas. Vi står här inför en situation som är välbekant när det gäller förverkligandet av den inre marknaden. Vad gäller den önskvärda harmoniserings- eller integrationsnivån, eller till och med avreglerings- eller öppenhetsnivån, men där det som berör vad Fritz Scharps kallar positiv integration är på tillbakagång jämfört med avregleringsmålet - ur den aspekten skulle jag bara vilja nämna tre punkter som ligger oss särskilt varmt om hjärtat:
problemet med täckning av riskerna som sådana, det man kallar biometriska risker: vi stöder ändringsförslag 108, som lagts fram av vår kollega Herzog;
problemet med skattekonkurrens (ändringsförslag 117), ett nytt exempel som visar hur man gör ytterligare framsteg, och mycket snabbare, mot en integrering av marknaderna utan en skatteharmonisering på förhand: det är en aspekt som vi inte kan stödja;
frågan om täckningen av kapitalrisker, som rör artikel 18 i direktivet: ändringsförslag 116 som lagts fram är ett ändringsförslag som vi uppfattar som rimligt.
Vår politiska utvärdering av detta förslag till direktiv är alltså att förslaget än en gång är i obalans i förhållande till målen, som inte enbart är en enda marknad, utan också social sammanhållning och solidaritet.

Herzog
Herr talman! Det direktiv som kommissionen utarbetat innehåller en aspekt som är mycket efterfrågad. Det som intresserar kommissonen är främjandet av kompletterande tjänstepensioner genom kapitalisering. I Karas-betänkandet korrigeras ibland denna snedvridning, men den förvärras också ibland. Vi står inför en referensmodell som framför allt är modellen för industrin med kompletterande tjänstepensioner i Storbritannien och på andra platser. Men i vissa länder ger sig dessa organisationer inte ut på finansmarknaden, eller i mycket liten utsträckning; i andra länder erbjuds arbetstagarna solida garantier, men detta är tydligen inget som man brytt sig om i direktivet. Samstämmigheten i de pensionssystem som byggts upp i det nationella utrymmet utifrån principer om solidaritet, trygghet och allmän tillgänglighet är i synnerhet inte intressant i direktivet.
Det är därför vi har lagt fram ändringsförslag på två nivåer: garantier för den berörda befolkningen å ena sidan, och offentlig kontroll och tillsynsbestämmelser å andra sidan. Utan väsentliga förbättringar anser vi att texten är oacceptabel.
För det första måste garantierna för befolkningarna förbättras. Direktivet innehåller en risk för diskriminering och för solidaritetsavbrott. Anslutningen till ett system med kompletterande tjänstepensioner är inte obligatorisk, och det ger upphov till betydande skiljaktigheter. Det planeras inget ömsesidigt tillgängliggörande mellan sektorer. All skada för demografin skulle medföra en tillbakagång i förmånernas kvalitet. Situationer med byte av arbete eller sektor för rörliga arbetstagare är inte föremål för några garantier om fortsatt medlemskap. I definitionen av rättigheterna innefattas de biometriska riskerna inte obligatoriskt. Garantier för effektiva förmåner har inte planerats. Och man känner till de risker som de personer tar som skriver in sig i system med fastställda premier, som ett flertal beryktade makroekonomer för övrigt visat.
Vi lägger fram ändringsförslag för alla dessa punkter, liksom för det andra orosmomentet: den nödvändiga förbättringen av den sociala kontrollen och granskningen av tillsynsbestämmelserna. Kommissionen erbjuder försäkringsgivarna valet att välja tjänstepensionssystem. Denna möjlighet förstärks i Karas-betänkandet genom att det offentliga tillståndet avlägsnas. Dörren öppnas för konkurrens, med två risker: en försvagning av solidaritetsuppdragen och en försvagning av de tillsynssystem som ålagts försäkringsgivarna. Karas har införlivat vårt ändringsförslag som syftar till att införa principen med den berörda förvaltningen, men det kommer inte att få någon verklig räckvidd om de berörda instituten inte, inom hela direktivet, behandlas som finansiella investerare bland andra. Den ramlagstiftning som kommissionen föreskrivit är vag och i betänkandet införs principen om ursprungsland, vilket är oacceptabelt för oss, eftersom mottagarländerna naturligtvis också måste behålla möjligheten att upprätta en samstämmighet med den interna sociallagstiftningen. Skatteharmonisering på förhand finns slutligen fortfarande inte med i dessa texter, vilket gör att man än en gång öppnar dörren mot skattedumping.
Kära kolleger! Vi står i dag inför ett avgörande test av hur Europaparlamentet uppfattar sitt ansvar när det gäller socialt skydd.

Crowley
Herr talman! I stället för att uppfinna hjulet på nytt och igen gå igenom allt det som har sagt är det viktigt att se på verkligheten: vår befolkning blir allt äldre, lever längre och går i pension tidigare. Vi måste vidta åtgärder för att säkra ett ordentligt pensionsskydd och ordentliga utbetalningar i framtiden. Det enda sättet att uppnå det är att koppla ihop de olika systemen med den andra och tredje pelaren, vilket föredraganden föreslår.
Min oro över ändringsförslagen och en del av de förslag som lagts fram avser, för det första, skatteharmonisering, som jag motsätter mig fullständigt, och, för det andra, ökad regleringstillsyn över fondernas verksamhet, eftersom det redan finns en mängd lagstiftning som styr medlen och instrumenten för investering.
Jag skulle kunna råda ledamöterna i denna kammare - och kanske även medlemsstaternas regeringar, vars observatörer är här i dag - att se på modellen i Irland, där vi har förbundit oss att mellan i dag och år 2025 lägga undan 1 procent av vår bruttonationalprodukt till en framtida pensionsfond. Det skulle innebära att 700 miljoner irländska pund per år läggs på att skydda pensionsutbetalningarna från och med år 2025. Om fler länder var beredda att göra detta, skulle vi undvika den känsla av allvar och fara som många pensionärer i Europa känner i dag.

Ilgenfritz
Herr talman! Våra allmänna pensionssystem är för dyra och kan inte längre finansieras. Gapet mellan aktivt sysselsatta och pensionärer blir allt större. Reformer som är absolut nödvändiga blir alltmer fördröjda. Kostnaden för dessa system inom unionen är också mycket olika. Till exempel använder Österrike 15 procent av sin bruttonationalinkomst för pensioner, och innehar därmed rekordet, eftersom genomsnittet i unionen är 11 procent. De höga kostnaderna i t.ex. Österrike beror delvis också på att vi snart har infört ett eget försäkringssystem för varje yrkesgrupp. Detta leder till en rad orättvisor, som inte längre är försvarbara. Men som redan sagts är det kris överallt i Europa, inte bara i Österrike, när det gäller pensionsförsäkringen.
Det allmänna pensionssystemet är alltså inte längre finansierbart och drabbar också den unga generationen. En alleuropeisk marknad för tjänstepensioner måste här obetingat avhjälpa detta.
Men när vi inrättar detta system, denna andra pelare, får vi inte ytterligare belasta våra små och medelstora företag. En ytterligare höjning av lönebikostnaderna skulle dessa inte längre klara av. Följderna skulle bli katastrofala och skulle framför allt få en negativ effekt på den europeiska sysselsättningssituationen.

Talmannen
Debatten ajourneras till kl. 21.00.

Stöd till nationella strategier till förmån för trygga och hållbara pensioner genom den öppna samordningsmetoden
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande - Stöd till nationella strategier till förmån för trygga och hållbara pensioner genom den öppna samordningsmetoden.

Diamantopoulou
. (EN) Kommissionen har i dag antagit ett meddelande med titeln "Stöd till nationella strategier för trygga och stabila pensioner genom den öppna samordningsmetoden". Detta meddelande innehåller förslag till specifika mål och arbetsmetoder för samarbete på området för pensionsreformer i enlighet med den öppna samordningsmetod som man beslutade om i Lissabon.
Under de senaste två åren har det skett en betydande förändring av inställningen till europeiskt samarbete, särskilt på det sociala området. Vi kan se en förändrad inställning hos dem som är ansvariga för den nationella politiken för social trygghet. De begär nu gemensamt att en öppen samordningsmetod skall tillämpas i det långsiktiga arbetet på pensionsområdet.
I vårt förslag läggs detta fram som en "mjukt" sätt att lägga upp politiken på europeisk nivå, det vill säga "mjukt" i jämförelse med lagstiftningen eller den befintliga politiken. Jag syftar i synnerhet på samordningen av den ekonomiska politiken. Det framgår mycket tydligt av detta meddelande att den nya öppna metoden inte ersätter de befintliga metoderna. Detta förslag innebar inte att det nationella ansvar som de politiska beslutsfattarna på nationell nivå har försvinner. Ambitionen med meddelandet är att främja utvecklandet av ett integrerat förhållningssätt till de utmaningar som uppstår i pensionssystemen till följd av en åldrande befolkning och förändringar i samhället.
Vad innehåller detta meddelande? Det finns tre huvudkategorier: Den första berör pensionernas tillräcklighet. Den andra berör ekonomisk stabilitet, och den tredje moderniseringen av pensionssystemen som svar på förändringar i samhället. Jag skall utveckla var och en av dessa delar.
Tillräcklighet beskriver pensionssystemens grundläggande sociala mål för att förhindra social utslagning bland äldre och ge dem möjlighet att bibehålla sin levnadsstandard på ålderdomen.
För det andra: ekonomisk hållbarhet. För att uppnå detta i en anda av rättvisa mellan regeringar och inom generationer från början till slut, krävs en hög sysselsättningsnivå, respekt för stabilitets- och tillväxtpakten samt ett bra regelverk för de privata systemen.
Den tredje grenen berör moderniseringen av pensionssystemen. I enlighet med denna gren måste pensionssystemen vara mer förenliga med behovet av flexiblare arbetskraft. Det innebär att de måste täcka de behov som uppstår inom ramen för de nya modellerna för arbetsorganisation; de måste täcka de behov som mindre stabila familjer har samt de behov som följer av ökad jämlikhet mellan kvinnor och män. Moderniseringen bör även göra systemen mer öppna, förutsebara och anpassningsbara till förändrade omständigheter.
Inom ramen för dessa tre kategorier uppställs tio konkreta mål. Vi - och kommittén för socialt skydd, som har gjort ett enastående arbete - kommer att mäta dessa mål med hjälp av indikatorer. Det är tack vare kommittén för socialt skydd som vi har en analys av alla pensionssystem och av de reformer som har ägt rum i medlemsstaterna. Kommittén för socialt skydd arbetar dessutom med de ekonomiska och sociala indikatorerna. Nästa år kommer vi att använda dessa indikatorer för att mäta målen.
Vilket förfarande föreslås? Hur medlemsstaterna uppfyller de särskilda målen är upp till dem och beror på de nationella strategierna. I meddelandet föreslås att medlemsstaterna bör lämna in dessa första nationella strategier senast i slutet av sommaren 2002. Ett gemensamt övervakningsförfarande kommer att tillämpas för första gången under Europeiska rådets vårmöte 2003.
Denna rapport om de nationella strategierna kommer att grunda sig på ett integrerat förhållningssätt, och detta är - politiskt sett - meddelandets viktigaste beståndsdel. Det kommer att vara nödvändigt att ta hänsyn inte bara till pensionsreformerna i inskränkt bemärkelse, utan även till sysselsättningspolitiken och förvaltningen av de offentliga finanserna. Olika avdelningar inom regeringarna, liksom - naturligtvis - arbetsmarknadens parter, måste delta i utarbetandet av dessa strategier.
Varför ett integrerat förhållningssätt? Behovet av ett sådant grundar sig på en förståelse för samspelet mellan pensioner och andra politikområden. Sysselsättningsstrategin är ett exempel. En framgångsrik sysselsättningsstrategi gör det lättare att finansiera pensionerna, medan pensionsreformer kan skapa incitament till sysselsättning. Ett annat exempel är offentliga finanser. En konsolidering av de offentliga finanserna i dag gör det lättare att klara en åldrande befolknings inverkan på budgeten i morgon, medan en otillräcklig kontroll av pensionsutgifterna skulle kunna destabilisera de offentliga finanserna.
Det förekommer visserligen ett nära samarbete mellan utskottet för sysselsättning och socialfrågor och utskottet för ekonomi och valutafrågor. De kommer att lägga fram en gemensam rapport, och deras bidrag är centralt, men Europaparlamentet kan spela en viktig roll i denna process. Vi skulle önska att ni yttrade er om detta meddelande och - i synnerhet - de mål som föreslås. Då kommissionen och det belgiska ordförandeskapet är angelägna om att göra verkliga framsteg i tid till nästa europeiska råd, skulle vi vara tacksamma om ni kunde avge detta yttrande före oktober.
Dessutom kommer de mer informella regelbundna kontakterna mellan Europaparlamentet och kommittén för socialt skydd att fortsätta på regelbunden basis. Även andra samarbetsmetoder kan diskuteras, och jag är öppen för alla förslag från parlamentet.
Det är, slutligen, politiskt mycket viktigt att medlemsstaterna visar entusiasm för detta samarbete på området för pensionsreformer. Detta är en av de känsligaste och svåraste reformerna i alla medlemsstater, och det är anledningen till att det är av stor politisk betydelse. Vi anser att vi med detta samarbete - mellan kommissionen, Europaparlamentet och medlemsstaterna - kan grundlägga ett allsidigt förhållningssätt. Ett sådant kommer att vara användbart för medlemsstaterna och underlätta reformernas genomförande.
(Applåder)

Talmannen
Tack, fru Diamantopoulou, för vad jag håller med om var ett mycket viktigt uttalande av kommissionen.

Jensen
Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att berömma det arbete som utförts så här långt. Jag anser att det var bra saker som lades fram i samband med Göteborgstoppmötet, och tycker också att det arbete som nu har genomförts med rapporterna från de enskilda länderna visar att det är rätt att utvidga dagordningen. Vi skall inte bara tala om problemet med den åldrande befolkningen och de ekonomiska konsekvenserna av detta, utan även om hur vi skall få ett bra pensionssystem. Jag anser att det är viktigt att detta arbete inte bara försiggår bakom stängda dörrar mellan politiker och ämbetsmän och experter. Jag vill även fråga kommissionären vilka planer hon har när det gäller att få igång en bredare allmän diskussion om denna samkörning eller samordning av pensionssystemen. Den öppna metoden skall verkligen vara öppen, så att även allmänheten involveras. Vad tänker kommissionären göra? Kommer hon att avge ett löfte om en förstärkt insats för att öka allmänhetens...
(Talmannen avbröt talaren.)

Fatuzzo
Herr talman! Till mig, som valts in i parlamentet som företrädare för det italienska pensionärspartiet, har man sagt: "Vad skall du i Strasbourg och göra? Där talar man aldrig om pensioner!" Men i dag har orden från kommissionär Anna Diamantopoulou varit som honung och socker i mina öron. Jag applåderar detta initiativ: detta är en stor dag för alla Europas pensionärer! Gratulationer till hela kommissionen och till fru Diamantopoulou! Jag tycker att den viktigaste uppgiften nu blir att hålla ett öga på pensionskassorna, se till att det inte blir Björnligan utan personer som verkligen har pensionärernas bästa för ögonen som vaktar pensionerna i de femton medlemsstaterna. Jag hoppas att kommissionen håller med mig.

Hughes
Herr talman! Jag tackar kommissionären för hennes uttalande. Jag ser fram emot att läsa meddelandet. Denna debatt är en av de viktigaste som vi måste ägna oss åt.
Jag har ett par frågor. En stor demografisk förändring närmar sig utan tvekan i unionen, och vi måste försöka se till att vi håller kvar de äldre på arbetsmarknaden. Det finns emellertid ett stort problem: dessa äldre människors kompetens kommer att vara omodern. Håller kommissionären med om att detta kommer att leda till den revolution som vi har efterlyst, med en rörelse bort från en koncentration på grundläggande undervisning och utbildning i riktning mot fortutbildning och livslångt lärande? Detta kommer att bli nödvändigt.
Det finns några motsägelser och svårigheter: till exempel finns det överallt i unionen en tendens att höja pensionsåldrarna, samtidigt som det offentliga i betydande omfattning subventionerar förtidspensionering. Finns det inte en risk för att man kommer att klandra unionen, på grund av att medlemsstaterna tvingas fatta beslut i dessa svåra frågor i det här skedet?

Diamantopoulou
. (EN) Herr talman! Det finns här två huvudfrågor. För det första: öppenheten i pensionssystemen. Ett av målen inom ramen för den tredje grenen med modernisering av pensionssystemen är att göra dem öppna. Detta betyder att informationen måste vara tydlig och lättillgänglig, inte bara för EU:s medborgare utan även för medborgare i tredje land. Det finns för närvarande stora problem på detta område. För att uppnå den eftersträvade graden av öppenhet behöver vi något slags indikatorer. Tydlig information bör finnas att få på begäran. Vi kan inte tvinga på medlemsstaterna reformstrukturer eller pensionssystemsstruktur, men vi kan mäta dessa med en rad indikatorer. Jag kan tyvärr för närvarande inte ge er fler detaljer i fråga om detta.
För det andra: frågan om livslångt lärande och förtidspensioneringsproblemet. Det finns en tydlig koppling mellan åldersgränsen och behovet av aktivt åldrande. I flertalet medlemsstater är åldersgränsen 65 år, men det är inte regeln, utan undantaget. Det finns många olika förtidspensioneringssystem i medlemsstaterna, vilka har orsakat många problem i fråga om pensionssystemens ekonomiska hållbarhet. Det är anledningen till att vi föreslår denna kombination av handlingslinjer: å ena sidan föreslår vi en reform av pensionssystemet och en ändring av åldersgränsen, å den andra föreslår vi handlingslinjer för att aktivera en åldrande befolkning, det vill säga incitament för att hålla kvar äldre människor på arbetsmarknaden, incitament till utbildning och, i vissa fall, bidrag för att starta företag, till exempel små eller medelstora företag.
Så jag håller verkligen med er om att vi behöver detta integrerade förhållningssätt. Det räcker inte att bestämma oss för att höja åldersgränsen; vi måste samtidigt genomföra andra handlingslinjer.

Van Lancker
Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionären för detta viktiga meddelande som med avseende på de europeiska pensionerna är ytterligare en social utmaning med ekonomiska konsekvenser och inte ett ekonomiskt problem med ett antal sociala aspekter. Jag tror att det belgiska ordförandeskapet får vara mycket tacksamt för det här bidraget till debatten.
Jag vill ställa två frågor till er, fru kommissionär. Den första gäller de mål som anges i den här akten. Jag ser att de tio mål som i fick med oss från det ursprungliga meddelandet har reducerats till tre. Det är visserligen tre viktiga mål och för tydlighetens skull är det kanske inte så dumt att det bara är tre stycken. Jag tycker dock att några viktiga saker bortfaller, såsom solidaritet mellan generationerna, solidaritet inom en generation. Även förhållandet mellan pensionspelarna. Vilken roll har den första, den andra och den tredje pelaren? Det är problem som inte längre behandlas här. Hur har kommissionären tänkt sig att ändå få med den sortens problem i debatten.
Sedan min andra fråga: ni har med rätta yrkat på ett globalt angreppssätt. I Göteborg sades det att avtalen måste tas upp i de breda ekonomiska riktlinjerna. Det är inte så i planen.

Kauppi
Herr talman! Även jag instämmer i uppfattningen att pensionspolitiken utgör en mycket stor utmaning. För den unga generationen i Europa är det kanske den allra största utmaning vi kommer att se på den ekonomiska politikens och socialpolitikens område under de följande årtiondena. Öppen samordning är självfallet en positiv sak och jag understöder den varmt. Det är bra att kommissionen nu söker efter indikatorer och även strävar efter att öka den offentliga diskussionen om detta mycket viktiga ämne.
Min egentliga fråga gäller huruvida ni trots allt ser möjligheter även för något skarpare åtgärder, det vill säga kunde man till exempel i stabilitets- och tillväxtavtal, i fråga om sysselsättningspolitiska riktlinjer, i dylika något mer bindande dokument i fortsättningen även ta upp pensionspolitiska frågor och till exempel utfärda varningar åt de medlemsstater som inte sköter sin pensionspolitik ordentligt och därmed säkerställa att man på ett hållbart sätt med skälig finansiering i framtiden kan betala goda pensioner till pensionärerna i Europa.

Koukiadis
Herr talman! Först måste jag gratulera kommissionsledamoten, och dessa gratulationer kommer nog inte bara från mig utan från en stor majoritet i parlamentet. Även Fatuzzo, som företräder pensionärerna, är synnerligen nöjd. Och det som nämns är faktiskt imponerande. Efter vad jag har kunnat läsa i pressen tog ni dessa initiativ trots reaktioner från många ledamöter i kommissionen, eftersom de ansågs ganska avancerade. Vad man undrar är, när artikel 140 talar om en hög skyddsnivå, hur man kan tänka sig en reform utan att behålla denna höga skyddsnivå.
Men framför allt skulle jag vilja ställa två frågor: ni talar om värdiga pensioner genom att pelarna får komplettera varandra. Det instämmer jag i. Har ni undersökt om detta kompletteringssystem kan tillämpas för arbetstagare på alla nivåer, framför allt i fråga om de små och medelstora företagen och de låga inkomsterna, eller måste man hitta en annan lösning i dessa fall? För det andra: eftersom målet är hållbara och därtill värdiga pensioner, kanske vi för att uppnå detta mål måste granska möjligheterna att öka den del bruttonationalprodukten som går till pensionerna?

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Beträffande van Lanckers frågor finns det tio grundläggande mål, men jag har helt enkelt delat in dem i tre kategorier för att lättare kunna redogöra för dem, men de grundläggande målen kvarstår och de avser frågor om tillräcklig finansiering, ekonomisk hållbarhet och modernisering. Ett av målen är naturligtvis det som ni nämnde, dvs. balans mellan generationerna. Indikatorerna kommer att ha en mycket vidare innebörd. De kommer att gälla den ekonomiska och sociala dimensionen. Och naturligtvis kommer de att diskuteras både i kommissionen och i rådet men, som ni vet, pågår det fortlöpande kontakt mellan parlamentet och kommittén för socialt skydd.
Beträffande den roll som riktlinjerna för sysselsättningspolitiken spelar förstod jag inte helt er fråga, dvs. om en del av dessa mål skall ingå i riktlinjerna för sysselsättningspolitiken. Om det är detta er fråga gäller, måste jag säga att nästa år, under det spanska ordförandeskapet, avslutas sysselsättningsstrategins första fas, eftersom det då har gått en femårsperiod. Då får vi se hur vi skall beakta kvalitetsfrågan eller de frågor som rör äldre arbetstagare.
Beträffande frågan om värdiga pensioner och de tre pelarnas roll är det svårt, för att inte säga omöjligt, för kommissionen att ge konkreta riktlinjer för den roll de tre pelarna skall spela i varje land. Det är dock helt klart att man bör skapa garantier för värdiga pensioner, och därför spelar den första pelaren en mycket viktig roll. Och naturligtvis finns det alltid ett samband mellan ökningen av bruttonationalprodukten och stödet till den första pelaren, hela tiden under respekterande av principerna för stabilitets- och tillväxtpakten.

Rübig
Herr talman! De som särskilt påverkas av pensionerna är ju ungdomarna, eftersom de när allt kommer omkring tjänar in sin pension under sitt yrkesverksamma liv och sedan också kommer i åtnjutande av pensionen. Avser ni egentligen att särskilt i skolorna informera om hur framtidens pensionssystem kommer att se ut och att rörligheten naturligtvis också främjas, om dessa idéer faktiskt skulle genomföras?

Cercas
Fru kommissionär! Vi kommer utan tvivel i dag påbörja en process som kommer att vara till mycket nytta för Europa: att alstra ett stort mervärde för den nödvändiga moderniseringen av våra system för social trygghet. Jag skulle vilja ställa er en fråga och jag kanske kan komma med ett litet bidrag. Grundtanken i kommissionens medverkan kommer att bli en årlig rapport för utvärdering av de nationella strategierna. Men i ert meddelande står det även att denna kommer att göras på grundval av de upplysningar som finns i de nationella rapporterna. Fru kommissionär, tror ni inte att det skulle vara bra om kommissionen även arbetade på grundval av andra upplysningar, att kommissionen öppnar sig för den information organisationer in situ och universitet skulle kunna tillhandahålla och naturligtvis även information eller debatter som vi härifrån parlamentet skulle kunna vidarebefordra till er, för att ni inte skall vara bundna av information som kanske bara skulle ligga i våra regeringars egna intressen, regeringar som är mer intresserade av att göra reklam för sig själva än av att genomföra reformen?

Thorning-Schmidt
Herr talman! Jag håller fullständigt med min kolleger i deras beröm av kommissionens initiativ. Initiativet är bra och kommissionen har rätt i vad den säger. Som ni sade i er framställning, fru kommissionär, är det mycket viktigt att det i medlemsländerna finns stöd för de planer som ni har lagt fram, och jag kan tyvärr redan nu förutse den diskussion som kommer att inledas i mitt eget hemland när kommissionen börjar diskutera pensioner. Det skulle därför vara mycket intressant om ni, fru kommissionär, i dag definitivt hade kunnat bekräfta det intryck jag får när jag läser ert meddelande. Nämligen att kommissionen inte på något sätt är ute efter att underminera de befintliga pensionerna i medlemsländerna, och inte heller efter att harmonisera deras pensionssystem. Jag utgår ifrån att ni kommer att bekräfta detta och tror att det kommer att vara otroligt viktigt för den kommande diskussionen i våra respektive medlemsländer.

Diamantopoulou
. (EL) Det är uppenbart att det problem som unga människor i dag ställs inför i de flesta länder är risken för att kommande generationer inte kommer att ha samma rättigheter som dagens generationer. Hur man presenterar problemet beror på de olika medlemsstaterna, eftersom problemets svårighetsgrad varierar mellan de olika medlemsstaterna. Jag anser emellertid också att själva det faktum att man inleder denna diskussion på europeisk nivå och kommer överens om att samarbeta för att lösa problemet, som redan har en europeisk dimension, är viktigt för att det skall bli allmänt känt.
Beträffande den andra frågan vill jag säga, för det första, att dessa rapporter inte kan komma varje år. För det andra; de uppgifter Europeiska kommissionen använder kommer från Eurostat och från de nationella statistiska myndigheterna, som inte får några stora ekonomiska bidrag, men det äger rum ett samarbete mellan kommissionen och regeringarna, för att de alla skall tillämpa samma standarder. Jag kan nämligen hålla med er om att det inte är alla nationella statistiska myndigheter som fungerar på det sätt de borde, det finns många luckor och det finns många uppgifter som inte är tillförlitliga. Vad vi alltså skall försöka göra är att stödja de nationella systemen, så att de kan arbeta efter samma standarder.
Den tredje frågan gäller harmoniseringen av pensionerna. I den frågan anser jag det mycket viktigt att jag uttalar mig kategoriskt och entydigt. Det finns ingen möjlighet, ingen möjlighet till harmonisering av pensionssystemen, både av politiska orsaker, eftersom det inte finns någon rättslig grund för något sådant, men också av tekniska orsaker, eftersom det är fullkomligt omöjligt att smälta samman, att harmonisera system med olika struktur, olika finansieringsformer, system som många gånger motsvarar olika former av ekonomisk organisation. Jag tänker naturligtvis på Danmark som exempel.
Vad som emellertid är viktigt att framhålla är att det, samtidigt som det finns olika strukturer, också finns gemensamma problem som har samband med det demografiska problemet, med nya former av sysselsättning som måste beaktas, med frågan om arbetslösheten och frågan om den nya familjeformen. Detta är problem som är gemensamma för alla länderna.
Vi har också gemensamma mål. De gemensamma målen är en hållbar pension, ekonomisk hållbarhet hos systemen, offentliga såväl som privata, och modernisering av dem, som jag redogjorde för i mitt första inlägg. Vår gemensamma motivation och våra gemensamma mål leder till en form av samarbete, där var och en får behålla sina strukturer och sina särdrag men kommer att ingå i ett mera omfattande samarbete.

