Euroopa südametunnistus ja totalitarism (arutelu)
Juhataja
Järgmine päevakorrapunkt on nõukogu ja komisjoni avaldused Euroopa südametunnistuse ja totalitarismi teemal.
Alexandr Vondra
nõukogu eesistuja. - Härra juhataja, olen teile väga tänulik võimaluse eest rääkida teemal, mis on eriti oluline nii eesistujariigile kui ka meile kõigile. Samuti puudutab see teema sügavalt Euroopa Liitu kuulumise põhitähendust.
Kakskümmend aastat tagasi õnnestus suurel osal Kesk- ja Ida-Euroopast (sealhulgas minu riigil) vabaneda kommunistliku režiimi ahelatest. See oli pöördepunkt meile ja Euroopale. See avas võimaluse avastada taas üksikisiku vabadus - sõnavabadus ja tegevusvabadus, samuti elukvaliteedi parandamise vabadus.
Eesistujariigi Tšehhi arvates tuleks selle sündmuse 20. aastapäeva tähistada olulise verstapostina Euroopa ajaloos. See on võimalus mitte ainult mäletada raudse eesriide langemist, vaid ka õppida mineviku totalitarismi õppetundidest kogu Euroopas.
Hiljem lepiti kokku, et 2009. aastal peetakse Kesk- ja Ida-Euroopa demokraatlike muutuste 20. aastapäeva. Eesistujariigil Tšehhil on eriti hea meel, et see on üks institutsioonide vahel kokkulepitud kommunikatsiooniprioriteetidest 2009. aastaks. See oli tegelikult meie ettepanek. Liikmesriike on julgustatud lisama seda teemat neile sobivalt oma selle aasta kommunikatsioonitegevusse ja nad on olnud sellega nõus.
Olen parlamendi sellele koosseisule tänulik, et nad on toetanud eesistujariiki Tšehhit ja soovinud osaleda mitmes selle teemaga seotud ürituses. Eriti tahaksin tänada paljusid parlamendiliikmeid selle eest, et nad aitasid korraldada eelmisel nädalal Brüsselis toimunud avaliku kuulamise "Euroopa südametunnistus ja totalitaristliku kommunistliku režiimi kuriteod”, kus me olime koos volinik Figel'iga.
Parlament on teinud ettepaneku panna paika natsismi ja totalitaarse kommunismi ohvrite mälestamise päev. Liikmesriikide endi otsustada jääb, kas ka kuidas nad seda tähistavad. Eesistujariigi Tšehhi nimel kõneledes võin Euroopa Parlamendile kinnitada, et tahame sellist ettevõtmist toetada.
Samuti on eesistujariik tulnud välja mõttega luua Euroopa mälu ja südametunnistuse platvorm, mille eesmärk on suurendada üldsuse teadlikkust Euroopa ajaloost ja totalitaristlike režiimide kuritegudest. Mul on hea meel, et see algatus on tekitanud palju huvi liikmesriikide seas, kellest paljud on rõhutanud, kui oluline on keskenduda demokraatlikele väärtustele ja põhiõiguste austamisele, mis on Euroopa Liidu peamised põhimõtted.
On palju põhjusi, miks tasub seda päeva mälestada ning luua alaline kommunikatsiooni- ja uurimisprojekt, nagu eesistujariigi Tšehhi välja pakutud platvorm.
Esiteks on meil totalitarismi kuritegude ohvrite ees kohus mitte ainult mäletada nende kogemusi domineerivate ja vastutustundetute režiimide ajal, vaid ka mõista minevik koos hukka. Ainult minevikuga leppides saame möödaniku režiimide ahelatest tõeliselt vabaks.
Teiseks saame mõista olevikku täiel määral vaid siis, kui tunnistame täiel määral selliste režiimide tekitatud kannatusi. Euroopa Liit seisab kõige eest, mis on totalitarismi vastand. Neile meie hulgast, kes pääsesid kommunismi haardest, on Euroopa Liitu kuulumine üks peamisi tagatisi, et me ei naase enam kunagi totalitarismi. See on meie kõigi ühine tagatis. See on midagi, mida tuleb väärtustada ja mida ei tohi kunagi kergelt võtta. Ühine südametunnistus ja mineviku mäletamine on viis, kuidas oleviku väärtust suurendada.
Kolmandaks on see meie kohus oma laste ees. Meie totalitaarsest minevikust saab õppida. Olulisim õppetund on ehk vajadus austada inimõigusi ja põhiväärtusi. Inimõigusi ja vabadust ei saa õpetada vaakumis. Inimõiguste rikkumise alged on ajaloos, mõnikord kauges ajaloos. Ajaloo tundmine ja totalitarismi ohtude mõistmine on olulised, kui tahame vältida mineviku kohutavamate sündmuste kordumist. Vältida ei tule mitte ainult küünilisust ja manipuleerimist, vaid jagu tuleb saada ka apaatiast ja tundetusest.
Mõne kuu pärast toimuvad Euroopa Parlamendi valimised, millega kaasneb loodetavasti elav ja aktiivne arutelu. See on demokraatia tunnus. See on midagi, mida me peame väärtustama. Olen täiesti veendunud, et meie tänase arutelu teema ulatub parteipoliitikast kaugemale. Siin räägitakse väärtustest, mis on olulisemad kui parteide erimeelsused. Siin arutatakse, kuidas ehitada meie ühiskonnad üles nii, et kõikide hääleõigus ja võimalus oma arvamust avaldada oleks tagatud.
Minu riigi lähiajalugu arvestades olen keskendunud eelkõige totalitaristliku kommunistliku korra tragöödiale. Ent siin parlamendis on esindatud suhteliselt vähe riike, kes jäid totalitarismi ühest või teisest vormist möödunud sajandil puutumata. Sellistes ühiskondades, mida meie tahame Euroopa Liidus luua, ei ole kohta ühelgi süsteemil, kus riik on tähtsam kui kriitika ja vastuväited, ühelgi süsteemil, mis seab inimeste loovuse režiimi meelevalda, ühelgi süsteemil, mis alatähtsustab üksikisikut.
Seetõttu toetan ma koos eesistujariigi Tšehhiga Euroopa Parlamendis ülesnäidatud initsiatiivi ning jään ootama koostööd selle toetamisel avalikkuse teadlikkuse suurendamise ja tunnustamise kaudu.
Ján Figel'
komisjoni liige. - Proua juhataja, aasta tagasi, 2008. aasta aprillis korraldati Euroopa Liidus esimene ärakuulamine totalitaarsete režiimide sooritatud kuritegude kohta. Komisjoni ja eesistujariigi Sloveenia organiseeritud ärakuulamine tähistas ühe protsessi algust ja komisjon kavatseb selle samm-sammult läbi käia.
See on raske, aga vajalik protsess, sest siin ei ole tegemist mitte ainult teatud tähtsa teemaga, mis aitab meil Euroopa Liidu ühist ajalugu ja minevikku paremini mõista, vaid teemaga, mis mõjutab ka Euroopa tulevast lõimumist, millel ei ole ainult majanduslik, vaid loomulikult ka kultuuriline ja ajalooline tahk.
Muidugi peavad liikmesriigid valima ise oma edasise tee, kui nad teevad otsuseid, kuidas tulla toime ohvrite ootustega ja edendada lepitamist. Euroopa Liidu ülesanne on seda protsessi ladusamaks muuta, julgustades pidama sel teemal arutelusid ning vahetama kogemusi ja häid tavasid.
Komisjoni arvates on Euroopa Parlamendi kirjalik deklaratsioon 23. augusti kuulutamise kohta üleeuroopaliseks stalinismi- ja natsismiohvrite mälestuspäevaks oluline algatus, mida ta toetab, et totalitarismi kuritegusid mäletataks ja üldsuse, eriti nooremate põlvkondade, teadlikkust suurendataks.
8. aprilli 2008. aasta ärakuulamine näitas, et Lääne-Euroopa liikmesriigid peavad teadma rohkem idapoolsete liikmesriikide traagilisest ajaloost, mis on ka osa meie ühisest Euroopa ajaloost. Me peame sellisele ükskõiksusele reageerima, kui me ei taha, et liit oleks eri meelel sellises tõsises küsimuses, mis peaks meid tegelikult ühendama.
Komisjon loodab, et liikmesriikide parlamendid, kellele deklaratsioon on suunatud, viivad selle ellu viisil, mis on nende oma ajaloost ja tundlikkusest lähtudes kõige sobivam.
Komisjon koondab oma tähelepanu nüüd aruandele, mille ta esitab järgmisel, 2010. aastal, nagu nõukogu seda soovis. See aruanne annab võimaluse edasiseks poliitiliseks aruteluks ELi uute algatuste vajaduse üle.
