
Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag begär ordet i en ordningsfråga i enlighet med artikel 48 i vår arbetsordning.
Den 19 november, i Bryssel, lade jag i enlighet med denna artikel fram en deklaration som jag önskade se upptagen om lagenligheten och öppenheten i förfarandena som styr vissa av utgifterna i vårt parlament. Jag gjorde det, för jag anser att ledamöterna måste uttala sig om de påståenden som framförts och hitta lösningar på problem i samband med vissa verksamhetsutgifter och parlamentets investeringsutgifter.
Det första reaktionerna från samtliga politiska grupper var mycket positiva. Men så i går, herr ordförande, förklarade ni att min deklaration inte kunde upptas, även om det enda villkor som anges i artikel 48 i vår arbetsordning är att denna deklaration faller inom ramen för Europeiska unionens verksamhet. Det är för övrigt på den grundvalen som deklarationer som det allmänna förbudet mot truppminor och andra ämnen, som ni känner till väl, herr ordförande, har förklarats antagna.
Ni anmärker att andra organ har befogenhet att behandla dessa frågor, presidiet, kvestorerna, budgetkontrollutskottet. Detta, herr ordförande, gäller för varje skriftlig deklaration som behandlar Europeiska unionens verksamheter. Min skriftliga förklaring avsåg en av de grundläggade aktiviteterna i Europeiska unionen, nämligen på vilket sätt de valda ombuden kan använda allmänna medel. Jag skulle vilja ställa en fråga, herr ordförande: varför förklarade ni att denna deklaration inte kunde tas upp till prövning? Vad är ni rädd för? Och varför får folk i er omgivning er att inte acceptera att helt enkelt dela ut en förklaring till samtliga våra kollegor som skulle göra det möjligt att ta itu med en fråga som alla vet är grundläggade.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Jag tror att ni mycket väl känner till skälen till varför detta ändringsförslag inte kan tas upp, för jag har skickat dem till er skriftligen. Trots detta, eftersom jag alltid är angelägen om att skydda ledamöternas rättigheter, har jag inte själv velat avgöra frågan, utan skickat den till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöternas immunitet, som har befogenhet att avgöra om min tolkning är riktig eller inte. Ni är medlem av det utskottet. Ni skulle kunna framföra era argument i det sammanhanget. Det är inte en fråga som vi debatterar i dag. Utskottet för arbetsordningen avgör den och vi gör som den beslutar.

Gillis
Herr ordförande! Med anledning av den totala blockaden mot irländskt nötkött i brittiska hamnar skulle jag vilja be kommissionen att göra ett uttalande för att säga vad de avser att göra med denna mycket allvarliga och urartade situation som utgör ett avbrott i handeln. Just nu sprider sig blockaden och inget verkar göras, vare sig av den brittiska regeringen eller kommissionen. Jag ber om ett uttalande.

Ordföranden
Herr Gillis! Ni är fullt medveten om hur man ber kommissionen om ett uttalande och om ni går till väga på rätt sätt kommer kommissionen att gå med på er begäran. Den kan inte göra det omedelbart.

Gallagher
Herr ordförande! Samtidigt som jag accepterar bestämmelserna för denna kammare så måste vi kunna vidta särskilda åtgärder när en allvarlig situation uppstår. När irländska nötköttsprodukter dumpas i havet vid Holyhead och när containrar hindras från att åka igenom Storbritannien, så åligger det denna kammare, den brittiska regeringen och transportkommissionären att se till att irländska containrar kan färdas fritt genom Storbritannien. Jag har förstått att de protesterande...

Ordförande
Herr Gallagher! Ni vet gott och väl att detta inte är rätt tillfälle att ta upp den här frågan. Jag har svarat herr Gillis och saken kommer att behandlas.

Omröstning
Schroedter
Herr ordförande! Gruppen De gröna stödjer denna kompromiss. Vi har också skrivit under den, och vi skulle vilja att det omnämns.

Ordföranden
Vi noterar att Gruppen De gröna stödjer samma ändringsförslag. Jag antar att föredraganden är för, eftersom han har undertecknat det, men jag skulle vilja veta föredragandens exakta ståndpunkt.

Oostlander
Herr ordförande! I går lyckades vi i sista stund nå en kompromiss med företrädarna för den socialdemokratiska gruppen och PPE-gruppen, Swoboda och Poettering, avseende den viktiga punkt 3. I den punkten har vi försökt att på ett logiskt och sammanhållet sätt sammanfoga de delar som vi båda är mycket fästa vid. Det finns alltså ingen tvetydighet i det. Det är det som är friheten i denna kompromiss, tror jag. Den stöds alltså av dessa två grupper men jag vet att de gröna också gör det och jag har även hört från andra grupper att de vill ställa sig bakom denna kompromiss. Jag läser upp den engelska texten för er. Den börjar med en viktig del av den socialdemokratiska gruppens ändringsförslag:
Uppmanar Europeiska rådet att igångsätta utvidgningsprocessen med en gemensam akt innefattande alla ansökarländer.
(NL) Sedan kommer den andra delen:
(EN) Anser att alla ansökarländer som för närvarande uppfyller kriterierna för en stabil demokratisk ordning, respekt för mänskliga rättigheter och skyddet av minoriteter, som fastställdes i Köpenhamn, har rätt att inleda den förstärkta anslutnings- och förhandlingsprocessen samtidigt och att denna process ska börja för alla dessa länder tidigt 1998.
(NL) - Det, herr ordförande, är den kompromiss som uppnåtts och jag rekommenderar den gärna med parlamentets benägna uppmärksamhet.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Oostlander. Vad jag kan förstå råder det samtycke i kammaren för att gå till omröstning om detta ändringsförslag. Det verkar så, men Fabre-Aubrespy begär ordet.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag begär delad omröstning om de två delarna av detta ändringsförslag.
Om ändringsförslag 114

Oostlander
Herr ordförande! Vi har som PPE-grupp begärt delad omröstning. Jag tror att detta är rätta ögonblicket att lägga fram det för er. Kan jag kanske föreslå delningen nu, eller vill ni först rösta om ändringsförslaget. Jag tror att vi eventuellt skulle kunna hamna i stora svårigheter om vi kombinerar de båda.

Wiersma
Det är inte bara ett ändringsförslag som är svårt att förstå utan jag tror att det även är ett väldigt politiskt ändringsförslag. Jag tar nämligen för givet att PPE-gruppen kommer att rösta mot den första delen av texten. Det betyder konkret att, med hänsyn till det kompromissändringsförslag som antagits för punkt 3, Slovakien inte får något föranslutningsavtal. Jag är i alla fall i egenskap av föredragande mot detta. Vi är mot konkreta förhandlingar med det landet men vi vill inte utesluta det. Därför har jag i min text föreslagit att ändå ge landet ett föranslutningsavtal. Om vi utelämnar detta, detta stycke under punkt 140, så får det till följd att, med hänsyn till vad som antagits i punkt 3, Slovakien inte får något föranslutningsavtal. Jag är alltså mot Oostlanders förslag.

Oostlander
Herr ordförande! Om det fortsätter så här så är det bara under Slovakien som det kommer att stå att de får ett föranslutningsavtal och inget av de andra länderna, såsom vi hade kommit överens om. Det är lite underligt. Därför har jag bett om att detta stryks även när det gäller Slovakien. Det är det som det gäller. Men jag följer gärna ert förslag. Vi röstar om delarna så som ni anger dem.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Oostlander
Herr ordförande! Jag är utomordentligt nöjd med slutresultatet. Jag skulle gärna vilja att ni gav kommissionären tillfälle att reagera på den strategi som vi tillsammans lagt upp, särskilt eftersom vi gärna vill veta hur vår debatt kommer att presenteras i kommissionen.

Van den Broek
Herr ordförande! Vi har med stort intresse följt omröstningen här. Det är tydligt att parlamentet och kommissionen är ense i bedömningen att utvidgningsprocessen är en historisk utmaning för Europeiska unionen och att alla inblandade kandidatländer får känna sig inblandade i utvidgningsprocessen, och att det inte får förekomma någon diskriminering mellan dem. Det är även kommissionens uppfattning.
Utifrån omständigheternas natur kommer vi att noga gå igenom de antagna ändringsförslagen och vi kommer naturligtvis att ta upp en del till debatt i Luxemburg, där slutligen även statscheferna skall säga vad de tycker. Men jag tror att den signal som sänds i och med att detta betänkande med sina ändringsförslag antas, är en tydlig solidaritetsyttring riktad till de länder som nu förbereder sig för anslutning till Europeiska unionen.

Ordföranden
Colom i Naval begär ordet för att göra några förtydliganden.

Colom i Naval
Herr ordförande! Jag vill fästa uppmärksamheten på ett par små tekniska fel. För det första har jag sedan den 27 oktober försökt få den sista meningen i punkt 6 i resolutionen att lyda: " om man inte genomför lämpliga reformer av jordbruks och strukturpolitiken eller om man inte uppnår den förutspådda tillväxten" (... si no se llevan a cabo reformas apropiadas de las políticas agrícola y estructural o si no se alcanza la tasa de crecimiento prevista" ). Den tryckta texten lyder: " ...och om man inte uppnår..." (... y si no se alcanza...). Jag vet inte varifrån detta misstag kommer för den text vi röstade om i utskottet var på spanska och hade ett och . Det är således inte ett översättningsproblem.
För det andra anser jag att det finns många problem i den engelska versionen, speciellt i punkt 22. Jag har fått förslag på att det i slutet av stycket borde läggas till " endast då" (only then) eller " då endast" (then only). Jag vet inte. Det är inte jag som skall lösa det, men jag skulle vilja be att det kontrolleras med extra omsorg, för det är många brittiska kollegor som har förstått texten då de har deltagit i arbetet men som inte är nöjda med den version de har fått.
Och slutligen, ändringsförslag 26 i den tyska versionen har ingenting med den engelska versionen att göra, vilket är originaltexten, inte heller den spanska texten som jag fick, eller den franska texten som jag också har kontrollerat. Om ni tillåter skall jag läsa upp det så bra jag kan, för det är en känslig fråga. Den sista meningen borde på tyska lyda: " förordar bevarandet av en sammanhållningsfond" (fürwortet die Beibehaltung eines Kohäsionsfonds). Det är mycket annorlunda mot vad som nu står på tyska. Och detta är den text som skall gälla för ändringsförslaget om det antas. Jag säger detta för att det var ett kompromissändringsförslag och överenskommelsen gjordes på tyska, och därefter översattes den till andra språk. Således är det denna text som gäller om den antas.
Om punkt 15

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag har begärt ordet i tre minuter nu. Ni inledde omröstningen. Avsluta den nu, så begär jag ordet efteråt. Jag har nu i tre minuter begärt ordet från era medarbetare vad gäller punkt15.

Ordföranden
Ni har ordet, herr Fabre-Aubrespy.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! När en grupp begär namnupprop skulle jag vara tacksam om ni ville lägga fram den för omröstning. Det handlande om punkt 15. Den finns i voteringslistorna, och ni utelämnade den.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Innan vi kom till den ursprungliga artikeln hade ett ändringsförslag som ersatte den röstats igenom. Det finns alltså ingen anledning att rösta om ett ändringsförslag.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! För det första har de två ändringsförslag som ni hänvisar till avvisats.
För det andra lägger ett ändringsförslag till något till en text. Ursprungstexten kan vara dålig, ändringsförslaget kan vara bra. Om så är fallet röstar man för. Om ursprungstexten är dålig, röstar man mot, och man röstar mot helheten. När man begär namnupprop om en ursprungstext, måste man hur som helst rösta om begäran. Det är helt normalt. För övrigt har de två ändringsförslagen i fråga varit föremål för elektronisk omröstning och inte omröstning med namnupprop. När det finns en begäran om omröstning med namnupprop, som ni för övrigt gör i allmänhet för alla grupper, anser jag att man måste ta hänsyn till det.

Ordföranden
Nej, ursäkta mig herr Fabre-Aubrespy, men det är inte det. Vi röstade om ändringsförslag 9 från den liberala gruppen som godtogs. Vi har alltså röstat mot ändringsförslag 21. Texten har alltså ersatts av ett ändringsförslag som fått majoriteten av rösterna. Ni begärde inte omröstning med namnupprop för ändringsförslag 9, bara för texten. Ni riskerar alltså att, om ändringsförslaget godkänns, inte få en omröstning med namnupprop. Ni behöver bara begära en omröstning om ändringsförslagen också. Det är upp till er att göra det, jag kan inte ta om en omröstning om en text som har ersatts, vare sig med namnupprop eller inte. Det är omöjligt att göra det. Jag beklagar. Om ni inte har samma tolkning får det läggas fram inför utskottet för arbetsordningen. Det är ett helt godkänt förfarande.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Wolf
Hamnstatskontrollen är en princip som för länge sedan har spelat ut sin roll i den europeiska makroregionen. Det kan alltså välkomnas att den äntligen granskas på allvar, nämligen som effektiv kontroll, vilken, som betänkandet formulerar det med otrolig naivitet (eller cynism?), även garanterar det "faktiska iakttagandet" åtminstone av ISM-koden. Man kan hoppas att detta också blir praxis. Men då måste vi alla noga se till att det inte stannar enbart vid en förhoppning.
Själva betänkandet gör oss uppmärksamma på ett nytt problem, som redan kan skönjas: Om IMO- och ISM-koderna måste förverkligas på allvar även i Europa, kan tendenser till uppmjukning av dem sprida sig! Mot detta kommer det på sikt bara att hjälpa att man för det första utformar en europeisk politik i de världsomspännande regleringsinstitutionerna på sjöfartsområdet, vilken siktar på obligatoriska, miljövänliga och socialt acceptabla, klara regler, och för det andra, att som hjälp för detta, lägga fast egna europeiska riktlinjer om ekologisk säkerhet och social förenlighet för sjöfarten på detta världens största näringslivsområde.
Bazins betänkande tar i vart fall några märkbara steg i denna riktning. Vi stödjer det därför, även om vi också är övertygade om att det redan i dag är nödvändigt att tydligt och klart gå vidare.
Betänkande: Oostlander och Barón Crespo (A4-0368/97)
Bonde
Fru ordförande! När framtidens historiker skall bedöma vår epok, så kommer kapitlet om muren mellan öst och väst att vara viktigt. Frågan är om vi kommer att kalla det kapitlet för murens fall eller murens flyttning. Det är murens fall vi alla gläder oss över, men det är murens flyttning vi nu håller på att förverkliga. Nu byggs muren runt " Fort Europa" genom Nordafrika, de fattiga kan bli kvar i sin fattigdom. Vi dumpar deras jordbruksmarknader och förorsakar svält. Vi har hinder för försäljning av deras produkter. De får inte den nödvändiga eller möjliga hjälpen till självhjälp. I Centraleuropa flyttar vi den gamla muren från gränsen till Tyskland österut. Tjeckien, Ungern och Slovenien kan gott bli medlemmar år 2004, men de folkrikaste och fattigaste, där saknar vi vilja. I Baltikum kommer vi att göra Finska viken till ett EU-innanhav, genom att förhandla med Estland med 1, 5 miljoner invånare, men Lettland med 2, 6 och Litauen med 3, 7 miljoner invånare måste vänta på bättre tider. Söndra och härska, det är den maktens logik, som låg bakom den gamla muren, men det är ju nu vi har chansen att skapa ett helt och odelat Europa. 70- och 80-talens starka fredsrörelser förmådde inte att övervinna Europas splittring. Hökarna lyckades inte heller med sin militära upprustning och terrorbalans. Det var östeuropéerna själva, som välte muren, och nu försöker vi samla ihop bitarna för att kunna resa den igen. Från järnridå till silverridå. Det borde vi skämmas för. Europa måste vara öppet för alla. Vi måste skapa ett öppet, friare och mer flexibelt europeiskt samarbete, där ingen hålls utanför. Vår grupp heter Nationernas Europa. Vi vill ha ett Alla Nationernas Europa.

Truscott
Fru ordförande! På uppdrag av den brittiska labourgruppen i Europaparlamentet skulle jag vilja understryka att vi stödjer principen om utvidgning fullt ut och större delen av Oostlanders och Baróns betänkande. Men genom att avstå från den slutgiltiga omröstningen vill vi markera att vi anser att den slutgiltiga texten är otydlig på frågan om differentiering. Enligt vårt sätt att se på saken vore det bättre om EU och ansökarländerna kände sig säkra på den skisserade utvidgningsprocessen. Under dessa omständigheter krävs absolut klarhet och av det skälet anser vi att 5+1-alternativet med en förstärkt anslutningsstrategi är den rätta vägen framåt.
Slutligen vill jag understryka att vi önskar utvidgningen all framgång och ser framåt mot en anslutning av alla ansökarländer som uppfyller Köpenhamnskriterierna.

Flemming
Fru ordförande! Österrike har i en folkomröstning uttalat sig mot kärnkraften, och vårt mål, som förbundsregeringen och alla i parlamentet representerade partier har godkänt, är ett kärnkraftsfritt Centraleuropa. Därför var det självklart - jag hoppas att det var det för alla österrikiska ledamöter -, att rösta för ändringsförslag 39.

Posselt
Fru ordförande! Bonde skrev uppenbarligen sin röstförklaring före omröstningen. I dag var det en stor dag för parlamentet, ty kommissionens himmel- och helvetesstragegi misslyckades, dvs. idén att lyfta upp fem länder mot himlen, och att förvisa fem ner till helvetet, fastän alla tio, inklusive EU själv - hör hemma i skärselden av genomgripande politiska och ekonomiska reformer. För detta har vi dragit upp riktlinjerna. Vi vill ha ett flexibelt förfaringssätt, eftersom ingen i dessa länder vet hur balansen förändrar sig politiskt och ekonomiskt under den årslånga inträdesproceduren. Det skulle inte vara meningsfullt att så att säga fördela betygen i början av skolåret. Det får både den att tappa intresset som får bra betyg, och den, som får dåliga betyg. Den ene tror att han redan har det hela som i en liten ask, den andre tror att det hur som helst inte är någon mening med att han anstränger sig. Vi vill ha en inträdesprocedur som så att säga är öppen vad resultaten beträffar, och som inbegriper alla kandidatländer. Detta har parlamentet i dag med stor majoritet lagt fram som de europeiska folkens vilja, och jag vädjar till regeringarna att också ansluta sig till detta.

Ahlqvist, Andersson, Theorin och Wibe
Vi anser att det är viktigt att alla ansökarländerna finns med i utvidgningsprocessen, oberoende av deras förberedelsenivå, och att alla länder mäts på samma villkor och behandlas på ett jämlikt sätt. Därför bör en gemensam förhandlingsstart inledas med alla samtidigt. Efter multilaterala acquis -förhandlingar som kan komma att ta ett år bör bilaterala förhandlingar inledas med de länder som då är redo för det, sannolikt de 5+1 som kommissionen har valt ut, men även andra stater om de är redo. Det man vinner med en sådan lösning är att vi inte på förhand dömer ut vissa länder, utan uppmuntrar dem att fortsätta sin ambitiösa strävan att vara mogna för medlemskap.

