Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 20. september 2001, for genoptaget.

Erklæring af formanden
Formanden
Kære kolleger, som De ved, og sikkert kan forestille Dem, skal jeg ved åbningen af denne mødeperiode desværre afgive erklæring om en række katastrofale begivenheder, der har kostet mange ofre. Jeg foreslår i forbindelse med disse katastofer, at vi iagttager et minuts stilhed til ære for ofrerne.
I Toulouse skete der den 21. september en katastrofe uden sidestykke, som kostede 29 mennesker livet og sårede 2.500. Sorgen i de dødes og de såredes familier og befolkningens rådvildhed har chokeret os alle og gjort os alle meget triste. Efter eksplosionen i fabrikken AZF udtrykte jeg personligt og på Europa-Parlamentets vegne vores dybeste medfølelse og sympati til borgmesteren i Toulouse, hr. Douste-Blazy, og byens indbyggere. På nuværende tidspunkt er årsagerne til denne katastrofe endnu ukendte. Men én ting er sikkert: Frankrig, men også samtlige EU-medlemslande, bør absolut bestræbe sig på, at en sådan katastrofe bliver den sidste. Der mangler beviser for, at man ikke længere vil tolerere dette alle de steder, hvor lignende mulige risici findes. Menneskers sikkerhed må aldrig tilsidesættes af skødesløshed, passivitet eller af hungren efter økonomiske interesser.
Endnu en gang, denne gang i Nordirland, er en journalist, Martin O'Hagan, blevet myrdet i EU af terrorister, der kun har et mål, nemlig at sprede rædsel ved først og fremmest at angribe dem, hvis arbejde består i at informere. Ved at begå denne gemene handling krænkede udøverne de grundlæggende værdier, som EU hviler på, nemlig værdier om ret til livet, retsstatsprincippet og ytringsfriheden. Sådanne terrorhandlinger må ikke under nogen omstændigheder drage tvivl om bestræbelserne fra alle dem, der - på trods af de vanskeligheder, de møder - ufortrødent arbejder videre, så fredsprocessen endelig kan afsluttes.
Den 27. september kostede en forfærdelig massakre, der blev udført af en uligevægtig person, i lokalparlamentet i den schweiziske kanton Zug desværre 14 medlemmer af lokalparlamentet og lokalregeringen livet. Ca. 10 øvrige personer blev såret. Så snart jeg fik kendskab til denne blodige handling, udtrykte jeg på alles vegne vores dybeste kondolence til myndighederne, og jeg udtrykte vores dybeste medfølelse med ofrenes og de såredes familier.
Vi har lige i eftermiddag fået at vide, at et selvmordsattentat har fundet sted mod parlamentet i Kashmir i Indien. Dette modbydelige angreb har indtil nu kostet 22 døde og ca. 30 sårede. Eksplosionen anrettede ligeledes meget store skader på parlamentetsbygningen. Dette attentat har chokeret os og har gjort os triste.
Kære kolleger, jeg foreslår, at vi viser en stille ære for disse ofre, og anmoder Dem om, at vi nu iagttager et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)
  
Indlæg til proceduren:

Onesta (Verts/ALE). (FR) Fru formand, kære kolleger, jeg takker Dem for Deres sympati og medfølelse i forbindelse med begivenheden i Toulouse. Fredag morgen for ca. 10 dage siden var jeg i mit hjem, der ligger mindre end 2 km fra eksplosionsstedet, og jeg kan sige Dem, at jeg nu ved, hvad en tragisk begivenhed er. Vi har alle her set billederne på tv. Jeg tror og er endda helt sikker på, at alle de kolleger, der kommer fra min region, fru Ainardi, fru De Veyrac og hr. Rod, sammen med mig takker alle kollegerne for deres sympati og medfølelse.
Jeg vil for øvrigt vise Dem en affaldsspand af metal, som er helt ramponeret og forbrændt, og som jeg samlede op ved fabrikken mere end 1 km fra eksplosionsstedet. Forestil Dem, hvordan ligene, der blev fundet i den sydlige del af Toulouse, så ud!
Kære kolleger, efter det øjebliks stilhed, som vi iagttog i begyndelsen af den forhandling, som vi skal til at i gang med, bør vi nu komme med udtalelser, der kan genoprette tilliden i de befolkninger, der er bange for disse bomber, hvilket vil sige alle steder, og som De sagde, fru formand, bør vi gennem vores afstemninger i denne uge og ved at tage modige beslutninger bidrage til, at katastrofen i Toulouse virkelig bliver den sidste i en allerede alt for lang række.

Formanden
Kære kolleger, hvis De er enige med mig, foreslår jeg undtagelsesvis og på grund af omfanget af de katastrofer, som vi taler om, at jeg undtagelsesvis giver ordet til de kolleger, som ønsker at få det.

Barón Crespo
Fru formand, af det, De lige sagde, fremgår det, at vi i disse tider skal være særligt forsigtige med, hvad vi udtaler os om offentligt, og det er bemærkelsesværdigt, at De talte om fire katastrofer, hvoraf to fandt sted i eller omkring et parlament, nemlig i Schweiz og i Kashmir.
Jeg siger dette, fordi jeg i dette øjeblik ønsker at udtrykke min og min gruppes solidaritet med de erklæringer, som er blevet fremsat af hr. Prodi, formand for Kommissionen, hr. Patten, næstformand i Kommissionen, hr. Michel, formand for Rådet, og hr. Chirac, Frankrigs præsident, og i dette tilfælde beklager jeg, at hans myndige, modige og altid betimelige stemme mangler i forbindelse med de uheldige offentlige udtalelser om den vestlige civilisations påståede overlegenhed over de øvrige civilisationer, som for nylig er blevet fremsat af hr. Berlusconi, formand for Republikken Italiens ministerråd.
På nuværende tidspunkt finder jeg det særligt vigtigt, at vi i Europa-Parlamentet endnu en gang med syvtommersøm slår fast, at vi ikke står over for et sammenstød mellem civilisationer, men at vi skal forsvare nogle værdier, som er fælles for hele menneskeheden. Derfor mener jeg, at det er vigtigt, at vi i Europa-Parlamentet klart fastsætter og udtrykker en linje, som ikke kun er min gruppes linje, og her henvender jeg mig til hr. Poettering for at sige, at jeg var den første, der klappede, da han på det ekstraordinære plenarmøde i anledning af angrebene den 11. september udtrykkeligt citerede Anwar al-Sadats erklæringer her i Parlamentet.
Jeg mener, at udtalelser som hr. Berlusconis bør kritiseres af os alle, og jeg håber - for det er ikke første gang - at de ikke gentages, for de er til stor skade for den europæiske sag i hele verden.
(Bifald fra venstre)

Wurtz
Fru formand, jeg fortsætter med samme emne. Siden den 11. september har der her været stor enighed om, at det er nødvendigt at forkaste enhver sammenblanding, der forsøger at påvise den uacceptable og farlige teori om konflikt mellem kulturer.
På den anden side husker vi de bemærkninger, der med samme formål blev fremsat af hr. Solana, som anbefalede ikke at skabe splittelse, hvilket ville være en meget alvorlig fejl. Og hermed også sagt i hvor høj grad hr. Berlusconis helt utrolige og dybt skandaløse bemærkninger tvinger os til at reagere meget skarpt, først og fremmest ved hårdt at fordømme den forældede forestilling om den vestlige og kristne verdens såkaldte overlegenhed, dernæst ved vedtagelsen af et forslag, der i henhold til ånden i Nice-traktatens artikel 7 dels vil give Rådet mulighed for at konstatere, om der findes en reel risiko i en medlemsstat for alvorlig tilsidesættelse af Unionens grundlæggende principper, og dels mulighed for at give henstillinger til medlemsstaten.
Fru formand, jeg foreslår derfor, at Formandskonferencen undersøger, hvilken væsentlig politisk handling det er relevant at vedtage i denne forbindelse.
(Bifald fra GUE/NGL-Gruppen)

Poettering
Fru formand, jeg vil gerne på min gruppes vegne gentage, hvad jeg sagde den 12. september - og jeg tror, at alle her i Europa-Parlamentet var enige med mig - nemlig at den terror, der udøves af mennesker, ikke må forveksles med den fredselskende islamiske tro!
Jeg kan huske den storartede tale, som Anwar al-Sadat holdt den 10. februar 1981 i Europa-Parlamentet - dengang i Luxembourg - hvor han sagde: "Islam er en kærlighedens religion og ikke en hadets religion". Jeg vil gerne endnu en gang konstatere på min gruppes vegne, at vi gør indsigelse imod enhver retorik, der giver udtryk for clash of civilisations, og at vi ønsker et partnerskab og et venskab med alle fredselskende arabiske og islamiske lande. Netop derfor har jeg jo foreslået, at vi indkalder Forummet for Middelhavsområdet. Sådan som jeg forstår det, har De, fru formand, også til hensigt at forelægge os et tilsvarende forslag på torsdag.
Da jeg blev tiltalt personligt, vil jeg gerne henvise til misforståelser, som kan føres tilbage til en kommissær. Vi aftalte under Formandskonferencen - hr. Barón Crespo kunne ikke være til stede sidste torsdag - at vi ikke vil gøre det til genstand for debat her i plenarforsamlingen, men at vi torsdag under Formandskonferencen ville diskutere med kommissæren, hvilke udtalelser der er faldet. Jeg gentager her på min gruppes vegne: Vi rækker hånden frem til hver eneste fredselskende muslim, hvor end han har hjemme i denne verden, det være sig uden for EU, i de arabiske og islamiske stater eller i et land i EU. Vi ønsker fred, partnerskab og venskab med alle muslimer, der viser god vilje!

Banotti
Fru formand, lad mig starte med at lykønske Dem med Deres tale til regeringscheferne på mødet i Bruxelles. Parlamentet var repræsenteret, jeg var der også, og jeg synes, De anslog den rette tone på vegne af Parlamentet.

Katiforis
Fru formand, efter min mening bærer vi et stort ansvar for de ting, der er sket, og vores reaktioner bør være kendetegnet af den fornødne alvor. Efter min mening bør dette ikke kun gælde for os, men også for de statsledere, der har søgt om medlemskab af EU. Derfor vil jeg gerne med beklagelse påpege hr. Ecevits udtalelser, hvor han forsøger at opnå en billig sejr for terrorhandlingerne ved at begynde at fremsætte beskyldninger om terrorisme mod republikken Cypern, samtidig med at han selv ulovligt, sådan som De ganske rigtigt udtalte under Deres besøg i Athen, holder det nordlige Cypern besat.

De Rossa
Fru formand, jeg vil gerne sige et par ord om journalisten Martin O'Hagan, som blev myrdet i Nordirland for et par dage siden. Han var en frygtløs journalist, der i mange år utrætteligt belyste den gråzone i samfundet, hvor kriminalitet, politisk terrorisme og politisk ekstremisme mødes. Han har betalt den højeste pris for sit mod.
Det er en sørgelig del af verdensbilledet i dag, at flere hundrede journalister om året dør på grund af deres arbejde for at tjene og oplyse offentligheden. Det sker ikke særlig tit i demokratiske lande, og det er derfor ekstra foruroligende, at journalister i Nordirland på denne måde udsættes for risiko. De få ord, jeg har sagt om Martin O'Hagan, kan slet ikke beskrive det chok og den forfærdelse, som alle irere uanset politisk eller religiøst tilhørsforhold føler ved denne ugerning.
Jeg kunne tænke mig at drage en parallel til andre sager, som vi har drøftet under tidligere mødeperioder, og som vi sikkert vil drøfte igen i løbet af denne uge, og komme med en bemærkning om det sprog, vi benytter til at beskrive disse terrorister. Vi bør holde op med at kalde dem protestanter, katolikker eller muslimer. De er politiske ekstremister. Det er vigtigt, at vi skelner her.

Vi taler her om mennesker, som bekender sig til en eller anden religion, eller slet ingen, men deres budskaber er politiske, og det eneste, de har til fælles, er deres foragt for demokrati og medmenneskelighed.
(Bifald)

Swoboda
Fru formand, som parlamentsmedlem føler jeg mig først og fremmest repræsenteret af formanden for Europa-Parlamentet, og derfor vil jeg gerne rette en meget konkret forespørgsel til Dem i forbindelse med det, som Enrique Barón Crespo har sagt. Den italienske ministerpræsidents erklæring er blevet kritiseret af mange. Den er bl.a. og det kan man være overrasket over - blevet kritiseret af hr. Haider, hvem det var for meget fremmedhad.
Fru formand, De er en person, som altid har været fortaler for dialogen med islam, og De har også taget konkrete skridt. Deres politik står i modsætning til det, som hr. Berlusconi har sagt. I betragtning af det faktum, at De i andre situationer har fundet meget klare ord - som det ikke altid har været let for mig at forsvare derhjemme, men som jeg dog har forsvaret, fordi jeg altid har påskønnet Deres tydelige sprog - er det efter min mening vigtigt, at De i denne forbindelse, fru formand, finder lige så klare og entydige ord. Det vil jeg gerne bede Dem om.
Måske er disse ord undgået min opmærksomhed, måske har jeg ikke hørt dem eller ikke læst dem. Jeg beder Dem om tydeligt at repræsentere Europa-Parlamentets holdning over for disse udtalelser. Europa-Parlamentet er altid gået ind for dialog og har også altid ført dialog. Hele vores eksistens som parlament hænger sammen med religionernes dialog, med kulturernes dialog, og jeg tror, at De som formand for Parlamentet også klart og utvetydigt bør sige det ved denne lejlighed.
(Bifald fra PSE-Gruppen)

Formanden
Hr. Swoboda, jeg er meget overrasket over det, jeg hører, for jeg mener virkelig, at jeg siden den 11. september i vid udstrækning har reageret, hvad enten det har været gennem kommunikéer, ved fru Banottis tale eller i forbindelse med hr. Berlusconis bemærkninger. Hvis De følger godt med i Deres formands rejser og officielle besøg, ville De have konstateret dette. Jeg vil give Dem et lille presseklip, som er yderst lærerigt, og jeg tror, at De vil blive overvældet. Jeg mener selv, at jeg måske var en af de første - nu da De giver mig mulighed for at sige det - til at gøre opmærksom på risikoen for sammenblanding. Det var helt naturligt som formand, og jeg vidste, at det ville give genlyd i hele Europa-Parlamentet, når jeg sagde det, og jeg sagde det virkelig meget klart i min første erklæring. De kan måske huske det. Det var ved åbningen af det ekstraordinære møde, som vi afholdt om onsdagen, og senere dagen efter. Men jeg giver Dem alt dette.

Santini
Fru formand, jeg er overrasket og skuffet over, at formanden for en stor politisk gruppe som De Europæiske Socialdemokraters Gruppe rider med på den bølge af falsk og intolerant polemik, som er opstået i Italiens politiske debat, og som det er absurd at forestille sig, at man også skal tage op her i Parlamentet, eftersom spørgsmålet allerede er blevet grundigt behandlet i Italien, og eftersom det absolut ikke afspejler en europæisk problematik, men udelukkende en misforståelse eller rettere det, der er værre, nemlig en bevidst misfortolkning af en sætning, som kunne fortolkes på en anden måde.
Desuden har den italienske ministerpræsident Berlusconi i rig udstrækning forklaret, hvad han mente med sin udtalelse, og hensigterne med denne var yderst positive. Forskellen på de to kulturer er tydelig, og han ønskede udelukkende at understrege og bemærke, at der er stor forskel, når det gælder den ægte frihed, som vi har i Vesten, og som ikke eksisterer i Østen, de lige muligheder for mænd og kvinder, som vi har i Vesten, og som man nægter folk i Østen, og alle de kulturforskelle, som unægtelig eksisterer. Det var det, som ministerpræsident Berlusconi mente med sin sætning, men alle fortolkede denne sætning på deres egen måde, når de læste eller hørte den.
Det ville ligefrem være farligt for Parlamentet at spekulere i en sådan udtalelse på dette vanskelige tidspunkt, fru formand, hvor vi har brug for klarhed, gennemsigtighed, en positiv indstilling - og ikke en ondskabsfuld debat - og hvor vi ikke mindst har brug for evnen - som modparten tilsyneladende ikke har - til at række hånden ud og forstå ordene i deres positive betydning og ikke nødvendigvis i deres negative betydning.
Vi agter derfor at forkaste ethvert initiativ, der tager sigte på at indlede en forenklet procedure, sådan som der var en, der foreslog.

Formanden
Kære kolleger, jeg sagde, at jeg undtagelsesvis accepterede at flytte indlæggene, da jeg troede, at De ønskede at tale om de forfærdelige katastrofer, som jeg desværre skulle nævne. I det øjeblik, hvor det ikke længere er tilfældet, vil vi gøre, som vi plejer, det vil sige, at jeg gemmer alle disse indlæg, som vi får at høre umiddelbart efter fastsættelsen af dagsordenen. En del kolleger har anmodet mig om det, og jeg mener, at det er en fuldt ud velbegrundet anmodning.

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen. Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 110, er omdelt.
Der er foreslået eller foretaget følgende ændringer:
Tirsdag og onsdag:
PSE-Gruppen anmoder om, at redegørelserne fra Rådet og Kommissionen om den politiske og humanitære situation i Afghanistan opføres efter Titley-betænkningen om våbeneksport, og foreslår i denne forbindelse at udsætte forhandlingen om Berger-betænkningen om en strategi for tjenester i det indre marked til onsdag den 3. oktober og at opføre den på dagsordenen efter Huhne-betænkningen om elektronisk handel og finansielle tjenesteydelser.

Barón Crespo
Fru formand, jeg mener, at der sker et vist fremskridt i Parlamentet, når det behandler de spørgsmål, der bekymrer vores offentlighed, og hvor EU bør have en politisk profil. Jeg mener, at ændringen af dagsordenen er helt berettiget i sagen om katastrofen i Toulouse.
Sagen om Afghanistan er efter min mening topaktuel af to årsager, for det første på grund af den afghanske befolknings humanitære tragedie, for menneskene er dem, der først og fremmest lider under Taleban-styret. Det er en situation, hvor nyhederne om millioner af menneskers desperate forhold forværres dag for dag - på nuværende tidspunkt har lidt under en femtedel af befolkningen (over 5 millioner mennesker) næsten intet at spise. EU bidrager til den humanitære indsats, men jeg mener, det er et emne, som vi bør udtale os om.
For det andet er der også det politiske aspekt. De foregik selv med et eksempel, da De på en måde tilsidesatte protokolregler, internationale retsregler og diplomati ved at indbyde general Massoud til Parlamentet.
Jeg mener, at vi på nuværende tidspunkt også er forpligtet til at finde en politisk løsning, som skaber stabilitet i Afghanistan. Det er påfaldende, at da den person, som kunne etablere en vis mægling i Afghanistan, eksilkongen i Rom, foreslog indkaldelse af en forsamling af fremtrædende personer, en Loya Jirga, som kan forene de forskellige stammer, foregik det sammen med amerikanske kongresmedlemmer, men vi har slet ikke været til stede, selv om EU's trojka har besøgt næsten hele regionen.
Jeg finder det fornuftigt, at Parlamentet på nuværende tidspunkt med deltagelse af hr. rådsformand Michel og den ansvarlige fra Kommissionen, hr. næstformand Patten, kan holde en forhandling om et så vigtigt emne, som ikke blot er endnu en hastesag, men et absolut grundlæggende spørgsmål ikke kun for kampen mod terrorismen, men også for stabiliteten i Centralasien, hvilket er absolut grundlæggende, og for kampen for at undgå en humanitær tragedie.
Det er disse begrundelser, der ligger bag min gruppes forslag om ændring af dagsordenen.

Oostlander
Fru formand, jeg har al mulig respekt for hr. Barón Crespos forslag og bekymring. Vi har imidlertid i denne uge en velforberedt forhandling om terrorisme, hvis oprindelse vi bl.a. søger i Afghanistan på grund af navnet Osama bin Laden. Det ville overraske mig, hvis Parlamentet nu afholdt en meget mindre velforberedt forhandling om spørgsmålet om Afghanistan, også fordi de to forhandlinger ville blive forvekslet med hinanden. Jeg går kraftigt ind for, at der afholdes en tydelig forhandling om terrorismen. Med henblik på beslutningsforslaget til afslutning deraf har vi også fra vores side udarbejdet tekster, hvori vi har opmærksomheden henledt på de humanitære problemer, som i øjeblikket er opstået ved grænsen mellem Afghanistan og Pakistan, og vi fremsætter også bemærkninger om de budgetmæssige virkninger af vores bistand. Jeg håber, at denne tekst vil opnå bred støtte. Jeg tror, at det er meget bedre at tage spørgsmålet om Afghanistan op senere, hvis det er nødvendigt, og så skal det være med en passende forberedelse, for det drejer sig virkelig om et overordentlig vigtigt og indviklet problem. Fru formand, jeg anbefaler, at vi i denne uge begrænser os til forhandlingen om terrorisme med dertil knyttede bemærkninger om humanitære problemer, som hr. Barón Crespo gjorde opmærksom på, og at vi på et andet tidspunkt, ikke i denne uge, særskilt kommer ind på politikken vedrørende Afghanistan.

Formanden
Jeg sætter nu anmodningen fra PSE-Gruppen under afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Poettering
Fru formand, jeg vil gerne sige noget mere. Det er normalt, at det nogle gange er den ene, nogle gange den anden, der vinder. Men i et så alvorligt anliggende har vi brug for en fornuftig forberedelse. Hr. Barón Crespo, torsdag i sidste uge - De var ikke til stede, det bebrejder jeg Dem ikke, det kan ske for alle - ville der have været lejlighed til i anledning af Formandskonferencen at tale om det i ro og mag. I sådanne vigtige spørgsmål ville det være godt, hvis Europa-Parlamentet stemte i fællesskab. Jeg beder Dem om at gøre det sådan i fremtiden, at vi først taler om det under Formandskonferencen.
(Bifald fra PPE-DE-Gruppen)

Barón Crespo
Fru formand, det er anden gang, at hr. Poettering, som har været fraværende fra Formandskonferencen flere gange end jeg, stikker mig i skoene, at jeg ikke var til stede torsdag. Ja, jeg var i Budapest, det indrømmer jeg, men hr. Poettering var den eneste gruppeformand, som var til stede. De øvrige var repræsenteret ved suppleanter. Og Den Socialdemokratiske Gruppe var behørigt og værdigt repræsenteret. Derfor har den slags argumenter ingen gyldighed.
Når denne behandling endvidere finder sted nu, er det, fordi Parlamentet suverænt fastsætter sin egen dagsorden, og i mit indlæg henviste jeg til oplysninger og hændelser, som har fundet sted efter torsdag, og eftersom jeg ikke er clairvoyant, således som hr. Poettering tilsyneladende er, kan jeg om torsdagen ikke vide, hvad der vil ske den følgende søndag, og derfor finder jeg det fornuftigt, at Parlamentet kan tænke over sagen og stemme til sin tid.