Aruande ettevalmistamiseks on alustatud uuringuga, kus püütakse saada reaalne ülevaade liikmesriikide erinevatest õigusaktidest, meetoditest ja tavadest, mille abil hoitakse totalitarismi kuritegude mälestust. Uuring kestab selle aasta lõpuni.
Samuti võtame aluseks eesistujariigi Sloveenia avaldatud ja ärakuulamisel esitatud materjalid.
Praha 3. juuni 2008. aasta deklaratsioonis Euroopa südametunnistuse ja kommunismi kohta on mitu ideed ja ettepanekut, mida aruande koostamisel samuti arvestatakse. Komisjon tahab uurida, milline rakendusala tuleks anda sellistele projektidele nagu Euroopa mälu ja südametunnistuse platvorm, mida asepeaminister Vondra äsja mainis ning mis peaks parandama selle valdkonna riiklike organisatsioonide teabevahetust ja koostöövõrgustike tööd.
Üldisemalt uurib komisjon, kuidas saaksid ühenduse programmid, näiteks Kodanike Euroopa, mille eest mina vastutan, parandada Euroopa üldsuse teadlikkust neist küsimustest.
Ootan huviga arutelu.
Jana Hybášková
fraktsiooni PPE-DE nimel. - (CS) Proua juhataja, president, volinik, mul on suur au täna siin sõna võtta. 2005. aastal võtsime vastu resolutsiooni 60 aasta möödumise kohta Teise maailmasõja lõpust. Meile sai selgeks, et Euroopa Parlamendil ja ELil puudub poliitiline tahe saavutada ühine arusaam ja anda ühine hinnang Euroopa ajaloo kohta. Fašismi ja natsismi ohvrid on saanud korraliku kompensatsiooni, aga miljonid kommunismi ohvrid on unustatud. Seetõttu on mul hea meel teatada, et resolutsioon Euroopa südametunnistuse ja totalitarismi kohta, mille kallal enamik fraktsioone on siin täna pärastlõunal töötanud, on peaaegu valmis. Euroopa ei ole ühtne, kui lääs ja ida ei ole ühel meelel fašismi, kommunismi ja natsismi ajaloo tunnistamise, nende režiimidega seotud ühisuuringute, dialoogi ja arusaamaga. Selleks, et meie Euroopas saaksime elada tulevikus ühise arusaama järgi, oleme koostanud nõukogule ja komisjonile küsimuse. Selle aluseks on Euroopa Nõukogu resolutsioon ning rassismi- ja ksenofoobiavastase nõukogu raamotsus, samuti Praha deklaratsiooni protsess.
Seega tahaksin küsida nõukogult ja komisjonilt: "Millised konkreetsed sammud on teil kavas, et luua idas ja läänes teadusinstituudid kommunismi, natsismi ja fašismi kuritegude uurimiseks? Kas komisjon pakub vahendeid Kodanike Euroopa rahastamisvahendist? Kuidas te toetate 23. augusti kuulutamist totalitarismiohvrite mälestamispäevaks? Kuidas suhtuvad nõukogu ja komisjon totalitaarse kommunistliku korra süütute ohvrite võrdsesse sümboolsesse tunnustamisse? Milliseid samme astuvad nõukogu ja komisjon, et panna meid leppima totalitaarse kommunismi pärandiga - inimsusevastaste kuritegudega, mis sarnanevad natsismi ja fašismi tagajärgedega. Ja lõpetuseks, kas eesistujariik Tšehhi annab oma eriülesande edasi eesistujariigile Rootsile?”
Jan Marinus Wiersma
Proua juhataja, minu fraktsioon ei ole täna peetava arutelu kui sellise vastu, aga meil on suuri raskusi selle arutelu tulemuste kokkuvõtmisega resolutsioonis. See jätab mulje, et resolutsioonis on võimalik sätestada, kuidas tuleb käsitleda Euroopa ajalugu ja eelkõige totalitaarset minevikku. Nagu äsja toimunud läbirääkimistest selgus, takerdusid need kiiresti vaidluste taha teemal, millist sõnastust tuleks või ei tuleks sellises resolutsioonis kasutada.
Palun jätkem ajaloolaste otsustada, kuidas täpselt meie ajalugu tõlgendada, sest teatavasti on objektiivsus võimatu. On selge, et poliitikud saavad kaasa aidata sellele, et minevikule pöörataks piisavat tähelepanu, ja see kehtib kindlasti ka Hitleri ja Stalini kuritegude kohta. Neid kuritegusid ei tohi kunagi unustada ja ohvreid tuleb austada. Samuti peame kõik teadma, et meie kaaseurooplased Kesk- ja Ida-Euroopas on äganud kahe totalitaarse süsteemi all, mida minusugused inimesed, kes on sündinud Hollandis, ei ole kogenud. Endine parlamendiliige härra Geremek märkis kord väga õigesti, et meie mälud ei ole veel taasühinenud.
Meie kui poliitikute kohustus on korraldada päev, mida tahame eriliselt mälestada, aga tehkem seda koostöös ajaloolastega. Iseenesest on hea ettepanek pidada Euroopa 20. sajandi totalitaarsete süsteemide ohvrite mälestamise päeva, aga tehkem koostööd ajaloolastega, et mõelda, milline on selle õige vorm ja kuupäev, et kõik seda pooldaksid. Mina ise olen ajaloolane. Minu arvates ei ole kõike 20. sajandil toimunut arvestades õiglane siduda see kuupäev vaid Molotovi-Ribbentropi paktiga.
Selle üle tuleb aru pidada. Milles lähevad poliitikute ja ajaloolaste arvamused lahku? Mida me tahame mälestada ja kuidas? Arutelu kahtlemata jätkub. Meie fraktsioon võtab sellest kindlasti osa. Selle näitena tahan teile näidata seda raamatut minevikupoliitikast, ajaloost ja selle kuritarvitamisest; see ilmub kahe nädala pärast pealkirja all "The politics of the past, the use and abuse of history” ja selles andsime me sõna peamiselt ajaloolastele; loodame, et see aitab muuta arutelu tõesti kvaliteetsemaks siin Euroopa Parlamendis ja muidugi ka mujal.
István Szent-Iványi
Euroopa Liit sündis kahe totalitaarse režiimi varjus. See oli vastus Teise maailmasõja õudustele ja holokausti metsikustele, aga sama tähtis oli selle ülesanne peatada stalinismi ja kommunismi territoriaalne laienemine ning hoida elus lootus taasühinenud Euroopast, kus valitseb demokraatia ja rahu.
Euroopa Liit on inimajaloo ühe edukaima ettevõtmisena suutnud täita mõlemad ülesanded. Selle loomisele on järgnenud seninägematult pikk rahuperiood. Ei olnud juhus, et autoritaarsest režiimist vabanenud Kreeka, Hispaania ja Portugal otsustasid liiduga ühineda, samuti ei olnud juhus, et pärast kommunismi kokkukukkumist valisid kõik Kesk- ja Ida-Euroopa riigid Euroopa Liidu tee, mitte mõne kolmanda tee.
Veel üks edu märk on see, et ka Balkani riigid näevad oma tulevikku ELis, samuti teatud Ida-Euroopa või Lõuna-Kaukaasia riigid, kellest paljud kannatavad endiselt rõhuva režiimi all.
Kui me räägime totalitarismist, siis mitte sellepärast, et tahame minevikus elada. Ei, me tahame tulevikku vaadata, aga mineviku vigadest ja pattudest pääseme vaid siis, kui oleme kursis minevikuga, kui oleme seda analüüsinud. Rahu loomine ei ole võimalik ilma minevikku analüüsimata ja tõde tunnistamata. See on möödunud kümnendite ajaloo üks olulisimaid õppetunde ja sellepärast ei tohi me totalitarismi õudusi unustada.
Teha on veel palju. Mõnes liikmesriigis - kahjuks kulub minu kodumaa Ungari nende hulka - ei ole ikka veel täielikku juurdepääsu kommunistlike rõhuvate režiimide salateenistuste arhiividele. On lihtsalt ülekohtune, et inimesed ei saa koguda teavet oma mineviku kohta. Euroopa Liidul lasub oluline ülesanne - nimelt tuleks nõuda neilt riikidelt selle vastuvõetamatu olukorra parandamist.
Teiseks, paraku on paljudes liikmesriikides, sealhulgas minu kodumaal, võtmas võimust ekstremism. Praegu on selleks küll paremäärmuslus (vähemalt minu kodumaal), aga on ka riike, kus tõstavad pead vasakäärmuslased. Me peame neilegi mõlema režiimi õudused selgeks tegema.
Ka meie lähimates naaberriikides on rõhuv režiim (neist ühest - Valgevenest - oli just juttu) ja sellepärast ei piirdu rõhumisest rääkimine vaid möödanikuga.