Bébéar
Vi har ungefär tio år på oss för att lyckas med utvidgningen av Europeiska unionen och inordna oss med ungefär tretton nya medlemsstater. Därför är det nödvändigt att vi redan nu med precision lägger fast strategien för denna aldrig förut skådade utvidgning.
Vi ser flera risker i dag: till att börja med uppkomsten av nya klyftor mellan rika och fattiga regioner, och å andra sidan, att besluten och den gemensam politiken i Europeiska unionen urvattnas.
Jag godtar de stora dragen i betänkandet av Oostlander/Barón Crespo, särskilt där det understryker nödvändigheten av att snabbt utarbeta en institutionell reform av Europeiska unionen, före varje ny anslutning.
Vad däremot gäller tidsplanen för inledande av förhandlingar, tillhör jag dem som anser att man måste sprida ut diskussionerna över tiden, utifrån kandidatländernas grad av demokratisk och ekonomisk utveckling.
Individuella förhandlingar med varje land skulle stimulera alla ansökarländerna, vilken deras förmåga än är, att uppfylla gemenskapens bestämmelser. Utvidgningen skulle alltså föras framåt på ett konkret sätt tack vare denna dynamik, vilken skulle intensifiera förberedelserna och hjälpa dem på efterkälken att minska skillnaden.
Ett samtidigt inledande av anslutningsförhandlingar syns mig, tvärtom, vara riskfyllt på grund av det tungrodda förfarandet. Minsta stopp i dessa förhandlingar skulle bromsa de reformer som redan inletts och låsa kandidaternas alla ansträngningar.
Jag röstar alltså för betänkandet av Oostlander/Barón Crespo, men jag understryker samtidigt vikten av följe- och föranslutningsåtgärder. Det är vår plikt att se till att dessa stärks, samt att partnerskapen utvecklas inom ramen för de redan existerande gemenskapsprogrammen.

Bernardini
Stunden är inne för vårt parlament att ta ställning till kommissionens meddelande " Agenda 2000 - En förstärkt och utvidgad union" . Låt oss börja med att välkomna det utmärkta arbete som genomförts av föredragandena från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som har klarlagt hur ömtålig utvidgningen är. Vi vill naturligtvis utvidga vår gemenskap, men inte till vilket pris som helst. Redan med 15 medlemsstater ligger våra institutioner på gränsen av vad de klarar av. Hur skulle det inte vara med 20?
Europa får inte låta bli att anta denna utmaning. Låt oss gå framåt med en strategi för förstärkt föranslutning. En sådan bör få formen av en Europeisk konferens för kandidatländerna, som Lionel Jospin står som upphovsman till.
På samma sätt bör vi reflektera mer över riktlinjerna för utvidgningen. Hur ska vi lösa den svåra ekvationen att behålla taket för egna intäkter och inte röra den interna politiken (den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonder).
Det är visserligen sant att utvidgningen med nödvändighet kommer att medföra eftergifter, men de måste förbli begränsade och genomtänkta.

Berthu
Betänkandet av Oostlander/Barón Crespo, som Europaparlamentet ägnat den utvidgningsstrategi som kommissionen föreslår i programmet Agenda 2000, medför en oundgänglig politisk inriktning, men leder samtidigt in i en ekonomisk återvändsgränd.
Betänkandet vägrar att godkänna det godtyckliga val som kommissionen gör mellan kandidatländerna från öst, utan föreslår i stället, med ett fåtal nyanseringar, att alla kandidater deltar i utvidgningsprocessen redan från början. Denna inställning anser vi är politisk motiverad, eftersom man då inte riskerar att redan från början marginalisera några av våra grannar i öst, då det är uppenbart att de måste sälja sig till oss förr eller senare. På vägen noterar man en nyhet: Europaparlamentet distanserar sig från kommissionen och ändrar ett förslag som är överdrivet teknokratiskt. Må detta bli början till något nytt!
Olyckligtvis följs denna goda politiska vilja direkt av olyckliga politiska förslag: Betänkandet föreskriver att man inför en revisionsklausul för höjande av gemenskapens utgifter och intäkter, om taket på 1, 27 % av BNI skulle visa sig otillräckligt. Och detta blir ju naturligtvis fallet om man envisas med att vilja ha en snabb ekonomisk och politisk integrering av länderna i öst, på ett jämställt sätt, i unionens ekonomi och institutioner.
Vissa talare har känt faran och vågat lägga fram idén att man, för att lyckas med utvidgningen, måste ändra det europeiska projektet, och söka en politisk union före den ekonomiska likriktningen. Denna idé är ett steg i rätt riktning men i våra ögon otillräckligt. Vad döljer sig egentligen bakom det vackra namnet " politisk union" ? Detta uttryck kan låna sig till alla sorters tolkningar, inklusive en europeisk superstat, inklusive ett " federalt perspektiv" , vilket gäller för den nuvarande i enlighet med punkt 35, som vårt parlament just röstat igenom.
Vi avvisar dock varje definition av den politiska unionen som skulle innebära att man bakvägen införde begreppet " integration" , vilket uppenbarligen anhängarna till ett nationernas Europa inte önskar.
Vi avvisar särskilt denna högdragna, ja, till och med nedlåtande inställning till den politiska unionen som Oostlander/Barón Crespo-betänkandet intar, vilken leder till att vi kräver att det östeuropeiska länderna antar våra regler och upphör att vara sig själva om de vill gå med i unionen. Man kan ju till exempel se hur Europaparlamentet, i punkt 96 i resolutionen, kräver av Estland att inrättandet av en stabil flerpartidemokrati måste kompletteras genom att " rätten till medborgarskap inom en rimlig tidsram utvidgas till att omfatta minoritetsgrupper" . Och det är bara ett exempel bland många. Vad är det vi lägger oss i?
Vår uppfattning om unionen är helt annorlunda. Som vår kollega Souchet så utmärkt förklarade i går å gruppen Nationernas Europas vägnar, stänger européerna sedan 10 år tillbaka in sig i återvändsgränder eftersom de betraktar unionen monolitiskt. Direkt efter Berlinmurens fall skulle vi ha kunnat gå vidare mycket fortare med samarbetet med öststaterna, om vi direkt hade tagit åt oss idén om ett Europa i olika hastigheter. Det skulle ha gjort det möjligt att omedelbart skapa differentierade samarbeten på de mest brådskande områdena, och det inom en större krets och inte nödvändigtvis tvingande, som man skulle ha kunnat kalla Europeiska unionen. På så sätt skulle man ha kunnat gå vidare på ett mjukt sätt utan att utesluta någon och utan att utöva påtryckningar på någon.
Men en sådan strategi skulle naturligtvis ha förutsatt att man gav länderna manöverutrymme, alltså en suveränitet inom unionen, vilket federalismens guruer inte skulle ha kunnat acceptera.
Och ändå kan vi i dag se positiva utvecklingar, vilket visar att allt inte är förlorat. Särskilt kommissionen och rådet har just tagit ett steg i riktning mot olika hastigheter genom att erkänna idén med en " europeisk konferens" som skulle kunna utgöra ett diskussionsforum och ett område för samarbete på regeringsnivå mellan länderna i unionen och kandidatländerna. Olyckligtvis riskerar denna goda idé att sättas ur spel av det franska intitiativet, som inbegriper Turkiet i konferensen, något som har minskat det möjliga diskussionsutrymmet på området. Kommer vi att bli tvungna att skapa en andra konferens utan Turkiet?

Capucho
Ledamöterna i SDP röstade för Oostalander/Barón Crespos betänkande i enlighet med den positiva inställningen till utvidgningen av Europeiska unionen med de stater i Europa som uppfyller nödvändiga politiska, ekonomiska och sociala villkor.
Vi vill understryka att denna utvidgning inte får sätta den balans som skapats under det europeiska byggandet på spel, en balans mellan politik och inre marknad och ekonomisk och social sammanhållning och budgetbalans och framför allt institutionell balans i den europeiska beslutsprocessen.
Vad gäller institutionernas utveckling anser vi att man gradvis bör gå vidare enligt villkoren i Amsterdam-fördraget, med en integrerad respekt för principen om jämställdhet mellan medlemsstaterna.
För SDP är en tydlig utformning lika viktig som det man i detta betänkande framför som absolut villkor för anslutningen av de nya medlemsstaterna i samband med demokratin och den enskildes frihet. Vi förstår därför att Slovakien för närvarande inte uppfyller samma villkor som övriga kandidater.

De Melo
Vi tror att man i samtliga politiska grupper i Europaparlamentet och i alla länder i Europeiska unionen generellt accepterar valet av Cypern som medlem med fullständiga rättigheter i Europeiska unionen.
Genom att ha förmåga att anta gemenskapens regelverk, att integrera sig i den Ekonomiska och monetära unionen och att samarbeta i utrikes- och säkerhetpolitiken och i frågan om gemensamt försvar, har kraven uppfyllts för att Cyperns ansökan om anslutning skall förtjäna vårt godkännande.
Problemet med den påtvingade uppdelningen av Cypern i två samhällen, kan helt säkert se början på en lösning genom anslutningen av Cypern till Europeiska unionen, och på detta sätt motivera Turkiet att lösa denna och andra frågor i syfte att skapa bättre förbindelser med vår union.
Av dessa grundläggande skäl stöder vi Cyperns ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och väljer republiken Cyperns regering som enda samtalspartner vid kommande förhandlingar, och ger därigenom Cypern samma ställning som i Förenta nationerna.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi svenska vänsterpartister har valt att avstå i slutomröstningen. Det gör vi för att vi inte delar flera av de slutsatser som dras i betänkandet. Vår grundläggande inställning till EU: s utvidgning är att unionen skall välkomna de europeiska stater som uppfyller demokratikraven, och där befolkningens majoritet via en demokratisk process har visat att de vill bli en del av unionen. I de fall de aktuella länderna väljer att inte ansluta sig till EU måste unionen bidra till andra former för europeiskt samarbete. Det är viktigt att inse att många länder i Östeuropa i dag inte är aktuella för medlemskap i EU. Det alleuropeiska samarbetet mellan självständiga stater, i hela Europa, är därför det viktigaste för Europas framtid.
Flera punkter i betänkandet har vi röstat mot. Vi menar inte att utvidgningen kan villkoras med nya centralistiska institutionella reformer. Vi anser tvärtom att ökad centralisering, gemensam försvarspolitik och EMU är hinder för ett samarbete mellan flera av Europas länder. Vi är inte beredda att öka utgifterna i EU: s budget. I stället krävs rejäla neddragningar och reformer i regional- och jordbruksstöd. Vi avvisar därför också krav på långa infasningsperioder i EU: s jordbrukspolitik. Medlemskapet för de nya länderna får inte bli ett " B-medlemskap" med sämre villkor än för andra medlemmar. Vi kan inte heller godta de nästintill totala kraven på ensidig anpassning till EU: s inre marknad och dess regelverk. En framtida utvidgning måste i stället präglas av respekt för ansökarländerna och deras förhållanden.

Gahrton, Holm och Schörling
Vi har lagt ned våra röster, trots att Europaparlamentets beslut i vissa avseenden innebär en förbättring jämfört med utskottets och särskilt kommissionens linje.
Den kompromiss angående punkt 3 som gjordes under pågående session utan att ledamöterna hade tillgång till texten är dels parlamentariskt tvivelaktig, dels oklar.Vi hade föredragit utskottets klarare förord för gemensam förhandlingsstart. Men framför allt kan vi inte acceptera att en ny fördragsändring, som skall syfta till att ta ytterligare steg på vägen mot en " federal stat" , görs till ett absolut villkor för inträde för någon ny medlemsstat. Vi anser att nya medlemsstater måste få medinflytande över EU: s utveckling.

Habsburg-Lothringen, Schierhuber, Stenzel
Vi röstar för ändringsförslag 97 till punkt 85 i Oostlanders betänkande.
Frågan om en övergångsperiod hänger omedelbart samman med tidpunkten för när inträdesfördragens träder i kraft; eftersom denna inte för ögonblicket kan uppskattas, är det svårt att nu fastslå konkreta övergångsperioder.
Den första delen av den i ändringsförslaget strukna meningen beträffande tids- och finansieringsplaner verkar klok. De ledamöter som har undertecknat det har flera gånger begärt att kandidatländerna skall lägga fram planer och program, där exakta tidsplaner och mål för genomförandet av de enskilda rättsakterna anges.
Man bör betänka, att kravet på ett mycket snabbt övertagande av acquisen, även skulle kunna föra med sig att kandidatländerna förpliktar sig till något som de sedan inte kan genomföra, eller att miljön tas som anledning för att skjuta upp EU: s hela utvidgning österut.
Mot angivandet av en alltför kort tidsperiod talar också det faktum att de finansiella medel som ställts till förfogande av EU, liksom de medel som finns till hands i själva de berörda staterna, är begränsade, och kravet på en kort tidsfrist skulle kunna föra med sig krav på mer pengar.

Pirker, Rack, Rübig
Då vi har röstat för beaktandemening O till Q, vill vi inte avstå från att kommentera formuleringen av beaktandemening O, som rör Slovakien.
Just det senaste sammanträdet med det blandade parlamentariska utskottet med Slovakien har visat att man har tagit konkreta steg för att mer än tidigare ta hänsyn också till de politiska kriterierna för ett kommande inträde i EU. Även om vi även i fortsättningen är av den åsikten att Köpenhamns-kriterierna också i framtiden måste ligga kvar i blickpunkten för de slovakiska ansträngningarna, så vill vi ändå på basis av rekommendationerna från det blandade utskottet plädera för att man i hög omfattning gör Slovakiska republiken delaktig i de löpande samtalen om en unionsutvidgning.
Slovakien har ansträngt sig intensivt för att kunna bli medlem i Europeiska unionen. Vi måste därför från vår sida även i fortsättningen arbeta på det, för att skapa de nödvändiga förutsättningarna för att uppnå detta så viktiga mål.

Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till betänkandet om " Agenda 2000 - En förstärkt och utvidgad union" . Det har vi gjort utifrån det faktum, att betänkandet lägger vikt vid, att alla ansökarländer skall vara med i utvidgningsförhandlingarna. Betänkandet tar avstånd från kommissionens förslag att endast 5+1 länder skall starta förhandlingar om inträde i Europeiska unionen. Detta är viktigt utifrån ett danskt socialdemokratiskt perspektiv, då vi anser, att det har stor betydelse att vi skickar en signal till ansökarländerna om att de har möjlighet att komma med i unionen.
Betänkandet om " Agenda 2000 - En förstärkt och utvidgad union" är dock problematiskt på några punkter. Det har därför varit nödvändigt att rösta emot några punkter i betänkandet. I betänkandet görs institutionella reformer till ett villkor för att påbörja utvidgningen. Detta anser vi är beklagligt, eftersom Europaparlamentet inte bör lägga hinder i vägen för utvidgningen.

Lis Jensen
Jag kan inte rösta för betänkandet av Oostlander och Barón Crespo, trots att betänkandet formellt rekommenderar att det inleds anslutningsförhandlingar med alla ansökarländer samtidigt. Denna rekommendation kan jag ansluta mig till fullt ut, även om jag alltid kommer att rekommendera de öst- och centraleuropeiska länderna och deras befolkningar att låta bli att bli medlemmar i EU - för deras egen skull.
I realiteten återger betänkandet endast kommissionens nuvarande inställning till kraven på de öst- och centraleuropeiska länderna. Av beaktandemening R framgår, att det inte skall finnas möjlighet för " opt-outs" eller undantag vad gäller fördragen för de öst- och centraleuropeiska länderna. Detta sammantaget med synpunkterna i punkt 5 bekräftar, att de öst- och centraleuropeiska länderna inte har någon förhandlingsmöjlighet för att uppnå till exempel ekonomiska undantagsbestämmelser för att underlätta vägen till EU-medlemskap. Dessa synpunkter visar den ekonomiska och politiska arrogans, som kännetecknar EU: s förhållande till öst- och centraleuropa, men också att själva den politiska EU-integrationen går före hänsyn till öst- och centraleuropa. Av dessa skäl kan jag inte stödja betänkandet.

Lindqvist
Det bästa hade varit att utan reservationer eller indelningar i grupper inleda förhandlingar med alla ansökarländer samtidigt. Det skulle ge alla ansökarländer samma möjligheter.
Kommissionens förslag om indelning i ett A- och ett B-lag bygger upp nya murar mellan ansökarländer i t.ex. Baltikum och försvårar utvidgningsprocessen. Utvidgningen är viktig för att det skall skapas ett alleuropeiskt samarbete, där just samarbetet mellan självständiga länder betonas mer än unionsbygget.
Utskottets förslag ligger mycket nära " det bästa förslaget" . Jag har därför röstat ja till betänkandet. Jag har också stött förslaget om en Europakonferens för alla ansökarländer inklusive Slovakien och Turkiet. Jag kan däremot inte stödja kravet om en ny regeringskonferens innan utvidgningen kan påbörjas.

Rosado Fernandes
Vi uttalar oss alltid positivt om utvidgningen. Vi har till och med gått ännu längre genom att förkasta hypokratin bland några och tveksamheten bland andra som försvarar utvidgningen, eftersom det nu handlar om tillgång till ytterligare några marknader, eftersom den politiska unionen på detta sätt blir svårare att genomföra. Vi gick längre, eftersom vi helt på eget bevåg placerade utvidgningen på det moraliska planet, eftersom det som står för dörren är en konsolidering av demokratin i dessa länder, ett av de primära värdena i vårt Europa och som Europas medborgare längtat efter sedan decennier.
Men vi vill inte ha vilken utvidgning som helst, eftersom vi inte accepterar den överförmyndarattityd som Europeiska unionen helt på eget bevåg antagit.
Som vi ser det måste utvidgningen uppfylla åtminstone tre kriterier. För det första det primära i politiken: de stora europeiska, politiska frågorna bör redan från inledningen behandlas i föranslutningsförhandlingarna. För det andra kommer det inte att lyckas om, oavsett orsak, och här inkluderar jag självklart budgeten, den process för ekonomisk och social sammanhållning som för närvarande pågår bland de femton medlemsstaterna påverkas, oavsett hur lite. För det tredje kräver man, tvärtemot vad kommissionen föreslår, att inte ett enda land skall diskrimineras vid inledningen av förhandlingarna. Det räcker nu med det lotteri där vi alla skall bli inblandade, det är en ursäkt för att göra om den till någon slags rysk roulett!
Till sist lite om Europeiska unionens suveränitet. I stället för att försöka läxa upp medborgarna så att de tystnar, kan de visa oss eller åtminstone hjälpa oss att förstå hur vi skall komma förbi vissa svårigheter, det bästa vore om vi kunde titta lite på oss själva, och innan vi försöker införa vad det än är, borde vi först och på ett bestämt sätt lösa de problem vi hävdar att bara andra har.
Slutsatsen blir: utökning ja, men inte till vilket pris som helst! Låt oss åtminstone vara lite realistiska...

