A munkavállalók kiküldetésére vonatkozó irányelv végrehajtása a Bíróság ítéletét követően (vita) 
Elnök
A következő napirendi pont a Bizottság nyilatkozata a munkavállalók kiküldetésére vonatkozó irányelv végrehajtásáról a Bíróság ítéletét követően. Ez egy fontos ügy, amely néhány országunkban sorozatos félreértéseket és mindenekelőtt különféle pletykákat és aggályokat keltett, ezért nagy érdeklődéssel követjük ezt a vitát, és különösen Spidla úrnak a Bizottság nevében teendő nyilatkozatát.
Vladimír Špidla
a Bizottság tagja. - (CS) Elnök úr, hölgyeim és uraim, a Bizottság 2007. júniusi "Munkavállalók kiküldetése a szolgáltatásnyújtás keretében: a hasznok és a potenciál maximalizálása garantálva a munkavállalók védelmét” című közleményében rávilágított a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv végrehajtásának és határokon átnyúló betartatásának néhány hiányosságára.
Akkor arra a következtetésre jutottunk, hogy ezek a problémák csak akkor oldhatók meg, ha a tagállamok fokozzák kölcsönös együttműködésüket, és különösen, ha teljesítik az irányelvben előírt közigazgatási együttműködésre és az információhoz való hozzáférésre vonatkozó kötelezettségeiket.
A kiküldött munkavállalók jogai védelmének kulcselemei a helyes és hatékony végrehajtás és betartatás, miközben a nem kielégítő végrehajtás gyengíti a hatályos közösségi irányelvek hatékonyságát ezen a területen.
Következésképpen ez év április 3-án a Bizottság ajánlást fogadott el a jobb együttműködésről annak érdekében, hogy orvosolja a létező irányelv végrehajtásának, alkalmazásának és betartatásának hiányosságait. Az ajánlás különösen a jobb információcserére, az információhoz való jobb hozzáférésre és a legjobb gyakorlatok cseréjére összpontosít.
A jobb közigazgatási együttműködésnek a munkafeltételek jobb gyakorlati védelméhez, a vállalatok számára kisebb adminisztrációs teherhez, a meglévő kötelezettségek teljesítésének hatékonyabb figyelemmel kíséréséhez és a hatékony ellenőrzés biztosításához kell vezetnie.
Az ajánlás egyben javaslatot tesz egy magas szintű bizottság létrehozására, amelynek közvetlenül be kell vonnia a társadalmi partnereket, azokat, akik a legközelebb állnak a problémákhoz, és meg kell alapoznia a szorosabb együttműködést a munkaügyi felügyeletek között. Ez a bizottság lehet a megfelelő fórum a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv végrehajtásából adódó kérdések sorozatának megtárgyalására.
A Bizottság meg van győződve arról, hogy ez az ajánlás létrehozza a munkavállaló jogainak megsértése és a be nem jelentett munka elleni intenzívebb küzdelem alapjait, és javítja a migráns munkavállalók munkafeltételeit az egész Európai Unióban.
Most már a tagállamokon áll, hogy meghozzák a szükséges lépéseket a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv végrehajtásának javításához. Várhatóan az ajánlást a Foglalkoztatási és Szociális Ügyek Tanácsának következő ülése hagyja jóvá június 9-én.
Ezután a Bizottság értékelni kívánja az irányelv végrehajtását az Európai Bíróság legutóbbi határozatai fényében, miközben szorosan együttműködik az Európai Parlamenttel a saját kezdeményezésű jelentése elkészítésében.
A Bizottság teljes mértékben elkötelezett a munkavállalók jogainak hatékony védelme biztosítása mellett, és a jövőben is szembeszáll a szociális dömping és a munkavállalók jogai megsértése minden formájával.
Hangsúlyozni kell, hogy nincs konfliktus a munkavállalók jogainak következetes támogatása és a versenyképes belső piac támogatása között, amely megadja számunkra az eszközöket ahhoz, hogy megőrizhessük Európa szociális jólétét. Ha azt akarjuk, hogy társadalmunk és gazdaságunk a jövőben is virágozzék, egyenlő prioritást kell adni a társadalmi vonatkozásoknak és a versenyképességnek.
Gunnar Hökmark
(a PPE-DE képviselőcsoportja nevében). - (SV) Elnök úr, szeretnék köszönetet mondani a biztosnak előadásáért, és üdvözlöm azt, hogy hangsúlyozta a tagállamok közötti nagyobb együttműködés fontosságát és a tagállamok felelősségét a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv helyes végrehajtásáért.
Azt hiszem, indokolt lehet ebben a vitában hangsúlyozni azt, hogy 2004 óta az európai munkaerőpiac igen gyorsan változik. Megnőtt a mobilitás. Fontos kimondani, hogy az akkoriban a fokozottabb mobilitás következményeit illetően terjesztett különféle horror-forgatókönyvek hamisnak bizonyultak. Akkoriban szó volt a jóléti turizmusról és számtalan egyéb problémáról.
A valóság az, hogy ma egy millió európai él kiküldetésben különféle országokban. A tagállamokban látjuk a legnagyobb nyitottságot és a legjobb munkaerőpiaci fejlődést és bérmegállapítást. A munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv segített abban, hogy jobb lehetőségeket biztosítsunk az egyéneknek és hozzájárult az európai gazdaság és az európai munkaerőpiac fejlődéséhez is. Egy millió ember!
Emlékeznünk kell erre, amikor a három bírósági ügyet vitatjuk. Ez azért van, mert miután a bíróság meghozta ítéletét, azt látjuk, hogy az eltérő ügyekben eltérő helyzetekről volt szó. Ami ugyancsak fontos azonban, hogy ebben semmi sincs, ami miatt azt mondhatnánk, hogy a különféle tagállamokban a különféle érdekképviseleti jellegű akciók előtt ne lennének korlátok. Semmi sincs a bírósági ítéletekben, ami azt jelentené, hogy azok konfliktusban állnának a különféle fajtájú kollektív szerződésekkel vagy más bérmegállapítási megállapodásokkal. Más részről azonban a mobilitás lehetővé tételéhez és ösztönzéséhez a tagállamnak jogszabályokkal kell rendelkeznie és a társadalomnak működnie kell. Ebben az összefüggésben gondolom én, hogy fontos, hogy kialakítsuk a jobb együttműködést és a különféle tagállamok biztosítsák, hogy ezt úgy hajtsák végre és úgy értékeljék, hogy a mobilitást kombinálni lehessen a szociális biztonsággal és stabilitással Európában mindenki számára. Nem hibáztathatjuk az EU-t a létező problémákért. E helyett magunkra kell vállalnunk a felelősséget a különféle tagállamokban, és üdvözölnünk kell a növekvő mobilitást és jólétet, amit tekinthetünk a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv által biztosított lehetőségnek.
Anne Van Lancker
a PSE képviselőcsoportja nevében. - (NL) Elnök úr, szeretnék köszönetet mondani a biztosnak a jobb közigazgatási együttműködés ajánlásáért és a munkaügyi felügyeletek számára a jobb lehetőségekért. Biztos úr tudja-e azonban, hogy az e fölött való örömünket nagyrészt elrontotta a Laval és Rüffert ügyben hozott ítéletek? Ezek nagy felzúdulást okoztak nem csak az Európai Parlament szocialista képviselőcsoportjában, hanem a Parlamenten kívül a szakszervezetek körében, és azokban az országokban is, amelyek most ratifikálják a Lisszaboni Szerződést.
Sokáig úgy gondoltuk, hogy a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv kiváló irányelv egyértelmű elvvel. Tekintettel arra tényre, hogy nem tudjuk biztosítani, hogy egész Európában egyenlőek legyenek a bérek és a munkafeltételek, nem ésszerűtlen a munkavállalók részéről elvárni az egyenlő bánásmódot ott, ahol dolgoznak, állampolgárságuktól függetlenül. Helyes, hogy a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv nem alkalmazza az átfogó, a foglalkoztatás állama elvet, hanem egyszerűen számos kötelező feltételt ír elő. Mégis az irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a munkavállalók védelmében bőkezűbb rendelkezéseket állapítsanak meg összhangban saját szociális hagyományaikkal, és kollektív megállapodásaikkal vagy általánosan kötelező kollektív szerződéseikkel.
Ezek az ítéletek kihúzták az egyenlő bánásmód talaját a lábunk alól. Az irányelv által biztosított minimális védelem fokozatosan maximálissá válik. Immár hosszú ideje nem arról van szó, hogy egyes tagállamokban rosszul ültették át az irányelvet. Egyre inkább tudatosul bennünk, hogy az irányelv alapfilozófiája téves, és ez pedig: a munkavállalókat védeni kell, de csak mérsékelten. A tárgyaláshoz és sztrájkhoz fűződő szociális jogok léteznek, de csak azzal a feltétellel, hogy nem zavarják a szolgáltatások szabad mozgását. Ez nem idegengyűlölő megjegyzések kérdése; épp ellenkezőleg, a külföldi munkavállalókat nagyon is üdvözlik. És valóban, a munkavállalók szabad mozgása garantálja az egyenlő bánásmódot az első naptól, és ezért akarjuk ezt elérni a szolgáltatások szabad mozgására tekintettel is.