Euroopa südametunnistus ei saa olla puhas, kui minevikku ei ole uuritud ja seda ei mäletata. Kui me peame ohvreid meeles, täidame tegelikult oma kohustused, sest meie ühine ülesanne on muuta 21. sajand 20. sajandist erinevaks, et totalitarismi õudused ei naaseks enam kunagi Euroopasse.
Hanna Foltyn-Kubicka
Austatud juhataja, totalitaarsete režiimide kuritegude üle arutlemisel pühendatakse palju aega ohvritele, aga üllatavalt vähe räägitakse neist, kes ohverdasid oma elu natsismi ja kommunismi vastu võitlemisel.
Tahaksin taas kord meelde tuletada meest, kellest peaks saama totalitaristide vastase vankumatu vastupanu sümbol - selleks on ratsaväekapten Witold Pilecki. Ta läks vabatahtlikult Auschwitzi koonduslaagrisse, et korraldada vastupanuliikumine ja koguda teavet massimõrvade kohta. Tal õnnestus põgeneda, et surra mitmed aastad hiljem nõukogude mõrtsukate korraldusel talle kuklasse lastud kuuli läbi. Seepärast kutsun jällegi üles määrama tema hukkamispäev - 25. mai - rahvusvaheliseks totalitarismi vastase võitluse kangelaste päevaks, sest paljud inimesed, keda me ei tea ja kes kaotasid nagu Pileckigi oma elu põhiõiguste ja -vabaduste eest võitlemisel, väärivad meelespidamist.
Tahaksin teha veel ühe märkuse. Eile tähistasime parlamendis Euroopa kodutehtud jäätise päeva. Kordan, me tähistasime Euroopa kodutehtud jäätise päeva. Seepärast ma ei mõista, miks ei võiks 25. mai olla päev, mil mälestame totalitarismi vastase võitluse kangelasi.
László Tőkés
20 aastat on möödas ajast, kui algas Timişoara ülestõus, mis lõppes häbiväärse Ceauşescu diktatuuri kokkuvarisemisega. Me ei saa hoiduda emotsioonidest ega subjektiivsusest, kui mõtleme sellele, millise entusiasmiga ühinesid Timişoara rumeenlased, ungarlased ja sakslased - erinevast rahvusest, usust ja kogukonnast inimesed - vapralt türannia vastu.
Kodanikuõigused röövinud rõhuva kommunistliku diktatuuri ühemõtteline hukkamõistmine ei ole suvaline parteipoliitiline valik, vaid eelkõige moraalne küsimus. On väljakannatamatu, et 20 aasta jooksul pole seda tehtud.
Eelmisel nädalal osalesid Rumeenia, Ungari ja Bulgaaria sõnavõtjad avalikul kuulamisel, kus seoses Praha deklaratsiooniga lisati päevakorda kommunismi kuriteod. Selle tulemusena vastu võetud resolutsioonis on öeldud, et Euroopa Ühendus peab loobuma topeltstandardist, mis seisneb erinevas suhtumises natsismi ja kommunismi. Mõlemad ebainimlikud diktatuurid väärivad võrdset hukkamõistu.
Palun Euroopa Parlamendil eelnimetatud moraalset, ajaloolist ja poliitilist vajadust arvestades olla solidaarne fašistliku kommunismi ohvritega ja aidata võitu saada püsivast kommunismipärandist. Ainult nii võib jagunenud Euroopa saada tõeliselt ühtseks ja selliseks, nagu peaminister Gordon Brown eile 20. aastapäeva puhul ütles: "Sõbrad, täna ei ole enam vana ja uut Euroopat, Ida- ega Lääne-Euroopat, on ainult üks Euroopa, meie kodu-Euroopa.” Jäägu siis nii!
Vladimír Remek
Proua juhataja, daamid ja härrad, püüetel väita, et kommunism on võrdväärne natsismi või fašismiga, ja luua uued niinimetatud uurimisasutused või -platvormid, on poliitilise oportunismi kõrvalmaik. Paremäärmuslased vajavad seda ka saabuvate valimiste jaoks. Sellel pole midagi pistmist objektiivsete, tõeliselt sõltumatute hinnangutega. Sellega tegelevaid ajalooinstituute ja -keskusi on juba piisavalt. Muidugi ei ole ma pime - niinimetatud kommunismi ajal toimus represseerimine, valitses ebaõiglus ja sund. Jah, neid kuritegusid tuleb uurida ja need õiglaselt hukka mõista. Aga isegi Jan Zahradil ODSist ütles ärakuulamistel: "Kommunismi määratlemine kõrvuti Saksa natsismiga on ja ei ole õige. Seda tuleb teha suhteid arvestades ja analüüsides.” Kui mõni ei taha näha erinevusi kommunismi ja natsismi vahel, mineviku ja tänapäeva kommunistide vahel, kes nagu minagi esindavad märkimisväärset hulka kommunistlikke valijaid siin parlamendis pärast demokraatlikke valimisi, siis tahab ta mind võib-olla lihtsalt natsidega ühte patta panna.
Philip Claeys
- (NL) Proua juhataja, on hea, et totalitaarsete süsteemide ohvrite vääriliseks mälestamiseks on esitatud mitu algatust. Ent kommunismi ja natsionaalsotsialismi laadsete iganenud režiimide ohvrite mälestamisel pole kindlasti mõtet, kui unustada ära praeguste totalitaarsete ohtude, näiteks islamismi ohvrid.
Totalitaarse islami hukkamõistmine ei tähenda mitte mingil juhul selliste moslemite põlu alla seadmist, kes elavad Euroopas, järgides demokraatliku õigusriigi reegleid, väärtusi ja norme ning kelle jaoks on usk eraasi. Aga meil peab olema julgust tunnistada, et poliitiline islam, totalitaarne islam - mitte ainult islamiriigid või mõnel taolised riigid, vaid ka terroristlikud organisatsioonid nagu Al Qaeda ja sellega seotud liikumised - nõuab jätkuvalt palju ohvreid kogu maailmas.
Seetõttu on õige, kui Euroopa Liit võtab vastu mitu karmi algatust ka nende ohvrite mälestamiseks ning tagab selliste totalitaarsete islamiorganisatsioonide ja -riikide ohvrite arvu võimalikult suure vähenemise, eelistatavalt nullini. Eelkõige peab meil olema julgust öelda - ja ka see on Euroopa Liidus probleem -, et totalitaarse islami kritiseerimine ei ole alati siin valdava poliitilise korrektsuse tõttu teretulnud. Veelgi enam, komisjoni ja nõukogu avaldustes totalitaarset islamit isegi ei mainitud, kuigi nüüd peaksime tegelikult võtma julguse kokku, vaagima ka seda probleemi ja võtma vajalikud meetmed.
Tunne Kelam
- Proua juhataja, 1948. aastal kirjutas president Truman: "Nüüd oleme silmitsi täpselt samasuguse olukorraga nagu Suurbritannia ja Prantsusmaa 1939. aastal Hitleriga. Totalitaarne riik on sama, olgu ta siis natslik, fašistlik, kommunistlik või Franco Hispaania. Venemaa oligarhia on Frankensteini diktatuur, mis on hullem kui teised, kaasa arvatud Hitleri oma.”
Seega tekib küsimus, et miks me vaidleme 61 aastat hiljem ikka samade probleemide üle. Minu arvates pole Euroopal praegu vaja mitte ainult majanduslikku ja poliitilist laienemist, vaid 20. sajandil kõikjal Euroopas toimunud tohutute inimsusevastaste kuritegude alaste teadmiste avardamist. Me vajame Euroopa ajalootaju kokkusulandumist - eelarvamuste kaotamist ja erinevate ajaloovaadete ühtlustumist -, sest ainult nii saame liikuda parema tuleviku-Euroopa suunas.
Me peame diktatuuriprobleemiga midagi ette võtma, mitte selle üle vaidlema. Meil tuleb alustada ohvritest - ohvrite võrdsustamisest, sest igasuguse totalitaarse režiimi ohvrid on inimväärikuse seisukohalt võrdsed ja neil on õigus õiglasele kohtlemisele ja meelespidamisele, nagu ka üleeuroopalisele tunnustamisele ja garantiile, et juhtunu ei kordu enam iialgi.
Sellepärast tahan öelda, et on silmakirjalik hiilida nende küsimuste arutamisest ja järelduste tegemisest kõrvale või lükata seda edasi. See ei ole akadeemilise uurimise teema. Meil on massikuritegude kohta küllalt tõendusmaterjali. Edasiminekuks on vaja poliitilist ja moraalset tahet. Olen väga tänulik nii eesistujariigile Tšehhile kui ka volinik Figeľile nende avalduste eest, mis annavad lootust, et me suudame jõuda üleeuroopalisele arusaamale.