Rovsing
Det kalla kriget är förbi och EU har en enastående historisk möjlighet att samla det Europa, som allt för ofta har varit skådeplatsen för blodiga och ödeläggande krig. Det råder således inget tvivel om, att Europeiska unionen bör ta de nödvändiga stegen för att förena öst- och centraleuropa med EU. Under anslutningsförhandlingarna bör man behandla ansökarländerna som helt likvärdiga parter. Det skapar trovärdighet och kommer att leda till ett större ansvar för EU: s demokratiska och humanistiska ideal i de blivande medlemsstaterna. Alla ansökarländer bör således ha rätt att inleda förhandlingar om samtidigt inträde i unionen, och förhandlingarna bör påbörjas vid samma tidpunkt.
Den tid förhandlingarna tar kommer att variera beroende på varje enskilt lands förmåga att överta gemenskapernas regelverk och dess förmåga att utveckla en konkurrenskraftig marknadsekonomi, utveckla stabila institutioner, som garanterar rättsstaten, demokratin, de mänskliga rättigheterna samt respekt för och skydd åt minoriteter. Innan de nya länderna träder in, bör EU snarast möjligt inleda en institutionell reform, som kan säkerställa, att ett EU med 25 länder också kan fungera ändamålsenligt och effektivt. Likaledes bör det påpekas att EU: s regelverk på miljöområdet måste få större betydelse och att övergångsperiodens längd för de blivande medlemsstaterna bör kortas ytterligare. Allt som allt måste man uttrycka stor tillfredsställelse med både parlamentets betänkande och kommissionens " Agenda 2000" .

Souchet
Under täckmantel av en viktig fråga, utvidgningen, och för att kommissionen inte har velat ta itu med det utifrån det enda rimliga synsättet, ett Europa i olika hastigheter, har det fått bli jordbruket i Europeiska unionen med femton medlemsstater som, om man skulle följa kommissionens förslag, skulle bli den viktigaste ekonomiska bidragsgivaren till utvidgningen.
I sitt meddelande " Agenda 2000" , vanligtvis kallad " Santerpaketet" , avstår kommissionen helt enkelt från att utgå från definitionen av en europeisk jordbruksmodell, separat från den amerikanska modellen och den som finns i länderna i Cairns-gruppen.
Den tar till ett antal knep för att indirekt, och så varsamt som möjligt, försöka genomföra en fullständig reform av den gemensamma jordbrukspolitiken till och med innan nästa " runda" i WTO-förhandlingarna inleds 1999.
Vilka är då dessa knep?
Till att börja med så föreslår kommissionen 6 mål för den framtida gemensamma jordbrukspolitiken, vilket man måste godkänna. När man sedan ser den gå från principer till medel, upptäcker man olyckligtvis att de medel som kommissionen har förslagit står i strid med de principer som den har satt upp. När kommissionen alltså säger sig gynna ett miljömässigt jordbruk, tänker den sänka priset på nötkött och " glömmer" att kompensera produktionen av mjölkkor uppfödda på gräs.
Sedan säger sig kommissionen kompensera prissänkningarna som den föreslår för perioden 2000-2006, men våra studier visar att i realiteten uppväger kompensationsstöden långt ifrån det planerade prisfallet; vissa jordbrukssektorer kommer att förlora ända upp till 50 % av sina intäkter och generellt sett kommer det europeiska jordbruket att förlora ca 20, 6 miljarder ecu, det vill säga mer än 20 % av sitt nettovärde för år 1996.
Detta intäktsbortfall riskerar att strypa jordbruken som utsätts för denna stora, ja rentav brutala intäktsminskning. Dessutom, och på ett lömskt sätt, föreslår kommissionen en övre gräns för stöd per jordbruksenhet. De europeiska jordbrukarna skall alltså behöva använda juridiska knep för att kunna fortsätta att leva, eller snarare överleva, på sitt arbete. Vi för vår del ställer en enkel fråga: Varför inte snarare tänka sig en övre stödgräns per yrkesarbetare, så att bara de riktiga jordbrukarna kan dra nytta av gemensskapsstöd och på så sätt utveckla sysselsättningen inom jordbruket och på landsbygden? Varför har inte detta alternativ undersökts av kommissionen?
Sammanfattningsvis önskar vi en verklig jordbrukspolitik, dvs. en politik med en nära koppling av produkterna till den jord där de produceras, och inte ett jordbruk som bara är leverantör av råvaror, som har producerats var som helst bara det är till lägsta möjliga kostnad, vars priser endast beror på världsmarknaden och där produktionen är oundvikligen underkastad en utlokaliserad process. Kopplingen till jorden och gemenskapspreferensen utgör två viktiga element av vad som borde vara en europeisk jordbruksmodell.

Striby
Den resolution som vi just nu har granskat borde ha varit ett tillfälle för vårt parlament att rikta ett kraftfullt och tydligt meddelande till våra partner i Central- och Östeuropa.
Men vi har skickat dem en förvirrad text, ett juridiskt misch-masch, som, och det är dess enda förtjänst, kommer att göra det möjligt för dem att få en överblick över vad den Europeiska unionen har blivit i dag: en fet och kraftlös övernationell enhet som inte längre har kraft att utöva det prerogativ som den har lurat av sina medlemsstater och som hänger sig åt lika pedantiska som fåfänga formalistiska njutningar.
Om länderna i Central- och Östeuropa vill gå med i unionen, så är det för att för dem så står denna anslutning för en definitiv brytning med den 50-åriga parentesen av kommunistisk dominans. Den står också för att komma med i en zon med gemensamt välstånd och med utsikt att få obegränsad finansiering av strukturreformer som dessa länder vill intensifiera.
Men om kommissionen och parlamentet, vilket den resolution som vi just antagit påminner om, önskar en bred debatt om utvidgningsprocessen där allmänheten deltar, löper de risken, i vilket fall om informationen får gå före propagandan, att befolkningarna i kandidatländerna upptäcker Europeiska unionens verkliga ansikte.
Utgångspunkten i gemenskapsförhandlingarna: " vad som är mitt är mitt, vad som är ert kan man diskutera" , riskerar att väcka smärtsamma minnen till liv. Har kandidaterna verkligen förstått hur stor del av sin suveränitet de blir tvungna att ge upp? Har de förstått naturen av den institutionella reform som Europaparlamentet så enträget bett om. Har de förstått att de ska skriva under på dess federala natur, i förväg och utan diskussion? Jag är rädd för att så inte är fallet.
Under dessa förhållanden blir den utvidgning som vi förbereder ett lurendrejeri.
Betänkande: Colom i Naval(A4-0331/97)
Berthu
Det budgetplanscenario som kommissionen har lagt fram i programmet Agenda 2000 för i vilket fall det goda med sig att det visar att vid en oförändrad politik är jämvikt på sikt omöjlig. Vi ser faktiskt hur två stora motsägelser tecknar sig. För det första om den gemensamma valutan. Vi får höra att det är absolut nödvändigt att bevara taket för gemenskapsavgifterna på 1, 27 % av BNI, för att inte störa staternas ansträngningar att uppfylla konvergenskriterierna. Men samtidigt vet vi så väl att den gemensamma valutan i dagens situation inte håller utan en ökad regional omfördelning på gemenskapsnivå, alltså utan högre gemenskapsavgifter än i dag. Låt oss sammanfatta. Framgången för euron kräver ett tak för gemenskapsavgifterna för att kontrollera underskotten, och höjda gemenskapsavgifter för att smörja systemet. Var ligger lösningen? Enligt vårt sätt att se det i att man skjuter upp euron.
Andra motsägelsen handlar om utvidgningen. I Agenda 2000 har man presenterat ett scenario för oss där de nyanlända ganska snabbt uppnår en ekonomisk och politisk integrationsnivå som gör det möjligt för dem att delta i mekanismerna i en monolitisk Europeisk union på jämställd fot. För att stödja detta påstående tvingas kommissionen ställa upp tillväxthypoteser som är föga realistiska och att minska vinsterna med jordbrukspolitiken och strukturåtgärderna till nackdel för de femton existerande medlemsstaterna i unionen, detta för att frigöra stödutrymme för östländerna. Men till och med på så sätt visar det sig omöjligt. Kommissionen lyckas bara frigöra 76 miljarder i stöd över åtta år, medan man som jämförelse kan se att en liknande ansträngning i Tyskland för de fem nya delstaterna skulle kräva 3 400 miljarder. Därför strider modellen för integration av de östeuropeiska länderna i ett förenhetligat Europa och att lyfta upp dem på samma nivå med hjälp av stöd, så som Agenda 2000 anger det mot en begränsning i våra resurser. Återigen står lösningen att finna i en omprövning av modellen, såsom jag beskriver i min röstförklaring om Oostlander-betänkandet.

Pinel
Fru ordförande! Förslagen i Agenda 2000 har som mål att göra om den europeiska strukturpolitikens utseende. Även om vi håller med om principen om en koncentration av målen, i en önskan i att åstadkomma större effektivitet, är vi däremot mycket oroade av planen för mål 2, i ny tappning, som kommissionen drar upp ur hatten.
Vad ser vi där? En stor gryta där man huller om buller hittar statsfrågor, industrizoner, landsbygdsområden och maritima fasader. Ska Europeiska unionen ingripa överallt, i synnerhet, skall den ge vika för moralism och demagogi genom att gå vidare med en mycket ineffektiv fördelning av stödet samtidigt som vi på goda grunder undersöker sätt att koncentrera stöden? Detta är två i högsta grad motsägelsefulla angreppssätt. Och det föreligger en stor risk för att landsbygdens utveckling blir det första offret av denna ytterst svårsmälta rätt. Med risk för att bli tjatiga upprepar vi vår vilja att se detta nya mål 2 innehålla minst ett särskilt och fristående mål med beteckningen " landsbygdsområden" och en annan med rubriken " maritima zoner" med, för landsbygdspolitiken, en längd på programmet som motsvarar den gemensamma jordbrukspolitiken.
Vår grupp anser att gemenskapens stöd i först hand ska gå till avfolkningsbygder, snarare en till dem som, under mer eller mindre lång tid, befunnit sig i en överbefolkningsprocess. Om man verkligen vill engagera sig för en ambitiös sysselsättnings- och miljöpolitik, gäller det först och främst att återskapa jämvikten mellan olika områden. Då vi för närvarande inte hittar förslag i Agenda 2000 som infriar våra förväntningar på ett tillfredsställande sätt, tvingas vi att stödja det nuvarande innehållet.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
I punkt 13 i betänkandet skrivs det att unionens finansiering i dagsläget inte tycks vara lämplig " för att säkerställa en rättvis fördelning av den europeiska skattebördan" . Vi har naturligtvis inget emot en rättvis skattebörda, men frågan är hur detta utformas rent konkret. Vår position är för det första att " taket" på 1, 27 % av BNI skall ligga fast och för det andra att Sveriges nettobidrag under inga omständigheter får tillåtas att öka. Konkreta förslag som berör denna fråga är dock givetvis alltid välkomna. Vår utgångspunkt är dock självklar: Sverige, som den största nettobidragsgivaren inom Europeiska unionen per person, skall i framtiden ej betala mer i medlemsavgift.
Vi tar också bestämt avstånd från punkt 18 i betänkandet om att behålla icke utnyttjade medel i ett särskilt reservavsättande. Vi menar att icke utnyttjade medel obönhörligen skall återbetalas till medlemsstaterna.

Capucho
Det portugisiska socialdemokratiska partiets ledamöter röstade för Colom i Navals betänkande, eftersom det ger en balanserad och tekniskt korrekt politisk bild av Agenda 2000.
Det är emellertid inte realistiskt att redan från början fastställa en maximal budgetgräns på 1, 27 % av gemenskapens BNI för en tidsperiod mellan 2000 och 2006, utan att ta hänsyn till hur många nya medlemsstater som skall anslutas till Europeiska unionen, vid behandlingen av respektive anslutning, vilken inriktning och omfattning reformeringen av inrikes- och utrikespolitiken i unionen, framför allt den gemensamma jordbrukspolitiken, skall ges och vilken tillväxttakt som kommer att gälla för den europeiska BNP.
Som föredraganden bekräftar grundade sig kommissionens förutsättningar på extremt känsliga antaganden, eftersom ingen kan förutse de faktiska följderna av eurons införande, av den nya förhandlingsrundan i världshandelsorganisationen, särskilt då inom jordbrukssektorn, och mer generellt av den accelererade tekniska förändringen i samverkan med ekonomins globalisering.
Man försöker i betänkandet införa flexibilitetsmekanismer i revideringen av budgetplanen, både på inkomst- och utgiftssidan, vilka kan komma att bli nödvändiga för att möjliggöra utvidgningen utan att sätta dagens politik på spel, framför allt då vad gäller politiken om ekonomisk och social sammanhållning.
Vad SDP anser vara oacceptabelt i kommissionens dokument (Agenda 2000) är att man, förutom de tidigare nämnda osäkerheterna, belastar de unionsstater som har lägst utvecklingstakt med utvidgningen.
Vi är för utvidgningen, men vi accepterar inte att den i grunden finansieras med de medel som i dag avsätts för strukturfonderna.

Cushnahan
Genom att lägga fram Agenda 2000 har kommissionen uttryckt sin avsikt att ge en klar och sammanhängande vision för den Europeiska unionen när den träder in i ett nytt årtusende. För att kunna bedöma om dessa förväntningar kommer att uppfyllas är det viktigt att ställa djuplodande frågor beträffande den föreslagna budgetplanen. Genom sitt val att bibehålla riktlinjerna om 1, 27 % av BNP har det uppstått tvivel om kommissionens förslag kommer att vara tillräckliga för att klara av de ambitiösa uppgifter den redogör för i Agenda 2000-dokumentet.
Utvidgningen har betydelsefulla finansiella konsekvenser. Kommer budgetplanen att kunna sörja för att tillräckliga resurser anskaffas för att genomföra den? Eftersom fundamentala reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna också föreslås kommer vi att anslå tillräckliga medel till nyckelområden för vår politik. Vad kommer dessutom konsekvenserna bli för EUs budget att bli om Tyskland, Nederländerna och Sverige lyckas med att få sin bidrag till budgeten minskade. Detta är grundläggande frågor som måste besvaras.
Från en irländsk synvinkel kommer vi självklart att kämpa hårt för att anslagen med strukturfonder inte upphör abrupt som kommissionen lovat. Med anledning av att vår mål 1-status oundvikligen kommer att upphöra är det av yttersta vikt att det också finns en status för " mål 1 under övergång" . Det är med tanke på jordbrukets betydelse för den irländska ekonomin dessutom livsviktigt att tillräckliga medel görs tillgängliga för de konpensationsåtgärder som föreslagits i samband med en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Även om jag tar upp dessa frågor om budgetplanen så stödjer jag utvidgningen och är fast övertygad om att vårt synsätt inte ska grundas på pessimism eller snäva nationella intressen. Vad kostnaden för utvidgningen än blir måste vi erkänna fördelarna med att föra in miljontals nya konsumenter på EU: s marknad. Den ekonomiska och politiska stabiliseringen av Central- och Östeuropa kommer att ha en positiv effekt på ekonomin i den Europeiska unionen.
Det finns långt mer att vinna än förlora med en utvidgning, både filosofiskt och ekonomiskt, och av dessa skäl ska vi entusiastiskt stödja den.

Gahrton, Holm och Schörling
Vi har avstått vid omröstningen om betänkandet, eftersom vi inte vill öppna för ytterligare ökning av EU: s totala budget, dels av principiella skäl, men också för att vi befarar att nya resurser till EU - även om de syftar till att stödja Öst- och Centraleuropa - kommer att tas från u-landsstödet i medlemsstaterna.

Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till betänkandet om " Agenda 2000 - Unionens framtida finansiering" . Vi håller med om att reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturpolitiken är nödvändiga för en vettig utvidgning. Betänkandet om Agenda 2000 är dock problematiskt på några områden. Det har varit nödvändigt att rösta mot några punkter. Utifrån vårt sätt att se det är det mycket beklagligt, att Europaparlamentet kommer att försöka lägga hinder i vägen för utvidgningen genom att kräva, att alla institutionella reformer är på plats innan utvidgningen påbörjas.
Vidare har vi betänkligheter mot kommissionens förslag till fördelning av medlen mellan ansökarländerna i första och andra rundan av utvidgningsprocessen. Vi anser att det skickar en negativ politisk signal till länderna i andra förhandlingsrundan, att de bara kommer att få ta emot ca. en tredjedel av de avsatta medlen. Detta motiverar vi med, att dessa länder kommer att känna, att chansen för inträde inom en snar framtid har minskat betydligt. Det är viktigt att dessa länder får ett fortsatt incitament till att förbereda sig för ett framtida inträde i Europeiska unionen.

Lindqvist
Betänkandet går längre än kommissionen i fråga om taket på utdebiteringen och kan tänka sig en utdebitering som överstiger 1, 27 % av BNI. Man överväger också alternativa finansieringsvägar, dvs. nya sätt att tillföra EU-medel. Utskottet nämner en mer direkt koppling mellan skattebetalarna och EU-institutioner - en mer tydlig EU-skatt. En sådan utbyggnad av unionen vore att gå åt fel håll. Jag har därför röstat nej till betänkandet.

Porto
Min grupps röstförklaring är mycket tydlig vad gäller stödet till Colom i Navals betänkande, genom att vi inte accepterar det "orörbara" taket på 1, 27 % av BIP för gemenskapsbudgeten, när det inte finns någon säker beräkning av de behov som kommer att uppstå i det historiska ögonblick vi står inför, vare sig uppdelat eller enbart på bekostnad av kategori 2, eller som med andra enbart kommer att belasta nuvarande förmånstagare från strukturfonderna, dvs. områden som, vilket är fallet i Portugal, dras med enorma brister och har en BNI per capita under halva gemenskapens medelvärde.
Det visar sig alltså att vi, genom att offra strukturpolitiken, kommer att offra den primära politiken genom en marknadsutvidgning som skall gynna hela gemenskapen.
Tyvärr kan man inte säga samma sak om den gemensamma jordbrukspolitiken, med störningar och olikheter som till och med skulle förvärras med nuvarande formuleringar i Agenda 2000.
Avslutningsvis, om man nu instämmer med framförda synpunkter, anser jag att fördraganden borde gått längre, understrukit de positiva delarna i Maastricht-fördraget och Agenda 2000 vad gäller upphörandet med minskningarna av de egna resurserna, dvs. "ett system som helt och hållet grundas på bidragen från BNP" .

Rovsing
Erfarenheterna från Greklands, Spaniens och Portugals inträde i unionen och Tysklands återförening har visat, att sådana anslutningar är problematiska och kan kräva större ekonomiska offer än man till en början kan avgöra. Betänkandet tillstår dessa svårigheter och budgetutskottet varnar kommissionen för att vara alltför optimistiskt i sina bedömningar av det nuvarande taket för egna intäkter på 1, 27 % av BNI. Vidare pekar betänkandet på att tiden är inne för en genomgripande analys och kanske förändring av det sätt som unionen finansieras på. Dessa synpunkter delar jag helt med utskottet. Det är för tidigt att slå fast, att taket för egna intäkter inte kommer att ändra sig, när man står inför en anslutning av 100 miljoner nya EU-medborgare, som bara ökar den samlade bruttonationalprodukten med 5 %. Men det är vår plikt, och det ligger också i vårt eget intresse, att dessa länder upptas så snart som möjligt. Det kan bli dyrare än kommissionen först antagit, men våra skuldror måste vara breda nog att bära dessa bördor. Jag är således glad åt att kunna ge betänkandet mitt fulla stöd.

Förberedelser inför tredje etappen av EMU
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0378/97) av Gasòliba i Böhm för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om samordningen av den ekonomiska politiken under EMU: s etapp 3: gemensam grund och framtidsplaner (II/523/97-C4-0574/97).