Az én képviselőcsoportom ezért a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv felülvizsgálatát kéri három oknál fogva: először, hogy biztosítsa a hazai és a külföldi munkavállalók egyenlő bánásmódjának a garanciáit; másodszor, hogy garantálja, hogy társadalmi párbeszéd nemzeti rendszereit teljes mértékben tiszteletben tartsák, és harmadszor, hogy biztosítsa, hogy az alapvető szociális jogokat mindenki számára védelem védje. Számítunk az ön támogatására, biztos úr.
Anne E. Jensen
az ALDE képviselőcsoportja nevében. - (DA) Elnök úr, szeretnék köszönetet mondani a biztosnak nyilatkozatáért. Tény és való, hogy az elmúlt időkben a bíróság számos ítéletére születtek erőteljes reakciók. Néhány megfigyelő úgy érzi, hogy többek között a Laval ítélet miatt a Lisszaboni Szerződést módosítani kellene, és a Bíróságot vissza kellene fogni. Én azt mondanám, hogy ezzel túllövünk a célon, és ez amiatt van, hogy bizonyos oldalakon egyesek kerékkötőként viselkednek, és azt hitetik el az emberekkel, hogy a Lisszaboni Szerződés problémát jelenthet a munkavállalók jogbiztonsága szempontjából. Épp ellenkezőleg, a Lisszaboni Szerződés több jogot jelent a munkavállalók számára.
Más megfigyelők, mint például Van Lancker asszony úgy vélik, hogy a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvet módosítani kellene. Erre én ismételten nemet mondok. Nem hiszem, hogy ezt kellene tenni első körben. A javaslatot tevő biztoshoz hasonlóan, én úgy vélem, hogy először alapos munkát kellene végeznünk vizsgálva, hogy a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvet hogyan hajtják végre a gyakorlatban, és értékelnünk kell a szociális dömping elleni védekezés lehetőségeit az alkalmazandó jogszabályok keretében.
Azt is gondolom, hogy meg kellene várnunk a tagállamok reakcióit. Ebben az összefüggésben talán kifejezetten a Laval ügyre gondolok. Svédországban még nem jutottak el a jogerős ítéletig a Laval ügyben, és ennek az ítéletnek számos vonatkozása van - a külföldi vállalkozások elleni nyilvánvaló diszkrimináció, amit nem tudunk támogatni, és a vállalkozásnak adott nem egyértelmű információ. Dániában a kormány egy munkabizottságot hozott létre, amely szociális szakértőkből - jogi szakértőkből és a szociális partnerekből áll - hogy értékeljék, hogy a legutóbbi ítélet miként harmonizál a dán modellel, amely megállapodás alapú és amelyre jogszabályok csak nagyon korlátozott mértékig irányadók. Úgy vélem, hasznos volna megvárni e bizottság munkájának eredményét. Ez egy gyorsan dolgozó bizottság, amely munkáját júniusra be is fejezi.
Amint gyakran előfordul a politikában, az ördög a részletekben rejlik, fontos ezért, hogy kiegyensúlyozottan álljunk ezekhez a kérdésekhez. Mindössze másfél éve, hogy itt a Parlamentben alaposan megvitattuk a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvet, és a szociális partnerekkel konzultációt folytattunk. Mindenki azt mondta, hogy az irányelv jó, de a gyakorlatban nehezen végrehajtható. A munkavállalók nem ismerik jogaikat, és a munkáltatók sem ismerik kötelezettségeiket elég jól. Ezért a mi következtetésünk az, hogy jobb tájékoztatásra és jobb együttműködésre van szükség, és ez pontosan az, amit ön, biztos úr, is javasol. Mi javaslatot tettünk például arra is, hogy használjuk fel a dublini ügynökséget, amelyben mind a kormányok, mind a szociális partnerek képviseltetik magukat, ahhoz, hogy kidolgozzuk az e területen alkalmazható jó gyakorlatot. Nagyon szeretnék hallani arról, hogy mi történik ezen a területen. Én jól értem a szociális dömpingtől való félelmet is, azonban úgy érzem, hogy ezzel a kérdéssel bölcsen kell foglalkoznunk. Hosszú időt venne igénybe, ha a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvet módosítanánk, fontos ezért, hogy minden lehetőséget megvizsgáljunk a rugalmas munkaerőpiacok alapjának a biztosításához, amilyen például az alkalmazandó szabályok szerinti dán munkaerőpiac. A kérdés az, hogy biztosítani tudjuk-e a ténylegesen rugalmas munkaerőpiacokat.
Az ítélet nem fenyegeti az érdekképviseleti akciók indításához fűződő jogot; azonban egyensúlyra van szükség a konfliktusokkal összefüggő ügyekben. Azt gondolom, fontos hangsúlyozni, hogy a Lisszaboni Szerződés megerősíti a munkavállalói jogokat, és mind a szociális partnereknek, mind a kormányoknak együtt kell dolgozniuk határoktól függetlenül ahhoz, hogy a jogszabályok jobban és súrlódás nélkül működjenek. Ez az előre mutató út.
Roberts Zīle
az UEN képviselőcsoportja nevében. - (LV) Köszönöm, elnök úr, biztos úr. Az ebben az esetben meghozott ítélet valóban reményt ad arra, hogy az Európai Bíróság érti az Európai Unió négy alapvető szabadságát valós értelemben is. Ezúttal a "szociális dömping” kifejezés, amely ebben a Parlamentben is oly népszerű, nem működött egy olyan ügyben, ahol a cél az volt, hogy egy másik tagállamból származó vállalkozást eltiltsanak attól, hogy az EU belső piacán szolgáltatásokat nyújtson. Ebben a vitában én csak egyetlen politikai vonatkozásra szeretnék rámutatni: az EU tagállamok, és köztük nagyrészt olyan államok, mint Svédország, a közelmúlt éveiben hatalmas nyereségre tettek szert a Balti-államokban az "agresszív” pénzügyi szolgáltatások, különösen ingatlankölcsönök nyújtásával. Soha nem korlátoztuk ennek a tőkének az áramlását, még akkor sem, amikor kivételesen magas nyereségre tettek szert, részben az export egyedülálló szociális dömpingje révén - azaz azok a lettek, akik ezekben a bankokban dolgoztak, olyan fizetést kaptak, ami meg sem közelíti a svédek által ugyanezért a munkáért Svédországban kapott fizetést. Most a pénzügyi válságban sok lett család borsos árat fizet hosszú időn keresztül az általuk felvett kölcsönök után, de a mi polgáraink és a mi vállalkozásaink nem versenyezhetnek az EU piacán, így nem fogják tudni visszafizetni ezeket az adósságokat. Ennek eredményeként a valóságban a svéd nyugdíjalapok és más banki részvényesek lesznek az igazi vesztesek. Hölgyeim és uraim, mi mindannyian ugyanabban az európai hajóban evezünk: hagyjuk Európa alapvető szabadságait valóban szabadon, és akkor mindannyian nyerni fogunk. Köszönöm.
Elisabeth Schroedter
a Verts/ALE képviselőcsoportja nevében. - (DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, a Bíróság valamennyi ítélete olyan ügyekben született, amelyekben a szakszervezetek nemzetközileg elismert kollektív akciót indítottak a szociális dömping ellen. Mind a három ítéletében az Európai Bíróság elismerte, hogy a szakszervezetnek törvényes joga van ezekre az akciókra. A Bíróság azonban megtámadta ezt a jogot a belső piaccal kapcsolatban.
A Laval és a Rüffert ügyekben a jogi minimum normáját úgy értelmezte, mint a belső piacon érvényes kizárólagos maximális normát. Az Európai Bíróság ezért a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvet nagyon különös módon értelmezte. A jogalkotó szándéka azonban nem ez volt. Az irányelv mérlegelése során a szolgáltatások szabad kereskedelmét elő kell mozdítani tisztességes versenyben, és a munkavállalók jogait garantálni kell. A munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv tartalmazza a munkavállalók számára a legnagyobb kedvezményes elbánás elvét megvalósító rendelkezést is, ezt pedig a Bíróság ítéletei nem vették figyelembe.
A Bíróság olyan helyzetet hoz létre az Európai Unióban, amelyben a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvet a minimumot megszabó irányelvről a maximumot megszabó irányelvvé alakította át, amelyben törvényes a versenyelőnyt a szociális dömpinggel szemben érvényesíteni. Mostantól a nemzetközi szociális jog díjköteles lesz a szabad belső piacon működő vállalkozások számára. Lehet, hogy ezzel a Bíróság ítéleteit kritizálom. Azonban a szociális Európa egyenértékű elemeit, mint például a kollektív alkuból született megállapodásokat, kollektív intézkedéseket és a szociális dömping elleni fellépést nélkülöző Unió bukásra van ítélve és a jövőben nem fogja élvezni polgárai támogatását. A mi képviselőcsoportunk válasza ezért ezen a ponton: az "egyenlő munkáért egyenlő bért ugyanabban a létesítményben” elvének egyenértékű pozíciót kell elfoglalnia a belső piacon a szabadság kritériumaira tekintettel.
Francis Wurtz
a GUE/NGL képviselőcsoportja nevében. - (FR) Biztos úr, először is a jegyzőkönyv számára szeretném megjegyezni, hogy az Elnökök Konferenciájából kollégáim, akik kívánságom ellenére késő esti vita mellett döntöttek, mindannyian hiányoznak ma este. Ha ez nem lenne egy késő esti vita, örömmel kezdeményeztem volna végre ennek a súlyos ügynek a vitáját, ami az, hogy a Bíróság elismerte a bérdömpinget, ami egy olyan ügy, amire ön éppen 20 másodpercet szánt, biztos úr, figyelemre méltóan felkészületlen módon.