Józef Pinior
- (PL) Proua juhataja, volinik, tahaksin alustada oma sõnavõttu Venemaa 20. sajandi ühe suurima luuletaja Osip Mandelstami luuleridadega. Tsiteerin neid selles keeles, milles need kirja pandi, see tähendab vene keeles:
(Parlamendiliige rääkis seejärel vene keeles.)
Need on kohutavad sõnad. Selle luuletuse eest saadeti Osip Mandelstam eksiili. Ta suri Vladivostoki lähistel, teel sellesse sihtkohta. 1938. aasta detsembris paigutati tema põrm ühishauda. Osip Mandelstam sümboliseerib 20. sajandi Euroopa totalitaarsete režiimide miljoneid ohvreid.
Praegune Euroopa peaks meeles pidama 20. sajandi totalitaarsete režiimide ohvreid kogu maailmas. Need ohvrid on meie nüüdisaja mälu alustala, millele toetub jäädavalt Euroopa demokraatia vaimsus. Me näeme korraga kogu 20. sajandi ajalugu. Me peame meeles autoritaarsete süsteemide ohvreid, Euroopa natsionalistliku ja militaristliku korraga riikide ohvreid Hispaanias, Portugalis ja Kreekas.
Tahaksin juhtida tähelepanu meie, Euroopa Parlamendi Sotsiaaldemokraatide fraktsioonis toimunud seminarile ja meie fraktsiooni avaldatavale raamatule, milles käsitletakse ajaloo ja poliitika probleeme. Tahame selle probleemiga tõsiselt tegeleda. Me oleme vastu mälestusega manipuleerimisele ja selle kasutamisega tänapäeva ideoloogilises sõjas, Euroopa poliitilise süsteemi parteidevahelises kähmluses, kus seda mälestust teotatakse. Me peame ohvreid meeles. 20. sajandi totalitaarsete režiimide ohvrid peavad olema Euroopa tänapäevase demokraatia vundamendiks.
Ģirts Valdis Kristovskis
. - (LV) Daamid ja härrad, kahjuks ei ole Euroopa ühiste väärtuste seas ikka veel nõuet hinnata igakülgselt ja ausalt Euroopa erinevate totalitaarsete režiimide kuritegusid ja nende tagajärgi. Pooltõed, ühepoolsed tõlgendused ja ajaloolise tõe eitamine muudab eurooplased nõrgaks. Rassismi ja ksenofoobiat käsitleva raamotsusega kohaldatakse kriminaalvastutust natsikuritegude jultunud alatähtsustamise eest, ent totalitaarse kommunismi kuritegudest Euroopas vaikitakse. Viimane aeg on hakata totalitaarseid kuritegusid objektiivselt hindama. Me saame selleks kasutada Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat. Selle praktika aluseks on rahvusvaheliste õiguste ja põhimõtete üleilmselt hukka mõistetud rikkumised; see on üldtuntud ja seda on kohaldatud vähemalt Nürnbergi kohtuprotsessidest alates. Euroopa tuleviku ja ühiste väärtuste nimel peame viimaks ometi kajastama Euroopa hiljutist totalitaarset ajalugu tõepäraselt!
Gisela Kallenbach
- (DE) Proua juhataja, daamid ja härrad, peaaegu 20 aastat pärast raudse eesriide langemist on siin parlamendis esimene arutelu teemal, mis võib lüüa kiilu ida ja lääne vahele isegi meie Euroopa Ühenduses. Miks? Totalitaarne režiim näib väljastpoolt hoopis teistsugune kui seestpoolt. See, kuidas Euroopa 20. sajandi ajalugu käsitleti ja ümber jutustati, oli väga erinev, eriti teatud üksikutes liikmesriikides. Lisaks on mõnes Kesk- ja Ida-Euroopa liikmesriigis endiselt ametis ja austatavad inimesed, kes eirasid inimõigusi, saatsid inimesi ilma kohtuta laagritesse või surma. Selle tunnistamata jätmine mürgitab meie ühist tulevikku. Sellepärast ei tohi jääda Euroopa passiivseks.
Mul on hea meel, et oleme nüüd selle teemaga Euroopa tasandil tegelema hakanud. Usun, et see ei lõpe tänase aruteluga ning me alustame koos komisjoniga mainitud projektide elluviimist. Loodan, et suudame selle käigus veel elus süüdlased vastutusele võtta ja mälestada ohvreid, et kujundada üksteise jaoks ühise tuleviku nimel parem arusaam.
Athanasios Pafilis
- (EL) Proua juhataja, Euroopa Liidu armetu kommunismivastase strateegia karmistumine solvab inimesi rängalt: ajaloo võltsimise, laimu ja valede abil võrdsustatakse fašism kommunismiga. Kõige tagurlikum ja barbaarsem režiim, mille sünnitas kapitalism - nimelt fašism -, muudetakse võrdväärseks kõige progressiivsema ideega, mida inimene on loonud - nimelt kommunismiga ja sellise nähtuse kaotamisega, kus üks inimene ekspluateerib teist.
See solvab nende kahekümne miljoni nõukogude inimese mälestust, kes andsid oma elu fašismi kukutamisel. See labane kommunismivastasus ei ole suunatud mitte niivõrd minevikku, kuivõrd peamiselt olevikku ja tulevikku. Selle praegune eesmärk on vähendada lihtrahva vastupanu ja lükata kapitalistliku kriisi koorem töötajate kanda; selle tulevikueesmärk on ennetada üldist vältimatut vastupanu ja kapitalistliku süsteemi kukutamist. Seepärast rünnataksegi ägedalt kommuniste ja õõnestatakse sotsialistlikke/kommunistlikke väljavaateid. Samuti tahetakse sellega sundida kommunistlikke parteisid hülgama oma põhimõtteid, millest nad kindlalt kinni hoiavad, ning lõimuma.
Te petate endid. Kommunistid ei kavatse pead norgu lasta. Nad on oma ideoloogiat kaitsnud isegi oma elu eest. Me ei kavatse kahetseda, et imperialistid saaksid rõõmustada. Viimaste kukutamine on sotsiaalne vajadus ja me teenime järjekindlalt selle huve. Me ei karda teid. Sotsiaalne evolutsioon jätkub; see hirmutab teid ja sellepärast korraldate te seda kampaaniat.
Roberto Fiore
- (IT) Härra juhataja, daamid ja härrad, arvan, et tänapäeval on võimalik totalitarismi harrastajad ära tunda. Esimesena tuleb pähe Hiina; Hiina on praegu riik, kus tehakse sundaborte, riik, kus on Laogai - ehtne koonduslaager, kus inimesed töötavad suurte rahvusvaheliste ettevõtete või Hiina riigi heaks, riik, kus vaimulikud ja poliitilised oponendid pannakse vangi. Sellepärast on Hiina esimene riik, mis mulle meelde tuleb.
Teine on minu arust islami totalitarism, mis on eelkõige seotud šariaadiõigusega. Selle puhul muutub islam tegelikult totalitaarseks õiguseks, mida järgides surutakse teiste usutunnistuste või naiste või õigupoolest kõikide õigused maha. Peale selle on isegi Euroopas taas pead tõstnud teatud liiki totalitarism ja ma tahaksin sellest veidi rääkida.
Enne mainiti Ungarit - olin ise 1956. aasta rahvaülestõusu mälestuspäeva demonstratsioonidel Ungaris ja nägin, kuidas politsei demonstrante represseeris; mindki otsiti läbi ja mult küsiti isikut tõendavat dokumenti, kuigi nad teadsid väga hästi, kes ma olen.
Seega on seal tekkimas teatud liiki totalitarism, aga sündimas on veel üks totalitarismiliik, mis kajastub peaminister Zapatero deklaratsioonides, aga ka kantsler Merkeli ja president Sarkozy väljaütlemistes paavsti Aafrikas tehtud avalduste ja teiste katoliku kirikuga seotud sündmuste kohta. Need riigipead või valitsusjuhid ei ole kunagi teiste usutunnistuste vastu sõna võtnud, aga on katoliku kiriku ründamisel olnud üsna järsud. See tekitab teatud riikides sallimatuse õhkkonna, nagu me näiteks nägime ühel päeval Notre Dame'is, kus katoliiklusevastased aktivistid ründasid jumalakummardajaid.
József Szájer
- (HU) Ristiusk ja üldiste inimõiguste doktriin annab meile ühe ühtse mõõdupuu - inimväärikuse ja inimelu tingimusteta austamise. Sel põhjusel peame mõistma hukka kõik tänapäeva moodsad püüded arvutada kokku, milline ebainimlik diktatuur on tapnud või alandanud teistest rohkem inimesi.
