Pénzügyi támogatási mechanizmus a tagállamok fizetési mérlegéhez - Pénzügyi segítség a tagállamoknak (vita) 
Elnök
A következő napirendi pont:
Berès asszony jelentése a Gazdasági és Monetáris Bizottság nevében a 332/2002/EK irányelvnek Pénzügyi támogatási mechanizmus a tagállamok fizetési mérlegéhez - középtávú pénzügyi segítség a tagállamoknak tanácsi irányelv módosítására irányuló javaslatról - C6-0389/2008 -.
A Bizottság nyilatkozata a tagállamoknak járó pénzügyi segítségről.
Pervenche Berès
előadó. - (FR) Elnök úr, a vita címének homályos volta ellenére a téma egyszerű: mindenki a ma este tartott vita fontosságát mérlegeli, miután Magyarország benyújtotta támogatási kérelmét a Nemzetközi Valutaalap (IMF) számára. Az Európai Unió felülvizsgálta azokat a feltételeket, amelyek a tagállamoknak nyújtható támogatásra vonatkoznak.
Igaz, hogy Gazdasági és Monetáris Bizottság tagjai között vita alakult ki arról, miért Magyarország fordult először az IMF-hez. Ez kérdés Magyarország, mint ország, és mint az Európai Unió tagja számára, valamint az Európai Unió intézményei számára is abban az értelemben, hogy ebben a szakaszban nem voltunk képesek kialakítani azt a bizalmi légkört, azt a szolidaritás és együttműködést, amely lehetővé tenné egy Magyarországhoz hasonló ország számára, hogy jelenlegi nehéz helyzetében első körben az Európai Unióhoz forduljon.
Úgy vélem, hogy a 119. cikk alapján létrehozott segély-kifizetési egyenlegre vonatkozó terv, amelyet a Bizottság és Almunia úr - akinek ezúton is köszönetet mondok - kezdeményezésére hoztak létre, lehetővé fogja tenni az IMF-fel egy közös megoldás kidolgozását.
Sajnos mára nyilvánvalóvá vált, hogy Magyarország nem elszigetelt eset, és valamilyen módon ki kell alakítanunk azt a keretet, melynek révén az Európai Unió képes lesz reagálni az ilyen kérésekre.
A Gazdasági és Monetáris Bizottságban elfogadott megoldásban, amelyet remélem a plenáris ülés is támogatni fog holnap, arra kérjük a Bizottságot, hogy vizsgálja felül, hogyan súlyosbították egyes tagállamok bankjai a helyzetet. Úgy vélem, hogy ez olyan fontos információ, amelyre az Európai Parlamentnek szüksége lesz az eljövendő vitában, és amelyet Jacques de Larosière csoportja kétségkívül meg fog vizsgálni utólag.
Elmondtuk azt is, hogy lényegében úgy véljük: a Tanács javaslata a források adott küszöbig való növelése volt, amit elfogadtunk, az gondolva, hogy ez valószínűleg nem az utolsó vita lesz a Bizottsággal. Ebben a szakaszban megértettük, hogy ez a Tanáccsal való egyetértés alapja a tárgyalások során, ezért elfogadjuk a helyzetet.
A jövőre vonatkozóan reméljük, hogy az Európai Bizottság, a Tanács és a Parlament jóváhagyják ezeket az összegeket, mert 2002-ben, amikor az Európai Parlament szavazott a rendeletről, amit most módosítunk, rendszeres felülvizsgálatot kértünk. Sajnos nyilvánvalóan igazunk volt. Ezért újra kérjük a rendszeres felülvizsgálatok bevezetését, amit ésszerű megoldásnak tartunk.
Végül, a Gazdasági és Monetáris Bizottságban kértem, hogy a Szerződés 100. cikkének eszközei és folyamatai tegyék számunkra lehetővé, hogy egyes tagállamokat szélesebb körűen támogassunk, és nem csak az államháztartási kérdésekben. Sajnos ebben az ügyben nem kaptam meg a Gazdasági és Monetáris Bizottság támogatását, de előadóként most újra arra kérem a Bizottságot, hogy vizsgálja meg a Szerződés által kínált mechanizmust, amelyet ez idáig nem használtunk ki teljesen.
Joaquín Almunia
Elnök úr, Berès asszony, hölgyeim és uraim, amikor az Európai Unió alapító atyái megalkották a római szerződést, előrelátóan létrehoztak egy olyan mechanizmust, amely segítséget nyújthat az államháztartási problémákkal küszködő tagállamok számára.
Ez a jövőbe látás a Római Szerződés számos reformján keresztül megmaradt, és most a jelenlegi szerződés 119. cikke. Hosszú ideig nem volt rá szükség, ám a Bizottság nemrégiben visszanyúlt hozzá, hogy kisegítsen egy sürgős segítségre szoruló tagállamot, nevezetesen Magyarországot.
A szerződés ezen cikkét egy 2002-es rendelkezésben alakították ki, amit most Magyarország esetében alkalmaztunk, és amelynek módosítását most javasoljuk, nevezetesen a hasonló problémákkal küszködő tagállamok számára elérhető összegplafonra vonatkozóan.