Ezért röviden felvázolnám az európai jog ezen új dimenziójának három stádiumát. 2007. december 11: a Bíróság érvénytelenített egy szakszervezeti akciót, amely azt követelte, hogy a finn hajózási társaság, a Viking Line számára ne tegyék lehetővé kompjának Észtországban történő lajtsomozását azért, hogy a munkavállalók bérét csökkenthesse. 2007. december 18: a Bíróság ismételten a szakszervezetek ellen foglalt állást, ezúttal a svédországi Vaxholmban, azért mert blokád alá vettek egy épületet egy olyan lett társasággal szemben, amely nem volt hajlandó betartani az építési ágazatra vonatkozó kollektív megállapodást. 2008. április 3: a Bíróság a németországi Alsó-Szászországot vétkesnek találta abban, hogy minimális bérfizetést írt elő minden olyan építési vállalkozásnak, amely közbeszerzési szerződést kapott. Ezután a Bíróság egy német vállalat lengyel alvállalkozója javára ítélt, amely munkavállalóinak az előírt minimálbérnek kevesebb mint felét fizette ki. Ez volt a Rüffert ítélet.
Mindhárom esetben a Bíróság alapvetően azzal indokolta a bérdömpinget ösztönző határozatát, hogy a közösségi jog tilt minden olyan intézkedést - erre figyeljenek - amely várhatóan "kevésbé vonzóvá tenné” egy másik tagállamból származó társaság feltételeit, mert ez - és idézem - a "szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása” vagy a letelepedés szabadságáé, amelyek a Szerződés által garantált alapvető szabadságjogok közé tartoznak. Ez egész egyszerűen elfogadhatatlan. Hol van ennek a liberális indoklásnak a szociális vonatkozása?
Tény, hogy bármely országban bármiféle szociális előrehaladás kevésbé vonzóvá teszi a piacot - hogy a Bíróság kifejezését használjam - a versengő vállalkozások számára. Hozzátenném, hogy mind a három esetben a híres munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv a legkisebb védelmet sem kínálta az érintett munkavállalóknak. Közbevetőleg a Bíróság úgy magyarázta, és idézem "az irányelv célja különösen a szolgáltatások szabad mozgásának megvalósítása”. Nem említi a munkavállalók védelmét.
Végül, mindhárom esetben a Bíróság a Szerződés konkrét cikkei, és nem csak az irányelv fényében hozta meg határozatát. Ezek az első esetben a 43. cikk, és a másik két esetben a 49. cikk; mindkét cikket szó szerint ismétli a Lisszaboni Szerződés tervezete, amelynek a ratifikációs folyamatában vagyunk.
A következtetésem ezért egyértelmű. Az e határozatok által okozott probléma megoldásához nem elég az irányelvet módosítani. Ha valaki a szociális jogok primátusát helyre kívánja állítani a szabad kereskedelemmel szemben, ragaszkodnia kell a Szerződések felülvizsgálatához, és különösen azoknak a cikkeknek a felülvizsgálatához, amelyekre a Bíróság támaszkodott közelmúltbeli határozatainak indoklásában. Ez nehéz, de véleményem szerint szükséges, mert különben a jelenlegi európai gazdasági és szociális modell legitimitásával kapcsolatban igazi válság várható.
Kathy Sinnott
az IND/DEM képviselőcsoportja nevében. - Elnök úr, a közelmúltban a Rüffert ügyben egy lengyel társaság 53 munkavállalójának a Németországban a szakmára vonatkozó megállapodás szerinti bérnek mindössze 46%-át fizette. A lengyel vállalkozót megbüntették; ők azzal válaszoltak, hogy az ügyet a Bíróság elé vitték, és az Európai Bíróság a közelmúltban a lengyel alvállalkozó mellett tette le a voksát.
Nem olyan régen, John Monks, az Európai Szakszervezeti Konfederáció elnöke, a Foglalkoztatási és Szociális Bizottság előtti meghallgatás során egy korábbi ügyről- a Laval ügyről - szólva és jövőbeni ügyekre figyelmeztetve elmondta, hogy "nekünk azt mondták, hogy a sztrájkhoz fűződő jogunk alapjog, de nem annyira alapjog, mint a szolgáltatások szabad mozgása”.
Ezek az ítéletek megfosztják a szakszervezeti mozgalmat minden erejétől. A szolgáltatásokról szóló irányelv és a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv közvetlen fenyegetést jelent mindannak, amit az elmúlt 30 évben munkavállalói jogokban elértünk.
Három ügy volt - a Laval, a Viking és most a Rüffert - és egy olyan bírósági értelmezési test van épülőben, amely értelmetlenné tesz szerződéseket, impotensé szakszervezeteket, és a tisztességes bérezést üres szóvá. Amint Monk úr kifejezte a Laval ügyben tartott meghallgatás során, a Lisszaboni Szerződésben szükségünk van egy védőjegyzőkönyvre, vagy a jövőben a szociális dömpinggel fogunk szembesülni.
Philip Bushill-Matthews
Elnök úr, úgy vélem, hogy a Bizottság már 2006-ban adott ki útmutató dokumentumot a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv végrehajtásáról, és abban az időben erre válaszul a szocialista képviselőcsoport vezette a Parlamentben az irányelv szigorítására irányuló felhívást. A Bizottság ezt akkor nem tartotta szükségesnek, és nyilvánvaló, hogy most sem tartja annak, és a jegyzőkönyv kedvéért, egyetértek vele.
Amint a Bizottság olyan világosan meghatározta, a probléma gyökere a nemzeti végrehajtás gyengeségeiben, a tagállamok közötti elégtelen együttműködésben és a tájékoztatás elégtelen voltában van. Az EU jogszabály szigorítása ezeket a gyengeségeket nem orvosolná. Sőt még inkább megnehezítené a végrehajtást.
Végül, megjegyezném, hogy a biztos megerősíti teljes körű elkötelezettségét a munkavállalók jogainak védelme és a szociális dömping elleni küzdelem mellett. Ezzel a Ház minden oldalán egyet kell értenünk, de azzal is egyet kell értenünk, hogy van még egy védendő jog: valamennyi munkavállaló joga ahhoz, hogy mozoghassanak, hogy kiküldhessék őket, és a határokon átnyúlóan szolgáltatásokat nyújthassanak.
A szociális védelemhez fűződő jogoknak együtt kell járniuk a szolgáltatás nyújtásának jogával, és ebben nem kell, hogy legyen ellentmondás. Természetesen nagy kihívás a helyes egyensúly elérése. Azonban ezt a tagállamoknak kell megoldaniuk, és nem azzal, hogy az EU szigorúbb törvényekre tesz javaslatot. A biztos rámutatott az útra, és kérem, értsen velem egyet, hogy a mi európai parlamenti képviselőként betöltött szerepünk az, hogy rávegyük saját országainkat arra, hogy ezt az utat kövessék.
Jan Andersson
(SV) Elnök úr, biztos úr, én üdvözlöm az ajánlást, és még inkább azt a tényt, hogy a biztos úr igyekszik fellépni a szociális dömping ellen, és hogy Barroso úr és Špidla úr azt mondják, hogy a sztrájkhoz fűződő jog nem alárendelt a szabad mozgásnak. Azonban az ön javaslata nem megy elég messzire. Nem megy elég messzire ahhoz, hogy megakadályozza a szociális dömpinget.
Nézzük csak meg, mit mondott a bíróság a Rüffert és a Laval ügyben. Azt mondta, hogy a származási ország minimálbére az, ami számít, más szavakkal, a lengyel munkavállalónak a német munkavállalóval azonos helyen a német munkavállaló bérének 46%-áért kell dolgoznia. Ha azt mondta volna, hogy a nőknek a férfiak keresete 46%-áért kell dolgozniuk, azt mondtuk volna, hogy az diszkrimináció. Ebben az esetben ez diszkrimináció azokkal a lengyel munkavállalókkal szemben, akik nem kapják meg ugyanazt a bért, mint a német munkavállalók. Ez elfogadhatatlan.
Másodszor, az eltérő szociális modelleket nem ugyanúgy ítélik meg. A Rüffert ügyben rámutattak arra, hogy a kollektív szerződéseknek egyetemlegesen alkalmazandónak kell lenniük, és nem olyannak, mint az a modell, amelyet Alsó-Szászországban választottak. Ugyanez történt a Laval ügyben. Bizonyos munkaerőpiaci modellek elsőbbséget élveznek a többiekkel szemben. Ez is elfogadhatatlan.
Harmadszor, azt mondták, hogy a sztrájkhoz fűződő jog alapjog, de amikor azt a szabad mozgással szemben mérlegelik, akkor már nincs akkora súlya, sőt egyáltalán nincsen súlya. E helyett a szabad mozgás élvez elsőbbséget vele szemben.