McMillan-Scott
Fru formand, under henvisning til dagsordenen for onsdag og i kølvandet på hr. Barón Crespos bemærkning havde jeg og et par af mine kolleger fra Parlamentet i tirsdags den ære at mødes med Afghanistans ekskonge, Zahir Shah. På mødet diskuterede vi hans mulige rolle som mægler i Afghanistan med henblik på genopretning af det demokrati, som han var med til at indføre i 1964. Da var der pressefrihed og frie valg, og kvinder deltog i den politiske proces. Det er meget langt fra de nuværende forhold i landet.
Han bad også om at overbringe en hilsen til Dem, fru formand, og hele Parlamentet og udtrykte håb om, at han med tiden vil få lejlighed til at besøge Europa-Parlamentet. Jeg drøftede dette med hr. Patten i går, og jeg håber, at der bliver fulgt op på sagen, som ikke blot omfatter Parlamentet, men også hele EU.
På dagsordenen for onsdag har Rådet beklageligvis - på trods af den særlige internationale situation, som blev markeret ved vores højtidelige møde dagen efter begivenhederne i USA den 11. september og den efterfølgende uge - opført en række lovforslag efter terrorhandlingerne, som mange af os anser for at være ensbetydende med en krigshandling. Parlamentet vil i denne henseende uden tvivl blive inddraget i de almindelige procedurer. Det ville hjælpe, hvis vi havde en længere debat onsdag og så ikke behandlede Det Europæiske Råds møde i Gent samtidig med spørgsmålet om terrorisme. For det andet, kan De sige noget om, hvornår Parlamentet modtager oplysninger om de procedurer, som udvalgene nøje skal følge i forbindelse med undersøgelsen af de forslag, som Rådet har stillet?

Formanden
Hr. McMillan-Scott, vi vil prøve at organisere dette bedst muligt. Hvad angår Afghanistans ekskonge, bør jeg også meddele Dem følgende: Det er således, at jeg mødte ham tirsdag den 11. september, hvor jeg var i Italien, i Rom, for at deltage i et møde med 500 unge. Jeg havde på Europa-Parlamentets vegne aftalt et møde, og jeg mødte altså den tidligere konge af Afghanistan. Jeg tror, at alt dette går i den ønskede retning. Vi vil derfor prøve at organisere tingene på den bedste måde og sådan, som De ønsker.
Torsdag:
Jeg har vedrørende den aktuelle og uopsættelige debat modtaget tre anmodninger om tilføjelse af underpunkter til punktet "Menneskerettigheder".

Haarder
Fru formand, i sidste uge var vi i den liberale gruppe enige om, at der kun er en eneste hastesag, som bør behandles i Parlamentet i denne plenarsamling, og det er den internationale terrorisme og behovet for at bygge en international koalition imod denne terrorisme. Det synspunkt kunne vi desværre ikke komme igennem med i sidste uge i Formandskonferencen - det beklager vi. Vi vil selvfølgelig deltage i denne afstemning. Jeg bad blot om ordet for at markere, at vi i den liberale gruppe synes, at vi burde have koncentreret kræfterne om én hastesag, som vi alle tænker på, og som vil trække skygger i de næste mange år.
(Bifald fra ELDR-Gruppen)

Formanden
Jeg har altså modtaget tre anmodninger. Som De ved, må punktet "Menneskerettigheder" kun omfatte fem underpunkter. På nuværende tidspunkter er der opført tre, og vi kan således endnu tilføje højst to.
Den første anmodning er fra PPE/DE-Gruppen og PSE-Gruppen og drejer sig om tilføjelse af underpunktet "Østtimor".
Den anden anmodning er fra TDI-Gruppen og drejer sig om at tilføje et nyt underpunkt "Egypten" og endelig den tredje anmodning, som er fra Verts/ALE-Gruppen og drejer sig om at tilføje underpunktet "Colombia".
Jeg sætter først anmodningen fra PPE/DE-Gruppen og PSE-Gruppen om tilføjelse af underpunktet "Østtimor" under afstemning.
(Forslaget vedtoges) Vi har altså endnu mulighed for at tilføje et andet underpunkt, for vi har fire nu, og jeg sætter TDI-Gruppens anmodning om opførelse af underpunktet "Egypten" under afstemning.
(Forslaget forkastedes)Jeg sætter nu anmodningen fra Verts/ALE-Gruppen om tilføjelse af underpunktet "Colombia" under afstemning.
(Forslaget vedtoges)Jeg har vedrørende den aktuelle og uopsættelige debat modtaget en anmodning fra PPE/DE-Gruppen om tilføjelse af punktet "Ansøgning om patenter på menneskelige gener". Jeg præciserer, at vi stadig har mulighed for det.
(Forslaget vedtoges)Arbejdsplanen er således fastsat.
Indlæg til proceduren (fortsat):

Fiori
Fru formand, jeg vil ikke bruge Parlamentets kostbare tid på et emne, som hr. Santini allerede har taget op, og som man i rigt mål allerede har løst i Italien.
Jeg vil blot bemærke, at sådan som det altid er tilfældet, når det drejer sig om ministerpræsident Berlusconi, bliver alting udnyttet politisk. Og det er hverken korrekt eller værdigt over for en regeringschef.

Ceyhun
Fru formand, jeg hører jo til de parlamentsmedlemmer, som ikke ubetinget kommer fra den kristne kulturkreds. En statsmand fremkom for nylig med en erklæring. Han skulle tale som en statsmand, men i det øjeblik, hvor han fremkom med en udtalelse om muslimer og kristne, skød han efter min mening temmelig langt forbi målet. Jeg beklager dybt, at vi ikke kunne give et fælles svar, men at vi var nødt til at diskutere det. Det beklager jeg meget, fordi vi netop skulle modvirke en eskalation. Netop mellem muslimer og kristne er en dialog tvingende nødvendig. Den italienske ministerpræsidents indlæg var ingen berigelse, men derimod meget kontraproduktiv. Af denne grund beklager jeg meget, at Europa-Parlamentet ikke var i stand til at imødegå det med et fælles svar.

Ghilardotti
Fru formand, jeg vil gerne vende tilbage til hr. Berlusconis udtalelser, også fordi det ikke bare er et spørgsmål, der vedrører Italien, hvilket man også kan se af alle stats- og regeringschefernes reaktioner på disse udtalelser. Jeg må sige, fru formand, at vi italienere - i det mindste flertallet af de italienere, der sidder i Europa-Parlamentet - blev meget ubehageligt til mode over ministerpræsident Berlusconis udtalelser. Disse udtalelser er nemlig ikke bare i klar modstrid med konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Bruxelles, som ministerpræsident Berlusconi i øvrigt selv har skrevet under på, for de afspejler også holdningen - der forhåbentlig ikke er dominerende endnu - hos en del af det flertal, som støtter den italienske regering. Når det gælder sådanne emner, som i dag desværre endda kan være afgørende for, om der er krig eller fred, må der ikke finde politisk udnyttelse sted, men vi må heller ikke acceptere nogle overfladiske udtryk, som desværre lader til at dække over en intolerance, der bør bekæmpes.
Vi kender godt grænserne, men vi kan ikke fortie, at et stort parti i regeringskoalitionen efter den 11. september holdt offentlige demonstrationer med skilte, hvor der stod, at indvandrere er lig terrorister, eller at der for et par dage siden var to borgmestre fra samme parti i norditalienske byer, som gav ordre til lukningen af de lokaler, der anvendes som moskeer. Det er derfor, fru formand, at vi ville være roligere, hvis også De som parlamentsformand - og ikke mindst efter hr. Santinis indlæg - ville bekræfte det klare budskab om en åben dialog, som Parlamentet allerede har haft lejlighed til at sende til de arabiske og muslimske befolkninger og lande, som vi skal samarbejde med om at bekæmpe terrorismen på en klar og fast måde.

Frassoni
Fru formand, der er ingen tvivl om, at det var forkert af ministerpræsident Berlusconi at tale om overlegenhed og kultursammenstød, og han brugte nogle ord, der bestemt ikke fremmer dialogen. I dette øjeblik, hvor man tilrettelægger nogle omfattende alliancer, vil jeg dog gerne her fra Parlamentet sende et budskab om min store solidaritet med og støtte til de afghanske, saudiarabiske, iranske, kuwaitiske og tjetjenske kvinder og til kvinderne i alle de lande, som kæmper i denne tid, og som også vil kæmpe i de kommende år. Jeg håber virkelig, at denne omfattende alliance mod terrorismen ikke betyder, at disse kvinders rettigheder endnu en gang træder i baggrunden.

Berès
Fru formand, jeg mener, at det under disse indlæg til proceduren er berettiget, at vi vender tilbage til de fuldstændig skandaløse bemærkninger fra Unionens fremtidige formand, hr. Berlusconi. Og De har bedt min kollega og gruppeformand, hr. Barón Crespo, og min kollega, hr. Swoboda, om en specifik fordømmelse af disse bemærkninger. Vi ved alle, hvor enige vi er her i Parlamentet om at afvise risikoen for sammenblanding og at gøre opmærksom på alt, der kan opfattes som en krig mellem kulturer. Men i forbindelse med hr. Berlusconis bemærkninger venter vi fra Deres side på en specifik fordømmelse. Det er indholdet i mit indlæg.

Schulz
Fru formand, hr. Poetterings udtalelser, som er meget troværdige, har vist, at han kun repræsenterer en del af sin gruppe. For næppe var han færdig med at tale, før hr. Santini påstod det modsatte af, hvad hr. Poettering netop havde beskrevet som de kristelige demokraters holdning i Europa-Parlamentet.
Det ville være konsekvent, om hr. Poettering ville opfordre sine gruppemedlemmer fra Forza Italia til at tilslutte sig gruppens mening, for det, som hr. Fiori derefter sagde, viser, at det netop ikke er de kristelige demokraters mening som sådan, som hr. Poettering har givet udtryk for her, men kun en del af gruppens mening.
Fru formand, jeg har ikke selv hørt Dem, men flere af mine kolleger, som kunne høre Deres udtalelse i radio og tv, har sagt, at De på glimrende vis tilkendegav Europa-Parlamentets holdning over for hr. Berlusconis udtalelser, og de har udtrykkeligt sagt til mig, at Nicole Fontaines standpunkt præcis var det, som Europa-Parlamentet skulle indtage. Jeg vil først og fremmest ønske Dem hjerteligt tillykke med det, men samtidig bede Dem om at gøre følgende: Da Deres standpunkt tydeligt svarer til flertallets mening her i Europa-Parlamentet, burde De endnu en gang udtrykkeligt overbringe hr. Berlusconi denne mening og samtidig bede ham om - for at rydde enhver tvivl af vejen - at afgive en udtalelse om dette standpunkt. For hvis hans kulturrelativisme i virkeligheden kun var en misforståelse, ville Deres brev og et svar herpå fra hr. Berlusconis side være til særdeles stor hjælp.

Formanden
Hr. Schulz, jeg sender meget gerne kommunikéet fra den 11. september til hr. Berlusconi sammen med den erklæring, som jeg den 19. september afgav i forbindelse med den reception, som jeg afholdt. Ambassadørerne fra Den Arabiske Liga ønskede at møde mig personligt for at delagtiggøre mig i deres bekymringer, og efter dette store møde, der på en gang var meget kompakt og meget indholdsrigt, afgav jeg en erklæring, der ikke kunne være mere klar.
Jeg vedlægger ligeledes min erklæring af 22. september, hvor Det Europæiske Råd beslutsomt vedtog at deltage i bekæmpelsen af terrorisme, og hvor jeg bekræfter EU's meget højtidelige forpligtelse til at forsvare de demokratiske og multikulturelle samfund.
Endelig vedlægger jeg min entydige tale, som fru Banotti nævnte for statscheferne under det ekstraordinære møde for stats- og regeringscheferne.
Jeg kan også tilføje mine erklæringer i det græske fjernsyn, da jeg på det tidspunkt var på officielt besøg i Grækenland.

Tajani
Fru formand, jeg tror, at der var nogle, som misforstod den italienske ministerpræsidents ord, mens andre udnyttede dem i indenrigspolitisk øjemed, hvorefter de brugte Europa-Parlamentet som skueplads og også udnyttede disse ord på EU-politisk plan.
Sådan som over 200 parlamentsmedlemmer fra PPE-Gruppen kan bevidne, eftersom de deltog i de fire studiedage i Rom, gjorde den italienske ministerpræsident Berlusconi på mødet med disse parlamentsmedlemmer rede for regeringens holdning og sin personlige holdning til terrorismen og krisen i Mellemøsten.
Også nogle af de parlamentsmedlemmer fra PPE-Gruppen, som ikke er med i vores regeringskoalition i Italien, kan fortælle os, hvilken holdning den italienske ministerpræsident har, og det er ikke den holdning, som visse aviser ønskede at gengive, eller den holdning, som venstrefløjen ønskede at gengive her i Parlamentet.
(Afbrydelse fra Martin Schulz)
Hr. Schulz, jeg afbrød ikke Dem. Jeg beder Dem i det mindste om at være høflig, men høflighed er åbenbart ikke en del af Deres kultur. Vær så venlig at lade være med at afbryde, og De bør ikke mindst lære noget om høflighed. Hvorfor bliver De så irriteret? Fru formand, i stedet for at beskæftige sig med de interne forhold i PPE-Gruppen skulle hr. Schulz hellere beskæftige sig med forholdene i sin egen gruppe, som er i mindretal her i Parlamentet, og som tabte valget i Italien. Disse udtryk for irritabilitet viser tydeligt de politiske vanskeligheder, som Deres gruppe har i øjeblikket.
Fru formand, den italienske ministerpræsident har stillet et meget konkret forslag, og jeg ville gerne have, at Europa-Parlamentet tog stilling til dette spørgsmål. Jeg vil gerne gentage, at de hundredvis af parlamentsmedlemmer fra PPE-Gruppen, der var til stede i Rom, kan bevidne dette. Forslaget tager sigte på et kraftigt økonomisk indgreb fra EU's side for at støtte det palæstinensiske folk, så det palæstinensiske folks økonomiske vækst kan bidrage til at mindske de eksisterende politiske spændinger.
Der er tale om et spørgsmål, der skal drøftes, og om et konkret forslag fra den italienske ministerpræsident om at beskytte det palæstinensiske folk, som lever under nogle vanskelige økonomiske forhold. Dette forslag er stillet i den klare bevidsthed om, at verdenskrisen kan løses ved at løse krisen i Mellemøsten. Og den italienske ministerpræsident har mødt både israelerne og palæstinserne.
Jeg ville gerne have, at PSE-Gruppen drøftede dette emne her i Parlamentet i stedet for at lave valgpropaganda. Venstredemokraterne har problemer.

Fru formand, jeg kan se, at vores kolleger fra venstrefløjen er meget irriterede. Som jeg sagde før, ville jeg gerne have, at de indledte en debat om konkrete emner i stedet for at bruge Europa-Parlamentet til deres politiske propaganda og valgpropaganda. Det var borgerne, der bestemte i Italien. Centrum-højrepartierne vandt, Silvio Berlusconi er ministerpræsident, og venstrefløjen tabte.

Schulz
Fru formand, jeg har ikke lyst til at svare på hr. Tajanis indlæg, men vil kun konstatere to ting. Jeg har ikke afbrudt ham, men opmærksomt lyttet til ham og kun tilladt mig undtagelsesvis at le ad hans særlig kloge udtalelser. Hvis det nu bliver forbudt her i Parlamentet! Måske det i den italienske situation er sådan nu, at man ikke længere må le ad regeringen ... Jeg afbrød ham ikke, og i øvrigt må jeg sige, at det heller ikke havde kunnet betale sig at afbryde ham i hans bemærkninger!

 

Banotti
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Efter tragedien i New York og Washington bliver verden aldrig den samme igen, og jeg vil gerne opfordre Kommissionen til at komme med en redegørelse om statsstøtte til luftfartsselskaber. I et lille perifert land som mit er et nationalt luftfartsselskabs overlevelse meget vigtig for økonomien. I Irland er 700 arbejdspladser hos Aer Lingus nu truet. Jeg opfordrer Kommissionen til at hæve forbuddet om statsstøtte til nationale og især mindre luftfartsselskaber.

Formanden
Fru Banotti, jeg takker Dem for Deres indlæg og vil forelægge Deres anmodning for Kommissionen.

Provan
Fru formand, fru Banotti har allerede rejst spørgsmålet om terrorhandlingernes betydning for luftfartsselskaberne. Det her berører ikke bare luftfartsselskaber. Den europæiske turistindustri er Europas største industri, og World Travel and Tourism Council anslår, at Europa på nuværende tidspunkt står over for at miste 2 millioner arbejdspladser. Det er meget alvorligt. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet vil tage sagen op og stille forslag i forsøget på at afhjælpe situationen, for dette kan blive meget slemt.
Jeg er lige vendt hjem fra USA, hvor hotelbelægningen er ca. 20% af kapaciteten og flybelægningen kun mellem 25 og 33% af kapaciteten. Der har været en omfattende reaktion, og jeg håber, at Rådet og især Kommissionen kan gøre noget for at hjælpe, inden situationen i Europa for alvor strammer til.

De Rossa
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen om luftfartsindustrien i Europa, og især det nationale luftfartsselskab i Irland vil gå konkurs i løbet af få uger, hvis ikke Kommissionen lemper sine regler om statsstøtte til luftfartsselskaber. Irland har også et tidligere nationalt selskab, som nu er privatejet, og som servicerer luftfartsselskaber. Dette selskab er ligeledes i store vanskeligheder. Som hr. Provan nævnte, kommer turistindustriens problemer efter krisen i kølvandet på udbruddet af mund- og klovsyge.
Jeg appellerer til Dem, fru formand, om at bruge Deres indflydelse til at minde Kommissionen om Parlamentets bekymring over konsekvenserne af de forfærdelige begivenheder den 11. september for Europa, hvor tusinder, eller endda millioner af arbejdspladser er truet. Hvis Europa-Parlamentet skal vise sin relevans for de europæiske borgere, er det yderst vigtigt, at vi bruger vores indflydelse til at redde disse arbejdspladser og sikre, at Kommissionen ikke holder fast i usmidige og ideologisk baserede retningslinjer i den nuværende situation.

Formanden
Hr. De Rossa, det er faktisk yderst vigtigt, og jeg forelægger meget gerne denne besked for Kommissionen. Kommissæren ønsker i øvrigt måske at få ordet?

Wallström
Fru formand, dette er selvfølgelig allerede blevet drøftet på et af Kommissionens møder. Kommissionen har været i kontakt med de europæiske luftfartsselskaber samt andre luftfartsselskaber, og man har drøftet statsstøtte og forsikring, samt hvordan det skal kanaliseres.
Jeg må henvise sagen til min kollega kommissær de Palacio, som kender alle sagens detaljer og kan give Parlamentet flere oplysninger. Jeg kan dog garantere, at dette absolut har været på dagsordenen, og at Kommissionen ønsker at finde en løsning på problemet.
Jeg vil tage spørgsmålet op med mine kolleger i Kommissionen, og jeg håber, at vi i nærmeste fremtid kan give Dem et endeligt svar på spørgsmålet om luftfartsselskaberne og statsstøtte eller hjælp via andre kanaler.

Formanden
Tak, fru kommissær. Jeg bemærker i øvrigt, at redegørelsen handler om retningslinjerne for de transeuropæiske transportnet, og at dette spørgsmål derfor ligeledes kunne behandles i morgen i forbindelse med meddelelsen fra Kommissionen.

Andrews
Fru formand, jeg er meget glad for, at hr. De Rossa har taget dette emne op. Vi repræsenterer begge den samme valgkreds. Det ville være en stor katastrofe for alle arbejdstagere og for hele Irland. Jeg vil gerne minde kommissæren om, at Irland er en ø inden for EU. Det er meget vanskeligt at fungere uden et luftfartsselskab som det nationale luftfartsselskab, Aer Lingus. Amerikanerne var hurtige til at beslutte at støtte landets luftfartsselskaber. Jeg synes, at Kommissionen hurtigt bør træffe en beslutning om nødvendigheden af at støtte luftfartsselskaber som Aer Lingus og Sabena. For Irland er det en absolut nødvendighed at have en garanteret transportvej via luften til resten af verden.

 
Jeg opfordrer kommissæren til hurtigt at træffe en beslutning på området. Alt for mange arbejdspladser og familiers velfærd er truet, hvis vi ikke gør noget. Jeg er klar over, at emnet på nuværende tidspunkt ikke direkte sorterer under Deres kompetenceområde, men jeg håber senest i denne uge at se en positiv redegørelse fra Kommissionen.

McKenna
Fru formand, desværre har de fleste medlemmer allerede forladt mødet, men jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på mordet på journalisten Martin O'Hagan i fredags. Det blev begået af protestantiske paramilitære grupper. Det er blot endnu et eksempel på den alvorlige menneskerettighedssituation i Nordirland. Menneskerettighedsadvokater er også blevet myrdet af militante protestanter. Det er kun få år siden, Rosemarie Nelson, som lige havde stiftet familie, blev myrdet af protestantiske paramilitære grupper på grund af sit arbejde som menneskerettighedsadvokat.
Det er en alvorlig sag. Parlamentet drøfter ofte beslutninger om menneskerettighedsadvokater og journalister, som myrdes i andre dele af verden på grund af deres arbejde. Her har vi en situation i EU, som har stået på i lang tid. Situationen er yderst alvorlig. Journalister har ret til at afsløre forseelser, og menneskerettighedsadvokater har ifølge folkeretten ret til at repræsentere mennesker ved domstolene. Ikke desto mindre forhindres de heri, og de, som er modige nok til det, har betalt med deres liv. Det er en stor tragedie.

Formanden
Jeg takker Dem, fru McKenna, for at fortsætte den erklæring, som jeg fremsatte ved åbningen af denne mødeperiode.

Ulykken på fabrikken AZF i Toulouse og omlægning af Unionens miljøbeskyttelsespolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om ulykken på fabrikken AZF i Toulouse og omlægning af Unionens miljøbeskyttelsespolitik.
Jeg giver straks ordet til kommissæren.

