Slávnostná schôdza - Ingrid Betancourtová
Predseda
(FR) Vážené dámy a páni, pán úradujúci predseda Rady, pán komisár, je pre mňa veľkou cťou a potešením, že dnes môžem na pôde Parlamentu privítať pani Ingrid Betancourtovú. Srdečne vás vítam, pani Betancourtová.
(potlesk)
Skutočnosť, že vás dnes môžeme medzi nami privítať, je dôkazom, že odvážni ľudia nikdy nestratia nádej v boji za slobodu a ľudskú dôstojnosť. Po vašom prepustení 2. júna 2008 mi bolo cťou písomne vám v mene Európskeho parlamentu zablahoželať k návratu na slobodu. A dočkali sme sa aj chvíle, že ste naším hosťom.
V zajatí ste strávili šesť rokov, štyri mesiace a deväť dní. Sama najlepšie viete, čo ste museli počas týchto 2 321 dní zajatia prežiť. Pre celý svet ste sa však stali symbolom slobody a pre nás všetkých symbolom ľudskej nezdolnosti voči nedobrovoľným útrapám a odňatiu základných ľudských práv, a vzorom dôstojnosti a odvahy. Vaše deti boli po celý čas s vami. Nikdy nezabudnem na to, ako ma pred niekoľkými rokmi vaše dve deti, dcéra a syn, ešte na úplne inom mieste vyhľadali a ako vás obhajovali. V ich slovách bolo cítiť obrovskú lásku detí k svojej matke. Môžete byť na ne hrdá.
(potlesk)
Terorizmus, ktorý praktizujú vaši únoscovia, predstavuje priamy útok na naše hodnoty, slobodu, ľudskú dôstojnosť a demokraciu.
Pani Betancourtová, váš prípad je ďalším jasným príkladom, že demokracia nesmie nikdy ustúpiť pred terorizmom. Je politickou a morálnou povinnosťou zaručiť neustálu podporu právneho štátu.
Počas vášho zajatia sa mnoho poslancov Európskeho parlamentu neúnavne snažilo o vaše prepustenie a viem, že dnes je medzi nami mnoho predstaviteľov rozličných výborov, ktoré sa zaoberali prípadom Ingrid Betancourtovej. Sú to vaši zástancovia, ľudia, ktorí bojujú za slobodu všetkých rukojemníkov v Kolumbii. Rád by som pozdravil a srdečne privítal všetkých, ktorí vystupovali v mene Ingrid Betancourtovej a ktorí sú dnes tu, na pôde Európskeho parlamentu.
(potlesk)
Dámy a páni, musíme aj naďalej neúnavne vyvíjať úsilie, aby sme dosiahli prepustenie všetkých, ktorí sú ešte stále zbavení slobody. Pani Betancourtová, dnes ste medzi nami aj z tohto dôvodu. Sama ste povedali: "Najväčším nebezpečenstvom pre obeť terorizmu je to, že sa na ňu zabudne. Keď som bola v pralese, mala som vlastnú tvár i meno. Teraz vás žiadam, aby mali mená a tváre aj tí, ktorí ešte nie sú na slobode." Tieto vaše slová platili a stále platia. V mene Európskeho parlamentu dnes žiadame, aby sa stali skutočnosťou.
V tomto roku oslavujeme 60. výročie Všeobecnej deklarácie ľudských práv, ktorú prijalo Valné zhromaždenie Organizácie Spojených národov 10. decembra 1948. Táto deklarácia bola prvým celosvetovým formálnym záväzkom chrániť dôstojnosť všetkých ľudí a ich rovnosť bez ohľadu na farbu pleti, náboženstvo alebo pôvod. V článku 3 deklarácie sa uvádza: "Každý má právo na život, slobodu a osobnú bezpečnosť."
Veľmi veľa ľudí prišlo o svoju slobodu len preto, lebo ochraňovali ľudské práva. Na konferencii s názvom Slovo majú obhajcovia, ktorá prebieha tento týždeň tu v Európskom parlamente, sme počuli mnoho svedectiev ľudí, ktorí boli utláčaní, svojvoľne uvrhnutí do väzenia alebo donútení žiť v exile pre svoj boj za základné práva a slobody. Mali sme aj príležitosť podrobne diskutovať o tom, ako môžeme týchto ľudí lepšie chrániť a podporovať ich prácu.