Talmannen
Jag tackar er än en gång, fru kommissionär, för ert viktiga uttalandet här denna eftermiddag. Jag är säker på att alla kolleger önskar er all lycka med detta svåra ärende.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5- 0329/2001). Frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen


Glenys Kinnock
Fråga nr 27 från (H-0541/01):
Angående: Kapacitetsuppbyggnad i AVS-länderna Kan kommissionen förklara varför inga medel hittills har fördelats av de 20 miljoner euro som anslagits för projektet för kapacitetsuppbyggnad i AVS-länderna, som är avsett att förbereda AVS-länderna inför de förhandlingar om avtal om ekonomiskt partnerskap med EU, som skall inledas i september 2002?
Håller inte kommissionen med om att denna försening orsakar allvarliga problem för AVS-länderna och att den innebär att man på ett allvarligt sätt har misslyckats med att uppfylla ett oerhört viktigt åtagande?

Nielson
. (EN) Kommissionen är medveten om detta projekts betydelse och behovet av snabba åtgärder för att säkerställa att AVS-länderna kommer att vara redo och bättre förberedda att inleda förhandlingar med EU om ekonomiska partnerskapsavtal i september 2002. Så var står vi i dag i fråga om projektets genomförande? Som planerat startade det kvalificerande anbudsförfarandet för programförvaltningsenheten i juni i år, och anbuden kommer att öppnas den 20 juli vid AVS-ländernas generalsekretariat. Den kommitté som utvärderar anbuden kommer att bestå av tre ledamöter som utses av AVS-ländernas sekretariat och tre ledamöter som utses av kommissionen. Denna kommitté kommer att avgöra vilka företag som kommer att delta i anbudsgivningen om programförvaltningsenheten. Jag räknar med att denna programförvaltningsenhet kommer att vara på plats senast i december i år; med lite tur ett par veckor tidigare.
Detta skulle innebära att vi håller oss inom den ursprungliga tidsplanen för projektets genomförande. Projektet kommer inte att vara fullt funktionsdugligt innan programförvaltningsenheten har kommit igång. Med tanke på betydelsen av några av verksamheterna i detta projekt har kommissionen emellertid vidtagit mått och steg för att på ad hoc-basis börja genomföra några av de åtgärder som planeras inom ramen för projektet, och detta pågår redan. Det omfattar seminarier om kapacitetsuppbyggnad vid den gemensamma ministerkommitténs AVS-EG för handel sammanträden inför förhandlingar om nya, WTO-förenliga handelsöverenskommelser med EU. Två sådana sammanträden har ägt rum: ett i Johannesburg den 10 och 11 april 2001 och ett andra i Bryssel den 13 och 14 maj.
För det andra anordnades ett seminarium vid det andra mötet för ledarna för AVS-organisationer som arbetar med regional integrering, den 3 och 4 maj i år i Bryssel, och ytterligare seminarier är inplanerade under perioden juli till september i år. Alla dessa åtgärdsinriktade seminarier håller alltså i själva verket på att genomföras. Vi kan antingen vara nöjda över att förberedelserna och genomförandet är i gång eller vara besvikna och frustrerade över att det går långsamt, men detta har att göra med mer allmänna problem, som vi kanske inte kan ta itu med i dag. Låt mig också säga att dessa verksamheter - även om de är viktiga och användbara - inte är och aldrig har varit en förutsättning för att inleda förhandlingar om handel i september 2002 i enlighet med Cotonouavtalet. Men jag förstår mycket väl anledningen till att frågan har ställts.

Kinnock
Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionären så mycket. Faktum är, naturligtvis, att vi redan är mer än halvvägs igenom förberedelserna inför förhandlingarna om ekonomiska partnerskapsavtal, så dessa förseningar är ganska besvärliga för AVS-länderna; det rör sig om förseningar som berör tusentals personers uppehälle i AVS-länderna, så det finns en stor oro. Jag förstår att det är svårt för kommissionären att förklara varför detta har inträffat.
Jag skulle vilja fråga er uttryckligen: Är kommissionen beredd att vara flexibel i fråga om dessa förhandlingars startdatum, slutdatum och villkor?

Nielson
. (EN) Det korta svaret är "nej". Cotonouavtalet är ganska tydligt, och - inte för att jag räknade med denna uppföljningsfråga - det är problemets kärna och anledningen till att jag sade det som jag sade i slutet av mitt svar. De datum som vi talar om är överenskomna datum. Att inte hålla fast vid dem skulle skapa mer problem, och man kan i alla händelser alltid diskutera huruvida ytterligare ett seminarium skulle förändra världen, i stället för att möta det behov av att fatta svåra beslut som kommer att bli en del av hela denna process för våra partner i AVS-gruppen.

Talmannen
Eftersom författaren inte är närvarande bortfaller fråga nr 28.

John Joseph McCartin
Fråga nr 29 från (H-0539/01):
Angående: Kosovoalbanska fångar i Serbien Det är visserligen mycket välkommet att en del av de kosovoalbanska fångarna i Serbien nyligen släpptes, men håller kommissionen inte med om att detta är ett sätt att avleda uppmärksamheten från att det brådskar att släppa alla kvarvarande fångar, av vilka en del är sjuka? Har kommissionen i synnerhet någon information om Skender Ferezi, Besim Zymberi och Bedri Kukulai som är i fängelse sedan massakern i Dubrava i Kosovo i maj 1999?

Patten
. (EN) Kommissionen välkomnar varmt frigivningen nyligen av ett betydande antal kosovoalbanska fångar. Detta minskar emellertid inte behovet av en snabb lösning när det gäller de återstående 203 personer som för närvarande står inför rätta i serbiska domstolar och vars mål prövas av dessa domstolar.
Kommissionen har med Internationella rödakorskommittén tagit upp frågan om de tre personer som den ärade ledamoten uppmärksammar. Vi väntar på svar. Vi har ingen annan information om deras situation.
Internationella rödakorskommittén följer enskilda fångars förhållanden och upprätthåller även kontakt med deras familjer. Myndigheterna i Belgrad har informerat Unmik och Haekkerup, senast under det besök som FN:s säkerhetsråds delegation genomförde till Belgrad. De mål som rör de återstående fångarna och som för närvarande är under prövning bör slutföras inom kort. Vi har förstått att man överväger ett förslag från Unmik om att låta de dömda brottslingarna avtjäna återstoden av sina straff i fängelser i Kosovo. Kommissionen välkomnar alla ansträngningar för att snabbt nå en lösning i fråga om de personer som fortfarande hålls internerade, liksom för att få klarhet i ödet för de 3 600 personer som fortfarande är anmälda som saknade från samhällen runtom i Kosovo.

McCartin
Jag vill tacka kommissionären för hans utförliga svar och även gratulera honom till de ansträngningar som jag vet att kommissionen och, förvisso, rådet gör för att åstadkomma mer humanitära och tillfredsställande villkor för demokratin i regionen.
Jag fäster kommissionärens uppmärksamhet på det faktum att många av de fångar som fortfarande sitter i fängelse utan rättegång är skadade och sjuka och att ingen information har lämnats ut till deras släktingar. Släktingar som besöker eller försöker besöka dessa fångar har i själva verket utsatts för hotelser. Ingen normal rättslig process har inletts mot dem. Det är ytterst viktigt - mot bakgrund av det finansiella bidrag som vi har gett i dessa områden - att göra myndigheterna ansvariga inför allmänheten för det sätt på vilket dessa fångar behandlas.
Av en händelse - och detta är en ny dimension i vårt förhållande till dessa länder - har de tre fångar som jag nämnde släktingar i Irland, och man utövar nu, till följd av samverkan mellan frivilligorganisationer i Irland och Kosovo, påtryckningar på mig att i egenskap av Europaparlamentsledamot finna en lösning på problemet.

Patten
. (EN) Jag gratulerar den ärade ledamoten till att han uppträder så kraftfullt för sina väljares räkning. Jag hoppas innerligt att de fångar som han har talat om kommer att kunna antingen förena sig med eller träffa sina släktingar i Irland så snart som möjligt.
Den ärade ledamoten vet att jag regelbundet har tagit upp frågan om fångarna med president Kostunika och andra höga tjänstemän i Förbundsrepubliken Jugoslavien. Vi har försökt övertala myndigheterna där att ompröva alla ärenden och att antingen, i tillämpliga fall, frige fångarna i brist på bevis eller, då det finns bevis, starta en påskyndad överklagandeprocess. Jag hoppas att förbundsrepubliken aktivt kommer att överväga att till Unmik överlämna de personer som är i lagenlig ordning dömda, i syfte att låta dem avtjäna återstoden av sina straff i fängelser i Kosovo.
Vi kommer att fortsätta att trycka på i denna fråga. Den är mycket viktig. Den ger upphov till humanitär oro i Irland och andra medlemsstater.

Talmannen


William Francis Newton Dunn
Fråga nr 30 från (H-0546/01):
Angående: Poliskapacitet Den första konferensen om poliskapacitet hölls nyligen angående det uppsatta målet att inrätta en polisstyrka på 5 000 man som skall användas för unionens civila fredsbevarande operationer. Kan kommissionen nu informera parlamentet om vilka framsteg som gjordes och vilka nästa steg är?

Andra delen
Patten
. (EN) I bilagan om den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken till slutsatserna från Europeiska rådet i Göteborg redogör man för var Europeiska unionen befinner sig i fråga om utvecklingen av en poliskapacitet för krishanteringsinsatser utanför Europeiska unionens territorium. Den ärade ledamoten torde komma ihåg att medlemsstaterna, vid Europeiska rådets möte i Faro i juni förra året, skrev under på det ambitiösa målet att 5 000 poliser skall finnas tillgängliga för internationella uppdrag senast 2003. Förberedelsearbetet har fortskridit bra sedan dess. De nödvändiga strukturerna håller på att inrättas i rådet, däribland en polisenhet i rådets sekretariat.
Rapporten om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken till Göteborgsmötet innehåller en handlingsplan för polisarbete, i vilken man ställer upp de närmast följande stegen i processen. En ministerkonferens kommer att äga rum i slutet av 2001, vid vilken åtagandena från Faro bör omvandlas till specifika löften. Det belgiska ordförandeskapet kommer också att fortsätta att arbeta med gruppen av sakkunniga i polisarbete, i syfte att mer i detalj se på förfarandena för att genomföra åtagandena från Faro, särskilt när det gäller praktiska aspekter, som utbildning, urvalskriterier och utrustning. Kommissionen stöder medlemsstaternas ansträngningar för att inrätta denna krishanteringskapacitet, till exempel genom att finansiera utbildningsprojekt genom Oisin-programmet.
Kommissionen har under de senaste åren också blivit mer engagerad när det gäller lokal kapacitetsuppbyggnad och polisreformer efter konflikter. För att ge några exempel finansierar kommissionen inom ramen för Cards-programmet viktiga reforminitiativ på det rättsliga och inrikespolitiska området - inklusive polisområdet - i ett antal länder på Balken. I detta sammanhang kan sägas att kommissionen kommer att ta över Västeuropeiska unionens polisuppdrag i Albanien. Kommissionen erbjuder även tekniskt bistånd och utbildning till polisen i Centralamerika - i Guatemala och El Salvador - som en del av genomförandet av fredsavtal i dessa länder. Kommissionen har dessutom nyligen startat ett stödprogram för polisutbildning i Algeriet.

Newton Dunn
Jag vill tacka min vän kommissionären, som alltid är mycket hjälpsam. Detta var ett ytterst utförligt och användbart svar. Jag är säker på att parlamentet uppskattar det.
En sak överraskade mig lite grand, även om jag kommer att studera hans svar mer i detalj, och det gäller den polisenhet som inrättas i rådet. Har jag rätt om jag antar att det när allt kommer omkring är rådet - och inte kommissionen - som kommer att ha kontrollen över en polisstyrka som skickats ut av oss, trots att polisarbete bevisligen är en fredsbevarande och inte en militär verksamhet?

Patten
. (EN) Den ärade ledamoten ber mig gräva djupt i frågan om behörighet och sammanhörande frågor. Tillhandahållande, utplacering och ledning av "EU-poliser" för externa krishanteringsuppdrag är medlemsstaternas och rådets sekretariats behörighet. En polisenhet har följaktligen inrättats inom ramen för de nya militärpolitiska strukturerna i rådets sekretariat, och den skall i samverkan med medlemsstaterna och kommittén för de civila aspekterna av krishantering genomföra den detaljerade handlingsplanen för polisarbete, vilken jag nämnde tidigare. Jag skulle inte våga inkräkta på vad som lagligen är medlemsstaternas territorium, men det finns en roll och ett ansvar för kommissionen.
Jag beskrev hur vi har en betydande erfarenhet på området för polisutbildning. Vi kan i själva verket göra en särskilt viktig insats genom att försöka se till att utbildningen på detta område - och på andra områden som står i samband med civil krishantering - är förenlig med den utbildning som erbjuds av FN. FN och Europeiska unionen - Europeiska kommissionen - har nu mer erfarenhet än andra på detta område, och det är absolut nödvändigt att vi ser till att den utbildning som erbjuds - oavsett om den avser poliser, personer som sköter straffanstalter eller freds- eller tingsdomare - är förenlig och lämplig varhelst dessa personers tjänster behövs. Det finns en viktig roll för kommissionen, men det är inte rollen som en sextonde medlemsstat.

Purvis
Skulle kommissionären vilja tala om för mig om dessa poliser kommer att vara - eller kan vara - beväpnade och vilka deras anställningsvillkor skulle kunna bli?

Patten
. (EN) Det måste bestämmas i varje enskilt fall och i varje enskild situation. Låt mig förklara ett av de problem som vi har i fråga om att tillhandahålla den poliskapacitet som är behövlig.
Vad vi söker efter är inte en konventionell ordningspolis. Vad vi behöver är en utbildad polis - man eller kvinna - som klarar av traditionella polisfunktioner, som att klara upp brott, som klarar av arbete som ordningspolis, och som, från tid till annan, klarar av den typ av paramilitärt polisarbete som är behövligt i, till exempel, delar av västra Balkan.
I det land som jag känner bäst till finns det mycket få polisstyrkor som har den sortens kapacitet, som omfattar regelbunden användning av vapen. Poliskåren i Nordirland är ett exempel på en kår som har den sortens mångsidiga kapacitet. Det är en anledning till att det är svårt att tillhandahålla exakt vad som är nödvändigt, men om vapen alltid kommer att vara nödvändiga eller inte beror på omständigheterna. Jag hoppas att ett framgångsrikt polisarbete kommer att innebära att det i allt större utsträckning inte är nödvändigt med vapen.
Frågor till herr Lamy

Talmannen


Ulla Margrethe Sandbæk
Fråga nr 31 från (H-0540/01):
Angående: Fattigas möjligheter att få läkemedel Det har lagts fram allt fler bevis och allmänheten har blivit allt mer oroad över att WTO:s patentbestämmelser har en sådan negativ effekt på de fattigas möjligheter att få läkemedel. Ämnar EU därför stödja och främja förslag från u-länderna vid de kommande TRIPs-rådsmötena och WTO:s ministermöte i Qatar? Vid dessa möten skall följande frågor behandlas: En översyn av TRIPs-avtalets följder för folkhälsa och utveckling och ett moratorium om handelstvister med u-länder om förenlighet med TRIPs-bestämmelser tills översynen är klar. En översyn av TRIPs-avtalet för att göra det möjligt för u-länderna att förkorta giltighetstiden och räckvidden för ett patent av folkhälsoskäl.

Lamy
. (FR) Herr talman! Europeiska unionen erkänner att bristen på läkemedel till rimliga priser är ett allvarligt problem i många utvecklingsländer, och särskilt för deras allra fattigaste invånare. Vi anser också att de immateriella rättigheterna utgör ett väsentligt incitament till kreativitet och nyskapande. Det är för övrigt också i våra ögon en uppmuntran till investeringar inom forskning och utveckling när det gäller nya läkemedel.
TRIPS-avtalet, ett WTO-avtal om immaterialrätt, borde alltså inte vara något hinder, utan en del av den lösning som ni söker. Den kritik som riktats mot detta avtal handlar i allmänhet om det faktum att det skulle begränsa de politiska valmöjligheterna inom folkhälsoområdet i utvecklingsländerna.
Det väsentliga i vår ståndpunkt ryms i en huvudpunkt. Vi anser att WTO:s medlemmar i avtalet ges en tillräcklig handlingsfrihet för att införa ett system med immaterialrätt som skall kunna svara mot deras bekymmer vad gäller folkhälsa. Vår övertygelse är att det är upp till WTO:s medlemmar, inom TRIPS-rådet, att tolka denna flexibilitet snarare än att lämna en sådan uppgift till någon slags panel.
Det är därför som unionen redan sedan en viss tid arbetar för att utarbeta ett samförstånd mellan WTO:s medlemmar snarare än att lämna fritt utrymme för tvistejurister. Det är för övrigt också därför som vi har gett vårt stöd till de afrikanska ländernas begäran om att framhäva denna fråga om tillgång till läkemedel inom WTO. Denna diskussion ägde rum vid det senaste rådsmötet den 20 juni i år.
Vi har lagt fram ett dokument där vi redogjorde för våra åsikter om några av bestämmelserna i avtalet - artikel 31, till exempel, där man inte anger skälen till varför en obligatorisk licens skulle kunna delas ut. Vi anser att folkhälsofrågan med rätta kan ses som en god anledning att bevilja en obligatorisk licens.
En annan fråga är vilka förfaranderestriktioner som skall respekteras. Vad gäller denna punkt anser vi att den lämnar flexibilitet i nödfall av nationell karaktär, att den aktuella smittonivån för hiv/aids i vissa utvecklingsländer är ett nödfall av den här typen och att immaterialrätt också kan avlägsnas om patent krävs för en icke-näringsbetonad användning av allmän karaktär.
När det gäller denna punkt har vi alltså en konstruktiv ståndpunkt. Vi bryr oss om skyddet av immaterialrätten, som är en viktig stimulans, men vi anser också att det borde och kan ske inom den befintliga juridiska ramen, under förutsättning att den klargörs för att kunna beakta trängande situationer när det gäller folkhälsa.
Om jag hänvisar till den diskussion som just har ägt rum inom WTO, lade ett stort antal utvecklingsländer (Indien, Brasilien, en grupp afrikanska länder, andra latinamerikanska länder och länder i Asien) fram ett dokument som tog emot denna diskussion som något fördelaktigt. Liksom vi har de betonat nödvändigheten av att se till att detta avtal inte kompromissar med WTO-medlemmarnas rätt att formulera och genomföra en hälsopolitik som syftar till att skydda folkhälsan.
Denna grupp med länder betonade också att användningen av obligatoriska licenser utgjorde ett väsentligt instrument för att införa denna folkhälsopolitik och för en bättre tillgång till läkemedel. De ansåg slutligen att det var nödvändigt att utvärdera utvidgningen av övergångsbestämmelser för genomförandet av detta avtal.
Vad gäller vår information har ingen WTO-medlem i dag begärt någon diskussion om förkortningen av patentens längd. Varje ifrågasättande av detta åtagande, som för närvarande är fastställt till 20 år, skulle kräva nya förhandlingar om avtalet. Detsamma gäller idén med ett moratorium vad gäller eventuella handelskonflikter som inte tillåts i det befintliga avtalet.
Vi behåller alltså den ståndpunkt som vi har intagit i denna fråga, till de flesta parters tillfredsställelse tror jag, nämligen strävan efter en lämplig jämvikt mellan patentinnehavarnas intressen och folkhälsofrågorna. Vi kommer att fortsätta att följa upp denna diskussion på ett konstruktivt sätt. Ytterligare möten inom TRIPS-rådet kommer att äga rum i juli och september. Det är säkerligen litet för tidigt för att uttala sig om innehållet i de beslut som kommer att fattas vid dessa möten, men ni kan hur som helst, fru Sandbaek, vara säker på att kommissionens förpliktelse, som är att sträva efter en god jämvikt mellan de två målen - erkännande av uppfinnarnas rättigheter och tillgång till väsentliga läkemedel - kommer att fullföljas under de kommande månaderna.

Sandbæk
Tack så mycket för ert svar, herr kommissionär, men ni säger att de nuvarande bestämmelserna medger en tolkning. Detta innebär att det är kommissionens tolkning och att bestämmelserna skulle kunna tolkas annorlunda. Jag skulle därför vilja fråga om EU uttryckligen kommer att kräva en mekanism som garanterar att en tolkning av avtalet om handelsrelaterade immateriella rättigheter (TRIPS) tillämpas som gynnar folkhälsan i fattiga länder, så att vi vet vilken tolkning som kommer att gälla. Anser kommissionen att befintliga övergångsperioder och andra bestämmelser erbjuder utvecklingsländerna tillräcklig flexibilitet för att genomföra avtalet om handelsrelaterade immateriella rättigheter?
Ni sade att ni inte anser att vi bör inleda nya förhandlingar. Jag kan förstå att EU inte kommer att gå så långt som till att kräva en ingående översyn i syfte att förkorta giltighetstiden och räckvidden för patentskydd för läkemedel i utvecklingsländerna eller undanta dessa helt och hållet, men jag skulle vilja be er förklara närmare varför ni inte kan göra det, eftersom det skulle vara en bra sak för EU att göra.

Lamy
. (FR) Av dessa tre punkter, handlar den första om tolkningen av TRIPS-avtalet. Vi har vår tolkning; vi har lagt fram denna tolkning, men vi stannar inte vid det: vi för in den i en diskussionsram i TRIPS-rådet som vi, tillsammans med andra, har bidragit till att begära. Vi tillhör alltså dem som anser att denna jämvikt är korrekt i texten, men att dess tolkning borde vara föremål för en diskussion bland WTO:s medlemmar, så att vi kan undvika att domarna diskuterar det. Det är alltså ett uttryck för en politisk vilja.
Den andra punkten, som rör övergångsperioderna, är inte heller enligt min vetskap föremål för några förfrågningar. Det finns för övrigt inte heller några tvister i denna punkt eftersom detta ärende mellan Brasilien och USA som ni säkert vet - vilket unionen, jag förtydligar detta, inte gjort sig delaktig i - fick en vänskaplig lösning förra veckan.
Den tredje och sista punkten handlar om skyddets varaktighet. I detta fall anser vi att de aktuella skyddsperioderna än en gång utgör en tillräcklig jämvikt mellan nödvändigheten att bevara immaterialrätten och folkhälsobehoven. Vi har en ståndpunkt när det gäller denna punkt som jag anser vara aktiv. Vi tillhör dem som fäster uppmärksamhet på denna faktor med tillgänglighet till läkemedel. Det finns säkerligen andra när det gäller folkhälsosystem, vårdsystemens tillgänglighet, etc. I detta ärende tror jag att vi uppvisar den ståndpunkt som vi har i allmänhet, och det är att bygga en godtagbar och förebyggande bro mellan utvecklingsländernas oro och oron i ett visst antal länder som, norrut, bekymrar sig för skyddet av immaterialrätten. Tack.

Rübig
Herr talman! Vi känner alla till att det tar mycket lång tid för en uppfinning inom medicintekniken innan den blir en produkt som är mogen för marknaden, i regel 10-12 år. Sedan måste produkten också introduceras på marknaden, och till slut måste den efter de 20 åren kunna tillverkas av andra. Därför undrar jag om man här, i stället för att kräva patenträtt och tvångslicenser, inte hellre skulle inrätta en hjälpfond för utveckling av dessa frågor och göra internationella ansträngningar för att ställa en stor summa pengar till förfogande, så att läkemedlen sedan genom storinköp skulle kunna säljas billigt. Ty när allt kommer omkring består ju försäljningspriset av tillverknings- och licenskostnader. Om stora mängder köptes in skulle företagen säkert vara i stånd att lämna förmånliga offerter. Jag vill här ställa frågan om kommissionen inte kunde ta ett eget initiativ.

Lamy
. (FR) Det är en bra fråga. Mellan det stränga skyddet av immaterialrätten, det vill säga patentsystemet, och undantagen från detta system, undantag av typen obligatorisk licens, finns det nämligen ett mellanliggande område som vi har utforskat tillsammans med läkemedelsindustrin och ett antal berörda länder, och det är området med differentierade priser. För ett läkemedelslaboratorium går det ut på att man, samtidigt som man bevarar innehavet av sitt patent, sänker marknadspriset i vissa länder, som till exempel Afrika, med 10 procent.
Denna process är för tillfället på gång i, enligt vår åsikt, blygsamma proportioner, och kommer att vara föremål för ett internationellt initiativ, som för övrigt redan har påbörjats under FN:s generalsekreterares översyn. Det handlar om tanken med en gemensam fond, som flera länder redan nu har gett pengar till, och som kommer att bidra till uppköp av stora mängder läkemedel till låga priser, och på så sätt reglera - under förutsättning att de nödvändiga investeringarna kommer att ha gjorts, eller för tillfället, att de är relativt begränsade - denna del med problemet med tillgången som är förenad med priserna.
Låt mig påminna om att läkemedelspriset bara är en del av en mycket större problematik som huvudsakligen omfattar sjukvårdssystemet, distributionssystemet och den berörda befolkningens möjligheter, särskilt när det gäller aids, att regelbundet ta läkemedel, vilket förutsätter ett mycket komplicerat medicinskt arbete. Men i stort, för att svara på er fråga, så ja, världssamfundet går i denna riktning och unionen kommer att följa efter på så sätt att den redan har planerat ett visst antal investeringar för detta ändamål.

Talmannen


John Purvis
Fråga nr 32 från (H-0571/01):
Angående: Djurförsök för framställning av kosmetika och WTO Enligt WTO:s bestämmelser skall importerade produkter behandlas på samma sätt som likvärdiga produkter av inhemskt ursprung. I tidigare tvister har besluten baserats på slutprodukten och inte på tillverkningsprocessen. Det har därför hävdats att ett förbud mot försäljning av kosmetika som testats på djur skulle leda till handelskrig, eftersom processen - dvs. det faktum att produkten inte har testats på djur - inte beaktas.
Vilken åtgärd skulle kommissionen vidta för att undvika ett eventuellt handelskrig, med tanke på att parlamentet den 3 april 2001 röstade för ett sådant förbud? Anser kommissionen att WTO:s bestämmelser bör tolkas så att bearbetningen av en produkt beaktas när man fastställer om den är likvärdig?
Frågor till herr Solbes
Lamy
. (FR) Det rör sig om test av kosmetikaprodukter på djur och om att planera in denna fråga inom WTO.
Inom kommissionen delar vi parlamentets mål, vilket är att förbättra djurens välbefinnande, och vi erkänner helt och hållet att restriktioner för djurförsök skulle bidra till att uppnå detta mål. Å andra sidan skall unionen också garantera en hög skyddsnivå vad gäller hälsa och se till att dess politik följs när det gäller dess internationella förpliktiganden. Men ett försäljningsförbud som inte skulle bygga på produkternas särskilda egenskap, utan på tillverkningsprocessen skulle säkerligen tvinga ett antal av våra handelspartners att ändra sin politik och sin lagstiftning för att kunna få tillgång till vår marknad. Detta skulle verkligen kunna framkalla reaktioner. Man bör veta att djurförsök i dag är det enda befintliga tillvägagångssättet inom de flesta länder att bedöma säkerheten hos produkter avsedda för försäljning, och särskilt kosmetika.
Vad oss beträffar fortsätter vi att vara övertygade om att det finns andra sätt än ett försäljningsförbud - vilket är parlamentets ståndpunkt - för att sätta stop för tester av färdiga produkter och deras kosmetiska ingredienser på djur. Inriktningen i det förslag som kommissionen lagt fram är att förbjuda tester på djur inom unionen. Det är ett internationellt godkännande av alternativa testmetoder som enligt vår åsikt faktiskt troligen kommer att utgöra det mest effektiva bidraget när det gäller djurens välbefinnande. Det är för att göra framsteg i denna riktning som vi engagerat oss för att främja användningen av in vitro-tester för kosmetika på internationell nivå, särskilt inom OECD.
För att svara i klarspråk på er fråga herr Purvis, anser vi att det är mycket troligt att försäljningsförbudet kommer att ifrågasättas inom WTO om det träder i kraft. Det är många frågor som måste övervägas när det gäller den här frågan: extraterritorialitet, åtgärdens proportioner och mycket annat.
På frågan om liknande produkter har GATT:s paneler hållit fast vid att fastställandet av identitetskriterierna för två produkter endast kan grundas på slutproduktens specifika egenskaper och inte på tillverkningsprocessen. Tillverkningsmetoderna och tillvägagångssätten kan med andra ord inte beaktas när man avgör frågan om en produkts identitet.
Vi anser alltså att ett försvar mot ett angrepp mot produkternas identitet har en liten, eller till och med mycket liten chans att lyckas inom Världshandelsorganisationen. Det är för övrigt anledningen till varför vi, vid upprepade tillfällen, har fäst parlamentets uppmärksamhet på faran med att gå i denna riktning när det gäller respekten för våra internationella förpliktelser, vilka i våra ögon också borde vara en del av parlamentets bekymmer.
Det är alltså ur detta perspektiv som vårt förslag skall bedömas: att skydda djurs välbefinnande, garantera en hög skyddsnivå när det gäller hälsa och undvika en juridisk tvist som säkerligen skulle vara till skada för alla.
Vi anser att den här situationen - det vill säga regler som tillåter att åtgärder grundas på tillverkningsmetoder enbart inom stränga gränser - faktiskt inte är den mest tillfredsställande. Det är fallet med WTO:s nuvarande lagstiftning. Det är anledningen till att vi vill skriva in dessa frågor på dagordningen för nästa förhandlingsrunda inom WTO. Om den befintliga lagstiftningen kan ändras - och vi hoppas att den skall förtydligas i den riktningen - så vore det bra. Som texterna nu är formulerade, löper vi risk för tvister.