Wallström
Fru formand, ulykken skete kort efter kl. 10 om morgenen den 21. september på fabrikken Grande Paroisse i Toulouse. Gødningsfabrikken ejes af Atofina, som er den kemiske afdeling af TotalFinaElf-koncernen. Af andre farlige stoffer, som fabrikken opbevarede, kan nævnes store mængder flydende ammoniak og klor, brændbare stoffer, ammoniumnitrat, gødning samt methanol.
Virkningerne af den kraftige eksplosion, tilsyneladende af ammoniumnitrat, kunne mærkes langt uden for selve fabriksområdet. Ifølge de seneste rapporter er 29 mennesker dræbt, 30 er stadig indlagt på hospitaler, og deres tilstand er kritisk, og alt i alt er omkring 2.400 mennesker såret. Ulykken påvirkede også to andre kemiske fabrikker i nærheden. Eksplosionen ødelagde et stort antal huse, som nu er ubeboelige, og elektricitetsforsyningen blev også ramt. Derudover må man ikke glemme de psykologiske eftervirkninger på befolkningen, som i første omgang troede, at der var tale om en terrorhandling.
Denne ulykke er måske den værste af sin art i Europa siden 1921, hvor en eksplosion hos virksomheden BASF i Tyskland kostede 561 mennesker livet.
I sidste uge mødtes en repræsentant for TotalFinaElf-koncernen med de ansvarlige tjenestegrene under mit generaldirektorat for at give detaljerede oplysninger om ulykken. Derudover har den franske miljøminister orienteret Kommissionen. Dog kender man stadig ikke de præcise årsager til ulykken, og de tre undersøgelser, som udføres af Atofina, miljøministeriet og statsadvokaturen, kan tage lang tid.
AZF var fuldt dækket af Seveso II-direktivet om forebyggelse af større industrielle uheld og begrænsning af følgerne heraf for mennesker og miljø. Traditionelt finder direktivet anvendelse på kemiske fabrikker og lagerfaciliteter. Direktivet forpligter driftsledere af disse virksomheder til at udarbejde en plan for forebyggelse af større ulykker, et ledelses- og sikkerhedssystem samt interne beredskabsplaner. Den pågældende driftsleder skal udarbejde en sikkerhedsrapport, som sendes til de offentlige tilsynsmyndigheder. Myndighederne har til opgave jævnligt at føre tilsyn med anlæg og sikre, at de eksterne beredskabsplaner gennemføres og afprøves med jævne mellemrum. Derudover skal befolkningen, som bor i nærheden af fabrikken, informeres om de risici, der er forbundet med fabrikken, og hvordan de skal forholde sig i tilfælde af uheld.
Direktivet trådte i kraft i 1999. Det erstattede det oprindelige Seveso-direktiv fra 1982, som blev vedtaget som følge af de store industriuheld i 1970'erne. Dette var den første fællesskabsretsakt inden for risikostyring i industrien. Det er ikke nogen hemmelighed, at medlemsstaterne var sene til at gennemføre Seveso II-direktivet i national ret.
Der var ingen af medlemsstaterne, som vedtog nationale retsakter til gennemførelse af direktivet inden for den fastsatte frist eller gav Kommissionen meddelelse herom i tide. Derfor indledte Kommissionen overtrædelsesprocedurer mod alle 15 medlemsstater for manglende meddelelse eller for ufuldstændig meddelelse af gennemførelsesbestemmelserne. Dette medførte, at Kommissionen indbragte fem medlemsstater for Domstolen: Belgien, Østrig, Tyskland, Irland og Portugal. Hvad angår Frankrig, besluttede Kommissionen den 18. juli 2001 at indbringe Frankrig for Domstolen for ufuldstændig meddelelse af gennemførelsesbestemmelserne. Dog skal det kraftigt understreges, at årsagen hertil intet har at gøre med ulykken i Toulouse med hensyn til en eventuel overtrædelse af forpligtelserne i Seveso II-direktivet.
I øjeblikket har Kommissionen, på trods af rygter i pressen, ingen formodninger om, at ulykken skyldes fejl fra driftslederens side, manglende overholdelse af Seveso II-direktivet eller fra de franske tilsynsmyndigheders side.
Ifølge oplysninger fra den franske miljøminister har driftslederen foretaget en risikoanalyse, herunder mulige uheldsscenarier, som dog ikke omfattede en større eksplosion af ammoniumnitrat. De sidste opdateringer blev foretaget i 2000 og 2001. Der var oprettet et ledelses- og sikkerhedssystem, og fabrikken blev inspiceret to gange årligt. Den sidste inspektion blev foretaget i maj 2001. Interne såvel som eksterne beredskabsplaner var udarbejdet. Ifølge præfektens bestemmelser om fysisk planlægning blev der indført restriktioner på alle nye byggeaktiviteter i nærheden af fabrikken.
Jeg vil nu bevæge mig over til opfølgningen. Knap en uge efter ulykken er det stadig for tidligt at drage konklusioner. Forskriftsudvalget, som blev oprettet i henhold til Seveso II-direktivet, består af repræsentanter fra alle medlemsstaterne under ledelse af Kommissionen. Udvalget mødes den 10.-12. oktober bl.a. for at diskutere ulykken og opfølgningen herpå.
Hvilke konsekvenser har ulykken i Toulouse så for de planlagte ændringer til Seveso II-direktivet? De husker måske, at jeg efter Baia Mare-uheldet, cyanidudslippet i Rumænien i januar 2000, oprettede en ekspertgruppe, som offentliggjorde sin endelige rapport i december sidste år. Parallelt med dette og efter den katastrofale fyrværkerieksplosion i maj 2000 i Enschede i Nederlandene afholdt vi to europæiske ekspertseminarer om pyroteknik og om eksplosive stoffer. På baggrund af eksperternes fagkundskab og de deraf følgende henstillinger blev der udarbejdet et udkast til forslag om ændring af Seveso II-direktivet, som sigter mod at udvide direktivet til at omfatte flere virksomheder.
Udkastet blev sendt til offentlig høring for alle interesserede parter og skulle vedtages af Kommissionen i september. Vi bør gå videre med ændringen. Det betyder imidlertid ikke, at vi ikke skal tage hensyn til ulykken i Toulouse. Et vigtigt aspekt var især med til at forværre effekten af ulykkerne i Toulouse og Enschede, nemlig at der var beboelsesområder i nærheden.
Den nye artikel 12 i Seveso II-direktivet om fysisk planlægning vil på længere sigt adskille farlige industrivirksomheder fra beboelsesområder eller andre områder, som benyttes af offentligheden. Selv om indførelsen af en sådan regel i fællesskabslovgivningen for første gang er et stort skridt i den rigtige retning, mangler Kommissionen og medlemsstaterne stadig erfaring med gennemførelsen i praksis. Bestemmelsen gælder desuden planlægning af nye industriområder eller nye beboelsesområder og gælder således ikke nuværende situationer som Toulouse-ulykken, hvor en stadig stigende befolkningstæthed har medført, at de beboede områder har bredt sig. Dermed er de gradvist rykket tættere på fabrikken, som har ligget der siden 1920'erne.
For at hjælpe medlemsstaterne med at gennemføre bestemmelsen blev der i 1999 udarbejdet et vejledende dokument om fysisk planlægning, og et europæisk seminar om fysisk planlægning i Frankrig var ligeledes under udarbejdelse før ulykken i Toulouse. Mine tjenestegrene vil i nærmeste fremtid øge samarbejdet med medlemsstaterne om en passende lovgivningsmæssig og/eller ikke-lovgivningsmæssig opfølgning på ulykkerne inden for fysisk planlægning, harmonisering af overordnede metoder til risikovurdering og kortlægning af risici.

De Veyrac
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, den 21. september blev Toulouse ramt af en forfærdelig katastrofe, der - som kommissæren nævnte - kostede mange ofre - 29 døde og mere end 2.000 sårede - samt betydelige ødelæggelser - beboelsesejendomme, skoler, hospitaler og universiteter. Tillad mig endnu en gang her i aften at ære ofrene og udtrykke vores medfølelse og støtte til de sårede, deres familier og til alle, der er berørt af ulykken.
Den første hjælp, der tæller i en sådan katastrofe, er tilkendegivelsen af solidaritet fra andre. Indbyggerne i Toulouse har været rørt over antallet af og spontaniteten i de tilkendegivelser, de har modtaget fra Frankrig og fra EU, såvel fra Europa-Parlamentet som fra Kommissionen. Hr. viceborgmester i Toulouse, jeg takker af hele mit hjerte dem, der har givet os disse tilkendegivelser.
Denne katastrofe giver samtidig anledning til en række overvejelser. Den første vedrører EU's indsats over for de byer eller områder, der er ramt af ulykke. EU's budget indeholdt en udgiftspost til nødhjælp for at modstå sådanne katastrofer, men den er blevet slettet. Jeg anmoder Dem i dag om, at denne post, der bidrog til at genoprette situationen i ulykkesramte områder, genetableres.
I Toulouse, den europæiske by, hvis en sådan findes, med fly- og rumfartsindustri, har jeg ofte i løbet af de sidste par dage i forbindelse med den hjælp, der er kommet fra den ene eller den anden, hørt: "Og hvad gør Europa for at hjælpe os?". Eftersom vi hele tiden taler om at knytte Europa tættere til dets borgere, kan en af de mest demonstrative måder at vise det på være ved at Europa yder hjælp til ulykkesramte europæere.
Begivenheder som den, der lige har fundet sted i Toulouse, kræver mobilisering af en menneskelig indsats, af brandmænd, redningsfolk, læger, hospitalspersonale og frivillige. Uden at gå så langt som til utopien om en europæisk styrke til beskyttelse af civilbefolkningen mener jeg, at alt skal gøres på europæisk plan, som Europa-Parlamentet for nylig anmodede om, for at forbedre koordineringen af foranstaltningerne til beskyttelse af civilbefolkningen. Systemet skal være endnu mere effektivt. Det ville have glædet mig at se f.eks. brandmænd og redningsfolk fra de øvrige medlemslande give en håndsrækning i Toulouse til det fremragende arbejde, som brandmændene fra Toulouse udførte. Ganske vist under triste omstændigheder, men det kunne have været et skridt fremad for den europæiske sag.
Der tales ofte om nulrisiko. De aktuelle begivenheder, som har bragt sorg til Toulouse og New York, viser, at det uden tvivl er umuligt at opnå. Men det, som vi kan gøre, er ved en årvågen indsats at reducere sandsynligheden for fare. Dette skal gøre på lokalt og nationalt plan, og vi bør sørge for det på europæisk plan.
Derfor anmoder jeg Kommissionen om at tage oplysningerne fra katastrofen i Toulouse i betragtning ved revideringen af Seveso II-direktivet.
Der har været mange folkelige demonstrationer, næsten hver dag, i Toulouse, som har samlet tusinder af mennesker i råbet om "aldrig mere!", og jeg håber, at vi her i dag kan svare dem "aldrig mere i Europa!".

Berès
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, inden jeg taler om det væsenligste, vil jeg naturligvis nævne den medfølelse, der er blevet udvist over for ofrene og deres familier. Jeg mener, at Europa-Parlamentet lige har udtrykt medfølelse, hvilket er normalt, og jeg mener også, at det er meget vigtigt, som fru De Veyrac lige har gjort opmærksom på. Dernæst sender jeg naturligvis en særlig tanke til de af vores kolleger, der på grund af deres forpligtelser på stedet er mere direkte berørt.
Vi må heller ikke glemme at hylde indsatsen fra alle dem, der med det samme gjorde noget på stedet for at hjælpe, hvad enten det drejer sig om brandfolk, hospitalspersonale eller alle dem, der organiserede et netværk, et netværk til ofrene og deres familier.
Lad os også glæde os over omfanget af de støtteforanstaltninger, som var indeholdt i den tale, som premierministeren holdt, da han allerede sidste fredag var på stedet, for at hverdagen så hurtigt som muligt - så meget som det nu er muligt - kan komme i gang igen med genhusning af de husvilde, og med skolegang - så hurtigt som muligt - til børnene.
Dernæst er der den igangværende undersøgelse af årsagen til eksplosionen. Vi bør have tillid til de franske myndigheder og til, at undersøgelsen foretages med årvågenhed, vilje til åbenhed og vilje til opnå et resultat.
Men ud over dette, hvad kan vi så gøre på europæisk plan?
Jeg mener, at enhver for sin del bør tage ansvar. De nævnte det, fru kommissær, og jeg takker Dem for Deres ord om ansvarlighed i mit land med hensyn til gennemførelsesvilkårene for Seveso-direktivet. Jeg mener, at det, De lige har nævnt, er vigtigt.
De nævnte også vores forhandling om en bedre måde at forene urbaniseringen, miljørisikoen, industririsikoen og beskæftigelsen. Det arbejde, som De har planlagt i forbindelse med revideringen af Seveso-direktivet bør tage alle aspekter i denne afbalancering i betragtning. Der er andre end mig, der vil komme med indlæg i denne debat om yderligere foranstaltninger, man kan forestille sig, herunder også på europæisk plan, særligt med hensyn til kontrol.
Der er dog alligevel et punkt, som jeg ønsker at vende tilbage til, og det er spørgsmålet om nødhjælp. Vi kender vist problemstillingen i den forhandling, der fandt sted under genforhandlingen af Agenda 2000. Men kan man se den ene ulykke efter den anden i mit land - Erika, stormen i december 1999 og i dag Toulouse - uden at den europæiske solidaritet viser sig? Vi må finde et middel. Hvis det ikke er udgiftsposten til nødhjælp, så kan vi måske se, om der inden for rammerne af EFRU ikke skulle være et lille sted - ud over den skarpe inddeling, som vi har fastsat - hvor der kunne være en lille post til solidaritet, så Europa også er synlig under vanskelige omstændigheder.
Dernæst, fru kommissær, håber jeg, at De ud over europæisk plan vil være årvågen med hensyn til at huske på den enkeltes ansvar, for at politikkerne om egnsplanlægning, herunder det skattemæssige aspekt, kan tage hensyn til de svære forhold, som vi skal arbejde under, og også for at hver enkelt på virksomhedernes side tager ansvar for at yde erstatning til ofrene og udbedre skaderne.

Ries
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, på Den Liberale Gruppes vegne vil jeg slutte mig til de kolleger, der før mig har givet udtryk for vores medfølelse med ofrenes familier og venner og befolkningen i Toulouse som helhed. Med de nuværende retslige oplysninger, som vi har til rådighed, og mens vi venter på resultatet af den igangværende undersøgelse, som skal fastsætte årsagerne til katastrofen, hvad kan vi så lære, hr. formand, af denne ødelæggende eksplosion?
For det første, og det gør ondt, meget ondt, så gentager historien sig. 33 år efter katastrofen i Seveso, for kun at nævne den, har to europæiske direktiver, der skulle give medlemslandene en harmoniseret politik med hensyn til kontrol af større industririsici ikke været tilstrækkelige til at undgå endnu et menneskeligt drama, en grusom realitet, som viser begrænsningen i en lovgivning, selv om den er bindende og tværnational. Vi må ikke gengælde denne industrikatastrofe med et Seveso III-direktiv. For De Liberale er det frem for alt vigtigt, og kommissæren nævnte det, at alle medlemslandene nøjagtigt gennemfører alle bestemmelserne i den eksisterende lovgivning og særligt Seveso-direktiv II fra december 1996. Og vi har forregnet os meget med de overtrædelsesprocedurer, der er indledt mod seks medlemslande, herunder Frankrig. Desuden nævnte De, fru Wallström, at intet medlemsland havde gennemført direktivet inden for den fastsatte tid. Har fabrikanten eller fabriksejeren, som det kræves i henhold til en særlig artikel i Seveso II-direktivet, opdateret risikovurderingen i løbet af de sidste fem år? Det kan man spørge sig selv om, eftersom EU's netværk til sikring af overholdelse af miljølovgivningen under et seminar i Frankrig i 1999 spurgte om årsagerne til et stort ammoniakudslip fra fabrikken Grande Paroisse, der er klassificeret som Seveso II-område, og pegede fingre ad fejl i byggeriet og svagheder i materialet. Det er nødvendigt at præcisere, at forsigtighedsprincippet ikke var fremherskende her. Er det nødvendigt at minde om, at denne risikovurdering er et nødvendige grundlag for enhver strategi om forebyggelse og bekæmpelse af alle former for ulykker? Og jeg kommer her til det centrale punkt i forhandlingen, nemlig kontrollen med urbaniseringen - fru Berès har lige talt om det - omkring virksomhederne. Det var den samlede befolkning, naturligvis lønmodtagere på fabrikken, men også naboerne, der var ofre for den enorme eksplosion af kemiske produkter. Fabrikken AZF var intet mindre end en tidsindstillet bombe, der var placeret mindre end 5 km fra Toulouse centrum, hvor der bor 400.000 mennesker. Dette eksempel på et hastigt voksende storbyområde er langtfra unikt i Europa. Hvis man trækker to linjer, en fra London til Milano og en anden fra København til Barcelona, og tegner to baner på 200 km på hver side af dette kryds, kan man konstatere, at i dette afgrænsede område er 65% af befolkningen koncentreret og 80% af EU's industriområder, herunder de farlige områder. I Frankrig er debatten om risici for byområder begyndt. Efter denne dramatiske begivenhed uden fortilfælde, som fandt sted i Toulouse, er det en egentlig egnsplanlægningspolitik, som 360 millioner europæiske borgere venter på her og nu.

Onesta
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg takker alle, der har udtalt sig i denne forhandling, for jeg har fornemmelsen af, at vi på trods af partimæssige forskelle er klar over, at det over for dette drama er nødvendigt at reagere samlet. Fru kommissær, indholdet i den erklæring, som vi bad Dem om i dag, handler naturligvis om den ulykke, der skete på denne fabrik, men samtidig om en omlægning af EU's miljøbeskyttelsespolitik, for jeg tror, at det er dér, der skal sættes ind.
Der var ulykken i Seveso og derefter Sevoso I-direktivet. Det var ikke tilstrækkeligt. Efter Bopal-ulykken kom Seveso II-direktivet. Jeg mener ikke, at man bør være tilfreds med et Seveso III-direktiv, som min kollega, fru Ries, meget kraftigt sagde. Jeg mener, at man bør ændre tankegang: Lappeløsning efter lappeløsning på drama efter drama har vist sine begrænsninger. Jeg er naturligvis enig i, at det er nødvendigt altid at styrke det allerede eksisterende, men det er også nødvendigt at markere et brud. Eftersom vi i dag ved, og de aktuelle begivenheder viser os på en meget dramatisk måde, at det er umuligt at opnå nulrisiko, og at sameksistensen mellem en kemisk bombe og en befolkning ligeledes er umulig. Man skal altså gå fra kontrol af risiko til fjernelse af risiko.
Denne fjernelse af risikoen, lad os ikke forføre folket, bliver ikke let at opnå. Alt bliver ikke lavet på en gang. Der er flere ting, der skal sættes på plads. For det første er der midlerne. De europæiske midler, midlerne fra medlemslandene, der skal være betydelige, og som naturligvis skal være et supplement til de midler, som industriejerne selv skal anvende, for disse store internationale virksomheder får overskud, fordi de grunde, de ejer, har en reel ejendomsværdi, da de ligger tæt på bebyggede områder, og også fordi de ved en flytning ændrer struktur og sparer en betydelig del på drift. Vi mangler altså midler, men det er også nødvendigt at undgå den sociale ødelæggelse. Folkene fra AZF-fabrikken begraver om nogle dage deres kolleger. Jeg ønsker ikke, at man til deres ulykker føjer arbejdsløshed. Lad os ikke føje en social krise, den sociale ødelæggelse, til det miljømæssige og menneskelige drama.
Alle midler skal altså mobiliseres for at hjælpe disse mennesker med at flytte sig ca. 10 km, hvis stedet bliver til et beskyttet område, eller hjælpe dem med en omlægning, hvis arbejdspladserne bevares på stedet.
Vedrørende virksomhedsflytning bør der udvises særlig opmærksomhed. EU har altid været meget opmærksomt på spørgsmålet om solidaritet, og jeg tror, at de store virksomheder er fuldstændig klar til flytte, men de forudser meget nemt at flytte til den tredje verden, hvor der hverken er nogen form for miljøbeskyttelse eller social beskyttelse. På det område bør EU derfor gøre alt for at undgå denne form for virksomhedsflytninger. Lad os ikke flytte vores bomber og vores farer andre steder hen.
Til sidste vil det måske være godt i forbindelse med disse flytninger at stille spørgsmålet om målsætningen for de produkter, der fremstilles på de pågældende virksomheder. Den virksomhed, der eksploderede, producerede gødning. Er der stadig behov for med fordel at sende nitrater ned i grundvandet i den europæiske jord? Tiden er måske ligeledes inde til at stille sådanne spørgsmål med hensyn til visse produktionsmetoder, der måske ikke længere er tidssvarende.
Jeg minder Dem om det, fru kommissær og gennem Dem hele Kommissionen, for det er op til Europa. Det er helt klar en europæisk beføjelse at fastsætte den generelle ramme. Jeg tror, at tilliden på grund af omfanget af disse ulykker, deres gentagelser og deres næsten uundgåelige karakter, er brudt mellem de europæiske befolkninger og den lovgivningsmæssige ramme, som vi skal iværksætte. Jeg tror, at tilliden hurtigst muligt skal genskabes. Jeg mener, at vi nu skal vente på konkrete og stærke forslag fra Kommissionen. Lad os ikke stille os tilfredse med kosmetiske foranstaltninger. Vi har brug for politiske foranstaltninger.