Vážená pani Betancourtová, je nám cťou a potešením, že vystupujete v Európskom parlamente.
Ingrid Betancourt
(FR) Vážený pán predseda, dámy a páni, je pre mňa hlbokým citovým zážitkom, že môžem byť s vami práve v čase, keď si Organizácia Spojených národov a Európska únia pripomínajú 60. výročie prijatia Všeobecnej deklarácie ľudských práv.
Môžem len rozmýšľať nad tým, o akú neobyčajnú zhodu okolností ide. Ešte pred troma mesiacmi som vás sledovala pri práci z najhlbších zákutí amazonského pralesa a mojou najväčšou ambíciou bolo, aby mohli v našom mene, v mene väzňov ľudského šialenstva a dešpektu voči človeku, prísť do tohto Parlamentu a prehovoriť iní.
Som presvedčená, že možnosť stráviť tieto chvíle spolu s vami je zázrak. Prišla som medzi vás s úctou voči tomuto Parlamentu, ktorý vám stále závidím. Spolu s ostatnými obyvateľmi Latinskej Ameriky snívam, že nás inšpirujete a že sa občania našich krajín spoja a jedného dňa sa stretneme v latinsko-americkom parlamente, podobnom ako je váš, a pomocou dialógu a rešpektu nájdeme kľúč k spoločnej budúcnosti nášho kontinentu.
Veľmi dobre viem, ako intenzívne ste na mňa počas tých ťažkých rokov mysleli. Presne si pamätám na váš záväzok voči našim rodinám v čase, keď sa svet už nezaujímal o osud kolumbijských rukojemníkov a keď zmienky o nás vyvolávali nevľúdne reakcie.
V zajatí v džungli som si často naladila rozhlasovú stanicu, ktorá vysielala vaše zasadnutia. Nevidela som vás, reportéri však popisovali ich priebeh. Prvá pomoc prišla vďaka tomu, že ste sa tu, v tejto rokovacej sále odmietli vzdať a že ste vyjadrili tichý nesúhlas. Vďaka vám som pred viac ako piatimi rokmi pochopila, že už nie sme sami.
Počas celých týchto rokov som mohla neustále dúfať, lipnúť na živote, mohla som dennodenne niesť svoj kríž, pretože som vedela, že žijem vo vašich srdciach. Hovorila som si, že aj keď znesú zo sveta moje telo, moje meno a moja tvár ostane navždy vo vašich myšlienkach.
Preto som od chvíle, keď som sa opäť ocitla na slobode, chcela pricestovať sem, na miesto, na ktorom sa tiež cítim ako doma. Musela som vám prísť oznámiť, že vaše slová alebo skutky neboli zbytočné. Ak som prežila a znova našla radosť zo života, vďačím za to vám. Určite viete, že vaše slová mi boli útechou, kým sa dostavila skutočná pomoc.
Ďakujem.
(potlesk)
Ďakujem vám všetkým. Ďakujem, že ste otvorili svoje srdcia a zaoberali sa tragédiou, ktorá sa odohrávala tak ďaleko od vás. Keď som rozmýšľala nad vytvorením statusu obetí terorizmu a viedla som dialóg s OSN o potrebe vytvorenia priestoru na vyjadrenie rodín týchto obetí, myslela som na príklad, ktorý ste nám ukázali. Viem, že ste prijali moju rodinu, moju matku a moje deti a že ste ich vypočuli. Keď som sa o tom v zajatí dozvedela, malo to pre mňa veľký význam. Vďaka vašej veľkorysosti sa stal Európsky parlament vhodným miestom na to, aby sa svetu ukázalo barbarstvo, ktoré sme zažili a ktoré stále zažíva viac ako 3 000 mojich krajanov.
Vďaka slovám, ktoré tu odzneli a ktoré umožnili moje prepustenie a prepustenie mojich spoločníkov, sa vytvorila potreba konať a zároveň rešpektovať životy všetkých rukojemníkov, ale aj partizánov, ktorí nás uniesli. Výsledkom vašej nekompromisnosti a angažovanosti bola skutočnosť, že nedošlo k žiadnemu násiliu. Ide o presný, jasný a konkrétny výsledok vašej činnosti.