Purvis
Om jag förstår er rätt, är det mycket osannolikt att en överenskommelse skulle kunna nås. För bara en eller ett par månader sedan förklarade Förenta staternas ambassadör i EU att problem på kosmetikaområdet skulle kunna ge upphov till en väldig handelstvist, som skulle ställa banantvisten och alla de andra tvisterna långt inne i skuggan, om man inte finner en väg förbi dem.
Som jag förstår saken säger ni oss att vi har slagit in på en väg som skulle kunna leda till något som liknar en katastrof. Har ni försökt att kvantifiera risken för "hämndaktioner" mot den europeiska industrin och andra målsägande och vad sådana skulle innebära uttryckt i förlorade arbetstillfällen i Europa?

Lamy
. (FR) Herr Purvis, mitt arbete går ut på att hantera de handelstvister som vi har. Då är det lika bra att jag försöker att undvika dem. Och jag anser alltså att mitt uppdrag, och särskilt gentemot rådet och parlamentet, är att vara fullständigt tydlig när ett beslut från rådet eller parlamentet gör att vi riskerar att förlora en tvist. Jag tror att ni också väl har förstått vilken denna risk var. Beviset för det är förresten att man nu undrar vilka följder allt detta kommer att få vad beträffar sanktioner.
Jag kan inte säga hur läget är nu, eftersom det måste finnas en panel för att en sanktion skall vidtas mot Europeiska unionen, vi måste förlora denna panel och sedan måste beloppet för sanktionerna avgöras. Sanktionernas belopp avgörs i allmänhet i förhållande till omfattningen för den handel som påverkas. I detta hypotetiska fall, det vill säga i det fall då detta förslag slutligen skulle bli unionens förslag, vilket ännu inte är fallet, i det fall då det skulle angripas och i det fall vi skulle förlora, skulle vi behöva utvärdera omfattningen för handeln i fråga och då skulle vi få en uppfattning om sanktionssystemet.
För att er information skall vara fullständig påminner jag om att sanktionerna i detta fall inte nödvändigtvis, och inte i allmänhet, åsyftar de industrier som givit upphov till problemet. De åsyftar andra, eftersom sanktionerna är valfria för den part som vinner tvisten inom WTO.

Kauppi
Herr talman! Det är mycket positivt att höra att kommissionären inte är rädd för ett handelskrig, utan förhåller sig mycket positiv till den tanken att sådana viktiga politiska målsättningar, vilka parlamentet har ställt upp, såsom till exempel marknadsföringsförbudet för kosmetiska produkter testade på djur, är politiska beslut; här är det inte fråga om protektionism och därigenom är det viktigt att våra företrädare försvarar dessa frågor på de internationella arenorna. Ni hänvisade redan själv till den möjligheten att man vid nästa WTO-runda skulle ta upp frågan om man beträffande dessa handelsfrågor i fortsättningen kunde ta större hänsyn till tillverkningssättet och alltså inte enbart slutprodukten. Har man fört några diskussioner om detta? Kan ni ytterligare belysa ert svar? Tror ni på denna möjlighet?

Lamy
. (FR) Vad gäller den första punkten i er fråga är jag förvisso ansvarig för att tillämpa den politik som unionen har beslutat om, däribland i utrikesfrågor. Det är min plikt, och jag tror att jag gör det öppet, att förklara att när ett av unionens politiska beslut gör att vi går emot våra internationella förpliktiganden, vilket skulle vara fallet, så måste de som fattar detta beslut veta vilken risk de tar. Om ni vill ta denna risk, så gör det. Jag kommer att hantera det. Jag anser för övrigt att det finns mer intelligenta sätt, som är mindre riskfyllda, att lösa detta problem.
Man skulle bland annat kunna ta till en mellanliggande lösning mellan vårt förslag, som var att förbjuda tester, och er ståndpunkt, som är att förbjuda försäljningen, nämligen märkningsskyldigheten. Ur aspekten med lagstiftningen för den internationella handeln, är märkningsskyldigheten mindre riskfylld än ett försäljningsförbud. Om vi kan gå i denna riktning, mot vår ståndpunkt och er, skulle vi enligt min mening inte ge oss in på onödiga krig.
För det andra, angående det hopp som vi hyser om att ett visst antal av WTO:s regler skall förtydligas för att tillåta unionen att gå i den riktning som den önskar, och som till exempel gäller tillverkningsmetoderna. Vi vill gå i denna riktning: vi är för tillfället litet isolerade. En av anledningarna till det är att vi har ett visst antal utvecklingsländer framför oss som anser att användandet av dessa tillverkningsmetoder påminner om protektionistiska åtgärder. Vi behöver alltså mycket goda argument för att visa att det inte handlar om att skydda, utan om en kollektiv preferens, och att vi alla har vår egen etiknivå. Inom Europeiska unionen utgör djurens välbefinnande en del av vår etiknivå, vilket inte nödvändigtvis är fallet på andra platser på grund av utvecklingsskillnaderna, och det märks.
Detta är vår ståndpunkt. Vi kommer att göra allt som står i vår makt för att denna aspekt skall skrivas in på dagordningen för rundan, för att den skall kunna gå framåt. Jag döljer inte att denna ståndpunkt för tillfället knappast har stöd på andra platser i världen.

Schierhuber
Herr talman! Jag har med stor tillfredsställelse fått höra att kommissionär Lamy anser att man vid nästa WTO-förhandlingar också måste beakta produktions- och märkningsförfarandena. Min fråga till er, herr kommissionär: Är ni beredd att här verkligen medverka, så att de kriterier som vi på europeisk nivå ser som vår produktionsbasis, vare sig det gäller jordbruket eller något annat, också skall gälla för import från tredje land? Är ni beredd att för folkhälsans skull - det är ju den det slutligen handlar om - verkligen ta dessa steg mot motståndet även i WTO-rundan?

Lamy
. (FR) Självklart är jag redo att göra allt detta, fru Schierhuber, eftersom en del av unionens handelspolitik återigen består i att tillämpa den kollektiva preferens för utrikeshandeln som man tillämpar inom unionen. Om man ser det så är det ganska enkelt. Det är ibland litet mer komplicerat, vilket den panel till exempel visade som vi förlorade angående hormonbehandlat nötkött: eftersom vi förbjuder hormonbehandlat nötkött inom unionen, har vi också förbjudit import av det, men under sådana omständigheter som för detta förbud ansågs det inte vara förenligt med den internationella lagstiftningen.
De principer som tillämpas är i huvudsak principen om icke-diskriminering, principen om behandling och om proportionalitet. Det är dessa principer som vi vill skall beaktas på vår miljödagordning under " rundan" , och särskilt allt som rör försiktighetsprincipen. Vi är ännu inte där i dag. Det finns risker med det som vi gör inom unionen - kanske i ett antal fall - när det gäller befintlig lagstiftning som anses som överflödig. Vi måste alltså å ena sidan anpassa vår interna förvaltning och å andra sidan anpassa den internationella lagstiftningen efter våra egna preferenser, vilket endast är möjligt om andra än vi samtycker till en ändring av denna internationella lagstiftning, som vi inte styr över. Eftersom vi inte har någon särskild unilateral förkärlek, måste vi alltså ändra lagstiftningen på ett antal punkter, eller i alla fall förtydliga den i dessa frågor.
Detta är det aktuella läget. Vi känner till era bekymmer inom detta område. Vi stöder dem, särskilt inom etikområdet. I sakernas nuvarande tillstånd kan jag inte dölja att ett visst antal av era förslag kommer att ge upphov till allvarliga problem när det gäller WTO.

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 33 från (H-0565/01):
Angående: Det grekiska stabilitets- och utvecklingsprogrammet De ekonomiska utsikterna ser allt dystrare ut och medlemsstaterna ser därför över de mål de satt upp i sina stabilitets- och utvecklingsprogram. Har den grekiska regeringen lämnat några närmare uppgifter om sina aktuella beräkningar för ekonomisk tillväxt? I vilken utsträckning avviker dessa beräkningar från de ganska ambitiösa tillväxtmålen på 5-5,5 procent? IMF:s prognos för Grekland 2001 pekar på en inflation på 3,4 procent och inom IMF anser man inte att det finns några realistiska utsikter till en ekonomisk tillväxt på 5-5,5 procent detta år. Dessutom har kommissionsledamot Solbes Mira sagt att en tillväxt på 3 procent i länderna inom euroområdet är mycket hög. Hur tror kommissionen att sysselsättningen och statens budgetbalans i Grekland kommer att påverkas om man inte lyckas uppnå dessa mål?

Solbes
. (ES) Enligt de ekonomiska prognoser för våren som har lagts fram av kommissionen kommer Greklands BNI-tillväxt att stiga med 4,4 procent år 2001 och den inflation som har uppmätts med indikatorn för den privata konsumtionen kommer att bromsas ned något till 2,8 procent av årsgenomsnittet, jämfört med 3 procent för år 2000. Under de förutsättningarna skulle de offentliga finanserna uppnå jämvikt år 2001, situationen på arbetsmarknaden skulle förbättras och arbetslöshetssiffrorna skulle minska för andra året i rad, till 10,3 procent år 2001.
När det gäller den reala produktionsökningen är kommissionens beräkningar något lägre än de grekiska myndigheternas beräkningar från årsskiftet 2000, vilka har legat till grund för stabilitetsprogrammet som utarbetades våren 2001.
Kommissionen beaktar den försämring i världsefterfrågan som registrerades under årets första månader i sin prognos och därför avviker den från de siffror som de grekiska myndigheterna har uppgett.
Emellertid är de makroekonomiska prognoserna i stabilitetsprogrammet, tvärtom vad man skulle kunna tro, sämre än de grekiska prognoserna. Det finns för närvarande ingen anledning att befara att översikterna för stabilitetsprogrammet på medellång sikt inte längre stämmer.
Kommissionen kommer snart att påbörja arbetet med prognoserna för hösten och för närvarande överväger vi inte att göra några större korrigeringar i Greklands fall.
Enligt vad de grekiska myndigheterna nyligen har meddelat kommer de nationella prognoserna med tanke på den försämrade situationen i omvärlden att anpassas mer till kommissionens prognoser för våren. Hur som helst kommer de grekiska myndigheterna att börja göra nödvändiga anpassningar av sina makroekonomiska beräkningar på medellång sikt och av utvärderingen av effekten på de offentliga finanserna i uppdateringen av stabilitetsprogrammet för år 2001, som bör läggas fram innan årsskiftet. Kort sagt: den ekonomiska situationen är inte så fördelaktig, men eftersom denna utvärdering fortfarande stämmer med beräkningarna i stabilitetsprogrammet och uppdateringen för år 2001, tror vi inte att de problem som ni, ärade ledamöter, pekar på kommer att uppstå.

Papayannakis
Tack, herr kommissionär. Jag skulle bara vilja rätta till ert sista påpekande: jag räknar inte med någon försämring av situationen, det är naturligtvis ingenting som jag hoppas på. Jag är bara orolig över de sakförhållanden jag ser. Ni säger att det skall göras en revision mot slutet av året. Den ekonomiska politiken i vårt land utformas emellertid redan utifrån antagandet att det kommer att bli ett stort budgetöverskott och inte, som ni sade, balans, och att arbetslösheten kommer att minska, trots att det bland alla statistiska uppgifter från unionen inte finns någon som helst statistik om Grekland. Ni har inga officiella fakta. Det har åtminstone vi, som läser statistik, inte haft. Om ni har några andra statistiska uppgifter, blir situationen eventuellt annorlunda.
Det var mot denna bakgrund jag ställde min fråga till er. Och min fråga gäller inte bara Grekland, den gäller alla länder i Europeiska unionen, och jag skulle vilja att ni berättade lite mer för mig om den offentliga ekonomin och om hur det går med arbetslösheten. Jag anser att revisionen redan borde ha börjat.

Solbes
. (ES) Jag kommer att försöka ge er ett svar på den sista frågan. Som jag sade förut - och Greklands fall kan även tjäna som exempel för de övriga medlemsstaterna - baseras stabilitetspakterna på siffrorna för länderna. Det är korrekt att kommissionens beräkningar i vissa fall är högre och i andra fall är lägre än siffrorna i stabilitetspakterna. Men om man lägger det som sägs i stabilitetspakterna åt sidan, även om de är mycket viktiga för att se hur de offentliga finanserna utvecklas, kan vi redan nu konstatera att våra beräkningar om en tillväxt på 2,8 procent i dag är överdrivet optimistiska och att våra aktuella procentsatser för tillväxten kommer att ligga mycket närmare unionens tillväxtpotential, vilken ligger runt 2,5 procent.
Även med en tillväxt på 2,5 procent - lite över eller lite under - tror vi emellertid att det kommer att skapas arbetstillfällen i unionen och hittills har vi varken sett någon väsentlig nedgång i sysselsättningsutvecklingen eller någon ökning av arbetslösheten. Arbetslösheten fortsätter att minska. Följaktligen kommer vi fortsatt att vara relativt optimistiska i fråga om utvecklingen på det området.
När det gäller frågan om de offentliga finanserna stämmer det att en mindre fördelaktig ekonomisk utveckling kan ha en viss effekt. Kommissionen har förutsett denna situation och har redan lagt fram sin ståndpunkt om de offentliga finanserna inför rådet och vi har påtalat att man enligt vår åsikt bör låta de automatiska stabilisatorerna spela ut sin roll helt och fullt i de länder som redan nu nästan har uppnått jämvikt i sina offentliga finanser och i de andra länder som har en offentlig skuld på närmare 60 procent.
I en sådan situation skulle de länder där man inte bör låta de automatiska stabilisatorerna fylla sin funktion helt och hållet vara de fyra som har underskott på över 1 procent och de tre som har en skuld på närmare 100 procent. Italien finns med i båda grupperna. De övriga länderna är Tyskland, Frankrike och Portugal när det gäller underskott och Grekland och Belgien när det gäller skulder.

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 34 från (H-0578/01):
Angående: Euron i före detta Jugoslavien Hur mycket har kommissionen att göra med införande av euron i Bosnien-Herzegovina, Kosovo och Montenegro, där D-marken idag gäller som valuta, och hur bedömer den denna utveckling?

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag kommer att ge ett utförligt på Posselts fråga. För det första vill jag säga honom att kommissionen inte har ansvar för införandet av eurosedlar och euromynt. Som han vet är det Europeiska centralbanken och Europeiska centralbankssystemet som ansvarar för sedlarna och vad beträffar mynten är det de nationella myndigheterna som är ansvariga för dessa. När det gäller changeover-processen måste man skilja mellan aktiviteterna inom euroområdet och aktiviteterna utanför detta. I euroområdet är det centralbankerna och myntfabrikerna eller finansministerierna som har fattat beslut om växlingsvillkoren. Utanför euroområdet betraktas detta i första hand som en kommersiell verksamhet och det lämnas till marknadsspelet. Detta betyder att de nationella bankerna följaktligen inte är involverade i logistiken, i de befintliga distributionsvägarna av den nya valutan eller i insamlingen av den gamla valutan och de bör behålla de system som de traditionellt har använt för detta slags transaktioner.
Det stämmer dock att Europeiska centralbanken och vissa nationella banker, och då i synnerhet den tyska centralbanken, vilket beror på att det finns en mycket stor mängd D-mark i utlandet, har uttryckt oro för att vidta åtgärder som gör det möjligt att stödja denna växlingssituation i länderna utanför euroområdet. Därför fattade Europeiska centralbanken den 14 december förra året beslutet att tillåta frontloading eller förhandstilldelning av euro till de europeiska bankernas lokalkontor eller filialer utanför euroområdet. Det är uppenbart att om Europeiska centralbanken arbetar med möjligheten med förhandstilldelning, har det första steget tagits för att denna typ av finansiella organ sedan skall kunna gå vidare till valutaväxlingsprocessen.
I före detta Jugoslavien finns det tre olika fall: Bosnien Hercegovina, Kosovo och Montenegro. I fallet Bosnien Hercegovina talar vi om en currency board med en nationell valuta som är knuten till D-marken med en växlingskurs på 1 mot 1. Denna valuta är emellertid Bosnien Hercegovinas egen valuta och den kommer inte att ändras. Den kommer inte längre att vara knuten till D-marken, utan kommer att ha en fast relation till euron och den kommer ungefär vara värd hälften av euron, vilket är samma förhållande som finns mellan D-marken och euron. Vad gäller Kosovo, finns det en stor mängd fysisk valuta där. Det är en ekonomi där omloppet av valuta utgörs av sedlar som i allmänhet inte är från området och särskilt området för D-marken. Den jugoslaviska dinaren har fortfarande status som legal valuta, men det finns även D-mark i omlopp och D-marken erkändes som legal valuta och det står klart att det faktum att euron sätts i omlopp inte kommer att förändra denna situation. Det uppstår särskilda frågor om hur man skall växla de D-mark som finns i omlopp mot sedlar och mynt i euro. Enligt de upplysningar jag har, överväger den tyska centralbanken som är den som har haft kännedom om detta, hur man skall lösa situationer av det slaget. Problemet med Montenegro är av liknande art. I november 1999 beslutade centralbanken att unilateralt inrätta ett system med D-mark och en parallell valuta; den 1 december förklarade Montenegros regering D-marken som enda valuta med legal växlingskurs inom republikens territorium. Liksom i Kosovo har kommissionen inga befogenheter för att agera och enligt vår uppfattning tillkommer det den tyska förbundsrepublikens centralbank att fatta de vederbörliga besluten om huruvida man skall genomföra andra åtgärder än frontloading som, vilket jag har sagt tidigare, är den åtgärd som kommer att tillämpas för de europeiska bankernas lokalkontor eller filialer som arbetar i det området.

Posselt
Herr kommissionär! Tack så mycket för ert mycket bra och detaljerade svar. Jag vill bara skjuta in en fråga. Just i dag fanns det omfattande rapporter i den tyska pressen, enligt vilka vissa kandidatländer påstås planera att kringgå eurokriterierna genom att de så att säga inför euron ensidigt. Enligt det som ni har sagt verkar det ganska osannolikt, men jag vill trots detta fråga er om dessa överväganden förekommer, och om kommissionen behandlar denna fråga i kandidatländerna

Solbes
. (ES) Herr talman! Detta är en mycket omdiskuterad fråga och såväl Europeiska centralbankens som kommissionens och rådets ståndpunkt är klar: att delta i euron medför att villkoren i Maastrichtfördraget måste uppfyllas. Detta innebär huvudsakligen att växlingskursen måste vara stabil under cirka två år, inte från vilket datum som helst, utan logiskt nog från och med den dag de blir medlemmar i Europeiska unionen och i enlighet med den tolkning som har gjorts av ministerrådet, måste de ingå i växelkursmekanismen under en period på två år.
Vissa länder har påtalat den svårighet som det innebär att gå ifrån de stabila växlingssystem som de har nu (så är fallet med Estland, med landets currency board som är knuten till D- marken), vilket skulle få som följd att man måste gå tillbaka till ett mer flexibelt system med flytande valuta för att åter stabilisera växlingskursen. Av detta skäl är tolkningen av situationen och den officiella tillämpningen att de länder som har currency board och är knutna till de europeiska valutorna är förenliga med växelkursmekanismen, även om dessa beslut uppenbarligen kommer att antas unilateralt av de berörda länderna. Med andra ord, ansvaret för att upprätthålla stabila växlingskurser tillkommer de nationella myndigheterna och de kommer inte att få någon privilegierad behandling, förutom det faktum att de deltar i växelkursmekanismen. Detta är den ståndpunkt som har vidhållits och uppenbarligen, sensu contrario, måste man tolka det som att varken Europeiska centralbanken eller rådet, och naturligtvis inte kommissionen heller, är positivt inställda till "europeiseringsprocesser", vilket har föreslagits i något fall. Enligt vår synpunkt får införandet av euron inte under några omständigheter underlättas genom att länder som inte uppfyller de kriterier som har fastställts för alla medlemsstater i Europeiska unionen kommer in bakvägen och utnyttjar fördelarna med att vara med i eurosamarbetet på ett lagligt sätt.

Purvis
Herr kommissionär! Ni har huvudsakligen riktat in er på de logistiska och tekniska aspekterna och först nu börjat beröra de monetära risker som skulle kunna uppstå till följd av vad ni kallar de gigantiska innehaven av utlänningar av tyska mark, men antagligen också av andra valutor i euroområdet. Om dessa innehavare börjar oroa sig för hur de skall växla in sina innehav eller för hur euron kommer att utvecklas, finns det då en risk för att de växlar till sig dollar eller andra valutor och därigenom bidrar till att euron destabiliseras ännu mer än den redan har gjort?

Solbes
. (ES) När det finns personer som innehar stora mängder sedlar, framför allt inom euroområdet och de som innehar nationella valutor utanför euroområdet, har detta med två olika faktorer att göra: dessa personers normala sparande och det faktum att de vill skydda sig mot situationen för växlingskursen i sitt land. I båda fallen är det fullständigt berättigat att inneha penningsummor. Det är absolut inga problem för dessa personer att växla in dessa penningsummor mot den nya eurovalutan i sin kommersiella bank eller genom de europeiska banker som har lokalkontor eller filialer i det området.
Andra situationer kan uppstå: de belopp i europeisk valuta som kan vara i omlopp i informella kretsar eller kretsar där svarta pengar cirkulerar. Enligt min åsikt får dessa situationer naturligtvis inte hanteras annorlunda. Samma växlingssystem som tillämpas inom Europeiska unionen måste tillämpas, det vill säga, i de fall där någon legitimerar sig som innehavare av ett belopp genomförs växlingar utan någon slags risk, till och med av belopp som är högre än dem som har fastställts i direktivet om penningtvätt. När växling sker av belopp som är lägre än gränserna i direktivet om penningtvätt kan växlingen göras utan att innehavaren av beloppet måste legitimera sig. Men när det rör sig om stora belopp som överskrider de fastställda beloppen bör man enligt min åsikt däremot kräva att personen visar legitimation.
Det problem som ni tar upp är av annat slag. Eftersom detta krav kommer att finnas kvar, kan man inte tillåta att en del av dessa tillgångar växlas till dollar. För det första har vi inte intrycket av att detta sker om vi ser på de siffror vi har för inbetalningar av sedlar i de olika centralbankerna, och för det andra måste samma kriterier som jag har nämnt tillämpas för växling av dollar till europeisk valuta i de länder som har undertecknat villkoren i avtalet om penningtvätt. Den situation som ni tar upp kan endast uppstå i vissa länder som har en mer slapp lagstiftning, vilket gör det möjligt att i dag växla en europeisk valuta till en annan valuta, dollar eller vilken annan valuta som helst, utan att de villkor jag har kommenterat tillämpas.

Talmannen
Tack så mycket för de svar ni har gett här i dag, herr Solbes. Jag antar att en och annan ledamot kommer att vänta på er i korridorerna för att fortsätta insistera på att ni skall förutsäga vad som kommer att ske i framtiden. Men vi tackar för er medverkan.
Frågor till herr Monti

Talmannen


Per Stenmarck
Fråga nr 35 från (H-0535/01):
Angående: Konkurrens 1996 lämnades det in ett klagomål till kommissionen, närmare bestämt GD Konkurrens, angående utnyttjande av dominerande ställning av Helsingborgs hamn. De klagande, två av tre rederier som brukar hamnen, ansåg att för höga avgifter togs ut på grund av denna dominerande ställning. I väntan på beslut har ett av de klagande rederierna endast betalat in halva avgiften för nyttjandet av hamnen. Detta innebär att Helsingborgs hamn har ett krav på 240 miljoner svenska kronor (ca 26 milj. euro) till rederiet. Idag närmare 5 år efter inlämnandet av klagan väntar parterna fortfarande på ett beslut från GD Konkurrens. Besked har lovats flera gånger men ännu har inget hänt. Följden av förseningen är att två mindre företag inte vet vilka finansiella ramar de har att arbeta inom. Är det rimligt att parter skall behöva vänta i nästan fem år på att kommissionen skall fatta ett beslut?

Monti
. (EN) Som Stenmarck nämnde ingavs 1997 verkligen två klagomål som gällde påstått utnyttjande av en dominerande ställning av Helsingborgs hamn. Klagomålen har sedan dess varit under aktiv utredning av kommissionen. Detta fall ger upphov till många komplicerade sakfrågor och rättsliga frågor, och de aktuella marknaderna har sannolikt förändras betydligt mot bakgrund av Öresundsbrons öppnande i juli 2000.
Kommissionen är fullt medveten om parternas situation. En rad möten har nyligen hållits med de berörda huvudparterna, delvis för att få deras syn på den senaste tidens marknadsutveckling och delvis för att ta reda på om de ser några utsikter att nå en uppgörelse som är ömsesidigt godtagbar. Om man inte når en uppgörelse, kommer kommissionen att fortsätta sin utredning i avsikt att avsluta ärendet så snart som möjligt.

Stenmarck
Jag vill först tacka kommissionären för hans svar. När det som i detta fall handlar om en klagan som lämnades in till kommissionen 1996, dvs. för fem år sedan, finns det egentligen bara ett godtagbart svar, nämligen att kommissionen omedelbart skall göra sitt ställningstagande. Det har inte kommissionären utlovat, varför jag inte heller kan säga att jag är nöjd med svaret.
Detta handlar ju om en fråga av mycket stor principiell betydelse, nämligen om att för höga avgifter har tagits ut av en hamn som påståtts ha en dominerande ställning. Jag vill understryka att jag inte har någon synpunkt på huruvida detta är rätt eller fel, men alla parter väntar på kommissionens beslut och alla parter är i högsta grad också beroende av kommissionens beslut. Jag tycker att det är orimligt att det skall ta mer än fem år innan kommissionen yttrar sig. Jag vill därför ställa frågan till kommissionen: När räknar man med att ett slutgiltigt beslut skall kunna vara klart?

Monti
. (EN) Ja, det har dröjt länge. Jag håller med er om det. Å andra sidan är det här fallet mycket komplicerat, vilket jag är säker på att ni är medveten om. Ur saklig synvinkel måste kommissionen beakta hur hamnens verksamhet har utvecklats under nästan en tioårsperiod.
Marknaden i sig, som är kärnan i varje konkurrensanalys, är mycket svår att fastställa. Den beror på vilken typ av trafik som beaktas: passagerare, bilar, godstransporter och så vidare. Dessutom har, som jag nyss nämnde, situationen förändrats väsentligt i och med Öresundsbrons öppnande förra året. Vidare, för att komplicera saker och ting ytterligare, finns det inget direkt precedensfall. Detta förklarar varför detta beslut, vilket Stenmarck understryker, emotses med stor iver.
Kommissionen håller, i synnerhet, på att analysera följderna av brons öppnande på marknadernas definition. Alla berörda parter kommer att ombes att lämna all information av betydelse. Ärendet ges högsta prioritet, och ett beslut kommer att fattas så snart som möjligt. Men jag kan i detta skede inte ange en tidpunkt eller ett möjligt utfall. Det kommer att bero på fakta.

Talmannen


Luis Berenguer Fuster
Fråga nr 36 från (H-0537/01):
Angående: Inledande av rättsliga åtgärder på grund av offentligt stöd till nöjesparken "Tierra Mítica" i Benidorm (Spanien) I spanska medier har man offentliggjort kommissionens planer på att inleda rättsliga åtgärder mot Spanien på grund av offentligt stöd har beviljats nöjesparken "Tierra Mítica" i Benidorm, även om åtgärderna kommer att dröja.
Planerar kommissionen att inleda dessa rättsliga åtgärder?