Néhány felszólaló azt mondta, hogy "igen, de kell a szabad mozgás”. Persze, hogy kell, de miként tudjuk a szabad mozgást ösztönözni, ha dömpinggel veszélyeztetjük a feltételeket az országokban? Azt gondolják, hogy az ezekben az országokban élő emberek majd azt mondják, hogy "üdvözlünk benneteket”? Nem, a lezárt határokat fogják követelni. Én az új és a régi tagállamok közötti nyitott határok mellett vagyok, de a mellett is, hogy egyenlő munkáért egyenlő feltételek járnak, és ennek is alapvetőnek kell lennie. Ezért a Bizottságnak erőteljes intézkedéseket kell hoznia a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv módosítása tekintetében.
Pierre Jonckheer
(FR) Elnök úr, biztos úr, nagyrészt osztozom kollégáim, Van Lancker asszony és Wurtz úr véleményében. Végső soron a kérdés az, hogy mennyivel több szegény munkavállalót akarunk itt az Európai Unióban? Ez az alapkérdés.
A nélkül, hogy megismételném a Bíróság ítéleteit, úgy látom, hogy elértünk egy olyan ponthoz, ahol a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvet az olyan nemzeti vagy regionális rendelkezések ellen használják fel, amelyek célja az egyenlő feltételek biztosítása valamennyi munkavállaló számára a minimálbér garantálása valamennyi munkavállalónak.
Így aztán elértünk egy olyan helyzethez, amelyben az irányelv aláaknázza a munkavállaláshoz fűződő jog területiségét. Garantálhatjuk a munkavállalók mobilitását, miközben biztosítjuk a munkához fűződő jog területiségét, és éppen erről vitatkozunk most. Egy percre eltekintve a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvtől, szeretném felhívni a figyelmüket egy másik kapcsolódó témára, arra a panaszra, amelyet a TNT társaság nyújtott be a Bizottságnak a berlini közigazgatási bíróság ítéletét követően azt állítva, hogy a német kormány, amikor bevezette a minimálbért a postai ágazatban, nem vette figyelembe a minimálbér - és itt az óránként 9,80 eurós minimálbérről van szó - gazdasági hatását a versenytársakra. Olyan helyzetben találjuk magunkat, ahol a minimálbér, ami a nemzeti kompetenciába tartozik, a valóságban a verseny ellen ösztönöz. Ez a TNT értelmezése.
A Bizottság jelenleg vizsgálja ezt a kérelmet. Ha ön vagy az ön kollégái és a Kollégium, ebben az esetben a TNT mellett hoznak határozatot, úgy vélem Špidla úr, önök minden hitelességüket elveszítik ebben és más esetekben, és többre volna szükség a Bizottság részéről mint a tagállamok közötti legjobb információról és közigazgatási együttműködésről szóló ajánlás ahhoz, hogy valóban garantálni lehessen a munkavállalók méltóságát az Európai Unióban.
Eva-Britt Svensson
(SV) Elnök úr, az Európai Bíróság feladata, hogy a Szerződéseknek megfelelően hozzon ítéleteket. Ezért a Szerződéseket módosítani kell a munkavállalók érdekeinek védelmében. A Bíróságnak a Laval, a Viking Line és a Rüffert ügyekben hozott ítéleteiből az a következtetés vonható le, hogy a Lisszaboni Szerződést Európa bérből és fizetésből élői nem hagyhatják jóvá, ha csak a Szerződést nem egészítik ki egy, a munkavállalói jogokról szóló rendelkezéssel - a kollektív szerződések védelmének jogával, a szakszervezeti akciók indításának jogával, a jobb fizetés és a jobb foglalkoztatási feltételek érdekében.
A Bíróság szerint a minimálbérnél magasabb bér követelése a kereskedelem korlátjává vált, és a szakszervezetek nem lesznek képesek megakadályozni a bérdömpinget. Ez év április 17-én McCreevy biztos írásban válaszolta meg az általam a szakszervezeti jogokkal kapcsolatban feltett kérdést a következőképpen: "A szakszervezetek továbbra is indíthatnak akciókat, feltéve, hogy ezt a törvényes célok motiválják, amelyek összhangban állnak az EK joggal”. Ennél világosabban nem lehetne megfogalmazni. Ezért az EK jogát meg kell változtatni. Szabad mozgás, igen, de a más országok munkavállalóival szembeni diszkrimináció nélkül.
Hélène Goudin
(SV) Elnök úr, az Európai Bíróság újra és újra egyértelműsítette a tagállamok felé, hogy nem tekinthetik magukat függetlennek, amikor olyan alapvető politikai területekről van szó, mint az egészségpolitika, a szerencsejáték politika, az alkohol reklámozása és most a közelmúltban a munkaerőpiaci politika. Ezt úgy hívják, hogy jogi aktivizmus, és ezt a demokrácia és a szubszidiaritás elve közvetlen fenyegetésének kell tekinteni. Az Európai Bíróság a tagállamok demokratikusan választott kormányaival szemben mutatott arrogáns hozzáállása miatt a valóságban önfelkent hatalom Európában.
A Laval ítélet kapcsán ez azt jelenti, hogy a svéd és a külföldi vállalatok teljesen eltérő feltételekkel működnek majd svéd területen. Ez teljesen elfogadhatatlan. Arra serkentem képviselőtársaimat, hogy jól gondolják meg, amikor legközelebb az EU nem választott intézményeinek akarnak több hatalmat adni. Ami a mai napot illeti, úgy tűnik végre felébredőben vagyunk.
Jacek Protasiewicz
- (PL) Elnök úr, a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv egyike a négy közösségi szabadságjog egyike gyakorlati végrehajtása alapjainak, ezek pedig európai szabadságjogok, amelyek a szerződéseket és az Európai Közösséget a kezdet kezdetétől kísérték.
A Szerződés 49. cikke egyike a legvilágosabban megfogalmazott rendelkezéseknek az Európai Unió belső ügyeiről, és egyértelműen kifejti, hogy a Közösségen belül a szolgáltatás nyújtás szabadságának korlátozása tiltott a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösség olyan államában telepedtek le, amely nem azonos annak a személynek az államával, akinek a számára a szolgáltatást nyújtják. Ezért meglepő, hogy milyen szívós számos tagállamban az a gyakorlat, melynek célja e, a Szerződésben garantált szabadság adminisztratív korlátozása.
Mióta megválasztottak ebbe a Parlamentbe, panaszok egész áradatát kapom elsősorban az új tagállamok vállalkozóitól, azoktól, amelyek az EU-hoz 2004 után csatlakoztak, helyi és regionális hatóságok tevékenysége ellen, amelyek szándékosan olyan további követelményeket támasztanak e vállalkozókkal szemben, amelyek a legkevésbé sem indokolhatóak semmilyen EU jogi aktussal. Ezt a kérdés én már sok alkalommal felvetettem ebben a Házban, követelve az Európai Bizottság egyértelmű nyilatkozatát az EU jog nevében, és következésképpen a szolgáltatásnyújtás szabadsága védelmében.
Örülök, hogy erőfeszítéseim ilyen erős megerősítést nyertek az Európai Bíróság határozatában, amiről ma vitatkozunk. Meg vagyok győződve róla, hogy a közelmúlt bírósági ítéletei fényében mi - azaz a Parlament és az Európai Bizottság együtt - képesek leszünk módszert kidolgozni a szolgáltatások belső piacának szervezésére, amely miközben biztosítja a munkavállalók alapvető jogait, biztosítja azt is, hogy ezek a jogok - ezek az alapjogok - ne rójanak extra terhet az EU vállalkozói vállára, amely akadályozná tevékenységüket, és a bírósági ítéletek szerint is definíciószerűen sértik az európai jogot.
A szolgáltatások szabad piacát és a munkavállalók mobilitását támogatni kell, nem pedig küzdeni ellene. Ezek a XXI. század kihívásai.
Magda Kósáné Kovács
(HU) Köszönöm, elnök úr! Biztos úr! A kiküldetésről szóló irányelv több európai bírósági ítélet után az uniós figyelem középpontjába került. A Bíróság szólt. Lehet persze vitatni azt, amit mondott, csak nem érdemes, mert attól a határozata érvényes marad, és a Bíróság különben sem értéksorrendet állított fel.
Láthatjuk, hogy a Parlamentben ezek az ítéletek egymást kizáró véleményeket gerjesztettek, öröm viszont, hogy a Bizottság számba vette a teendőit, és a tagállamokhoz fordult. Ez annál is inkább fontos, mert igyekszik lehűteni a kedélyeket. Hozzátartozik, hogy sajnos a felfokozott hangulathoz hozzájárult a Bizottság korábbi mulasztása is, hiszen még mindig nem értékelte a "posting irányelv" átültetését a nemzeti rendszerekbe, pedig erre a Parlament állásfoglalásában két évvel ezelőtt nyomatékosan kérte. Így nincs válasz arra, hogy a tagállami munkavállalókat védő intézkedések illeszkednek-e a "posting irányelvhez", és ennek hiányában nem tudjuk megmondani, hogy a "posting irányelv" valóban jól működik-e, vagy szükséges a szolgáltatási piac szabályainak módosítása. Nincsenek meg az implementáció tanulságai, és így legfeljebb deklarációk ütközhetnek egymással. Az emberben megmozdul a kérdés, hogy ez a bizonytalan helyzet nem ad-e teret a populizmusnak vagy a demagógiának? És nem kreálunk-e politikai problémát az esetleges jogi hiányosságokból? Így előfordulhat, hogy politikai feszültséget keltünk ott, ahol csak higgadt szabályozás kellene.