Tegnap a Házban megvitattuk a Gazdasági és Monetáris Unió tíz évét. Ma délután megvitattuk a gazdasági helyzetet. Tegnap és ma is megvitattuk a helyzet okozta problémákat, és sajnos vannak olyan EU tagállamok, amelyek nincsenek az euroövezetben, és makroökonómiai és pénzügyi gondjaik miatt a piaci nyomás hatására kiszolgáltatottá válnak.
Magyarország esetében és ezen nehézségek tükrében a magyarországi illetékesek a Nemzetközi Valutaalaphoz (IMF) fordultak. Az IMF-fel való kapcsolatfelvételt követően kapcsolatba léptek az Európai Bizottsággal is.
Ahogy a magyarországi illetékeseknek is kifejtettem, ez nem volt helyes eljárás egy tagállam részéről. A logikus eljárás az lett volna, ha előbb az európai illetékesekhez fordulnak, majd szükség esetén - Magyarország esetén ez valóban szükséges volt - az IMF-hez.
El kell mondanom, hogy az IMF és ügyvezető igazgatója, Strauss-Kahn úr abszolút nyitottnak bizonyultak az IMF és az Európai Bizottság, az európai hatóságok és az IMF által biztosított lehetőségekre szoruló, euroövezetbe tartozó EU tagállamok közötti együttműködésre.
Magyarország esetében közösen cselekedtünk. Bár az eljárás nem megfelelően indult, a végeredmény éppen az együttműködés miatt kielégítő. Az Európai Bizottság 6 500 millió eurót nyújt Magyarország számára egy 20 000 millió euró értékű globális segélycsomag keretében. Ugyanez a megközelítés, de most már a helyes eljárással, azaz előbb az európai illetékeseket majd az IMF-et közösen megkeresve, most egy másik ország esetében is folyamatban van.
Sajnos a helyzet olyan nehéz, hogy elképzelhető: nem ez az utolsó eset, de legalábbis fel kell készülnünk további esetekre, más tagállamokra, akik segítségre szorulnak. Ezért van az, hogy miközben a Tanácsot megkerestük a Magyarország segélyezésére vonatkozó javaslattal a szerződés 119. cikke és a 2002-es rendelet alapján, ezzel egyidejűleg felvetettük a 2002-es rendelet által lehetővé tett összegplafon 25 000 millió euróra való megemelését.
Remélhetőleg nem kell majd felhasználnunk ezt az összeget, de a lehetőséget nem zárhatjuk ki. Ha fel kell használnunk a segélyalapot, a szolidaritási elvet kell követnünk, mint az 1957-es római szerződést aláíró alapító atyák, és arra is fel kell készülnünk, hogy szükség esetén akár 25 000 millió euró fölé is emeljük a határt. Ezért arra kérem a Parlamentet, hogy ha ezt az ügyet vitatják meg a jövőben, ha ez szükségessé válik, mutassák ugyanazt a hajlandóságot, amit ma itt örömmel tapasztalok. Arra kérem a Parlamentet, hogy gyorsan és rugalmasan alkosson véleményt az olyan segélyekről, amelyek éppen természetük miatt rendkívül sürgősek.
A Parlament által benyújtott állásfoglalásra irányuló indítványnak és a javaslat vitájának vannak olyan elemei, amelyek a fizetési egyenleghez igénybe vehető segély plafonjának megemelése irányába mutatnak, amivel egyetértek. Ilyenek az egyes tagállamok sérülékenységére vonatkozó aggályok és az az igény, hogy fel kell mérnünk, hogyan védhetjük meg magunkat és az adott sérülékenységnek kitett tagállamokat, mint Magyarország esetén is, de ami más országoknál is előfordulhat.
Meg kell védenünk a tagállamok gazdasági és pénzügyi pozícióinak stabilitását, úgy, hogy közben megfelelnünk a tőke szabad áramlására és a belső piaci szabályokra vonatkozó alapelveknek is. Azonban tisztában kell lennünk azzal, hogy reagálnunk kell az olyan szükségtelen kockázatokra és helyzetekre, amelyek esetén bizonyos magánérdekek fenyegethetik a tagállamok polgárainak magasabb érdekeit és az államok gazdasági és általános biztonságát.
Az állásfoglalásra irányuló indítványhoz beadott javaslatokat figyelembe vettem. Ezeket megvizsgáljuk a Bizottságban, és eredményeinket jelentjük a Gazdasági és Monetáris Bizottság felé. Ahogy Berès asszony elmondta, ezeket De Larosière úr is megvizsgálja, hogy csoportja bemutathassa eredményeit a megszabott határidőig, azaz márciusig.
Zsolt László Becsey
a PPE-DE képviselőcsoport nevében. - (HU) Köszönöm, elnök úr, a szót. Tulajdonképpen egy szomorú pillanatban vagyunk itt, hiszen egy azonnali segítségkérést kell, hogy megvitassunk.Megjegyzem, hogy mindenféleképpen pozitív jelzést kell azért adnom, hogy az Európai Unió végül is, nagyon hosszú keresés után - nem volt könnyű - megtalálta a 119-es pontot és megtalálta a jogalapot, hogy egyáltalán segíteni tudjon.Nagyon hosszú ideig, ahogy Magyarországról a szelek fújják a híreket, nem találtak először jogalapot erre.