Gasòliba i Böhm
Fru ordförande, ärade ledamöter! Betänkandet som jag har äran att presentera om samordningen av den ekonomiska politiken under EMU: s etapp 3, det vill säga den som utgör eurons grund, har just nu en otvivelaktig betydelse, vid fastställandet av Europaparlamentets ståndpunkt i den nya dimension som den europeiska ekonomin kommer att få med skapandet av den Ekonomiska och monetära unionen och euron. Denna nya situation innebär en kvalitativ förändring av enorm betydelse i fördjupandet och skapandet av en ekonomisk och monetär dimension som kräver en autentisk ekonomisk och monetär politik på EMU: s nivå.
De inriktningar vi presenterar är mycket mer begränsade än de som hör till en mer perfekt och fulländad teoretisk modell. Men här presenterar vi inte ideala val utan möjliga, på grundval av det som fastställs i fördragens, och på grundval av förordningarna 1466/97 och 1467/97 om övervakning och samordning av den ekonomiska och monetära politiken och om för stora underskott, liksom om stabilitetspakten till vilken har lagts rekommendationen från utskottet för socialfrågor, för att ta i beaktande och införliva det som slagits fast i Amsterdamfördraget, och slutsaterna från Europeiska rådets extramöte i Luxemburg om sysselsättningen.
Detta betänkande baseras på tre grundläggande punkter. Den första, som är väsentlig för sammanhållningen och stabiliteten i Europeiska unionen, är en allt högre grad av samordning av den europeiska politiken. Den andra anger att samordningen behandlar tre dimensioner: att lägga grunden för en sammanhållen och effektiv ekonomisk politik på europeisk nivå, garantera den politiska debatten om de olika ekonomiska valmöjligheterna och förbättra systemet för beslutsförfarande genom att garantera effektivitet och öppenhet. Den tredje punkten handlar om att medlemsstaterna måste anpassa sig till den multilaterala övervakningsprocessen och en högre grad av samordning av sin ekonomiska politik, enligt den nämnda förordningen 1466/97.
Beträffande den första punkten är det uppenbart att det har funnits en effektiv ekonomisk konvergens, vilket leder till skapandet av EMU på en bred och solid grund. Denna situation bör förstärkas genom att fastställa en inriktning på en balanserad ekonomisk politik som leder till att den ekonomiska dimensionen blir sammanhållen med den monetära dimensionen med beaktande av de ekonomiska och monetära målen som baseras på instrument som försäkrar sysselsättning och utveckling inom ramen för stabilitet och monetär solvens.
Kommissionens medverkan krävs i analysen av möjliga negativa effekter som kan förekomma i samlingen beroende på motgångssituationer som kan inträffa i vissa medlemsländer, liksom de som uppstår vid asymmetriska krockar inom området för EMU-deltagarna.
Det är nödvändigt att garantera en grund av social konsensus och demokratisk kontroll varför tillämpningen av artikel 118 i Maastrichtfördraget om social dialog på europeisk nivå föreslås, och även att etablera av en årlig konferens som innefattar de ekonomiska och sociala aktörerna genom att ta upp vår kollega Fourçans rekommendation från hans betänkande, som godkänts av denna kammare, om att etablera ett råd av ekonomiska experter i Europaparlamentet.
Hela samlingen av förslag som övervägs är viktig för att garantera insyn i processen och deltagande från kommissionen och parlamentet på grundval av artiklarna 103, 104 C och 109 C i fördraget, liksom 103.5 om härledd lagstiftning.
Slutligen, fru ordförande, skulle jag vilja fästa uppmärksamheten på ändringsförslag 5 som jag har lagt fram för min grupp, och nr 4 av Donnelly, för den socialdemokratiska gruppen, vilka handlar om möjligheten att skapa ett råd eller en grupp, det så kallade Euro-X, format av de medlemsstater som ingår i EMU för att följa och tillämpa stabilitetspakten.
Ett sådant projekt skulle få en mycket stor betydelse och dimension om det genomförs. Jag anser därför att det är absolut nödvändigt att europeiska kommissionen ingår i detta och jag hoppas att det framgår av de ändringsförslag vi har ingivit, så att det på så sätt förlorar sin mellanregeringskaraktär. Jag yrkar därför bifall till mitt ändringsförslag och till sista delen av det socialdemokratiska ändringsförslaget.
Fru ordförande, ärade ledamöter! De frågor vi har behandlat i detta betänkande, och som godkändes enhälligt i utskottet för ekonomi, kommer att diskuteras av det kommande Europeiska rådet i Luxemburg. Det är viktigt att detta betänkande godkänns och att rådet tar våra förslag i beaktande för att säkra ett högre deltagande av de europeiska institutionerna, kommissionen och parlamentet, och garantera den nya dimensionen i den ekonomiska och monetära politiken med en förstärkning av den demokratiska kontrollen och den sociala dialogen och en förbättrad insyn i förfarandena.

Donnelly
Herr ordförande! Socialistgruppen välkomnar Gasòlibas betänkande varmt. Det är ett extremt lägligt och mycket viktigt betänkande. För närvarande talar vi vitt och brett om en monetär union. Betänkandet gör det möjligt för oss att uppmana kommissionen och ministerrådet att göra detta till en verkligt ekonomisk och monetär union. Självklart behöver vi en förbättrad ekonomisk samordning inom den Europeiska unionen när vi nu träder in i de sista tretton månaderna på väg mot EMU.
Jag skulle vilja ta upp ett antal punkter i Gasòlibas utmärkta betänkande. Den första är frågan om Euro-X. Jag vill mycket klart göra det tydligt att socialistgruppen stöder, och har alltid stött, idén om ett starkare Euro-X för att kunna åstadkomma större ekonomisk samordning inom den Europeiska unionen. Men jag måste säga att många av oss för närvarande känner oss bestörta över det sätt på vilket ett antal länder anser att Euro-X bara ska bli ett informellt mellanstatligt råd, som inte bara utesluter vissa medlemsstater i Europeiska unionen, utan också kommissionen och parlamentets granskande roll.
Detta parlament har aldrig stött och kommer heller aldrig att stödja en uppgörelse - vare sig man kallar det för ett stabilitetsråd eller något annat - som står utanför den Europeiska unionens fördrag. Vi vill ha ett Euroråd som förstärker den ekonomiska samordningen i den Europeiska unionen, men, för Guds skull, vi ber ministerrådet att se till att detta blir ett Euroråd i Europa på lång sikt som underlättar en ekonomisk ledning i Europa. Det måste vara öppet, kunna ställas till svars inför detta parlament och vara knutet till kommissionen. Allt annat kommer att ses med största skepsis av folken i den Europeiska unionen.
Jag vill också ta upp frågan om de breda ekonomiska riktlinjerna och i synnerhet rikta mina synpunkter till kommissionären och kommissionens representanter. De breda ekonomiska riktlinjerna är den mekanism genom vilken vi kan garantera större ekonomisk samordning. Europaparlamentet vill verkligen samarbeta med kommissionen under de kommande månaderna för att omarbeta de breda ekonomiska riktlinjerna, för att omarbeta den ekonomiska årsrapporten så att den betyder något för vårt folk. Det måste vara skriven på ett sätt som folk förstår och ha relevans för den verkliga ekonomin. Det betyder att den måste ta upp frågor som sysselsättning. Vi vill ha en synkronisering mellan de breda ekonomiska riktlinjerna och riktlinjerna om sysselsättning som nu kommer att utgöra en viktig del av vår strategi inom den Europeiska unionen. Jag skulle vilja be kommissionär Wulf-Mathies om en garanti att vi under de kommande veckorna kommer att kunna arbeta tillsammans för att omforma det sätt på vilket dessa rapporter bereds så att de är relevanta för framtiden.
Jag skulle också vilja ta upp frågan om de nationella parlamentens deltagande i denna process. Det vore ogint av Europaparlamentet att tro att vi är källan till all kunskap och demokratisk ansvar i denna process. De nationella parlamenten kommer att anta sina nationella budgetar och vi måste se till att vi har en samarbetsprocess mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten när vi går mot större ekonomisk samordning. Det är en utmaning för denna kammare att utarbeta ett samarbetssystem mellan den nationella parlamenten och Europaparlamentet så att alla demokratiska institutioner deltar i att garantera framgången för den Ekonomiska och monetära unionen. De nationella parlamenten kommer att spela en viktig roll. Jag hoppas att vi kan komma med intressanta idéer nästa år om hur vårt förhållande till de nationella parlamenten kan stärkas.
Gasòliba tog upp frågan om asymmetrisk chock. Vi har i hög grad förbigått denna fråga. Kommissionen har förbigått den och det har ministerrådet också. Vi måste ta ställning till och vara förberedda på att vi vid en tidpunkt kan riskera att utsättas för något slags asymmetrisk chock inom den europeiska ekonomin. Vilka mekanismer kommer att ta itu med dessa problem i framtiden? Gasòlibas betänkande ber kommissionen att ta fram en rapport så snart som möjligt som tar upp frågan hur vi ska börja ta itu med detta potentiella problem som kan uppstå i en obestämd framtid.
Min sista punkt gäller hur detta parlament handhar teknisk rådgivning. I USAs kongress finns ett organ som kallas Congressional Budgets Office . Det är en till hälften självständig byrå som kan undersöka de modeller administrationen föreslagit för budgetering och ekonomisk politik och som kan ge råd till kongressen om vilka steg den bör ta eller vilka råd kongressen bör ge till administrationen. Det är tid för oss i Europaparlamentet att ha vår egen parlamentariska budgetbyrå som kan undersöka de makroekonomiska politik som förs i den europeiska unionen och ge riktiga, betydelsfulla råd till kommissionen så att kommissionen och ministerrådet tar till sig våra åsikter.

Herman
Fru ordförande, kära kolleger! Vi i vår tur stöder de stora dragen i betänkandet av Gasòliba i Böhm. I själva verket håller vi helt och hållet med om nödvändigheten, som så många gånger framförts, av att bättre samordna den ekonomiska politiken när den monetära unionen väl blivit verklighet.
Vad gäller problemet med eurokontroll, håller jag med Donnelly i hans krav om att detta organ ska vara ett gemenskapsorgan, dvs. ett organ i vilket kommissionen och, genom yttranden, parlamentet kan agera. Men om man där måste lösa ett svårt problem mellan de som fattar beslut i detta råd, då måste man böja sig för fakta. Man kan inte både vara med och utanför, vilket är fallet idag. Jag påminner om det senaste Ekofin-rådet, som blockerades under åtta timmar i samband med den debatten eftersom länderna beslutade, och vissa av dem utan att ha rätt till det - jag tänker på Sverige - att inte delta i den monetära unionen, och i dag anklagar de de andra för att vilja dela upp Europa eftersom de inte sinsemellan ville ge varandra verktygen till denna monetära union. Sådant kan man inte tolerera. Det är oacceptabelt. Det visar på att det trots allt ligger en fara i att vilja ha med länder i Europa som vare sig delar målen eller metoderna. Där har ni ett mycket konkret exempel på motsägelserna. Jag håller alltså med Donnelly när han säger att detta arrangemang inte kan vara en informell och mellanstatlig och det är svaret på diskussionen som ägde rum i Ekofin-rådet, men för övrigt stödjer jag inte dem som säger att alla bör vara med i detta Ekofin-råd när det beslutar i frågor om den monetära unionen.
Vad gäller förbindelserna med de nationella parlamenten skulle jag vilja distansera mig från vad Donnelly just sade. Lika mycket som jag håller med om att de nationella parlamenten, med sina regeringar, ska diskutera dessa problem och vaka över att det förslag som regeringarna accepterar i ministerråden diskuteras grundligt, demokratiskt och med full insyn, lika mycket vill jag undvika att det uppstår förvirring vad gäller befogenhet. Från det ögonblick då det existerar en självständig europeisk monetär myndighet, som förvaltas av en oberoende bank, så ansvarar den bara inför den europeiska allmänheten, inte de nationella parlamenten. Det är inför det här parlamentet som ledamöterna i centralbanker, centralbankschefen och medlemmarna i styrelsen, skall svara. Om man måste se till att politiken även accepteras i medlemsstaterna så ankommer det på de nationella parlamenten och deras nationella regeringar att lösa de problemen. Men man kan inte, som vissa länder, kräva att centralbankschefen kan och skall svara inför de nationella parlamenten. Det skulle innebära att denne olycklige skulle tvingas resa runt till 25 huvudstäder när vi har utvidgats mycket, vilket är löjligt och omöjligt.
För övrigt, fru ordförande, skulle jag vilja avsluta med säga att vad gäller den allmänna ekonomiska inriktningen, står det efter toppmötet i Luxemburg klart att arbetslöshetsdimensionen - sysselsättningen - inbegrips i den allmänna ekonomiska politiken. Alla håller med om det. Här får man inte på nytt blanda ihop alltsammans och allt i samma korg. Sysselsättningspolitiken måste samordnas med den monetära politiken. Det två politikområdena för ej blandas samman. Det får inte hindra eller skada centralbankens självständighet.

Gallagher
Fru ordförande! Det är uppenbart att den inre marknaden kommer att få en ny dimension med den Ekonomiska och monetära unionen och euron. Den Europeiska unionen kommer äntligen att få en verklig dimension. Denna nya situation, och här har vi samma åsikt som föredraganden, förutsätter en verklig demokratisk kontroll och en viktig roll för detta parlament.
Beträffande instrumenten för den ekonomiska politiken vore det klokt att bestämma orienteringsmålen och gradvis inlemma gemenskapens ekonomiska politik som är kopplad till den inre marknaden och, med tanke på extratoppmötet i Luxemburg om sysselsättningen, ta full hänsyn till de mål som fastslagits när riktlinjerna för sysselsättning tas fram.
Vår grupp anser också att vissa frågor återstår att besvara. Till exempel den svåra representationsfrågan i den ekonomiska och monetära unionen och euron i internationella institutioner. Vad skall eller skall inte kommissionens roll till exempel vara beträffande denna externa representation i ekonomiska frågor. Jag konstaterar att denna fråga lämnades öppen efter ekofinrådets möte den 1 december.
Slutligen har vi frågan om vilken ställning, offciell eller mer flexibel, den rådgivande instansen ska ha gentemot länderna i första vågen - Euro-X, representanterna för "inne" -länderna. Den hållning Luxemburgs ordförandeskap intog den 2 december har vårt stöd.
Vi måste vara på det klara med att de elva "inne" -länderna så småningom kan gå med på att informera "ute" -länderna under villkor som ännu återstår att definieras. Waigel påpekade nyligen att man kan inte vara "inne" och "ute" på samma gång, utanför euroområdet och innanför Euro-X.
Om ingen överenskommelse kan nås beträffande denna aspekt verkar det som att nästa toppmöte i Luxemburg i sina slutsatser måste ta hänsyn till de elvas önskan att träffas informellt för att diskutera de instrument som måste behärskas för att uppnå balans med tanke på den nya situation som uppkommit. Det är klart att "ute" -länderna inte kan stoppa det av egen vilja och att det ligger i allas intresse att vi får en överenskommelse på denna mycket känsliga punkt.

Nordman
Fru ordförande! Den liberala gruppen stöder, naturligtvis, vilket måste förvåna honom, Gasòlibas betänkande, vilket framstår som en väl balanserad helhet, som visar hur man i den tredje fasen av den monetära unionen, med en oberoende centralbank, ändå inte har en monetär institution i ett vakuum utan att det sker en nödvändig dialog mellan den monetära makten och det ekonomiska ansvar som bör utövas av de politiska myndigheterna.
Som när det gäller varje svårt problem så infinner sig naturligtvis frågan om det institutionella uttrycket för denna dialog med alla det svårigheter som Herman lagt fram, och särskilt frågan om att veta hur länder som inte deltar i en politik skall kunna debattera den, ja till och med ändra den.
Vad man måste notera, fru ordförande, är att de länder som inte deltar, i vilket fall under den första tiden, i denna politik, inte desto mindre påverkas av den. Därav behovet av smidiga lösningar. Jag tror för övrigt att uttalandet åtar sig att lösa de motsägelser, måhända en aning stela, som vi försökte utarbeta i början. Ty om euron lyckas, och i vilket fall idag tvivlar ingen på att den ska införas, kanske man måste fundera över att skynda på processen, i synnerhet som de materiella svårigheterna framstår allt tydligare, förkorta perioden 1999-2002, dvs. eurons väntan på att införas i vardagslivet.
Lika mycket som man inte kunde rekommendera big bang-scenariot när euron fortfarande var osäker, lika säkert är att man, från det ögonblick euron lagts fast, kanske runt år 2000, måste försöka skynda på processen, särskilt för att minska den sorts monetära schizofreni som vi riskerar att uppleva i vardagslivet när man i ett avtal får en part som pratar euro och en annan som pratar nationell valuta. Hur som helst kommer eurons framgång att få ett visst värde som drivkraft, och i motsats till Greshams lag blir det utan tvivel " de goda pengarna som jagar de dåliga" .

Ribeiro
Fru ordförande, kära kolleger! Medlemsstaterna har mycket varierande socioekonomiska egenskaper och strukturer, olika nivåer på den ekonomiska tillväxten, man befinner sig i specifika kulturella skeden beroende på historien. Detta innebär, genom att Europeiska unionen är ett i många frågor heterogent område, en mosaik av differentierade områden, där man antagit en dynamik som förvärrar olikheterna, skapar asymmetri och kan leda till chocker, ännu större, att det man i själva verket föreslår är en samordning av den ekonomiska inrikespolitiken, men utifrån olika reaktioner, lämpliga instrument och lämpliga strukturer. Denna samordning måste grundas på samarbete mellan dem som är annorlunda och inte på en större likriktning.
Gasoliba i Böhms betänkande innehåller intressanta aspekter som manar till eftertanke, men man frigör sig inte från det verkliga tvånget från den liberala logikens krafter, det totalitära finansiella tänkandet, det monetära, det nominella. Jag påminner vår kollega om att hans betänkande inte antogs enhälligt, som han här sa. Efter den inre marknaden, eller ännu bättre, efter införandet av den fri rörlighet för kapital, presenterar man den gemensamma valutan som den logiska och oundvikliga följden av en serie beslut. Man säger till och med att den inre marknaden utan en gemensam valuta inte blir komplett, inte blir någon inre marknad. Om nu den gemensamma valutan är ett instrument, skall det då inte vara ett instrument som gör de olika lika, som flyttar fram den eftersatte, gör den konkurrenskraftig som inte har reella förutsättningar för att bli konkurrenskraftig.
Och efter den gemensamma marknaden, den gemensamma valutan, den gemensamma centralbanken, blandar harmoniseringsintentionerna ihop den politiska samordningen med gemensam politik, med gemensam ekonomisk styrning, med gemensam stat eller federal stat, eller ingen stat men ett Euro-X.
Förutom att neka till att denna logik och dynamik är gemensam, att det bara finns en väg, att stegen på denna väg skall anses ha tagits innan de är en verklighet, och innan de accepterats av befolkningen, förutom detta försvarar vi en annan logik, stick i stäv med den förstnämnda, där oron inte gäller att undvika eller hindra allt som negativt kan påverka införandet och funktionen av den gemensamma valutan. Vi försvarar alltså det perspektiv som avslöjar de sociala följderna av anslutningspolitiken, de organisatoriska omstruktureringarna av instrumenten.
Tanken med de ändringsförslag vi presenterar är att de skall tas in i ett betänkande från detta parlament, i en av dess resolutioner, trots den dominans som kan finnas i ett perspektiv som inte är vårt, men som inte stör oss, även om man påstår att det är enhälligt när det finns både röster emot och nedlagda röster.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Jag välkomnar er till detta utvidgade sammanträde med samordnarna för det ekonomiska utskottet och med föredragandena av skuggbetänkandet. Framtiden för våra samhällsekonomier är dock alltför viktig för oss alla för att vi helt enkelt skall vilja överlåta dem till finansmarknadernas påbud. Därför har Gasoliba i Böhm här kastat fram några viktiga frågor och även hittat mycket balanserade svar, som vi kan ryckas med av, men det räcker inte. Om Gasoliba i Böhm här säger att vi inte ville/kunde genomföra någon teoretiskt perfekt modell, så har han naturligtvis rätt, men införandet av euron ställer helt enkelt upp villkor och krav som en modell för den ekonomiska politiken måste tillfredsställa, och detta har efter de nuvarande diskussionerna inte heller uppnåtts genom Gasoliba i Böhms förslag. Artikel 13 fastslår att den Europeiska centralbanken enligt sitt förpliktande till penningvärdesstabilitet understödjer den europeiska ekonomiska politiken, och söker uppnå målen i fördraget. Dessa bestämmelser blir dock innehållslösa, om det inte finns någon konkretisering av den europeiska ekonomiska politiken, som är bindande organiserad.
Herman, det handlar inte om att skada Europeiska centralbankens oberoende. Det gäller att avlösa den disembedding , som för närvarande bedrivs, med en re-embedding . Jag hänvisar här bara till Michael Polanyis stora bok om The Great Transformation . Det går inte an att högkvarteret för vår ekonomiska politik i framtiden blir en centralbank, som är etablerad i ett institutionellt, politiskt och kulturellt nirvana. I stället behöver vi en synkronisering av de viktigaste områdena inom näringslivspolitiken i vid bemärkelse. Just när vi fullföljer övergången till euron, behöver vi en koordination och synkronisering av ekonomisk, penning-, budget-, sysselsättnings- och industripolitik. Vi behöver institutionellt en strukturerad dialog mellan Europeiska centralbanken, Europaparlamentet och kommissionen, på liknande sätt som det existerar för Federal Bank i USA, och vi behöver en strukturerad dialog också mellan Ekofin, Ekonomiska och sociala kommittén och Europeiska rådet.