(potlesk)
Chcela by som na tomto mieste vzdať hold tisícom aktivistov v oblasti ľudských práv, tisícom bojovníkov za slobodu, ktorí pracovali na celom svete s cieľom dosiahnuť náš návrat a návrat mnohých iných ľudí, zajatých na rôznych miestach sveta. Vidím tu aj žlté tričká združenia FICIB.
(potlesk)
(ES) Chcela by som poďakovať združeniu FICIB za to, že bojovalo za všetkých rukojemníkov v Kolumbii. Otvorili ste tieto dvere prví. Vďaka vám som spolu s pätnástimi svojimi spoluväzňami našla slobodu. Musíme bojovať a zápasiť aj naďalej a oslobodiť tých, ktorí ešte čakajú. Viem, že sa na vás môžem spoľahnúť.
(potlesk)
(FR) Za slobodu bojovali mnohí. Združenie FICIB a mnoho ďalších výborov na celom svete. V Paríži, Taliansku, Holandsku, mnoho ich je v Grécku, Nemecku, Írsku, Dánsku, Švédsku a v iných krajinách. Mali sme priateľov všade, v Kanade, Spojených štátoch, vo všetkých častiach Latinskej Ameriky. Všetko sa však začalo tu. Ďakujem.
(potlesk)
Títo bojovníci za slobodu sa snažili každý deň počas viac než šiestich rokov zaistiť, aby našu tragédiu nepoznačila ľahostajnosť. Niektorí z nás sú už slobodní, nie však všetci. Ich boj pokračuje.
Viac ako kedykoľvek predtým potrebujeme, aby ste ich podporili, aby ste nezatvorili dvere, potrebujeme vaše odhodlanie a čas. Viac ako kedykoľvek predtým však potrebujeme vaše slová. Vedzte, že jediná zbraň, v ktorú by sme mali veriť, je sila slov.
(ES) Chcela by som hovoriť aj o tom, akým nezvyčajným nástrojom sú slová. Dnes myslím s veľkým smútkom na ženu, ktorá používala slová ako zbraň a proti ktorej bojovali násilím a strelnými zbraňami.
Kolumbijskú ženu, Olgu Marinu Vergarovú, zavraždili 22. septembra spolu s vnukom, synom a ostatnými členmi rodiny. Bola aktivistkou v oblasti ľudských práv. Bola ženou, ktorá nemlčala, ženou ktorá svojimi slovami obhajovala iných.
Dnes si na ňu spomínam a na tomto dôstojnom mieste žiadam úrady svojej krajiny, Kolumbie, aby vykonali potrebné kroky a našli zodpovedných. Aby ich postavili pred spravodlivý súd a potrestali za hanebné činy, ktoré vykonali.
(potlesk)
(FR) Viete, že slová sú veľmi dôležité. Proti nenávisti a násiliu možno najúčinnejšie bojovať slovom. Určite ste už veľakrát cítili bezmocnosť v situáciách, keď ste nemohli podniknúť žiadne kroky a vaše slová mali taký účinok, akoby hrach na stenu hádzal. Zrejme máte podobnú skúsenosť. Stalo sa to aj mne v období, keď som bola poslankyňou kolumbijského parlamentu. V tej chvíli ľutujete, že nie ste napríklad členom vlády, výkonného orgánu, ktorý prijíma rozhodnutia, rozdeľuje finančné prostriedky a dáva príkazy na vykonávanie opatrení. V materiálnom svete to, čo nevidíme, neexistuje a na bezmocnosť si musíme neustále dávať pozor.
Parlament je však svätyňou slov, oslobodzujúcich slov. V parlamente začínajú všetky veľké procesy prebúdzania spoločnosti. Práve tu sa rodí a vyjadruje to, na čom našim ľuďom skutočne záleží. Ak výkonné orgány nakoniec prijmú isté opatrenia, je to vďaka tomu, že niekto z tohto Parlamentu, niekto z vás, už dávno predtým vystúpil a vyjadril svoje stanovisko. Rovnako ako ja dobre viete, že vždy, keď niekto z vás vystúpi tu, v Parlamente, zlo o krok ustúpi.