Mielőtt még belemennék ebbe a dologba, nézzük meg az okokat.Az egyik a konvergencia - tegnap vitattuk -, ennek a hiánya.Most már, az utóbbi években a kelet-nyugati EU-n belüli tőkemozgásoknál nincs visszainvesztíció, következésképpen óriási a tőkeszivattyú a keleti tagállamokból a nyugatiakba, és egy folyamatos fizetésimérleg-hiánnyal nézünk szembe, ami egyébként az igazi konvergenciát is meg fogja akadályozni.
A másik probléma, hogy nyilván nem teljes a felügyeleti, a "surveillance” rendszer, mert egyszerűen azok az országok, amelyeknek nem euró a valutájuk, el tudnak adósodni devizában.Az Uniónak, ha eddig jól hallottam, nem volt teljesen ráhatása - bár szerintem hangja azért van - arra, hogy szóljon ezeknek az országoknak, hogy "vigyázzatok, a lakosságot és a vállalatokat ne adósítsátok el nyakló és ész nélkül devizában, mert bármilyen krízisnél gond lehet”, és be is jött ez a probléma.
Tehát erre a surveillance-t, a felügyeletet ki kell terjeszteni, és már eddig is ki kellett volna régen terjeszteni, hiszen mondom, nagyon erős hangja van a Bizottságnak Közép- és Kelet-Európában, ki tudja nyitni a száját.
Megjött a krízis, kitört egy válság.A magyar kormány első ijedtében az IMF-hez futott, ezt tudjuk, de hát ők azt mondják, hogy persze próbálkoztak az EU-val is, amelyik folyamatosan kereste a jogalapot, és hát azt is mondja, hogy nincs elég válságelemző képessége.Én erre azt mondom, hogy teremtsük meg.Nem biztos, hogy mindenkinek, minden válságelemzésnél az IMF-re kell szorulnia.És hogy fogunk kinézni a külvilág felé, hogyha egy- vagy másfél milliós tagállamokat is IMF-segítséggel akarnánk a folyófizetési-mérleg hiánya elől kimenekíteni.
Nem működik egy krízismechanizmus, hiszen nem működik egy olyan rendszer, hogy válság esetén egy nem eurózóna-tagállamból le kell állítani a tőkeszivattyút, például a pénzügyi szféra területén, ugye akkor indul be csak igazán a szivattyú.Az EKB sem tud vele mit kezdeni, hiszen forintfedezet ellenében nem nagyon akaródzik neki kiadni semmilyen likviditási problémát, holott semmi mást nem kellett volna adni, csak devizalikviditást Magyarországnak, hiszen a bankok nem voltak eladósodva.
Ami pedig a magyar jelentést illeti, ugye 2006-ban egy javuló állapottal kezdte a magyar jelentés a helyzetelemzését - kicsit Csernobil jut eszembe 86-ból, hogy az első nap bejelentették, hogy nincs semmi probléma, majd utána folyamatosan javult a helyzet.Már a végén féltünk tőle, hogy negatív lesz a sugárzás.Itt is tulajdonképpen ebből indultunk, mindenki elfelejti, hogy 2006-ig mi történt, és hát azóta is a devizakiáramlásnak a surveillance-a, felügyelete az nagyon elmaradt.
Ez a 25 milliárdos plafon - hadd jegyezzem meg -, ez nagyon kevésnek tűnik.Ez már eleve beépíti azt, hogy az IMF-fel akarunk együttműködni, holott annál terrorizálóbb helyzet, mint az IMF-re hagyatkozni, nagyon kevés van.
Nagyon fontos lenne persze a Parlament bevonása és egyúttal a gyorsaság megteremtése.Énszerintem ez a kettő együtt most megteremtődik, ezért hálás vagyok mind a Bizottságnak, mind a Parlamentnek, de még egyszer mondom, olyan mechanizmust hozzunk létre, amellyel nem ismétlődik meg az a sok szerencsétlenség, ami a magyar válság körül történt, és ami az Európai Uniónak nem emelte Közép- és Kelet-Európában a presztízsét.Köszönöm, elnök úr, a szót.
Szabolcs Fazakas
Köszönöm a szót, elnök úr. Igen tisztelt biztos úr, kedves képviselőtársaim.Nem lévén az ECON-nak a tagja, engedjék meg, hogy egy másik perspektívából közelítsem meg a mai kérdést.A tavalyi amerikai pénzügyi válság idén Európát is elérte, és az addig stabilnak hitt pénzpiacainkat is alapjaiban megrázta.
Ezt egy egységes uniós megoldás helyett csak hosszas hezitálás után egyeztetett, országonként több száz milliárd eurót felemésztő egyedi válasszal sikerült kezelni.Ezek az egyedi nemzeti megoldások nem jelenthettek válságkezelési módot az új európai tagországok számára, amelyek önerejükből egyszerűen nem képesek eurómilliárdokat mozgatni.Ezek kezdetben abban is bízhattak, hogy miután bankjaik nem bonyolódtak kétes, spekulatív tengerentúli üzletekbe, ez a nemzetközi hitelválság tán megkíméli őket.