Monti
. (IT) Låt mig svara Berenguer med ett färskt exempel: vid sammanträdet den 20 juni 2001 beslutade kommissionen att delvis inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget i samband med förmodade statliga subventioner som de offentliga myndigheterna skulle ha beviljat nöjesparken "Tierra mítica". Beslutet redovisas i en presskommuniké som offentliggjordes samma datum, den 20 juni. Texten till beslutet, med undantag av den information som är sekretessbelagd, kommer att offentliggöras på spanska i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Berenguer Fuster
Herr kommissionär! Sanningen att säga skrev jag denna fråga i maj och när jag fick vetskap om att rättsliga åtgärder hade inletts tänkte jag dra tillbaka den, men innan jag gjorde det hände något som gjorde att jag ändrade uppfattning. Det som fick mig att ändra mitt beslut var en obefogad och överdriven attack som riktades mot mig från min egen regions regeringschef, Zaplana, av den enkla anledningen att jag hade formulerat den här frågan. Detta kan jag helt enkelt inte acceptera, herr kommissionär. När man reagerar våldsamt inför oskyldiga frågor som endast har syftet att klargöra ett ärende som den självstyrande regeringen "Generalitat" dolde, beror detta på att man döljer något mer än det jag misstänkte, och därför uppmanar jag er, herr kommissionär, att er avdelning undersöker detta på allvar och utan att vika sig för de politiska påtryckningar som den utan tvivel kommer att bli utsatt för, för att ta reda på vad som finns bakom detta: skattemässiga fördelar, beviljande av säkerheter eller, vilket förefaller mig vara än allvarligare, att ett privat företag helt i eget intresse har byggt infrastruktur som finansierats med europeiska medel.
Sanningen är att ledarna för min självstyrande region är liberaler som är så konstiga att de förespråkar att sjukhusen och skolorna skall vara privata, medan den offentliga sektorn skall ägna sig åt att tillverka karuseller och nöjesparker.

Talmannen
Tack så mycket, herr Berenguer. Jag tror inte att ni ställde någon fråga, men kommissionär Monti kan alltid besvara er "icke-fråga".

Monti
. (FR) Jag skulle vilja svara på samma fråga från Berenguer för att säga honom att vi, liksom i alla förfaranden, utvärderar detta med stor omsorg och uppmärksamhet. Jag kanske skulle kunna få förse herr Berenguer med ytterligare en faktor här, nämligen de punkter som inledandet av förfarandet handlar om, vilka huvudsakligen är: finansieringen av de nödvändiga infrastrukturerna för parkens drift, värdet hos tillgångarna och, i synnerhet, marken och namnet "Tierra Mítica" som getts det privata företag som driver parken, villkoren för ett aktielån som beviljats företaget som driver parken, till ett värde på åtta miljarder pesetas, staden Benidorms sänkning av kommunalskatter till förmån för parken och slutligen ett eventuellt bidrag från turistbyrån i Valencia till parken till ett värde på sex miljarder pesetas, vilket utgör föremål för en skriftlig fråga från Berenguer Fuster av den 11 april 2001. Jag ville bidra med dessa faktamässiga faktorer utanför sammanhanget med mer politiska synpunkter som Berenguer lade fram för en stund sedan.

Sornosa Martínez
Herr talman! För att uppnå största möjliga öppenhet och klarhet i det här ärendet, skulle jag vilja att ni talar om för oss om ni enbart har inlett rättsliga åtgärder på grund av dessa oskyldiga frågor - eftersom dessa frågor egentligen var helt oförargliga förfrågningar om upplysningar - eller om ni verkligen anser att motiven för att göra detta är mer än tillräckliga, eftersom det strider mot gemenskapens direktiv att en regional regering ägnar sig åt att bevilja anslag till saker den inte bör stödja och att den gör detta på allra minst passande sätt. Om så är fallet skulle jag vilja att ni svarade, eftersom medierna, som Berenguer redan har sagt, enbart verkar vilja skriva om de personer som ställer frågor i den här riktningen, och inte om dem som verkligen begår fel, nämligen Valencias självstyrande regering.

Monti
. (FR) Jag skulle vilja lägga till att det aktuella klagomålet inte kan mäta sig i omfång med det ursprungliga klagomålet som ställdes till kommissionen. Klaganden har faktiskt kontinuerligt inlämnat nya klagomål allteftersom projektet med parken framskridit. Kommissionen har i detta hänseende mottagit 18 på varandra följande skrivelser från klaganden. Det rör sig i övrigt om ett komplicerat ärende, som även gett upphov till flera skrivelseväxlingar mellan kommissionen och de spanska myndigheterna, vilket bland annat förklarar den tid som förflutit sedan detta ärende togs upp.
Som svar till Berenguer Fuster, har jag tagit upp den punkt för vilken kommissionen har inlett förfarandet för att ge parlamentet ett mer fullständigt sammanhang. Jag kanske borde nämna de andra punkterna, som bland annat rör klagandens påstående om erhållandet av den mark som parken är byggd på till ett lågt pris, det faktum att det finns utgifter som är förenade med parken som de regionala myndigheterna stått för, att principen om privata investerare inte respekterats, de lån som beviljats till förmån för parken, kapitalbidragen till förmån för parken och befintliga utbildningsstöd och direkta regionalstöd.

Gasòliba i Böhm
Herr talman! Som författare till ett betänkande för några år sedan om Europeiska unionens konkurrenspolitik vet jag mycket väl att de offentliga stöden är en av de mest komplicerade frågorna och att den har stört tillämpningen av unionens konkurrenspolitik i åratal. Med tanke på de fakta som Berenguer har lagt fram, skulle jag vilja veta - om det faktiskt skulle konstateras att offentliga medel har använts olämpligt, i det här fallet i den självstyrande regionen Valencia - vilka kompensationsmekanismer som finns för att utjämna konkurrensen mellan liknande strukturer i andra turistområden.

Monti
. (FR) I den fråga som Gasòliba i Böhm ställde finns det en litet mer allmän referens till logiken med kontrollen av statsstöden. I det föreliggande fallet är det tillåtet att fråga sig varför kommissionen anser att stödet till en park som "Tierra Mítica" kan påverka utbytena inom gemenskapen. Kommissionen anser nämligen att de stora nöjesparkerna, som "Tierra Mítica", förser naturen med destinationsparker, vilket - åtminstone möjligtvis - påverkar turistströmmarna. Å andra sidan stärker dessa parker turismutbudet i de regioner där de är belägna.
Kommissionen har förresten redan antagit flera beslut angående statsstöd när det gäller nöjesparker, liksom andra turistinvesteringar som hotell eller marinor. I det föreliggande fallet nämns det slutligen till och med i reklamen hur man tar sig dit från utlandet.
Utan att på förhand vilja avgöra slutsatsen i det förfarande som just har inletts, betonar jag, som ett mer direkt svar på er fråga, att om kommissionen lyckas fastställa att ett olagligt stöd har beviljats, kommer kommissionen att gå vidare med betalningskravet. Men det är för stunden inte på något sätt tidpunkten för att på förhand avgöra vilken slutsats undersökningen kommer att leda till.

Talmannen


Lennart Sacrédeus
Fråga nr 37 från (H-0551/01):
Angående: Statsbidrag till filmproduktion i små länder Enligt uppgifter i svensk press har EU:s konkurrensmyndighet ställt krav på att de nationella statliga filmstöden skall begränsas till 50 procent. Beskedet har också tolkats som att ett eventuellt införande av ett tak skall ses som ett första steg på vägen mot en sänkning till 30 procent. Uppgifter i media har förekommit samtidigt som kommissionen fortsatt betygar sin vilja att garantera språklig och kulturell mångfald och jämlikhet inom EU.
Filmproduktionen i Europa skiljer sig från den amerikanska så till vida att EU rymmer ett stort antal språk. Att utifrån denna förutsättning producera film i de små medlemsstaterna, som mitt eget land Sverige, utan något som helst stöd, är i många fall ekonomiskt omöjligt. En film på ett litet språk har självklart ett omfattande handikapp gentemot en film på engelska, varför det är uppenbart att vissa stöd är helt nödvändiga för att även fortsättningsvis garantera inhemsk filmproduktion i de befolkningsmässigt mindre länderna.
Anser inte kommissionen att ett införande av ett EU-tak för att begränsa de nationella statliga filmstöden står i direkt motsatsförhållande till artikel 151 i fördragen, där det stadgas att "Gemenskapen skall bidra till kulturens utveckling i medlemsstaterna med respekt för dessas nationella och regionala mångfald...", och är den därför beredd att agera för att hindra införandet av en sådan begränsning?

Monti
. (EN) Herr talman! Vid det möte som hölls i Stockholm den 12 juni 2001 med ombud från de nationella filminstituten och alla medlemsstaters kulturministerier klargjorde kommissionens företrädare att kommissionen inte avser att inta ett restriktivt förhållningssätt när det gäller stöd för filmproduktion som beviljas på kulturella grunder, vilket antyds i Sacrédeus fråga. Gränsen på 50 procents stödintensitet fastställdes av kommissionen i dess beslut 1998 om det franska systemet med automatiskt stöd till filmproduktion, med hänvisning till den franska situationen. Enligt det beslutet gäller denna gräns inte för smala filmer och lågbudgetfilmer. Det är upp till varje medlemsstat både att definiera begreppen "smal film" och "lågbudgetfilm" och att fastställa den stödintensitet som är tillämplig för denna kategori av verk i enlighet med nationella kriterier.
Dessutom, bortsett från detta undantag för andra medlemsstater med ett jämförelsevis begränsat kulturellt och språkligt inflytande, har kommissionen meddelat att den kommer att undersöka eventuella ytterligare undantag där sådana visar sig vara nödvändiga för att garantera livskraften för filmer med stort kulturellt innehåll. Kriteriet på 50 procents stödintensitet utgör i praktiken ett riktmärke som kan överskridas på genuint kulturella grunder.

Sacrédeus
Jag vill tacka kommissionär Monti för det klargörande svaret. Denna fråga har väckt mycket stort engagemang inom kulturella kretsar och bland företrädare för filmindustrin i Sverige. Man har som en man och som en kvinna reagerat på hur detta eventuellt skulle kunna tolkas vad gäller den språkliga och kulturella mångfalden i små medlemsstater.
Jag vill ställa en följdfråga till kommissionären: Kan man med det svar som givits idag garantera att filmproduktion i länder med språk med en mindre spridning, alltså filmproduktion på små medlemsspråk, regelmässigt kommer att undantas från femtioprocentsregeln så att i princip all filmproduktion på exempelvis svenska, danska eller portugisiska skulle kunna räknas såsom inte överskridande femtioprocentsregeln?

Monti
. (EN) Jag skall med glädje ge ytterligare information som svar på Sacradéus fråga. För det första, när det gäller kulturell mångfald - en huvudpunkt i vår gemenskap - återspeglar mångfalden av särdrag i medlemsstaternas system den kulturella mångfalden i Europeiska unionen. Kommissionen önskar därför inte införa någon särskild modell under översynen. Kommissionen vill inte harmonisera de olika systemens bestämmelser, utan bara se till att de uppfyller de fyra specifika förenlighetskriterier som ställdes upp i beslutet som gällde Frankrike.
Angående frågan om huruvida tröskeln på 50 procents stödintensitet gäller för mindre medlemsstater med begränsade kulturmarknader och huruvida ett undantag skulle kunna övervägas för dem: Nja, svaret är att tröskeln på 50 procents stödintensitet i princip gäller för alla medlemsstater utan åtskillnad. Det bör noteras att kriteriet på 50 procents stödintensitet blir ovidkommande i avsaknad av territorialisering. Kommissionen skulle kunna överväga att göra undantag från kriteriet på 50 procents stöd om en sådan gräns skulle omöjliggöra kulturproduktion. Kommissionen har redan fastställt ett undantag för smala lågbudgetfilmer. För vissa mindre medlemsstater skulle kommissionen, i händelse av territorialisering, kunna överväga att godkänna en högre stödintensitet i varje enskilt fall, om det fastslås att nivån på 50 procents stödintensitet inte skulle garantera kulturproduktion på grund av att kulturområdet och marknadsspridning var begränsade.

Talmannen


Piia-Noora Kauppi
Fråga nr 38 från (H-0557/01):
Angående: Konkurrenters gemensamma utnyttjande av tredje generationens mobiltelefonnät Europeiska kommissionen funderar för närvarande över vilken ståndpunkt man skall inta när det gäller idéerna om gemensamt utnyttjande av tredje generationens mobiltelefonnät. I dagsläget har kommissionen informerat om att telebolagen kanske bryter mot EU:s konkurrenslagstiftning om de väljer att dela infrastruktur med sina konkurrenter.
Europeiska investeringsbanken har också informerat om att den kommer att beakta de problem som finns gällande konkurrensen för mobiltelefonnät när man överväger om man skall finansiera projekt avseende tredje generationens mobiltelefoner.
När tänker Europeiska kommissionen meddela sin ståndpunkt avseende denna mycket viktiga fråga? Känner Europeiska kommissionen till EIB:s planer och anser kommissionen att konkurrensfrågan bör tas med i beräkningen då EIB beslutar om finansiering?

Monti
. (EN) Tack, fru Kauppi, för denna ytterst intressanta och lägliga fråga. Det stämmer att vissa operatörer av tredje generationens mobiltelefonnät ("3G") för närvarande, mot bakgrund av de rådande marknadsförhållandena och, i synnerhet, marknadens lägre värdering av de flesta teknikföretag, allvarligt överväger gemensamt utnyttjande av nät som ett medel att lätta sin skuldbörda och sänka sina kostnader för nätutbyggnad.
Kommissionen har redan meddelat att den, i princip, ser positivt på ett gemensamt utnyttjande av nätinfrastruktur, med tanke på de potentiella ekonomiska vinsterna; ett villkor är dock att konkurrensregler och andra tillämpliga gemenskapslagar respekteras, i synnerhet de i direktivet om gemensamma ramar för allmän auktorisation och individuella tillstånd på teletjänstområdet. Denna syn har uttryckts i kommissionens meddelande "Införande av tredje generationens system för mobil kommunikation i Europeiska unionen: Lägesrapport och förslag till åtgärder", som antogs den 20 mars 2001. Vissa former av gemensamt utnyttjande av nätinfrastruktur, särskilt gemensamt utnyttjande av platser och master, skulle kunna bidra väsentligt till att minska nätutbyggnadens miljöpåverkan.
Kommissionen har hittills inte underrättats formellt om något avtal mellan 3G-operatörer, det är därför ännu inte klart hur det gemensamma utnyttjandet av nät kommer att se ut och hur det kommer att genomföras. Somliga operatörer kan tänkas välja att dela nätinfrastruktur inom ett begränsat geografiskt område, medan andra kan tänkas välja en fullständig geografisk täckning. På samma sätt kan somliga operatörer tänkas välja att dela enbart platser och master, medan andra kan tänkas välja att även dela antenner och det som jag skulle vilja kalla "aktiva element" i sina nät, som radionätens styrenheter (kontroller).
Att döma av kontakter med operatörer och tillverkare verkar det som om graden av samarbete mellan innehavare av 3G-licenser kommer att påverkas av tillgången på ny teknik som gör det möjligt för operatörerna att dela även aktiva element i sina nät utan att behöva utbyta eller dela känslig information mellan sig eller på annat sätt göra avkall på sin självständighet som konkurrenter.
Kommissionen har redan fört vissa förhandsdiskussioner med nationella tillsynsorgan om de konkurrensrättsliga frågor som ett gemensamt utnyttjade av nät ger upphov till. Kommissionen kan i detta skede bara begära att parterna, när det sluter avtal som avser gemensamt utnyttjande av nät, ser till att konkurrensen mellan dem och med tredje part inte begränsas eller påverkas. En begränsning av konkurrensen skulle kunna godtas enbart om den gynnade konsumenterna och uppfyllde alla de andra villkor som föreskrivs i fördragets artikel 81.3.
I alla händelser bör avtalsparternas frihet att lämna ett samarbete som avser ett gemensamt utnyttjande av nät och att bygga ut sina egna nät i områden där de tidigare delade infrastruktur finnas kvar. Mot bakgrund av att kommissionen ännu inte har underrättats formellt om - eller haft tillfälle att granska - något fall av gemensamt utnyttjande av nät, är det i detta skede osäkert om det i framtiden kan bli nödvändigt för kommissionen att utfärda något slags specifika riktlinjer om de konkurrensrättsliga aspekterna av gemensamt utnyttjande av nät.
Slutligen, när det gäller Europeiska investeringsbanken, är kommissionen medveten om bankens avsikt att beakta konkurrensfaktorer vid bedömningen av projekt som är aktuella för lån. Kommissionen välkomnar helt klart denna avsikt, då den garanterar konsekvens mellan bankens mål när det gäller att välja ut projekt i enlighet med dess mandat, särskilt efter Europeiska rådet i Lissabon, och gemenskapens politik i en avreglerad miljö.

Kauppi
Herr talman! Det är alltid fint att vara den sista som frågar under denna frågestund. Ett tack till kommissionären för ert förträffliga svar, jag var verkligen glad över att kommissionen har intagit en positiv ståndpunkt när det gäller fördelningen av nätverk. För tillfället är frågan om på vilket sätt det skulle genomföras ännu öppen. Jag förstår också er ståndpunkt att konkurrensbestämmelserna givetvis bör respekteras och att de konkreta uppskattningarna kan göras först då ni har mottagit ansökningarna och notifieringarna i ärendet. Ni hänvisade också till att det är möjligt att kommissionen skulle ge särskilda riktlinjer - specific guide lines - i denna fråga, om behov uppstår. Jag vill ännu ha er bekräftelse på att ni anser att alla möjliga sätt att fördela nätverk - såväl regionalt som även på de andra sätt som ni hänvisade till - för tillfället även finns tillgängliga i konkurrenshänseende. Är detta er sista ståndpunkt?

Monti
. (EN) Som ni själv underströk, fru Kauppi, har kommissionen en öppen inställning i denna fråga, förutsatt att konkurrensreglerna följs. När det gäller frågan om att eventuellt anta eventuella riktlinjer i vilka man ur konkurrenssynvinkel ser på gemensamt utnyttjande av nät har kommissionen, som jag sade i mitt tidigare svar, ännu inte underrättats om något avtal som avser gemensamt utnyttjande av nät. Det är alltså fortfarande för tidigt att ha en klar uppfattning om möjliga antitrustfrågor som kan härröra från sådana former av samarbete mellan konkurrerande nätoperatörer och som kan tvinga kommissionen att utfärda något slags riktlinjer i syfte att ge ett ytterligare nödvändigt klargörande för den berörda näringen.
Vad som måste göras klart är att samma regler i konkurrenslagstiftningen gäller för ett gemensamt utnyttjande av nät som för andra former av samarbete eller samverkan mellan konkurrenter. Det skulle vara fel om operatörerna trodde att gemensamt utnyttjande av nät förtjänar en annan behandling enligt konkurrenslagstiftningens bestämmelser.

Talmannen
Eftersom tiden för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna 39-77 att besvaras skriftligen.
Härmed förklarar jag frågestunden med frågor till kommissionen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.20 och återupptogs kl. 21.00.)

Tjänstepensionsinstitut (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om betänkande (A5-0220/2001) av Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om tjänstepensionsinstituts verksamhet (KOM(2000) 507 - C5-0596/2000 - 2000/0260(COD))

Kauppi
Herr talman! Jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt att tacka alla inblandade parter, särskilt vår föredragande, för hans konstruktiva sätt att gripa sig an denna fråga. Karas har gjort ett enastående arbete med detta förslag till direktiv.
Pensionernas stabilitet kommer att vara en av de största utmaningarna för våra samhällen under de kommande årtiondena. Tjänstepensioner kommer i många medlemsstater att spela en viktig roll i detta sammanhang. Parlamentet har ägnat stor uppmärksamhet åt frågan om huruvida det bör vara obligatoriskt att täcka biometriska risker. Jag kommer att inrikta mig på den frågan.
Jag skulle vilja framhålla några skäl till varför det bör vara frivilligt med skydd mot biometriska risker eller med garantier. För det första har förmånstagare i många medlemsstater redan skydd mot dessa risker genom separata försäkringsprodukter. Medborgare bör inte tvingas att betala två gånger för ett skydd som de inte behöver. För det andra är det kostsamt att täcka biometriska risker, och denna kostnad vältras över på förmånstagarna. Ett obligatoriskt skydd mot biometriska risker kommer att kosta varje medborgare - vid en försiktig uppskattning - ungefär 1-3 procent av den årliga avkastningen per år. Räknar man ränta på ränta under en sparperiod på fyrtio år, skulle detta kunna minska systemets totala avkastning betydligt. För det tredje kommer ett obligatoriskt skydd mot biometriska risker även att inverka negativt på de enhetliga förutsättningarna genom att ge försäkringsleverantörer en fördel. De europeiska medborgarna tjänar på att kunna välja mellan ett stort antal leverantörer. För det fjärde håller jag fullständigt med några av de tidigare talarna: Om vi vill främja den andra pelaren måste vi få arbetsgivarna entusiastiska för de nya reglerna. Om reglerna är för restriktiva och för kostsamma för företagen, kommer dessa antagligen inte att ha något tilläggssystem över huvud taget.
Slutligen säger jag till herr Kuckelkorn att vi inte kan trygga någonting som inte finns. Det värsta tänkbara scenariot för förmånstagarna är att det inte finns några livskraftiga pensioner inom ramen för den andra pelaren över huvud taget. Trygghet kan bara komma när det finns det.

Ettl
Herr talman, herr föredragande, mina damer och herrar! Först vill jag tacka er så hjärtligt för ert arbete, herr föredragande, nämligen för att ni ur nästan ingenting ändå har åstadkommit något. I politiken har vi ibland att göra med fuskförpackningar. Det är ju ingenting nytt. Inom konsumentskyddet talar man om s.k. fuskförpackningar när de inte innehåller det som står på förpackningen. På senare tid har rådet varit synnerligen förtjust i att ibland, tillsammans med kommissionen, profilera sig i rollen som en produktförfalskare. För att inte använda det hårda ordet förfalskare, säger jag medvetet produktförfalskare.
Det intrycket får vi också vid utvärderingen av tjänstepensionssystemet eller pensionssystemets andra pelare. Man vill inbilla medborgarna att det handlar om ett kompletterande pensionssystem, utan att det uppfyller de kvalitetskriterier som är nödvändiga och som enligt utskottet för sysselsättning och socialfrågor borde innehålla pensionsrelevanta krav, exempelvis garanterad betalning av pension till livets slut för den försäkrade personen, utbetalning till efterlämnade anhöriga eller täckande av risker vid handikapp.
Vid sidan av dessa kvalitetskrav spelar för ögonblicket den ekonomiska risken, men också en kollektiv avstämning mellan arbetsmarknadens parter, och därmed medbeslutande för de försäkrade, en inte oväsentlig roll. Ytterligare ett faktum, som fortfarande motverkar arbetstagarnas fria rörlighet, men framför allt deras möjlighet att flytta, är i detta sammanhang Europeiska unionens ganska illa samordnade skattepolitik. Just i fråga om tjänstepensionssystem kan arbetstagare som utnyttjar den fria rörligheten för personer inom EU och lever ut den europeiska tanken genom att växla arbetsplats till andra medlemsländer, också bli förlorare på grund av olika beskattning, ibland genom dubbelbeskattning.
Tyvärr har man knappast tagit hänsyn till väsentliga kriterier, som utgör en omfattande andra pelare i pensionssystemet. Därför bör vi inte beteckna föreliggande förslag till direktiv som "kompletterande pensionssystem - andra pelaren", utan ta det för vad det är: en produkt med finansiella tjänster, som bara till liten del täcker spektrumet med den andra pelaren.
Ty en sak får vi inte bortse från i detta sammanhang. Vid alla åtgärder som rör pensioner står nyttan och kvaliteten för slutförbrukaren i förgrunden, vare sig det gäller traditionella statliga system eller system enligt fördelningsprincipen, tilläggssystem eller kompletterande pensionssystem som går via kapitalmarknaden. Det tycks rådet ha glömt bort just i detta sammanhang, även om man måste erkänna att naturligtvis den ökning av kapitalet, som uppstår tack vare denna produkt, rent allmänt är förnuftig.
Att det trots detta har skett kvalitetsförbättringar på några punkter i förslaget, kan man säkert tacka föredraganden för, som har hanterat alla väsentliga frågor mycket försiktigt. Men en sak bör vi vara på det klara med, nämligen att statliga pensionssystem bara får kompletteras med bra tjänstepensionssystem eller privata pensionsfonder och bestämmelser, ty annars kunde den sociala symmetrin gå förlorad när livslängden förväntas öka. Med hjälp av fantasin kan vi föreställa oss vad det skulle kunna betyda. Med dessa påpekanden rekommenderar jag att man, om omröstningen sker så som det tidigare diskuterats, röstar för detta.

Schmid, Herman
Herr talman! Jag hör till dem som är ganska besvikna på både kommissionens förslag och Karas betänkande, eftersom jag anser att de koncentrerar sig helt och hållet på finansmarknadernas behov och bortser från löntagarnas och de blivande pensionärernas behov.
Jag vill peka på framför allt två aspekter som jag tycker saknas. När det handlar om pensioner är det trygghetsfrågan som är avgörande för människorna. Det bör finnas åtminstone en värdegaranti som innebär att det tillskjutna kapitalet kan utbetalas även om det inte skulle växa eller öka. Vad gör man t.ex. om sådana här pensionskassor blir insolventa, går i konkurs och inte klarar sina åtaganden? Det finns inte ett ord om detta i betänkandet.
Det är nästan ännu mera konstigt att en annan viktig aspekt saknas. När vi började diskutera tilläggspensioner, sades det att detta var en viktig EU-fråga, eftersom vi har en gemensam arbetsmarknad och förväntar oss att de arbetande kommer att röra sig mellan de olika europeiska arbetsmarknaderna. I så fall får de emellertid många problem när det gäller pensionen.
I dag är det mycket svårt att ackumulera pensionsrättigheter som intjänas i olika länder efter varandra. Hur gör man det? På denna fråga ges inget svar. I många länder tillämpas långa intjäningsperioder. Hur hanterar man det på en mobil arbetsmarknad? I många länder finns det regler som innebär dubbelbeskattning. Hur löser man det? Det finns en rad sådana frågor.
Jag tycker därför att vi skulle behöva ett helt nytt förslag från kommissionen som tar sin utgångspunkt i löntagarnas och pensionärernas behov och inte bara ensidigt ser till kapitalmarknadens behov.

Peijs
Herr talman! I dag riktar vi oss egentligen, över huvudet på de tre länder som redan kapitaliserat sina pensioner, till medlemsstaterna med ett övervägande pay-as-you-go-system. Av rädsla för det här direktivet har Frankrike till och med skyndsamt infört ett par små pensionsfonder i den första pelaren. I korridorerna verkar medlemsstaterna mycket väl veta om att deras pensioner inte är varaktiga. Det är dock valtider på gång och P-ordet är alltså tabu. Deras medborgare vet dock sedan länge hur det ligger till!
Förenade kungariket, Nederländerna och Irland ser med misstänksamhet på vad som händer i länder som Tyskland, Frankrike och Italien. Enligt fördraget bär vi inte varandras skulder. En naiv tanke. Om de tre stora medlemsstaterna på grund av stora brister i budgeten lägger stort beslag på kapitalmarknaden så kommer räntan att stiga även för de tre medlemsstater som redan har sparat för gamla dagar, helt enkelt på grund av den bristens konsekvenser. Inflationen kommer att stiga och vår noga sparade pension kommer att smälta bort som snö i solen och i den mån det är välfärds- och inflationsbeständigt, kommer det att bringa oss i stora svårigheter.
Regeringscheferna har satt upp pensionerna på sina dagordningar. Man följer och ser efter varandra. Det är alldeles otillräckligt. Vi måste bli mycket mer kritiska mot medlemsstater som inte ger tillräckligt stort utrymme i sin statsskuld och budget för att klara av de demografiska problemen. Dessa problem kommer inte endast att inskränka sig till pensioner utan kommer även att dominera arbetsmarknaderna, hälso- och byggsektorn.
Herr kommissionär! Jag har en fråga. Hur länge dröjer det tills den generation européer som arbetar där arbetet är "portable" kan få pension? Sådana personer behöver vi just nu för att kunna hålla lönenivån nere i euroområdet och på det sättet behålla vår exportposition. Vi får inte bestraffa de här personerna utan i stället belöna dem för deras mobilitet. Finansmarknaderna blir just nu hjälpta, nu är det människornas tur. Vad har ni för planer?