Blokland
Fru ordförande! Jag är glad att jag inte behöver tala inför tomma stolar, därför välkomnar jag besökarna på åhörarläktaren.
Betänkandet från kollega Gasòliba i Böhm avslöjar med tydlighet att Europeiska unionen är långt ifrån klar för den Ekonomiska och monetära unionen. Ändå förtigs detta faktum envist. I resolutionen skjuts det problematiska i valet för EMU också åt sidan.
Europeiska kommissionen lovprisar de konvergensprestationer som uppnåtts. Det händer verkligen mycket. Men Maastrichtfördragets kriterier ger en indikation på den nominella konvergensen. Vad den reella ekonomiska konvergensen är och om medlemsstaternas ekonomiska strukturer passar ihop med varandra, de frågorna ignoreras. Just denna hållning försvårar en lösning av arbetslöshetsproblemet i Europa. En monetär union utan tillräckligt hög rörlighet på arbetsmarknaden förvärrar nämligen det problemet.
Enligt resolutionsförslaget brister det i samordningen av den ekonomiska politiken. Det är bara en sida av saken. Den andra sidan är att det endast är med stora svårigheter som den ekonomiska utvecklingen i medlemsstaterna kan ändras från divergens till konvergens. Det kan inte göras på tre år. En sådan process måste ske på lång sikt.
En tredje punkt som är svårt att klara sig utan är en framtidssyn på Europa. Hur skall vi inom kort kunna ge de anslutande central- och östeuropeiska länderna en fullvärdig plats i en europeisk union med EMU? Den federala styrelsemodellen lämpar sig inte för en union med över femton medlemsstater. EMU-tvångströjan passar inte många europeiska länder. EMU och den därmed sammanhängande överföringen av befogenheter med avseende på valuta, budget, skatter och det sociala området skapar en struktur där mindre välmående stater endast med utomordentligt stora ansträngningar kan passas in. Det verkar som om de västeuropeiska länderna ger den egna förbättrade välfärden förtur och på så sätt upprätthåller den tidigare ideologiska skillnaden mellan Väst- och Östeuropa på det ekonomiska området i stället.

Berès
Fru ordförande! Tack vare frågan om samordning av den ekonomiska politiken tror jag, trots den glesa närvaron här i kammaren, att vi närmar oss en viktig fråga. Vi kommer till frågan om att veta hur vi i morgon skall skapa möjligheten för en ekonomisk politik med ett globalt synsätt som till fullo tar hänsyn till självständigheten hos de europeiska ekonomierna, vilken inte bara är ett tillägg till nationella situationer, ty i en europeisk ekonomi är inte ett plus ett lika med två. Vi måste göra det möjligt för kommissionen att lägga fram en systematisk analys av utvecklingen för den europeiska ekonomin innan den delas upp land för land. Detta kommer att gälla så mycket mer när vi, inför elva, tolv eller femton ekonomi- och budgetministrar får en ordförande för centralbanken.
För att kunna förbättra den här situationen krävs att man antar flera riktlinjer. Vi bör naturligtvis, i andan från toppmötet i Luxemburg, främja en bättre synkronisering av riktlinjerna för ekonomi och sysselsättning. Det är helt nödvändigt. För det andra bör vi föreslå att de stora riktlinjerna för medlemsstaterna och gemenskapens ekonomiska politik imorgon blir de stora riktlinjerna för unionens ekonomiska politik, och detta med bidrag från medlemsstaterna. Det handlar bara om en semantisk ändring. Den tredje riktlinjen är att vi bör föreslå att Europeiska unionen skaffar sig kunskaps- och analysverktyg, ekonomiska institut för scenarier som utarbetats på unionsnivå, och som börjar tänka på gemenskapsnivå och upphör med att bryta ner saker och ting på nationell nivå.
Jag kommer nu naturligtvis till punkt nummer fyra, vilket utan tvivel är den viktigaste, Eurorådet, Euro-X. Man kan kalla den vad man vill. Detta är nödvändigt, oundgängligt som ett verktyg för övergång till euron. Det är det enda sättet för en monetär politik, europolitiken, att inte bara vara en monetär politik, utan en politik som även gynnar tillväxten och sysselsättningen. Men vi måste minnas att vi befinner oss i ett första steg. Vi måste gå längre. Kommissionen bör finnas med i denna institution, den bör vara mycket mer närvarande än i den nuvarande ordningen. Man kan konstatera att den inte är inbjuden i egenskap av kommission, medan ordföranden för centralbanken kan vara det. Där föreligger utan tvivel en obalans som vi beklagar.
Det är även den andra etappen för rådet, vilken utan tvivel går utöver ramen för ekonomi- och finansministrarna. Visst litar vi på dem, men de är inte alltid de bästa väktarna av den sociala omvandlingen. En dag kan vi kanske med lika stora befogenheter - där ligger svårigheten - ansluta sysselsättnings- och socialministrarna. I huvudsak bör denna överenskommelse träffas vid Luxemburg II. Det är deadline före övergången till euro. Men där känner jag att man öppnar den stora arbetsplats som ligger framför oss, den demokratiska kontrollen av det verkligt förstärkta samarbete som väntar oss i morgon. Det som kommer att skapas kring euro.

Fourçans
Fru ordförande, kära kolleger! Jag håller naturligtvis med om det som står i betänkandet från vår kollega Gasòliba, ty samordningen av den ekonomiska politiken utgör en avgörande fråga för den monetära unionen. Och ändå, när det bara återstår, vet vi inte riktigt vart vi ska gå i den frågan. Visst har vi börjat dryfta frågan, särskilt genom att introducera några kaballistiska tecken, som till exempel X, vilket påminner mig om de lyckliga år jag studerade matematik. Men var finns de verkliga svaren? Hur ska den ekonomiska politiken i eurozonen förvaltas? Hur ska man ta sig an de ekonomiska problemen inom ett system där de externa faktorerna som påverkar för denna politik reduceras? Hur ska man hantera de asymmetriska chocker som vissa länder eller regioner kan komma att drabbas av?
Svaret på sådana här frågor förblir undvikande, ja till och med ofta ett utläggande av rökridåer. Ingenting har i dag verkligen förberetts, med undantag för vissa intetsägande och ordrika utläggningar, men faran för EMU är reell. Om till exempel, vilket Gud förbjude, chocker skulle uppstå, skulle inte det leda till ett starkt politiskt tryck på den europeiska centralbanken och skulle inte det leda till en alltför snabbt monetär politik, vilket skulle vara mycket allvarligt för eurozonens stabilitet? Det är självklart att ECB skall ha prisstabilitet på lång sikt som mål och om man skulle lägga tillbaka detta under politiskt inflytande, skulle det innebära ett farligt steg tillbaka och utgöra en björntjänst för den europeiska tillväxten och sysselsättningen.
Lösningen ligger inte där, kära kolleger, den bör, anser jag, ta två vägar. För det första en intelligent samordning av budget- och skattepolitik i eurozoner, för det andra en större flexibilitet på arbetsmarknaden och lägre kostnader för arbete, särskilt det minst kvalificerade. Jag skall dröja ett tag vid den första vägen, då den andra ju är mer känd och mer klassisk.
En samordning av budget- och skattepolitik innebär inte bara vackra ord mellan ansvariga eller ett vänligt informationsbyte mellan ekonomiministrarna. En samordning av budget- och skattepolitik innebär att man inför tydliga och fasta riktlinjer för alla medlemmar av eurozonen vad gäller nationella budgetunderskott - och där skiljer jag mig från vissa av kollegerna här - så långt det låter sig göras. Det omfattar även de länder som inom en rimlig framtid troligen kommer med i denna zon. Ty om dessa länder har en mer eller mindre fast växelkurs mot eurozonen, betyder det att den politik som styr eurozonen, liksom den politik som styr dessa länder, får en ömsesidig stark inverkan på varandra. Dessa senare bör alltså delta i samordningen av ekonomiska frågor. Det politiska problemet är ett annat problem.
Även om jag är medveten om de politiska svårigheterna, vore utifrån sunda ekonomiska priciper den bästa lösningen att ordna denna samordning via en utökad gemenskapsbudget. Upp till vilken nivå? Troligen skulle skulle ca 3-5 % av BNI räcka. 3-5 %, kära kolleger, är inte mycket, när man tänker på att i vissa länder, till exempel mitt eget, ligger de offentliga utgifterna på 55 % av BNI och när man vet att det europeiska genomsnittet ligger kring 49-50 %.
När detta är sagt så vill jag inte att det ska föreligga några missförstånd. Det handlar inte om att förorda ökade obligatoriska avgifter i hela Europa. Långt ifrån det, tro mig. Det är inte min stil - det är motsatt rikning som man borde följa, men det handlar om, kanske snarare än man tror, att åstadkomma en överföring av en del av de offentliga medlen i länderna till den europeiska budgeten även om denna överföring är relativt minimal. Jag vet att den här typen av förslag i dag inte är säskilt populär bland regeringarna och troligen inte i detta parlament heller, men jag tror personligen att en dynamik kommer att infinna sig som leder i denna riktning. Därför syns det mig bättre att leda och förbereda dynamiken övertänkt och intelligent snarare än att bara följa den i kristider med alla de risker det skulle innebära för våra ekonomier.
Där, kära kolleger, har vi de vägar som syns mig viktiga och som naturligtvis kräver att vi rör oss mot en mer utvecklad union, det vill säga, och var inte rädd för ordet, en rörelse mot en mer utvecklad federalistisk struktur. Jag är inte naiv, jag vet att sådana åtgärder inte sker över en natt, och att det politiska motståndet kommer att vara starkt. Men jag tror att det är den inriktningen som Europa måste ta och som det kommer att ta i framtiden.

Svensson
Fru ordförande! Detta betänkande är både verklighetsfrämmande och ologiskt. En samordnad ekonomisk politik i unionen kan inte betyda samma ekonomiska politik. Ländernas ekonomier är starkt olika med olika strukturer. Dessutom medför stora gemensamma marknader alltid en tendens till specialisering, grundad på vad man kallar komparativa fördelar. Detta förstärker fortlöpande olikheterna mellan ländernas ekonomier. Det omöjliggör på sikt också alla projekt med gemensam valuta. I detta avseende är euron nämligen i samma predikament som den gamla guldmyntfoten som också var dömd till sammanbrott.
En samordnad ekonomisk politik måste betyda gemensam orientering och gemensamma mål, men varierande metoder nationellt. Detta är den enda realistiska utgångspunkten, vilket också uttrycks i ändringsförslagen 1, 2 och 3 till betänkandet.

Berthu
Fru ordförande! När vi i dag är ett år ifrån införandet av den gemensama valutan vet vi fortfarande inte hur omfattande den ekonomiska politiken är som troligen skall hänga samman med den, vad den ska bestå i eller om den ens blir verklighet. Detta är det intryck man får efter att ha läst Gasòliba-betänkandet samt kommissionens arbetsdokument i det ämnet och lyssnat på den aktuella debatten om Euro-X.
Visserligen nämner fördraget åtgärder som syftar till samordning; övervakning av växelkurser, angivande av riktlinjer för den ekonomiska politiken, införandet av ett förfarande för att minska alltför stora underskott, vilka senare förstärks av stabilitetspakten. Utkastet till Amsterdamfördraget lägger till angivande av riktlinjer rörande sysselsättning. Men allt förblir vagt och utgör hursomhelst den ekonomiska ledning som vissa bedömer oundgänglig för att euron skall lyckas.
För dem, som för Gasòliba-betänkandet, måste man garantera demokrati och sammanhållning i de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken genom att anförtro dem åt en mer formaliserad gemenskapsinstans, avsedd att återbalansera den monetära pelaren. Men i den aktuella situationen i Europa, där det finns flera länder och inte bara ett enda, riskerar denna enda instans att utan uppehåll hindras av inre stridigheter, till förfång för utarbetandet av en sund makroekonomisk politik. Det är ett argument som förs fram av de som önskar att centralbankerna skall var fullständigt oberoende och därmed mer effektiva.
Olyckligtvis ställs anhängarna till centralbankens totala oberoende inför en annan svårighet som de inte klarar av att lösa. För att en helt oberoende centralbankspolitik skall kunna leda till verkliga resultat, måste denna bank stödjas av en stark social konsensus, vilket förutsätter en lång positiv erfarenhet och en stark känsla av gemenskap. Den framtida Europeiska centralbanken har inte någon av dessa två fördelar. Så, hur man än vrider och vänder på sig ser man hur alla vägar leder till att den gemensama valutan imploderar. Det kloka vore att skjuta upp den.

Metten
Fru ordförande! I EMU: s tredje etapp kommer vi att ha en centraliserad valutapolitik men en decentraliserad ekonomisk politik. Om den uppläggningen skall vara hållbar beror helt och hållet på i hur hög grad medlemsstaternas ekonomiska politik kan samordnas på ett effektivt sätt. Fördraget ger oss tillräckliga möjligheter till det. Frågan är framförallt i hur stor utsträckning de möjligheterna kommer att användas och hur det kommer att gå till? För att den ekonomiska och monetära unionen verkligen skall fungera får den ekonomiska samordningen inte endast begränsa sig till att möjliggöra en på stabilitet inriktad ledning av centralbanken. Samordningen måste också vara explicit inriktad på att främja en sysselsättningsskapande tillväxt.
Jag förstår inte riktigt hur en sådan politik kan utarbetas av en ännu inte inrättad ekonomisk och finansiell kommitté som kommer att domineras av de nationella centralbankernas och Europeiska centralbankens centralbankirer. Ännu mer än vad som var fallet för dess föregångare, den monetära kommittén, kommer den restriktiva monetära infallsvinkeln att dominera. Precis som för gemenskapskommittén så är risken stor att även Ekofin måste lyda slaviskt. Ekofin kan aldrig bli en verklig ekonomisk motvikt mot Europeiska centralbanken så länge centralbankirerna också arbetar bakom kulisserna i Ekofin.
Jag är en ivrig förespråkare för ekonomisk samordning på europeiskt nivå, men låt det då verkligen vara en ekonomisk och inte en i första hand monetär samordning. Dessutom kommer det antagligen att bli nödvändigt att inte bemanna den ekonomiska och finansiella kommittén med nationella centralbankirer utan med företrädare för social- och finansministrarna istället.
Slutligen tror jag att en ändrad sammansättning av Ekofins förberedande kommitté kommer att vara viktigare för innehållet i Europas ekonomiska politik än hela diskussionen om Euro-X, vilken Ekofin ägnar så mycket tid åt. Låt oss därför försöka få upp detta ämne på den politiska dagordningen i Europa.