Slová majú v dnešnom svete skutočný vplyv. Sartre to vedel už od detstva. Françoise Doltová túto skutočnosť veľmi pekne vyjadrila, keď povedala, že ľudia sú bytosťami slov, že slovami možno poskytnúť starostlivosť, liečiť alebo sa prostredníctvom nich môže čosi zrodiť. Môžu však aj spôsobiť chorobu či zabiť. Naše slová sú rovnako silné ako pocity, ktoré nosíme vo svojom vnútri.
Teraz vám poviem niečo veľmi osobné, dovolím vám nahliadnuť do môjho súkromia. Bola som ohromená, keď som zistila, že moja dcéra sa počas mojej neprítomnosti neustále vracala k slovám, ktoré som použila bez toho, aby som rozmýšľala nad našou budúcnosťou. Vtedy som nemala ani poňatia, akú nádej a silu jej poskytnú v čase, keď som bola v zajatí ďaleko od nej. Pamätá si predovšetkým list, ktorý som jej napísala k jej pätnástym narodeninám a na ktorý som úplne zabudla. Hovorí, že ten list čítala vždy v deň svojich narodenín...
(potlesk)
... a každý rok v ňom našla, pretože sa postupne menila, niečo nové, čo prehováralo k osobnosti, ktorou sa stávala...
(potlesk)
Lekári tento jav nazývajú posttraumatický stresový syndróm. Je potrebné liečiť ho. To je všetko. Prepáčte mi.
Povedala som, že v tých listoch našla vždy niečo nové, niečo, čo prehováralo k osobnosti, ktorou sa stávala, čo záviselo od toho, čo prežívala. Bože môj, keby som to bola vedela! Bola by som oveľa opatrnejšia a posiala jej životnú cestu oveľa väčšou dávkou lásky a bezpečia.
Dnes myslím na nás, na vás i na seba. Keby sme dokázali posúdiť skutočný účinok svojich slov, možno by sme boli smelší, možno by sme boli odvážnejší, možno by sme v priebehu diskusií o zmiernení utrpenia tých, za ktorých musíme bojovať, žiadali viac. Obete despotických režimov vedia, že to, čo tu dnes odznie, je vyjadrením miery ich utrpenia a dodá ich zápasu zmysel. Navždy si zapamätáte ich mená a situácie, v ktorých sa ocitli. Zabránili ste ich utláčateľom, aby unikli, tým že ste nedovolili, aby ich zločiny upadli do zabudnutia. Nedovolili ste im, aby hrôzu, ktorej vystavili svoje obete, skryli za doktrínu, ideológiu alebo náboženstvo.
Keď som bola v zajatí, niekoľkokrát som počula hovoriť v mojom mene Raúla Reyesa, hovorcu organizácie FARC. V rádiu som počula: "Ingrid povedala to" alebo "Ingrid sa vyjadrila o tomto." Bola som pobúrená, keď som prišla na to, že ma nielen uniesli, že mi partizáni nevzali len osud, ale že mi odobrali aj hlas.
Som si istá, že som svoj hlas znova našla, že môžem prehovoriť na tomto mieste a že vám môžem povedať, ako veľmi svet potrebuje, aby Európa vyjadrovala svoj názor. Vo svete, v ktorom je úzkosť stále naliehavejším javom a v ktorom sa pre svoj strach z budúcnosti uzatvárame pred svojím okolím, je potrebné prestať sa skrývať, je potrebné štedro rozprestrieť ruky a začať tento svet meniť.
Konzumná spoločnosť, v ktorej žijeme, nám neprináša šťastie. Počet samovrážd, miera drogovej závislosti a násilia v spoločnosti patria len k niektorým príznakom šíriaceho sa nepokoja. Globálne otepľovanie, ktoré spôsobilo prírodné katastrofy, nám pripomína, že Zem už má po krk našej nezodpovednosti a sebeckosti.
(potlesk)
Ako to súvisí s utrpením obetí surovosti na celom svete? Ja vidím obrovskú súvislosť. Keď som bola v zajatí, mala som možnosť podrobne sa zaoberať sociálnym správaním svojich únoscov. Partizáni, ktorí ma strážili, boli rovnako starí ako moje deti. Najmladší z nich mali 11, 12, a 13 rokov, najstarší nemali viac ako 20 alebo 25. Väčšina, povedala by som 95 % z nich, pracovala predtým, než podstúpili nábor do organizácie FARC, ako zberači listov koky. Sú známi ako "raspachines". Celý čas od svitu do mrku trávia spracovávaním listov koky na pastu, ktorá tvorí základ výroby kokaínu.