Demokraat ja eurooplane ei saa nõustuda, et isegi täna, isegi siin parlamendis on inimesi, kelle jaoks on kommunistliku diktatuuri kuriteod vabandatavad ja andestatavad. Topeltstandard, millega tehakse vahet ohvrite, kuritegude, kannatuste ning surma vahel, on vastuvõetamatu.
Need, kes püüavad kommunistliku diktatuuri kuritegusid õigustada, väidavad, et kõik need õudused pandi neis režiimides toime üllaste ideede, võrdsuse ja vendluse nimel. Daamid ja härrad, proua juhataja, see on üks suur vale; kõike, mida nad teinud on, tuleb pidada nende süüks, mitte heateoks, sest just üllaste eesmärkide lubadustega petsid nad inimesi, nii nagu kirjanik István Örkény 1956. aasta revolutsiooni ajal Ungari Raadios ütleski: "Me valetasime päeval ja valetasime öösel, valetasime igal lainepikkusel.”
Sellepärast palume, nõuame vabaduse, demokraatia ja Euroopa ühise põhimõtte nimel, et Euroopas oleks ühine mälestuspäev ja mälestusmärk kommunismiohvritele ning et loodaks Euroopa muuseum, arhiiv ja uurimisinstituut, kus dokumenteeritaks kommunismi kuriteod. Heitkem demokraatide ridadest välja need, kes õigustavad tänapäevalgi kommunismi tegusid, ja seisku Euroopa kogu südamest igasuguse ebainimlikkuse hukkamõistu eest. Praha deklaratsiooni peaksid toetama meist võimalikult paljud.
Katrin Saks
- (ET) Olen kindel, et mitte keegi siin saalis - ka need, kellel on praegu midagi olulisemat teha - ei õigusta seda, mis toimus täna, 60 aastat tagasi Balti riikides, kui Siberisse küüditati ligi 100 000 inimest, nendest enamus naised ja lapsed. Seda kahetsusväärsem on, et juba käimasolevas valimisvõitluses üritatakse näpuga näidata sotsiaaldemokraatide poole, justkui ei mõistaks meie toimunu kuritegelikkust.
Meie fraktsiooni erinevate liikmete jaoks võivad küll sõnad "sotsialism” ja "kommunism” tähendada erinevaid asju, aga mitte keegi ei saa õigustada toimepandud kuritegusid.
Miks on vaja sellest rääkida? Ja mitte ainult ajaloolastel, vaid ka poliitikutel? Aga sellepärast, et minevikule õiglast hinnangut andmata ei saa olla kindel, et tehakse kõik, et see ei korduks. See on oluline, sest tegelikult pole mineviku varjud kadunud. Kui täna on raske ette kujutada, et pjedestaalile tõstetaks Hitler, siis Stalini ausammas seisab uhkelt tema kodulinna Gori keskväljakul. Venemaal valiti aga Stalin eelmisel aastal kaheteistkümne ajaloo suurkuju hulka.
Wojciech Roszkowski
- (PL) Proua juhataja, vahel öeldakse, et natside totalitarism on parempoolne ja kommunistide totalitarism vasakpoolne. See ei ole päris täpne. Rassiviha ja klassiviha on vaid ühe asja - viha - kaks väljendust, mis laastavad inimeste südametunnistust ja sotsiaalseid suhteid. Üht sellist väljaütlemist - härra Pafilise oma - me hetk tagasi just kuulsime.
Viha sünnitab rõhumist ja rõhumine on vabariigi, demokraatia ja õigusriigi eitamine. Vasakpoolsus ja parempoolsus eksisteerivad mõlemad demokraatlikus süsteemis. Natside ja kommunistide totalitarism hävitas demokraatia. Seetõttu ei olnud natsism parempoolne ja kommunism vasakpoolne. Natsism ja kommunism olid kõike.
See, kes alatähtsustab tänapäeval totalitarismi - olgu see natslik või kommunistlik -, on vastu õigusriigi tavadele ja demokraatiale. Muide, tüüpiline on, et Euroopa parempoolsed ei alatähtsusta natside kuritegusid, aga Euroopa vasakpoolsed alatähtsustavad kommunismi kuritegusid. See on vägagi selgelt näha sotsialistide ja kommunistide suhtumisest täna arutatavat teemat käsitleva resolutsiooni ettepanekusse. Siin istungisaalis ei hääleta me ajaloolise tõe üle, me hääletame meie endi ja meie moraalsete tõekspidamiste kohta kehtiva tõe üle.
(Aplaus)
Christopher Beazley
- Proua juhataja, miks on nõnda, et demokraadid on nii tagasihoidlikud, kui nad peavad nimetama diktaatoreid, samuti neid, kes pühendasid oma karjääri demokraatia vastu võitlemisele, riikide orjastamisele, nende tagakiusamisele, kes julgesid nende vastu sõna võtta, ja kes vastutavad kuritegude eest?
Täna õhtul ei räägi me totalitarismist, me ei räägi läbi lillede, me räägime Hitleri fašistlikust kuritegelikust diktatuurist ja Jossif Stalini kommunistlikust kuritegelikust diktatuurist. Kui ma olin 16-aastane, elasin ma Maini-äärses Frankfurdis, mis on Prahast kahetunnise tankisõidu kaugusel.
Minister, Alexander Dubček, keda me siin parlamendis austasime, püüdis kõigest väest seda süsteemi liberaliseerida. Ta rääkis kommunismi inimnäolisusest. Kommunismi mitteinimnäolisus oli aga Leonid Brežnev ning tema eel- ja järelkäijad.
Volinik, ma arvan, et kui me tahame on tõekspidamistele ustavaks jääda, peaksime kommunismi ja fašismi ohvreid austama. Me ei tohiks neil kaksikutest kurjategijatel - seda nad ju olid - vahet teha. Ainus erinevus on see, et Hitler kaotas ja Stalin võitis sõja.
Täna mälestas Euroopa Parlamendi president kolmest Balti riigist - Eestist, Lätist ja Leedust - küüditatuid. Aga minister, ka teie riik kannatas: Jan Palach kaotas oma elu. Ta püüdis meeleheitlikult näidata, milleni ta on võimeline minema, et näidata teda ümbritseva režiimi vastuvõetamatust. Mäletan, kuidas ma kuulasin 16-aastaselt Praha raadiot, kui tankid täitsid teie pealinnas Wenceslase väljaku. "Ärge unustage meid,” ütlesid teie vaprad kaasmaalased. Volinik, täna õhtul ei unusta me neid, kes kannatasid. Meil peab olema julgust nimetada need, kes selle eest vastutavad, aga me peame vaatama ka tulevikku, et mitte lubada sel mandril taas hitlerismi või stalinismi all kannatada.
(Aplaus)
Luis Yañez-Barnuevo García
- (ES) Proua juhataja, olen nõus, et me ei tohi unustada, samuti ei tohi me hakata tegema liiga peent vahet totalitarismi eri vormide vahel: poliitilisest vaatenurgast on need kõik väärt hukkamõistu ning kommunism ja fašism tegid sellele mandrile parandamatut kahju.
Täna oleme 27 riigist ja 500 miljonist inimesest koosnev ühinenud manner, kus valitsevad ühised väärtused nagu vabadus, demokraatia ja inimõigused; me peaksime ühtmoodi hukka mõistma nii totalitaarse kommunismi, mis hävitas Kesk- ja Ida-Euroopa, kui ka natsifašismi, mis hävitas aastaid varem mitmed Euroopa riigid, sealhulgas minu kodumaa.
Elasin 32 aastat Franco diktatuuri all ega unusta seda, nagu ka mõned teised sõna võtnud inimesed näiteks Kreekast või Portugalist ei ole unustanud oma minevikku.
Ka noorena pidasin ma alati meeles neid kannatusi, mida inimesed kogesid kommunistliku diktatuuri ajal. Ma ei ole olnud kunagi kommunist ja olen alati kommunismi hukka mõistnud. See ei takistanud mul Franco vastu võidelda ja tema süsteemi hukka mõista.
Võitlus on sama. Me peame võitlema samade põhimõtete ja väärtuste eest ning hoidma igavesti kõikide nende totalitarismivormide ohvrite mälestust.
Inese Vaidere
- (LV) Daamid ja härrad, 60 aastat tagasi küüditati Lätis ilma kohtuotsuseta 43 000 süütut inimest, sealhulgas lapsed ja vanurid. Kui selline asi peaks juhtuma nüüd Prantsusmaal, tähendaks see 1,3 miljoni inimese küüditamist. Sellepärast on oluline, et me saame täna rääkida totalitaarse kommunismi kuritegudest. Ei oleks õige jätta need kuriteod ajaloolaste pärusmaaks, nagu siin soovitati, kuni nende kuritegude tunnistajad ja ohvrid on meie seast lahkunud. Me ei tohi nende kuritegude olulisust vähendada ja me ei tohi neid eitada. Euroopa Parlament väitis oma kirjalikus deklaratsioonis selgesõnaliselt, et 23. august peab olema stalinismi ja natsismi ohvrite mälestuspäev ja keegi siin ei tohi seda ka eitada. Nõukogu peab selle Euroopa Parlamendi otsuse viivitamatult ellu viima, et sellised kuriteod enam kunagi tulevikus ei korduks.