Wulf-Mathies
Fru ordförande, mina damer och herrar! Först måste jag ursäkta de Silguy. Han skulle gärna ha varit här för att själv ta ställning till detta betänkande, men tyvärr gjorde förskjutningen av punkterna på föredragningslistan det nödvändigt för honom att gå tidigare. Vi välkomnar Europaparlamentets deltagande i de nuvarande överläggningarna om en samordning av den ekonomiska politiken i EMU: s etapp 3. Gasoliba i Böhms betänkande, där dessa frågor grundligt har undersökts, lämnar ur vår synpunkt ett mycket värdefullt bidrag till förberedelserna inför Europeiska rådet i Luxemburg.
Tillåt mig att jag svarar utförligt på detta betänkande, eftersom jag tror att det dock innehåller en mängd mycket viktiga impulser. Först till den förstärkta samordningen av den ekonomiska politiken: Fördraget om Europeiska unionen erbjuder den allmänna ramen och samtidigt de operationella instrumenten för en effektiv samordning. Detta har också sagts tydligt. Det heter nämligen i artikel 103.1: "Medlemsstaterna skall betrakta den ekonomiska politiken som en fråga av gemensamt intresse och samordna denna politik inom rådet." Med denna definition stakas ramen för samordningen ut. Men i fördraget förutses också de lämpliga instrumenten, t.ex. framför allt grunddragen i den ekonomiska politiken i medlemsstaterna och gemenskapen, som enligt artikel 103 i den på motsvarande sätt fastställda proceduren har utarbetats, godkänts och kontrollerats. Förfarandet vid alltför stora underskott sker i enlighet med artikel 104c. Stabilitets- och tillväxtpakten bidrar likaledes till denna samordning.
I sin resolution om tillväxt och sysselsättning gav Europeiska rådet i Amsterdam kommissionen och Ekofinrådet i uppdrag att undersöka hur samordningen vad gäller ekonomisk politik inom gemenskapen kan förstärkas. På grundval av kommissionens arbete bekräftade Ekofinrådet förra måndagen medlemsstaternas samförstånd på flera punkter. För det första nödvändigheten av en högre grad av samordning med iakttagande av fördragsbestämmelserna. För det andra, det område till vilket en snävare koordinering av den ekonomiska politiken skall sträcka sig. För det tredje, inbegripandet av alla medlemsstaterna i den ökade samordningen, vare sig de deltar i EMU eller inte. För det fjärde den beslutsfattande och centrala rollen för Ekofinrådet.
Dessa beslut motsvarar redan i väsentlig utsträckning er föredragandes önskan. Den ekonomiska samordningen kommer att utsträckas till budgetpolitik, kostnads- och löneutvecklingen, växelkurspolitik och strukturpolitik på varuoch arbetsmarknaderna. Inträdet i valutaunionen kommer att få ett avgörande inflytande på förstärkandet av och innehållet i den ekonomiska samordningen. Kommissionen delar Europaparlamentets åsikt att, till gagn för den Ekonomiska och monetära unionens vederbörliga funktion, en omfattande och sammanhängande och på gemenskapsnivå samordnad ekonomisk politik måste fastläggas och genomföras. Den kan därför enbart ansluta sig till föredragandens förslag att man måste sörja för sammanhang mellan den multilaterala kontrollen och den genom Amsterdamfördraget införda kontrollen på sysselsättningsområdet.
Under rubriken "sysselsättning" i fördraget fastslås att de sysselsättningspolitiska riktlinjerna måste vara förenliga med grunddragen i den ekonomiska politiken. Omvänt heter det i resolutionen om tillväxt och sysselsättning, som antogs av Europeiska rådet i Amsterdam, att man skall ta hänsyn till de fleråriga sysselsättningsprogrammen och de sysselsättningspolitiska riktlinjerna vid formuleringen av grunddragen i den ekonomiska politiken. Kommissionen kommer att se till att båda är förenliga med varandra, i det att den sörjer för bästa möjliga avstämning mellan de sysselsättningspolitiska riktlinjerna i höst och grunddragen i den ekoomiska politiken i vår, och självklart kommer den, som tidigare, att göra detta i nära samordning med parlamentet. Jag anknyter där gärna till det som Donnelly sagt.
Föredraganden föreslår att man skall lägga fast indikativa mål för ekonomiska nyckelvariabler. På bestämda områden, som inflation och budgetunderskott, har man vid fastställandet av grunddragen redan använt sig av detta. Dessutom har kommissionen i sitt förslag till de sysselsättningspolitiska riktlinjerna gett impuls till bestämda kvantitativa hållpunkter. Kommissionen kommer även att, såvitt den anser det lämpligt, så långt möjligt bemöda sig om att utveckla sådana kvantitativa hållpunkter på de med tillväxt och sysselsättning sammanhängande områdena. Den vet, att den därigenom inte överallt har stött på gensvar hos medlemsstaterna.
Kommissionen vill också försäkra Europaparlamentet om att den inte kommer att tveka att göra bruk av sin initiativrätt enligt artikel 103.4, för att garantera en vederbörlig funktion hos den Ekonomiska och monetära unionen inom ramen för den multilaterala kontrollen. Som ni vet, togs denna möjlighet upp i stabilitets- och tillväxtpakten på kommissionens önskan, så att dess initiativrätt bevaras och alltid kan utövas, när det förefaller lämpligt.
Vad gäller punkten ovanliga händelser, eller snarare asymmetriska chocker, kan jag bekräfta för er, att kommissionen med anledning av granskningen av mekanismen till stöd för betalningsbalansen nästa år kommer att framlägga ett förslag till genomförande av bestämmelserna i artikel 103a.2. Detta förslag kommer att stödja sig på en totalvärdering av alla instrument som står till förfogande för unionen i etapp 3, för att kunna reagera på ekonomiska chocker inom ekonomin. För en förstärkning av den eknomiska samordningen måste en metodik utvecklas, och den måste vara föremål för en verklig demokratisk debatt, och jag tror att det är nödvändigt att i själva verket även på ett förnuftigt sätt säkerställa en dialog mellan centralbank, parlament, medlemsstater och kommission.
Förstärkningen av den demokratiska kontrollen och den sociala dialogen, som er föredragande kräver, ligger kommissionen mycket varmt om hjärtat. Sedan flera år har kommissionen gjort det till sin uppgift att alltid, så långt som möjligt, integrera Europaparlamentet i förfarandena med kontroll och samordning. Varje år medger den ekonomiska årsberättelsen att man påbörjar en diskussion om grunddragen i den ekonomiska politiken. Därför kan kommissionen vid förberedandet av sin rekommendation till grunddragen i den ekonomiska politiken redan direkt ta med parlamentets ställningstagande. Kommissionen lägger också omedelbart efter godkännandet fram denna rekommendation för er, för att ge parlamentet möjlighet att göra sin ståndpunkt gällande, så att också rådet sedan kan ta hänsyn till den.
I detta nya sammanhang för den förstärkta samordningen av den ekonomiska politiken skulle de funktioner, som den ekonomiska årsberättelsen uppfyller, kunna preciseras ännu bättre. Denna berättelse skulle till exempel kunna visa på det ekonomiska läget, utvärdera omsättandet av de näringslivspolitiska grunddragen under de gångna åren, och skissa upp de ekonomiska problemen i de framtida grunddragen i den ekonomiska politiken. Därigenom skulle årsberättelsen faktiskt utgöra den första etappen i den process, som leder till utarbetandet av grunddragen i den ekonomiska politiken, och vara till ytterligare gagn för gemenskapen, så som Europaparlamentet önskar sig.
Grunddragen i den ekonomiska politiken förblir det instrument, som den samordningen av den ekonomiska politiken rättar sig efter. I enlighet med Europeiska rådets resolution i Amsterdam om tillväxt och sysselsättning kommer dessa grunddrag inte bara att gå in på konvergensproblemen, utan mer och mer även på problem inom områdena tillväxt och sysselsättning. Likaså har kommissionen alltid engagerat sig för ett befrämjande av den sociala dialogen, och vid formuleringen av sin rekommendation för de grunddragen i den eknomiska politiken tagit hänsyn till arbetsmarknadens parters åsikter. Därför kan kommissionen bara välkomna parlamentets önskan att arrangera en utfrågning eller en konferens med socialpartnerna, för att placera sitt eget yttrande om grunddragen på ett bredare fundament. Den har inga invändningar mot att detta yttrande offentliggörs på samma villkor som rådets rekommendation. Kommissionen tar också med intresse del av er föredragandes förslag till sammansättning av den ekonomiska och finansiella kommitté, som förutses i artikel 109c i EG-fördraget. Detta förslag kommer att i sinom tid vara till nytta för kommissionen vid formuleringen av dess egna förslag.
Kommissionen har med intresse tagit del av Europaparlamentets förslag. Den delar parlamentets önskan att förbättra överskådligheten i förfarandet för samordning av den ekonomiska politiken, som mycket ofta är informellt. Därför har kommissionen alltid sett positivt på möjligheten till ett interinstitutionellt avtal som skulle formalisera bestående praxis och undersöka bestämda vägar, som er föredragande har pekat på.
Det är självklart, att ett sådant avtal måste överensstämma med ordalydelsen och andan i fördraget. Naturligtvis måste i varje diskussion om ett interinstitutionellt avtal även rådet inbegripas, kanske till och med i ännu högre utsträckning än kommissionen själv, ty det är rådet som i fördraget tilldelas beslutskompetenserna i alla procedurer för kontroll och koordination.
Tillåt mig att avslutningsvis ännu en gång påpeka, att kommissionen välkomnar Europaparlamentets bidrag till de nuvarande överläggningarna. Den multilaterala kontrollen och samordningen av den ekonomiska politiken måste laga så att penningpolitik, budgetpolitik och näringslivs- och sysselsättningspolitik kan förenas med varandra. Metoden som har hjälpt euron till framgång måste också tjäna som rättesnöre för förverkligandet av de sociala och ekonomiska målen. Kommissionen fastställer med tillfredsställelse att den stöds av Europaparlamentet i verkställandet av denna strategi för sänkande av arbetslösheten i Europa, och kommissionen stödjer därför också ändringsförslag 5 om Euro-X av Gasoliba i Böhm, eftersom detta motsvarar dess egna förslag och det som är nödvändigt. Den kommer att fullständigt ta med Europaparlamentet i genomförandet av denna process, och jag tackar därför för den mycket värdefulla debatten!
(Applåder)

Gasòliba i Böhm
Fru ordförande! För det första vill jag tacka Wulf-Mathies för hennes anförande för kommissionens räkning, vilket också reflekterar kommissionsledamot de Silguys ståndpunkt och, givetvis de inlägg som är positiva till detta betänkande, vilket jag tackar enormt mycket för, å mina kollegors vägnar.
Innan vi går till omröstning vill jag göra två preciseringar om hur mitt ändringsförslag 5 och Donnellys ändringsförslag 4 skall behandlas.
I den engelska versionen lyder stycke 9, den andra strecksatsen: "industrins två sidor" (two sides of industry) , och mina brittiska vänner har anmärkt att det är mer aktuellt att tala om "arbetsmarknadens parter" (social partners). Det är en lingvistisk precision som jag ber er att föra in i slutversionen.

Ordföranden
Det är det. Vi ska be språktjänsten att göra vad som krävs för att kontrollera de två versionerna.

Maij-Weggen
Fru ordförande! Jag har en ordningsfråga eftersom jag har intrycket av att det förfarande som används på fredagsförmiddagarna i Strasbourg, nämligen att omröstning sker efter varje betänkande nu även införs vid parlamentets torsdagssammanträden här i Bryssel. Vi vet med stor säkerhet att vi då får en dålig närvaro. Jag skulle vilja be presidiet överväga att låta omröstningarna ske på fasta tider här i Bryssel, på fasta tider så att alla vet vad de skall hålla sig till och då får vi inte en så dålig närvaro.

Ordföranden
Fru Maij-Weggen! Jag kan svara er direkt. Som ni säkert vet var det en exceptionell situation. Det handlade om omröstningar om betänkanden om utvidningen och det var därför som de undantagsvis lades först på morgonen. Men jag noterar er anmärkning som mycket träffande och i framtiden skall vi återgå till våra normala vanor.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi går nu vidare till omröstning om betänkandet.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Betänkandet föreslår att man i Europeiska unionen skall " införa en ekonomisk politik som baseras på en nära samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik" . Det skrivs också om en samordning av budgetpolitik och finanspolitik samt om en valutapolitisk " pelare" .
Vi har inget emot en frivillig samordning för att t.ex. bekämpa arbetslösheten. Den samordning som förespråkas skall emellertid vara frivillig. Vi tar därför bestämt avstånd från alla tankar på att t.ex. införa gemensamma skatter i unionen eller överhuvudtaget att den ekonomiska politiken skall göras överstatlig. Medlemsstaterna skall även fortsättningsvis ha rätt att " sig själva beskatta" och föra sin egen politik på dessa områden. Om Europas finansministrar sedan kommer överens om att tillsammans arbeta för att t.ex. förhindra skattedumpning, så är det glädjande. Men detta skall ske genom frivilligt arbete mellan dem som så önskar, och ej genom ett regelverk inom Europeiska unionen.

Cushnahan
Om euron ska bli verkligt framgångsrik måste den inte bara ha politikernas stöd, utan också företagens och konsumenternas. Kommissionen lovade att fatta beslut i fyra viktiga frågor beträffande EMU: s etapp 3 i vid slutet på året, men har nu skjutit upp besluten till maj nästa år.
Frågorna handlar om: huruvida den 1 januari 2000 ska förbli datum för införandet av eurosedlar och mynt; huruvida den samtidiga cirkulationen av nationella valutor och euro ska vara kvar i sex månader som det beslutades på toppmötet i Madrid 1995; frågan om dubbel prissättning på varor och om det kommer att finnas ett behov av EU-lagstiftning på detta område och slutligen frågan om växlingsavgifter, både på bankkonton under perioden 1999-2002 och sedlar/mynt under perioden efter den 1 januari 2002.
Anser kommissionen att den kommer att kunna fatta beslut i dessa viktiga frågor i maj 1998? Vad är kommissionens reaktion på Eurocommerce (Europeiska detaljhandlarföreningen) som beställde en rapport från Deloitte & Touche-som sade att genomsnittskostanden för att genomföra den gemensamma valutan kan bli så hög som 2, 6 % av omsättningen för Europas detaljhandlare? Sådana kostnader kan tvinga många små och mellanstora företag i min valkrets att lägga ned. Små detaljhandlare kommer att drabbas av orimligt höga kostnader för att uppdatera IT-system, kassaregister, omskola personal och förebereda sina konton i euro. Startdatumet för införandet av sedlar och mynt ligger nära den intensivaste tiden på året - försäljningen under och efter jul: det kan bli för mycket att göra för små detaljhandlare och företag. Den gemensamma valutan kommer säkert att införas, men EU måste nu koncentrera sig på dessa praktiska frågor så företag och konsumenter blir övertygade anhängare av den Ekonomiska och monetära unionen.

Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till Gasòliba i Böhms betänkande om samordning av den ekonomiska politiken i EMU. Betänkandet nämner att alla medlemsstater i EU skall kunna delta i den ökade samordningen av den ekonomiska politiken. Det vill säga att de länder som står utanför EMU: s tredje fas, som t.ex. Danmark, också skall kunna delta i en bättre samordning av den ekonomiska politiken. Denna synpunkt ansluter sig de danska socialdemokraterna till fullt ut. De danska socialdemokraterna avvisar ett informellt Euro X, där bara de länder, som är med i den tredje fasen av EMU kan delta. De danska socialdemokraterna håller med föredraganden om att en bättre samordning av den överordnade ekonomiska politiken kommer att vara till gagn för målsättningen om högre sysselsättning inom EU. De danska socialdemokraterna poängterar dock, att finanspolitiken också framledes måste vara en suverän nationalstatsangelägenhet.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Schörling (V), Bonde och Krarup (I-EDN)
Undertecknade har röstat mot betänkandet på följande grunder:
1.Betänkandet är orealistiskt. Det utgår ifrån att staternas ekonomier är lika, och att EMU genomförs inom hela unionen.2.Ekonomierna är starkt olika. Skillnaderna förstärks genom den tendens till specialisering som sker inom stora marknader, grundad på komparativa kostnader.3.Gemensam ekonomisk politik kan därför endast ses som en gemensam inriktning mot vissa mål. Metoderna måste anpassas till ländernas struktur och olika känslighet för konjunkturer och yttre inflytelser.
Utvecklingsfrågor och strukturåtgärderna i Belgien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0321/97) av Decourrière för utskottet för regionalpolitik om utvecklingsfrågor och strukturåtgärderna i Belgien (C4-0107/97).

Decourrière
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Detta betänkande om strukturåtgärderna i Belgien är återigen ett tillfälle att understryka den viktiga roll som gemenskapsåtgärderna spelar för den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Belgien är bland de medlemsstater som har en BNP per capita som ligger över gemenskapsgenomsnittet och som alltså, utifrån detta, kan hänföras till de rika länderna. Men detta land har stora skillnader i utveckling, från en BNP per capita på 77 % för Hainault till 137 % för Antwerpen och 183 % för Bryssel. Under de senaste åren har detta fenomen förvärrats och gemenskapsåtgärderna, som har bidragit till att mildra och korrigera dessa obalanser, har mer än fördubblats mellan 1989 och 1999, från 863 miljoner ecu till 2 miljarder ecu. Provinsen Liège, områdena Aubange, Turnhout och en del av Limburg är biståndsberättigade under mål 2 som områden som lider av industriell nedgång. Vissa regioner får stöd då de är utvecklingsmässigt eftersatta landsbygdsområden. Till dessa åtgärder skall man lägga de horisontella målen 3 och 4 och programinitiativ från gemenskapen.
Utan att gå in på det i detalj har gemenskapsåtgärderna till del varit framgångsrika, i synnerhet har, i Hainault, stödåtgärderna för investering i små och medelstora företag för övrigt medfört överföring av ytterligare medel till dessa områden. Gemenskapsåtgärderna har också spelat en avgörande roll, särskilt vad gäller socioprofessionell inslussning och 1996 deltog mer än 70 000 personer i personlig karriärvägledning. Man kan också notera hur en dynamik har kommit tillbaka till vissa landsbygds- och stadsområden.
Men inom ramen för detta är vi medvetna om att strukturåtgärderna utgör verktyg och ett oundgängligt stöd som man måste förbättra. I en omsorg om öppenhet och effektivitet konstaterar man bristerna i det existerande systemet. Till att börja med kan man konstatera ett mycket lågt utnyttjande av anslagen, cirka 17 % för Hainault under mål 1, mellan 5 och 20 procent för mål 2-områdena och under 10 % för mål 5b-områdena då disponibla anslag inte ställts till förfogande i tillräckligt stor utsträckning, bara cirka 12 %. Man kan också konstatera ett underutnyttjande av avsatta medel för mål 4. Och, för att avsluta mer positivt, kan man välkomna framgången för mål 3, där de tillgängliga medlen inte räcker till för att finansiera det stora antalet projekt.
När vi pratar om brister visar det sig också att en summa ecu per arbetsplats har skapats, överstigande det belopp som delas ut i andra medlemsstater och ett mål för skapande av sysselsättning som är ganska lågt i förhållande till den exceptionella budgettilldelning som Belgien åtnjuter. Man ser också fortsatt skillnader i utveckling inom områden med svårigheter och otillräckligt utnyttjande av budgetposter för industriell träda och miljöförbättrande åtgärder.
Vad gäller de önskade riktlinjerna, intresserar vissa av dem de nationella myndigheterna, och jag skulle främst vilja trycka på att man vidtar åtgärder för att snabbt åtgärda det tydliga underutnyttjandet av anslag. Jag vill särskilt rikta de belgiska myndigheternas uppmärksamhet på det faktum att ibruktagandet av gemenskapsanslag den 1 januari 1999 kommer att ligga till grund för beräkningen för det belopp som skall avsättas från och med år 2000. Man bör även minska trögheten i de administrativa förfarandena, utan dröjsmål lägga in de offentliga insatser som är oundgängliga för utförandet av vissa projekt, samt garantera ett bättre styrsystem genom att utse en ledare, en programsamordnare.
Det förefaller mig också oundgängligt, och jag vänder mig nu till gemenskapens myndigheter, att spela en mer aktiv roll i uppföljningen av åtgärder och att de ser till att överföringen av gemenskapsmedel från de belgiska myndigheter sker fortare. Slutligen skulle man, inom ramen för den debatt som har inletts med Agenda 2000, tänka sig ett projekt för att begränsa antalet, för närvarande alltför stort, av påbörjade åtgärder inom ramen för olika program samt en geografisk koncentration av medel till förmån för de arrondissement som upplever de största skillnaderna.
Slutligen, herr ordförande, kära kolleger, låt mig, efter omröstningen i morse om Agenda 2000, återigen insistera på nödvändigheten av att förlänga de åtgärder som vidtagits på sammanhållningens område och att noga övervaka en ordentlig övergångsfas för de medlemsstater som för närvarande utgör Europeiska unionen och som, liksom Belgien, inte längre drar nytta av mål 1.
Slutligen skulle jag vilja tacka mina kollegor för deras bidrag till betänkandet, vilket har varit ett fast stöd och en uppmuntran i mitt arbete.
(Applåder)