Brie
Herr talman! Karas har här under förmiddagen sagt att man kommer att få stor majoritet. Jag kommer inte att höra till denna majoritet. Jag tror att man genom kommissionens förslag och även genom betänkandet fortsätter med en mycket principiell paradigmväxel i de europeiska pensionssystemen och den sociala tryggheten i sin helhet, nämligen bort från solidariska lagstadgade system i riktning mot privata kapitalstödda system.
Min kritik rör framför allt två frågor. För det första: Bör tjänstepensionsprogrammen i EU underkastas konkurrens i hela gemenskapen? Jag har säkerligen under de senaste tio åren lärt mig mycket om konkurrensen och de möjligheter den innebär, men ingen kan övertyga mig om att just en så grundläggande fråga som den sociala tryggheten på ålderdomen bör konkurrensutsättas. Det finns tre konkreta problem här, nämligen för det första att det inte planeras några bindande föreskrifter som gäller säkerheten för de inbetalda beloppen, för det andra att tillsynsbestämmelserna enligt min åsikt inte är tillräckliga, och för det tredje att ert betänkande, herr Karas, dessutom innehåller möjligheten att betala ut tjänstepension i form av ett engångsbelopp. Det betyder enorma risker på ålderdomen.
Det andra stora problemet är denna ensidiga inriktning på finansmarknaderna. Här har allt redan sagts om det. Enligt min åsikt handlar det här också mer om nutiden och framtiden för den europeiska kapitalmarknaden än om framtiden för pensionerna. Spelrummen för att bevara och på modernt sätt förnya de solidariska lagstiftade pensionssystemen har inte uttömts i något medlemsland i Europeiska unionen. Det som vi dock faktiskt skulle behöva, vore en europeisk samordning av tjänstepensionsprogrammen, så som redan är fallet med de lagstadgade pensionsprogrammen. Det har inte lösts här.

García-Margallo y Marfil
Tack så mycket, herr Karas, för ert intelligenta arbete med ett mycket klart uttalat mål: att uppnå att detta förslag till direktiv blir färdigt så snabbt som möjligt.
I syfte att undanröja eventuella hinder som rådet skulle kunna ställa i vägen, har jag lagt fram två ändringsförslag med syftet att lösa ett problem, ett spanskt problem, men som även berör andra nationaliteter. Jag kommer att lägga fram det enligt Aristoteles teori. Den överordnade premissen: i Spanien finns det institut som inte är en juridisk person som har inrättats för att betala ut pensioner. Den underordnade premissen: dessa institut förvaltas av vissa bestämda organisationer som däremot är en juridisk person. Slutsats: dessa organisationer bör omfattas av samma villkor och krav som de organisationer som har identiskt lika funktioner i andra länder och som är en juridisk person. Karas och jag själv har utarbetat några ändringsförslag som han kommer att lägga fram muntligt i morgon och som jag hoppas kommer att bidra till att lösa det här problemet.
Den andra frågan jag vill ta upp har nämnts av några talare; den handlar om de skattemässiga problem som uppstår med dessa fondmedel. I förslaget till direktiv sägs det inte ett ord om detta, eftersom det inte är målet för direktivet. I ett meddelande av den 19 april tar kommissionen upp de problem som skattehindren för pensioner över nationsgränser för med sig. Det största problemet av dessa, som kronologiskt placeras på tredje plats, handlar om situationer med dubbelbeskattning eller ingen beskattning när det finns skillnader i skattesystemen, vilket är fallet i Europeiska unionen. Lösningen, sägs det i själva meddelandet, är enhetliga pensionsbestämmelser; i utskottet avstår man emellertid från att ta den djärva vägen och man siktar på att klara sig med de nuvarande bestämmelserna, vilket - enligt min åsikt - är otillräckligt. Jag vet att kommissionären kommer att säga att jag skall vända mig till medlemsstaterna, men jag har endast yttranderätt här i parlamentet och det är bara han som kan vara min samtalspartner.

Bordes
I detta betänkande förmedlas fördomar som inte kan vara annat än dumma, men som dessutom fungerar som ett berättigande för att minska pensionsbeloppen och förlänga arbetstiden. Att ta upp demografiska argument och det som i betänkandet kallas "den kontinuerligt ökande livslängden kombinerad med låga födelsetal", blir lögnaktigt om man samtidigt döljer den ökade lönsamheten hos arbetet.
Med tanke på den ökade produktiviteten hos varje arbetstagare, ger samma tillgångsnivå gott och väl nog, inte bara för att möjliggöra en höjning av deras egen livsnivå, utan också för att garantera en lämplig pension för tre eller fyra gånger så många pensionärer som för 25 år sedan. Om denna ökning av produktivitetskapaciteten inte helt och hållet omvandlades till vinst för en minoritet med privilegierade, skulle samhället kunna garantera utbetalningen av en fullständig lön för alla pensionärer utan att tvinga dem att arbeta längre.
Med er ekonomi omvandlas allt till varor, däribland de pensionärer som ni vill ge till finanshajarna, men i och med detta är det pensionärerna ur arbetarklasserna som har slitit ut sig genom arbete som ni omvandlar till varor, och det är motbjudande. Oförmågan att garantera de gamla en ålderdom befriad från materiella bekymmer utgör ett av de mest slående uttrycken för en urartad social organisation.

Figueiredo
Herr talman. Det förslag till direktiv som detta betänkande hänvisar till syftar till, som vi ju vet, att harmonisera tjänstgöringsvillkoren för tjänstepensionerna hos de institut som förvaltar dem och deras investeringsregler, men, i ordets vidaste bemärkelse, vill man genom direktivet skapa en gemensam tilläggspensionsmarknad och låta den fungera med hjälp av finansinstitutens tjänster så att kapitalcirkulationen blir mer liberaliserad. Så vi är inte bara emot förslaget till direktiv utan också själva betänkandet, enligt viket man vill minska trygghetsreglerna till ett minimum och liberalisera förfaranden och fondernas investeringar och göra dem till flyktiga finansiella instrument, genom att tillåta satsning på riskkapital, vilket med dagens finansspekulationer är en allvarlig risk för arbetstagarnas rättigheter. För Portugal är denna situation särskilt allvarlig, eftersom den kan hota de portugisiska trygghetsreglerna, särskilt kravet om att 50 procent av tjänstepensionsfonderna skall investeras i statsobligationer. Dessutom kan den bli en oacceptabel press på socialförsäkringens allmänna kapitalfonder.

Bolkestein
. (EN) Jag måste börja med att säga att kommissionen verkligen välkomnar Europaparlamentets ansträngningar för att slutföra den första behandlingen av förslaget till direktiv om tjänstepensionsinstituts verksamhet inom en så väldigt snäv tidsram. Jag vill gratulera Karas och hans grupp till deras seriösa och högkvalitativa arbete. Deras arbete har välkomnats av många talare i kväll - ett tecken på att hans arbete välkomnas av nästan alla.
I Karas betänkande föreslås många ändringsförslag till kommissionens förslag. Det är ganska ovanligt med 100 ändringsförslag till ett förslag till direktiv som bara innehåller 20 artiklar. Det blir i genomsnitt fem ändringsförslag per artikel. Det är ganska ovanligt och ett tecken på att det rör sig om en komplicerad och känslig fråga. Det bekräftar också den vikt som Europaparlamentet fäster vid ärendet. Den utfrågning som anordnades av utskottet för ekonomi och valutafrågor den 6 februari var helt klart mycket nyttig, då man tack vare den kunde inhämta förmånstagarnas, näringens och tillsynsmyndigheternas åsikter. Det gläder mig särskilt att kunna konstatera att Europaparlamentet instämmer i den grundläggande filosofin i kommissionens förslag. Med förslaget försöker man - som alla känner till - uppnå det dubbla målet på, å ena sidan, en hög skyddsnivå för förmånstagarna och, å den andra, pensioner till rimliga kostnader. Man fastställer minimistandarder - dock strikta - i fråga om stabilitet och föreslår ett kvalitativt synsätt på investeringsregler. Det har diskuterats av många ledamöter i denna debatt.
Dessa gemensamma stabilitetsstandarder skulle medge gränsöverskridande medlemskap i pensionsfonder och tillåta att en institution i en medlemsstat förvaltar pensionsprogram för företag i en annan medlemsstat.
Innan jag kommer till de specifika ändringsförslagen och uttalar kommissionens mening om dem, skulle jag vilja svara på en fråga som Peijs ställde. Frågan gällde pensionernas överförbarhet, eller portabilitet. Möjligheten att överföra pensioner måste i grund och botten regleras på nationell nivå. För närvarande finns det emellertid medlemsstater som inte reglerar, tillåter eller möjliggör överföring av pensionsrätter mellan de olika leverantörerna av pensioner inom ramen för den tredje pelaren - inte ens inom det egna landets gränser. Skälen till detta förhållande står i samband med de mycket komplicerade skattemässiga, sociala och rättsliga bestämmelserna. Detta är en mycket svår fråga som vi måste ta itu med för att underlätta arbetstagares fria rörlighet inom en inre marknad. Kommissionen har därför planerat ett initiativ om pensioners portabilitet, som vi hoppas kunna lägga fram före årets slut.
Jag skulle nu vilja uttala kommissionens mening om de specifika ändringsförslagen. Kommissionen kan godta ändringsförslagen 1, 4, 7 (delvis), 8, 10, 16, 17, 25 (delvis), 28, 55, 63, 65, 66, 82, 84, 91 och 92. Kommissionen kan även godta andan i ändringsförslagen 15 (delvis), 29, 33, 35 (delvis), 36, 37 (delvis), 38, 39, 40, 43, 46, 47, 52, 53, 54, 62, 67, 68, 69, 71, 72 (delvis), 77, 78, 80, 85, 86, 87, 89, 93, 94, 95, 112 (delvis), 118, 131 och 132. Men kommissionen kan tyvärr inte godta de andra ändringsförslagen, vilka, till största delen, syftar till att utvidga direktivets övergripande mål. Det direktiv som kommissionen har föreslagit har ett begränsat syfte, nämligen att upprätta en betryggande ram med strikta stabilitetsstandarder som garanterar trygghet och rimliga kostnader och ger utrymme för ömsesidigt erkännande. Direktivet är inte avsett att gripa in i det sätt på vilket medlemsstaterna lägger upp sina pensionssystem eller den utsträckning i vilken de vill lita på statliga pensioner och uppmuntra användning av fonderade pensionssystem, så länge fördragets bestämmelser följs.
I det avseendet - och i enlighet med det synsätt som anläggs i större delen av den övriga gemenskapslagstiftning som antagits på området för finansiella tjänster - kan direktivet inte reglera de produkter som erbjuds av pensionsfonder; det kan inte heller fastställa de exakta förfarandena för utbetalning av förmåner, som ofta är beroende av nationell skatte-, arbets- och sociallagstiftning. Täckning av biometriska risker, i synnerhet livsfallsrisker, är en viktig aspekt av kampen mot fattigdom och otrygghet bland äldre. Men detta direktiv bör inte föreskriva hur och i vilken utsträckning förmåner bör betalas ut eller vilka biometriska risker som måste täckas av institutionen.
Detta är skälen till att kommissionen inte kan godta ändringsförslagen 2, 3, 5, 11, 12, 18, 19, 20, 41, 48, 98, 106, 108, 114, 115, 121, 125 och 126. I samma anda bör direktivet inte gripa in i det sätt på vilket medlemsstaterna lägger upp skötseln av pensionsfonder. Frågan om arbetsmarknadens parters deltagande i en pensionsfonds förvaltning behandlas ibland i nationell och social lagstiftning. Det är någonting som inte kan införas i alla medlemsstater genom ett direktiv. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslagen 6, 21, 49, 50, 61 och 101.
I några ändringsförslag hänvisas till behovet av att angripa skattehinder som ett nödvändigt komplement till detta direktiv. García-Margallo y Marfil ställde faktiskt en fråga till mig och den aspekten av direktivet.
Som ni känner till har kommissionen nyligen antagit ett meddelande om skatteaspekterna, i vilket man efterlyser att överdrivet restriktiva och diskriminerande skatteregler skall avlägsnas. Skatte- och stabilitetsaspekterna i fråga om gränsöverskridande pensioner är kompletterande men måste behandlas var för sig. Det är anledningen till att kommissionen inte har möjlighet att godta ändringsförslagen 30, 31, 32 och 117.
Samma kommentarer skulle kunna gälla för de problem som är förknippade med pensionsrätters överförbarhet och portabilitet, som jag nämnde för en liten stund sedan. Det är en avgörande aspekt av upprättandet av en inre marknad för pensioner och för gränsöverskridande rörlighet för arbetskraften. Jag har sagt det tidigare och upprepar det nu. Men frågan är förenad med mycket komplicerade skattemässiga, sociala och rättsliga överväganden, vilket gör det omöjligt att täcka denna fråga inom ramen för det här direktivet. Vi kommer senare i år eller tidigt nästa år att tala om kommissionens initiativ i detta avseende. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslagen 7 (delvis), 26, 56, 57, 58 och 74.
Det kvalitativa synsättet på investeringar och tekniska avsättningar grundar sig på antagandet att medlemsstater måste behålla valmöjligheten att tillämpa mer detaljerade regler. Metoder och traditioner i fråga om tillsyn varierar stort från en medlemsstat till en annan. Detta begränsar den grad av stabilitetsharmonisering som kan uppnås. En viss flexibilitet måste därför tillåtas, som gör det möjligt för medlemsstaterna att införa mer detaljerade krav på nationell nivå. Det är särskilt sant när det gäller beräkning av tekniska avsättningar och investeringar. Samma argument är tillämpliga på det sätt på vilket tillsynsmyndigheterna lägger upp sitt arbete, i synnerhet när det gäller förfarandena för anmälan och godkännande. Det är anledningen till att kommissionen inte kan godta följande ändringsförslag: 22, 23, 24, 25 (delvis), 27, 42, 44, 45, 51, 59, 60, 64, 72 (delvis), 73, 75, 76, 79, 81, 83, 88, 99, 100, 102, 103, 104, 105, 109, 110, 111, 113, 116, 123, 124, 127, 128, 129 och 130.
Några ändringsförslag gäller direktivets räckvidd. Institutioner som redan drar nytta av en inre marknadsram bör inte omfattas av detta direktiv, med undantag för livförsäkringsföretag; medlemsstaterna måste behålla valmöjligheten att tillämpa detta direktiv på de delar av företagens verksamhet som avser pensioner. På samma sätt - och i syfte att underlätta tillsynen i de medlemsstater där det finns tiotusentals institutioner - är det viktigt för medlemsstaterna att behålla valmöjligheten att undanta dem från direktivets räckvidd, och det är anledningen till att kommissionen inte kan godta ändringsförslagen 9, 13, 14, 15 (delvis), 34, 35 (delvis), 37 (delvis), 107, 119, 120 och 122.
Slutligen upprättas med direktivet den rätta ramen för gränsöverskridande förvaltning av pensionsprogram. När det rör sig om gränsöverskridande verksamhet måste programmet skötas i enlighet med social- och arbetslagstiftningen i det land där det uppdragsgivande företaget har sitt säte. Behörig myndighet i värdlandet kontrollerar att denna lag följs. Dessutom, för att göra detta inbördes erkännande effektivt, måste ett effektivt system som möjliggör informationsutbyte och ett riktigt genomförande av direktivet upprättas i enlighet med parlamentets rekommendation. Men detta bör ske på kommissionens initiativ. Detta är skälen till att kommissionen inte kan godta ändringsförslagen 70, 90, 96, 97 och 133.
Jag skulle vilja avsluta med följande anmärkningar. Detta förslag utgör en väsentlig del av den övergripande strategin för våra pensionssystems stabilitet. Det gör det möjligt för pensionsfonderna att dra full fördel av både euron och den inre marknaden, liksom det säkerställer att dessa fonder fungerar så effektivt och säkert som möjligt. Bollen är nu på rådets planhalva. Jag hoppas att en politisk överenskommelse i ekofin nås inom en inte allt för avlägsen framtid. Det är nödvändigt för att bevisa vår politiska vilja att respektera Europeiska rådets åtaganden i Lissabon och Stockholm.
Avslutningsvis, skulle jag ännu en gång vilja tacka föredraganden, Karas, för hans utmärkta arbete.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär! Jag beundrar alltid den noggrannhet ni visar när ni detaljerat informerar parlamentet om varför kommissionen inte kan godkänna vissa saker.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Solvensmarginalkrav för försäkringsföretag
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande två betänkanden:
(A5-0211/2001) av Ettl för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 79/267/EEG med avseende på solvensmarginalkraven för livförsäkringsföretag (KOM(2000) 617 - C5-0557/2000 - 2000/0249(COD)),
(A5-0212/2001) av Ettl för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG med avseende på solvensmarginalkraven för skadeförsäkringsföretag (KOM(2000) 634 - C5-0558/2000 - 2000/0251(COD)).

Ettl
Herr talman, herr kommissionär! Kommissionen har lagt fram två förslag till direktiv för att ändra bestämmelserna för livförsäkrings- och skadeförsäkringsföretag. Jag vill härmed ta ställning till båda förslagen samtidigt, eftersom de uppvisar många gemensamma drag. Genom dessa båda förslag, som hör till den handlingsplan för finansiella tjänster som beslutades om i Lissabon och som skall genomföras fram till 2005, stärks och förbättras de gällande föreskrifterna från år 1973 beträffande skadeförsäkring och från år 1979 beträffande livförsäkring.
Solvensmarginalen är en ytterligare kapitalreserv, som försäkringsföretagen måste bilda som en buffert för oförutsedda händelser. Förslagens allmänna syfte är att få ett förbättrat skydd för försäkringsföretagen genom ett högre eget kapital för försäkringsföretagen och en effektivare statlig tillsyn över försäkringsföretagen. Högre solvensmarginaler respektive riskreserver ökar inte bara förtroendet för försäkringsföretagens prestanda, utan minskar också systemriskerna på finansmarknaderna rent allmänt. Prestationsdugliga försäkringsföretag spelar en viktig roll för förbättringen och uttömmandet av den inre marknadens potentiella möjligheter.
Direktiven erbjuder en grundstomme med bindande villkor och kontroller och ger de nationella lagstiftarna utrymme för föreskrifter som går utöver denna regleringsnivå. Detta ligger absolut inom subsidiariteten, och på grund av avsevärda kulturella skillnader i medlemsstaternas tillsynsrättigheter är det också förståeligt och kan betraktas som positivt ur konsumentsynpunkt.
Befogenheterna för de nationella tillsynsmyndigheterna i fråga om försäkringar förtjänar vidare att framhävas, redan när det finns risk för interventioner, och också när det inte motsvarar ett klassiskt system för tidig varning, men när ansatsen finns där. Denna förebyggande tillsyn finns för övrigt också i dokumentet Basel II. Detta dokument föreslogs av Internationella regleringsbankens Basel-kommitté för banktillsyn.
Kommissionens förslag rörande mindre ömsesidiga försäkringsföretag bör godkännas. Även om gränsen för undantag från dessa direktiv höjs från en årlig avgift under de senaste tre åren om 500 000 euro till 5 miljoner, säkerställs det att dessa bestämmelser inte tränger undan försäkringsföretagen från marknaden. Dessa ömsesidiga försäkringsföretag är ofta bara verksamma lokalt eller regionalt, och det kan de fortsätta att vara. Men om dessa försäkringsföretag också vill ha en koncession för hela Europa, för att bli verksamma internationellt, så räcker det med ett enkelt meddelande till den nationella tillsynsmyndigheten att man frivilligt underkastar sig bestämmelserna i direktivet om solvens. Därmed har man absolut säkerställt överlevnaden för företagen, och det åligger varje enskilt företag att utvidga arbetsfältet eller låta bli.
I båda förslagen till direktiv handlar det i viss mån om preliminära åtgärder, varvid det huvudsakligen rör ändringar av teknisk natur. Kommissionen kommer i ett senare åtgärdspaket, "Solvens II" att ta itu med att mer långfristigt se över alla bestämmelser i denna sektor. Där kommer det säkert att gå hett till. Bland dessa villkor bör därför det i dag föreliggande delavsnittet, "Solvens I", antas, vilket särskilt ligger i medborgarnas och försäkringsföretagens intresse. Ju förr vi kan låta dessa preliminära åtgärder träda i kraft, desto bättre. Av den anledningen har jag här som föredragande bemödat mig om att redan i förväg informellt klarlägga rådets och kommissionens ståndpunkter efter fast track-förfarandet och sikta på en kompromiss mellan rådet, kommissionen och parlamentet. Föreliggande betänkanden motsvarar alltså redan den gemensamma ståndpunkten, och därför vore det möjligt att avsluta båda direktiven redan under den första behandlingen. Jag hoppas att det blir möjligt, det beror på er ståndaktighet eller er förmåga till invändningar, herr kommissionär!
Tillåt mig bara ett sista påpekande om själva förfarandet. Det gäller särskilt för medbeslutandeförfarandet i fast track. Detta förfarande förutsätter flexibilitet, och just detta, det är inte första gången jag märker det, saknades nästan helt, framför allt på rådets nivå. Medbeslutande betyder mer än att bara en sida skall vara flexibel. Denna kritik gäller naturligtvis inte bara rådet, utan även er, herr kommissionär, fastän något mindre i detta fall, i det förra fallet något mer. En dylik inställning i fråga om medbeslutande i denna sektor kommer bara att skada fördjupningen av Europeiska unionen och av integrationen. Också beträffande funktionsdugligheten i vår beslutsprocess bör man tänka efter, eller också borde eftertanken vara en följdåtgärd efter den irländska folkomröstningen. Efter detta avslutande påpekande vädjar jag om att båda betänkandena antas!

Villiers
Herr talman! Jag talar i två egenskaper, för det första för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknadens räkning. Deras föredragande, Ripoll y Martínez de Bedoya, kan tyvärr inte vara här i kväll. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden godkände förslaget och hade inga kommentarer om det.
För det andra skulle jag, i det att jag talar för min grupps räkning, om Ettls betänkande, vilja gratulera Ettl till hans arbete. Han har gjort ett bra arbete och helt klart arbetat mycket hårt med denna fråga.
Som Ettl har sagt rör det sig till stor del om tekniska uppdateringar, men de är trots det viktiga. Vi har inte reviderat dessa direktiv på nästan 20 år, så det handlar om en liten finjustering i syfte att modernisera och uppdatera dem. I likhet med Ettl kommer jag att ta upp båda samtidigt, eftersom de behandlar liknande frågor.
Jag välkomnar dessa förslag som en del av den vittomfattande handlingsplanen för finansiella tjänster, som är så viktig för den framtida ekonomin i Europeiska unionens medlemsstater och som skulle kunna innebära stora vinster för vanliga människor runtom i Europeiska unionen. Handlingsplanen för finansiella tjänster kan leda till ökad konkurrens, ökad valmöjlighet för konsumenterna och lägre priser på finansiella produkter, om vi lyckas få saker och ting rätt.
I likhet med större delen av handlingsplanen - och på grundval av vanliga inremarknadsprinciper - grundar sig även dessa direktiv på systemet med ett "Europapass", som gör det möjligt för försäkringsföretag att sälja över hela Europa, på villkor att de uppfyller reglerna i hemlandet. Det är en princip som är - och bör förbli - själva kärnan i den lagstiftning som vi antar på detta område.
Jag välkomnar denna ansträngning för att uppdatera solvensmarginalkraven: de regler som gäller det kapital som försäkringsföretag måste ha som buffert mot oförutsedda händelser, i synnerhet höga skadeståndskrav och dålig utveckling för investeringar. Vad vi gör här är i allt väsentligt att värma upp inför "Solvens II". Den mer omfattande reformen på detta område kommer att genomföras i och med Solvens II. Vi måste trots det se till att vi verkligen får fason på de mindre ändringarna innan vi ger oss i kast med den mer omfattande reform som vi kommer att se i Solvens II-förordningen.
Särskilt välkomna är de ansträngningar som görs för att i högre grad anpassa det lagstadgade kapitalet efter riskprofilen. Detta är en princip som vi har sett tillämpas även i förslagen om kapitalkrav och solvensmarginaler för banker och investeringsföretag. Samma argument kan lika gärna gälla här, eftersom vi uppmuntrar klok riskhantering och belönar dem som lyckas minska riskerna.
Det gläder mig att se att en hänvisning till användning av externa värderingar har tagits bort - den föreslogs ursprungligen av föredraganden. Vi vill inte nödvändigtvis utesluta detta för all framtid, men det är för tidigt att införa det i det här sammanhanget. Det är någonting som vi bör överväga i samband med Solvens II, men vi måste fundera och diskutera mer innan vi kan införa externa värderingar i detta sammanhang.
Det gläder mig också att en förnuftig kompromiss har nåtts när det gäller befogenheterna att ingripa i ett tidigt skede, som skulle kunna vara ett användbart tillskott till de övervakande organens arsenal för att trygga vederbörlig tillsyn. Den liknande kompromissen om framtida vinster var även den mycket förnuftig. Vi kommer att se användningen av framtida vinster gradvis avvecklas under en åtta- eller nioårsperiod, vilket kommer att ge näringen tid att anpassa sig till de nya förhållandena.
Det är på det hela taget viktigt att säga rent allmänt att vi i dessa förslag - liksom i alla andra förslag som vi behandlar och som gäller industriella och finansiella tjänster - bör göra allt som står i vår makt för att se till att de inte är onödigt byråkratiska och att ramen gör det så enkelt som möjligt för företag - både stora och små - att bedriva verksamhet. Det är det enda sättet att åstadkomma sund konkurrens.
Jag skulle, slutligen, vilja kommentera tidpunkten. Det är tydligt att det råder allmän enighet om att vi bör komma i gång med dessa reformer så snart som möjligt. Ettl har skött samordningen med de två andra institutionerna på ett förtjänstfullt sätt. I likhet med honom hoppas jag verkligen att vi kan få fason på det här i den första behandlingen. Jag tycker att det verkar som om vi har gjort en del av rådets hemläxa och fått ordning på några av de aspekter som kommer att bidra till ett förnuftigt regelverk.
Jag tackar Ettl för hans arbete med denna fråga.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Det är ett sant nöje för mig att svara parlamentet för kommissionens räkning. Jag skulle vilja gratulera både utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden till deras snabba och grundliga analys av kommissionens förslag om att ändra solvensmarginalreglerna för liv- och skadeförsäkringsföretag.
Solvensmarginaler är kanske ett ganska komplicerat, ett tekniskt - till och med torrt - ämne, men de har en mycket praktisk och verklig betydelse. De fungerar som ett skydd för försäkringstagare i det att de innebär ett krav på att försäkringsföretagen skall ha extra lagstadgat kapital som en buffert mot oförutsedda händelser.
Kommissionens förslag syftar till att stärka och uppdatera befintliga regler, vilka, som vi har hört i kväll, har varit i kraft i nästan 25 år. Det gläder mig att konstatera att de ändringsförslag som parlamentet behandlar ligger helt och hållet i linje med huvudinriktningen i kommissionens förslag. På samma gång som många är av teknisk natur, motsvarar en del mycket praktiska mått och steg som kommer att ge klarhet och öka öppenheten, som kravet på att behöriga nationella myndigheter skall upprätta riktlinjer som reglerar godkännandet av extra bidrag av medlemmar i ömsesidiga skadeförsäkringsföretag. Samma sak gäller för kravet på att man i kommissionens rapport skall undersöka hur nationella tillsynsmyndigheter har använt sina utökade tillsynsbefogenheter. Dessa ändringsförslag förbättrar kommissionens ursprungliga förslag avsevärt. Jag skulle i detta hänseende vilja tacka föredraganden, Ettl, och skuggföredraganden, Villiers, för deras ansträngningar och bidrag under utarbetandet av de två betänkandena. Det gläder mig att kunna tala om för parlamentet att alla parlamentets ändringsförslag är godtagbara för kommissionen.
Även om det alltid är farligt att sälja skinnet innan björnen är skjuten, har jag förstått att det råder samstämmighet över partigränserna om att man skall sträva efter att anta dessa förslag inom ramen för en enda behandling. Det är min egen personliga förhoppning att deras ansträngningar kommer att belönas och att denna föreslagna lagstiftning verkligen kommer att antas med en enda behandling.
Man kan gott säga att detta betänkande utgör ett gott exempel på ett framgångsrikt samarbete mellan våra två institutioner. Kommissionen har ett ambitiöst program för finansiella tjänster som kan ge våra medborgare och näringsgrenen många verkliga och påtagliga fördelar. Det är min förhoppning att det utmärkta samarbetet som vi har haft i fråga om det här betänkandet kan fortsätta, inte bara under arbetet med kommissionens mer allmänna översyn av ett försäkringsföretags övergripande finansiella ställning, kallad "Solvens II", utan även under arbetet med handlingsplanen för finansiella tjänster som helhet.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Främjande av el från förnybara energikällor
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0227/2001) från för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt (5583/1/2001 - C5-0133/2001 - 2000/0116(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om främjande av el producerad från förnybara energikällor på den inre marknaden för el (föredragande: Rothe).