A nemzetközi pénzügyi válsággal járó forráshiány és bizalmi válság azonban nagymértékben megrázta a külföldi hitelekre szoruló államháztartásokat is, amihez még a nemzeti valutákat célba vevő spekulatív támadások is hozzájárultak.Ebben a helyzetben nagyon fontos volt, hogy az új tagországok ne csak az EU-tagságból származó erkölcsi, hanem konkrét, kézzel fogható pénzügyi segítségben is részesüljenek, azaz az EU terjessze ki védernyőjét az eurozónához még nem csatlakozott országokra is.
Ezt nemcsak a szolidaritás, mint európai alapeszme motiválta, hanem az a közös európai érdek is, hogy a dominóhatás elkerülése érdekében meg kell akadályozni, hogy akár egy bank - nem is beszélve arról, hogy egy ország - fizetésképtelenné váljon.
Ezt szem előtt tartva kerül most sor a támogatási keret 12 milliárdról 25 milliárdra való emelésére.Ennek keretében biztosított az EKB a pénzpiaci válság által leginkább sújtott Magyarország részére 6,5 milliárdos mentőcsomagot.Ez egy nagyon fair és nagyon méltányos megoldás volt, hiszen Magyarország nemcsak évtizedek óta a reformok és az európai egyesülés élharcosa, hanem az az ország is egyben, amelyik a 2006-ban elfogadott konvergenciaprogramja alapján és annak konzekvens végrehajtásával az akkori mintegy 10%-os költségvetési deficitet tavaly már megfelezte, idén pedig 3%-ra szorítja.
Ahhoz, hogy ez az EU által is elvárt konszolidációs folyamat folytatódjon, szükség van a nemzetközi pénzügyi szervezetek segítségére. A pénzügyi és hitelválság következményeként most az egész világgazdaság került nehéz helyzetbe, amit az egyes EU-tagországok saját eszközeik és nagyon is partikuláris céljaik szerint próbálnak egyedileg kezelni.Ahhoz, hogy az ilyen eszközökkel nem rendelkező új tagországok ennek ne vesztesei legyenek, hanem egész Európa egységesen lábalhasson ki a válságból, a mostani fellépések egyeztetésén túlmenően közös európai gazdasági válságstratégiára volna szükség.
Remélem, hogy a mostani pénzügyi mentőcsomag ennek egy első lépcsőfoka, aminek elfogadása után minden erőnkkel közösen a reálgazdasági válság megoldására koncentrálhatunk.Köszönöm a szót.
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk
Elnök úr, az UEN képviselőcsoport nevében az EU tagállamok középtávú pénzügyi támogatásával kapcsolatos tanácsi rendelettel kapcsolatban a következőkre szeretném felhívni a figyelmet: először is, a világ pénzügyi piacain fennálló helyzet egyre súlyosabb hatással van a valós gazdaságra, aminek az az eredménye, hogy az Egyesült Államokban és az EU számos fejlett országában 2009-re GDP-csökkenést várnak.
Másodsorban, mivel ezek az országok jelentik az új EU tagállamok fő piacát, a folyamat az ő gazdasági növekedésüket is fenyegeti, és káros hatással lesz a fizetési mérlegre. Harmadjára, mivel ez a helyzet áll fenn, nincs más választásunk, mint megemelni a Közösség pénzügyi segélyalapját 25 milliárd euróra a nem euroövezeti államok részére, mivel csak az ilyen magas plafon garantálja azt, hogy a Közösség által nyújtott segítség hatékony lehet.
Negyedszer, amennyiben egy euroövezeten kívüli tagállam azonnali pénzügyi segítségre szorul, a Tanács, az Európai Bizottság és a Parlament megfelelően gyorsan kell, hogy reagáljon, hogy ne szűnjön meg a hatékonyságukba vetett bizalom.
Ötödjére és utolsósorban, üdvözöljük az Európai Bizottság gyors reagálását Magyarország pénzügyi igényeire, amit annak ellenére biztosítottak, hogy Magyarország először a Nemzetközi Valutaalaphoz fordult, és nem az Európai Bizottsághoz.
Nils Lundgren
az IND/DEM képviselőcsoport nevében. - (SV) Elnök úr, hölgyeim és uraim, amikor a most folyó vitáról, a pénzügyi mérlegek problémáiról olvasok, úgy érzem magam, mint Marcel Proust a madeleine süteménnyel Az eltűnt idő nyomában című regényében. Az 1950-es és az 1960-as évekre emlékeztet a probléma megközelítése.
Pénzügyi mérleg? Ez az, amire 25 milliárd eurót félreteszünk. De kérdem én, miért van erre szükség? Ez a dolgok modern megközelítése? A segély azoknak az országoknak szól, azoknak a szegény országoknak, ha jól értem, amelyek az EU tagjai ugyan, de nincsenek az eurozónában, és azért kell, hogy megmentsük őket a halálnál is rosszabb sorstól: a rossz pénzügyi mérlegtől. Elmondható, hogy a problémát maga az Európai Unió hozta létre. Amiről beszélünk, tulajdonképpen már nem létezik.