Ainardi
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, som andre kolleger fra området var jeg i Toulouse, da eksplosionen skete. Siden har jeg mødt mange lønmodtagere, indbyggere og venner, der er berørte af denne katastrofe. Jeg vil her sige, at når vi taler om lidelser, traumatiske oplevelser og chok, så taler vi om mænd og kvinder, hvis liv er fuldstændig ødelagte, og vreden er lige så stor som dette chok. Jeg ønsker også at ære mindet om ofrene. Jeg ønsker også at hylde det kommunale personale. Hele redningspersonalet, alle medicinske hold, arbejderne på EDF og alle dem, der har stillet deres kompetencer og gode vilje til rådighed for landets interesser. Det er også i sådanne øjeblikke, at man igen opdager betydningen af de offentlige instanser og deres personale som et værktøj, der er til rådighed for landets interesser.
Mange af de politisk ansvarlige har udtrykt sig om det absurde i at placere kemiske fabrikker af denne type i nærheden af store bymæssige koncentrationer. Er det her nødvendigt at minde om, at uanset placeringen af denne type virksomheder, så arbejder mænd og kvinder i disse fabrikker? Hvad enten det er i en afsidesliggende ørken eller i Bruxelles' centrum, hvis en fabrik eksploderer, så mister en halv snes mennesker livet. Det første spørgsmål, vi bør stille, er spørgsmålet om maksimal sikring af disse industrier. Forhandlingen om flytningen af disse steder er ganske vist indledt. Men det kan ikke planlægges uden en maksimal forbedring af kontrol- og sikkerhedsbetingelserne. Intet kan være som før. Jeg er enig i, at Seveso-direktivet skal revideres. Lad os bruge erfaringerne fra denne katastrofe til at styrke standarderne for sikkerhed og overholdelse af miljøet. Vi bør opstille nye og meget mere forpligtende regler med hensyn til konsekvenserne af disse anlæg og især til de midler, som kontrolinstanserne råder over. Som en lille historie, en skrækkelig historie, kan jeg fortælle, at kontrolinstansen for Midi-Pyrenæerne har 17 stillinger til kontrol af mere end 2.000 virksomheder.
Blandt de første resultater af undersøgelsen, undersøgelsen er ganske vist ikke afsluttet, men alligevel, tyder meget også på, at virksomhedsledelsen også i denne sag nærmest har været uansvarlig med kontrollen med risiciene. Og vi bør drage konklusionerne af dette. Vi vil efter katastrofen i mange departementer opdage væsentlige sikkerhedsmangler i den kemiske industri. Revisionsprocessen bør følges op af en åben europæiske mission, der skal udarbejde en oversigt over den europæiske sikkerhed. Kontrolinstanserne skal komme med oplysningerne. Undersøgelsen i Toulouse skal være gennemsigtig, og medarbejderne og borgerne skal inddrages.
Jeg anmoder altså Europa-Parlamentet om at tale for en ekstraordinær procedure til vurdring af risiciene i Europa og om revisionen af direktiverne. Toulouse er i dag en forstyrret by, for indbyggerne, på det psykologiske plan, angående de direkte og inddirekte konsekvenser for beskæftigelsen og for virksomhederne tæt på eksplosionsstedet. Toulouse har brug for finansiel og logistisk bistand. EU bør vise sin solidaritet, når der er kriser. Skal det ske med ekstraordinære nødhjælpsbevillinger? Jeg ved det ikke. Men Kommissionen kan f.eks. kontakte byen, departementet og området for at registrere de logistiske behov. I denne situation kan mobiliseringen af ingeniører, af europæiske støttemandskaber på det symbolske plan som effektivitet være vidne om EU's engagement.
"Aldrig mere", "aldrig mere", det var råbet og kravet fra titusinder af indbyggere fra Toulouse. "Aldrig mere!" var råbet fra de befolkningsgrupper, der var berørt af olieforureningskatastrofen efter Erikas forlis. Endnu en gang har logikken i finansiel rentabilitet, nedskæring i arbejdspladser og investeringer skabt usikkerhed og har medført økologiske og menneskelige katastrofer. Vi har for at kunne klare dette brug for mere offentlig regulering, flere kontrolbestemmelser og flere finansielle midler. Vi ved, at befolkningen først og fremmest er vrede på de virksomhedsansvarlige, men de vender sig bagefter mod os, de politisk ansvarlige, og udtrykker deres vrede. De har ret i, at vores opgave er at udarbejde regler til Fællesskabet og ikke at lade os styre af særlige interesser.

Thomas-Mauro
Hr. formand, som min kollega, fru De Veyrac, der er viceborgmester i Toulouse, nævnte, eksploderede et lager med ammoniumnitrat på fabrikken AZF desværre den 21. september 2001, hvilket kostede 29 personer livet og sårede 2.500. En sådan katastrofe forpligter de ansvarlige myndigheder til at finde eksplosionens nøjagtige årsager, i respekt for ofrene, deres familier og for alle de mennesker, der bor i nærheden af et Seveso-klassificeret område.
Er det en ulykke, en ondskabsfuld handling eller et terrorangreb? Inden vi beskylder den kemiske industris manglende respekt for sikkerhedsprincippet, så lad os beskæftige os med analysen fra kemikerne og specialisterne i ammoniumnitrat, der bekræfter, at teorien om langsom nedbrydning af det produkt, der forårsagde eksplosionen ikke er begrundet. Da ammoniumnitrat er et stabilt produkt, bemærkede forskerne, at et sådant produkt ikke kan eksplodere uden tilføjelse af en meget betydelig varmekilde, som de foregående alvorlige begivenheder på Sicilien i 1921, i Texas i 1947, i Brest i Frankrig i 1947 viser. Derudover afviser medarbejderrepræsentanterne fra fabrikken AZF på det kraftigste beskrivelserne af en faldefærdig skrammelfabrik.
Hvad end årsagen er, ville det være klogt at gøre status over de farligste virksomheder og flytte dem væk fra bebyggede områder. Derimod er det naturligvis utænkeligt ved lovgivning at forbyde opførelsen af kemiske risikoindustrier. Disse vil være tvunget til at installere sig i udlandet med de økonomiske og etiske konsekvenser, som man kan forestille sig. Det er nødvendigt at udvikle den europæiske lovgivning fra 1982 og 1996, som ikke er med tilbagevendende kraft, at øge overvågningen af kontroltjenesterne og -administrationerne på de Seveso-klassificerede industrivirksomheder eller endnu bedre at sikre adgangen til de farlige virksomheder. Den holdning, der skal vedtages, afhænger af resultaterne af undersøgelsen, og vi ønsker, at den gennemføres uden urigtige påstande.

Gutiérrez-Cortines
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig mine kolleger og kondolere familierne i denne tragedie. Jeg tilslutter mig også nogle af de meninger, der er udtrykt af de foregående talere.
Men jeg vil gerne insistere på et punkt: Jeg synes ikke, at et system baseret på forbud, Seveso-systemet, er tilstrækkeligt. De tragedier, der har fundet sted i den senere tid, har vist, at vi oplever fænomener, som kun ved en integreret behandling kan om ikke elimineres, så i hvert fald reduceres. Dagens emne er den fysiske planlægning. Europa har et gammelt og forældet system, hvor alle byer ville have deres egne fabrikker, og det syntes, som om livskvaliteten var forbundet med, at alt var samlet. En by med mange forretninger, mange fabrikker og alt inden for en overkommelig afstand.
Nu viser vores virksomheders omfang, risiko og størrelse dog de store ulemper, som dette medfører. Vi kan ikke tillade, at den fysiske planlægning fortsætter med at være helt igennem subsidiær. Vi må kunne udpege nogle grundelementer for at oprette et europæisk område med sikkerhed, ligesom det gøres inden for andre områder, f.eks. fødevaresikkerhed. Vi må erkende, at det er nødvendigt at oprette et europæisk område med sikkerhed inden for den fysiske planlægning. Og landene skal acceptere det. Og ligesom enhver plan for fysisk planlægning accepterer fredede naturområder, skal der accepteres nogle foranstaltninger af denne type.
I denne forbindelse beklager jeg, at der i den version, som vi har modtaget af Rådets miljøhandlingsprogram - det sjette - hvortil vi stillede forslag om bymiljøet og miljøet i andre beboede områder, er fjernet nogle forhold, som vores gruppe finder vigtige.
Vi mener, det er nødvendigt hurtigst muligt at etablere miljøstrategier, igangsætte risikoanalyser, også for industriområder, oprette specifikke industriområder fjernt fra byerne, straffe entreprenører eller kommuner, som giver byggeriet tilladelse til alt, og naturligvis fastsætte nogle risikoindikatorer, som skal integreres i den europæiske politik.

Savary
Hr. formand, kære kolleger, jeg ønsker først og fremmest, at vi gennem vores kolleger fra Toulouse, som er til stede her i dag, og især gennem mødeformanden udtrykker vores medfølelse og solidaritet med alle ofrene for det drama, der har udspillet sig i byen. Jeg vil ligeledes i overensstemmelse med andre kolleger give en særlig ros til den beundringsværdige redningsaktion, der blev iværksat af professionelle og frivillige i Toulouse, og i særdeleshed til den store værdighed, som byens indbyggere har udvist i denne ekstremt vanskelige situation.
Det, der er foregået dernede, overgår vores forestillingsevne. Selvfølgelig er tabet forfærdeligt, men det er lille i forhold til, hvad det kunne have været i betragtning af eksplosionens uhørte styrke og de meget betydelige skader, som eksplosionen forårsagede på et temmeligt stort areal. Eftersom der ikke eksisterer en nulrisiko og især ikke inden for industrien, mener jeg ligesom Gérard Onesta, at vi i dag bør tage konsekvensen og skifte doktrin, det vil sige indlemme forsigtighedsprincippet i vores egnsplanlægning. Det betyder, at vi, når det er muligt, og det bliver desværre kun i meget begrænset omfang, skal flytte risikovirksomhederne, samtidig med at man sørger for - og der er vist også andre talere, der har givet udtryk for denne bekymring - at bevare arbejdspladserne. Det ville være særdeles uretfærdigt, hvis de arbejdere, der befinder sig midt i den industrielle kampzone, skulle udsætte sig selv for en dobbelt risiko, nemlig den sociale risiko, risikoen for at miste deres arbejde og den industrielle risiko. Men det drejer sig også og måske især om at styre byudviklingen, for vi må ikke glemme, at boligområderne i mange tilfælde er vokset ind i industriområderne. Tæt på virksomheden i Toulousee lå der et stort indkøbscenter. I min kommune, som har en fabrik, der er næsten identisk med fabrikken i Toulouse, bliver der stadig givet byggetilladelser til kollektivt boligbyggeri mindre end 800 m fra virksomhedens område. Jeg tror især, fru kommissær, at ændringsforslaget til Seveso II-direktivet må tage disse byproblematikker med i sine overvejelser, f.eks. ved at øge ansvaret ikke blot hos virksomhederne, men også hos de folkevalgte myndigheder, der udsteder byggetilladelser.
Endelig vil jeg også gerne understrege den følelse af afmagt, som jeg i min egenskab af europæisk parlamentsmedlem oplever, hver gang vi ulykkeligvis konfronteres med vanskeligheder i dette omfang. Det forekommer mig, at EU ikke udfylder sin rolle ved katastrofer af denne størrelse. Jeg tror, at vi, hver gang vi i Parlamentet forpligter os til at komme tættere på borgerne, ikke må glemme, at vi ikke er til stede, når de udsættes for ulykker eller pludselige og store vanskeligheder. Jeg stillede dette spørgsmål til kommissær Barnier efter stormene i 1999, og det er nu igen smertefuldt aktuelt. Jeg ved, at kreditbevillingerne er blevet taget af budgettet, men eftersom de er fjernet, så lad os i det mindste, som fru De Veyrac sagde, forestille os utopien i et civilt EU-sikkerhedskorps. Det, man har i hæren, nemlig en hurtig udrykningsstyrke, kunne lige såvel fungere på det civile sikkerhedsområde.

Rod
Igennem flere år har vi i Toulouse advaret mod risikoen for ulykker, frygtet katastrofen og demonstreret mod disse fabrikkers beliggenhed i et beboelsesområde. Og så med ét, når det hele eksploderer, de voldsomme rystelser, der rammer os 20 km væk, de modstridende oplysninger, giftskyen, en præfekt, der opfordrer folk til at lukke sig inde hos ham, på trods af at alle vinduer er sprængt i stykker, refleksen - at hente sine børn i skolen - angsten, når man møder biler, der kører mod en i en ensrettet gade, med ødelagte forruder, førere indsmurt i blod og med masker, glæden over at genfinde sine piger, skræmte og gemt i et af de få klasseværelser, der ikke har fået deres vinduer sprængt i stykker, og derefter lettede over at se os. Derefter hjem, uden mulighed for at telefonere, uden forbindelse, før man til sidst hører om de chokerede, sårede og indlagte venner.
Men efter frygten, angsten og smerten kommer vreden. Vi var mere end 5.000 på gaden i Toulouse tirsdag, og mere end 30.000 lørdag, som råbte "Aldrig mere".
For katastrofen i Toulouse er i virkeligheden yderst afslørende. Først og fremmest afslører den grænserne for det lokale demokrati og især for egnsplanlægningspolitikkerne. Kommunalrådene har ikke brugt deres arealanvendelsesplaner til at beskytte beboelsesområder eller forretningskvarterer mod fare. Der er ikke udarbejdet nogen sikkerhedsplan, og der er ikke indgået nogen overenskomst med de lokale foreninger eller beboere på trods af truslerne. De lokale politikere er også ansvarlige.
Men den afslører ligeledes den politik, der føres af industrilederne, som for egen vindings skyld får ikke blot de ansatte, men også den omkringboende befolkning til at løbe en risiko.
Endelig afslører den også de mangler, der er i Seveso-direktivet og EU's politikker. Katastrofen viser faktisk, at der er en grænse for risikostyringspolitikken. Vi kan ikke undgå at foretage en omlægning af den europæiske lovgivning. Vi kan ikke længere acceptere, at der findes så store risici. Der er brug for en politik, der fjerner disse risici. Den europæiske lovgivning skal igennem en kraftig udvikling. Industriledernes juridiske ansvar i tilfælde af ulykker skal defineres bedre og øges. Medlemsstaterne skal gennemføre EU-direktiverne i deres lovgivning, men også respektere de eksisterende direktiver om miljøbeskyttelse. De politiske beslutningstagere skal også kunne drages til ansvar. Der skal være en øget kontrol, og inspektørerne, som skal være uddannet på europæisk niveau, skal også kunne drages til ansvar. Der opbevares kemiske bomber, men også atombomber, tæt på de fleste europæiske storbyer, uden at man har foretaget nogen risikovurdering heraf.
Jeg vil ikke spille ulykkesprofet, men jeg ønsker ikke for nogen, at de skal opleve det, som vi oplevede fredag den 21. september i Toulouse.

Laguiller
Mine tanker går til ofrene for eksplosionen, til de mennesker, der er døde under deres arbejde på AZF-fabrikken i Toulouse, og som slutter sig til alle dem, der dør hver dag på grund af arbejdsulykker, fordi deres virksomheder har prioriteret profit frem for sikkerhed. Mine tanker går også til de kvinder og mænd, der er døde på gaden eller i deres hjem, fordi staten og kommunen ikke har villet træffe de fornødne foranstaltninger til at undgå, at fabrikken er en sand bombe og en trussel mod dem, der arbejder her, såvel som mod dem, der bor i nærheden.
Hvad eksplosionen end skyldes, er det uacceptabelt, at den har kunnet udvikle sig til en katastrofe, udelukkende fordi der ikke er blevet truffet sikkerhedsforanstaltninger. For at mindske udgifterne har man reduceret vedligeholdelses- og lageromkostningerne, nedlagt nogle arbejdspladser uden tanke på sikkerheden og fået udført arbejde af underleverandører, der beskæftiger lavtuddannede vikarer.
TotalFinaElf-koncernen, som allerede er skyld i Erikas forlis, har det fulde ansvar. At lade kravene om profit gå forud for kravene om sikkerhed er en forbrydelse, det er mord, og de myndigheder, der har set igennem fingre med det, er medskyldige. TotalFinaElf, der sidste år opnåede det største overskud, en fransk virksomhed nogensinde har opnået, er kyniske nok til at kaste 20 millioner francs efter ofrene til erstatning for skader, der lavt sat er vurderet til 8 milliarder. Og her taler vi slet ikke om ofrenes familier og deres smerte, som ikke kan gøres op i penge. Elf-koncernen skal betale samtlige materielle skader, og vi skal sikre os, at det aldrig sker igen, hverken i Toulouse eller andre steder, i Frankrig såvel som i resten af Europa, hvilket kræver en streng kontrol med den slags virksomheder i samarbejde med de ansatte og under deres opsyn.

Isler Béguin
Hr. formand, Erika, stormvejr, Toulouse, jeg håber ikke, at jeg bliver tvunget til at tilføje Carling, en kemisk fabrik, der ligger 50 km herfra i fugleflugtslinje og tæt på mit hjem i Lorraine. Hvor mange flere mordsignaler skal der til, fru kommissær, før man accepterer at stille spørgsmålet om fremtiden for vores samfund, der er i afdrift som en løs båd, der er overladt til en svigtende autopilot? Vil vi blive ved med længe endnu at acceptere det som vores skæbne, at befolkninger fortsat må leve med en risiko som i Toulouse eller andre steder i beskæftigelsens og den altdominerende økonomis navn? Har man informeret befolkningerne om de risici, som de var udsat for? Det ser faktisk ud til, at svaret er nej. Derimod har de befolkninger, der kendte til risikoen, med miljøfolk i spidsen igennem flere år krævet drastiske foranstaltninger, en sikring af fabrikkerne og selvfølgelig lukning af de mest udsatte fabrikker.
Desværre skete det værst tænkelige i Toulouse. Selvfølgelig er der ikke og især ikke efter den 11. september og det infame terrorangreb på USA nogen kemiske fabrikker eller atomkraftværker, der er helt sikret mod et muligt overgreb. Dette må på ingen måde forhindre vores lande med Unionen i spidsen i at være på forkant med, hvilke foranstaltninger der skal træffes for at opnå maksimal sikkerhed for befolkningerne såvel på deres arbejdspladser som i deres dagligdag. Seveso I-direktivet har været et formidabelt skridt fremad. Seveso II er en forbedring, men den skal stadig stå sin prøve, eftersom den endnu ikke reelt har fundet anvendelse. Undersøgelsen vil fortælle os, om dens bestemmelser havde fundet anvendelse i Toulouse, men man kan have sine tvivl. Regnede de ansvarlige ikke en sådan katastrofe for usandsynlig? Der skal mere end et Seveso III-direktiv til for at redde situationen i Europa.
Men først og fremmest håber jeg, at vi ikke giver efter for den demagogi, der vil have os til at tro, at man med et trylleslag kan flytte disse risikovirksomheder til et andet og sikkert sted, som ligger mere afsides. Der skal ikke foretages nogen flytning af højrisikovirksomheder til udviklingslande, ligesom det ville være illusorisk at forestille sig, at man kunne anbringe disse fabrikker på landet.
For det andet skal særlige industrigrunde afgrænses, på trods af at - det må vi huske, fru kommissær - der er gået betragtelige summer og europæiske fondsmidler til at genoprette de uopdyrkede industriområder og lave nogle af dem om til parker. Det ville have været mere logisk at anvende disse steder til placering af fabrikker i henhold til strengere standarder.
For det tredje er det yderst vigtigt, at Kommissionen hurtigst muligt stiller sit direktivforslag om miljøansvar, hvilket er den eneste løsning, hvis man skal tvinge de skødesløse og endda vrangvillige industriledere til at gennemføre de gældende standarder.
Endelig må vi stille spørgsmålet om, hvilket samfund vi ønsker at udvikle. Således vil vi komme til at godkende fremstilling af kemiske molekyler, hvis indvirkning på helbredet eller eventuelle risici i forbindelse med transport eller fremstilling vi ikke med sikkerhed kan vide noget om.
Det er vores samfundsmodel, der skal ændre kurs for at sikre de kommende generationer en fremtid, der ikke er lig med død og ulykke.

Krivine
Hr. formand, TotalFinaElf-koncernen, som allerede har gjort sig skyldig i én forbrydelse mod miljøet med olietankeren Erikas forlis, har nu begået endnu en tragisk forbrydelse med eksplosionen af AZF-fabrikken i Toulouse, hvor 29 mennesker døde, mere end 2.500 blev såret, og en hel befolkning blev ramt af sorg. Som mine kolleger føler jeg fuldt og helt med indbyggerne i Toulouse og især med ofrenes familier. Men det er vores pligt at gøre alt for at placere et ansvar. Først og fremmest det ansvar, der påhviler TotalFinaElf for efter sigende at have ladet den oplagrede gødning forvandle sig til en kemisk bombe på grund af besparelser på produktionsomkostningerne, kontrollen og sikkerheden. Det er TotalFinaElf, der må bøde, betale erstatning til ofrene og give sine ansatte garanti for hele deres lønsum på et tidspunkt, hvor TotalFina er fræk nok til at annoncere et støttebeløb til befolkningen, der samlet beløber sig til en eneste lønning, nemlig årslønnen til selskabets generaldirektør. Dernæst skal de offentlige myndigheder og kommunens ansvar fastlægges, eftersom de har opretholdt en kemisk bastion midt mellem beboelseskvartererne. Og regeringen selv, der har ventet til 1999 med at gennemføre det klart utilstrækkelige Seveso II-direktiv, som blev vedtaget i 1996. Lovgivningen skal styrkes og iværksættelsen kontrolleres af uafhængige inspektører, der henhører under en offentlig tjeneste.
Person- og miljøsikkerhed er alt for alvorlig en sag til, at den kan overlades til aktionærer og spekulanter. Det er befolkningens, lønmodtagernes, fagforeningernes og foreningernes opgave gennem en offentlig og demokratisk debat at bestemme, hvilke produktionsvirksomheder der er nyttige for samfundet eller anses for at være for farlige. Man kan ikke overlade et sådant valg til nogle menneskers forgodtbefindende, især ikke når disse har vist sig at være ude af stand til at sørge for folks sikkerhed. Det henhører under en offentlig forvaltning og under befolkningens og lønmodtagernes kontrol. Lad os sætte en stopper for forurening og mord i profittens navn. Ja, aldrig mere!

Wallström
Hr. formand, lad mig først minde om, at vi endnu ikke kender den præcise årsag og det eksakte hændelsesforløb. Det anslås, at der kan gå op til et år, før vi kender alle detaljerne om årsagerne til ulykken. Det er vigtigt at huske på, at vi først må undersøge, hvad der egentlig skete, og hvad der var årsag til denne forfærdelige ulykke i Toulouse. Dernæst vil jeg gerne sige lidt om ansvar, som først og fremmest hviler på driftslederne af farlige anlæg. Lovgivning alene kan ikke løse alle disse problemer. Ansvaret skal placeres - og det ligger hos driftslederne af virksomheden.
Et af de grundlæggende problemer er den bymæssige spredning, problemet med fysisk planlægning. Denne fabrik blev bygget i 1920'erne. Som Parlamentet ved, omfatter Seveso II-direktivet nye anlæg og regler om oplysning til offentligheden osv. Parlamentet ved sikkert også, at dette er et meget følsomt emne for medlemsstaterne. Indtil nu har ansvaret for den fysiske planlægning været placeret på nationalt, regionalt og lokalt plan. Det er således et meget følsomt emne, og vi har endnu ikke beføjelser til at træffe beslutninger om alle relevante aspekter.
Så hvad kan og skal vi gøre i en situation som denne? Vi skal sikre, at lovgivningen er ajourført, og forsøge at vedtage bestemmelser om samt forudse nødvendige forbedringer af lovgivningen for at forhindre en gentagelse, selv om vi er klar over, at vi ikke kan forhindre alle ulykker. Desværre vil vi nok opleve flere ulykker, men vi skal gøre alt, hvad vi kan. Når årsagerne til uheldet er klarlagt, vil Kommissionen derfor indgå i åbent samråd med medlemsstaterne og alle berørte interesserede parter for at se, hvad vi kan gøre for at forbedre de nuværende direktiver og gøre dem mere effektive i forsøget på at forhindre lignende ulykker. Vi bør ligeledes gå videre med de planer, som allerede er på banen - ændringer til Seveso II-direktivet - på baggrund af tidligere ulykker. Vi bør ikke forsinke arbejdet med at ændre direktivet, men vi bør under alle omstændigheder deltage i opfølgningen på ulykken for at sikre, at vi har gjort alt i henhold til gældende regler for at forhindre gentagelser i fremtiden. Hr. Savarys idé om at anvende forsigtighedsprincippet i forbindelse med fysisk planlægning er et fremragende udgangspunkt, og vi vil bestemt følge op på forslaget.
Jeg vil også gerne fortælle, hvad der sker, når en ulykke som denne sker i en af medlemsstaterne. Som Parlamentet er bekendt med, har vi en civilforsvarsenhed, som omgående aktiveres for at tilbyde den pågældende medlemsstat hjælp og assistance fra netværket af forskellige eksperter i alle medlemsstater. Frankrig bad ikke om hjælp fra civilforsvarsenheden. Vi har forsøgt at styrke civilforsvarsenhedens aktiviteter gennem f.eks. fælles træning og et mere effektivt netværk af forskellige eksperter. Jeg besøgte Bretagne efter Erika-olieudslippet, da Frankrig havde brug for hjælp til rensning af fugle. Det er muligt at etablere et europæisk samarbejde om at oprette en enhed, som kan aktiveres omgående. Frankrig blev, som tilfældet er ved ulykker som denne, tilbudt al mulig ekspertise fra de andre medlemsstater.
Hvis en styrket civilforsvarsenhed anvendes på bedst mulig måde, kan den fungere som de såkaldte "grønne hjelme", det vil sige som en styrke, der omgående kan indsættes for at hjælpe og handle, når der sker ulykker som denne.
Vi vil helt klart følge op på dette på en grundig og koordineret måde og i samarbejde med medlemsstaterne for at se, hvad vi ellers kan gøre vedrørende forebyggelse. Som nævnt flere gange, er vores tanker hos ofrene, redningsarbejderne og de pårørende samt indbyggerne i og omkring Toulouse. Vi tilbyder fortsat at hjælpe.