Van Lancker
Fru ordförande! Låt mig först framföra mina hjärtliga lyckönskningar till kollega Decourrière för hans utmärkta betänkande som borde vara obligatorisk läsning för alla myndigheter i Belgien. Som föredragande av yttrandet har jag främst koncentrerat mig på hur Europeiska socialfonden används i de olika målområdena. Jag skulle vilja ta upp tre punkter.
Först och främst problemet med underutbetalningen av avsatta medel. Jag delar föredragandens oro över de ovanligt låga utgifterna i målområdena i Belgien. Dessutom tycker jag att det är obegripligt och oacceptabelt att underutnyttjandet är ännu mer omfattande inom socialfonden i målområdena och det precis när toppmötet i Luxemburg uppmanar till större investeringar i utbildning och arbetstillfällen. I det ögonblicket låter Belgien en massa europeiska bidrag ligga orörda. Europeiska bidrag som visserligen inte gått förlorade än, men det börjar i alla fall bli riktigt bråttom.
Naturligtvis kan man komma med olika riktiga och oriktiga argument för eftersläpningen. Programmen har godkänts för sent, kommissionen fungerar för byråkratiskt. Vissa regioner är verkligen för små för att kunna hantera strukturfonder men det gäller även för andra länder i Europa. Det finns flera orsaker som ändå är typiskt belgiska. Bristen på samarbete, den ofta förekommande dragkampen mellan lokala, regionala och federala myndigheter, både vid fördelningen av medlen och vid utarbetandet av projekten, programhandlingarna, ger mig ofta intrycket att man i Belgien bryr sig mer om befogenhetskonflikter än regionsutveckling och bekämpande av arbetslöshet.
I Bryssel leder det också ofta till hallucinatoriska situationer medan eftersättandet av vissa bostadsområden och arbetslösheten bland invandrarungdomar är så omfattande att Bryssel för närvarande ofta lever på en tidsinställd bomb. Den höga långtidsarbetslösheten, problemen i de regioner som drabbats av industrinedläggningar, skriker helt enkelt efter mer samarbete mellan de olika inblandade myndigheterna, i människornas intresse. Jag delar föredragandens åsikt att Europeiska kommissionen måste ge hjälpande hand om det behövs. Slutsatserna från toppmötet i Luxemburg är redan en bra anledning.
För det andra, bra nyheter får också tas upp. Föredraganden gjorde det också alldeles nyss. Utanför målområdena används de europeiska anslagen för utbildning av arbetslösa mycket bra. Det är därför mycket synd att dessa projekt så ofta lever i osäkerhet över sin finansiering, att det fortfarande inte finns någon flerårsplanering. Att intressanta initiativ från framförallt lokala myndigheter ofta inte tas upp. Både Europeiska kommissionen och de regionala myndigheterna måste brådskande lösa de problemen.
När det gäller utbildning av anställda med hotade jobb är det dock väldigt illa ställt, särskilt i Flandern där endast 10 % av medlen tilldelats, för att inte tala om utbetalats. När det gäller utbildning av anställda hör Belgien ändå absolut inte till de bästa i den europeiska klassen. Företagen, och framförallt de små och medelstora företagen, måste därför å det snaraste stimuleras att investera i sina anställda. Dessutom fortsätter vi yrka på att en del av reserverna för mål 4 överförs till mål 3 där det finns skaparkraft men för lite pengar.
Till sist, ett ord om omlokalisering och extra arbetstillfällen. Den liberala gruppens påstående att de europeiska medlen inte skulle ha använts till nya arbetstillfällen är felaktigt. Utan europeiska bidrag skulle arbetslösheten varit ännu högre. Parlamentet begär dock mycket riktigt mer accenter, tydligare sysselsättningseffekter. Det skulle förresten vara oerhört om europeiska bidrag användes för att ta arbetstillfällen från en region och ge dem till en annan. Erfarenheterna med Renault har vi långt ifrån glömt och i områdena kring Hainaut råder förresten stor oro med avseende på det. Vi uppmanar därför å det bestämdaste Europeiska kommissionen att strängt tillse att strukturfonderna inte används till snedvridning av konkurrensen.

Chanterie
Fru ordförande! Jag skulle i min tur vilja gratulera Decourrière till hans betänkande och tacka honom för den analys som han lagt fram i betänkandet och för de förslag som också tagits upp och som vunnit stort gehör i det behöriga utskottet.
Jag vill i mitt inlägg först och främst närmare gå in på de tre områdesbundna målen, nämligen mål 1, 2 och 5b, ur vilka Belgien för perioden 1994-1999 har rätt till 950 miljoner ecu, alltså 39 miljarder belgiska franc. Av dessa hade 31 december 1996 ungefär 7 miljarder belgiska franc givits ut inom ramen för regional- och socialfonderna. I absoluta siffror är underskottet i användningen av strukturfonderna framförallt ett problem i Vallonien. Det finns 26 miljarder kvar att ge ut i Vallonien och 3 miljarder i Flandern men i relativa siffror är underskottet framförallt ett flamländskt problem. Användningen i Flandern ligger på 12 % jämfört med 19 % i Vallonien. Vi vet att den absolut största delen, nämligen 30 miljarder belgiska franc är avsedd för provinsen Hainaut som mål 1-område. Egentligen handlar det om 60 miljarder franc om man räknar med den vallonska samfinansieringen.
Det förmodas dock - och jag vill även fästa kommissionärens uppmärksamhet på detta - att den vallonska landsdelens samfinansiering egentligen förverkligas via en oegentlig användning av europeiska finansiella medel. Jag skulle vilja fråga, fru kommissionär, har kommissionen gjort någon närmare undersökning av hur samfinansieringen för Hainaut går till? Jag har annars fått information om en undersökning som inletts av UCLAF om hur de europeiska bidragen används i Hainaut, bland annat via kommunala serviceföretag. Kan kommissionen bekräfta dessa uppgifter och finns det några resultat kända från UCLAF-undersökningarna?
För mål 2-områdena, Limburg och Turnhout, är tillståndet betydligt bättre, framförallt med avseende på utgifterna i Europeiska socialfonden. Jag kan konstatera att man hamnat i ungefär rätt tempo i dessa områden men att det mycket riktigt finns ett behov av, som Van Lancker föreslår, att finansiella medel överförs från mål 4 till mål 3.
Problemen med avseende på mål 5 b-områden är dock mycket svåra. Ungefär 2 miljarder belgiska franc har avsatts till landsbygdsutveckling i Westhoek och Meetjesland i Flandern. En avsevärd del av det beloppet har dock inte utnyttjats. Hittills har endast anslagen för 1994 använts, medan man i till exempel Nederländerna redan använt anslagen för 1998 under en jämförbar period. Att Flandern inte utnyttjar medlen för 1995, 1996, 1997 och 1998 understryker bara den oförmåga det är frågan om. Dessutom finns det ytterligare två problem. Problemet med samfinansieringen som visserligen är fastlagd genom avtal men som inte genomförs på grund av brist på avsatta medel för detta i den aktuella budgeten. Vidare har vi problemet med det tekniska stödet där man i Flandern redan ligger på 4 % och vill höja det ytterligare medan Europeiska kommissionen godtar högst 1, 5 %.
Tillståndet för gemenskapsprogrammet Leader är mycket oroväckande, även det avser området landsbygdspolitik. De två flamländska programmen har ännu inte godkänts efter fyra år, trots åtta omarbetade versioner. Det förvånar mig inte att kommissionen undrar över förmågan att kunna uppfylla de villkor som ställts.
Jag tror att dessa exempel visar att det både i Flandern och i Vallonien behövs en del eftertanke om hur vi hanterar strukturfonderna och hur vi kan organisera en bättre användning under de kommande åren.

Monfils
Herr ordförande! Även jag skulle vilja gratulera Decourrière, som i sitt betänkande utan att kompromissa har kastat ett objektivt öga på användningen av strukturfondsmedel i Belgien. Tillåt mig att säga att det inte är så vanligt med en fransman som förstår den belgiska situationen.
Vad gäller min region, Vallonien, har herr Decourrière så riktigt förkastat de tunga administrativa förfarandena, den dåliga inriktningen av stöd till de minst eftersatta underregionerna, vilket är tvärt emot vad de borde göra, spridningen över och flerfaldigandet av små projekt, användandet av en del av regionalfonderna till initiativ som borde ha finansierats av regionen Valloniens budget. Det står klart att den vallonska regeringen inte har varit tillräckligt noggrann när det gäller mål att uppnå, tillräckligt bestämd i genomförandet av projekt, tillräckligt effektiv i uppföljningen av ibruktagandet av medel, tillräckligt övertygad om det nödvändiga i att bygga ut forskning och utveckling och rikta stöden mot att hjälpa små och medelstora företag inom konkurrenskraftiga sektorer.
Men kommissionen bör även tänka efter. Den bör övervaka hur seriösa och trovärdiga projekt är, särskilt i termer av varaktiga arbetsplatser. Den bör vidta åtgärder för att undvika omlokaliseringar från en underregion till en annan, som en funktion av ekonomiska fördelar som givits via strukturfonderna. Slutligen bör den beräkna hur den plan som den har lagt fram i Agenda 2000 slår och enligt vilken beviljande av stöd skall bli svårare, vilket utan tvivel kommer att få till följd att man drar in strukturfondsstödet till mål 1- och 2-områden i Belgien. Naturligtvis skall stödet till regionerna i Europa inte vara för evigt. Men att avbryta mitt i steget skulle vara att motverka dess eget syfte. Man har lovat oss en gradvis avveckling, men vi vet inte hur stor den kommer att vara eller hur länge.
Slutsatserna i Decourrières utmärkta betänkande utgör mycket användbara utgångspunkter för den framtida debatten om revideringen av strukturfonderna. Det räcker inte med att bara konsumera anslag, man måste söka göra dem så effektiva som möjligt, vilket kräver en fördjupad undersökning av fondens mål, samt hur man väljer projekt, detta utifrån den strategi som bestäms genom en gemensam överenskommelse mellan kommissionen och den ansvariga offentliga myndigheten. Det står klart, herr ordförande, att vad gäller Belgien framgår den strategi som de regionala myndigheterna har följt knappast klart.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Vanligtvis tycker jag inte alls om när man riktar tomma lovord till föredraganden men i detta fall har han verkligen förtjänat, det eftersom han ger oss en mycket objektiv bild, där det både anges vilka som är de svaga punkterna i den belgiska regionalpolitiken och vilka saker som kan ses som positiva. Därför tror jag att Van Lancker har fullständigt rätt när hon säger att detta betänkande borde gås igenom grundligt av alla våra regionala och andra myndigheter.
När det gäller innehållet så är följande två punkter de viktigaste för oss. I första hand har vi alltså det som alla, och även vi, konstaterat, nämligen att det är obegripligt att ett land som nu verkligen inte har resurser i överskott, säkerligen inte för att bättre kunna klara av vissa problem, inte lyckas utnyttja de bidrag som ställs till dess förfogande från europeiskt håll. Det är en ren skandal. Jag tycker att en signal måste sändas i riktning mot de myndigheter som är ansvariga för detta.
En annan punkt som jag också skulle vilja hänvisa till i detta sammanhang är det faktum att det inte bara är de regionala myndigheterna utan att man ofta även på lägre nivå bekämpar varandra med blanka vapen, kommuner som vill sno åt sig saker från varandra, höjdpunten är naturligtvis allt som kan ske inom ramen för kommunala serviceföretag och vilket då ofta leder till att i stället för att ordna ett koncentrerat tillvägagångssätt som verkligen inriktar sig på huvudproblemen i ett visst område så organiserar ett antal kommunala serviceföretag strider sinsemellan som när allt kommer omkring negativt påverkar en effektiv användning av de sparsamma medel som vi då inte ens kan utnyttja helt. Vi måste ägna mycket mer uppmärksamhet åt detta så att det blir bättre eftersom det så fullständigt motverkar den avsedda effekten.
En sista punkt som jag skulle vilja ta upp här, är vad som nu måste ske med strukturfonderna, även i ljuset av den utvidgning som vi igår och i dag har behandlat, i dag åtminstone vid omröstningen. Vi kan ställa oss helt bakom andan i betänkandet så som den kommer fram i punkt 40 eftersom det där egentligen sägs: se, vi har här en rådande situation som ser ut så här och vi måste genomföra en övergång som tar hänsyn till utmaningarna utanför unionen och självfallet med den värsta nöden hos oss. Formuleringen i punkt 34 är däremot snarast att betrakta som konservativ i det avseendet att vi måste behålla allt vi har just nu. Det tycker vi inte är något bra perspektiv. Vi ger alltså vårt fulla stöd till den riktning som anges i punkt 40 men inte till den i punkt 34.

Vandemeulebroecke
Herr ordförande, ärade kolleger! Först och främst vill jag rikta mina uppriktiga lyckönskningar till kollega Decourrière. Jag tycker betänkandet är strålande. Det vittnar om stor objektivitet och är därför verkligen mycket värdefullt. Han hänvisar med rätta till det gemenskapsstöd som med avseende på Belgien är trefaldigt. Men kanske först en kommentar. Det finns ett skönhetsfel i betänkandet. Under punkt F skriver ni att stödet till regionen i Vallonien skulle uppgå till 750 miljarder ecu. Det skall naturligtvis vara 750 miljoner ecu. Jag skulle vilja att detta skönhetsfel ändå blir tillrättalagt.
Ni påpekar med rätta, herr föredragande, vissa brister. Brister som egentligen är allmänna i hela det regionala och sociala stödet från Europeiska unionen. Ofta handlar det om otillräckliga ekonomiska åtaganden med avseende på de medel som finns tillgängliga men vi måste ändå även påpeka att det egna landet ofta allt för sent får något att säga till om och då främst den egna regionen. Med rätta påpekas också det administrativa krånglet och dessutom underutbetalningen av sociala anslag. Där ger jag kollega Van Lancker mitt fulla stöd.
Med rätta lägger ni tonvikten på Hainaut. Det är ett problemområde med traditionell industri, stål och textil, som är under omvandling. Men då måste vi också betona kritiken från UCLAF mot användningen av dessa bidrag. Kanske har det inte kommit fram tillräckligt tydligt i betänkandet.
Herr föredragande! Jag vill tacka er för att ni godtagit mina ändringsförslag. Det var ändringsförslag från utskottet för regionalpolitik där ett antal problem i Flandern påpekades och även situationen i mål 5 b-områdena. Det togs enligt min åsikt inte upp i tillräckligt stor utsträckning tidigare men nu har det rättats till helt och jag vill uttryckligen tacka er för det.
Ni betonar även den mycket omfattande uppdelningen i otaliga små projekt. Låt oss säga så här: det är en situation där varje myndighet fått sin present och det är naturligtvis ansvarslöst. Det finns liksom ingen bild av ett helhetsprojekt och så får det alltså inte vara. Dessutom finns det inte heller många idéer om de insatser som små och medelstora företag skulle kunna bidra med. Den liberala gruppen har lämnat in ett antal ändringsförslag med avseende på detta som jag i hög grad stöder.
Sedan har vi omlokaliseringsaspekten som ni, herr föredragande, också pekat på. Det är omlokalisering inom det egna landets gränser. Det är omlokalisering från den ena regionen till den andra. Hur kan man tro att bidrag som överförs till en plats 20 km längre bort skapar nya arbetstillfällen. Det fungerar inte så. Det är alltså en omflyttning av sysselsättningen. Kommissionen måste snarast undersöka detta. Jag tror inte att det är acceptabelt att man ger anslag till den ena regionen för att den ska nå resultat på andra regioners bekostnad. Jag tror absolut att det måste undersökas av kommissionen.
Ännu en gång, herr föredragande, mina hjärtliga lyckönskningar till det ni uträttat. Det är ett strålande betänkande som jag kommer att stödja till fullo.

Vanhecke
Herr ordförande! Enligt mig bekräftar föreliggande betänkande av kollega Decourrière endast att strukturfondsprogrammet misslyckats, åtminstone när det gäller Belgien. Eftersom jag bara har två minuter till mitt förfogande inskränker jag mig till två grundläggande konstateranden.
För det första innehåller betänkandet ytterligare ett bevis för att strukturfonderna i Belgien står för en extra miljardström från Flandern till Vallonien. I korthet, Flandern betalar lejonparten av bidragen till Europeiska unionens budget. Däremot går lejonparten av det europeiska stödet till Vallonien. Det kan kanske tyckas vara försvarbart, ett mer välmående europeiskt folk kan absolut hjälpa ett fattigare folk, det är ingen emot, men i det här fallet är det inte försvarbart. Vallonien styrs ju av en socialistisk regim som är nära besläktad med maffiaverksamheten och som själv bär ansvaret för att den hamnat på efterkälken.
De vallonska politikerna gör inga allvarliga ansträngningar för att sanera och de hindrar varje grundläggande försök att göra ekonomin och politiken sund. Den europeiska mannan används bara för att dra ut på en ohållbar regim. För de som inte är förtrogna med mitt land kan det låta hårt, men det är inte mindre sant för det.
För det andra vill jag ändå även understryka den invändning som föredraganden själv kommer med i punkt 29. Det är mycket riktigt så att den vallonska provinsen Hainaut med hjälp av det europeiska stödet lockar bort företag från området kring Kortrijk i Västflandern. Det europeiska stödet utgör tillsammans med långtgående eftergifter med avseende på miljön ett mycket tilltalande erbjudande för företagen. På så sätt stjäls, tack vare Europa, arbetstillfällen från Flandern och omlokaliseras till Wallonien. Det är inga nya arbetstillfällen som skapas och det får inte vara meningen med den europeiska bidragspolitiken och av det skälet kommer jag verkligen inte att rösta för det föreliggande betänkandet av kollega Decourrière.

Grosch
Herr ordförande! Fru kommissionär, kollegan Decourrières betänkande kan i mina ögon i varje fall förses med kännetecknet objektivitet. Men det innehåller också den eftertryckliga vädjan till Belgien, att i framtiden utnyttja strukturmedlen bättre. Hur som helst handlar det här om mer än 2 miljarder ecu. Siffrorna är för närvarande, enligt min uppfattning, ännu inte det viktigaste. När man läster Decourrières betänkande kan man fastställa, att utnyttjandet av medlen för närvarande är relativt ringa. Men man får därvid inte glömma bort att det före nyttjandet kommer en viktig fas, nämligen utarbetandet av programmet. Av detta betänkande kan man också klart se att för dem som måste utföra den, utgör programmeringsfasen ett bindande program för framtiden. Jag är i varje fall av den åsikten, att ett mål 1-område med ca. 50 % samfinansiering måste utgöra ett problem. Om det redan handlar om ett struktursvagt område, då måste befrämjandet från Europeiska unionens sida vara mer intensivt. Annars skulle man ha kunnat göra ett bättre mål 2-område också av Hainaut.
Vad samfinansieringen anbelangar, så bör man i förstadiet i större utsträckning inkludera partnerskapet i samfinansieringen. Det går inte an att programmet ställs samman av tre eller fyra människor, och att sedan de aktiva krafterna i ett område måste tillkallas för att ordna en samfinansiering. Här anser jag, att även kommissionen måste ingripa i högre utsträckning, med full respekt för subsidiaritetsprincipen, så att alla partner redan i programmeringsfasen sitter runt ett bord och undertecknar dessa program gemensamt.
Vad gäller själva genomförandet: Naturligtvis finns det områden, där genomförandet redan nu är relativt bra. Men inte heller där är siffrorna det viktigaste. Det handlar ju inte om att just nu ha delat ut mycket pengar, utan det handlar om att man också har delat ut pengarna på ett bra sätt. Där skulle jag vilja beröra två principer. Den första principen: När man skapar arbetsplatser, måste man också vara säker på att det är beständiga arbetsplatser. När man på vissa områden, och jag tänker på de medelstora företagen, kortfristigt och snabbt, jag skulle nästan vilja säga att man delar ut understöd med vattenkanna, då måste man kunna kontrollera - och detta är också kommissionens uppgift - att dessa arbetsplatser också efteråt har bidragit till stabiliteten i en region.
Man måste också skapa förutsättningar. Det framgår också tydligt ur Decourrières betänkande, nämligen att ett område endast kan bli attraktivt, om det först gör sig av med de existerande ruinerna. Jag vill nu inte gå in på de bestående exemplen i Belgien, men ett områdes attraktivitet och skapandet av arbete kommer också att bero på hur det ser ut i ett område. Det finns medel avsatta för det, och de måste utnyttjas i högre utsträckning.
Jag kommer från ett gränsområde, jag vet vad små utlokaliseringar innebär. Fru kommissionär, ni måste betänka, att det handlar om strukturfondernas trovärdighet, när man i dag till och med finansierar avvecklingen av arbetsplatser. Jag skall förklara detta uttalande. I mina ögon går det inte an att vissa företag lämnar mål 2-områden, så som det skedde i Verviers-området med Boston Scientific , flyttar ut till mål 1-områden, låter arbetsplatser försvinna på vägen, och till och med får pengar för sina investeringar på annan plats i Europa. Det är finansiering av avveckling, det måste man inte bara betrakta på regional och på nationell nivå, det måste man betrakta på sameuropeisk nivå. För kommande strukturfonder står följaktligen inte bara er trovärdighet på spel, utan också den ekonomiska stabiliteten i Europas regioner!