Képviselőtársaim! A szolgáltatási piac szabadsága kevés kivételtől eltekintve megvalósult a jogszabályok előírásaival, a jog érvényesítéséért viszont konkrét lépések kellenek. Ezeket a konkrét lépéseket reméljük a Bizottságtól, hiszen a joganyagok átfogó vizsgálatát, a Bíróság nem végezheti el, ez a Bizottság dolga. És a Bizottság dolga lesz a jogsértési eljárások elindítása is, hogyha ez szükséges. Így valósulhat meg, amit Spindla biztos úr mondott, hogy a munkavállalói jogokért és a szociális piac érdekében egyszerre és közösen kell fellépnünk. Köszönöm szépen.
Gabriele Zimmer
(DE) Elnök úr, biztos úr, nem értek egyet önnel, hogy ne lenne eltérés a munkavállalók erős szociális védelme és az erős belső piac között. Az az EU belső piac, amely összhangban áll a globális verseny rendszerével, végső soron az ilyen jellegű ellentét megtestesülése. Egyetértek önnel azonban, hogy a tagállamoké a felelősség az EU jog nemzeti jogba történő átültetéséért. Legalább is a Rüffert esetben, a döntéshozók Berlinben és Alsó-Szászországban nem csak az Európai Bíróságra mutogatnak.
Általánosságban elmulasztották a kollektív alkuról szóló törvényt hitelt érdemlően elmagyarázni, és a törvényes minimálbért követelni. Biztos úr, követelem, hogy ön tegye meg ezeket felelősségének megfelelően, és nyíltan követelje az EU jogi alapjainak a szükséges módosítását. Ez a Lisszaboni Szerződés április 15-i konszolidált változatának például az 50. és az 56. cikkét, a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv élesebbé tételét, a szakszervezeti akció indítása jogának megadását, és a határokon átnyúló szakszervezeti akciók jogának megadását jelenti. Arra is hivatkozom, hogy a politikai problémák áttekintését nem kellene egyszerűen az Európai Bíróságra hagyni, ebben mind az EU intézményeinek, a Tanácsnak, a Bizottságnak és az Európai Parlamentnek, mind pedig a nemzetállamoknak van felelősségük jogalkotásukon keresztül.
Elmar Brok
(DE) Elnök úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, a Lisszaboni Szerződés tényleges javulást jelent majd a munkavállalók számára - Wurtz úr, ezen a ponton ellent kell mondanom önnek. El kell fogadnunk azt, mert a szociálpolitika mindenütt a kötelezettségünké válik. A jövőben a jogalkotási eszközökkel mindent a szociálpolitika nézőpontjából kell ellenőriznünk, és a szociális piacgazdaság, amint azt a Szerződés meghatározza, komoly előrelépést jelent.
Szükségünk van a versenyképességre, a nagyobb termelékenységre - minden bizonnyal ennek főcímnek kell lennie a globális rendben - de mind a három esetben azt látjuk, hogy itt nem a globális rend versenyéről van szó, hanem arról, hogy az Európai Unió tagállamai között a belső piac részeként bizonyos ágazatokban munkát végeztek.
Nem kerülhetünk olyan helyzetbe, amelyben a globális rendet használjuk fel arra, hogy a különféle tagállamokból származó munkavállalókat egymással szembefordítjuk a nemzetközi versenyképesség alapján. Ha a munkavállalók közötti szolidaritást leromboljuk, az Európai Unió társadalmaink kohéziója is le lesz rombolva.
Fontos ezért, hogy ne a Bíróság tegyen nekünk szemrehányást, hanem világossá tegyük, hogy meg kell vizsgálnunk a jogszabályt. A munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv a 90-es évek elejére datálódik. Ma már nem alkalmazható. Ki kell derítenünk, hogy mi a baj vele. Én nem ismerem a részleteket. A kollektív alkuban résztvevő partnereknek ellenőrizniük kell, hogy a megkötött kollektív szerződések összhangban állnak-e a belső piaccal. A nemzeti jogszabályokat is ahhoz kell igazítani. Mindezt meg kell vizsgálnunk. Ugyanakkor ez nem vezethet a megosztottsághoz és a protekcionizmushoz, mert a mobilitást garantálni kell.
Amikor a négy alapvető szabadságjoggal foglalkozunk, akkor a piac négy alapszabadságát értjük alatta. Azonban, ahogyan én értelmezem a szociális piacgazdaságot, az azt jelenti, hogy a piac csak a jogalkotó által megengedett kereten belül működhet, hogy tisztességesen osszuk el ennek a gazdasági rendnek a hasznait, és ne hagyjuk azokat a piaci erők szabad játékszerévé. Ha ez megtörténik, a piac önmagát falja fel. Ezért van szükség az ilyen keretfeltételekre a szociális piacgazdasághoz.
Elnök úr, befejezésképpen hadd olvassak fel egy idézetet. "Nem a múlt korszak laissez-faire rablásos szabad piacgazdasága, sem a piaci erők szabad játéka” - és hasonló kifejezések - "de a szociálisan felelős piacgazdaság, amelyben az egyén önmagává válhat, amely nagyra értékeli a személyt és következésképpen tisztességes ellenszolgáltatást nyújt az elvégzett munkáért, ez a modern típusú piacgazdaság”. Ez az idézet Ludwig Erhardtól származik, akiről semmiképpen sem mondható, hogy a piacgazdaság ellen lett volna.
Stephen Hughes
Elnök úr, hadd mondjam el, hogy milyen nagymértékben egyetértek Brok úrral és milyen kevéssé Bushill-Matthews úrral, de erre rögtön rátérek. Szeretnék köszönetet mondani a biztosnak az április 3-án elfogadott ajánlásért. Az egy fontos lépés a helyes irányba. Azt hiszem, hogy a jobb és hatékonyabb információcsere, az információhoz való hozzájutás és a legjobb gyakorlat cseréje minden bizonnyal segít, de az időzítés furcsa fordulataként az ajánlást ugyanazon a napon fogadták el, amikor a Rüffert ítéletet meghozták. Azt gondolom, hogy a Laval és a Rüffert ügyek arra késztetnek bennünket, hogy sokkal tovább menjünk, mint az az ajánlás.
Ezek az ügyek felvetik az a lehetőséget, hogy a gazdasági szabadságjogok értelmezhetők úgy is, hogy azok jogot biztosítanak a vállalkozások számára a nemzeti szociális és foglalkoztatási törvények és gyakorlatok elkerülésére vagy megkerülésére. Úgy tűnik, hogy az egyetlen védelem a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv rendelkezései. Ha ez a helyzet, akkor egyértelmű, hogy újra meg kell vizsgálnunk az irányelvet. Különösen egyértelműsítenünk kell a kollektív szerződések hatókörét, kötelező normákat kell megállapítanunk, és lehetőséget kell adnunk a kollektív akcióra, hogy ezeket a normákat érvényre juttassa.
Azt hiszem, több mindent kell elvégeznünk. Biztosítanunk kell, hogy a fogadó ország kollektív szerződései a minimális normáknál többet is biztosíthassanak. Kötelezővé kell tennünk azt, ami jelenleg csak választható lehetőség a tagállamok számára, például, hogy valamennyi kötelező érvényű kollektív szerződést alkalmazzák a kiküldetésben dolgozó munkavállalókra is. Azt hiszem, a kiküldött munkavállaló meghatározásánál szükség van egy egyértelmű időkorlátra is, hogy világos legyen, hogy a kiküldött munkavállaló mikor szűnik meg kiküldött munkavállalónak lenni.
Végül, azt hiszem, most tágítanunk kell az irányelv jogalapját is, hogy az magában foglalja a munkavállalók szabad mozgását a szolgáltatások nyújtásának szabadsága mellett. Ezt a javaslatot 1996-ban elvetették, de remélem, hogy ma már látjuk mennyire fontos az.
A Bíróság mondta ki, hogy a sztrájkhoz és az egyesüléshez fűződő jogok alapjogok, de nem annyira alapvetőek, mint a gazdasági szabadságjogok. A szakszervezeteknek megbocsátható, ha azt gondolják, hogy hirtelen az állatfarmon élnek. Tartozunk nekik azzal, hogy visszaállítjuk a megfelelő egyensúlyt. Úgy vélem, hogy a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv e szerény módosítási javaslata lehetne a kezdet.
Søren Bo Søndergaard
(DA) Elnök úr, amikor februárban a Lisszaboni Szerződést mérlegeltük, képviselőtársaim és én is javasoltuk, hogy a kollektív szakszervezeti akciók joga tartozzon tagállami kompetenciába. Sajnálatos módon az önök többsége ez ellen szavazott, és most fel kell vetni a kérdést, miért tették. Ennek az egyetlen logikus magyarázata és logikus következménye, hogy a munkáltatók számára a lehetséges legnagyobb nyereség határokon átnyúló követése végső soron megelőzi majd a munkavállalók jogát arra, hogy megvédjék magukat a szociális dömpingtől. Ezt természetesen hihetik, de akkor hagyjanak fel a szociális Európáról szóló beszéddel.