Formanden
 Jeg takker Dem mange gange, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.

Vurdering og styring af ekstern støj
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0296/2001) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Rådets fælles holdning (6660/1/2001 - C5-0245/2001 - 2000/0194(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om vurdering og styring af ekstern støj (ordfører: de Roo).

De Roo
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, vores borgere er udsat for stadig større støjgener. For 10 år siden skønnede Kommissionen, at en fjerdedel af vores borgere var udsat for støjgener. Indtil dato har Det Europæiske Miljøagentur konstateret, at 30% af europæerne er generet af støj. Det er en stigning på 20% på 10 år. I mit land, Nederlandene, er endog 43% af borgerne generet af støj. Flere end 10 millioner borgere i Europa har søvnforstyrrelser. Alle borgere i Europa har ret til samme beskyttelse mod sundhedsfarlig støj.
Desværre har vores miljøministre en anden opfattelse. Desværre har Rådet ikke tilsluttet sig forslaget fra et overvældende flertal i Europa-Parlamentet under førstebehandlingen om at udarbejde fire datterdirektiver. Datterdirektiver om motorveje, flytrafik, jernbaner og fabrikker.
Derfor foreslår Miljøudvalget på ny fire datterdirektiver. For Europa-Parlamentet gælder det om at føre en kombineret politik! Reduktion af støjen fra fly og de samme støjstandarder omkring travle lufthavne for at beskytte vores borgere. Reduktion af støjen fra lastbiler og personbiler på europæisk plan og samme støjstandarder langs stærkt trafikerede veje. Reduktion af støjen fra tog på europæisk plan og samme støjstandarder langs meget benyttede jernbaner. Reduktion af støjen i fabrikker, idet der sørges for, at denne støj kun trænger ud i begrænset omfang.
Rådet har støttet den nederlandske miljøminister Jan Pronks opfattelse, nemlig at støj kun er et lokalt problem. Vores miljøministre udsætter vores borgere for stadig mere støj. Hvad angår støjen fra vejtrafik, fly og tog har miljøministrene kun foreslået en svag erklæring, men ingen bindende lovgivning.
Der findes i øjeblikket kun et par europæiske støjstandarder såsom for husholdningsapparater, plæneklippere og højhastighedstog. Der er et stort behov for europæiske støjstandarder for fly. Den internationale organisation ICAO foreslår kun en beskeden reduktion af støjen for nye fly. Teknisk set er meget mere muligt, og Europa må gøre dette obligatorisk. Europæiske standarder for lastbiler og personbiler findes ikke, eller også er de alt for slappe. Direktivet om dæk er et godt eksempel herpå. Støjsvage dæk findes ganske vist på det europæiske marked, men de er endnu ikke obligatoriske. Med støjsvag asfalt kan der opnås en enorm støjreduktion på 10-13 dB. Disse tekniske muligheder skal vinde indpas i den europæiske politik. Foruden europæiske standarder for højhastighedstog er der også behov for standarder for almindelige passagertog og godstog.
Rådet har dog godkendt harmoniseringen af målingen og beregningen af støj. Der er i øjeblikket 51 forskellige metoder til det i Europa. Disse reduceres gennem samme direktiv til to: Lden og Lnight. Desværre har Rådet her begået et par fejl. Miljøudvalget foreslår, at disse rettes. Også flertallet i Miljøudvalget har begået et par småfejl.
Derfor stiller Gruppen De Grønne sammen med Den Socialdemokratiske Gruppe fire ekstra ændringsforslag. Noget lavere støjniveauer bør ligeledes måles. Også Kommissionen er af den opfattelse, og jeg opfordrer kommissæren til at bekræfte dette offentligt. I den fælles holdning står der, at målet med handlingsplanerne er at dæmpe støjen. På almindeligt dansk betyder det lydskærme og termoruder. Men det er ikke nok. Handlingsplanerne bør også sigte mod en reduktion af støjen.
Flertallet i Miljøudvalget støtter Rådets holdning, nemlig at en medlemsstat skal have mulighed for at fastsætte støjindikatoren Lden anderledes. Det betyder, at der ikke længere måles på en harmoniseret måde, men at den ekstra beskyttelse om natten kan begrænses med en faktor 10, nemlig fra kl. otte til kl. seks. Det er en indrømmelse til lobbyisterne og har intet at gøre med de kulturelle forskelle mellem vores befolkninger. Netop denne soveperiode på otte timer er væsentlig for alle. Derfor har vi også stillet et fælles ændringsforslag herom.
Jeg opfordrer alle mine kolleger til endnu en gang at tænke grundigt over dette og ikke lade sig udnytte af lobbyisterne på onsdag, men prioritere vores borgeres sundhedsbeskyttelse.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, ekstern støj er et meget gammelt miljøproblem, som for øvrigt meget længe ikke er taget alvorligt. Men det er jo et problem, som mange europæiske borgere har med at gøre hver dag. Den økonomiske skade er desuden enorm, nemlig mange milliarder euro om året. Jeg bifalder derfor helhjertet det foreslåede direktiv og bestemt også ordførerens forslag om at gøre det til et rammedirektiv.
Direktivet er drøftet indgående her i Parlamentet, og i den forbindelse har jeg desværre i den seneste tid måttet spørge mig selv, om alle deltagere i forhandlingen egentlig har læst forslaget ordentligt. Det drejer sig jo ikke her om, og det gentager jeg endnu en gang, at der fastsættes samme støjstandarder overalt i Europa. Europa har en stor kulturel mangfoldighed, og det er sandt, hvilket medfører, at det, som opleves som generende i det ene land, ikke betragtes som generende i et andet medlemsland. Jeg vil ikke lave om på denne mangfoldighed, for det er ikke det, det drejer sig om i dag.
Hvad drejer det sig så om? Det drejer sig om måling af støj. Denne støjmåling bør foregå på samme måde overalt i EU. Derfor skal der fastlægges en metode, og med denne metode kan der laves kort. Befolkningen skal derefter informeres om, hvad der ville være støjgener. På grundlag af denne information, som overalt i Europa er målt på samme måde efter samme metode, kan der derefter udvikles handlingsplaner på lokalt plan. Jeg gentager således, hr. formand, og jeg citerer hermed Kommissionens redegørelse, det er ikke hensigten at fastlægge grænseværdier, som skal gælde for hele EU.
Situationer som de nuværende, f.eks. hvis jeg ser på min egen bopæl, skal dog undgås. For det kan da ikke være rigtigt, at en lufthavn i et lille stykke af Europa, min region Maastricht, ikke har lov at udvide mere, mens der knap nok 30 km længere væk, i Belgien, på grundlag af fleksible krav uhindret kan opføres en ny lufthavn. Det berører sandelig befolkningen. Jeg tror, at shopping er en forstyrrelse af markedet, og det bør ikke længere gøres muligt for de europæiske luftfartsselskaber.
Harmoniseringen af målemetoderne sker ved hjælp af en metode, som tager hensyn til forskellene mellem dag og nat, til befolkningstætheden, og det må jeg også forklare Parlamentets medlemmer endnu en gang, men også til den kulturelle mangfoldighed, hvilket betyder, at der kan fastsættes andre dags- og natteperioder i Portugal eller Spanien. Man er i de sydlige lande bekymret over forstyrrelsen af livsrytmen. Det behøver imidlertid ikke være tilfældet.
Jeg vil gerne på ét punkt udtrykke min personlige mening. Jeg har, hvad det øvrige angår, talt på gruppens vegne. Der er talt temmelig meget om, hvorvidt militære lufthavne skal falde ind under direktivet eller ej. Selv om dette punkt i mellemtiden er fjernet fra direktivet, har ordføreren alligevel igen taget det op. Hvad jeg ikke kan lade være med at sige - og ellers kan jeg ikke forklare det - er, at jeg synes, at også militære lufthavne skal måles. I hvert fald i disse tider synes alle, at den militære luftfart skal have fri bane. Også jeg er tilhænger deraf, men det betyder ikke, at den ikke bør måles. Det har intet at gøre med tildelingen af ankomst- og afgangstider.
De fleste forslag er punkter, der ønskes genoptaget i det oprindelige kommissionsforslag. Jeg tror ikke, at det skaber alt for store problemer.

Scheele
Hr. formand, kære kolleger, ligesom under førstebehandlingen og ligesom i diskussionerne og afstemningerne i Udvalget om Miljø­ og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik støtter min gruppe ordføreren i hans holdning. De mest omstridte punkter, nemlig ekstern støj ved lufthavne og militærlufthavne, er jo i denne behandling ude af verden. Den fælles holdning står tilbage for de mere konkrete formuleringer i Kommissionens forslag, men langt tilbage for de krav, som Parlamentet stiller til den europæiske støjbekæmpelsespolitik. F.eks. har den fælles holdning strøget alle faste datoer, hvor det drejer sig om at sige, fra hvornår støjkortene skal være udarbejdet og godkendt. Det samme gælder handlingsplaner. Min gruppe anser derfor vedtagelsen og accepten af alle ændringsforslag, som genindsætter disse konkrete datoer, for presserende.
Et andet punkt er informationen. Ændringsforslag 22 siger, at medlemsstaterne skal sørge for, at støjkortene og handlingsplanerne offentliggøres på internettet senest to måneder efter godkendelse. Det er meget vigtigt for os. Jeg tror, at vi kan føre generelle forhandlinger om, hvordan vi bringer Europa nærmere borgerne, hvis vi ved meget konkrete politiske forslag ikke holder sig tilbage for også at realisere informationspolitikken.
Nøglespørgsmålet er efter min mening - det har begge de talere, der talte før mig, sagt - om det vil lykkes for os at kræve datterdirektiver. Jeg synes allerede, at det er et fremskridt, at der findes harmoniserede støjmålingsmetoder og fælles støjindikatorer. Det kan dog kun være en begyndelse. Hvad siger vi til folk, hvis vi på den ene side påviser problemet, men ikke tager konkrete skridt til også at løse dette problem? Jeg tror, at det er nødvendigt med en tidsmæssig begrænsning her. Vi kan ikke vente for evigt på, at de næste skridt tages på dette område. Derfor har min gruppe sammen med De Grønne underskrevet en begæring, der går ud på at forelægge disse datterdirektiver inden for tre år.

Davies
Hr. formand, det kan godt være, at byerne for 100 år siden genlød af larmen fra skramlende hjul og jernbeslåede hestehove mod de toppede brosten. Jeg formoder, at det var et rent støjhelvede. Ikke desto mindre opfatter vi støjniveauet i samfundet i dag som langt højere på grund af de mange maskiner, hi-fi- og stereoanlæg, fly, tog og ikke mindst motorveje. Jeg er stor tilhænger af at reducere støj og gøre hverdagen mere behagelig, fredelig og rolig.
Jeg støtter Kommissionens forslag om fælles målinger, så vi ved, hvad vi har med at gøre, og hvad vi hører rundt om i EU. Jeg støtter idéen om støjkortlægning, og jeg støtter lovgivning i henhold til reglerne for det indre marked om at indføre grænseværdier for støj fra nyt udstyr, der markedsføres og sælges i hele EU. Jeg er imod, at EU vil fastsætte grænseværdier for installationer i de enkelte medlemsstater. Som jeg kraftigt har understreget i udvalget, er jeg imod, fordi beslutninger ifølge subsidiaritetsprincippet bør træffes på så lavt et niveau, som det er praktisk muligt.
I næsten alle sager i Miljøudvalget behandler vi spørgsmål, som burde behandles på EU-plan, fordi de berører mere end en medlemsstat og rækker ud over nationale grænser. I dag åbnede jeg mit vindue på kontoret i Tårnet, da jeg kom, og jeg kunne ikke høre Strasbourg lufthavn. Jeg kunne ikke engang høre togene. Det eneste, jeg hørte, var en eller anden, som råbte nede i gården. Jeg anser ikke lufthavnsstøj for at være et emne, der rækker ud over nationale grænser, og jeg er glad for, at udvalget forkastede en række af de stillede ændringsforslag. Jeg opfordrer min gruppe til at forkaste ændringsforslag 34, da forslaget stadig går ud på at fastsætte grænseværdier.
Hr. de Roo bemærkede i forbindelse med ændringsforslag 36, at reglen om otte timers søvn var vigtig for alle mennesker. Det kan godt være. Det kan også være, at en kop kakao og en godnathistorie er vigtig for alle mennesker, men det er ikke noget, som bør behandles på EU-plan. Vi bør ikke opstille standarder for sådanne områder. Det fascinerende ved denne debat her og nu såvel som i udvalget er, at de grænseværdier, der er foreslået af alle de rigtige grunde - forbedring af sundhed og miljø - repræsenterer en snigende centralisering. Det får EU til at virke dominerende over for vælgerne og får det til at se ud, som om EU blander sig i alt for meget. Vi bør benytte enhver lejlighed til at praktisere vores overbevisning om konsekvent at anvende subsidiaritetsprincippet, hvor det er muligt, og sikre, at miljømæssige tiltag indføres på EU-niveau, fordi de virkelig vil gøre en forskel for mennesker, og fordi de ikke kan gennemføres af enkelte medlemsstater alene.

Blokland
Hr. formand, europæisk politik vedrørende behandlingen af miljøproblemer er berettiget, i betragtning af at luft- og vandforurening ikke tager særlig meget hensyn til vores landegrænser. Heldigvis forholder det sig helt anderledes med støjgener. Jeg er glad for, at jeg i Nederlandene ikke er generet af den støj, som frembringes i Milano eller Athen. Med andre ord er støjgener et lokalt eller regionalt problem.
Det indre marked retfærdiggør miljøpolitik på europæisk plan til fremme af ærlig konkurrence. Dette indebærer således, at der kan stilles europæiske krav til produkters og processers sikkerhed og miljøvenlighed. Tydelige eksempler inden for produkter er emissionskravene for personbiler, lastbiler og maskiner. Eksempler inden for processer er affaldsforbrænding og energifrembringelse.
I forbindelse med ærlig konkurrence kan der også fastsættes europæiske støjstandarder for produkter såsom personbiler, motorcykler, lastbiler, maskiner, tog og fly. For processer er dette ikke tilfældet, i betragtning af at der ikke er tale om grænseoverskridende virkninger. Med andre ord går jeg ind for europæiske standarder for støjsvage dæk, men jeg er imod, at brostenene skal fjernes fra gaderne i Bruxelles på grund af europæisk politik.
Rådet går i forvejen temmelig vidt med direktivet om ekstern støj. Parlamentets ændringsforslag går endnu videre, og de fleste kan jeg derfor ikke støtte. Jeg kan heller ikke se merværdien af et europæisk støjkort. Medlemsstaterne kan selv kortlægge støjgenerne, hvis de vil. Desuden vil jeg, selv om vi havde et sådant kort, stadig ikke have en europæisk politik om ekstern støj.
Et særligt problem er flystøj. I sidste uge besøgte jeg på Europa-Parlamentets vegne ICAO-konferencen i Montreal. Desværre viste det sig, at der uden for Europa kun er ringe støtte til strengere støjstandarder for fly. Også strengere støjstandarder for lufthavne er omstridte. Alligevel er jeg stadig af den opfattelse, at lufthavnsmyndigheder skal kunne føre deres egen kraftige politik ved at afvise fly, der frembringer meget støj. Støjgener på grund af fly er først og fremmest et problem for mennesker, der bor tæt på lufthavne. I princippet bør dette problem derfor løses lokalt, det vil sige af lufthavnsmyndighederne. I adskillige lufthavne arbejder man allerede på dette ved at udstede flyveforbud for de mest støjende fly eller for visse natflyvninger. Ulempen herved er, at problemet kunne blive flyttet. Samtidig kan lufthavne i grænseområder forårsage ekstra problemer. Sidstnævnte bør de pågældende medlemsstater løse indbyrdes. Hertil må jeg også bemærke, at vi ikke må overdrive problemet. Hvis jeg vil flyve til Strasbourg, kører jeg ikke først til Rom, fordi denne flyvning er billigere end fra Amsterdam.
Hvad selve flyene angår, er problemet teknisk set ikke så stort. Ved hjælp af de nuværende moderne teknikker er det muligt at producere fly, som frembringer seks gange så lidt støj som fly, der blev produceret for 30 år siden. I betragtning af at flys levetid er omkring 30 år, lader virkningen af disse tekniske forbedringer imidlertid vente længe på sig. Spørgsmålet er, om denne lange ventetid nu også er ønskelig. Jeg tror det ikke. Hvis vi virkelig vil gøre noget ved flystøjen, bør de tekniske forbedringer gennemføres hurtigere. De ekstra udgifter hertil skal selvfølgelig betales af passagererne. Disse bør være helt klar over, hvor store de virkelige udgifter ved flyvning er.

Florenz
Hr. formand, støjpolitik er en helt igennem ny politik i et industrialiseret samfund, som nu engang bevæger sig fremad med megen teknik og med megen støj, og spørgsmålet om, hvorvidt støjpolitik er et subsidiaritetsspørgsmål eller ej, kan ikke besvares entydigt. Hr. Davies eller hr. Blokland, hvis jeg kom fra de lande, som De kommer fra, ville jeg bestemt også have subsidiaritetsargumentet, men kære hr. Blokland, jeg kender udelukkende to lufthavne, som ligger i Nederlandene, men hvis indflyvningskorridorer ikke desto mindre befinder sig over min valgkreds. Det er alt sammen relativt, og derfor tror jeg, at vi er nødt til at diskutere, om vi ikke kan finde en korridor, i henhold til hvilken der sammensættes nogle grundkriterier - og jeg tror, at vi inden for støjkortrammerne slet ikke ligger så langt fra hinanden. Jeg er principielt fortaler for, at vi har sammenlignelige måleregler inden for EU, og jeg er også fortaler for, at vi på grundlag af disse måleresultater når frem til handlingsplaner, som naturligvis skal opstilles af medlemsstaterne, og som også skal gennemføres og kontrolleres af medlemsstaterne.
For mig er det et meget interessant spørgsmål, fra hvornår sådanne reguleringer egentlig virker, og her er Miljøudvalget uden tvivl gået for vidt. Når man læser Miljøudvalgets tekst, kunne man få den tanke, at hver eneste markvej fremover skal udarbejde et støjkort. Det er sikkert alt for upræcist, og det, som Rådet foreslår, er ganske enkelt kedeligt. Hvis De først skal udarbejde et sådant kort med 6 millioner biler om året, foreslår jeg, at De opgiver hele denne operation. Altså en god middelværdi ville efter min mening være en god løsning.
Hvad målingen af jernbanestrækninger angår, ville det have været rart, om vi havde fået et andet parameter, for støj fra jernbaner føles anderledes end støj fra motorveje eller lufthavne. Det er desværre gået til grunde i udvalget, hvad jeg beklager særlig meget.
Jeg ville gerne i modsætning til min ellers meget skattede kollega Ria Oomen sige, at jeg synes, at det ligefrem er en modig konstatering at tro, at vi miljøpolitikere i et miljødirektiv kan afgøre, om militærfly skal flyve eller ej. Ganske uafhængigt af den nuværende situation har Europa-Parlamentet ikke ret til at foreskrive Den Franske Republik eller vores britiske kolleger, hvornår de skal foretage deres øvelsesflyvninger. Jeg tror ikke, at militærflyvning hører hjemme i dette direktiv, og det vil heller ikke komme med i det. Ellers synes jeg, at denne diskussion i princippet var nødvendig. Jeg kunne ønske mig, at vi kan gå i Forligsudvalget med dette papir, for så, hr. de Roo, kommer vi væk fra Deres noget overdrevne krav og når i stedet frem til realistiske krav, som vil bringe os videre i processen.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Karl-Heinz Florenz, jeg tror, at vi i forbindelse med vores direktiver principielt skal gøre os nogle tanker om, hvorvidt vi ønsker at undtage mange offentlige institutioner yderligere, for naturligvis er det for den enkelte borger ligegyldigt, om støjen stammer fra et civilt fly eller fra et militærfly.
Derfor drejer det sig heller ikke om at foreskrive, hvilke militær-taktiske forholdsregler der skal diskuteres, men det drejer sig alene om inden for rammerne af en støjindikator og en handlingsplan at udforme flyvningerne på en sådan måde, at den samlede støjbelastning for den enkelte ikke overskrider den forsvarlige grænse. Jeg tror, at vi bør styre vores fælles anstrengelser i retning af at finde ud af, hvad der for mennesker er acceptabelt, og hvad der ikke er, og deraf udlede, hvilke forholdsregler der skal tages. Her har vi brug for endnu noget forskningsarbejde. Det er f.eks. endnu ikke blevet sagt, om en gennemsnitsbelastning for en person er særlig farlig, eller om enkelte, meget høje belastninger er det. Derfor har vi brug for endnu mere viden om årsager, virkninger og sammenhænge. Derfor forlanger vi også, at der ikke straks siges, at nu har vi rammedirektivet, og dertil knytter vi bestemte støjindikatorer med bestemte grænseværdier, men at vi siger, at vi først vil have matriklerne og så om tre år vedtage passende datterdirektiver med kvalitetsstandarder for støjpolitikken.
For det andet - det finder jeg mindst lige så vigtigt - bør man endnu en gang se nøje på den enkelte støjkilde for at konstatere, hvordan man på europæisk plan - måske hurtigere og mere effektivt end med handlingsplaner på selve stedet - kan gennemføre støjreduktion på fly, på lastbiler - f.eks. via andre dæk. Vi har altså også brug for en støjreduktion ved støjemissionskilderne.