Rothe
Herr talman, kära kommissionär De Palacio, kära kolleger! Vi har nu, som talmannen just sade, den andra behandlingen av förslaget till direktiv för främjande av el från förnybara energikällor. Det finns en berättigad förhoppning om att den första europeiska lagen om förnybara energikällor inom kort kan träda i kraft. Denna europeiska lag kommer att hjälpa till att öka andelen el från förnybara energikällor. Det är jag fast övertygad om.
Det kommer att bidra till att vi, EU, kan uppnå målet med den fördubbling fram till år 2010 som vi själva satt upp. Denna lag kommer att ge ett viktigt bidrag till att det investeras i elproduktion baserad på vind, sol, vatten och biomassa. EU kommer därmed att visa att man är beredd att ta sitt ansvar för miljöskydd och hållbar energiförsörjning.
Ännu för några få veckor sedan skulle jag inte ha uttalat mig på detta sätt, eftersom nämligen rådets gemensamma ståndpunkt på väsentliga punkter skilde sig från parlamentets ståndpunkt, och rådet till att börja med visade föga flexibilitet. Men i morgon kan ni rösta om resultatet av en intensiv och produktiv förhandlingsprocess. Tio kompromisser som uppnåtts tillsammans med rådet i en informell förlikning om ändringsförslagen 1-11, men utan förslagen 2 och 4. Här ser vi bevis på att rådet och parlamentet verkligen har gått varandra till mötes.
Här vill jag hjärtligt tacka medföredragandena från de andra grupperna, särskilt fru Ayuso González och Claude Turmes, som har följt denna process med energi och tid, kamp- och kompromissvilja. Mitt tack gäller i lika hög grad det svenska ordförandeskapet, som framgångsrikt har ansträngt sig för att få rådet att närma sig parlamentets ståndpunkt. Inte minst tackar jag de ansvariga kommissionsmedarbetarna, som i förhandlingsprocessen haft en mycket viktig roll som moderatorer.
Så som brukar vara fallet i fråga om kompromisser kan man möjligen vara tillfreds med det uppnådda resultatet, men inte direkt begeistrad. Jag beklagar att vi inte kunde fastslå några bindande nationella mål. Och ännu viktigare: Föreliggande definition av förnybara energikällor anser jag vara helt felaktig. För att underlätta för sig att uppnå målet har enskilda medlemsländer insisterat på att man också tar med andelen biomassa i hushållssoporna i förbränningen av blandat avfall. Detta går stick i stäv inte bara med den europeiska målsättningen med förebyggande och behandling av avfall, utan ger också en felaktig signal, som riktar sig mot utbyggnaden av äkta förnybara energikällor.
Ändå ber jag er att rösta för kompromissen med rådet. För det första kommer man med hjälp av denna lag, på grund den ändring som uppnåtts genom parlamentet, att kunna åstadkomma en avsevärd utbyggnad av förnybara energikällor. För det andra skulle man inte heller i förlikningsförfarandet ha kunnat uppnå mer. Det är jag fast övertygad om.
Nu till de viktiga positiva resultaten. För det första: Medlemsstaterna skall anpassa sina stödåtgärder till vägledande nationella mål. Om det visar sig att EU:s totala mål - en fördubbling - inte kan uppnås, kan kommissionen lämna förslag till rättsligt bindande målsättningar.
För det andra: Kommissionen skall i en rapport, som skall föregå ett förslag för ett harmoniserat system, bedöma framgången med de nationella systemen med tanke på den uppnådda ökningen av marknadsandelen el från förnybara energikällor.
För det tredje: Efter att ett gemensamt system har trätt i kraft måste skydd tillhandahållas för de berättigade förväntningarna rörande tidigare gjorda investeringar.
För det fjärde: Tillträdet till nätet för el från förnybara energikällor garanteras. Vid ersättning för inmatning och överföring får dessa i framtiden inte missgynnas.
Den sista punkten: Ursprungsbevis för el från förnybara energikällor garanterar insyn för medborgaren.
Vi har en jättelik potential av förnybara energikällor i Europa. Låt oss äntligen också utnyttja dem så som det motsvarar vårt ansvar för en hållbar utveckling.
(Applåder)

Ayuso González
Herr talman, ärade kolleger, ärade kommissionärer! De förnybara energikällorna är inte ett universalmedel för att minska utsläppen av koldioxid och inte heller för att lösa tredje länders energibehov, men de kan vara en bidragande faktor till att mildra dessa problem mer och mer allteftersom de blir konkurrenskraftiga. Därför vill jag först och främst gratulera kommissionen och även rådet till detta förslag, och alldeles särskilt det svenska ordförandeskapet och föredraganden, Rothe, för den ansträngning de har gjort för att uppnå en nödvändig mötespunkt för att detta direktiv till slut skall se dagens ljus och att det dessutom blir i en form som är relativt tillfredsställande för majoriteten, även om alla de ambitiösa mål som parlamentet siktade på i första behandlingen inte tas med i direktivet.
Detta direktiv om främjande av el producerad från förnybara energikällor är en framtidssatsning och en investering i miljön. Det är därför det är så viktigt att skapa ett rättsligt ramverk för genomförda eller planerade investeringar i förnybara energikällor. Det är särskilt viktigt att utverka tillräckliga övergångsperioder för det nuvarande stödsystemet som gör det möjligt att bevara investerarnas förtroende. Det är viktigt att ge el från förnybara energikällor prioriterat tillträde till elnätet, och att se till att uttag av överförings- och distributionsavgifter inte diskriminerar el från förnybara energikällor, i synnerhet i unionens randområden. För att rättfärdiga behovet av detta direktiv måste man å ena sidan beakta de skillnader i konkurrenskraft som fortfarande finns mellan de förnybara och de konventionella energikällorna och å andra sidan måste man tänka på de externa kostnader som undviks genom denna slags teknik.
Det är alltså på sin plats att gratulera kommissionen, rådet och föredraganden Rothe, och jag vill även be plenum att anta ändringsförslagen om övergångsperioderna, som har kommit till efter så många ansträngningar.

McNally
Herr talman! Jag framför mina hjärtligaste gratulationer till Rothe för hennes föredömliga arbete med kolleger i parlamentet liksom med rådet och kommissionen. Hon och Ayuso González har båda uttryckt viss besvikelse över resultatet, men jag skulle vilja säga till Rothe att hon bör känna lättnad över att det som såg tänkbart ut vid en tidpunkt inte har blivit verklighet. Hon har åstadkommit betydande framsteg.
Det är ytterst förnuftigt att främja förnybar energi, eftersom vi därigenom kan uppfylla våra miljömål, skapa arbetstillfällen och garantera försörjningstrygghet. De punkter som räknas upp av Rothe är mål, ännu inte bindande. Men det gläder mig att vi har en reträttställning om medlemsstaterna inte fullgör sina plikter. Det finns en definition som utesluter användning av kommunalt avfall, tillåter att framgångsrika stödmekanismer fortsätter och därigenom ökar investerarnas förtroende. Mitt eget hemland, Förenade kungariket - det blåsigaste landet i Europa -, har en del att lära av arbetet i andra länder.
Vi behöver såväl detta direktiv som andra åtgärder. Jag vet att kommissionären skulle hålla med om att det behövs ett ramverk för energistöd. Vi behöver forskning och utveckling inom ramen för det sjätte ramprogrammet. Vi måste se på den inre marknaden för att säkerställa att den inte strider mot målen i detta direktiv, och vi måste se till att förnybara energikällor får den plats de förtjänar när vi behandlar grönboken Mot en europeisk strategi för trygg energiförsörjning.
Återigen, gratulationer till fru Rothe. Jag ser verkligen fram emot ett positivt resultat i morgon.

Beysen
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag vill i första hand tacka kollega Rothe för hennes utmärkta arbete med vilket en grund har lagts för den första delen: lagstiftning med avseende på förnybara energikällor.
Vad skall uppmärksamheten koncentreras på? Allra först på att uppnå målet 12 procent före år 2010. Lockelsen är naturligtvis stor att understryka att det hade varit bättre med ett bindande procenttal och inte ett vägledande mål som det är nu. Personligen är jag för ett införande av bindande mål i den mån dessa är realistiska och möjliga att uppnå. Med hänsyn också till de många osäkra faktorerna i utvecklingen av förnybar energi tycker jag det därför verkar mycket klokt att å ena sidan ange vägledande mål och samtidigt ge plats åt kommissionen att föreslå bindande mål till rådet och parlamentet om det skulle visa sig att resultaten inte är tillräckliga.
En annan viktig punkt är det tydliga markeringen av avfall som härrör från källsorterade hushållssopor och avfall från hushållssopor som inte källsorterats. Naturligtvis kan jag endast betrakta förbränningen av sorterat avfall och mer specifikt den biologiskt nedbrytbara delen av industri- och hushållsavfall som en förnybar energikälla. Motståndarna framhåller felaktigt att förbränningen av hushållssopor tränger bort de verkliga "renewables" såsom vind- och solkraft, får koldioxidutsläppen att öka och undergräver avfallsbegränsningen och återvinningspolitiken.
Det vittnar därför också om bedömningsförmåga att det i den gemensamma ståndpunkten och i dess definition av vad som skall betraktas som förnybar energikälla och vad som inte skall göra det, lämnar utrymme för olika former av förnybara energikällor och i synnerhet för förbränning av sorterat avfall. En ståndpunkt som jag helt och hållet kan ställa mig bakom.

Turmes
Herr talman! Jag skulle vilja hylla tre kvinnor i kväll. Först fru Rothe, som har förhandlat väl på alla parlamentsledamöters vägnar, fru Zackari, som försäkrade en flexibilitet när det gällde det svenska ordförandeskapet och som faktiskt styrde rådet mot en godtagbar kompromiss för parlamentet, och fru kommissionären, som företrädde samtliga tjänstemän och som helt och hållet engagerat sig i frågan om förnybar energi, tre kvinnor utan vilka parlamentet inte hade kunnat uppnå de kompromisser som det uppnått med rådet.
Ett historiskt steg kommer i morgon att tas mot förnybar energi i Europa, som kommer att stå för 22 procent av elektriciteten 2010. Det är mycket. Jag är mycket optimistisk, även om jag vet att de första stegen inom en teknik alltid är de svåraste. Å ena sidan för att de kostnader som följer av produktionen ännu inte är optimerade, men så snart som man uppnår massproduktion kommer kostnaderna att minska.
Det finns en andra aspekt som vi väl känner till som politiker, och det är kraftförhållanden. Lobbyisterna byter läger när tekniken väl får en större ekonomisk betydelse i våra samhällen, och det tyska exemplet är mycket talande i detta hänseende. De tyska fackförbunden, som motsatte sig förnybar energi och som var för kärnkraft så sent som för fem år sedan, har bytt sida eftersom de i dag har fler anhängare på sidan med förnybar energi än på kärnkraftssidan.
Jag tror att detta direktiv också har tryggat det globala ledarskapet för våra industrier inom territorier som fortfarande har större potential än vi när det gäller förnybar energi. Låt oss tänka på länder som Brasilien och Indien, där vi kommer att vinna marknader.
Jag vill också meddela att jag kommer att föreslå vissa regeringsdelegater till Nobelpriset i kemi och fysik. När de faktiskt vetenskapligt kan bevisa hur ett ton tomater brinner av sig självt och producerar förnybar energi, tror jag att dessa delegater verkligen kommer att förtjäna Nobelpriset. Om jag förstår saker och ting korrekt på den vetenskapliga nivån, behövs det plast för att bränna tomater.
För att det inte skall finnas någon förvirring av det här slaget, anser jag att kommissionen har en mycket stor roll att spela när det gäller att förhindra att offentliga medel används för förbränning. De offentliga medlen måste tjäna till att utveckla goda tekniker, och särskilt metanisering.

Seppänen
Herr talman! Av de förnybara energikällorna är vattenkraften den viktigaste. Utan den skulle de förnybara energikällornas andel av EU-ländernas energiproduktion vara mycket liten, fastän man inte kan underskatta vindkraftens betydande andel i Danmark. Andra förnybara energikällor är svårare att hitta. Rådets ståndpunkt, enligt vilken förbränningen av blandavfall räknas som förnybar energi, är ohållbar. Vattenkraften måste kompletteras med andra energiformer än avfallsförbränning. Parlamentet håller fast vid målsättningen, enligt vilken tolv procent av bruttoenergikonsumtionen år 2010 skall utgöras av förnybar energi. Dit är det ändå så kort tid, att det kan vara önsketänkande att uppnå. Den knappa finansieringen av Altener-programmet visar att EU inte bidrar särskilt mycket till genomförandet av programmet. Genomförandet av programmet beror därför helt och hållet på medlemsstaterna.

Kronberger
Herr talman! Detta direktiv är ett betydande steg i riktning mot Kyotomålet och en milstolpe på vägen mot en hållbar energiförsörjning och energipolitik i Europeiska unionen. Föredraganden bör uttryckligen tackas och gratuleras. Med tanke på den knapphet i resurserna som avtecknar sig, de ökade olje- och gaspriserna samt den riskabla kärnenergin finns det dock ingen anledning för oss att luta oss tillbaka och glädja oss över det som uppnåtts.
Vi måste framför allt göra klart för medlemsstaterna i Europeiska unionen att förverkligandet av de planerade målen har ekonomiska och sociala fördelar. Jag skulle naturligtvis hellre ha haft bindande mål, men vi måste nu anstränga oss ytterligare på ett övertygande sätt, så att de förnybara energikällorna får en chans på marknaden, nämligen en frivillig.
Ytterligare ett långtidsmål är att alla energiformer skall märkas, ty energikonsumenten har rätt att få veta från vilken primärenergikälla hans el kommer.

Rübig
Herr talman, kommissionär Palacio! Även jag vill ansluta mig till raden av gratulanter och också gratulera fru Rothe till att hon har krävt bindande mål, ty sannolikheten för att vi skall komma fram till dessa bindande mål är ändå mycket stor.
Jag tror att det också är nödvändigt att garantera en effektiv och rättvis kostnadsdelning inom Europeiska unionen, så att stödet till de förnybara energikällorna också blir jämförbart och att samma måttstockar används.
Jag vill uppmana kommissionen att intensivt bedriva best practice och benchmarking, eftersom det för medlemsstaterna och i synnerhet för de blivande medlemmarna är mycket viktigt att få veta var de bästa och var de sämsta värdena finns.
Jag tror också att små och säkra kretslopp spelar en stor roll för Europas framtid och för säkerheten i försörjningen, och i likhet med vad vi redan sett, nämligen att vattenkretsloppen egentligen ger den bästa och renaste energiutvinningen, så tror jag att många nya möjligheter kan bli aktuella. Om de som ansvarar för driften av överföringsnäten nu också garanterar att det inte blir fråga om någon diskriminering, utan att de förnybara energikällorna rent av prioriteras, så kan vi ändå redan vara mycket nöjda.
Detta direktiv är naturligtvis ett mellansteg, men jag tror att det är ett riktigt mellansteg. Jag hoppas att kommissionen också snart lägger fram en allmän certifieringsmodell, som vi sedan kan arbeta vidare på.
Allt som allt tror jag att Europa med detta direktiv kommer ett stort steg framåt, och jag vill hjärtligt gratulera alla dem som arbetat med det.

Corbey
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Det har redan sagts: hållbar energi har många fördelar. Hållbar energi minskar beroendet av import från tredje land, kan alstras decentralt och ger utsikter till regional utveckling. Framför allt är den dock inte förorenande energi. Europeiska unionen försvarade vid klimatförhandlingarna i november förra året ett ambitiöst önskepaket. Europa var berett att ta ledningen, USA var det redan då ingen som litade på.
Direktivet om hållbar energi var ett utmärkt tillfälle att omsätta ord i handling. Europaparlamentet valde vid första behandlingen bindande mål och en sträng definition så att det inte kunde omfatta vad som helst. Tyvärr fann det tillvägagångssättet inget gehör hos rådet och Europeiska unionen som i två veckor i Haag hade insisterat på domestic action höll inte fast vid det.
Den kompromiss som nu lagts fram är den bästa som gick att uppnå. Mina välmenande komplimanger till föredraganden. Bra jobbat! Den här kompromissen gör att det behövs ett brett stöd och det stödet kommer verkligen att behövas den närmaste tiden. Europa kan nämligen inte längre hålla sig passivt och avvakta vad som kommer att ske härnäst. Även den kommande tiden finns det gott om tillfällen att visa att vi verkligen vill göra vårt bästa för den hållbara energin. Nu måste vi visa att vi är beredda att anta utmaningen. Det behövs för det första en gemensam europeisk forskningsstrategi för att utveckla tekniker för att skynda på övergången till en koldioxidfattig ekonomi och lära av varandra. Det sjätte ramprogrammet för forskning är ett utmärkt tillfälle för det.
För det andra krävs storskaliga investeringar. Hållbar energi associeras ofta med småskaliga lösningar: var och en med en solpanel på taket och ett par vindkraftverk i varje by. Det är fint men tyvärr inte tillräckligt. För hållbar energi krävs också storskaliga projekt och för det behövs commitment från myndigheternas sida. Det är nu dags att på nytt omsätta ord i handling för att göra det här direktivet framgångsrikt.

Wijkman
Herr talman! Även jag vill gratulera föredragande Rothe. Jag tycker att hon har utfört ett utmärkt arbete och steg för steg fört denna process mot ett alltmer positivt resultat.
Jag håller med Turmes om att beslutet, som vi förhoppningsvis kommer att fatta i morgon, är ett historiskt beslut. Det innebär att Europeiska unionen tar ett mycket betydelsefullt steg i riktning mot ett annorlunda energisystem, ett system som på allvar beaktar klimatfrågan och behovet av att diversifiera energisystemet och se till att en ökande andel av vår energi kommer från energikällor som ej påverkar naturen eller klimatet negativt.
En övergång till förnybara energikällor är ett viktigt steg. Parallellt måste stora ansträngningar göras för att vår energi skall användas mera effektivt. Vi har satt upp ett mål i direktivet om att minst 22 procent av elektriciteten skall komma från förnybara energikällor. Liksom Turmes är jag optimist i detta fall. Om efterfrågan väl kommer igång vet vi att prestanda och kvalitet ökar och kostnaderna minskar. Detta är en tumregel för all ny teknologi.
En sådan här utveckling förutsätter naturligtvis att energipolitiken i stort utvecklas åt rätt håll. Den förutsätter att subsidier för fossila bränslen, framför allt kol, avvecklas, att externa kostnader för olika energikällor internaliseras i priserna samt att vi får ett ordentligt lyft på forskningssidan.
Herr talman! Den utveckling vi nu ser är viktig för Europa. Den är naturligtvis också viktig för kandidatländerna och för utvecklingsländerna. Jag hoppas att vi inom ramen för detta program och för EU:s totala verksamhet skall kunna utveckla system som stöder både kandidatländerna och utvecklingsländerna i denna riktning.

Caudron
Herr talman, kära kolleger, fru kommissionär! Låt mig först varmt gratulera min kollega, fru Rothe, till det arbete som hon har uträttat i denna mycket komplicerade fråga. Förhandlingarna med rådet och kommissionen har förvisso varit mödosamma, men resultatet finns där. Vi har kunnat uppnå kompromissavtal som kommer att tillåta en förbättring av rådets och kommissionens förslag.
Också jag vill påminna om att förslaget till direktiv syftar till att skapa en ram som kommer att underlätta en betydande ökning av elektricitetsproduktionen utifrån förnybara energikällor. Detta direktiv svarar mot flera stora frågor: hållbar utveckling, miljöskydd, respekten för Kyoto-åtagandena, men också en spridning av våra försörjningskällor, en minskning av unionens energiberoende, och slutligen skapandet av nya arbetstillfällen.
Detta sagt, vill jag återgå till två komplicerade punkter som har funnits med under alla våra diskussioner:
å ena sidan, punkten med nationella mål som inte är tvingande. Frågan är huruvida de nationella målen som skall uppnås skall vara tvingande eller inte. Vi måste vara realistiska. Fastställandet av vägledande mål har aldrig motiverat staterna särskilt mycket. Diskussionerna har dock inte tillåtit oss att uppnå ett avtal. Lyckligtvis föreslås det i flera förslag att de på sikt skall göras obligatoriska.
å andra sidan, punkten med huruvida förbränning av avfall skall införlivas eller inte i definitionen av förnybar energi. Rådet insisterar på att införliva det. Denna önskan har inte fått enhälligt stöd. Personligen anser jag att det går mot ansträngningar inom förebyggande och återvinning. Det vore inte bra om denna användning av avfall skulle berättiga att avfall producerades, vilket jag inte anser vore en bra lösning.
För att avsluta säger jag också att vi måste stödja de bestämmelser i vilka sammanpassningsmöjligheter föreskrivs. Sammanfattningsvis herr talman, är jag glad över de framsteg som uppnåtts, som den förkämpe och anhängare av förnybar energi som jag är, men jag vill gärna peka på de svårigheter som vi fortfarande måste gå igenom, i en värld där man privilegierar marknaden och att kortsiktigt finna lägre kostnader och priser.

Valdivielso de Cué
Herr talman! Jag anser att det är i sin ordning att gratulera fru Rothe till hennes utmärkta arbete med detta betänkande och framför allt, till den kreativitet och den anda av samförstånd hon har visat under arbetets gång genom att försöka undvika en förlikning, vilket hade gjort sektorn en björntjänst med tanke på det brådskande behovet av ett direktiv inom ett så viktigt område som förnybara energikällor.
Jag anser att vi i alla energirelaterade frågor måste vara medvetna om att vi måste förbättra energikällorna. Om vi inte gör detta, kommer jorden att bli en obeboelig plats inom några få år. Det är mycket viktigt att vi säkerställer stödsystem för detta slags energikällor under en ansenlig tidsperiod för att ge vår industri möjligheter att investera beslutsamt och långsiktigt i detta energialternativ. Förslaget att säkerställa en stabil tidsram för den förnybara energin såsom det föreslås i betänkandet - även om en längre tidsfrist hade varit önskvärd - är något vi alla kan och bör stödja.
När det gäller de mål vi har satt upp, anser jag, förutom att vi borde ha varit mer ambitiösa, att målet att 12 procent av energianvändningen skall vara från förnybara energikällor senast år 2010 är något som vi måste utöka, men till att börja med är det en bra utgångspunkt. Det är likaså nödvändigt att vi ställer upp bindande mål för medlemsstaterna när detta direktiv ändras i framtiden och när sektorn har stabiliserat sig mer, på så sätt visar vi att Europeiska unionen tar sina åtaganden på allvar även när det gäller miljöfrågorna.
Jag anser helt klart att det är mycket viktigt och brådskande att uppnå en pakt på europeisk nivå för att stödja detta slags energikällor. Slutligen måste det sägas, även om jag vet att detta inte är lätt, att om vi inte agerar omedelbart kommer de kommande generationerna leva på en planet som har blivit en katastrof. Därför bör vi vara solidariska och lämna en värld efter oss som är mycket mer beboelig och för att detta skall kunna uppnås är alla förnybara energikällor oumbärliga.

Carraro
Herr talman! Jag vill gärna sälla mig till dem som gratulerat föredraganden till det arbete hon utfört. Detta är ett viktigt betänkande som äntligen definierar exakta mål när det gäller ökningen av andelen förnybar energi, och med exakta tidsangivelser. Det spelar mindre roll om dessa tidsangivelser spänner över flera år: det som är viktigt är att vi har exakta mål att mäta oss med. Vi måste vara medvetna om att detta är högt satta mål och att det kommer att bli nödvändigt att låta detta betänkande åtföljas av tillräckliga investeringar inom forskningen.
Låt mig slutligen även visa min uppskattning av kompromisstexten, och även här vill jag gratulera föredraganden Rothe för den balans och kompetens hon visat i samband med den omstridda frågan om förbränning av urbant avfall. Även jag hade föredragit den text som utarbetats av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, men jag tror att den kompromiss som uppnåtts med rådet är en god kompromiss och en kompromiss som det är värt att stödja.