Rihards Pīks
- (LV) Proua juhataja, härra minister, härra volinik, daamid ja härrad, arvan, et enamik neist, kes on Euroopa ajalugu uurinud, teab, et Teine maailmasõda algas 1. septembril 1939, kui Hitler tungis Poolasse. Palju vähem inimesi teab, et Hitler sai seda teha sellepärast, et 23. augustil 1939. aastal sõlmis ta Staliniga kokkuleppe - mittekallaletungilepingu. Veel väiksem arv inimesi teab, et Stalini režiimi toel varustati Hitlerit ja Hitleri armeed kaks aastat kütuse ja tööstusmaterjalidega, et Hitler saaks vallutada Lääne-Euroopa. Ning vaid käputäis inimesi teab, et 1930ndate jooksul valmistati Stalini jaoks ründerelvi, tanke ja õpetati välja langevarjureid. Hitleril oli ette valmistatud 400 langevarjurit, aga Stalinil oli vallutusvalmis miljon langevarjurit. Lisaks toetasid sellist välispoliitikat Nõukogude Liidu kommunistliku bolševike partei otsused. Kommunistliku partei paljudel suletud istungjärkudel võeti vastu otsuseid, et Lääne-Euroopa riigid tuleb riidu ajada, sest siis saab Nõukogude Liit nad vabastada. Veelgi enam: sisepoliitilistel põhjustel hakati 5. detsembril 1937 arreteerima ja hävitama kõiki lätlasi, kes olid jäänud elama nõukogude Venemaale. Kahe aasta jooksul tapeti Nõukogude Liidus elavatest lätlastest 70 000 ainult sellepärast, et nad olid lätlased. Seega, kuidas me peaksime nimetama sellist režiimi, kus välispoliitika oli agressiivne ja sisepoliitika oli suunatud riigi enda elanike hävitamisele? See oli totalitaarne, kuritegelik režiim, täpselt nagu natsism. Aitäh.
Csaba Sándor Tabajdi
- (HU) On raske kirjutada ühist Euroopa ajalugu, sest pärast Teist maailmasõda oli see Euroopa lääne- ja idaosal erinev. Kesk- ja Ida-Euroopa ja Balti riigid olid nii natsliku kui ka nõukogude diktatuuri ohvrid, aga me ei saa võrdsustada natsismi ja stalinismi.
Keegi ei eita, et stalinistliku diktatuuri ohvreid oli miljoneid, terveid rahvusi asustati ümber ja keegi ei saa seda olematuks pidada ega alatähtsustada. Holokaust - natsi-Saksamaa korraldatud juutide hävitamine vaid nende päritolu tõttu - oli metsikus, millele võrdväärset inimajaloos ei leidu.
Lääne-Euroopas ei mõisteta sageli, et meie jaoks tähendas natsismist vabastamine silmapilkset uut okupatsiooni, nõukogude repressioonide algust. Sellepärast suhtutakse vanades ja uutes liikmesriikides, eelkõige Balti riikides 9. maisse erinevalt, sest viimased kaotasid oma sõltumatuse ja nende intelligents hävitati.
Oleks hea, kui me tunnistaksime minevikku ilma poliitikata, ilma tänapäevase poliitilise eelarvamuseta, ja paneksime kirja ühise ajaloo. Nagu ütles Ungari luuletaja Attila József: "Mineviku tunnistamine on küllalt suur jõupingutus.”
Roberts Zīle
- (LV) Proua juhataja, mitmed kolleegid on juba maininud, et me mälestame täna nõukogude korra 60 aasta taguseid küüditamisi, mille käigus viidi inimesed Siberisse. Ent teame ka, kui raske on väljendada hukkamõistu kommunistliku korra suhtes samal määral kui teiste totalitaarsete režiimide suhtes. Selle taga on asjaolu, et jutt ei ole mitte ainult minevikust, vaid ka tulevikust. Sel nädalal sai teatavaks, et Lätis on Üksmeele Keskuse (ühendus, kelle vastvalitud esindajad ühinevad Euroopa Parlamendi sotsialistide fraktsiooniga) Euroopa Parlamendi saadikukandidaatide nimekirja esinumber Alfrēds Rubiks - Nõukogude Liidu kommunistliku partei Läti haru endine juht, kelle üle mõisteti Lätis režiimi kuritegude eest kohut. See on inimene, kes toetab kommunistlikku ideoloogiat ja kes seisis viimase hetkeni vastu Läti iseseisvuse taastamisele; nüüd valib teda riik, millest ta ise lahti ütles. See annab vastuse sellele, miks ka tulevikus on Euroopa Parlamendil raske kuritegusid võrdselt hukka mõista ning miks head ja halvad totalitaarsed režiimid jäävad alati püsima. Aitäh.
Marian-Jean Marinescu
. - (RO) Kommunism on petlik filosoofia. Teoorias räägib see heaolust, võrdsusest ja inimõiguste austamisest, aga praktikas on see tähendanud valesid, diskrimineerimist, viha ja isegi kuritegusid.
Kommunism tuleb kõikide meile kättesaadavate vahenditega hukka mõista. Seda tehti 2006. aastal Rumeenias riigi presidendi sõnade läbi tema poolt selleks otstarbeks kokku kutsutud komisjoni koostatud raporti tulemusena.
Kommunism muudab olematuks kõik, mis tähistab vabadust, ja paneb inimesed süsteemist sõltuma. See, kes ei ole elanud kommunismi ajal, ei suuda kunagi mõista, kui palju totalitaarne süsteem võib inimese elu ja mõtteviisi mõjutada.
Kui ma suudaksin kella tagasi keerata, paneksin ma need, kes on kogu oma elu elanud kapitalistliku korra ajal ja igatsevad kommunismi, elama 1980. aastate Rumeeniasse.
Rumeenias kehtestati kommunistlik kord Vene vägede abiga ning sadade töölaagrites ja vanglates oma elu kaotanud inimeste elude arvel. Kadusid poliitikud, intellektuaalid, talunikud, erinevate usutunnistuste esindajad ja üldse inimesed, kes olid ühiskonna parimad esindajad ja kelle ainus süü oli allumatus totalitaarsele süsteemile.
Pankrotis majandussüsteemi suuri probleeme saab piisavate meetmetega lahendada, aga inimestel on vaja aega, et unustada, andestada ja uue eluviisiga harjuda, ka siis, kui see on võrratult parem.
Demokraatia on andnud mõtte-, väljendus- ja liikumisvabaduse. See peab andma ka turvatunde tulevikuks. Kaupade puudumisest ja nende ostmiseks vajalike vahendite nappusest tingitud vaesus on ühesugune. Päeval, mis saame lõplikult jagu vaesusest, kaob kogu kommunism igaveseks.
Kolleegid, Rumeenia ja teised Ida-Euroopa riigid sattusid selle süsteemi ikkesse nende maailmariikide juhtide otsusel, kellest vaid üks oli kommunist. Teised esindasid demokraatlikke süsteeme.
Ärge unustage seda ajaloolist tõde, kui endiste kommunistlike riikide - olgu nad siis Euroopa Liidu liikmed või mitte - praegust olukorda või tulevikku hindate või nende kohta oma arvamust kujundate.
Ljudmila Novak
- (SL) Tuleb kahetsusega tõdeda, et üheski endises kommunistlikus riigis ei ole Teise maailmasõja järel toimepandud kommunismi kuritegusid veel täielikult läbi uuritud ja tunnistatud.
Et need režiimid olid pärast sõda võimul kümneid aastaid, õnnestus tolle aja võimukandjatel enamik tõendusmaterjalist hävitada. Sellepärast ei olegi kurjategijaid isegi nimepidi välja öeldud, rääkimata siis nende süüdimõistmisest. Ajaloo panid kirja võitjad.
Euroopa Liit peab nõudma kõikidelt riikidelt, kus varem valitses kommunistlik kord, et nad lubaksid ajaloolastel teha uurimistööd ja panna kogu sõjajärgse ajastu tõe kooliõpikutesse. Samuti peaksid nad kirjutama lääne liitlasvägedest, kes on süüdi põgenike väljaandmises kommunistidele.
Peale selle peab Euroopa Liit nõudma kõikidelt liikmesriikidelt, et nad kaaluksid selliste tänavate ja väljakute ümbernimetamist, mis on nime saanud vastuoluliste kangelaste järgi, kes vastutasid oma toonase ameti tõttu paljude sõjajärgsete tapmiste eest; selliseks kangelaseks on näiteks Tito Jugoslaavias.