Sú to mladí roľníci, ktorí často žijú v odľahlých oblastiach, avšak vďaka satelitným televíznym staniciam majú veľmi dobrý prehľad o dianí vo svete. Rovnako ako naše deti sú zavalení informáciami a tiež snívajú o tom, aby mali iPod, Playstation alebo DVD disky. V ich prípade je však materiálny svet, o ktorom snívajú, nedosiahnuteľný. Navyše, aj napriek tomu, že ich práca na drogových plantážach je platená lepšie ako práca bežných kolumbijských roľníkov, ich zárobok ledva pokryje ich základné potreby.
Cítia sa bezmocní, nedokážu prispieť na potreby svojich rodín, sú prenasledovaní poriadkovými silami (samozrejme preto, lebo sa zúčastňujú na nelegálnej činnosti), často sa stávajú obeťami korupcie a občas aj násilia bezohľadných príslušníkov týchto síl. Podliehajú všetkým druhom zneužívania, podvodom a špinavým kšeftom zločincov, ktorí vládnu v tejto oblasti. Je to impérium zločincov, obchodu s drogami a mafie. Skončia tak, že utápajú svoj smútok a tri zarobené pesos v alkohole v provizórnych baroch, ktoré sa stávajú ich útočiskom.
Keď robia partizáni nábor, títo mladí ľudia majú pocit, že našli riešenie svojich problémov. Dostanú jesť, oblečú ich a poskytnú im strechu nad hlavou. Majú pocit, že začali s kariérou, pretože môžu stúpať v rebríčku hodností partizánskej vojenskej organizácie. Dostanú aj zbraň a v očiach okolia, teda v očiach svojej rodiny a priateľov, nadobudnú rešpekt. A preto stať sa partizánom v chudobných oblastiach možno považovať za druh spoločenského úspechu.
Títo ľudia však strácajú všetko. Strácajú svoju slobodu. Už nikdy nebudú môcť odísť z organizácie FARC, už nikdy neuvidia svoje rodiny. Bez toho, aby si to uvedomovali (ja som to však videla), sa stanú otrokmi organizácie, ktorá ich už nikdy neprepustí. Stávajú sa strelivom pre delá v nezmyselnej vojne.
Týchto približne 15 000 ľudí tvoriacich prevažnú väčšinu jednotiek organizácie FARC, by sa nikdy nedostalo tam, kde sú, keby im naša spoločnosť ponúkla skutočné vyhliadky na úspech. Nikdy by sa nedostali do tejto situácie, keby sa hodnoty našej spoločnosti neobrátili naruby a keby sa hlad po vlastníctve nestal takou dôležitou súčasťou našich životov.
(potlesk)
Naša spoločnosť vyrába partizánov v Kolumbii, fanatikov v Iraku, teroristov v Afganistane a extrémistov v Iráne. Naša spoločnosť ničí v ľuďoch ducha a zbavuje sa ich ako odpadového produktu spoločenského systému: prisťahovalcov, ktorých nechceme, nezamestnaných, ktorí nám prekážajú, drogovo závislých, predajcov nelegálnych drog, detských vojakov, chudobných, chorých, všetkých, ktorí na tomto svete nemajú miesto.
Musíme sa spýtať: Máme právo aj naďalej budovať spoločnosť, z ktorej vylučujeme jej väčšinu? Môžeme si dovoliť zaoberať sa len vlastným šťastím aj vtedy, keď je jeho následkom nešťastie mnohých iných? Čo keby sa potraviny, ktoré vo veľkom množstve vyhadzujeme, rozdelili v jednotlivých krajinách medzi tých, ktorí hladujú? Čo keby sme hľadali racionálnejšie modely spotreby a sprístupnili výhody moderného života aj iným? Mohli by sme si predstaviť inú civilizáciu budúcnosti, v ktorej sa vďaka komunikácii ukončí konflikt, ozbrojený konflikt, v ktorej nám technologické výdobytky umožnia organizovať svoj čas a priestor iným spôsobom a každý obyvateľ tejto planéty bude na nej mať legitímne miesto len na základe toho, že je občanom sveta?