Martin, Hans-Peter
Herr talman! Även jag ansluter mig till lyckönskningarna till föredraganden. Ett par påpekanden skulle jag dock gärna vilja göra. Att man inte uppnådde några bindande mål bekymrade oss alla, men man kan ju också ta de olika FN-konventionerna som en förebild. Jag tänker på Rio, där jag själv som korrespondent i detalj kunde se att något stort kan växa upp ur något litet. Hur mycket man än måste kritisera de europeiska institutionerna i deras grundläggande principer, så finns det ändå genom kommissionens Janus-ansikte en möjlighet att de sedan kan ta initiativet och föreslå bindande mål. Det vill jag egentligen redan i förebyggande syfte uppmana den närvarande kommissionären till.
Man kan också ta sig en förebild i de framgångsrika systemen. Spanien, Tyskland och Österrike förfogar redan över anordningar och metoder för hur man kan hantera förnybara energikällor, som kan kopieras av andra. Här handlar det inte om att världen skall ta efter det tyska sättet att vara, utan helt enkelt om att spara in onödiga extra kostnader, som senare kan orsaka bortförklaringar att det inte gick att uppnå målen.
När föredraganden talar om att ursprungsbevis kommer att sörja för öppenhet, så stämmer det helt och hållet med mitt ceterum censeo att de europeiska institutionerna måste uppvisa fullständig öppenhet, till nytta för alla medborgare.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade kolleger! Det är mig en stor glädje att i första hand kunna gratulera föredraganden, Rothe, till det utmärkta arbete hon har utfört under en period på ett år och nästan två månader efter det att kommissionen antog detta direktiv, vilket är en mycket kort tid, och även alla parlamentariker som har deltagit i arbetet under dessa intensiva månader av diskussioner och debatter. Jag vill än en gång uttrycka min respekt och beundran för den utmärkta tekniska kvaliteten och den kunskap om ämnet som ert samarbete, ert arbete och era ändringsförslag visar.
Jag hoppas att vi i dag kommer att slutföra arbetet i och med denna debatt och att vi i morgon i omröstningen och debatten om detta direktiv kommer att kunna anta en text i andra behandlingen, utan att behöva gå till förlikning.
Det handlar om en fråga som vi - vilket vi har bevisat - måste arbeta tillsammans med. Detta förslag utgör en del av kommissionens svar på två stora utmaningar. Den första utmaningen är hur Europeiska unionen skall ta sina åtaganden från Kyotoavtalet på allvar, hur man verkligen sätter igång åtgärder - otvivelaktigt med vissa kostnader - som visar vår vilja att uppfylla de åtaganden vi har ingått på det internationella området. Detta är vårt första mål, men vi får inte glömma en annan intressant punkt i detta direktiv som handlar om att öka det europeiska energiutbudet, det vill säga, att öka säkerheten i elförsörjningen, och även andra frågor som en del talare har tagit upp som rör teknisk kapacitet för industriell utveckling och som följaktligen också berör sysselsättningen och vår närvaro på de internationella marknaderna.
För kommissionens del är det ett nöje att meddela att vi kan stödja alla de kompromissändringsförslag som Rothe har föreslagit. Jag kommer inte att räkna upp dem nu, men jag vill dock nämna några av de punkter som har kommit upp under debattens gång.
För det första, frågan om biomassan. Det är en känslig fråga och vi måste överväga om vi skall ta med el som produceras genom förbränning av icke sorterade hushållssopor inom området för direktivet till slut eller inte. Det vill säga, om el som utvinns vid förbränning av den biologiskt nedbrytbara andelen hushållsavfall skall tas med eller inte. Mina damer och herrar, ni känner till kommissionens inledande ståndpunkt, men för att uppnå enighet är de eftergifter som görs på det här området värda mödan.
Detta slags avfall har i strikt mening ett förnybart ursprung, vilket är anledningen till att rådet har velat inbegripa det i direktivet. Kommissionen hade emellertid inte tagit med det i sin definition av förnybara energikällor, eftersom detta går emot en nyckelpunkt, nämligen målet för återanvändning och återvinning av avfall, en central fråga i behandlingen av osorterat avfall som kommissionen föreslår på området för sina strategier för hållbar utveckling. Men jag vill understryka att kommissionen anser att vi måste finna en kompromiss, en pragmatisk lösning för att undvika förlikning och förseningar.
Vi godtar alltså de förslag som Rothe har lagt fram; men vi kan emellertid inte godta ändringsförslagen 12, 13 och 14. Dessutom anser vi att ändringsförslagen 2 och 4 inte längre är nödvändiga. När det gäller ändringsförslag 11 håller vi med och vi stöder detta.
Mina damer och herrar, jag är optimistisk - vissa talare som till exempel Turmes har sagt detta - i det hänseendet att en ökad användning av förnybara energikällor kommer att medföra att kostnaderna sänks under de närmaste åren, vilket kommer att göra det lättare att innefatta dem i vår energi mix på ett klarare och enklare sätt. Detta är ett banbrytande initiativ av avgörande vikt. Vissa talare - Ayuso bland andra - har sagt att denna dag är historisk. På ett år och två månader - sedan kommissionen antog sitt förslag - kommer direktivet att antas. Jag betonar att de sänkta kostnaderna kommer att möjliggöra en ökning av de förnybara energikällorna för att producera el, och jag vill även betona att detta förslag verkligen kommer att revolutionera många aspekter eftersom målen visserligen endast är vägledande, som någon sade, men man kan dock göra dem bindande med hjälp av vissa mekanismer och det är första gången som vi ställer upp vägledande mål för varje medlemsstat på ett sådant här område. Detta medför en alldeles särskild politisk förpliktelse och i det hänseendet - och Caudron får ursäkta mig - kan jag inte hålla med om den bedömning han gör.
Under de kommande månaderna hoppas jag kunna föreslå er, mina damer och herrar, ett initiativ för att utvidga användningen av biobränslen, vilket kommer att bli en verklig impuls för att påskynda införlivandet av detta bränsle i Europeiska unionen.
Jag vill än en gång gratulera Rothe, er, mina damer och herrar samt det svenska ordförandeskapet och tacka för den möda ni har lagt ned på det här initiativet. Jag hoppas att några av de ändringsförslag som har uppnåtts i samförstånd kommer att antas under andra behandlingen här i kammaren i morgon, vilket gör att vi undviker ytterligare förseningar och att vi slipper gå till förlikning för att lösa den här frågan.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Inrättande av .EU som toppdomän på Internet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0226/2001) av Flesch för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av .EU som toppdomän på Internet (KOM(2000) 407 - C5-0715/2000 - 2000/0328(COD))

Flesch
. (FR) Herr talman! Vad beträffar detta förslag till förordning befinner vi oss i parlamentet inom ett förstärkt Hughesförfarande, det vill säga att utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har samarbetat mycket nära med utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag skulle vilja rikta mitt hjärtliga tack till min kollega, Arlene McCarthy, som var föredragande av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och som jag kunde samarbeta med på ett särskilt trevligt, och hoppas jag, effektivt sätt. Jag skulle också vilja tacka parlamentets och kommissionens tjänsteenheter som har hjälpt mig mycket i denna fråga.
I förslaget till förordning föreskrivs ett inrättande av toppdomänen ".EU" och Europeiska unionen borde som sådan, men också som komplement till de nationella domänerna, också bekräfta sin synlighet i cyberrymden och förflytta det förtroendeområde som det har skapat på den inre marknaden till Internet.
Rent allmänt tror jag att jag kan säga att filosofin i kommissionens förslag till förordning inte rubbades av de ändringsförslag som utskottet för industrifrågor och utskottet för rättsliga frågor lade fram. Herr talman, parlamentsutskotten lägger fram ändringsförslag som bidrar med ett antal klargöranden och förtydliganden till texten i förordningen och som jag anser går i riktningen för kraven från användarföretagen och tjänsteleverantörerna.
Vad gäller de allmänna principerna, betonas det eftersökta målet i ändringsförslagen med att skapa en bild av ett kvalitetsmärke för domännamnet .EU, principerna om icke-inblandning, självförvaltning och självreglering som regelbundet förespråkas av vårt parlament för förvaltningen av Internet förstärks, registerorganisationen förpliktigas att förvalta domänen " .EU" i det allmänna intresset, att iaktta förfaranden med öppenhet och utan diskriminering och att följa den bästa nationella praxisen.
I ändringsförslagen föreskrivs också att en tillämpning av förordningen måste ske med beaktande av de gällande principerna för respekten för privatlivet och skyddet av personuppgifter. Mer specifikt föreslår parlamentsutskotten att tillämpningsområdet för förordningen skall begränsas till Europeiska gemenskapen. För att en registerorganisation skall utses, kommer det att planeras ett offentliggörande i EGT av ett förfarande för intresseanmälningar, skillnaden mellan registerorganisation och registrator kommer att betonas, liksom bådas oberoende.
Rent allmänt kommer registreringen att ske på grundval av principen "först till kvarn får mala", men det planeras trots detta en så kallad " sunrise" -klausul som möjliggör ett tillfälligt skydd av rättigheterna för innehavarna av tidigare rättigheter. Vad gäller spekulativ och oegentlig registrering av domännamn kommer en upphävandepolitik och ett upphävandeförfarande, snarare än förebyggande, att antas. Medlemsstaterna kommer slutligen att kunna förhindra registrering under domännamnet " .EU" som innehåller uppenbara geografiska, geopolitiska eller historiska begrepp som inverkar på en medlemsstats territoriella struktur.
De riktlinjer som rådet ställde upp den 27 juni i år - alltså alldeles nyligen -, tycks inte ligga så långt ifrån den text som jag lägger fram för omröstning i parlamentet, och därmed borde svårigheterna mellan institutionerna inte vara oöverstigliga. Det kommer säkerligen att uppstå ytterligare svåra diskussioner, men jag tror att vi med optimism bör kunna se fram emot att en gemensam ståndpunkt skall kunna fastställas under de kommande månaderna.
Sammanfattningsvis, herr talman, skulle jag alltså vilja be parlamentet och er, att anta betänkandet med de ändringsförslag som lagts fram.

McCarthy
Herr talman! Initiativet att inrätta " .EU" som domännamn kommer att ge nödvändigt stöd åt e-ekonomins utveckling. Vi vet att den största hämskon för denna utveckling är bristen på förtroende, särskilt bland konsumenter. En europeisk toppdomän skulle därför vara liktydigt med ett område av e-förtroende. Det skulle dessutom göra det möjligt för europeiska företag att säkerställa sin synlighet och närvaro på den europeiska scenen. Som Flesch sade har vi arbetat mycket nära med detta betänkande. Vi har tillsammans utarbetat några mycket viktiga rekommendationer. De förtydligar texten och redogör i detalj för registerorganisationens roll.
Jag har i mitt utskott huvudsakligen inriktat mig på frågorna om den inre marknaden, immaterialrättsliga aspekter och de allmänna riktlinjerna. Låt mig belysa några av ändringsförslagen. Tanken bakom ändringsförslag 36 var att registerorganisationen skall införa allmänna villkor som omfattar en allmänt erkänd uppförandekod för onlinehandel och erbjuder företag möjligheten att ansluta sig till ett allmänt erkänt onlinesystem för tvistlösning utanför domstol. Detta kommer att motsvara företagens önskan att domännamnet " .EU" skall ha ett mervärde och kommer - än en gång - att innebära att ett område av e-förtroende för konsumenterna upprättas, i linje med slutsatserna från Lissabon.
Även om registreringen i allmänhet bör ske i turordning, har vi ändå föreslagit att innehavare av tidigare rättigheter, erkända i lag och allmänna riktlinjer, bör ges en lämplig tidsfrist för att registrera sina namn. Vi har försökt angripa det växande problemet med "cyberrövare", genom att be registerorganisationen att erbjuda en förliknings- och skiljedomstjänst - antingen avgiftsfritt eller på självkostnadsbasis - i syfte att ta itu med spekulativ och oegentlig registrering av domännamn. Vi föreslår att en rådgivande nämnd för policyfrågor skall inrättas - vilket är praxis när det gäller domännamn för länder -, vilken skall hjälpa till att avgöra vad som kan registreras på toppnivå.
Herr kommissionär! Vi inser behovet att göra framsteg i fråga om inrättandet av " .EU" som toppdomän och behovet av att se till att vi respekterar Internetvärldens principer, det vill säga principerna om självreglering och självförvaltning. Men det är viktigt att få principerna rätt från början, för att garantera framgång, och det är anledningen till att vi har förklarat detta i detalj. Flesch och jag har haft ett enastående samarbete. Vi ser nu fram emot ett liknande samarbete med rådet och kommissionen. Vi hoppas att de på allvar kommer att överväga våra rekommendationer och att vi kan nå ett snabbt beslut i syfte att ge " .EU" en flygande start så snart som möjligt.

Harbour
Herr talman! Jag skulle för min grupps räkning mycket varmt vilja välkomna detta betänkande och tacka fru Flesch för hennes mycket omfattande och detaljerade arbete, som visar hennes erfarenhet på området. Jag skulle också särskilt vilja hylla McCarthy, som jag har arbetat med i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Våra två föredragande har tillsammans åstadkommit ett mycket bra betänkande.
En viktig sak med det här betänkandet är att de har motstått frestelsen att krångla till kommissionens i grund och botten enkla text. I allt väsentligt, kommissionär Liikanen, säger parlamentet: Fortsätt på den inslagna vägen. Vi vill inte krångla till texten i onödan. Vi har gjort några värdefulla förbättringar, men själva grunden i ert förslag har lämnats oförändrad.
Det är viktigt, eftersom domännamnet " .EU" faktiskt är - vilket vi måste komma ihåg - en nykomling på en marknad på vilken det råder hård konkurrens och stor trängsel. Det måste rättfärdiga sin existens. För att det skall bli framgångsrikt, är det nödvändigt att företag och organisationer använder det. Förfarandena för registrering måste därför vara enkla, bekväma och kostnadseffektiva. Vi måste komma ihåg att de riktlinjer och förfaranden som används av registerorganisationen måste återspegla bästa praxis på området. För vi kommer in i detta i ett sent skede; det finns ingen ursäkt för att inte få saker och ting rätt. Några av de säkerhetsmekanismer som både Flesch och McCarthy nämner och som syftar till att skydda varumärken och undvika otillbörlig registrering - "cyberröveri" - är följaktligen särskilt viktiga.
Jag vill belysa två särskilda frågor av betydelse som jag tog upp under debatten och som - till min stora glädje - återspeglas i ändringsförslagen. McCarthy hänvisade till sitt ändringsförslag som syftar till att erbjuda organisationer med en tidigare rättighet till ett namn en registreringsperiod med företräde. Detta är någonting mycket viktigt. Vi vill inte försätta företag som redan är aktiva på detta område och som känner att de måste skydda sig själva och vill börja använda " .EU" i ett ofördelaktigt läge. Vi vill inte att de skall känna att de kommer att hållas tillbaka på något sätt. De måste erbjudas en registreringsperiod med företräde, så att vi kan undvika problemet med otillbörlig registrering, med personer som bara vill göra snabba pengar genom att gå in på ett område och ta över en domän.
Det kommer att vara av stor betydelse för den nya registerorganisationen - och jag riktar detta särskilt till kommissionen - att startdatum och registreringsperioden med företräde offentliggörs mycket ordentligt över hela Europeiska unionen, så att människor blir medvetna om dessa rättigheter.
För det andra måste vi se till att namnet " .EU" inte på något sätt tränger undan medlemsstaternas befintliga domännamn. Jag lade fram ett ändringsförslag, som till min särskilt stora glädje godtogs av mina kolleger, som garanterar att toppdomänen " .EU" inte har rätt att registrera underdomäner där medlemsstaternas domänadresser används.
Slutligen, detta innebär en värdefull förstärkning av möjligheterna för Europeiska unionens informationssamhälle i en mycket snabbföränderlig värld.

Carraro
Herr talman! Jag delar den uppskattning som redan uttryckts för betänkandet från Flesch. Det är ett mycket balanserat och kompetent betänkande, och därför kan man inte annat än stödja såväl uppläggningen som betänkandets innehåll.
I och med detta betänkande tar vi ytterligare ett steg framåt på den väg som påbörjades för flera månader sedan av kommissionen och parlamentet tillsammans mot informationssamhällets utveckling, för att återhämta den försening och för att överbrygga den klyfta som finns mellan informationssamhället på europeiska kontinenten och det mer avancerade informationssamhälle som finns i andra delar av världen, framför allt i Nordamerika. Detta är ytterligare ett viktigt steg, kanske framför allt för den allmänna opinionen, men även eller kanske just därför är det viktigt att det tas snabbt.
Jag vill inte upprepa de synpunkter som redan framförts av mina kolleger, utan jag skulle främst vilja understryka en enda punkt till: min tillfredsställelse med att denna utveckling fortsätter att garantera operatörernas självreglering även inom ramen för Internet. Vi måste hela tiden upprepa att Internet är något fantastiskt och det måste fortfarande vara det när vi skapar en europeisk toppdomän, bland annat för att den skall vara självreglerande, dvs. operatörerna skall själva få bestämma. Vi måste därför fortsätta på den inslagna vägen och ytterligare förbättra den europeiska informationstekniken samtidigt som vi undviker att inskränka dess oberoende eller att byråkratisera något som just på grund av att det har kunnat utvecklas spontant, har varit positivt.

Plooij-van Gorsel
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Jag skulle gärna vilja gratulera föredraganden, Flesch, till det utmärkta resultat som hon uppnått inom utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi och i samråd med kommissionen och rådet. Det har heller inte lämnats in några fler ändringsförslag. Allt det under ett halvår medan kommissionen behövde tre år för att lägga fram ett förslag. Det gäller nu för rådet och parlamentet att hålla farten uppe. Användarna har ju väntat intensivt och länge. Då förväntar jag naturligtvis av er, herr kommissionär, ett snabbt, praktiskt och enkelt genomförande som passar i Internetkulturen.
Införandet av " .EU" som toppdomän på Internet skulle ge Europeiska unionen mer profil på de världsomspännande informationsnäten och det innebär också ett extra mervärde för namngivningssystemet på Internet som komplement till de nationella domännamnen. Det är två saker som är avgörande i sammanhanget.
För det första måste den organisation som förvaltar registret vara oberoende och måste dess arbete genomföras öppet och med insyn och inte vara diskriminerande. Alla intresserade organisationer bör vara representerade i registret.
För det andra måste medlemsstaterna tidigt avgöra vilka domännamn de själva vill använda. I det sammanhanget behövs tydliga kriterier. Principen first come first serve men även klara regler som kan förhindra missbruk. I Nederländerna minns vi fortfarande allt för väl hur staden Amsterdam www.amsterdam.nl var tvungen att köpa tillbaka sitt domännamn till ett hutlöst högt pris eftersom det namnet redan hade registrerats av ett porrföretag.
Ett snabbt åstadkommande av " .EU" som toppdomän på Internet ger en utmärkt chans att förstärka medborgarnas och företagens förtroende för e-handeln. Det stimulerar den ekonomiska tillväxten, den europeiska industrins konkurrenskraft och därmed sysselsättningen. Den juridiska ramen för den inre marknaden spelar också en viktig roll på det här området.

Crowley
Herr talman! Även jag skulle vilja instämma i gratulationerna till föredraganden - och till föredraganden av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden - när det gäller det förslag som vi har framför oss. I likhet med tidigare talare välkomnar jag förslaget, eftersom det är hög tid att vi i EU får vår egen domän. Det kommer att göra det möjligt för fler företag att utnyttja den nya e-ekonomin, och det kommer även att leda till att en del av den osäkerhet och några av de svårigheter som för närvarande finns i fråga om de olika domänerna försvinner.
Det enda jag oroar mig för gäller Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (ICANN). Detta organ är inrättat i enlighet med Förenta staternas lagstiftning och är redan i färd med att registrera " .EU" som domän i syfte att låta folk köpa även " .EU" -domäner. Jag skulle, om möjligt, vilja höra kommissionären tala om vilka åtgärder han har vidtagit för att ta itu med denna möjliga framtida konflikt. Jag, jämte andra ledamöter i kammaren, har fullt förtroende för att kommissionen ser till att på ett innovativt och nytt sätt garantera att denna domän skyddas i framtiden.

Cappato
Herr talman! Samtidigt som jag gratulerar föredraganden vill även jag, i likhet med Carraro, tala om den oerhörda betydelsen av självreglering när det gäller Internet. Ur den synpunkten kunde det väcka en viss oro med en rådgivande kommitté som väger alltför tungt i förbindelserna mellan företrädarna för industrins branschorganisationer, företagen, fackföreningarna och tjänsteleverantörerna. Låt oss undvika att alltför mycket göra proceduren för att hantera domänen " .EU" stelbent, och låt oss i stället anstränga oss att fylla denna domän med europeiska elektroniska medborgerliga rättigheter. Detta är ett förslag som jag skulle vilja ställa till kommissionen: fundera genast på hur man, även med hjälp av domänen " .EU" , skulle kunna garantera nya rätigheter, till exempel tillträde till interaktivitet i förhållande till de europeiska institutionerna i samband med framställningar, ombudsmannen, deltagande i anställningsförfaranden och upphandling. Genom interaktion mellan medborgarna och Europeiska unionens institutioner skulle man med andra ord kunna fylla domänen " .EU" med ett äkta europeiskt, telematiskt medborgerligt innehåll.

Valdivielso de Cué
Herr talman! Jag vill säga att det här betänkandets främsta egenskap är den person som har utarbetat det, eftersom det verkligen är ett nöje att arbeta med henne. Som vi alla vet upptäcker människor från hela världen nya länder, branschorganisationer och i många fall livsstilar som är helt annorlunda än deras egna.
Utvecklingen av detta kommunikationsmedium är verkligen anmärkningsvärd och i många utvecklade länder är tillgången till Internet praktiskt taget total, och i andra länder är det bara en tidsfråga. Vi har dock många gånger sett att Internet missbrukas. Vi måste undvika otillbörligt bruk av domännamn som kan påverka Europeiska unionen och dess medlemsstater negativt registreras under toppdomänen " .EU" , eftersom " .EU" kommer att vara Europeiska unionens skyltfönster mot världen, den kommer att vara vår märkesimage och kommer att ingå i vårt gemensamma arv, och som sådant måste den behandlas, övervakas, kontrolleras och skyddas.
Jag anser kort sagt att det finns vissa aspekter i den ekonomiska verksamheten som bör kontrolleras för att se om avsikterna är goda och därför måste man enligt min åsikt kontrollera innehållet i toppdomänen " .EU" , för att se att det är av god kvalitet, att informationen är tillförlitlig och att innehållet är sammanhängande.
Jag vill erinra om att Europeiska unionen åtnjuter ett utmärkt rykte och vad vi måste göra är att stödja detta och se till att det förbli så.

Martin, Hans-Peter
Herr talman! Efter en ganska teknisk introduktion bör man inte glömma vad det handlar om. Det sägs alltid med all rätt att Europa inte har något ansikte. Om man som en publicistisk företagsam människa vill lämna en adress, så heter det "dot.at, dot.dot.com, dot.dot.net, dot.org". Nu får vi ett ansikte, vi får en adress. Det är redan värt en hel del, om vi lyckas med det och om kommissionen finner en lämplig metod för det. Vi kommer att bli ".EU".
Att vi är så sena med det beror återigen i stor utsträckning på att vi ännu inte lyckats växa samman till denna enhet, som vi påstår att vi redan har vuxit samman till. Detta Europa utvecklar sig från den inre marknaden förhoppningsvis, kanske via politiken, långsamt också fram till en identitet. Att då mycket går snett, det vet vi. Jag litar på kommissionen och på alla ansvariga, så att det inte kommer att ske något slarv, när vi får denna huvuddomän, så att exempelvis det inträffar som föregående talare har berört. Stickord "Amsterdam.nl".
Jag skulle i samband med utvidgningen och även Europas återregionalisering också önska mig att även regionerna får chansen att finna motsvarande tillägg eller prefix. På den punkten vill jag inte instämma i det som sägs i föreliggande betänkande.
Jag anser dock att det i ändringsförslag 15 kan välkomnas att föredraganden åberopar öppenhetsprincipen, vilket leder mig till min ceterum censeo, att EU-institutionerna måste föregå med fullständig öppenhet, till gagn för medborgarna.

Niebler
Herr talman, ärade kolleger! Även jag vill först gratulera föredraganden från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, fru Flesch, så hjärtligt till hennes utmärkta betänkande. Ni har verkligen lyckats, kära fru Flesch, att i ert betänkande ta tag i väsentliga aspekter när det gäller " .EU" och på så vis också skapa de riktiga förutsättningarna från parlamentets sida.
Vi bygger med denna förordning på det europeiska huset, nämligen i virtuell form. Med top level domain " .EU" kommer vi att bättre kunna visa vår europeiska identitet på Internet. Det har många fördelar. Den elektroniska handeln i Europeiska unionen främjas. Konsumenterna kan genom EU domain se att företag som är verksamma på Internet tillhör den inre marknaden, och få större förtroende för dem.
Hittills har europeiska företag - Martin har påpekat detta - med .com- domäner ibland betraktats som amerikanska företag, inte europeiska. Europeiska företag, organisationer och privatpersoner får nya pregnanta adresser, som sedan länge varit upptagna i de gängse domänerna. Det finns ju exempelvis långt mer än 10 miljoner .com-domäner i EU.
Efter att också rådet för några dagar sedan uttalat sig för att man skall införa top level domain " .EU" , kommer vi genom att anta förordningen före sommaruppehållet att bidra till att man kan börja registrera de första " .EU" -adresserna under våren 2002. Jag kan därför bara uttryckligen be om att ni godkänner detta förehavande, särskilt i en tid där mer än 90 procent av de mest besökta webbsidorna finns i USA och cirka 70 procent av den elektroniska handeln äger rum i USA.

Van Velzen
Herr talman! I första hand vill jag tacka föredraganden för det utmärkta samarbetet och det fina sätt som hon formulerat sitt betänkande på.
Jag vill ta upp ett par punkter. För det första metoden för registrering av en " .EU" -domän. Principen för registreringspolitiken är att den som vill registrera en " .EU" -domän även har de tillhörande rättigheterna till märkesnamn. I det sammanhanget måste två intressen vägas in. Å ena sidan förhindrande av missbruk och å den andra att göra registreringen så enkel som möjligt för små och medelstora företag och för medborgare. Det finns två möjliga modeller för det.
Den första modellen är att från början ställa mycket höga krav innan någon får ett sådant " .EU" -domännamn och sedan leder det till att man får för få namn eftersom hindren är för höga. Den andra modellen är att man i efterhand ingriper om det oförmodat ändå blir tal om missbruk eller spekulation. Därför vill jag peka på ändringsförslag 34 i vilket det står bra formulerat.
Vi föredrar den andra modellen eftersom den andra modellen är mycket vänligare mot de små och medelstora företagen, i mycket större utsträckning leder till domännamn och även till många fler domänregistreringar, tror jag. Jag tror att det är den rätta vägen.
Min andra punkt är öppenheten gentemot medborgare och företag. För EU-medborgare ger " .EU" tydlighet. Det anger nämligen att det endast går att registrera personer och företag som är juridiskt etablerade inom EU. Det är ändringsförslag 24. Det betyder mer rättssäkerhet, mer förtroende och mer tillväxt för e-handeln inom Europeiska unionen. Det är ju det som det handlar om när allt kommer omkring, tycker jag.
Slutligen också min tredje punkt. Hela det här passar in i den EU-politik som vi vill föra. Vi vill inta en position med stora möjligheter inom kunskapssamhället. Jag tycker att " .EU" -domänen är en bra signal om detta och jag stöder det helhjärtat.

Rübig
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europa är, mätt på bruttonationalprodukten, nummer 1 i världen, och jag tror att det är bra om vi även i fortsättningen anstränger oss lite mer för att marknadsföra Europa. Jag anser att det är positivt att vi vill bli det mest konkurrenskraftiga området här i världen, och jag tror att vi måste fortsätta att arbeta hårt på det. Våra konkurrenter här i världen sover inte, utan de har bra initiativ på gång, så att det också för oss är viktigt att agera så effektivt och snabbt som möjligt på detta område.
Vi har i Europa 18 miljoner företag, och jag tror att det för dessa företag är en mycket avgörande marknadsfördel, om de utan problem kan kännas igen genast och enhetligt över hela världen. Konsumenternas förtroende är den väsentliga grundvalen för affärer, och därför är Europeiska unionens närvaro på de globala näten med en top level domain av särskild betydelse.
Jag tror att det också krävs effektiva tvistlösningar, och att de skall kosta så lite som möjligt, men också vara neutrala och icke diskriminerande. Just när det gäller spekulationer eller missbruk av namnregistrering bör man kunna ingripa så snabbt och effektivt som möjligt, eftersom det är en mycket väsentlig förutsättning för de inblandade parterna och kan uppfordra dem att agera effektivt.
Att det skall ske ett upphandlingsförfarande i fråga om registret, är också mycket viktigt, eftersom man därmed också garanterar ett optimalt underhåll av det europeiska området, och jag önskar kommissionen och särskilt också fru Flesch all välgång. Jag tror att ni härmed har tagit ett viktigt steg i Europeiska unionen.