Ewa Tomaszewska
- (PL) Proua juhataja, kui ma kuulen siin istungisaalis, et kommunistid ei ole nõus langetama oma päid vaatamata Valge mere ja Läänemere vahelise kanali ehituse miljonitele ohvritele, paljudest riikidest Siberisse saadetud miljonitele inimestele (kelle hulgas oli ka venelasi, aga juba ainuüksi poolakaid oli miljoneid) ning tervete rahvuste, näiteks Krimmi tatarlaste surmamõistmisele, hämmastab ja vihastab see mind.
Ratsaväekapten Pilecki, kes läks vabatahtlikult Auschwitzi ja kelle kommunistid hiljem vangi võtsid, ütles oma naisele: "Auschwitz oli selle kõrval lapsemäng.” Minu riiki mõjutasid mõlemad totalitaarsed süsteemid ja haavad ei ole veel praegugi täielikult paranenud. Ühelgi sellisel süsteemil ei ole õigust eksisteerida. Me peame austama neid, kes võitlesid totalitarismi vastu, ja me peame austama ohvrite mälestust.
Bogusław Sonik
- (PL) Proua juhataja, Euroopa Ühendus peab tegema kõik selleks, et hoida elus mälestust kangelastest ja mitte lubada totalitaristlike kuritegude tühiseks pidamist. Nende saatus, kes hakkasid vastu, kes, nagu ratsaväekapten Pilecki, mõrvati, peab meil alati meeles olema, eelkõige sellepärast, et Euroopa ühendamise idee tekkis natsismi ja kommunismi vastaste peas. Lisaks hoidis just see idee ära uued konfliktid ja totalitaarsete režiimide tekkimise pärast sõja lõppu.
Rahvusvahelise totalitarismivastase võitluse kangelaste mälestuspäeva kehtestamine oleks samm 20. sajandi Euroopa ajaloo ühtse mõistmise suunas ning osa ühisest võitlusest vastastikuste eelarvamuste ja ajalooliste faktide mittetundmise vastu. Kui me ei lase eurooplastel unustada totalitaarsete režiimide - natside ja kommunistide - kuritegusid, võime loota, et meie mandril ei leia enam kunagi aset sellised traagilised sündmused.
György Schöpflin
- Proua juhataja, meie arutelul on veel üks tahk. Mineviku tervikpilti ei vaja hädasti mitte ainult ühinenud Euroopa, vaid eelkõige ka Euroopa vasakpoolsed.
Ilma oma minevikku põhjalikult uurimata peavad mõne endise kommunistliku riigi vasakpoolsed elama - omal sunnil - valeminevikuga, minevikuga, kust on kõik valusad sündmused välja roogitud. See paneb vasakpoolseid seda valeminevikku kaitsma ja seeläbi väheneb nende demokraatlik usaldusväärsus. Kui lääne vasakpoolsed aktsepteerivad ümberorganiseerumata postkommunistlikke vasakpoolseid õiguspärase partnerina, tekib ka neil sundus seda andestamatut minevikku kaitsta. Seetõttu nõrgeneb sel määral ka nende demokraatlikkus.
Csaba Sógor
- Proua juhataja, Euroopal on totalitarismi ja põhivabaduste piiramise poolest tormiline ajalugu. Mõnes Euroopa osas iseloomustasid 20. sajandit sellised totalitaarsed režiimid.
Tänapäeval on meie moraalne kohustus tagada, et igal Euroopa Liidu kodanikul oleksid võrdsed õigused. On väga oluline, et EL toetaks ka vähemuste õigusi, eelkõige sellepärast, et paljud riigid maailmas sellised põhiõigusi ei austa.
Samas tahaksin märkida, et kuigi EL võtab sõna näiteks Tiibetis leviva diskrimineerimise ja inimõiguste rikkumise vastu, on meile kõigile selge, et isegi Euroopa Liidus on rahvus- ja keelevähemusi, keda püütakse väga sageli kultuuriliselt ja keeleliselt assimileerida. See mõne ELi rahvusriigi tava tuleks tõsiselt läbi vaadata.
Üks selline näide on Rumeenia ungarlased, keda minagi esindan.
Zbigniew Zaleski
- (PL) Proua juhataja, härra Szájeri ettepanek kehtestada totalitarismiohvrite mälestuspäev on täitsa õige. Minu arvates on see õige sellepärast, et kui natside õudused on üsna hästi teada ja isegi mõned sakslased on püüdnud sellest aru saada, siis paradoksaalselt vähe on teada stalinismi kohta. Paradoks on selles, et isegi Stalini enda riigi siberlased arvasid, et ta on hea mees ja et Venemaa hädade põhjus on mujal.
Me ei kuule neid miljoneid, kes Siberis elu kaotasid, ja me ei saa kunagi teada, kuidas nad kannatasid, aga ma tean üht ohvrit, kes on veel elus. Ta tunneb endiselt - isegi kui ta lihtsalt tänaval käib - et temast on elu kadunud. See on Siberisse saatmise tagajärg. Ellujäänud teavad, milline piin see oli. Vene keeles on kõnekäänd (parlamendiliige ütles mõned venekeelsed sõnad), mis tähendab, et kui sa pole seal olnud, siis jõuad sinna ja kui sa oled seal olnud, siis sa seda ei unusta. Arvan, et peame rääkima avalikult mõlemast totalitarismivormist.
Vytautas Landsbergis
- Proua juhataja, me peame tegema kõik, mis meie võimuses, et peatada Euroopa moraalne allakäik. Oportunism on kõige silmatorkavam, kui eelmisel sajandil sooritatud räiged inimsusevastased kuriteod jäetakse tähelepanuta. Kahjuks kaasneb sellise kommunistliku totalitarismi kuritegude eiramisega kõikide Saksamaa, Venemaa ja teiste riikide neonatside küsimus, et kui nõukogude kurjategijatele andestatakse, siis miks ei tehta seda natsidega?
Selle halva nähtuse juured on Nürnbergis, kus natsid mõisteti Teises maailmasõjas Staliniga vandenõu algatamise osas õigeks. Suurim kuritegu jäeti menetluse huvides kõrvale. Miks? Sest kaks olulist aastat oli tribunali kohal Stalini - Hitleri vaste - vari. Isegi siis andis lääs nõukogude režiimile moraalselt alla. Aga pole põhjust jääda igaveseks piiratud mõttelaadiga ja kartlikuks.
Alexandr Vondra
Daamid ja härrad, lõpetan täna oma sõnavõtu tšehhi keeles. Püüan mõned siin esitatud küsimused kokku võtta ja samal ajal neile ka vastata. Minu arust on siin kolm teemat. Kõigepealt tahaksin tänada kõiki, kes osalesid eelmisel nädalal peetud kuulamisel ja sellel parlamendi istungil toimuvas arutelus. Kui see oli üle pika aja esimene arutelu, siis on see ju hea ja minu arust on esimene järeldus see, et me peame seda arutelu juhtima ja sellega jätkama. See on mälu ja südametunnistuse platvormi eesmärk. Miks on vaja sellist Euroopa tasandil platvormi? See on vajalik, et unustada. Kui me mineviku unustame, anname sellele loomulikult võimaluse tulevikus tagaukse kaudu naasta. Samuti on see platvorm võimalus võidelda mineviku kuritegude alatähtsustamise vastu. Hitler ja Stalin on ühesugused. Muidugi oli riike, kus natsism aitas kaasa sellele järgnenud kommunismi kehtestamisele ja sellega seotud kuritegudele. Aga igasugune alatähtsustamine - ja ma ei taha siin poliitiliseks muutuda - igasugune alatähtsustamine on äärmiselt ohtlik.
Teiseks peame säilitama ajalooteadlikkuse Euroopa hariduses. Ja siin peaksime minu arvates suurendama finantsvahendeid, et teadmised Euroopa totalitaarsest minevikust leiaksid koha hariduses. See oli üks eelmisel nädalal toimunud kuulamise järeldus. Selleks on vaja vahendeid ning tahaksin tänada komisjoni ja eelkõige volinik Figel'i selle eest, et komisjon on nõus selles asjas koostööd tegema.