Minden országban a munkavállalóknak rendelkezniük kell azzal a feltétel nélküli joggal, hogy szakszervezeti akciót indíthassanak biztosítandó, hogy a migráns munkavállalók legalább ugyanolyan fizetést kapjanak, mint ők maguk. Ez nem diszkrimináció. Nem hisszük, hogy a migráns munkavállalónak alacsonyabb fizetést kellene kapnia, mint azoknak a munkavállalóknak, akik már az országban élnek. Mi a diszkrimináció ellen vagyunk, és ezért intézkedni kell. Az alternatíva a szociális dömping. Ez egy lefelé tartó spirál. Akármilyen szükséges eszköz felhasználásával legalábbis a szabad és korlátlan érdekképviseleti tevékenységhez fűződő jogot kell biztosítanunk a Lisszaboni Szerződésben, egy jogilag kötelező érvényű jegyzőkönyv révén.
Jacques Toubon
(FR) Biztos úr, igaz, hogy nagyon csalódtunk, látva, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságát miként alkalmazzák az esetjogban. Megbocsátható azt gondolni, hogy bizonyos értelmezéseiben az Európai Bíróság megkísérelte a 43. és a 49. cikk elsőbbségét megállapítani, minden más megfontolást meghaladóan. Én azonban bizalmatlan vagyok az ilyen esetjogi határozatok manicheusi elemzéseivel szemben, amelyekről mindannyian tudjuk, hogy elsősorban próbaperek.
Azt hiszem, hogy a kérdés, amit fel kell tennünk magunknak az, hogy miként garantálhatjuk a szociális acquis-t. Konkrétabban, két kérdésre kell választ adnunk. Először is, a fogadó ország nemzeti joga alapján milyen bérszint írható elő a vállalkozások számára? Másodszor, milyen mértékben korlátozhatjuk a szakszervezetek kollektív akcióit, amelyek célja a hazai és a kiküldött munkavállalókkal való egyenlő bánásmód biztosítása?
E kérdések megválaszolásában nem hiszek a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv módosításában. Sőt, azt gondolom, hogy már ennek megkísérlésével is hatalmas kockázatot vállalnánk. Ezzel szemben, az Európai Szakszervezeti Konföderáció javaslatát a szociális záradékról érdekesebbnek tartom. Amint Brok úr is mondta, itt egyszerűen arról van szó, hogy alkalmazni kell a Szerződéseket, a régit meg az újat: a 3 cikk (3) bekezdését, a 6. cikk (1) bekezdését és az Alapjogi Chartát, ami ma már anyagi jog.
Ugyancsak érvényre kell juttatnunk a szubszidiaritás elvét minden olyan dologban, ami a munkához fűződő jogot, a munkavállalók jogait és különösen a sztrájkhoz fűződő jogot érinti, ezt pedig a nemzeti parlamentek felügyelhetik.
Ami a közelebbi jövőt illeti, a francia elnökség most készül útjára indítani a szociális napirendet. Az ön számára, biztos úr, a Bizottságnak tovább kell mennie, mint amit ön említett, és legalább egy politikusabb szöveg adminisztratív ajánlására van szükség, amely teljes körűen figyelembe veszi az esetjogból adódó bizonytalanságokat.
Karin Jöns
(DE) Elnök úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, természetesen a szorosabb együttműködés a nemzeti közigazgatások között helyes és helyénvaló. Én ezt üdvözlöm, sőt lényegesnek tartom.
Azonban ha mindannyian őszintén el akarjuk kerülni a legalacsonyabb minimálbérért folyó versenyfutást Európában, többre van szükségünk, és ezt ön is tudja, biztos úr. A Rüffert ítélet szerint úgy vélem csak egy megoldás van. Javítanunk kell a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelven. A Bizottságnak ezt meg is kell tennie.
Le kell vonnunk a jogalkotási következményeket ebből az ítéletből, mert ez visszájára fordítja a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv szándékát. Ebben a szolgáltatásnyújtás szabadsága magasabb helyre kerül, mint a munkavállalók védelme. Még a minimális védelemről a maximális védelemre történő tervezett váltást is megindokolják. Az én hazámban, Németországban a 16 szövetségi állam közül 8-at közvetlenül érint ez az ítélet. A tartományi kormányok csak modellként kívántak szolgálni a bérdömping ügyekben.
A munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv, valamint a közbeszerzésről szóló irányelvek alapján biztosítani akartak bizonyos szociális kritériumoknak való megfelelést legalább a közbeszerzési szerződések odaítélésekor. Ezért szociális kritériumként megkövetelték a helyileg szokásos béreknek való megfelelést, mivel ezek a minimálbér fölött voltak.
Nehezen értem meg a Bíróság határozatát. Ha valóban akarunk szociális kritériumokat - és azt hiszem, ezt mindannyian akarjuk - akkor lehetségesnek kell lennie a minimálbérnél többet is elérni. Az ítélet nem ejthet bennünket abba a csapdába, hogy továbbra is a kiküldött munkavállalók számára csak a minimális normákat engedélyezzük. Ez nem az a szociális Európa, amelyet az én képviselőcsoportom kíván. A biztonság érdekében azonban gondosan meg kell vizsgálnunk a közbeszerzésről szóló irányelveket is.
Otthon Németországban, az Európai Bíróság foglalkoztatással kapcsolatos ítéletei, amelyekről ma este szóltunk, visszavetették Európa elfogadását. Mindannyiunkat arra kérnek, hogy váltsunk irányt.
Alejandro Cercas
(ES) Elnök úr, biztos úr, ha csak valami kisebb problémával foglalkoznánk, megérteném, hogy a jó gyakorlat cseréjével foglalkozó hatékonyabb tájékoztatást kívánó egyszeri ajánlás megoldhatná a problémát. Biztos úr, a probléma azonban az, hogy itt súlyos gondról van szó, amelyet nagy sajnálatomra ön nem is említett a beszédében.
A probléma, biztos úr, az, hogy jelenleg a Bíróság következetes esetjoga kimondja, hogy az egyik országból származó munkavállalók egy másik országban az ottani bérek kevesebb mint 50%-áért dolgozhatnak, egy olyan irányelv alapján, és ezt ki kell mondani, amely kifejezetten arra jött létre, hogy ezt megakadályozza.
Ezért, ha az lehetséges, hogy hatályos jogszabály ilyen helyzetet teremtsen, akkor egyértelmű, hogy alapvető problémáról van szó, amely nem oldható meg pusztán az információs problémák megoldásával.
Másodszor, biztos úr, problémánk van azzal is, hogy a bérmegállapodásra és a kollektív szerződésekre vonatkozó különféle nemzeti szakszervezeti gyakorlatokat kihagyták. Finnországot, Svédországot, Dániát és Németországot kihagyták. Ez azért egy masszív probléma, nem csak ezeknek az országoknak a számára, hanem egész Európa számára, amely azt látja, hogy nemzeti törvényeit aláaknázzák, és hogy Európa már nem csak képtelen jobb védelmet garantálni a munkavállalói számára, hanem azt is, hogy megtörik a nemzeti védelmi rendszereket.
E helyzetre tekintettel, biztos úr, nem hiszem, hogy elfordíthatnánk a szemünket. Nem hiszem, hogy aszpirint lehetne felírni akkor, amikor súlyos sebészeti beavatkozásra van szükség, és azt is hiszem, hogy helyre kell állítanunk a munkavállalói jogok és a piaci jogok elvei közötti egyensúlyt, különben nemcsak a szociális Európa, hanem az egész Európa elvész.
Dariusz Rosati
(PL) Elnök úr, biztos úr, a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv célja a szolgáltatásnyújtás szabadságának és ezzel egyidejűleg a munkavállalók jogainak biztosítása. Nézetem szerint, ez az irányelv hasznos volt az Európai Unió számára, és az a kritika, amit ma hallok itt a Házban, nagymértékben indokolatlan.
Rámutatnék, hogy a Rüffert ügyben, amelyről tárgyalunk, a szociális normák megsértése, és a bérek 46%-os botrányos alacsony szinten történő megállapítása nem a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv bármiféle hiányosságának eredményeként következett be, hanem egyszerűen azért, mert Alsó-Szászország vonatkozó jogszabályaiban nem sikerült a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvben előirányzott módon a jogszabály egy részét átültetni. Amiről szó van, az a végrehajtási jogszabály problémája Németországon belül, nem pedig a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv hiányossága. A helyzet hasonló a Laval ügyben is, mivel Svédországban az a helyzet, hogy a minimálbért nem írják elő sem jogszabályban, sem kollektív szerződésben a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvben előirányzott módon. Nézetem szerint, ezért ebből a helyzetből a kivezető út elsősorban a nemzeti jogszabályoknak a hatályos irányelv rendelkezéseihez való igazításán keresztül vezet, bár elismerem, hogy sok minden lenne javítható az irányelvben és ezekben az ügyekben támogatom a Bizottság véleményét.
Szeretném megragadni ezt az alkalmat arra is, hogy szóljak néhány szót a szociális dömping fogalmáról, amelyet igen gyakran említettek itt. Megjegyzem, hogy a szociális dömping fogalma nem létezik sem a nemzetközi jogban, sem a gazdaságelméletben. Ez pusztán egy propaganda kifejezés. Nem beszélhetünk dömpingről olyan helyzetben, amikor a kiküldött munkavállalók - lengyelek Németországban vagy lettek Svédországban - magasabb fizetést kapnak, mint amit saját országukban kaphatnának. Ugyancsak nem beszélhetünk szociális dömpingről olyan helyzetben, amikor nincsenek kötelező érvényű szociális vagy bérnormák valamennyi ország számára, és azért nincsenek ilyen normák, mert tagállamaink fejlettségi szintje eltér, és ezen kívül a politika is eltér államról államra.