Hazám, Svédország az EU tagja, és hűségesen támogatja annak céljait, sőt jóval többet megvalósítunk, mint a legtöbb más ország, de a pénzügyi unióhoz nem csatlakoztunk. Úgy vélem, ez bölcs döntés volt. Ha azonban most Svédországban problémáink lennének, lenne-e fizetésimérleg-problémánk? A válasz természetesen: nem. Persze elképzelhető, hogy Svédország hibát hibára halmozva tönkreteszi saját gazdaságát, és jóval magasabb inflációs rátát és bérnövekedést tapasztal meg, mint más országok. De mi történik akkor? Lesz e probléma a fizetési mérleggel? Nem, mivel a svéd korona árfolyama ezt kompenzálva esni kezd. Semmi más nem történik. Ugyanez a helyzet a hasonló helyzetben lévő más országokkal, például az Egyesült Királysággal is.
Hol van tehát a probléma? A probléma az, hogy ha ezek az országok az Európai Unió részei, ami nagyszerű dolog, de nem tagjai a pénzügyi uniónak, ami szintén helyes, akkor kényszerítik őket, hogy fix árfolyamot tartsanak fenn az euró ellenében. A legrosszabb helyzet az, amikor kereskedelmi partnereinkkel fix árfolyamon kell kereskednünk. Világos, hogy ha egy ország gazdasági helyzete romlik, ha növekszik az infláció vagy strukturális problémák adódnak legfontosabb exporttevékenységében, exportja csökken és importja emelkedik. Hirtelen az a kérdés, hogyan finanszírozzuk mindezt?
Ez azonban teljesen mesterségesen teremtett helyzet. Régimódi megoldás, hogy olyan országok, amelyek nem a pénzügyi unió részei, rögzítik a valutaárfolyamot, és később az IMF vagy az EU vagy valaki más segítségére szorulnak. Még egyszer kérdezem, miért kell ennek történnie? Ez az egész olyan pénzügyi politikát tükröz, ami teljesen ódivatú. Egy ország vagy csatlakozik a pénzügyi unióhoz, ami adott esetben helyes is lehet, vagy kívül marad, és saját lábán áll meg független pénzügyi politikájával, és gondoskodik magáról. Ha az ország magáról gondoskodik, semmi különös nem történik. Rossz gazdasági döntések esetén az árfolyam esik, ami kompenzálja a gazdasági nehézségeket. Ez még csak nem is különösebben kockázatos.
Ezért leszögezném, hogy miközben 25 milliárd euró sorsáról döntünk, ezt olyan cél érdekében tesszük, aminek nincs igazán értelme. Ezt a problémát magunk teremtettük, illetve Önök teremtették maguknak. Legyen ennek vége. Azok az országok, amelyek EU tagok, de nem csatlakoztak a pénzügyi unióhoz, saját lebegő árfolyammal kell, hogy rendelkezzenek. Ezzel a probléma egy csapásra megszűnik.
Sergej Kozlík
- (SK) A nem euroövezeti, fizetésimérleg-problémákkal küszködő EU tagállamoknak nyújtható segély felső határa jelenleg 12 milliárd euró. Dánia és Magyarország példája mutatja, hogy egyes államokban a pénzügyi krízis hatásai olyan súlyosak lehetnek, hogy egy nagyobb állam esetén ez a határ túl alacsonynak bizonyulhat.
Ezért hangsúlyoznám, hogy szerintem a határ emelésének elsődleges oka nem az Európai Unió bővítése és nem is az euroövezeten kívüli államok nagyobb száma, ahogy a jelentés állítja. Tisztában kell lennünk azzal, hogy az egyes tagállamokban tapasztalható pénzügyi problémákat az inkonzisztens gazdasági és szociális politika okozza. Ezeket a problémákat a gazdasági válság súlyosbítja, ezért nagyobb segítségre van szükség. Magyarország jellegzetes példája ennek.
Támogatom a középtávú segély 25 milliárd eurós összeghatárra emelését. Támogatom ugyanakkor az Európai Parlament véleményét, miszerint nincs szükség külön folyamatra, amely feljogosítja a Bizottságot, hogy az összeghatárt a szokásos döntéshozatali eljárásokon kívül revideálja. Úgy vélem, hogy ez a megközelítés fenntartja a segélyrendszer aktivitását, és megfelelő teret ad a cselekvésre is.
Azért említem ezt, mert Magyarország tankönyvbe illő példa, hiszen politikai vezetése hosszú ideig képtelen volt a reform mellett dönteni. A végső elemzésben az ilyen intézkedések elfogadása és bevezetése csökkentheti is a pénzügyi válság hatásait ebben az országban, és csökkentheti az uniós segélyre való igényt.
Másrészt azonban meg kell védenem Magyarországot, hiszen a pénzügyi piacok új szabályai nem szabad, hogy túlzott likviditást engedjenek a leánybankoktól az anyabankok felé, és a központi nemzeti bankok fölött megfelelő felügyeletet kell bevezetni.
Való igaz, hogy a sietség olykor hibás döntésekhez vezet, de az is igaz, hogy ha valaki elsietve vesz fel kölcsönt, nem mindig fizeti vissza teljesen vagy időre. Ezért létfontosságú, hogy a rendszer világos szabályokat fektessen le a segélyezés tekintetében, különösen az ütemezett és tényszerű intézkedések megkövetelése szempontjából.
