1. Tvångsfördrivningar i Zimbabwe
Anneli Jäätteenmäki
författare. - (EN) Herr talman! Vi diskuterar åter den svåra situationen i Zimbabwe.
I dag uppgår landets inflation till flera hundra procent och den enorma arbetslösheten gör att över 90 miljoner människor saknar levebröd. Dessutom förekommer det mycket ofta brott mot de mänskliga rättigheterna.
Parlamentet undrar vad som bör göras. Vi har sagt så många gånger att vi inte accepterar brott mot de mänskliga rättigheterna. Vi har dikterat detta för de afrikanska länderna, men inget har hänt.
Jag anser att vi i framtiden ska ge humanitärt stöd till afrikanska länder enbart under förutsättning att de respekterar de mänskliga rättigheterna. I vissa fall har vi inte varit tillräckligt hårda och i andra fall har vi bara dikterat vad de ska göra.
Vi kanske bör ha ett närmare samarbete med alla afrikanska länder och med Afrikanska unionen och försöka få dem att förstå att EU inte tänker ge dem pengar om de fortsätter att bryta mot de mänskliga rättigheterna.
Judith Sargentini
författare. - (EN) Herr talman! Den första beaktandemeningen i vår resolution säger allt: ”Med beaktande av sina många tidigare resolutioner om Zimbabwe, den senaste av den 8 juli 2010.” Vi talade då om brott mot de mänskliga rättigheterna på diamantfälten i Zimbabwe och talar nu om fördrivningen av människor kring Harare.
Tvångsförflyttningarna drabbar nu människor som fördrevs redan 2005 i samband med Operation Murambatsvina som av en händelse betyder ”rensa bort skräpet”. Samma människor som då rensades bort som skräp tvångsförflyttas nu igen. Förra gången var det Mugabes regering som stred mot MDC. Den här gången är det enhetsregeringen mellan Zanu och MDC. Jag måste säga att jag är djupt besviken över att den här typen av brott mot mänskliga rättigheter alltjämt förekommer under enhetsregeringen.
Jag tror inte att det här är vår sista resolution om Zimbabwe, och nästa gång kommer jag också att vara här och framföra min åsikt.
Véronique De Keyser
Herr talman! Den här brådskande humanitära resolutionen måste ses i ljuset av den politiska tvisten mellan Robert Mugabe och Morgan Tsvangirai. Den här tvisten ligger till grund för uppmaningen att EU inte ska acceptera de nya ambassadörerna som Robert Mugabe ensidigt har utnämnt. Emellertid kan den här brådskande humanitära resolutionen kopplas till valen och de politiska vinster som förknippas med tvångsfördrivningen av människor från dessa stadsområden.
Låt oss tänka tillbaka på den nyligen nämnda Operation Murambatsvina i juni 2005 då en stad drabbades av Robert Mugabes bulldozrar och deras kraftiga ingripande med politiskt motiv. Den gången förlorade 700 000 människor sina hem. I dag händer samma sak: 20 000 av Zimbabwes fattigaste människor som bor i bosättningen Hatcliffe Extension i utkanten av Harare hotas av tvångsförflyttningar eftersom de inte kan betala de skandalösa hyror de åläggs. Detta är en rätt omfattande operation.
Vi ska också komma ihåg att den humanitära och ekonomiska situationen är på väg att bli värre än någonsin för miljontals människor i Zimbabwe, att förekomsten av aids är den fjärde högsta i världen och att människor dör hela tiden.
Det finns så många skäl till att utfärda den här brådskande resolutionen och att rikta en kraftfull uppmaning till hela världssamfundet att se till att denna försoning i Zimbabwes koalitionsregering - och jag ska inte säga den här falska försoningen, men hur som helst den här försoningen - inte förstörs i dag på grund av dessa aggressiva förberedelser inför valet.
Marie-Christine Vergiat
Herr talman! Jag håller dessvärre inte helt med om att den människorättsliga situationen i Zimbabwe motsvarar vad vi i parlamentet normalt brukar kalla en nödsituation.
Brott mot mänskliga rättigheter sker gång på gång i Zimbabwe. Om detta vittnar de många resolutioner som vi har röstat om här i parlamentet. I den senaste kritiserade vi den 22 juli arresteringen av Farai Muguwu som är grundare och chef för centret för forskning och utveckling och vars brott är att ha rapporterat om de grymheter som den militära makten begick på diamantfälten.
I dag tar vi upp frågan om tvångsfördrivningar. Det är ingen ny fråga. Som Véronique de Keyser redan nämnt genomförde myndigheterna i Zimbabwe en liknande operation 2005. Den kallades Operation Murambatsvina som betyder att återupprätta ordningen. Jag är säker på att ni håller med mig när jag säger att det var ett mycket omfattande program som tydligt visar vad de zimbabwiska myndigheterna menar med ordet ordning. Sju hundra tusen människor drabbades den gången.