Manuel Medina Ortega
(ES) Elnök úr, azt gondolom egyértelmű, hogy a Bíróság ítélete az Európai Uniót alapjaiban fenyegeti. Egyértelmű, hogy a Bíróság az Európai Unió joga értelmezésének legmagasabb testülete, és jelenleg senki sincs, aki ezt az intézményt gyengíteni akarná. Ez az esetjog azonban, amint Cercas úr is rámutatott, fenyegeti a társadalmi kohézió elvét. Európában sokak számára az az Európai Unió, amely nem garantálja a minimális szociális jogokat, nem érdemli meg, hogy létezzen, ezért az Európai Unió létét fenyegetjük.
Mivel nem léphetünk fel a Bíróság ítéletei ellen, és be kell tartanunk őket, nyilvánvalóan eljött az idő, hogy a jogalkotási hatalommal felruházott intézmények - a Bizottság, a Parlament és a Tanács - olyan intézkedéseket fogadjanak el, amelyek biztosítják, hogy ez az esetjog ne válhasson állandóvá, mert ez az esetjog konkrét jogi szövegekhez kapcsolódik, amelyek megváltoztathatók.
Úgy tűnik, a Bíróság maga hív fel bennünket, hogy elvégezzük ezt a jogszabály módosítást, és úgy vélem, hogy a Bizottság felelőssége mindenekelőtt, de a Parlamenté és a Tanácsé is, hogy módosítsák ezeket a jogszabályokat, hogy megakadályozzák az ilyen esetjog állandóvá válását.
Monica Maria Iacob-Ridzi
(RO) A ma tárgyalt jogszabályi rendelkezések több mint egy millió, egy másik tagállamban szolgáltatásokat nyújtó vagy kiküldött munkavállalóként dolgozó európai polgár életét javíthatja.
Különösen az irányelv 3. cikkének rendelkezéseit nem hajtották végre teljesen minden Európai Uniós tagállamban. A munkahelyi egészségi és biztonsági normákat, a munkaórák maximális számát, a szabadság minimális időtartamát, illetve az anyasági juttatásokat nem hajtották végre a kiküldött munkavállalók esetében.
Ezen kívül, a fogadó ország jogszabályai által biztosított minimálbért garantálni kell. Ennek ellenére, ez az utolsó kérdés nagyon sok vállalatot arra késztet, hogy alternatív munkaszerződésekhez forduljon, amelyek automatikusan megakadályozzák az alacsonyabb bérek fizetését.
Ezen kívül, sok európai vállalat számára gyakorlattá vált, hogy az új tagállamokból vesznek fel munkavállalókat, és őket kiküldött munkavállalóként legfeljebb 24 hónapra meghosszabbítható időtartamra külföldre küldik, így használva ki a társadalombiztosítási járulékfizetések között meglévő eltéréseket.
Azzal fejezem be, hogy ennek a fajta szociális dömpingnek véget kell vetni, a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv összes rendelkezésének végrehajtásával.
Genowefa Grabowska
(PL) Elnök úr, számos megjegyzést hallottunk ebben a Házban, néhány nagyon kritikus értékelést is az ítéletekről - az Európai Bíróság ítéleteiről. Én nyugalomért esedezem.
Az Európai Bíróság ítéletei végső soron nem politikai jellegűek, azok a tényleges tényállás és a tagállamok törvényei mélyreható elemzésére épülnek. Ez ennek az intézménynek a szerepe, és tartsuk tiszteletben azt. Közelítsük a kérdést nyugalommal. Ne reagáljunk rosszul ezekre az ítéletekre akkor, amikor számunkra nem kellemesek, és jól akkor, amikor örömet okoznak nekünk. Nem szabad, hogy az ilyen à la carte igazságszolgáltatás motiváljon bennünket, és ezt nem is fogadhatjuk el.
A második dolog, amire szeretném felhívni a figyelmüket a következő: ne engedjük a konfrontációt a régi és az új tagállamok munkavállalói között. Ez lenne a legrosszabb dolog, ha a régi tagállamok szakszervezeteit az új tagállamok szakszervezeteivel való konfrontációra ösztönöznénk. Az Európai Unió igazságszolgáltatása nem épülhet erre. Ez ellen figyelmeztetek.
Marian Harkin
Elnök úr, Írországban jelenleg a Lisszaboni Szerződés előnyeit és hátrányait vitatjuk, és a Bíróság közelmúltbeli ítéleteit és azoknak a következményeit a munkavállalók illetve a munkavállalók jogai védelme szempontjából ellenmondásan értelmezik.
Bár tudom, hogy a Laval ügyben még nincs jogerős határozat, szeretném megkérni a biztost, hogy röviden vázolja reakcióját a helyzetre, és nézeteit arra vonatkozóan, hogy a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvet miként ültették át és hajtották végre Svédországban, és különösen, hogy az hogyan hatott a Laval ügyben hozott ítéletre.
Egy korábbi felszólaló, Andersson úr, mutatott rá nagyon is érvényesen, hogy ha egy nőnek fizetnék 46%-át annak, amit egy férfi kap ugyanazért a munkáért ugyanabban az országban, azt diszkriminációnak tekintenénk. Mégis ezt a Bíróság szentesíti, amikor más országokból jövő munkavállalók ugyanazt a munkát végzik ugyanabban az országban. Megint szeretném hallani a biztos úr megjegyzéseit arról, hogy az irányelv átültetése és végrehajtása miként hatott erre a helyzetre.
Végül, én nagyon alaposan odafigyeltem, amikor a biztos úr arról beszélt, hogy garantáljuk a munkavállalók jogait, és szálljunk szembe a szociális dömpinggel, de nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy az ő javaslatai elérik ezt a célt, így várom, hogy a Bizottságtól ennél robusztusabb javaslatokat kapjunk.
Georgios Toussas
(EL) Elnök úr, az Európai Bíróság három ítélete a Viking Lines, a Laval és a Rüffert ügyben egyetlen premisszára épül. Ez a premissza a Maastrichti Szerződésben lefektetett, a tőke mozgásának négy szabadságából, a belső piaci irányelvekből, illetve a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvből származik, amelyet az átnevezett európai alkotmány, a Lisszaboni Szerződés 43. és 49. cikke erősít meg.
Az Európai Bíróság ítéletei politikusan és mélyen reakciósak: nagy vállalkozói csoportok középkori foglalkoztatási feltételeket erőszakolnak ki, hogy növeljék profitjukat.
Nem csak a sztrájkhoz és a kollektív alkuhoz fűződő jogot kérdőjelezik itt meg, hanem van itt egy harmadik fontos tényező is, amit szeretnék hozzátenni. A nemzetközi munkaügyi egyezmények, amelyeket a Nemzetközi Munkaügyi Szervezeten (ILO) keresztül írtak alá és ratifikálták, ezeket is megkérdőjelezik. Emiatt garantálni kell valamennyi munkavállaló számára az egyenlő munkáért egyenlő bért.
A 2004. május 1. után az EU-hoz csatlakozó országok munkavállalói semmivel sem tartoznak senkinek. Európa minden más munkavállalójával együtt harcolniuk kellene a jobb munkafeltételekért és a jobb fizetésért. Egyenlő munkáért egyenlő bér jár.
Małgorzata Handzlik
(PL) Elnök úr, a munkavállalók kiküldetése felbonthatatlanul kapcsolódik a szolgáltatásnyújtás szabadságához. A Bíróság határozatával támogatta ezt a nézetem szerint a közös piacnak rendkívül fontos elvét.
Ugyanakkor szeretnék kifejést adni csalódottságomnak amiatt, hogy a közösségi piacon még mindig léteznek olyan jogszabályok, amelyek nincsenek összhangban a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelvvel. Ne felejtsük el, hogy az irányelv célja a munkavállalók és a vállalkozók segítése egyaránt. Elfogadhatatlan az a helyzet is, amikor az irányelv kulcsfontosságú rendelkezéseit az eltérő tagállamokban eltérően értelmezik. A munkavállalók nem ismerik jogaikat, és a tagállamok nem kísérik figyelemmel, hogy az irányelv rendelkezéseit helyesen alkalmazzák-e. Végül is ezeknek a rendelkezéseknek a megfelelő végrehajtása a belső piac hatékony működésének kulcsa.
Ezért van az, hogy minden intézkedés, öltse az a közigazgatási együttműködés vagy az irányelv helyes alkalmazására való rámutatás formáját, alapvető fontosságú. Remélem azonban, hogy az ilyen kezdeményezések eredménye a rendelkezések értelmezésének javítása és nem további panaszok lesznek a nem létező szociális dömpingről.
Katrin Saks
(ET) Elnök úr, kollégák, én is nagy híve vagyon az egyenlő bánásmód elvének és őszintén elmondom, hogy néha nagyon nehezen értem meg, hogy miért van az, hogy azért a munkáért, amit ebben a Házban végzek, sokkal alacsonyabb fizetést kapok, mint a nyugati kollégáim (tízszer kevesebbet mint az olaszok). Megértem azonban, hogy időbe telik, amíg az európai fizetések kiegyenlítődnek.