García-Orcoyen Tormo
Hr. formand, støjbelastningen er uden tvivl en realitet, og den er endvidere i stigning i de fleste EU-lande. Støjbelastning er et overgreb ikke kun mod hørelsen, men også mod borgernes nervesystem, og den medfører i mange tilfælde ikke kun karakterændringer med symptomer som irritabilitet og søvnløshed, men også høreskader.
Jeg kommer fra et sydeuropæisk land, og sandheden er, at jeg ofte har tænkt: "Hvem der blot kunne få naboens plæneklipper til at holde stille! Hvem der kunne få vejtrafikken til at larme mindre! Hvem der kunne få diskoteket overfor til ikke at sende sin musik mod mit vindue eller mit hus!" Og alle disse gange, hvor en borger som jeg har spurgt sig selv, hvorfor ingen gør noget for at undgå denne støj, har størstedelen af støjen været reguleret af kommunen, af beboerforeningen eller af de regionale myndigheder. Altså mere på lokalt end nationalt plan.
Som det allerede er blevet sagt i mange tidligere indlæg, finder jeg de tilfælde, hvor støj i det niveau, som de fleste mennesker udsættes for, bør behandles grænseoverskridende, næsten ikke-eksisterende.
Der er blevet talt om støj omkring lufthavne, og det antages, at lufthavnsstøjen berører 1,7% af befolkningen i et land, hvorimod vejstøjen berører langt, langt flere. At hæfte os ved lufthavnsstøjen og ikke angribe især vejstøjen på lokalt plan er efter min mening en helt absurd diskrimination på bekostning af lufthavnene.
Nå, men jeg vil ikke komme ind på dette. Jeg ønsker blot frem for alt endnu en gang at slå fast, at støj og støjopfattelse er forskellig i de forskellige EU-lande. I denne forbindelse er vi i middelhavslandene mere støjende, takket være vores klima kan vi opholde os ude længe, og kl. 20 om aftenen er for os et tidspunkt med socialt samvær, hvor vi opholder os ude, og hvor folk arbejder.
Vi vil aldrig kunne godkende eller acceptere et direktiv, som på denne måde diskriminerer nogle kulturer i forhold til andre.

Corbey
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, allerførst vil jeg give Alexander de Roo en kompliment for hans vedholdenhed i kampen mod støjgener. Støjgener er særdeles ubehagelige, og de kan være en trussel for sundheden. Sundhed hænger sammen med miljø og med den måde, hvorpå vi belaster omgivelserne. Med rette er der lagt stor vægt på dette i det sjette miljøhandlingsprogram. Dette skal føre til konkrete foranstaltninger.
Udgangspunktet er en reduktion af støjen til et niveau, hvorved folkesundheden ikke trues. Verdenssundhedsorganisationens retningslinjer og anbefalinger skal ses på denne baggrund. Støjgener er lokale og bestemt ikke grænseoverskridende. Løsninger skal findes af lokale, regionale og nationale myndigheder. Vi skal ikke træffe for mange foranstaltninger her. Overdreven trang til at styre det hele fra Bruxelles sætter man med rette ikke pris på i de fleste lande, men i et begrænset antal tilfælde er det absolut berettiget, at spørgsmålet tages op på europæisk plan.
For det første når støjkilden overskrider grænser, f.eks. ved produkter. Således findes der allerede europæiske regler for støjgener, f.eks. støjstandarder for plæneklippere. Standarder for støjemissioner for visse produkter såsom personbiler, lystbåde, lastbiler, tog, fly og industrimæssigt udstyr er der hårdt brug for.
En anden grund til, at der gribes ind på europæisk plan, er, at pålidelige og sammenlignelige kendsgerninger gøres tilgængelige. Europa-Parlamentet har allerede for længe siden gjort opmærksom på mangelen på oplysninger om forskellige støjkilder, og der skal komme en fælles metode til måling og vurdering af støj. Det er også kernen i Kommissionens forslag.
For det tredje skal der formuleres almene principper om, at f.eks. forureneren eller støjproducenten betaler. Den slags principper skal vi gennemføre i vores lovgivning. Borgere skal, og det synes jeg egentlig er det vigtigste punkt, have tydelige rettigheder. I tilfælde af alvorlige klager over støjgener skal man have ret til nærmere undersøgelse, og om nødvendigt skal der gribes ind.

Grossetête
Hr. formand, vi er alle enige om, at støjgener forstyrrer vores medborgeres dagligdag. Jeg er dog alligevel en smule overrasket. Man beder ganske enkelt Europa om at rette op på de fejltagelser, der er sket i egnsplanlægningen i de enkelte medlemsstater.
Hvorfor henvende sig til Europa, når det er således, at den enkelte medlemsstat selv kan beslutte, hvad den skal gøre på sit eget territorium?
Vi har allerede blandet os i sager om trykluft og flymotorer, og vi kan gøre det samme med spørgsmålet om vejbelægninger. Vores opgave er stor. Men hvorfor indføre standarder, der i virkeligheden ikke blot angår medlemsstaterne, men også må tage hensyn til de territoriale forskelle og især skal opfordre samfundene til at træffe de nødvendige foranstaltninger i overensstemmelse med lokalsamfundets realiteter, i stedet for at træffe beslutningerne for dem? Det er nærhedsprincippet, som jeg sætter særlig stor pris på på dette område. Jeg mener, at det er op til de lokale folkevalgte at beslutte, hvad de skal gøre i den enkelte kommune, by, departement og region. Det er op til de lokale folkevalgte at træffe beslutninger. Dem tilhører jeg. Jeg ved udmærket godt, hvad det vil sige at udarbejde et strategisk støjkort.
Der bliver snakket meget om lufthavnene. Der er både internationale og nationale lufthavne, og der er ekstremt store forskelle på dem. Støjgenerne er derfor forskellige. Så hvorfor indføre standarder, som ikke vil være gældende for dem alle? Vi må ikke glemme, at lufthavnene er vigtige for de områder, der råder over dem. Infrastrukturer til lufttransport er en central faktor for industrierne. De vælger ofte deres beliggenhed i forhold til kommunikationsmidler og lufthavne. Er det nødvendigt at understrege, at der fortsat skal være en klar undtagelse for militærlufthavne? Jeg er på dette punkt enig med hr. Florenz. De aktuelle omstændigheder viser tydeligt, hvor vigtig denne bestemmelse er.
Jeg vil slutte af med at gentage, at dette direktiv hedder "Vurdering og styring af ekstern støj". Før styringen sker der altså en vurdering. Hvordan kan man foregive at fastsætte grænser uden en præcis, tværgående undersøgelse på grundlag af fælles vurderingskriterier? Man må således råde over præcise støjkort og derefter bede de enkelte medlemsstater om at udarbejde nogle effektive handlingsplaner. Jeg mener ligeledes, at det er vigtigt, at vi indlemmer vores medborgere i denne proces, men det kan kun lade sig gøre i samarbejde med det enkelte område og de enkelte lokalansvarlige.

Malliori
Hr. formand, fru kommissær, det er ikke nogen overdrivelse at sige, at rigtigt mange europæiske borgere er nødt til at leve med et støjniveau, der har alvorlige følger for helbredet. Derfor anser jeg det for meget vigtigt, at Unionen går i gang med en samlet strategi for bekæmpelse af støj.
I øjeblikket er vi i gang med andenbehandlingen, og vi må koncentrere os om de hovedspørgsmål, som ordføreren har defineret. For at kunne indføre standarder for støj, et spørgsmål, der angår medlemsstaterne og industrien, må Unionen i specifikke forslag til generelle retningslinjer fastsætte den tekniske hjælp til organisering af undersøgelsen, udveksle oplysninger, bevidstgøre de berørte parter samt implementere og føre kontrol med de foreslåede foranstaltninger.
Jeg er enig med Rådets holdning til støjgrænserne, idet den tillader medlemsstaterne at rykke aftenperioden indtil to timer, for, hr. formand, landene i syd har anderledes klimatiske forhold end landene i nord, så jeg mener, at denne regulering er nødvendig.
Med hensyn til tidsplanen mener jeg, at Kommissionens oprindelige forslag er opnåeligt, og at medlemsstaterne bør påbegynde de administrative procedurer så hurtigt som muligt, så det foreslåede direktiv kan blive implementeret.
Til sidst vil jeg gerne takke ordføreren for hans meget værdifulde arbejde.

Moreira Da Silva
Hr. formand, kære kolleger, flere og flere EU-borgere plages af støj, men alligevel har EU været ret længe om at gennemføre en fælles støjpolitik. Jeg er derfor enig i de ambitiøse mål, som ordføreren, Alexander de Roo, opstiller, og jeg vil gerne takke ham for det arbejde, han har udført. Jeg støttede hans betænkning i Miljøudvalget, og jeg støtter den nu igen.
Jeg vil gerne fremhæve nogle bestemte punkter. For det første er jeg enig i, at dette direktiv bør omdannes til et bindende rammedirektiv, der senere kan følges op af særskilte direktiver om støj fra biler, motorcykler, tog og fly.
For det andet er jeg også enig i, at der bør fastsættes fælles grænseværdier for støj omkring alle civile lufthavne i EU. Ikke blot fordi støj fra flytrafik om natten er den type støj, der mest forstyrrer borgernes nattesøvn, men også fordi vi på grund af manglende fælles standarder har været vidne til oplagt konkurrenceforvridning mellem lufthavnene og urimelig forskelsbehandling af borgerne i forskellige medlemsstater.
For det tredje synes jeg, at de ændringer, der er indført i den fælles holdning om støjindikatorer, er positive. Med disse ændringer kan medlemsstaterne kan flytte op til to timer fra aftenperioden til dags- eller natteperioden, så lovgivningen mod støj kan gennemføres uden at komme i konflikt med skik og brug i det enkelte land ikke mindst i de sydeuropæiske lande.
Denne nye lovgivning bør gennemføres hurtigst muligt, men for at den skal kunne efterleves, må medlemsstaterne snarest investere i de nødvendige tekniske og menneskelige ressourcer til at føre den ud i livet. I modsat fald får vi nok en gang en god lov, som ingen dog efterlever i praksis.

Doyle
Hr. formand, dette er det første direktiv om ekstern støj til forskel fra støj fra én specifik fælles kilde. Det kan jeg kun bifalde. Ligeledes bifalder jeg Miljøudvalgets beslutning om at genindsætte, at direktivforslaget styrkes i retning af et rammedirektiv. Det kan så danne grundlag for mere detaljerede og specifikke love i form af datterdirektiver. En fælles politik om ekstern støj og de forskellige transportsektorer for ikke at nævne de forskellige forhold i medlemsstaterne er ikke fyldestgørende lovgivning.
Jeg har også et andet punkt. Jeg er ikke enig med min kollega, hr. de Roo, hvad angår de specifikke ændringsforslag, som han har stillet om støj i og omkring lufthavne i lovgivningen. Det må blive en anden gang for mit vedkommende. Jeg vil gerne høre Kommissionens kommentarer til generaladvokatens udtalelse den 20. september om den præjudicielle afgørelse om, hvorvidt artikel 2 og 3 i forordning (EF) nr. 925/99 om begrænsning af luftfartøjer i europæiske lufthavne af hensyn til beskyttelse mod støj kan erklæres ugyldige. Forordningen var af uforklarlige og uforståelige grunde baseret på konstruktionskriterier snarere end præstationskriterier. Jeg refererer her til det kontroversielle hushkits-direktiv, som er et godt eksempel på, hvordan man ikke skal gøre tingene. Jeg vil gerne have, at Kommissionen svarer på det.
Kan Kommissionen oplyse, om den vil foreslå at ophæve eller at ændre forordningen, fordi dette er et meget vigtigt emne? Vi kan ikke anvende konstruktionskriterier adskilt fra præstationskriterier. Det favoriserer en fabrikant af jetmotorer frem for en anden. Det har bragt os i vanskeligheder på dette område. Jeg vil sætte pris på en konsekvent opfølgning på hr. de Roos ændringsforslag. I lyset af det, der skete med hushkits-direktivet, vil jeg gerne høre Kommissionens kommentarer.

Callanan
Hr. formand, jeg har både generelle og specifikke bemærkninger til betænkningen. For det første støtter jeg i store træk den fælles holdning. Det er et brugbart kompromis. Jeg kan dog ikke støtte, at vi går længere end det. Det er brugbart som et rammedirektiv, men jeg ser nødigt direktiver, som udspringer herfra. Vi skal være særdeles forsigtige med at anvende subsidiaritetsprincippet, som der er givet udtryk for på tværs af Parlamentet.
Jeg er ikke sikker på, at Parlamentet eller EU virker troværdig, hvis vi begynder at fortælle borgerne, hvornår de skal sove. Det er en sag, som skal besluttes på lokalt plan. Hvis en lufthavn ligger midt i en by, skal der f.eks. gælde helt andre grænseværdier end for en lufthavn, der er placeret på en halvø i et roligt landområde. Hvorfor skal mindre samfund ikke have lov til at bygge lufthavne, der f.eks. fungerer som fragtcentral, og som kan have et støjniveau, der overskrider grænseværdierne i de større byer? Det er en opgave for de lokale myndigheder og de nationale regeringer og bør ikke tages op i Parlamentet eller i EU.
I betragtning af den nuværende situation i Europa, hvor vi har krigslignende tilstande, kunne jeg godt tænke mig at spørge dem, der ønsker, at direktivet skal omfatte militære luftfartøjer og luftbaser, om de virkelige mener, at vores militære luftstyrker ikke må arbejde om natten og ikke må benytte fly, som larmer for meget, og dermed ikke må forsvare vores frihed mod angreb fra terrorister, hvis flyene larmer for meget. Hvis dette forslag fremsættes i ramme alvor, er jeg overbevist om, at vi vil blive til grin i det meste af Europa.
Jeg går ind for love, der fastsætter støjgrænseværdier for specifikke projekter, men mange af ændringsforslagene til direktivet er virkelig for langt ude.

Wallström
Hr. formand, lad mig starte med at sige, at vi på ingen måde forsøger at fortælle borgerne i EU, hvornår de skal gå i seng, eller hvor og hvornår de må grine, og vi forsøger heller ikke at harmonisere de forskellige vaner og kulturelle traditioner i Europa.
Forslaget til direktivet er en følge af grønbogen fra 1996 og sigter mod at udvikle en støjpolitik for at gøre noget ved den støj, som påvirker mennesker, og ikke kun støj fra specifikke kilder. Det vil ske ved at udarbejde harmoniserede støjkort til at vurdere støjbelastningen i EU, ved at informere offentligheden om støjbelastning og virkningerne heraf, ved at kræve, at myndighederne i medlemsstaterne skal udarbejde handlingsplaner for at overholde grænseværdierne og ved at forsyne EU's institutioner med oplysninger om ekstern støj, så situationen kan vurderes og yderligere tiltag udvikles. Der findes 51 forskellige metoder til måling af støj. Kan vi ikke nå til enighed om én målemetode i EU? Støjkortlægning er det første skridt.
Hvad angår sidstnævnte, har jeg forståelse for den bekymring, som er kommet til udtryk blandt nogle parlamentsmedlemmer, som har stillet ændringsforslag om forslag til datterdirektiver, der fastsætter nye grænseværdier for støjkilder og ekstern støj. Dog afhænger succesen af den nyskabende støjpolitik, som vi ønsker at indføre, især af kvaliteten af de data, som vi indsamler.
Mangelen på disse informationer er i øjeblikket tydelig. Det skyldes især manglende harmonisering af metoder til vurdering af støjbelastningen i EU. Kommissionen er af den overbevisning, at det endnu er for tidligt at stille forslag om nye grænseværdier for støj.
Vi har allerede mange love om markedsadgang, der f.eks. fastsætter grænseværdier for forskellige former for køretøjer. Det er lettere og hurtigere at stramme støjkravene i den gældende lovgivning end at indføre nye datterdirektiver. Vi vil overveje, hvilke krav der skal stilles, når vi har resultaterne fra de strategiske støjkort, og vi vil selvfølgelig melde tilbage til Rådet og Parlamentet. På den baggrund kan vi ikke acceptere ændringsforslagene om datterdirektiver og grænseværdier, men vi er villige til hurtigst muligt at foreslå yderligere tiltag. Det er også derfor, at vi fuldt ud accepterer ændringsforslag om stramning af tidsplanen.
Direktivet omfatter ikke specifikke støjkilder som flymotorer og hushkits. Kommissionen har endnu ikke haft tid til at overveje ICAO's beslutning sidste uge, men vi vender naturligvis tilbage, så snart vi har haft mulighed for det.
Hvad angår de 36 ændringsforslag fra Parlamentets Miljøudvalg, kan Kommissionen acceptere de 28 i deres helhed, i princippet eller dele af dem. Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 1, som ændrer titlen, så der etableres en fællesskabsramme for vurdering og styring af ekstern støj. Som jeg nævnte tidligere, mener Kommissionen imidlertid, at det er for tidligt at fastsætte nye grænseværdier, og derfor kan vi ikke støtte ændringsforslag 2, 3, 6 og 33. Hvad angår tidsplanen for gennemførelsen af det foreslåede direktiv, bifalder Kommissionen ændringsforslag 10, 13, 17, 18, 19, 21, 23 og 25 om at genindsætte datoerne fra Kommissionens oprindelige forslag. I overensstemmelse med disse ændringsforslag kan vi også i princippet godkende ændringsforslag 15 og 16 om at genindsætte strammere tidsfrister, selv om vi stiller os mere tøvende over for sletningen af den tostrengede fremgangsmåde for veje og jernbaner. I den henseende kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 20.
Flere ændringsforslag er også med til at tydeliggøre teksten, og vi kan endvidere acceptere ændringsforslag 4, 7, 8, 14, 27, 28 og 29. Vi kan i princippet acceptere ændringsforslag 5, som indfører fire vigtige principper, selv om Kommissionen ikke ønsker, at andre principper udelades. Med hensyn til ændringsforslag 9, som genindsætter definitionen af menneskers sundhed, støtter Kommissionen første del. Dog virker henvisningen til Verdenssundhedsorganisationen overflødig.
I forbindelse med harmoniseringen af de fælles støjindikatorer, Lden og Lnight, indeholder ændringsforslag 11 en forpligtelse til at anvende disse indikatorer til støjplanlægning og støjzoneopdeling, hvor ændringsforslag 34 genindsætter definitionen af en handlingsplan, som en plan, der er "designed to reduce noise where a limit value in Lden or Lnight is exceeded" (udarbejdet med henblik på at reducere støj, hvor grænseværdien for Lden eller Lnight overskrides).
Rådet har aftalt kun at anvende fælles indikatorer i udarbejdelsen af de strategiske støjkort, mens spørgsmålet om yderligere harmonisering af indikatorerne blev udsat til nærmere overvejelse i den revision, som foreslåes i artikel 11. Jeg er således bange for, at Kommissionen ikke kan støtte ændringsforslag 11 og 34. Eftersom direktivet nu er begrænset til støjkortlægning, er det imidlertid oplagt at støtte princippet i ændringsforslag 12. Derudover bifalder Kommissionen også ændringsforslag 36 om at begrænse fleksibiliteten og definitionen af støjindikatoren Lden for at opnå bedre sammenlignelige resultater.
Hvad angår information af offentligheden, kræves der i ændringsforslag 22, at oplysninger til offentligheden skal offentliggøres på internettet inden for to måneder. Kommissionen bifalder ændringsforslagets princip, men udbredelse af informationer til offentligheden bør ikke begrænses til internettet. Med hensyn til revisionsklausulen i artikel 11 i forslaget udelades henvisningen til "forskellige klimaer og forskellige kulturer" i ændringsforslag 24. På grund af medlemsstaternes store bekymring, som de har udtrykt i Rådet, kan vi ikke støtte ændringsforslag 24.
Med hensyn til bilagene kan Kommissionen delvis støtte ændringsforslag 26, hvor bestemmelsen om finansielle oplysninger om handlingsplaner gøres obligatorisk. Af de tre typer finansielle oplysninger kan Kommissionen støtte, at budgetoplysninger gøres obligatoriske, mens de andre oplysninger er langt vanskeligere at indhente.
Endelig støtter Kommissionen ændringsforslag 30, 31, 32 og 35 til bilag VI, som delvis genindsætter Kommissionens oprindelige forslag om tekniske specifikationer for strategiske støjkort.
Jeg takker Parlamentet og ordfører de Roo for de grundige overvejelser i forbindelse med forslaget og for de nyttige ændringsforslag. De har uden tvivl styrket forslagets kvalitet.

De Roo
Hr. formand, jeg vil blot fjerne en misforståelse. Et ændringsforslag om at måle militær støj er ikke stillet på ny. Nogle kolleger har med urette baseret sig derpå. Det diskuteres altså slet ikke mere.

Formanden
Det tager vi til efterretning.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Forurenende luftarter og partikler fra forbrændingsmotorer i ikke-vejgående maskiner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0287/2001) af Lange for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/68/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra forbrændingsmotorer til montering i mobile ikke-vejgående maskiner (KOM(2000) 840 - C5-0742/2000 - 2000/0336(COD)).