Som plne presvedčená, že ochrana ľudských práv si vyžaduje zmenu našich obyčají a návykov. Musíme si uvedomiť tlak, ktorý náš spôsob života vyvíja na ľudí, ktorí si takýto život nemôžu dovoliť. Nemôžeme nechať otvorený kohútik nespravodlivosti a nahovárať si, že nádoba nepretečie.
(potlesk)
Všetci sme ľudské bytosti a máme rovnaké potreby a túžby. Mali by sme začať tým, že uznáme právo iných, právo ľudí, ktorých vídame pod mostom, tých, na ktorých sa nedokážeme ani pozrieť, pretože kazia naše prostredie, že uznáme ich právo chcieť to isté, čo my.
(potlesk)
Potom sú tu naše srdcia. Všetci sme schopní toho najlepšieho správania, pod skupinovým tlakom však dokážeme vykonať tie najhoršie skutky. Nie som si istá, či sa dokážeme uchrániť pred vlastnou krutosťou. Keď som pozorovala tých, ktorí ma väznili, vždy som bola zvedavá, či by som sa dokázala správať ako oni. Bolo jasné, že väčšina z nich konala pod tlakom, pod tlakom, ktorý na nich kládli požiadavky skupiny.
Čo nás môže pred týmto javom ochrániť? Čo nám zaručí, aby sme neporušovali ľudské práva, najskôr v našom vnútri, keď ho prijmeme, privrieme nad ním oči alebo sa budeme ospravedlňovať, a potom vo svete? Ako sa môžeme pred ním ochrániť? Najlepším ochranným štítom pre nás bude vždy duchovno a naše zásady. Musíme však bojovať vlastnými slovami, slová sú tým najúčinnejším mečom.
A práve preto stále opakujem, že ak chceme vo svete skoncovať s vojnami, základom je dialóg. Či už je to vojna v mojej krajine, kolumbijská vojna, alebo či ide o udalosti v Dárfúre, Zimbabwe, Konžskej demokratickej republike alebo Somálsku, riešenie je stále rovnaké. Potrebujeme sa rozprávať, musíme uznať, že aj ostatní majú právo byť vypočutí, a to nie preto, lebo majú alebo nemajú pravdu, ale preto, že keď budeme viesť dialóg, možno zachránime ľudské životy.
(potlesk)
Chcem vám ponúknuť istotu, ktorá ma napĺňa. Neexistuje nič silnejšie ako slová. Musíme zasypať svet slovami, aby sa dotkli sŕdc ľudí a aby zmenili ich správanie. V mene všetkých dokážeme hovoriť, keď načrieme do bohatstva svojich duší. Mier vybudujeme slovami, ktoré pramenia z hĺbky nášho bytia. Slovami ochránime slobodu všetkých, pomocou slov začneme budovať novú civilizáciu, civilizáciu lásky.
(potlesk)
Dovoľte mi hovoriť o láske. Viete, že odkedy ma prepustili, stále myslím na osud svojich nešťastných bratov, na tých, ktorí sú ako zvieratá pripútaní reťazami k stromom, na tých, ktorí ostali po mojom odchode v pralese. Poďte so mnou na miesta, kde sa nachádzajú.
(potlesk)
Prepáčte, som veľmi rozrušená.
(potlesk)
Nasledujte ma na miesta, na ktorých žijú ukrytí pod obrovskými stromami a z ktorých nevidieť modrú oblohu...
(potlesk)
... na ktorých sa dusia pod rastlinami, ktoré sa nad nimi zlovestne uzatvárajú, v neustálom bzučaní mnohorakého hmyzu, ktorý im nedovolí ani oddýchnuť si v tichu, na miestach, kde ich obťažujú všetky možné príšery, ktoré ich prenasledujú...
Prepáčte, nemôžem. Ospravedlňujem sa.
(potlesk)
... kde ich obťažujú všetky možné príšery, ktoré ich neúnavne prenasledujú a ich telá sužuje bolesť.
Možno nás práve počúvajú a s uchom na rádioprijímači čakajú na tieto slová, na naše slová, ktoré im pripomenú, že ešte sú nažive. Pre svojich únoscov sú len predmetmi, tovarom, majú pre nich menšiu hodnotu ako dobytok. Pre svojich únoscov, pre partizánov, predstavujú každodennú nudnú prácu, neposkytujú okamžitý zisk a sú ľahkým terčom ich hnevu.