Viimane, aga sugugi mitte vähemtähtis on küsimus, kuhu arutelu peaks välja viima. Eesistumisperiood on lühike - see kestab vaid kuus kuud. Jäänud on veel pool sellest ajast ja loomulikult ei arva ma, et suudame saavutada võimatut, kui parlament läheb vaheajale, aga ma tõesti leian, et teatud asutuste loomine - olgu need siis muuseumid, uurimisinstituudid või sihtasutused - on see, mida me vajame. Eelmise nädala kuulamisel astusid ühiselt üles mitmete selliste asutuste esindajad liikmesriikidest ja minu arvates on selliseid asutusi ka Euroopa tasandil väga vaja. Ent selle ülesandega peavad tegelema järjepidevust tagavad organid, mitte kuue kuu tagant vahetuv eesistujariik. Kui meie ülesanne oli aidata kaasa teatud arutelu tekkimisele, siis tahaksin teid veel kord tänada sellele reageerimise eest ja kutsun üles neid, kelle ülesanne on tagada järjepidevus tulevikus, seda arutelu jätkama ja ühel päeval viib see ehk tõesti selliste asutuste loomiseni.
Ján Figel'
Selgitasin juba sissejuhatuses komisjoni ülesande sisu ja võin vaid veel kord kinnitada, et meil on olemas nii valmisolek kui ka tahe, mis on ka oluline. Kui Euroopa Komisjon on nõus selles protsessis abiks olema, siis mainisin juba järgmisi etappe, mis hõlmavad liikmesriikide selle valdkonna erinevate meetodite ja mehhanismide uurimist ja oodatud raporti esitamist järgmisel aastal. Ent tahan ka lisada midagi, mis puudutab seda arutelu vaid pinnapealselt. Mõned sõnavõtnud rõhutasid, et on kommunismi kokkuvarisemise, Berliini müüri ja Euroopas raudse eesriide langemise 20. aastapäev ja palju aega on möödas. Minu arust ei ole kunagi liiga hilja ja parlamendist, sellest hiljuti suurenenud Euroopa Parlamendist oleks hooletu mitte esineda avaldusega totalitaarse kommunismi kuritegude kohta ja mitte algatada arutelu, sest paljud inimesed, kes on siia tulnud, on totalitarismi kogenud ja õigupoolest oligi enamik arutelus osalejaid pärit uutest liikmesriikidest.
Ka mina elasin enamuse oma elust Tšehhoslovakkias totalitaarse süsteemi ajal ning võin isikliku ja kõikide asjaosaliste üldise kogemuse põhjal öelda, et me peame looma Euroopa mälu, Euroopa vennaskonna ning samal ajal soodustama protsesse, mis takistavad totalitarismi naasmist ja selle kuritegude tühiseks pidamist ja eitamist või tõe eitamist. Nende kuritegude eitamine ei ole võrdväärne mitte ainult tõe, vaid ka eetika ja moraali alatähtsustamisega, mis tekitab aina enam probleeme ja arusaama, et inimeste kõrvaldamisega kaob ka probleem. Idee sellest, et kui pole inimest, pole probleemi, oli üks Stalini põhimõtteid.
Ma näen ELi laienemist avaramalt ja just sellepärast suudan eristada totalitarismi erinevaid vorme, mida mainiti - erinevaid vorme erinevates riikides. Meie kohustus on need määratleda, neid mäletada ning võtta hüvitavad, rehabiliteerivad, õiglust jalule seadvad, tõde ülemaks pidavad, inimväärikust austavad ja kõik muud vabaduse ja demokraatia vaatenurgast sobivad meetmed.
Samuti tunneme me minu arvates sageli, et ohud tulevad kaugelt väljastpoolt ning et tänapäevasel maailma jagunemisel ei ole mingit seost religiooni, tsivilisatsiooni ega kultuuriga, vaid ühelt poolt hoopis elu ja inimeste (inimõigused) austamisega ja teiselt poolt ükskõik missuguse fanatismiga. On mitmesugust fanatismi. Tunneme seda ka tänapäeva maailmas ja just sellepärast ongi Alexandr Vondra mainitud haridus nii oluline - et nii noored kui ka mitte enam nii noored oskaksid eristada inimeste austamist ning eri vormides ekstremismi, populismi, natsionalismi või fanatismi.
Lõpetuseks tahaksin rõhutada, et Euroopa Komisjon toetab siiralt seda protsessi ja otsib viise, kuidas sellele kaasa aidata. See arutelu on vaid üks samm, tulemas on aga veel teisigi asju. Me peame liikmesriigi tasandil tegema palju enam. Tahaksin lõpetuseks öelda, et ELi praegune laienemine on võimalik tänu paljude inimeste ohverdustele ja et see ei ole toimunud mingi automaatse protsessina. Ei ühinenud Euroopa, demokraatia, vabadus ega õigusriik ei tekkinud automaatselt, vaid tohutute jõupingutuste ja sagedase verevalamise tulemusel. Me ei tohi seda unustada.
Päris lõpetuseks tahaksin korrata (vist) Tunne Kelami öeldut, et liidu laienemine ei ole ainult geograafiline ega tähenda ainult turgude ja riikide arvu suurenemist, vaid ka teadlikkuse, mälu, austamise ja vastutuse suurenemist. Kui suudame selle kaasata protsessi, mida me nüüd tähistame - viie aasta möödumist laienemisest -, oleme valmis edasisteks protsessideks ja tulevikuks. Kui me ei suuda seda kaasata, on see tee palju raskem. Suur tänu ja edu teile mitte ainult mälu, vaid ka vastutuse avardamisel!
Juhataja
Arutelu on lõppenud.
Hääletus toimub järgmisel osaistungjärgul.
Kirjalikud avaldused (kodukorra artikkel 142)
Slavi Binev  
kirjalikult. - (BG) Õiglus on üks Euroopa põhiväärtusi.
Olen kolleegidega UENist ja nende esitatud resolutsiooniga nõus ja rõhutan, et EL on asutatud õigusriigi põhimõttel, mis on üks demokraatia põhijooni. Just selle põhimõtte alusel peavad toimuma parlamendivalimised. Bulgaarias näitab aga häälte ostmine hoopis vastupidist.
Pärast seda, kui erakonnad GERB (Kodanikud Euroopa Arengu Poolt Bulgaarias), DPS (Liikumine Õiguste ja Vabaduste Eest) ja BSP (Bulgaaria Sotsialistlik Partei) kahjustasid eelmisi kohalikke valimisi korduvalt jõhkra häälteostmisega, jäi tavakodanikele tunne, et neil ei ole õigust oma valikut teha. Seetõttu on nad palju tõrksamad taas valimistel hääletama.
Hoolimata kehtivast kriminaalseadustikust ja paljudest märkidest õigusrikkumiste kohta, ei ole mitte ühtegi komisjoni aruandes nimetatud isikut nendes kuritegudes süüdi mõistetud, sest asjaomased õiguskaitseorganid ei soovi ilmselgelt häälte ostmist lõpetada. Bulgaarias näitavad kohtunikud üles otsustavuse puudumist ja hästituntud kurjategijad valmistuvad taas valimiskampaaniaks, samal ajal kui häälte müüjad otsivad uusi ostjaid, kes teeksid parima pakkumise.
Ma tahan rõhutada, et senikaua, kuni Bulgaarias on niisugused õigusrikkumised lubatud ja riik selle suhtes midagi ei tee, jäetakse ausad valijad tegelikult ilma ühest peamisest inimõigusest - õigusest valida. Ma nõuan tungivalt, et parlament võtaks selles küsimuses midagi ette.
Filip Kaczmarek  
Daamid ja härrad, totalitarismiga on Euroopas see probleem, et liikmesriikide kogemused on selles valdkonnas väga erinevad. Paljud eurooplased lihtsalt ei tea, milline oli elu totalitaristliku korra ajal, ja inimesel, kes ei saa aru totalitarismist, on kalduvus sellise süsteemi sooritatud kuritegusid eirata, pidades neid ajaloo loomulikku kulgu kuuluvateks sündmusteks. Ent kommunism ja fašism mitte ainult ei võidelnud enamiku euroopalike väärtuste vastu, vaid olid oma haigete ja väärastunud ideede nimel valmis rikkuma kõiki eetikapõhimõtteid - ja need süsteemid tegelikult rikkusidki neid, tuues valu, piinu ja surma miljonitele inimestele.
Mida enam eurooplasi teab totalitarismi tõelist palet, seda parem Euroopa Liidu tulevikule. See ei ole miljonite inimeste kannatuste mälestamine. See on paljude Euroopa riikide endiste ja veel praegustegi totalitaristlike tavade dramaatiliste tagajärgede mõistmine. Solidaarsus, vabadus, osavõtlikkus, sallivus, dialoog - kõik need väärtused näivad totalitarismikogemusega inimestele veidi teistsugused. Pidagem seda meeles. Rahvusvahelise totalitarismivastase võitluse kangelaste päeva kehtestamine aitaks kahtlemata tõsta teadlikkust valusast minevikust. See omakorda vähendaks eelarvamusi ja stereotüüpe ning suurendaks lootust, et me ei pea enam kunagi Euroopas totalitarismi kogema.
(Istung katkestati kell 20.15 ja seda jätkati kell 21.00.)