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, den meget lange titel omfatter jo hovedsagelig mobile ikke-vejgående maskiner, som vi alle kender dem, såsom plæneklippere, kædesave, hækklippere, boremaskiner - alle disse mobile ikke-vejgående maskiner, som måske i miljølovgivningen har stået lidt for lidt i centrum i de seneste år. Vi ved eksempelvis, at en firetaktsplæneklipper nu om dage afgiver næsten præcis lige så stor en mængde forurenende luftarter i timen som en Euro-4-bil, som kører 150 km/t. Eller vi ved, at 40% af kulbrinteemissionerne på mange dage i juni i år kommer fra disse mobile ikke-vejgående maskiner, 40% af de stoffer, der indgår i ozondannelsen. Derfor må vi gøre noget på dette område!
For så vidt er direktivforslaget i orden. Ganske vist har vi i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik fremsat nogle kritiske bemærkninger. For det første ville vi fremrykke tidsplanen noget, analogt med, hvad der sker i USA på det lovgivningsmæssige område. Vi ville se, om averaging and banking-modellen måske alligevel ikke har nogen berettigelse for Europa, fordi det er et temmelig bureaukratisk uhyre, som man dårligt kan kontrollere i Europa, og som derfor kun siger lidt om, hvorvidt de reduktionsmål, vi har sat os, virkelig også gennemføres. Vi er i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik gået meget ambitiøst i gang med denne opgave. Da afgørelsen allerede blev truffet i juli og således ligger noget tilbage, havde vi mulighed for at forhandle med Rådet om denne lovgivning.
Nu kan jeg forelægge en kompromispakke, som Rådet er villig til at acceptere med stort flertal, om ikke sågar enstemmigt. Jeg synes, at vi i dette tilfælde bør vælge denne løsning og afslutte den samlede lovgivning i én behandling. Det tjener for det første det formål, at de bureaukratiske forløb her i Europa-Parlamentet og Rådet aflastes, og for det andet tjener det naturligvis miljøet, hvis lovgivningen kan træde hurtigere i kraft.
Hvad går dette kompromis ud på? Dels vil vi for bestemte kategorier fremrykke igangsættelsesdatoen noget. Det ligger nogenlunde midt mellem det, som blev besluttet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, og det, som Kommissionen har foreslået.
Dels vil vi give afkald på averaging and banking-systemet på grundlag af de bureaukratiske vanskeligheder, som er forbundet med det. Vi vil dog - for nu ikke at fremkalde nogen konkurrenceforvridninger i anledning af miljølovgivningen, som ikke er miljøpolitisk begrundede - give små producenter med årligt 25.000 enheder undtagelsesmuligheder, og vi vil for bestemte produkter, for SH2- og SH3-maskiner, give overgangsregler i yderligere fem år, hvis det f.eks. drejer sig om bestemte kædesave, som benyttes højt oppe på træerne, eller om bestemte totaktsmotorer, som trækker boremaskiner. Det er indeholdt i ændringsforslag 30, at der for disse maskiner kan ydes ekstra tid, og det svarer i øvrigt til, hvad også industrien foreslår. Derfor kan jeg ikke tilslutte mig en løsning, som tager bestemte maskiner helt ud af direktivet, men jeg siger, at vi, hvis det er teknisk begrundet, giver disse maskiner mere tid.
Jeg minder endnu en gang om, hvordan vi i billovgivningen om Euro-3 og Euro-4 kastede os meget ambitiøst over opgaven og i sidste ende sammen med Rådet opnåede et fornuftigt kompromis i Forligsudvalget, som i begyndelsen naturligvis ikke ubetinget fik industriens bifald, men som i sidste ende dog i dag gouteres af alle, fordi det forbedrer luftkvaliteten i Europa. Jeg mener, at kompromispakken, som jeg her kan præsentere for Dem, går i samme retning - blot har vi den allerede nu til behandling og ikke først efter en forligsprocedure. Derfor er det, som vi i dag har til behandling, ikke nogen "motorsavsmassakre", som man kunne læse i en avis, men et regulært kompromis til forbedring af luftkvaliteten i Europa.

Goodwill
Hr. formand, et hyppigt retorisk spørgsmål er: Hvad kom først, hønen eller ægget? I sagen om ny, ren luftteknologi er det normalt, at regeringen først lægger lovægget, hvorfra teknologien til mere miljøvenlige biler og lastbiler udklækkes.
Hvad angår denne betænkning, er situationen imidlertid den modsatte, fordi teknologien hovedsagelig er til for at rense de mindre motorer, som ifølge hr. Lange producerer mere forurening på en time end en bil, der kører 150 km/t. I mange tilfælde er omkostningerne den eneste grund til, at vi ikke allerede har renere motorer. Faktisk er Honda i stand til at producere en firetaktsmotor med topventil, som uden problemer lever op til kravene.
Der er dog visse væsentlige undtagelser fra den generelle regel. Det glæder mig, at hr. Lange har fjernet sit forslag om at fastsætte undtagelsesreglen for mindre fabrikanter til en samlet produktion på mindre end 10.000 enheder om året. Det ville ikke have omfattet de europæiske fabrikanter. I stedet har hr. Lange valgt at støtte Kommissionens forslag om 25.000, som omfatter syv fabrikanter.
Dog har vi nogle specifikke problemer med denne lov, og især med hensyn til motorsave og lign. Disse maskiner er nødt til at være lette, fordi de betjenes af mennesker. De må ikke blive varme, da det kan forårsage forbrændinger, og de skal være fleksible, da de skal kunne anvendes i forskellige vinkler. I disse særlige tilfælde er totaktsteknologien den eneste mulighed. Alle husker nok synet af Trabant- og Wartburg-biler fra Østberlin. Sådanne totaktsmotorer forurener mere, men når det gælder motorsave, er der ikke nogen alternativer.
Kommissionens løsning er at anvende et system med udligning og hensættelse, hvor forurenende motorer kan modregnes i forhold til rene motorer, og ren teknologi kan opspares til året efter og anvendes til forurenende motorer. Jeg bryder mig ikke om systemet. Det er på mange måder uærligt, fordi folk kan købe motorer, som de tror er i overensstemmelse med loven, når de reelt forurener mere. Det er kun de store fabrikanter, som har et bredt produktsortiment, der har fordel af systemet. Vi bør ikke støtte dette system.
Ikke desto mindre har vi brug for beskyttelse af disse apparater. Derfor har jeg stillet ændringsforslag 29, som indeholder en liste over undtagelser: trimmere, motorsave, flismaskiner, isboremaskiner osv. Jeg er skuffet over, at hr. Lange ikke ønsker at støtte ændringsforslaget, fordi hr. Langes ændringsforslag 30 uden den detaljerede liste med undtagelser ikke er tilstrækkelig vidtrækkende. Det bygger kun på et teknisk udvalg og Kommissionens vurdering af alternativerne. Hr. Lange bør overveje mit ændringsforslag grundigt. Vi vil i givet fald nå til en aftale, som begge sider af Parlamentet kan tilslutte sig.

Davies
Hr. formand, denne lovgivning omtales ofte som plæneklipperdirektivet. Når parlamentsmedlemmerne bruger deres tid på at diskutere plæneklippere, bliver det indtryk, som alt for mange af vores vælgere har af vores arbejde, uden tvivl bekræftet. Hvis dette er tilfældet, bør de tænke sig om én gang til. Den blå røg fra generatorer, plæneklippere, pumper osv. taler sit eget sprog. Den samlede effekt bidrager væsentligt til luftforureningen. Så i modsætning til den sidste forhandling, hvor jeg kraftigt argumenterede for at anvende subsidiaritetsprincippet, er der her tale om en sag, som tydeligvis rækker ud over de nationale grænser. Den bør tages op af Parlamentet både af hensyn til miljøet såvel som af hensynet til det indre marked.
I Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik er vi vant til, at repræsentanter fra industrien kommer og siger "Lad hellere være, tidshorisonten er for kort, og vi råder ikke over den nødvendige teknologi". Derfor har det i forbindelse med direktivets behandling i Parlamentet været en fornøjelse at blive lobbyet af en virksomhed - Honda, som hr. Goodwill omtalte - der mener, at de standarder, som Kommissionen har foreslået, ikke er vidtrækkende nok. Jeg ved godt, at de har deres grunde til at have denne holdning. Virksomheden har foretaget investeringen. Den kan opfylde standarderne og søger at opnå en konkurrencefordel over for de virksomheder, som ikke har foretaget investeringen. Men er det ikke det, vi forsøger at nå frem til? Er konkurrence baseret på de højest mulige miljøstandarder ikke sundt for fabrikanterne?
Desværre har udvalget forkastet nogle af mine ændringsforslag. Det er også en skam, at alt for mange virksomheder i mit eget land ikke er mere fremsynede, men fortsat ønsker at fremstille forurenende udstyr i stedet for at investere i fremtiden og være med til at sætte standarderne, så de er i stand til at konkurrere på lige fod med resten af verden.
I Europa bør vi stile mod at hæve standarderne i forhold til den tilgængelige teknologi. Jeg kan tilslutte mig hr. Goodwills bemærkning om motorsave og vanskelighederne ved at fastsætte standarder for dem. Dog er jeg, ligesom hr. Lange, modstander af Kommissionens forslag om udligning og hensættelser. Jeg mener, at det fortsat giver fabrikanterne mulighed for at fremstille motorer, der ikke opfylder luftkvalitetsstandarderne, og måske endda mulighed for at markedsføre nye forurenende motorer. Vi siger jo ikke, at ændringerne skal gennemføres nu. Forslaget indeholder en overgangsperiode, så der er tid til at omstille sig. Ændringsforslag 18 indeholder forslag om eventuel finansiel støtte og incitamenter til fabrikanterne.
Jeg ser frem til at høre lyden af min nabo, der slår græs - og min egen græsplæne også, håber jeg - vel vidende, at luften ikke er forurenet, og at fuglene ikke er ved at kvæles i træerne i min have.

Farage
Hr. formand, jeg ønsker at udtrykke min bekymring over Miljøudvalgets ændringsforslag 2, der udelader, hvad der så ud til at være en ganske fornuftig udlignings- og hensættelsesordning. Jeg bemærker, at udvalget selv mener, at det tager fat på spørgsmålet om forurening fra fritidsudstyr, som ifølge udvalget genererer en stor del af de stoffer, der indgår i de ozonnedbrydende processer, især lørdag eftermiddag i sommermånederne.
Er udvalget klar over, at dette også vedrører et stort udvalg af professionelt udstyr? Vi har hørt om motorsave, men der findes mange andre eksempler. Motorsaven er et vigtigt værktøj i forbindelse med skovarbejde. Fabrikanterne siger, at hvis dette ændringsforslag går igennem, vil de ikke længere kunne fremstille motorsave. Nettoeffekten er, ifølge sagkundskaben, en negativ påvirkning af miljøet. Jeg anmoder derfor Parlamentet om at forkaste ændringsforslaget.
I erkendelse af Parlamentets hang til lovgivning, uanset hvor vanvittig eller restriktiv den er, vil jeg måske ikke være ked af det, hvis ændringsforslaget vedtages. I betragtning af den skade, det vil forårsage, vil det i det mindste illustrere, at Parlamentet og EU reelt er en lovgivningsmaskine. Almindelige mennesker har længe haft mistanke om det. Måske kan dette eksempel bevise det.

Wallström
Hr. formand, jeg vil indledningsvis takke hr. Lange og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik for en udtømmende og velgennemtænkt betænkning. Jeg vil også gerne takke for de ændringsforslag, som er blevet præsenteret her. Vi har her en anledning til at opnå en hurtig og virkningsfuld aftale.
Emission af forurenende luftarter fra almindelige motorkøretøjer har været genstand for reguleringer i EU i mere end tre årtier. Resultatet er, at de nuværende emissionsniveauer er mindre end 10% af de niveauer, der fandtes før indførelsen af disse begrænsninger. Den relative betydning af andre emissioner er således øget. Samtidig kan vi konstatere, hvilket vi også gør i Kommissionens auto-olie-program, at luftkvalitetsproblemerne i Fællesskabet kræver yderligere foranstaltninger.
Det forslag, som vi diskuterer i dag, berører emissioner fra motorer, som anvendes i plæneklippere, motorsave, løvsugningsmaskiner, pumper, generatorer og lignende udstyr. Der fremstilles ca. 25 millioner af sådanne maskiner årligt på verdensplan. Selv om statistikkerne er lidt mangelfulde, ser det ud til, at disse maskiner er ansvarlige for ca. 10-15% af de samlede emissioner af kulbrinte i Fællesskabet. Vi har allerede hørt dette udtrykt på en anden måde, nemlig at en times brug af en motorsav udsender lige så meget kulbrinte som over 2.000 km's kørsel med en moderne personbil. Disse emissioner bidrager til, at der dannes ozonlag, hvilket er et af vores hidtil uløste luftforureningsproblemer. Det er åbenlyst, at vi må gøre noget ved emissionen fra denne type maskiner.
Den type produkter, der berøres af forslaget, sælges for størstedelen på verdensmarkedet. Mere end 90% af dem fremstilles af store virksomheder, som agerer på dette marked. En harmonisering af lovgivningen har været et vigtigt element for Kommissionen for at gøre det lettere at gennemføre lovgivningen hurtigt, naturligvis forudsat at dette kan opnås med et højt miljømæssigt ambitionsniveau. Den eneste eksisterende lovgivning på dette område er lovgivningen i USA. Vi mener, at den opfylder de miljømæssige behov, og den har også i stor udstrækning påvirket udformningen af vores forslag.
Samtidig skal jeg gøre opmærksom på, at det ikke kun er de store virksomheder på verdensmarkedet, der eksisterer, men at der også findes virksomheder, som ikke agerer på dette marked. Selv om disse virksomheder står for en lille del af den samlede produktion, er produkterne mange gange specialiserede til begrænsede anvendelsesområder. Virksomhederne er ofte små og har derfor begrænsede ressourcer til at udvikle den teknologi, som er nødvendig for at klare emissionsgrænserne. Vi har derfor foreslået særlige undtagelsesregler for disse produkter og virksomheder, og det er samme slags undtagelser, som findes i den amerikanske lovgivning.
Efter min opfattelse er Kommissionens forslag et udmærket eksempel på en win/win-situation, idet vi tilgodeser industriens behov, samtidig med at vi, idet industrien ikke behøver at splitte sine ressourcer op på forskellige lovgivninger, har opnået miljøgevinster, som ellers ikke havde været mulige.
Kommissionen kan acceptere de ændringsforslag, som gør det muligt for medlemsstaterne at mærke produkter, som opfylder kravene til trin II, og at anvende økonomiske midler for at stimulere produktion og salg af sådanne produkter, allerede inden grænseværdierne bliver obligatoriske. Kommissionen kan i princippet også acceptere et tidligere indførelsestidspunkt for trin II, men er imod et tidligere indførelsestidspunkt for trin I, da det kan skabe et urimeligt pres på små virksomheder, som ikke sælger deres produkter på verdensmarkedet. Kommissionen er også imod ændringer af definitionen af små virksomheder.
Hvad angår det såkaldte averaging- and banking-system, har vi en vis forståelse for de stillede spørgsmål om, hvordan det skal anvendes i praksis. Vi mener dog, at det er et vigtigt element i forsøget på at skabe en harmonisering på området. Hvis systemet fjernes, vil den europæiske lovgivning adskille sig fra den amerikanske.
Grunden til at indføre et sådant system er, at det af tekniske årsager er svært at opfylde værdierne i henhold til trin II for bestemte produkter. Hvilke produkter det er i virkeligheden, varierer fra virksomhed til virksomhed. For at opnå den nødvendige miljøeffekt er det vigtigt, at man ikke undtager produkter, som i virkeligheden kan klare kravene.
Med averaging and banking har vi introduceret et fleksibelt system, som lægger den administrative byrde på de virksomheder, som vil anvende det, et system, som giver en god miljøeffekt. Hvis man derimod benytter muligheden for at undtage bestemte produkter, risikerer man at mindske miljøeffekten drastisk, da der ikke kompenseres for disse undtagelser, hvilket er tilfældet med averaging- and banking-systemet. Det skal også stå klart, at de undtagede produkter, vi taler om, udelukkende er udstyret med totaktsmotorer, som er de mest forurenende motorer. Kommissionen vil derfor understrege betydningen af at bibeholde dette instrument i lovgivningen og afviser de berørte ændringsforslag. Samtidig vil jeg understrege, at det vigtige i og for sig ikke er averaging- and banking-systemet som sådant, men derimod at opnå den fleksibilitet, den harmonisering og de miljømæssige gevinster, som systemet giver.
Undtagelser for bestemte typer af udstyr bør derfor kun accepteres efter en grundig analyse af konsekvenserne, både de miljømæssige og andre. Af denne grund er Kommissionen imod at indføre undtagelser allerede nu, men kan acceptere, at det gøres muligt at anvende en udvalgsprocedure i fremtiden. Vi modsætter os også ændringsforslag, som udelukker brugen af totaktsmotorer til generatorer og snekastere.
Kommissionen er parat til at undersøge behovet for yderligere lovgivning på området, specielt hvad angår partikelemissioner fra totaktsmotorer, og vil samordne det med tilsvarende anmodninger vedrørende partikelemissioner fra motorcykler og knallerter.
Kommissionen kan acceptere, eller accepterer i princippet ændringsforslag 1, 10, 11, 13, 14, 18-28 samt ændringsforslag 30. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 2, 3, 6, 7, 8, 12, 15 og 17, men er åben over for at undersøge løsninger, som kan give fleksibilitet, harmonisering og miljøgevinster. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag 4, 5, 9, 16 og 29.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.30.

EKSF-traktatens udløb
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0303/2001 af Turchi for Budgetudvalget om
I. ændret forslag til Rådets afgørelse om fastsættelse af de nødvendige bestemmelser til gennemførelse af den til Nice-traktaten knyttede protokol om de finansielle konsekvenser af udløbet af EKSF-traktaten og om Kul- og Stålforskningsfonden (KOM(2000) 519 + KOM(2001) 121 - C5-0165/2001 - 2001/0061(CNS));
II. ændret forslag til Rådets afgørelse om fastsættelse af de flerårige finansielle retningslinjer for forvaltningen af midlerne i "EKSF under afvikling" og, når afviklingen er afsluttet, af "Kul- og Stålforskningsfondens aktiver" (KOM(2000) 520 + KOM(2001) 121 - C5-0166/2001 - 2000/0363(CNS));
III. Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Rådgivende Udvalg for EKSF, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om EKSF-traktatens udløb: Finansielle aktiviteter efter 2002 (KOM(2000) 518 - C5-0204/2001 - 2001/2095(COS));
A5-0297/2001 af Linkohr for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om ændret forslag til Rådets afgørelse om fastsættelse af de flerårige tekniske retningslinjer for Kul- og Stålforskningsfondens forskningsprogram (KOM(2001) 121 - KOM(2000) 521 - C5-0167/2001 - 2000/0364(CNS)).

Turchi
Hr. formand, kære kolleger, i det rammeforslag, som vi drøfter, fastlægges det, at Det Europæiske Fællesskab skal overtage EKSF. I henhold til forslaget udgør nettoindtægterne fra investeringer af Kul- og Stålfondens midler indtægter på EU-budgettet. Disse indtægter skal afsættes til et særligt formål, nemlig til finansiering af forskningsprojekter inden for kul- og stålrelaterede sektorer. Forskningsfonden skal forvaltes af Kommissionen, og beløbene fra fonden skal fordeles mellem kulsektoren og stålsektoren med henholdsvis 27,2% til kulsektoren og 72,8% til stålsektoren. Denne fordeling kan kun ændres ved en enstemmig afgørelse fra Rådet. Det fastlægges desuden i forslaget, at administrationsudgifterne i forbindelse med afviklingen, investeringen og forvaltningen af Forskningsfonden skal dækkes over det almindelige budget.
Kære kolleger, i dette korte resumé har jeg ikke glemt vores rolle, men i den kommende tilrettelæggelse af det, der var vores første europæiske traktat og den første sten, der blev lagt til opbygningen af et samlet Europa, er vores institution ganske enkelt blevet fjernet. Jeg er kraftig modstander af Kommissionens indfaldsvinkel, da der i dens rammeforslag udelukkende er taget højde for en høring af Parlamentet, når det gælder de finansielle og tekniske retningslinjer for fonden. De har givet os en så passiv rolle, at det er helt i strid med de aktuelle krav om gennemsigtighed og demokrati, og Parlamentet får endda færre beføjelser end dem, det har på budgetområdet.
I min betænkning anmoder jeg Rådet om forskellige ting. Jeg anmoder for det første om, at den fælles beslutningsprocedure tages i brug, og for det andet anmoder jeg om, at fondens årlige renter fuldt ud opføres på budgettet som formålsbestemte indtægter, idet der oprettes specifikke poster på budgettets indtægts- og udgiftsside ud fra principperne om specifik kontering og budgetmæssig neutralitet, hvilket er i tråd med bestemmelserne i den interinstitutionelle aftale og finansforordningen. For det tredje anmoder jeg om, at administrationsudgifterne i forbindelse hermed betales over samme budgetpost. De anslås til ca. 8,4 millioner euro, og disse udgifter skulle i modsat fald dækkes over det almindelige budget.
Desuden har jeg medtaget muligheden for at ændre fordelingen af beløbene til kul- og stålforskning, eftersom produktionen vil stige som følge af udvidelsen. Jeg har dog bemærket, at der i det forslag til beslutning, som forelægges for Parlamentet, stadig er en henvisning til ECB, som jeg beder Dem om ikke at tage i betragtning. Der er nemlig tale om et ændringsforslag, som jeg har trukket tilbage, og som på grund af en teknisk fejl stadig er med i forslaget til beslutning.
Når det gælder anmodningen om at bruge den fælles beslutningsprocedure, vil jeg gerne understrege, at Kommissionens forslag til retsakt er baseret på traktaterne og den til Nice-traktaten knyttede protokol, hvor det fastslås, at Rådet efter forslag fra Kommissionen og høring af Parlamentet enstemmigt træffer alle de nødvendige afgørelser for denne protokols gennemførelse. Det betyder i praksis, at Parlamentet fratages enhver beføjelse, selv om Kul- og Stålfondens administrationsudgifter burde dækkes over det almindelige budget.
Parlamentet skal som følge heraf godkende ekstraudgifter og meddele decharge til fonden uden at have nogen indflydelse på gennemførelsen af dens aktiviteter. Min anmodning om, at vi anvender den fælles beslutningsprocedure, er således ikke en anmodning om at ændre retsgrundlaget, men udelukkende om at ændre artiklen. I Kommissionens forslag henvises der nemlig til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, uden at det specificeres, hvilken artikel der er tale om, og til artikel 2 i den til Nice-traktaten knyttede protokol, hvor der står, at Europa-Parlamentet udelukkende skal høres. Denne traktat er dog ikke endnu ikke trådt i kraft, og det gør den højst sandsynligt ikke før i juli 2002.
Vi står således i en yderst foranderlig situation, som vi aldrig har oplevet før, og som vi heller aldrig kommer til at opleve igen, eftersom EKSF-traktaten er den eneste traktat, der har en udløbsdato, hvilket jeg gerne vil understrege. Desuden burde også den protokol, der er knyttet til Nice-traktaten, træde i kraft, og her henvises der udelukkende til godkendelsesproceduren for den samlede pakke, mens der ikke henvises til de årlige beslutninger. Jeg foreslår derfor, at vi anmoder om den fælles beslutningsprocedure, der er taget højde for i artikel 251 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, og på dette punkt håber og tror jeg, at Parlamentet vil støtte mig på samme måde, som Budgetudvalget gjorde.
Hvad angår den fuldstændige opførelse på budgettet af renterne og muligheden for at afholde administrationsudgifterne over denne budgetpost, gav Parlamentet i øvrigt allerede i 1998 sit samtykke til, at alle fondens renter blev brugt til forskning.
Kære kolleger, sådan som jeg nævnte tidligere, står vi nu i en yderst speciel situation, som utvivlsomt ikke vil gentage sig. Vi står nemlig over for den eneste traktat, der har en udløbsdato, og den juridiske opfølgning på denne traktat afhænger i høj grad af en traktat, der ikke alene ikke er blevet ratificeret endnu, men som sandsynligvis heller ikke når at blive ratificeret i tide.
Jeg er af den opfattelse - og det støtter de politiske gruppers koordinatorer i Budgetudvalget mig i - at hvis Parlamentet godkender indfaldsvinkelen i mine ændringsforslag, bør vi, før vi afgiver udtalelse, indlede forhandlinger med Rådet og Kommissionen for at forsøge at gøre Parlamentets rolle større. Derfor vil jeg efter afstemningen om ændringsforslagene bede formandskabet om at udsætte afstemningen om forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, mens vi undersøger muligheden for en aftale med Kommissionen og Rådet om, at Parlamentet kommer til at spille en større rolle. Jeg håber, at De er enige i denne indfaldsvinkel.