Dariusz Rosati
(PL) Elnök úr, hadd kezdjem azzal, hogy röviden reagálok képviselőtársaim két kijelentésére. Először is felhívnám arra a figyelmet, hogy az euroövezeten kívüli államoknak nem kötelessége az euróval szembeni fix árfolyam fenntartása. Lengyelország jó példa erre, hiszen nálunk is lebegő árfolyam van érvényben. Másodsorban elmondanám, hogy még a tökéletes gazdaságpolitikával rendelkező országokat is sújthatja a gazdasági válság, a külső hatások révén. Természetesen a magyarországi helyzetet nagyrészt a helytelen kormányzati politika okozta, de a tőkekivonás is hozzátett ehhez, ami viszont nem a magyarországi helyzet következménye volt, hanem külső okok miatt következett be.
Támogatom a Bizottság javaslatát. Úgy vélem, kellően figyelembe veszi a tényt, hogy egy piacot alkotunk, és hogy az egyes országok helyzete fontos más országok számára. Ezért tisztában kell lennünk azzal, hogy egymáshoz vagyunk kötve, és közös felelősséget kell érezni partnereinkért. A javaslat az európai szolidaritás szellemét tükrözi, ami a tetteinket vezérlő fő értékek között kell, hogy legyen.
A Bizottság által javasolt 25 milliárd eurós összeg ésszerűnek tűnik, bár természetesen adódhatnak olyan helyzetek, amikor több pénzre van szükség, ezért támogatom azt a javaslatot is, hogy adjunk a Bizottságnak lehetőséget a plafon felülvizsgálatára, ha erre szükség van. Szerintem a teljes eljárás végig vitele ilyen körülmények között, a Parlament beleegyezését és a parlamenti vitát is beleértve, nem lenne praktikus ilyen körülmények között. Tételezzük fel, hogy például nyáron áll elő egy hasonló krízishelyzet, amikor a Parlament nem is ülésezik. Nehéz elképzelni, hogy hat hétig várnánk a Parlamentre, mielőtt a kérdéses állam segítségére sietnénk. Ezért támogatom a Bizottság javaslatát, hogy legyen jogosultságuk az összegplafon rövid időn belüli megemelésére.
Elmondanám még, hogy a javaslatból hiányzik a hivatkozás az Európai Központi Bank szerepére. A Bank kölcsönt nyújtott Magyarország számára. Ezt a tevékenységek koordinálni kellene, és nézeteim szerint a hivatkozást is bele kell foglalni a javaslatba. Végül úgy vélem, hogy a javaslatnak nem kellene a szerződés 100. cikkére hivatkoznia. A 100. cikk más helyzetekre vonatkozik, ezért azt külön kellene kezelni.
Edit Herczog
(HU) Köszönöm, elnök úrBiztos úr, tisztelt jelentéstevő asszony.Európa épp a szolidaritás eszméjétől válik többé egy gazdasági társulásnál, és mutatja egy erős politikai közösség képét. A válság kialakulásakor egy pillanatra úgy láttuk, hogy Európa gazdaságilag és szociálisan is kettéválik, de ezt sikerült megakadályoznunk a Bizottság hatékony és gyors fellépésének köszönhetően.
Magyarország a Közösséghez fordult először, és az ő támogatását kérte. Az a 20 milliárd eurós támogatási igény vagy finanszírozási igény, amire szükségünk volt, azonban nem lett volna lehetséges pusztán ebből a forrásból.
Tisztelt hölgyeim és uraim, szeretném megköszönni a biztos úrnak, az Európai Parlamentnek a gyors reagálását, a kollégák szolidaritását, ez az, amiért érdemes európainak lenni. Köszönöm a figyelmüket.
Harald Ettl
(DE) Elnök úr, a nem euroövezetbe tartozó tagállamoknak nyújtható segítségre vonatkozó rendelet módosítását előirányzó javaslat, miszerint az összeghatárt 12-ről 25 milliárd euróra emeljük szükség esetén, az utolsó pillanatban született.
Az ilyen ad hoc intézkedések működőképességének alapfeltétele, hogy az EU ne kövesse el ugyanazokat a hibákat, mint a Nemzetközi Valutaalap (IMF). Az IMF-nél Strauss-Kahn úr egyedül nem garantálhatja az ésszerű döntéshozatalt. Túl jól ismerjük a krízisek által sújtott országokon alkalmazott régi neoliberális stílusú sokkterápiákat.
Tudjuk azt is, hogy sokan ebből túlzott hasznot is húztak. Remélem, hogy jobb, fenntarthatóbb stabilitás érhető el az EU eszközével, Magyarország példáját alapul véve. Magyarország esete jól példázza, hogy az EU-nak fel kell ismernie: a konzervatív ellenzék akadályozta Magyarország stabilitási és reformintézkedési csomagját. Magyarország stabilitása biztosan nem érhető el csupán a szociális kiadások csökkentésével, olyan szociális kiadásokéval, amelyek nem is túlzottan magasak; ez csak az európai jobboldali populistákat segíti. Igen, Magyarország valóban nyomás alá került, különösen a forint gyors mélyrepülésének köszönhetően, amiért részben a fedezeti alapok felelősek.