Rada by som vám povedala ich mená. Venujte mi, prosím, pár minút a vzdajte im hold, pretože keď budú počuť, ako čítame ich mená, každý z nich nám odpovie z hĺbky hrobky v pralese zrýchleným tlkotom svojho srdca. Na chvíľu sa nám podarí oslobodiť ich z obrovského poníženia - z ich okov.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Myslím aj na výnimočnú ženu, AUNG SAN SUU KYI, ktorá vlastným životom platí za právo svojho ľudu na slobodu a ktorá začala protestnú hladovku, aby ju vypočuli. Naše slová a povzbudenie potrebuje viac ako kedykoľvek predtým.
(potlesk)
Moju dušu trápi aj utrpenie ďalšieho z mojich krajanov, Gilada Šalita, ktorého zajali v júni 2006. Jeho rodina trpí rovnako, ako trpela moja rodina. Snažia sa obrátiť na každého a zniesli by aj modré z neba, len aby sa im podarilo zariadiť jeho prepustenie. Jeho osud je spojený s politickými záujmami, s ktorými nemá nič spoločné a ktoré nemôže ovplyvniť.
GILAD ŠALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO,...
Ľudia, ktorých mená teraz znejú v tejto sieni, boli poznamenaní pečaťou zla. Musíme im dať najavo, že dovtedy, kým ich prepustia, sa ako väzni budeme cítiť všetci.
Vrúcne dúfam, že z potlesku, ktorý v tomto Parlamente zaznie, vycítia aj napriek vzdialenosti, ktorá nás delí, našu lásku, našu silu a našu energiu. Aby sa dozvedeli, že nám na nich záleží najviac, ako sa dá. Aby si boli istí, že nikdy neutíchneme a že neprestaneme konať dovtedy, kým nebudú na slobode.
Ďakujem.
(potlesk v stoji)
Predseda
Ingrid Betancourtová, podelili ste sa o svoje pocity s nami, slobodne zvolenými poslancami Európskeho parlamentu. Dámy a páni, som presvedčený, že aj v mene vás všetkých môžem povedať, že takéto dojímavé chvíle sme v tomto Parlamente ešte nezažili.
Pani Betancourtová, odovzdali ste nám odkaz solidarity a vyjadrili ste svoju túžbu. Túžbu, aby vaša skúsenosť, utrpenie, ktoré ste podstúpili, a sloboda, ktorú ste dosiahli, pomohli dosiahnuť rovnaký cieľ aj tým, ktorí sú v zajatí teroristov ešte aj dnes. Preukázali ste všetkým zajatcom sveta ten najväčší znak solidarity, za čo vám z celého srdca ďakujeme.
(potlesk)
Pani Betancourtová, svojím nenásilným bojom za slobodu, za demokraciu, za ľudské práva a dôstojnosť každého jednotlivca ste vyzvali nás, slobodne zvolených poslancov Európskeho parlamentu, aby sme naďalej bojovali mierumilovne, aby sme nepoľavili a nezmenšovali svoje záväzky. Povzbudili ste nás k tomu, aby sme začali dialóg a spomenuli ste, že slová sú tou najdôležitejšou vecou v živote. Na začiatku komunikácie medzi ľuďmi boli slová. Vyzývate nás, aby sme týmto spôsobom pokračovali aj naďalej.
Pani Betancourtová, dovoľte mi na záver povedať, že je pre nás veľkou cťou zúčastniť sa na tomto dojímavom stretnutí s vami, na tejto chvíli plnej intenzívnych ľudských pocitov, ktorá však bola aj zanietenou výzvou na uskutočnenie krokov, výzvou pre nás, pre tých, ktorých zvolili, aby konali. Dúfame, že teraz, keď ste sa dostali na slobodu a máte pred sebou nový život, nájdete pokoj vo svojej rodnej krajine, vo Francúzsku, ktoré patrí medzi významné štáty Európskej únie. V priebehu posledného polroka je predsedníckym štátom. Dúfame, že v ňom nájdete vytúžené šťastie. Želáme vám predovšetkým lásku, o ktorej ste hovorili. Merci, Ingrid Betancourtová!
(potlesk)
(Rokovanie sa začalo o 15.55 hod.)