De Clercq
Herr ordförande! När man läser detta utmärkta betänkande kan man mycket riktigt undra om strukturfonderna verkligen når målet, i alla fall om programmen och de avsatta medlen verkligen skapar nya arbeten och om strukturpolitiken verkligen bidrar till att minska arbetslösheten på lång sikt. Det gäller både Vallonien och Flandern. Av den anledningen har min grupp lämnat in ett antal ändringsförslag.
Vi måste mycket riktigt konstatera att i de två regioner i Flandern som hamnar under mål 2, Turnhout och Limburg, utbetalas bara 4 à 9 % av de givna anslagen och att resultatet med avseende på sysselsättning ligger under det flamländska genomsnittet. För de områden i Flandern som hamnar under mål 5b ligger utbetalningarna under 3 % och i Meetjesland under 1 %. Det börjar alltså bli hög tid att de nödvändiga anslagen frigörs på flamländsk nivå och jag håller fullständigt med vad bland andra Aelvoet sagt om detta.
Det är verkligen dags att det görs något åt det administrativa krånglet och de invecklade förfarandena, att det införs lite mer flexibilitet. Det är framförallt dags att alla behöriga institutioner enas om ett globalt tillvägagångssätt. Det får vara slut med att skylla allt på varandra. Vi sitter alla i samma båt. En för stor uppdelning är inte bra. Men vi kan bara nå konkreta och positiva resultat genom ett globalt och konstruktivt tillvägagångssätt. Låt oss hoppas att det kommer att ske i framtiden.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Föredraganden Decourrière har verkligen utfört ett storartat arbete. Han ställer med rätta den avgörande frågan om strukturpolitiken verkligen kan minska de regionala skillnaderna som den nu ser ut. Hela Hainaut är nu till exempel ett mål 1-område, vilket har till följd att ett välmående område som Tournai och Mouscron är ett vinstområde för investeringar och omlokaliseringar från mellersta och södra Västflandern. Det har lett till att en buffertzon anlagts i den södra delen av denna provins, vilket har haft till följd att stödkvarnen börjat rulla. Till sist har Borinage, som bäst behövde stödet, inte fått det något bättre.
Med tanke på ombildandet av strukturfonderna måste vi fundera på en ny inriktning för strukturpolitiken. Därför måste vi som principer hantera geografisk och tematisk koncentration med betoning på investering och infrastruktur och informationsteknologi och miljö och yrkesutbildning och med uppmärksamhet på den endogena utvecklingen. Direktstöd till företag leder till konkurrensförfalskning och kan bara tillämpas för utvalda investeringar. För övrigt kan vi konstatera att de små och medelstora företagen, om vilka vi ända sedan Delors vitbok 1993 säger att de är de bästa för att skapa arbetstillfällen, har allt annat än en central roll i strukturpolitiken. Det påpekar förresten revisionsrätten i en nyligen framlagd rapport. Den bristen måste vi också ta hänsyn till i framtiden.

Happart
Herr ordförande! Vid genomförandet av besluten från 1993, kopplade till reformen av strukturfonderna gick kommissionen med på att ge Belgien några nya ändringar i förordningen, och bland de nya åtgärderna kan nämnas att införa Hainaut under mål 1. Att Hainaut har blivit stödberättigat motiverades av de skillnader i regional utveckling som kunna iakttagas under flera år. Den DOCUP som de vallonska myndigheterna utarbetade godkändes av kommissionen den 14 juni 1994.
Vid denna fas av genomförandet fick Europaparlamentets utskott för regionalpolitik, som var materiellt behörig i denna fråga, i uppdrag att avge ett yttrande för programperioden 1994-1999. Föredraganden, herr Decourrière, beklagade och även jag beklagar, långsamheten i genomförandet av vissa program, särskilt i inledningsfasen rörande Hainaut, en mål 1-region, vilken lyckligtvis är på väg att hämta sig. Betänkandet visar att stöden gynnar i synnerhet Hainauts underregioner, bäst anpassade för att dra nytta av medlen, nämligen regionerna Ath, Tournai och Mouscron. För övrigt har effekterna av strukturfonderna, sådana de är numera i Hainaut, inte tillräckligt tagit hänsyn till riktlinjerna för landsbygdsregioner, även om det i dessa områden finns möjligheter till resurser att uppvärdera.
Jag vill alltså poängtera att man skall ta större hänsyn till gemenskapsintitiativen och jag tänker särskilt på Leader-programmet, vad avser deras genomförande i praktiken, på fältet. Kommissionen bör vara medveten om att dessa beslut, försenade i förhållande till programmen, gör att man inte på ett effektivt sätt kan slutföra projekten i tid. Besluten kommer ibland sex månader eller ett år efter det att det ursprungliga programmet har inletts. För programperioden 1997-1999 gav man till exempel grönt ljus i mitten av juli 1997 medan man, för att åtgärderna skulle ha varit effektiva, skulle ha fattat det beslutet i september-oktober 1996. Man borde också tillåta investeringsstödsystem. Det skulle hjälpa regioner som kunde dra nytta av det att ta itu med sina svårigheter och lättare dra till sig potentiella företagare mot Vallonien, särskilt vad gäller målområdena 1, 2 och 5b, vad gäller områdesinriktade åtgärder för vallonska Brabant.
Jag stödjer föredraganden, Decourrière, som föreslår att man korrigerar ett antal brister och väljer nya politiska riktlinjer. Det är av största vikt att åtgärda brister i en lokal struktur när dessa är uppenbara. För att programmen skall fungera väl är det helt nödvändigt att skapa lokala, decentraliserade utvecklingsorgan, inom lämplig ram, som arbetar med att förvalta självhjälpsprogram och därigenom stödja återuppbyggnaden av landsbygdsregionerna. Lokala utvecklings- och sysselsättningsinitiativ är en förutsättning för varje hållbar utveckling. Ett aktivt deltagande och en dialog mellan medborgarna och lokala och regionala myndigheter gör det möjligt att mobilisera och stimulera det ekonomiska, sociala och kulturella livet i regionerna. Utvecklingsstrategin bör mer inriktas på att prioritera ekonomisk mångfald, främjande av forskning, spridande av nya teknologier, yrkesutbildning och skapande av sysselsättning.
Jag tackar er, herr Decourrière, för detta fina betänkande.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag kan bara ansluta mig till mina parlamentskollegers lovprisande av det mycket analytiska, lika klara som kritiska och realistiska betänkandet om utvecklingsproblemen och strukturinterventionerna i Belgien. Kommissionen delar den av Decourrière i betänkandet och i resolutionsförslaget genomgående uttalade oron för de graverande underskotten vid programgenomförandet och utnyttjandet av de europeiska understödsmedlen i Belgien.
Kommissionen har å sin sida inte bara en gång utan upprepat visat de belgiska partnerna på dessa underskott och uppmanat dem att avhjälpa detta. Kommissionen välkomnar därför uttryckligen er vädjan till den belgiska regeringen, men också till de regionala och kommunala myndigheterna, som också måste bidra till att målinriktat koordinera och påskynda de administrativa förloppen, som måste sörja för den erforderliga samfinansieringen och för att EU: s understödsmedel, som redan har överförts till de nationella och regionala institutionerna, nu också äntligen överförs till de slutliga avnämarna och att medlen uttöms effektivt.
Betänkandet sammanfaller med den oro och de frågor, som också förmedlats till mig av regionala och lokala partner och arbetsmarknadens partner vid mina besök på orten, och ni kan vara säker på att jag där mycket kritiskt pekat på de problem som rör oss gemensamt. När man betraktar det finansiella slutförandet av programmet i slutet av 1997, tycks dock särskilt i Hainaut en lätt förbättring avteckna sig. I Hainaut har vi nu för 94/99 avslutat anslagsöverföringen från regionalfonden för 1994 och 1995, och överfört det första förskottet om 50 % för 1996, dvs. det accelererar. Men det är inte ett tecken på att faran är över! Det visar att vi har gjort framsteg, men att vi inte på långan när har nått en punkt där vi kan säga att nu har vi hittat nyckeln till hur det också skall gå bra ända fram till slutet.
Låt mig också gå in på den punkt som berördes av Chanterie, nämligen UCLAF: s rapport. Vi genomför för ögonblicket fortfarande undersökningar. Det finns fortfarande ingen bekräftelse på den yttrade misstanken om förseelser, och vi håller därför fortfarande på att studera processen noggrant. Men låt mig visa på en sak som är viktig: Det handlar om problem som härstammar från perioden 1990-1993. Utan hänsyn till frågan om vad som kan bevisas i sluttampen, har vi i Hainaut sett till att bevakningen, kontrollen och överskådligheten förbättras. Vi har särskilt sett till att i Vallonien de fem intercommunales också kommer fram till ett förbättrat system för samarbete. Då jag var där förra gången, sade jag detta också uttryckligen, utan att utlösa någon stor begeistring hos berörda parter med min mycket kritiska hållning. Jag är desto mera tacksam över att ert mycket omfångsrika betänkande också bekräftar just det som vi själva hela tiden har kritiserat.
Vad gäller frågan om samfinansiering kan jag bara berätta för er vad man säger oss, nämligen att det officiellt inte finns något samfinansieringsproblem. Vi kan tyvärr nu inte också försöka forska i hur det nationella respektive regionala finansiella läget faktiskt ser ut. Kommissionen observerar med oro, och det berördes ju av flera av er, den så kallade subventionskonkurrensen med lokalisering av företag från icke berättigade regioner till regionala understödsområden. Men låt mig hänvisa till att kommissionen har tillåtit belgiska regeringen att i de flamländska områden som gränsar till Hainaut garantera understöd med upp till 15 % av företagsinvesteringar som nettosubventionsekvivalent, och därigenom framför allt hjälpa Wervik, Zwevelgem, Wevelgem, Ronse, Kortrijk och Vilvoorde ett stycke på vägen, dvs. vi har också redan reagerat direkt på problemen. Trots detta anser jag det också vara viktigt - eftersom denna diskussion ju spelar en stor roll - att hänvisa till principen om etableringsfrihet i Europeiska unionen, som tillåter varje företag att etablera sig där eller flytta sin verksamhet dit, där den ekonomiska miljön tycks mest gynnsam.
I företagens beslut om lokaliseringsort, och även detta har vi kontrollerat många gånger, ingår talrika faktorer, t.ex. närhet till marknaden, arbetstagarnas kvalifikationer, flexibiliteten hos respektive förvaltning och även skatterättsliga åtgärder, så att utsikten till regionalt understöd ofta bara är en faktor och inte ens den mest avgörande. För övrigt är i strukturprogrammen enligt subsidiaritetsprincipen de regionala och nationella förvaltningarna ansvariga för urvalet av de respektive projekten, och vi kan naturligtvis inte heller bara tillämpa subsidiariteten när det passar oss, och försöka att sätta den ur spel när det inte passar oss. Alarmerad, särskilt på grund av fallet med Renault-Vilvoorde och de negativa följderna av subventionskonkurrensen, har kommissionen för avsikt att redan före årets slut utarbeta och där föreslå riktlinjer för bedömandet av regionalt understöd i medlemsstaterna för 2000-2006: För det första, att rent allmänt sänka den övre gränsen för understödets intensitet, för att inskränka regionernas möjligheter att överbjuda varandra ömsesidigt. För det andra överväger vi, hur regionalt understöd i ökad omfattning kan knytas till villkor - till exempel om minimiperiod för investeringsverksamheten och säkrande av arbetsplatser på området i fråga. Detta är också ett väsentligt tema att överväga för den nya versionen av strukturförordningen från och med 2000.
Före årets slut kommer kommissionen också att lägga fram ett meddelande om den nödvändiga koncentrationen av och sammanhanget i sin regional- och understödspolitik. Vi är ense med er om att vi måste bekämpa missbruk. Men jag vill göra klart att solidaritet också betyder positiv diskriminering, och att man naturligtvis önskar dra mer aktiviteter till de fattigaste områdena i unionen och också i medlemsstaten, och att vi måste gemensamt försöka utforma denna balansakt.
Kommissionen håller med föredraganden när han fastslår att lokala utvecklings- och sysselsättningsinitiativ är en förutsättning för varje kontinuerlig utveckling. Kommissionen har sedan 1995 gjort höjandet av sysselsättningsverksamheten i strukturfondsinterventionerna till sin prioriterade uppgift, och gjort skapandet och bibehållandet av arbetsplatser till prioritet nr 1, både för sina riktlinjer för den andra programfasen 97/99 för mål 2-områdena och för halvtidsutvärderingen av mål 1-programmen. Detta gäller naturligtvis också för Belgien.
Dessutom befrämjar kommissionen fem territoriella sysselsättningspakter, nämligen i Flandern, Tongeren och Vilvoorde och i Vallonien, Hainaut och västra Brabant och slutligen huvudstadsregionen Bryssel. Jag är ense med alla här som har sagt att vi måste understödja dessa aktiviteter på ort och ställe, och att vi därigenom även utövar tryck underifrån, så att medlen används, och nämligen inte enbart betalas ut, utan framför allt används för kvalificerade projekt för skapande av arbetsplatser och till förbättring av regionens attraktivitet. Vad gäller er oro över strukturfondsreformen efter 1999 vill jag bara hänvisa till kommissionens grundläggande uttalande i Agenda 2000. Enligt kommissionens vilja skall det avsevärda måttet av gemenskaplig solidaritet bibehållas för att säkra den ekonomiska och sociala sammanhållningen, trots begränsade medel. Kommissionen förutser därför för regioner, som har hämtat sig ekonomiskt, urfasningsperioder som skall hjälpa till att säkra framgångarna vad gäller sammanhållningen. Precis detta gäller sedan också för de belgiska områden som kan vara berörda.
Jag hoppas att ert initiativbetänkande och dagens debatt bidrar till att förbättra kvaliteten på strukturfondsinterventionerna i Belgien, och jag kan bara understryka det som van Lancker sagt, att detta borde vara obligatorisk läsning för alla som har att göra med genomförandet av strukturfondsinterventioner i Belgien.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi går nu vidare med omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Deprez
Jag glädjer mig med föredraganden över framgången med och kvaliteten hos programmen under mål 3 inom ramen för gemenskapens strukturåtgärder i fransktalande Belgien.
Men det är också den enda anledningen till att vara nöjd, för man måste liksom han vara orolig för den dramatiskt allvarliga situation som Vallonien befinner sig i, och vidare för dess nuvarande oförmåga att fullt ut utnyttja den syrgas som Europa erbjuder den.
Betänkandet pekar främst ut det mycket låga utnyttjandet av medel för mål 1, 2 och 4b, som syftar till strukturutveckling och -anpassning av de bistådda regionerna, samt till deras omstrukturering. Kan man därav dra slutsatsen att vissa underregioner, även om medel ställs till deras förfogande, lider av en så allvarlig ekonomisk avtrubbning att det inte ens finns kapacitet att ta fram bärande projekt för att utnyttja dem?
Betänkandet konstaterar därefter att genomförandet av mål 4 också uppvisar ett enormt underutnyttjande av anslag. Om man skall tro föredraganden ligger felet huvudsakligen hos de regionala och lokala myndigheteternas oförmåga, där sättet som de fungerar på, tungt och långsamt, i en analys har visat - särskilt i Hainaut - att de är dåligt lämpade och ur stånd att konkurrera, vad gäller skapande av sysselsättning, med andra europeiska regioner som ändå tar emot mindre gemenskapsstöd. Betänkandet pekar också ut i knappt förtäckta ordalag, baronierna och de lokala strukturer, som styr projektens karaktär. Jag citerar: " utan hänsyn till samverkan eller komplementaritet" och som, jag citerar återigen: " mer syftar till att tillmötesgå de lokalt ansvariga än att säkerställa en varaktig utveckling" .
För övrigt är finansieringen av forsknings- och utvecklingsprojekt samt teknologisk innovation i samtliga fall betydligt försenad medan det " i vissa fall brister... i valet av strategi, ... där investeringarna i traditionella industrisektorer förefaller alltför stora mot bakgrund av syftet med en ekonomisk diversifiering av regionen."
Det handlar om en mycket allvarlig kritik och ett rop på hjälp - som jag instämmer i - inför de arkaismer och trögheter som förhindrar den ekonomiska återhämtningen i Vallonien.
Att beskriva en situation i all dess grymma verklighet är ett första steg, lika smärtsamt som nödvändigt. Men på detta insiktsfulla konstaterande måste följa en plan och en strategi. Och det är denna uppgift som jag skall ägna mig åt framöver tillsammans med alla som vill lyfta upp Vallonien ur dess förlamning och underutveckling.

Dury
Det är sant att strukturfondsåtgärderna har utövat ett stort inflytande på Hainaut. Och ändå har de visat sig vara otillräckliga för att i egentlig mening minska skillnaderna och arbetslösheten i de ekonomiskt värst drabbade regionerna och särskilt på landsbygden, där en långsam men fortlöpande avfolkning förvärrar strukturfaktorerna demografi och ekonomisk utveckling. Föredraganden har pekat på den mycket låga utnyttjandegraden av anslag - både för mål 1 och mål 4 - och jag är övertygad om nödvändigheten av att dessa anslag fördelas bättre i framtiden.
Betänkandet av Decourrière målar en tydlig bild av utnyttjandet av strukturfonderna, särskilt i Hainaut. Jag noterar positiva aspekter och uttryckta farhågor och kritik som vi bör beakta.
Personligen anser jag att punkt 39 i resolutionen är särskilt viktig. Förvaltningen och förbindelserna är inte lätta. Kommissionen visar inte alltid prov på smidighet, den borde vara bättre på att involvera regionerna och samhällena vid utarbetandet och genomförandet av programmet.

Ordföranden
Inga punkter återstår på föredragningslistan.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 13.25.)