Izland esetében az IMF bemutatta, hogy még mindig sokkterápiát alkalmaz, például a kérdéses gazdaságot - ezúttal Izland gazdaságát - károsító magas alapkamatok kikényszerítésével. Kérem, vegye figyelembe, hogy nem szeretném, ha szomszédunk, Magyarország szociális válságba jutna az ilyen korrekciós intézkedések hatására. Magyarországnak bizalomerősítő, támogató intézkedésekre van szüksége az Európai Unió részéről, ami végeredményben nem csak Magyarországot, de mindannyiunkat segít majd.
Paul Rübig
(DE) Elnök úr, úgy vélem, hogy ez a vita éppen a megfelelő időben zajlik.
Emlékeztetőül elmondanám, hogy Magyarország használta ki a költségvetési hiányt a legnagyobb mértékben: mínusz 5%-ig. Ez azt mutatja, hogy ebben az országban a stabilitásnak politikai háttere is van. Nincs értelme annak, hogy a jövőben az államot és annak adófizetőit kitegyük egyes üzletágak kockázatainak. Ebben az esetben teljesen egyetértek Ettl úrral: nem terhelhetjük az adófizetőket a fedezeti alapok és derivatívák kockázataival, mivel ez a vásárlóerő csökkenését okozhatja.
Éppen erre van szükség Magyarország esetén: nagyobb vásárlóerőre. Arra van szükség, hogy az emberek ismét befektessenek az országba és a vállalatokba, és ez azt jelenti, hogy adócsökkentésre van szükség, hogy a befektetések ismét lehetségesek legyenek nem csupán a vállalatok, de mindenek fölött az alkalmazottak számára. Úgy vélem, hogy a megfelelő következtetéseket vonom le. A döntő tényezők: a támogatások garantálva vannak, különösen az energiahatékonysági intézkedésekhez, a befektetési bónuszok léteznek, és a megfelelő progresszív amortizáció zajlik.
Meg szeretném kérni Kovács urat, aki Magyarországot képviseli, hogy tegye meg a megfelelő kezdeményezéseket európai szinten.
Mairead McGuinness
Elnök úr, miközben az irodámból figyeltem a vitát, úgy döntöttem, hogy lejövök, csak hogy tegyek egy úgymond általános megjegyzést.
Írországban a gazdasági válság miatt bevezettük a bankgarancia-rendszert, és jelenleg az EU-ban is nagyobb egység látszik kialakulni a válság kezelése terén. De tisztában vagyunk azzal, hogy bankjaink újratőkésítésre szorulnak, és talán sürgősebben, mint először gondoltuk. Ki szeretném fejezni abbéli reményemet, hogy ez meg fog történni, mert valós problémával állunk szemben, ahogy az előző felszólaló is elmondta. Arra van szükség, hogy az emberek vásároljanak és fektessenek be, és nincsenek elérhető hitelkeretek. Véleményem szerint a legfontosabb dolog, hogy visszaállítsuk a bankrendszerbe vetett bizalmat, és a bankok tőkeerejét.
Marian Zlotea
. - (RO) Elnök úr, hölgyeim és uraim, örömmel üdvözlöm a lehetőséget, hogy ma este ilyen fontos kérdést vitathatunk meg: a gazdasági válságot, amely nem csak tagállamainkat, de az egész világot sújtja.
Ezért megoldást kell találnunk erre az égető problémára. A tagállamok kölcsönös támogatása az egyik ilyen lépés. Észben tartva, hogy azt szeretnénk, hogy az EU tagállamai szükség esetén hívják le a segélyt, üdvözölnünk kell az európai politikai vezetők döntését a múlt heti csúcson.
Úgy vélem, hogy a tagállamoknak nyújtható európai pénzügyi segélyt 25 milliárd euróra kell növelni, mégpedig egy okból: meg kell mentenünk a piacgazdaságot. Mielőtt befejezném, ki szeretném fejezni abba vetett reményemet, hogy megtesszük a válság leküzdéséhez szükséges lépéseket, európai és globális szinten is. Sürgősen elő kell teremtenünk a problémák, például a munkanélküliség elhárításához szükséges forrásokat. Mindannyian a legjobbakat kívánjuk az EU számára.
Margarita Starkevičiūt
(LT) Meg szeretném köszönni a Bizottságnak, hogy teljesen jogosan elmondta: ez a probléma ahhoz kapcsolódik, hogyan tegyük a tőke szabad áramlását kompatibilissé a nemzetek makroökonómiai stabilitásával. Nem igazán értek egyet azon képviselőtársaimmal, akik úgy gondolják, hogy ez az Európai Unió szegény országainak problémája. Hölgyeim és uraim: ha Németország és Franciaország gazdaságai 2 és 3 százalékkal növekednének, ez semmilyen problémát nem okozna azok számára, akik integrálódtak a közös piacra. Ezért valamiféle csomag is szükséges a nemzeti gazdaságok ösztönzésére, és az említett országoknak kell bevezetniük azt, hogy ne legyen többé szó stabilizációs alapokról. Valójában nem a pénzre van szükségünk, hanem garanciára, hogy a közös európai piac jól fog működni és növekedni fog. Ha vannak ilyen garanciák, amelyeket közös erőfeszítéssel kell kidolgozni, akkor minden problémánk megoldódik.
Joaquín Almunia
Elnök úr, meg szeretném köszönni a képviselőknek a legtöbb hozzászólásban kifejezésre juttatott támogatásukat a Bizottság döntésével és a javaslatokkal kapcsolatban.