Linkohr
Hr. formand, vi skal give hr. Turchi medhold. Det, Rådet byder os, er et stift stykke. I Nice besværges de demokratiske fundamentale værdier, og i samme åndedrag opløses EKSF-traktaten, og der dannes en forskningsfond, uden at Parlamentet overhovedet får medindflydelse i sagen. Jeg må sige, at det virkelig er et stift stykke!
Lad os gå tilbage til selve sagen igen. Egentlig er vi begravelsestalere, for vi begraver en traktat, som EU indledte for næsten 50 år siden, men det er en mærkværdig død. Det er en død med en genfødsel, for ud af denne traktat er andre traktater fremstået, og på dens ånd beror EU, når alt kommer til alt.
I denne forbindelse vil jeg for det første gerne henvise til, at Robert Schumann dengang på konferencen i Paris den 9. maj 1950 - den 9. maj er jo vores europæiske festdag - henviste til, at dette var første etape i den europæiske føderation. Han talte ikke om en sammenslutning af nationalstater, men derimod om en europæisk føderation, og han viste sig dermed som en meget mere fremsynet mand end mange af vores statsmænd og -kvinder og også end mange af parlamentsmedlemmerne, for hvem det stadigvæk ikke er muligt at udtale ordet føderation. Jeg henviser til det eller antager, at dette også vil blive omtalt i historiebøgerne på denne måde.
For det andet skal der ud af denne traktat nu fremstå en forskningsfond. Hr. Turchi henviste til det, og det er i og for sig også fornuftigt, at man ikke bare giver pengene tilbage til medlemsstaterne, men at man anbringer dem i en fond, hvorfra kul- og stålforskning fremover skal finansieres. Det giver ganske vist problemer. For det første vil denne fond ikke blive kontrolleret af Parlamentet. Det er den konflikt, som jeg nævnte før. For det andet skaber den problemer med forskningsrammeprogrammet. Hvordan er afgrænsningen mellem forskningsrammeprogrammet, som vi vedtog her på demokratisk vis, og Forskningsfonden?
Hvad sker der for det tredje med ansøgerlandene? Hvert ansøgerland skal egentlig, hvis det vil tilhøre Forskningsfonden, i første omgang indbetale til denne Forskningsfond, for at det kan deltage i den. Også det skaber flere forskningsklasser i EU. Jeg foreslår - og det har også Forskningsudvalget overtaget på den måde - at vi opløser denne konflikt på en positiv måde, ved at vi i de kommende år laver denne Forskningsfond om til en forskningsstiftelse, som opstår ved siden af forskningsrammeprogrammet, en forskningsstiftelse, som medlemsstater, men også private - og jeg tænker først og fremmest på private - kan indbetale midler til, for ud over kul og stål også at finansiere andre forskningsprojekter.
Heldigvis har vi mange formuende mennesker, som ikke ved, hvad de skal stille op med deres penge, når de har nået en vis alder, og som også giver gaver. Stiftelser opstår, og denne stiftelse kan blive tilført kapital gennem sådanne gaver, og den kan behandle emner, som går langt ud over kul og stål. Jeg håber, at Europa-Parlamentet vil godkende denne henstilling. Følgen ville være, at Kommissionen så også ville tænke over det og måske engang forelægge en rapport om, hvordan man ville kunne realisere dette.
I Tyskland har vi erfaring med det. Vi har ved siden af den statslige forskningsstøtte en forskningsstiftelse, som har fungeret godt siden 1920'erne, og som med meget lidt bureaukrati giver forskningen i Tyskland en vitaminindsprøjtning. Hvis man kunne gøre det på europæisk plan, ville det ikke være nogen dårlig idé.
Min sidste bemærkning er, at forslag 1-5 i min betænkning beror på en fejl. Jeg anbefaler, at vi ikke stemmer om dem. De er alligevel indeholdt i Turchi-betænkningen, og ændringsforslagene og er altså dækket af dem. Jeg anbefaler altså, at der ikke stemmes om dem. I øvrigt er der heller ikke blevet stemt om dem i udvalget. Det drejer sig her virkelig om en fejl. Ellers håber jeg, at der ud af denne Forskningsfond i de næste fem eller 10 år virkelig vil fremstå endnu et støtteben i EU. På den måde ville vi korrigere denne demokratiske fejl, som faktisk er ubærlig i vores tid.

Garriga Polledo
Hr. formand, mine damer og herrer, PPE-Gruppen vil stemme for Turchi-betænkningen om de to ændrede forslag til Rådets afgørelse og Kommissionens meddelelse om de finansielle konsekvenser som følge af udløbet af EKSF-traktaten og som følge af oprettelsen af Kul- og Stålforskningsfonden. Vi er ligeledes som koordinatorerne for de øvrige politiske grupper enige i - og vi har allerede givet udtryk for det i Budgetudvalget - den strategi, som foreslås af ordføreren.
Betænkningen foreslår visse nyheder på det budgetmæssige område, som efter drøftelse i vores parlamentariske udvalg er blevet accepteret af alle udvalgets politiske grupper.
Især accepterede ordføreren forslaget om at udvide listen over rådgivende organer med Den Europæiske Centralbank, Den Europæiske Investeringsbank og andre relevante europæiske institutioner med kompetence på området. Endvidere slækkedes de oprindelige krav til det finansieringsprogram, som skulle fremlægges for at forklare Forskningsfondens aktiviteter. Den oprindelige idé om at udarbejde årlige finansieringsplaner synes alt for restriktiv.
Men grundlæggende anmoder Turchi-betænkningen om parlamentarisk kontrol med Kul- og Stålforskningsfonden, og denne anmodning er i fuld overensstemmelse med Europa-Parlamentets eksistensberettigelse.
Vi ville ikke være et repræsentativt parlament for de europæiske borgere, hvis vi accepterede at stå uden for kontrollen med forskningsmidlerne. Budgetudvalget sætter ikke spørgsmålstegn ved, hvem EKSF-midlerne bør tilfalde, og vi blander os heller ikke i, om disse virksomheder fortsat får en differentieret behandling i forhold til andre strategiske sektorer. Som Budgetudvalg beder vi blot her om anvendelse af den fælles beslutningsprocedure, som Rådet til stadighed nægter.
Hvis der fortsat - som hr. Linkohr sagde - skal være en europæisk kul- og stålpolitik efter udløbet af EKSF-traktaten, og hvis denne politik i stort omfang skal udvikles via denne Forskningsfond, er det logisk, at Europa-Parlamentet bør deltage i forvaltningen og kontrollen med denne fond.
Derfor anmoder vi om, at fondens indtægter opføres på EU's generelle budget. Mere budgetkontrol, mere parlamentarisk kontrol betyder større gennemskuelighed og større ansvar. Vi ville ikke kunne forstå, hvis vores institution skulle sættes uden for et så vigtigt område. Derfor stemmer vi for Turchi-betænkningen og hele den strategi, som den medfører.

De Rossa
Hr. formand, jeg støtter forslagene i Linkohr-betænkningen. Den nuværende situation, hvor Kommissionen og Rådet ikke lader Parlamentet deltage i den fælles beslutningsprocedure i forbindelse med denne fond og de tekniske retningslinjer, som udarbejdes i forbindelse hermed, er uacceptabel. Der kræves et holdningsskifte.
Det er en stor skam, at vi bevæger os væk fra de socialpolitiske aspekter vedrørende denne fond, som i nogen grad hjalp virksomheder og især arbejdstagerne i virksomheder under omstrukturering. ISPAT i Cork, Irland, var tidligere en statsejet virksomhed, der for en del år siden blev købt af en privat virksomhed. Den er nu under likvidation. De 400 arbejdstagere modtager nu den lovbestemte fratrædelsesgodtgørelse - et par tusinde pund for bogstavelig talt et helt livs arbejde - og dog blev regeringen og fagforeningerne afvist, da de søgte om støtte under de socialpolitiske aspekter vedrørende denne fond. Denne situation er helt ekstraordinær. Og det så meget mere fordi ISPAT genvandt ophugget stål. Formålet med den nye Forskningsfond er at forbedre miljøstandarderne og stålsektorens indvirkning på miljøet, og her var en virksomhed, som rent faktisk opfyldte formålet.
Det skal understreges kraftigt, at hvis denne Forskningsfond overhovedet har en indvirkning, er det på sikkerhed på arbejdspladsen. I januar i år mistede en mand uheldigvis livet på denne stålfabrik. Virksomheden havde undladt at investere i brandslukningsøvelser og sørge for nødudgange, og manden mistede derfor livet på grund af virksomhedens forsømmelse. Vi er nødt til at sikre nøje overholdelse af sundheds- og sikkerhedsforskrifterne.

Ahern
Hr. formand, jeg bifalder og støtter min kollegas, hr. Linkohrs, betænkning, især hans bemærkninger om Europa-Parlamentets engagement og om udviklingen af Unionens demokratiske strukturer. Denne traktat, og Euratom-traktaten, indgik ikke i traktaten om Den Europæiske Union og er derfor uden for demokratisk undersøgelse og kontrol. Det er fuldstændig uacceptabelt, især på et tidspunkt, hvor både nukleare og ikke-nukleare kraftværker kan være mål for terrorangreb. Sundhed og sikkerhed skal derfor være vores primære bekymring.
Som andre kolleger har påpeget, er Kommissionens forslag uacceptable, fordi Parlamentet ikke har haft lejlighed til at undersøge dem. De Grønne kan derfor ikke tilslutte sig Kommissionens forslag om udgifterne til Forskningsfonden. For hvordan kan Europa-Parlamentets Budgetudvalg godkende budgettet uden at undersøge den finansielle forvaltning og tildelingen af midler?
Det Europæiske Kul- og Stålfællesskabs ophør efter 50 år minder os om, at Euratom-traktaten, som også var uden for Parlamentets demokratiske undersøgelse og kontrol, ikke længere er relevant, da flere og flere medlemsstater bevæger sig væk fra nuklear energi og mod nye former for energi, og at denne manglende relevans, som heldigvis ophører sammen med Kul- og Stålfællesskabet, fortsætter sammen med Euratom-traktaten.

Seppänen
Hr. formand, Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab har i det sidste årti lånt penge af markedet og lånt midlerne videre til forskningsvirksomhed inden for kul- og stålindustrien. Når Kul- og Stålfællesskabet ophører med sin aktivitet, skal der ifølge opgørelsen af boet være et overskud tilbage på 1,1 milliard euro. Nu skaber man spilleregler for, hvorledes afkastet af pengene kan anvendes til forskning inden for kul- og stålindustrien. Jeg synes, oprettelsen af en forskningsfond er positivt, mens det er negativt, at midlerne til bekæmpelse af sociale problemer forsvinder. Efter Kommissionens forslag skal en ca. 30 personers hær af embedsmænd tage sig af investering af pengene og forberedelse af forskningsprojekter. Opretholdelsen af denne hær koster 3,5 millioner euro. Det giver indtryk af et kæmpestort bureaukrati, og derfor må Parlamentet vende tilbage til sagen under behandlingen af spørgsmålet om decharge.
Ifølge ændringsforslagene i hr. Linkohrs betænkning skulle der oprettes en særlig europæisk forskningsstiftelse, Kul- og Stålforskningsfondens aktiviteter skulle udvides også til andre områder, og man skulle tage mod finansiering også fra den private sektor. Hr. Linkohr, dette er et tvivlsomt forslag. Vi har jo allerede EU's fælles forskningscenter og rammeprogrammet for videnskab og forskning. Jeg forstår godt hr. Linkohrs positive indstilling over for forskning, men vi bør ikke skabe nyt bureaukrati. Vi er nødt til at oprette en Kul- og Stålforskningsfond, fordi EKSF-traktaten ophører. Det er fornuftigt at fordele midlerne tilbage på de områder, hvor de er indsamlet, men idéen om en forskningsstiftelse, som skulle betales af EU's skatteydere og firmaer, forøger det ineffektive bureaukrati. Det er bedre, at Parlamentet kræver brug af den fælles beslutningsprocedure inden for videns- og forskningsområdet og overlader al gennemførelse af programmer til Kommissionen. Vi sætter ikke spørgsmålstegn ved hr. Linkohrs gode vilje over for videnskab og forskning.

Mombaur
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, en traktat udløber, men fundamentet bliver, for fundamentet, traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, er for længst indgået i EU's byggemateriale. Vi har også stadig mindedagen den 9. maj 1950, den dag, hvor Robert Schumann fremførte franskmanden Jean Monnets geniale plan og dermed grundlagde det, som vi i dag kalder det europæiske fredsværk. Traktaten om oprettelse af Det europæiske Kul- og Stålfællesskab har to efterfølgere, for det første det, vi taler om i dag, og for det andet - hvad den fremtidige kulproduktion angår - støttespørgsmålet, som vi senere skal beskæftige os med.
Jeg vil gerne kort fremsætte fire bemærkninger til de to betænkninger. Den første bemærkning er, at den her foreslåede procedure er kendetegnet ved en mangelfuld demokratisk forståelse. I 1952 var det jo forsvarligt, men det er naturligvis ikke længere forsvarligt at lade Rådet alene træffe afgørelser, når unionsborgerne i mellemtiden for femte gang har valgt et demokratisk parlament, nemlig os her. Det må være klart.
Min anden bemærkning går ud på, at det er rigtigt at støtte kul og stål med de årlige indtægter på 45 millioner euro i forskningen. Juridisk kunne man sige, at man med denne form for tættere samarbejde foregriber begivenhederne. Men lige så rigtigt er det naturligvis at tænke over, hvordan udvalget på grundlag af hr. Linkohrs forlæg anbefaler at omdanne denne fond til en stiftelse lidt efter lidt, fordi så også problemet med nye medlemsstater ville være lettere at løse, end hvis de skal tage del i de gamle indbetaleres pengebeløb.
Den tredje bemærkning er, at Kommissionen ganske rigtigt har underlagt Forskningsfonden de grundlæggende rettigheder, for chartret om grundlæggende rettigheder sammenfatter jo gældende ret. Det vil sige, at alt, hvad der skal sættes i værk på europæisk plan, skal måles mod de grundlæggende rettigheder og er bundet til dem. Jeg synes, det er groft, at Rådet i sin behandling har strøget disse tre kommissionsforslag og vil fjerne henvisningen til chartret om grundlæggende rettigheder fra teksten. Det er en utrolig retsskandale, som skal hænges ud her, og derfor nævner jeg den.
Så er jeg ved det fjerde punkt, og her er jeg særlig spændt på Deres svar, fru kommissær. De havde jo som Kommission oprindelig et andet retsgrundlag. Nu refererer De til protokollen til Nice-traktaten, og det er temmelig spændende, for denne Nice-traktat vil formodentlig ikke være trådt i kraft inden den 23. juli 2002. Men på denne dag træder EKSF-traktaten ud af kraft, og vi kan da vel ikke tillade, at der er en retsfri tilstand. Altså vil jeg gerne have et svar fra Dem på, hvordan De har i sinde at bære Dem ad, hvad De har i sinde at foreslå, for at der ikke opstår et juridisk tomrum den 23. juli 2002 ved midnat kl. 24.00. Det rejser jo det spændende spørgsmål, hvem egentlig de penge tilhører, som ikke længere har en rettighedsindehaver.

Rovsing
Hr. formand, jeg er enig med de mange talere, som har kritiseret det manglende demokrati i den fortsatte forvaltning af midlerne. Som nævnt udløber traktaten den 23. juli næste år. Denne traktat lagde grundlaget for Den Europæiske Union, som vi kender i dag. Den lancerede begrebet "fælles marked" og med indførelse af Den Høje Myndighed, en fælles forsamling, et særligt ministerråd og en domstol etableredes de institutioner, der nu fungerer som Kommission, Europa-Parlament, Råd og Domstol. Det synes jeg er værd at nævne.
Hvad angår de politiske målsætninger, må vi jo sige, at de er blevet opfyldt på mange områder. Når vi drøfter den fremtidige anvendelse af de midler, der skal forvaltes, kunne man have ønsket, at en større andel af budgettet gik til forskning i ren kul, og jeg er sikker på, at Kommissionen vil være opmærksom på det, når man taler om den fremtidige ordning for Forskningsfonden.
Jeg synes, der er anledning til her i dag at udtrykke anerkendelse for det arbejde, der er udført i de institutioner, organer og foretagender, der gennem 50 år har været ansvarlige for EKSF's aktiviteter, herunder navnlig bidragene fra Kommissionen og det rådgivende udvalg. Som sagt vil en øget forskning finde sted, og denne forskning skal være til gavn for både miljø, industri og vore vælgere i Den Europæiske Union.

Wallström
Lad mig starte med at takke de ansvarlige udvalg i Parlamentet samt ordførerne.
Ændringsforslagene er det endelige resultat af et langt forhandlingsforløb, som Kommissionen tog initiativ til for 10 år siden. Kommissionen forslår, at EKSF's aktiver overgår til de resterende fællesskaber efter EKSF-traktatens udløb, og at disse midler anvendes til finansiering af forskningsprojekter til fordel for sektorer inden for kul- og stålindustrien. Dette forslag har været drøftet med industrien, arbejdsmarkedets parter, Europa-Parlamentet og medlemsstaterne. Alle interessenter endte med at bakke op om forslaget.
Medlemsstaterne har været stærkt involveret i drøftelserne, hvilket er fuldstændig berettiget, eftersom de ejer EKSF-aktiverne. Hvis der ikke var enighed blandt medlemsstaterne, ville midlerne simpelthen overgå til medlemsstaterne i overensstemmelse med folkerettens principper.
Rådet har givet detaljerede retningslinjer først på topmødet i Amsterdam i 1997 og senest ved regeringskonferencen i Nice sidste år. I forbindelse med sidstnævnte vedtog medlemsstaterne en protokol til Nice-traktaten. I denne protokol specificeres traktatens udløbsproces. Kommissionen er forpligtet til at respektere beslutningerne fra Nice. Det er baggrunden for Kommissionens overvejelse af ændringsforslagene.
Der er anmodet om, at alle tre beslutninger vedtages under den fælles beslutningsprocedure. Jeg beklager at måtte meddele, at Kommissionen ikke kan acceptere anmodningen. I tilfældet med rammebeslutningen blev beslutningsprocessen allerede vedtaget på regeringskonferencen i Nice. Hvad angår de to beslutninger om henholdsvis finansielle og forskningsmæssige retningslinjer, har Kommissionen fulgt den samme procedure som ved tilsvarende forslag om forskningspolitik eller vedrørende finansforordningen. EU's særprogrammer under rammeprogrammet for forskning og udvikling sendes f.eks. til høring i Parlamentet. Det samme gælder finansforordningen. Hvis Kommissionen afveg fra denne linje, ville det ikke være konsekvent. På den anden side vil jeg gerne understrege, at Parlamentet har langt større indflydelse under den foreslåede ordning end det havde under EKSF-traktaten.
Hvad angår budgettet efter traktatens udløb, er Kommissionen enig i, at midlerne og udgifterne skal integreres i EU's almindelige budget. Dog består disse af formålsbestemte indtægter, som ikke er dækket af de finansielle overslag i henhold til den interinstitutionelle aftale. Derfor kan vi ikke gå med til ændringsforslaget om blot at integrere midlerne og udgifterne i udgiftsområde 3, interne politikker, og at slette alle henvisninger til formålsbestemte indtægter.
Der er også stillet forslag om, at Kommissionen, inden for to år og senest den 24. juli 2004, skal stille forslag om udvidelse af post-EKSF-Forskningsfonden til en europæisk forskningsstiftelse, som dækker sektorer, der er knyttet til kul- og stålindustrien. Jeg er klar over, at forslag om en sådan forskningsstiftelse har været fremsat flere gange. Jeg har bemærket, at det tilsvarende ændringsforslag kun henviser til forslaget til beslutning om retningslinjer for forskning. Fra et juridisk synspunkt fastsætter retningslinjerne tekniske bestemmelser om gennemførelsen af forskningsaktiviteterne, men de dækker ikke spørgsmål af institutionel karakter som dette.
Generelt har Kommissionen allerede ved flere lejligheder modtaget forslag om at oprette en forskningsstiftelse, især under Rådets forhandlinger, men de er blevet forkastet. Det skyldtes dels, at forvaltningen af EKSF-midlerne efter den 23. juli 2002 involverer tre aspekter. For det første forvaltningen af EKSF-forpligtelserne fra denne dato indtil forfald. I visse tilfælde løber de i 20 år eller mere. For det andet den finansielle forvaltning af EKSF-aktiverne og for det tredje forvaltningen af Forskningsfonden finansieret gennem midlerne fra denne finansielle forvaltning. Disse tre aspekter er således tæt forbundne og kan ikke behandles enkeltvis. Derudover fremgår det klart, at flertallet af medlemsstaterne er imod indførelsen af en forskningsfond i form af en forskningsstiftelse. Endelig giver det meget beskedne beløb i forbindelse med den foreslåede Forskningsfond ikke grundlag for oprettelsen af en stiftelse. Den mest fornuftige løsning er derfor, at Kommissionen, der indtil nu har håndteret alle EKSF-aktiviteter, fortsætter med at forvalte dem alle.
Endelig har jeg med stor interesse noteret mig anmodningen om, at miljømæssige hensyn skal have prioritet i Kul- og Stålforskningsfondens aktiviteter. Jeg kan med glæde sige, at man i forbindelse med de igangværende forskningsprojekter, som er finansieret under EKSF-traktaten, allerede lægger stor vægt på renere teknologi, energibesparelse og beskyttelse af miljøet inden for både kul- og stålindustrien. Jeg kan garantere, at Kommissionen i de retningslinjer for forskning, som vi nu fremlægger, fortsætter med at prioritere disse hensyn samt hensynet til arbejdssikkerhed.
Afslutningsvis vil jeg besvare hr. Mombaurs specifikke spørgsmål om retsgrundlaget for Kommissionens treårige forslag. Som De ved, er forslagene baseret på en til Nice-traktaten tilknyttet protokol, og vi skal nu overveje, hvordan vi bedst tackler usikkerheden om traktatens ikrafttrædelse. Kommissionens tjenestegrene undersøger i øjeblikket spørgsmålet og overvejer alternative scenarier. Svaret er, at vi nok skal være opmærksomme på dette spørgsmål. Jeg takker endnu en gang Parlamentet for den grundige analyse af Kommissionens forslag, for bidraget til forhandlingen og for Parlamentets opmærksomhed.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.30.
(Mødet hævet kl. 20.55)