Ma azonban a hatalmas képmutatás benyomása maradt meg bennem. Sokan ragadták magukhoz a szót, hogy felszólaljanak az egy millió kiküldött munkavállaló nevében, küzdve jogaikért. De legyünk őszinték - a legtöbb felszólaló nem azt az egy millió kiküldött munkavállalót képviselte itt, hanem e helyett a saját munkaerőpiacát védte. E miatt nagyon örülök annak, hogy a biztos megígérte, hogy az ügy vizsgálatára létrehoz egy bizottságot. Ez a három ügy nagyon méltánytalan benyomást keltett. Szükség volt azonban rájuk, hogy beszámolhassunk azokról a területekről, ahol van kizsákmányolás, szociális dömping és bizonytalanság. Szerencsére ebben a három esetben ilyenről nem volt szó.
A szolgáltatások szabad mozgása mindannyiunk érdekét szolgálja. Három hete várok Brüsszelben egy vízvezeték-szerelőre, hogy jöjjön el a lakásomba - eldugult a csatorna. Éjszakánként, állíthatom önöknek, a legendás lengyel vízvezeték-szerelő kísérti álmaimat.
Vladimír Špidla
a Bizottság tagja. - (FR) Elnök úr, hölgyeim és uraim, köszönöm mindannyiuknak a hozzászólásukat. Nagyon érdekes volt hallgatni őket. Úgy vélem, igen gazdag és élénk vitában volt részünk itt ma. Tudomásul vettem a különféle kifejtett véleményeket. Ezek az értelmezésbeli és nézetbeli eltérések vezettek engem arra, hogy a témát óvatossággal kezeljem.
A vita rávilágított a tárgy rendkívüli bonyolultságára, és az itt felmerülő nehéz jogi kérdésekre. A három bírósági ítélet mind konkrét. Helytelen volna belőlük általános következtetéseket levonni. Először is, az érintett tagállamoknak kell értékelniük, hogy nemzeti összefüggésben mit kell tenniük ahhoz, hogy megfelelhessenek a Bíróság ítéleteinek. Támogatom azt a konstruktív megközelítést, amivel Svédország és Dánia igyekszik ezt a megfelelőséget elérni.
A mai nap azonban azt is megmutatta, hogy fontos mélységi vitában megkeresni a felvetett problémákra adandó helyénvaló választ. Jelenleg éppen ez a Bizottság egyik prioritása. Úgy döntöttünk, hogy ezt a vitát folytatjuk, miközben előkészítjük az új szociális napirendet. Ez a napirend, amelyet jövő júniusban mutatok be a Kollégiumnak, természetesen magában foglalja majd az új szociális realitásokról indított széleskörű konzultáció eredményeit is. Ez következik a Bizottság "Lehetőségek, hozzáférés és szolidaritás: egy szociális jövőkép felé a XXI. századi Európáért” című bizottsági közleményből. Ez egy valós lehetőség az új megoldások előmozdítására, hogy reagálhassunk az európai társadalmak előtt álló kihívásokra.
Ezek között a kihívások között természetesen ott van a demográfiai változás, a technológia fejlődésének növekvő üteme, de a globalizáció szociális hatása is. A munkavállalók körében a mobilitás különféle formái és a migráció emelkedése, ami valószínűleg elkerülhetetlen, új kihívásokat állít, amelyekre választ kell adnunk. Ezek azok a kérdések, amelyekkel foglalkoznunk kell ahhoz, hogy megőrizhessük és megerősíthessük európai szociális modellünket.
Meg vagyok győződve arról, hogy a szociális napirend a megfelelő eszköz a munkavállalók védelmének biztosítására a mobilitás kihívására szabott kezdeti válaszra vonatkozó javaslat megtételére. Az a vita, amire az Európai Parlamentben nemsokára sor kerül saját kezdeményezésű jelentésének összefüggésében, szintén egy lépés a helyes irányba. A Bizottság is elkötelezett aktív szerepvállalásában ebben, és elősegíti a vitákat és a megoldások keresését.
Nyitottan kívánok dolgozni, magas normákat megállapítva, amelyek összhangban állnak a szociális és a gazdasági realitással. Azt kívánom, hogy konstruktívan és önbizalommal haladjunk előre. A társadalmi valóság bonyolultsága megnehezíti a "kulcsra kész” megoldások megfogalmazását. Több időt kell fordítanunk a szociális napirend tárgyalására. Ezzel védelmezőbb és globálisabb megközelítés alakul majd ki a Közösség munkavállalói számára.
Elnök
A biztos beszédével a vitát lezárom.
El kell ismernem, hogy bár nem szokásos az elnökség részéről ezt mondani, a vitát meglehetősen megrökönyödve zárom le. Ennek így kell lennie, mert életemben 30 évig harcoltam annak biztosításáért, hogy a spanyol munkavállaló Svédországban vagy Németországban ne keressen kevesebbet, mint a német vagy a svéd munkavállaló, és további 20 éven át küzdöttem azért, hogy biztosítsam, hogy a lengyel, a román vagy a marokkói munkavállaló ne keressen kevesebbet Spanyolországban, mint a spanyol munkavállaló.
(Taps)
Írásbeli nyilatkozatok (142. cikk)
Pedro Guerreiro  
A Bíróság közelmúltban hozott ítéletei a Laval-Vaxholm ügyben Svédországban, a Viking Line ügyben Finnországban és most a Rüffert ügyben Németországban egyszerűen azt a célt szolgálják, hogy megvilágítsák ennek az Európai Uniónak a valódi céljait és prioritásait.
Hogy konkrétabb legyek, a "letelepedés szabadsága” elvének "primátusát”, amint azt a Szerződés 43. és 46. cikke leszögezi, amely tiltja a "letelepedés szabadságának [bármilyen] korlátozását”.
A Bíróság "korlátozásnak” és ezért a közösségi jog alapján "törvénytelennek” tekinti a munkavállalók és érdekképviseleti szerveik jogaik és érdekeik megvédéséhez fűződő szabadságát, nevezetesen, hogy tartsák tiszteletben, amiben a kollektív alku során megállapodtak.
Ez törvényesíti a szociális dömpinget, és megtámadja a kollektív tárgyalást és alkut az EU-ban, és ösztönzi a munkavállalók közötti "versenyt”, a gyakorlatban a "származási ország” elvének túlsúlyát létrehozva, ami azt jelenti, hogy alacsonyabb bért lehet fizetni, és a munkavállalók jogainak védelmét a munkáltatókkal való szerződéses kapcsolatukban vissza lehet minősíteni.
Ezek az ítéletek lerántják a leplet az EU osztályjellegéről, és arról, hogy az EU neoliberális politikái kinek használnak igazán (és kik állnak mögöttük), megsemmisítve az összes, a sokat hirdetett "szociális Európáról” szóló szóvirágot, és rámutatva arra, hogy az EU politikái miként sértik a munkavállalók nehezen megszerzett jogait.
Mary Lou McDonald  
írásban. - Botrányos, ahogyan a fennálló szerződéseket felhasználják a munkavállalók jogainak aláaknázására. Az Európai Bíróság a Rüffert ügyben hozott ítéletében kimondta, hogy az összhangban áll a létező Szerződések rendelkezéseivel. A Lisszaboni Szerződés sem tesz semmit a helyzet javítása érdekében.
A Szerződésről folytatott tárgyalások során az egész Európai Unióban biztosítani kellett volna a sebezhető munkavállaló védelmét. Ez nem történt meg. Ez az irány, amelybe a Szerződés el akarja vinni Európát olyan, amely alapvetően aláaknázza Európa szociális modelljét.
Írországban mi már az Irish Ferries ügy óta és még az előttről is tudjuk, hogy a belső piac primátusa olyan helyzetekhez vezet, ahol a munkavállalók jogait aláaknázzák.
Én támogatom az ETUC felhívásának szellemiségét, mi szerint a Szerződésbe be kell illeszteni egy, a szociális haladásról szóló rendelkezést; úgy vélem ez az egyetlen módja annak, hogy a munkavállalók jogait a jövőben is biztosítani tudjuk, hogy elvessék ezt a Szerződést és visszaküldjük a tagállamokat a tárgyalóasztalhoz.
Az új Szerződésben egyértelműen meg lehetne állapítani, hogy az alapvető jogok, a sztrájkhoz fűződő jog és a munkavállalók joga a kollektív akcióra munka és életfeltételeiknek a minimális normákon túlmutató jobbítására elsőbbséget élvez a belső piaccal szemben.
Esko Seppänen  
írásban. - (FI) Az Európai Közösségek Bírósága három ítéletet hozott a szakszervezeti mozgalom ellen, és ezért további bírósági határozatokat várhatunk az ugyanebbe a sorozatba tartozó ügyekben. A vonatkozó ügyek, a Viking Line, a Vaxholm (Laval) és a Rüffert ügy, melyek mindegyikében a Bíróság a Szerződéseket kizárólag egy szempontból értékelte, nevezetesen a verseny szabadsága szempontjából, figyelmen kívül hagyva a Parlament akaratát. Azt a javaslatot, hogy a származási ország munkafeltételeinek kell megfelelni a kiküldött munkavállalók esetében, mint a "Bolkestein irányelvben”, elutasították. Sajnálatos módon a Bíróság az ezekben az egyedi ügyekben hozott határozataiban magára vállalta a jogalkotó szerepét, és figyelmen kívül hagyta a valódi jogalkotó, ebben az esetben az Európai Parlament, akaratának értelmezését. A Bizottságnak nem szabad védelmet nyújtania az illetékesség ilyen megsértéséhez az intézmények részéről.