Három nagyon gyors megjegyzést tennék a felszólalásokban felhozott három problémához. Először elmondanám, hogy osztom Becsey úr aggályait a külföldi országokban adósságot felhalmozó családok és üzletek kockázataira vonatkozóan: olyan országokban, ahol a valutaárfolyam lebegő, ezért ki vannak téve az árfolyamváltozás okozta veszélyeknek, akárcsak Magyarország esetén. Becsey úr tisztában van az aggályaimmal, mert a Bizottságban elvégzett költségvetési és gazdasági vizsgálatokra nem mindig figyelnek kellőképpen, és nincs meg a kívánt hatása, amikor az ilyen kockázatokra felhívjuk a figyelmet.
Úgy vélem, hatékonyabbak vagyunk a költségvetési felügyelet terén. Magyarország esete nagyon pozitív ebből a szempontból, tekintve a 2006 és napjaink közötti költségvetési kiigazításokat. Másrészt azonban nem értünk el eredményeket a külföldi adósságok okozta kockázatok terén. Remélem, hogy mától, tekintve a nem csak Magyarországon de más EU államokban is fennálló helyzetet, jobban odafigyelünk majd az ilyen megjegyzésekre és ajánlásokra, különösen a gazdasági válság és a pénzügyi indikátorok - kiváltképp az árfolyamok - nagy volatilitása tükrében.
Lundgren úr már nincs jelen, de olyan megjegyzéseket tett, amelyek sajnos teljesen helytelenek. Magyarországot és a Bizottságot kritizálta azért, mert a Bizottság szerinte fix árfolyamot diktál Magyarország számára, pedig a helyzet épp ellenkező. Más szavakkal: a valutaárfolyam Magyarországon lebegő, és éppen az árfolyam szélsőséges volatilitása súlyosbította a problémákat, és ez volt az egyik tényező, ami a segélykéréshez vezetett. Amikor kritizálunk, nem árt meggyőződni arról, hogy helyes információk alapján tesszük, nem pedig teljes félreértések alapján. Ha Lundgren úr maradt volna a vita végéig, most ő is beláthatná, hogy téves feltevésekre alapozott. Mivel nincs itt, remélem, hogy valaki tudatja vele.
Végül Rübig úr deficittel kapcsolatos megjegyzéseire reagálva elmondanám: nem, igaz, hogy Magyarország költségvetési hiánya 5%, mivel ez már jelentősen csökkent. 2008-ban a hiány egyértelműen ez alatt lesz, valójában 3% alá kerül, és a Magyarország által a segély ellenében vállalt hiánycél a következő évre 2,6%. Ezért, amennyiben ezt a célt tartják - és remélem, hogy ez így lesz -, Magyarország másik problémával szembesül. A problémával szembe kell nézni, és szembe is fognak nézni, de legalább a jövő évben nem lesz magas a hiány.
Pervenche Berès
előadó. - (IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim: négy megjegyzésem van.
Az első: a Bizottság gyors, rugalmas választ vár az ilyen jellegű új kérések esetére. Úgy vélem, hogy az Európai Parlament bebizonyította, képes megfelelni az elvárásoknak. Ma elfogadjuk a 25 milliárd eurós összeghatárt, hogy módosítsuk a 2002-es rendeletet, ismerve a Tanáccsal való tárgyalások feltételeit, de természetesen nyitottak vagyunk más lehetőségekre is.
A második megjegyzésem: emlékeztetném Önöket arra, hogy az európai integráció egyik leckéje számunkra az, hogy minden tagállam - akár euroövezeti, akár nem - számára a szolidaritás és a tárgyalások első köre csakis az Európai Unió lehet. Remélem, hogy ez mindannyiunk számára világos, úgy az intézmények, mint a tagállamok számára.
Harmadik megjegyzésemben örömmel konstatálom, hogy a Bizottság nyilvánosságra hozta azokat a tanulságokat, amelyeket a Magyarországon kialakult helyzetből levonhatunk, mind a Gazdasági és Monetáris Bizottságban, mind de Larosière úr csoportjában.
Végül megjegyezném, hogy a jelen válságban mindenki úgy vélte, két csatornát kell figyelembe venni: egyrészt a komplex pénzügyi csatornákat, másrészt a valós gazdaságot.
Mára világossá vált, hogy van egy harmadik csatorna is, nevezetesen a tőkeáramlások, amelyek még az egyszerűbb, jobban átlátható piacokat is érinthetik. Ezért fontos a valódi gazdaság és a pénzügyi piacok összefonódása, melynek mértékét még mindig nem ismertük meg teljesen. Sajnos napról napra többet tudunk meg a problémákról: olyan helyzettel állunk szemben, ami rugalmasságot és kollektív együttműködést követel.
A Parlament, úgy vélem, ismét bebizonyította, hogy képes hozzájárulni a megfelelő megoldások kialakításához a válság minden aspektusát illetően, és remélem, hogy megtaláljuk azt is, mire van szüksége a gazdaságnak, hogy szembe tudjon szállni a mai hatalmas kihívásokkal.
Elnök
A közös vitát ezzel berekesztem.
A szavazásra 2008. november 20-án, csütörtökön kerül sor.