Liikanen
. (EN) Efter ett samråd med allmänheten som pågick under hela förra året lade kommissionen i december fram förslaget om att inrätta " .EU" som toppdomän. I Internet-termer är det en evighet. Europeiska Internetanvändare blir alltmer otåliga att få en " .EU" -toppdomän där de kan registrera alleuropeiska namn. Det är därför absolut nödvändigt att EU vidtar erforderliga åtgärder för att inrätta " .EU" så snart som möjligt. I detta avseende gläder det mig att notera den gemensamma inriktning som man enades om i rådet i förra veckan, vilken innebar ett stort steg framåt.
När det gäller parlamentet skulle jag särskilt vilja tacka fru Flesch och fru McMarthy för deras insatser som föredragande. Deras arbete har bidragit betydligt till en situation i vilken vi är mycket nära att nå en överenskommelse mellan institutionerna, vilket skulle göra det möjligt att inrätta " .EU" som toppdomän inom kort. Vår högkvalitativa diskussion här i plenum i dag gläder mig oerhört mycket.
I fråga om ändringsförslagen har särskilt föredragandena lagt fram ett antal ändringsförslag som kommer att förbättra förordningens text betydligt. Här omfattas ändringsförslag som syftar till att förstärka huvudprinciperna för Internetförvaltning, förtydliga överensstämmelsen med gemenskapens dataskyddsregler och skärpa definitionerna som avser registerorganisationens roll och funktioner. Kommissionen välkomnar även det stöd som föredragandena ger till kommissionens förslag om en rådgivande kommitté.
Det har också lagts fram ett antal ändringsförslag som kommissionen kan godta i princip, under förutsättning att vissa förtydliganden görs. Dessa omfattar förslaget om att kommissionen bör ha rätt att kräva ersättning för förvaltningskostnader för tjänster till stöd för registerorganisationens verksamhet. Om avsikten är att säkerställa att registerorganisationen förblir kostnadsneutral för kommissionen, är detta godtagbart - fastän kommissionen skulle välkomna en tydligare hänvisning, för att undvika varje antydan om att registerorganisationen påläggs något slags fast avgift.
När det gäller förslagen om en rådgivande nämnd för policyfrågor som skall bistå registerorganisationen, håller kommissionen med om att ett brett samråd med de europeiska Internetanvändarna kommer att utgöra en nödvändig förutsättning för att registerorganisationen skall fungera ordentligt. Samtidigt kommer det att vara viktigt att klargöra hur ett sådant organ skulle samverka med kommissionen och medlemsstaternas kommitté.
Synsättet att turordningsprincipen bör tillämpas vid registrering stöds av kommissionen, då det är en av de underliggande principerna för den registreringsprocess som föreslås av kommissionen. Vi skulle emellertid vilja påpeka att denna allmänna princip måste underställas de regler och principer som antas som allmänna riktlinjer för " .EU" -registrering, bara för att undvika de problem som har nämnts av ett antal talare i kväll.
Kommissionen har inte heller några invändningar i fråga om kravet på att registrerare skall följa en uppförandekod, fastän det är viktigt att se till att undvika förvirring och varje antydan om kontroller a priori. Carraro sade också ett par saker som jag stöder.
Kommissionen ställer sig helt och hållet bakom öppenhetsprinciperna och stöder offentliggörandet av ett förfarande för intresseanmälan i den officiella tidningen, vilket även nämndes av Martin. Förfarandet att offentliggöra villkoren för registerorganens inrättande och de allmänna riktlinjerna i den officiella tidningen kan visa sig vara mycket besvärligt, och alternativa sätt för offentliggörande kan vara effektivare. Varför inte använda en webbplats denna gång? När vi talar om " .EU" , varför inte uppsöka allmänheten på webbplatsen?
Det finns, emellertid, några ändringsförslag som kommissionen inte kan godta. När det gäller ändringsförslagen om de hindrande åtgärder som medlemsstaterna kan vidta på geografisk och geopolitisk grund, skulle jag vilja påpeka att en situation där medlemsstaterna var och en för sig vidtog sådana åtgärder gentemot registerorganisationen skulle kunna leda till motstridiga åtgärder eller flera olika oförenliga förhållningssätt. Frågan om geografiska och geopolitiska namn är emellertid en viktig politisk fråga för vissa medlemsstater, och den erkänns fullständigt av kommissionen.
Jag är övertygad om att den kompromiss som nåddes i rådet om att införa ett nytt stycke för artikel 4.1 a kan erbjuda ett alternativ som parlamentet kan tänkas vilja överväga vidare.
Även förslaget om att registerorganisationen skall säkerställa att företag som registrerar ett namn är lagligen etablerade i gemenskapen är problematiskt. Mot bakgrund av registreringsprocessens automatiserade natur är det inte praktiskt för registerorganisationen att utföra kontroller av registrerare a priori. Bortsett från frågor om teknisk utförbarhet, skulle kommissionen anse att ett sådant krav utgjorde en orimlig börda på registerorganisationen och ett onödigt hinder för registrerare.
Kommissionen kan inte heller godta förslaget om att registerorganisationen bör vara skyldig att tillhandahålla information till tredje part som har "berättigat intresse" av denna. Det är inte klart exakt hur en sådan bestämmelse skulle kunna tillämpas, och vi menar att registerorganisationen under alla omständigheter kommer att lyda under befintliga rättsliga bestämmelser för offentlighet.
Det tycks även finnas språkliga problem i fråga om begreppen "public policy" och "public order" i de franska och engelska versionerna. Kommissionen måste här upprepa sin ståndpunkt att de offentliga myndigheterna bara skall delta på de områden av registerorganisationens arbete som berör frågor som är av verkligt intresse för den breda allmänheten och inte i registerorganisationens dagliga verksamhetsbeslut.
Crowley tog upp frågan om " .EU" , och jag tog också emot ett e-brev i slutet av juni, vilket handlade om inrättandet av www.eu och innehöll ett "Välkommen att använda våra tjänster!". Det var naturligtvis en aning pinsamt, men vi måste klargöra att vi, efter att ha verifierat saken, känner till att det finns så kallade alternativa vägar (alternative routes) utanför domännamnssystemet - det vill säga toppdomäner som samordnas av ICANN - och att den alternativa vägen www.eu nyligen har inrättats av organisationen "The Universal Registry".
Den framtida toppdomänen " .EU" kommer emellertid att fungera inom ramen för det av ICANN godkända namnsystemet, delvis på grund av att vi måste se till att de flesta användarna i EU kan nå adresser under " .EU" , men även på grund av att kommissionen stöder principen om en enda officiell förvaltare av domännamnssystemet. Det finns alternativa förvaltare som fullt lagligt bedriver verksamhet inom Internet, men deras domäner har förhållandevis begränsad synlighet och kan vara svåra att nå på grund av att flertalet webbläsare - av naturliga skäl - pekar på namnservrar som står i samband med ICANN-godkända toppdomäner.
Till Cappato vill jag säga att kommissionen just har antagit ett meddelande som syftar till att göra kommissionen till en "e-kommission", och det är en stor utmaning att se till att alla kommissionens verksamheter finns online och att vi kan ge alla medborgare tillträde men även - på medellång och lång sikt - samverka med våra partner och medborgare.
Av de fyrtio ändringsförslag som har lagts fram av föredragandena kan kommissionen godta ändringsförslagen 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 16, 17, 19, 21, 22, 25, 26, 28, 31, 35, 38, 39 och 40 till fullo. Kommissionen kan godta ändringsförslagen 9, 13, 14, 18, 20, 29, 30, 32 och 36 delvis eller i princip. Van Velzen nämnde ändringsförslag 34. Det innehåller positiva inslag, men av särskilda skäl som står i samband med frågan om upphävande har kommissionen lagt ändringsförslaget till dem som kommissionen inte kan godta, nämligen ändringsförslagen 6, 15, 23, 24, 27, 33, 34 och 37.
Dessa 40 ändringsförslag - av vilka kommissionen kan godta 32 till fullo, delvis eller i princip - antyder, slutligen, att parlamentet och kommissionen helt klart strävar efter ett gemensamt mål: att se till att toppdomänen " .EU" inom kort kommer att vara en framgångsrik toppdomän med många registrerade namn.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äger rum i morgon kl. 12.00.

Regelverk för radiospektrumpolitiken
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0232/2001) av Niebler för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ett regelverk för radiospektrumpolitiken i Europeiska gemenskapen (KOM(2000) 407 - C5-0449/2000 - 2000/0187(COD)).

Niebler
, föredragande. (DE) Herr talman, ärade kolleger! Jag vill först tacka er alla så hjärtligt för ert stöd till mitt betänkande. I utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi hade vi ju en mycket intensiv och fruktbar debatt, och jag har inte bara från kollegerna i detta utskott, utan också från kollegerna i utskottet för regionalpolitik, transport och turism och utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott fått bra ändringsförslag, som jag också gärna har tagit med i mitt betänkande. Formellt gick det till slut mycket bra att integrera ändringsförslagen i en kompromiss, som antogs i utskottet med 49 röster av 50 och en nedlagd röst.
Temat för mitt betänkande är kommissionens förslag om ett regelverk för radiospektrumpolitiken i Europeiska gemenskapen. Innehållsmässigt gäller det att fastslå vilka institutioner som i framtiden skall fatta beslut om radiospektrum, och i vilket förfarande. I förslaget sägs uttryckligen inte något om den faktiska allokeringen av frekvenser, dvs. det fastslås inte om bestämda frekvensband skall tillhandahållas för telekommunikation, radio, transport eller militär, utan förslaget inskränker sig enbart till institutionella frågor och bestämmelser om förfarande.
Målet och syftet med direktivet är att skapa en tillförlitlig rättslig ram, på vars grundval frågorna om harmonisering av användandet av radiospektrum, allokeringsförfarandet och användningsvillkoren sedan alltid skall beslutas på EU-nivå, när det krävs frekvenser för att genomföra politiska mål i unionen. Härvidlag kan man skilja mellan två slags frågor. Till att börja med skall det fattas politisk-strategiska beslut. Dessa politiska idéer måste sedan genomföras. Såtillvida handlar det om tekniska genomförandeåtgärder. Denna åtskillnad mellan politiska beslut å ena sidan och de tekniska genomförandeåtgärderna å andra sidan känner vi ju redan till från Lamfalussys betänkande.
Flera aspekter visar på den stora betydelsen och omfattningen av förslaget. Radiospektrumet blir genom sin starkt ökande användning mer och mer en begränsad värdefull ekonomisk tillgång och en avgörande sysselsättningsfaktor. Allokering av avsnitt av spektrumet för olika typer av användning, exempelvis kommunikation, radio, transport, polis, militär, jordobservation etc., blir alltmer komplicerad. Strategiska beslut måste fattas för att jämka samman behoven från kommersiella användare och från icke-kommersiella användare. Hur värdefulla frekvenserna nu har blivit, syns också på resultatet av UMTS-licensauktioneringen, som medlemsstaterna förra året genomförde för ett mycket begränsat avsnitt av spektrumet. För Tysklands användningsområde var företagen till exempel beredda att betala 50 miljarder euro, i Storbritannien gav auktionen som bekant 38,5 miljarder euro. Anvisning och allokering av frekvenser till de olika användargrupperna och användarna måste därför, vilket nu är aktuellt, göras på så öppet och demokratiskt sätt som möjligt, vare sig det sker på medlemsstaternas nivå, på europeisk nivå inom ramen för CEPT eller nu på EU-nivå, när det skall beslutas om frekvensberoende gemenskapsaktiviteter.
Det är i grund och botten självklart att radiospektrumpolitiska beslut på europeisk nivå skall fattas av Europaparlamentet och av rådet. Det måste i regel vara en uppgift för politiken och i synnerhet för de folkvalda företrädarna att besluta om en fråga som är så viktig för samhället och näringslivet som radiospektrumpolitiken. Genomförandet av dessa beslut i praktiken, alltså det tekniska genomförandet, kan uppdras åt kommissionen. Härvid bör kommissionen också kunna utnyttja CEPT:s sakkunskap, genom att den i förekommande fall inhämtar förslag till lösningar från CEPT på tekniska problem. De ändringsförslag, som de 49 av 50 ledamöterna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har enats om, föreskriver just detta.
Två ändringsförslag från PSE-gruppen, som kommissionen mycket väl känner till, ifrågasätter emellertid återigen denna linje. Det gäller ändringsförslag 22 och 23, som har lämnats in till kammaren. De lär till slut förhindra att parlamentet och rådet i framtiden gemensamt beslutar om radiospektrumpolitiken. I framtiden skall bara kommissionen tillsammans med rådet besluta om det. Detta kan jag inte stödja, och därför kan jag bara uttryckligen be er att inte rösta för dessa ändringsförslag. Jag kan däremot rekommendera ELDR-gruppens ändringsförslag och dem från min egen grupp, som lämnats in av rättsliga skäl efter en rekommendation från rättstjänsten.
(Applåder)

Pohjamo
Herr talman, ärade kommissionär! Jag vill tacka föredraganden av betänkandet, fru Niebler, för hennes ansträngningar i denna viktiga fråga. Tack vare den ökande användningen av radiofrekvenser blir de en allt mer begränsad och även värdefullare vara. Som föredragande av yttrandet från utskottet för regionalpolitik, transport och turism vill jag betona transportbranschens betydelse och varje transportforms lika rätt att använda radiofrekvenser i sin verksamhet och framför allt för att säkerställa resenärernas trygghet. Till exempel är flyg- och sjötrafiken helt och hållet beroende av användningen av radiofrekvenser. Man måste även ta hänsyn till regionernas olika behov.
I behandlingen i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi godkändes en del av ändringsförslagen från vårt utskott, men en del andra godkändes inte. Jag har för vår grupps del givit två ändringsförslag till plenum, vilka återspeglar vår grupps ståndpunkter. Ändringsförslag 24 berör det regionala perspektivet. Där påpekas att olika förhållanden såsom befolkningstätheten och avstånden, industrins struktur och transportsituationen måste beaktas när man harmoniserar radiofrekvenserna. Ändringsförslag 25 gäller öppenhet. Offentliggörandet av informationen som gäller användningen av frekvenserna är viktigt, men man har nytta av offentliggörandet endast om den offentliggjorda informationen innehåller allt det material som behövs för ett effektivt utnyttjande av informationen. Orsaken till öppenheten är att man effektivt skall kunna ta de oanvända frekvensområdena i bruk. Bilagan till förslaget till beslut är alltför allmänt utformad och där blandar man uppenbarligen ihop reservering för användningen av frekvenser för olika ändamål och anvisningen av frekvenserna till användarna. Jag hoppas på stöd för båda dessa ändringsförslag.

Junker
Herr talman, kära kolleger! Niebler har med bravur bemästrat en mycket svår fråga, som jag behandlade för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Ingen kan bestrida att en ny rättslig ram för radiospektrumpolitiken är förnuftig, i ljuset av den tekniska utvecklingen. Härvid måste dock vissa principer beaktas, ty tekniken är visserligen neutral, men användningen är det inte.
I utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, vars enhälliga åsikt jag här företräder, gällde det exempelvis att tillhandahålla tillräcklig överföringskapacitet för sådant som är av allmänt intresse. Uttryckt på annat sätt: Vid sidan av ekonomiska synpunkter skall också politiska, kulturella och sociala aspekter samt enskilda rättigheter och konsumentskyddsfrågor inkluderas. Det gäller framför allt för radioutbud som är uttryck för kulturell mångfald, åsiktsfrihet och pluralism, och därmed utgör en betydande faktur för åsiktsbildningen i den demokratiska processen.
Det är desto viktigare som det i förslaget med all rätt betonas att det i fråga om radiofrekvenser handlar om en bristvara, vilket på längre sikt också kommer att förbli så. Därför vore inte en överbetoning av den ekonomiska effektiviteten tillåten. Också på en öppen konkurrensinriktad marknad för elektroniska kommunikationsnät och -tjänster måste anbud, som riktar sig till allmänheten, ha en garanterad plats.
Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har inte tillägnat sig denna uppfattning från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott i den utsträckning som vi ansett vara önskvärd, men man bekänner sig dock till principen om åsiktsfrihet, och detta är ett avgörande motiv till att vi också kan rösta för betänkandet i denna form.
Också på annat ställe betonas att man bör ta hänsyn till de demokratiska, sociala och kulturella intressena, som hänger samman med användningen. Man måste förvänta sig av medlemsländerna att de gör rättvisa åt detta krav. Det gäller även för Italien - ett litet skämt riktat till Berlusconi!

Van Velzen
Herr talman! Niebler har uträttat ett utmärkt arbete som föredragande. Jag vill gärna gratulera henne till kvaliteten på hennes betänkande. Jag vill egentligen ta upp ett par frågor som är litet kontroversiella.
Fråga ett är möjligheten att mer harmonisera den militära användningen av radiospektrumet. Vi vet att militären använder väldigt mycket spektrum. Det är naturligtvis historiskt förståeligt, men om vi strävar efter en gemensam säkerhetspolitik så måste vi också undra om effektiviteten egentligen är tillräcklig när det gäller användandet. Så är inte fallet, tror jag. Vi ser just nu ett stort lapptäcke. Jag tror att vi främst i den privata sektorn behöver mycket mer spektrum.
Vad kan man göra då? Normalt sett skulle man säga harmonisera men det är naturligtvis väldigt svårt. Därför föreslår jag en sorts etapplan. För det första ställa prioriteter med avseende på militär och civil användning. För det andra måste medlemsstaterna vara öppnare med avseende på användningen av det militära spektrumet. För det tredje måste kommissionen, rådet, parlamentet och alla berörda parter samarbeta för att äntligen börja diskutera den här frågan och främst söka efter sätt hur den här harmoniseringen skall kunna äga rum i framtiden. Det är inte enkelt men det måste gå.
Min andra punkt: en åtskillnad mellan politiska frågor och tekniskt genomförande. Mycket av det som händer i CEPT är tekniskt. Alla de tekniska punkterna har väldigt många politiska aspekter. Därför tycker jag att det är mycket viktigt att de politiska aspekterna diskuteras mellan kommissionen, rådet och parlamentet och att vi självklart överlåter de tekniska frågorna till CEPT. Jag tror dock att det är viktigt att även här äntligen diskutera den politiska ramen och därför rekommenderar jag verkligen det här ändringsförslaget.

Mann, Erika
Herr talman! Jag vill tacka alla tre institutionerna. Min kollega Niebler är visserligen ingen institution, men hon har nästan agerat som en institution. Hjärtligt tack för betänkandet. Men jag vill också uttala ett tack till kommissionen och rådet. Till rådet, eftersom det har varit mer flexibelt än vad vi för någon tid sedan hade förväntat oss, kollegerna från kommissionen kan säkert hålla med om det. Men också ett tack till kommissionen, eftersom man här med envishet i flera år har drivit en fråga, där vi inte hade förväntat oss att något skulle ske så snabbt.
Men jag måste också säga till kommissionen att den delvis har agerat med en något onödig hårdhet, även i fråga om de ändringsförslag som parlamentet har lämnat in, och att man här kanske inte visat den lämpliga institutionella flexibilitet som hade varit möjlig, eller som jag hade förväntat mig från kommissionen. Kollegan Niebler har ju med all rätt påpekat att det finns en avsevärd skillnad mellan de tekniska åtgärderna och de politisk-strategiska besluten, och att Europaparlamentet i själva verket måste spela en större roll när det gäller politisk-strategiska beslut än vad som förutses i betänkandet, så att öppenhet garanteras och så att demokratiska strukturer faktiskt etableras. Det har ännu större betydelse mot bakgrund av att rådet ju överhuvud taget inte är ense med kommissionen om att det skall etableras en senior level group. Då har vi nämligen bara utskottet kvar, och därmed kommer det institutionella måttet vad gäller demokratiska beslut att begränsas avsevärt.
Därför skulle jag personligen stödja kollegan Nieblers nya förslag, där hon föreslår ett s.k. call back-förfarande, som etablerades efter Lamfalussy. Min grupp har i varje fall lämnat in ändringsförslag. Jag hoppas att dessa ändringsförslag kommer att stödjas av kammaren. De kommer dock att kompletteras av ett muntligt förslag, som jag också hoppas att kammaren kommer att stödja. Där tar vi upp rådets förslag att i de fall man skall gå utöver tekniska åtgärder, skall kommissionen föreslå parlamentet och rådet en rättsakt. Jag hoppas att vi kommer att få stöd för detta, och jag hoppas att kommissionen kan leva med detta ändringsförslag.

Thors
Herr talman! Jag vill tacka för att Echelon-utskottets arbete har synts så väl i finländska medier i kväll. Det är en av de stora nyheterna idag. Likaså vill jag säga till kommissionären att vi tycks ha fått till vana att fira tisdagskvällar här tillsammans. All the usual suspects, som vi är i dessa frågor. Det är nästan litet absurt, bästa vänner.
Föredraganden och de föregående talarna har poängterat betydelsen av en effektiv användning av den nya bristresursen frekvenser. Det är viktigt att vi har en öppenhet i det bruket. Som Pohjamo sade är det också viktigt att man redovisar villkoren för de frekvenser som används. Man bör också på särskilda villkor kunna reservera frekvenser för samhällsnyttiga tjänster.
Såsom påpekats är det egentligen de institutionella frågorna som är svåra. Jag är personligen litet rädd för att vi har arbetat ganska så snabbt och att vi håller på att utarbeta ganska många hierarkier. Vi talar om tekniska genomförandebestämmelser. Vi talar också om den politiska nivån och om de mandat som ges till CEPT. Systemet är med andra ord ganska komplicerat. Vår grupp kom med förslaget till the call back procedure. Jag hoppas dock att vi är eniga om att det som i detta sammanhang benämns som tekniska genomförandeåtgärder inte innefattar tekniska saker. Vi skulle i annat fall gå in alltför mycket på CEPT:s område.
Det finns även vissa andra aspekter som skulle behöva korrigeras i morgon. Det finns fortfarande ett förslag om att sända observatörer till högnivågruppen. I parlamentets förslag förekommer både en högnivågrupp och en kommitté. Vi kan inte ha både representation i en högnivågrupp och call back procedure. Det är tårta på tårta. Fram till i morgon måste vi nog se över hur vi kan korrigera detta.

Rübig
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det vi behöver är enhetliga förfaranden när det gäller allokering av frekvenser. Målet bör vara att uppnå en så stor nationalekonomisk nytta som möjligt. UMTS har visat oss att det finns ett handlingsbehov här. Om det faktiskt genom tilldelning av radiospektrum uppstår ett slags virtuell egendom, vore det inte förnuftigt att tillåta licensieringar på detta område, så att det också vore möjligt med nya intäkter igen för finansministrarna, och så att det vid företagens bildande av eget kapital uppstår en fördel för båda sidor. Jag tror att vi här när det gäller tilldelning av radiospektrum bör överväga helt nya teorier och också ha modet att genomföra dem.
Jag får många klagomål från CB-radioter. Herr Scheibenbogen skriver regelbundet till mig. Det handlar helt enkelt om att man ännu inte heller har hittat någon inre marknad för användningen av utrustningen i Europa och att vi här också på detta hardware-område bör finna ansatser som garanterar den inre marknaden.
I artikel 7 handlar det om offentliggörande av information. Här skulle det intressera mig att höra av kommissionären i vilken form denna information skall ges i framtiden? Vid artikel 10.1 skulle jag önska mig att i framtiden kanske också principerna för de reglerande myndigheternas undersökningsbefogenheter skulle preciseras, naturligtvis med iakttagande av principerna för lämplighet och iakttagande av affärshemligheten.
Jag tror att dessa principer är särskilt viktiga för framtiden, och det skulle glädja mig om vi i morgon också skulle kunna gratulera Niebler med detta så viktiga betänkande, eftersom hon här verkligen har gjort ett utmärkt arbete.

Paasilinna
Herr talman! Jag tackar fru Niebler för ett skickligt utarbetat betänkande. Radiofrekvenserna har blivit en central förbindelseled, de ger pengar och makt. Eftersom det inte fanns någon enhetlig praxis för fördelningen, gick det i handeln med tredje generationens mobiltelefoner så som vi alla vet, nuförtiden går ett företag i veckan i konkurs. I endel medlemsstater drev man inte in några avgifter alls, i andra fanns det ännu blandformer. Allt detta ledde alltså till en kaotisk situation och även arbetslöshet. Detta skulle vara vår trumf i konkurrensen ute i världen.
Eftersom radiovågorna överskrider gränserna är det klart att vi behöver allmäneuropeiska principer för att administrera dem, då femton olika tolkningar av samma sak rent ut sagt utgör ett marknadshinder. Den elektroniska Europastrategin kräver att alla skall få vara med på lika villkor. Detta gör det mycket svårare och en sådan motstridighet måste elimineras. Samtidigt måste man understödja den kulturella mångfalden, härmed menar jag till exempel rundradioverksamheten som måste få nödvändiga frekvenser. Dessa utgör alltså det politiska beslutsfattande som jag godkänner, men när man beslutar om kommersiella frågor måste man ha enhetliga villkor, antingen auktion eller något annat förfarande, men samma förfarande i hela Europa, för att detta system inte skall vara på gränsen till kollaps, såsom det är nu. Av denna anledning stöder jag ändringsförslagen 22 och 23 samt Mannings muntliga ändringsförslag. Jag tror att vi på så sätt får dessa sektorer i balans och förstår vad som är viktigt och affärsverksamhet innebär.

Liikanen
. (FI) Herr talman! Kommissionen är nöjd med de framsteg som gjorts i förslaget till beslut beträffande radiofrekvenser. Jag vill därför speciellt tacka Angelika Niebler för betänkandet som hon utarbetat. Detta förslag utgör en del av den helhet som kommissionen vill få godkänd före årets slut. Kommissionen konstaterar att de omfattande diskussionerna under de senaste åren nu ger resultat, när man börjar erkänna den generella betydelsen av radiofrekvenserna och behovet av ett effektivt beslutsfattande. Efter diskussionerna i utskottet kommer ärendet i dag till första behandling i parlamentet. Tidpunkten är bra, eftersom rådet efter utdragna behandlingar förra veckan för sin del nådde enighet om den nya texten som i stora drag bekräftar kommissionens ursprungliga målsättningar. Efter att ha granskat Angelika Nieblers betänkande samt nya ändringsförslag kan kommissionen belåtet konstatera att parlamentet i princip stöder kommissionens förslag. Trots detta har kommissionen gjort detaljpåpekanden i olika delar av betänkandet.
Enligt kommissionen är det mest problematiska i betänkandet det att man inte i tillräcklig utsträckning gör skillnad mellan å ena sidan frågor som faller under medbeslutandeförfarandet och å andra sidan sådana som behandlas enligt kommittéförfarandet. Alla ändringsförslag som skall godkännas bör vara i enlighet med de regler om kommittéförfaranden som EU:s organ kommit överens om, vilka styr användningen av kommittéförfarandena och enligt vilka även kommittén som skall tillsättas enligt beslutet om radiofrekvenser, måste fungera. I några ändringsförslag föreslår man att alla beslut borde fattas enligt medbeslutandeförfarandet, det vill säga att detta förfarande skulle tillämpas för avtal om gemenskapens gemensamma politiska linje och även för avtal om tekniska verkställighetsåtgärder, vilka krävs för iakttagandet av de överenskomna politiska linjerna. Enligt kommissionen borde de senare, det vill säga de tekniska verkställighetsbesluten, fattas i kommittén, varvid man för deras del skulle tillämpa kommittéförfarandet. Dessutom lägger man i betänkandet fram ändringsförslag, enligt vilka Europaparlamentet skulle kunna förkasta eller ändra åtgärder som vidtagits genom kommittéförfarandet. Enligt kommissionens uppfattning står detta i strid med kommittébeslutet.
Jag skulle vilja påminna om förslagets huvudprincip: alltid när Europaparlamentet och rådet genom medbeslutandeförfarande eller på annat sätt avtalar om gemenskapspolitik med anknytning till radiofrekvenserna, såsom Galileo-projektet eller projektet med att skapa ett gemensamt luftrum för Europa, så kommer de samtidigt överens om att det för det praktiska genomförandet av en dylik gemenskapspolitik finns radiofrekvenser att tillgå. I detta sammanhang behöver man kommittéförfarandena för att kunna besluta om de tekniska verkställighetsåtgärder som är nödvändiga för att genomföra den avtalade gemenskapspolitiken. För att klarlägga frågan kan man ännu konstatera att man i kommittéförfarandena inte beslutar om gemenskapspolitiken, vilken kan vara beroende av radiofrekvenserna, och inte heller om sådana harmoniseringsåtgärder som är mera omfattande än enbart tekniska verkställighetsåtgärder. I dessa fall används medbeslutandeförfarandet.
På grund av det ovan framförda kan kommissionen inte godkänna de ändringsförslag av parlamentet, vilka står i strid med detta viktiga synsätt i vårt förslag till beslut. De ändringsförslag från parlamentet enligt vilka alla de beslut som fattats enligt kommittéförfarandet skulle gå till parlamentet för behandling och parlamentet skulle ha rätt att ändra eller förkasta dem, även om de berör annat än enbart teknisk verkställighet, strider mot bestämmelserna om kommittébeslut. Enligt kommittébeslutet gör kommissionen en ny granskning av förslagen till åtgärder, om dessa i enlighet med parlamentets resolution överskrider den verkställande befogenheten i den förordning som fungerar som grund och informerar parlamentet om de åtgärder man tänker genomföra beträffande Europaparlamentets resolution, samt om motiveringarna till dessa åtgärder. I detta sammanhang anser kommissionen att de viktigaste ändringsförslagen är 10 och 19, och kommissionen ber därför ledamöterna av Europaparlamentet att på nytt granska sin ståndpunkt beträffande dessa ändringsförslag liksom man redan har gjort beträffande ändringsförslagen 21, 22 och 23.
Jag vill ändå till slut betona att kommissionen storligen uppskattar parlamentets önskan om att aktivt delta i beslutsprocessen om radiofrekvenskerna. Det var just av den anledningen som kommissionen i sitt förslag hänvisade till redan befintliga möjligheter: medbeslutandeförfarandet och kommittéförfarandet. Beträffande de övriga ändringsförslagen kan kommissionen godkänna ändringsförslagen 1, 2, 4, 5, 6, 8, 17 och 22 - 25. Vi godkänner i princip ändringsförslagen 3, 7, 9, 11 - 13 och 20. Övriga ändringsförslag kan kommissionen inte godkänna.
Som slutsats kan jag konstatera att institutionernas åsikter beträffande målsättningarna för förslaget till beslut har närmat sig varandra. Detta bör man därför ha som rättesnöre när man bereder verkställandet av beslutet. Kommissionen är med utgångspunkt från detta beredd att fortsätta det öppna samarbetet med Europaparlamentet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.40.)