Världssamfundet fördömde enhälligt de metoder som användes. Hur ser situationen ut i dag? Majoriteten av de drabbade människorna lever fortfarande i tält. Vad som är ännu värre är att beväpnade poliser - observera att jag sade poliser - i augusti kom och satte eld på de tält där omkring 250 tvångsförflyttade människor hade gjort sig hemmastadda i utkanten av Harare. I dag riskerar 20 000 människor - och detta har redan framförts - att gå samma öde till mötes för att de inte har betalt sin hyra, som de verkligen inte har råd med.
Dessa män, kvinnor och barn tillhör i själva verket landets allra fattigaste invånare. Ska vi låta det här fortsätta utan att säga något? Ska vi återigen påminna de zimbabwiska myndigheterna om deras internationella åtaganden på samma sätt som EU:s utrikesrepresentant Catherine Ashton gjorde vid det senaste toppmötet mellan EU och Zimbabwe i juli?
Vi är väl medvetna om motsättningarna mellan president Mugabe och premiärministern till följd av det globala politiska avtalet som undertecknades den 15 september 2008 och tillsättandet av en nationell enhetsregering den 13 februari.
President Mugabe hotade nyligen att upplösa regeringen så gott som omedelbart för att den hade vågat påminna honom om hans konstitutionella förpliktelser.
Det är dags att reagera i Zimbabwe och många andra länder världen över för att stoppa dialogen med diktatorer som håller sig fast vid makten genom våld och bedrägeri och vars enda syfte är att för egen vinning plundra sina länder på tillgångar.
Alain Cadec
Herr talman! Jag ska försöka att inte överskrida den minut jag tilldelats.
Herr talman, mina damer och herrar! Detta är mörka dagar för Zimbabwe. Ännu en gång måste vi anta en brådskande resolution om detta afrikanska land. Den här resolutionen fördömer de övergrepp mot de mänskliga rättigheterna som begicks under Operation Murambatsvina som vi just talat om. Inte nog med att operationen, som inleddes 2005, tvångsförflyttade 700 000 människor, den förstörde också deras hem och levebröd. Tjugo tusen av dessa tvångsförflyttade människor tvingas nu leva i provisoriska skjul under extrema förhållanden av fattigdom, otrygghet och promiskuitet.
Vi är bekymrade över den här oacceptabla situationen. Vi måste uppmana Zimbabwes enhetsregering - och som redan nämnts är det inte någon riktig nationell enhetsregering - att ge människorna åtminstone de förnödenheter de behöver för att överleva och att avskaffa hyrorna som de bland annat krävt av dem som lever i bosättningen Hatcliffe i utkanten av Harare. Detta kan nästan beskrivas som svindleri. Vi måste fördöma den här situationen vid denna omröstning.
Jag uppmanar Sydafrika, som har en mycket betydelsefull roll i södra Afrika, och EU att tillsammans försöka få till stånd en dialog med de zimbabwiska myndigheterna om landets nuvarande socioekonomiska förhållanden. Vårt möte nästa vecka med våra sydafrikanska kolleger blir förhoppningsvis också ett tillfälle att diskutera den här tragedin.
Nirj Deva
Herr talman! Gång på gång har parlamentet antagit resolutioner som fördömer tragedin i Zimbabwe. Gång efter annan har Robert Mugabe ignorerat oss och fortsatt som om vi inte fanns och som om våra åsikter inte räknades.
Det finns en sak vi kan göra omedelbart för att tala om för Robert Mugabe att våra åsikter faktiskt räknas. Vi ska inte acceptera Robert Mugabes ensidiga utnämning av Margaret Muchada till EU-ambassadör som står i direkt strid med den zimbabwiska konstitutionen.
Min kollega, Geoffrey Van Orden, har skrivit till José Manuel Barroso och Herman Van Rompuy i det här ärendet. Om vi har några takter i oss ska vi visa Mugabe som trampat på oss att vår åsikt betyder något, och att vi kräver att den här kvinnan som han utnämnt till ambassadör ska åka tillbaka.
Filip Kaczmarek
Tvångsfördrivningarna i Zimbabwe är ett skamligt åsidosättande av internationellt erkända mänskliga rättigheter. Dessa tvångsfördrivningar som sker utan erhållande av kompensation eller alternativa boenden sker i direkt strid med internationell lag. Zimbabwes regering bryter notoriskt mot de civila, politiska, ekonomiska och sociala rättigheter som garanteras av Afrikanska stadgan om mänskliga rättigheter och folkens rättigheter. Så länge tvångsförflyttningarna fortsätter utsätts allt fler människor för kränkningar och hemlöshet.
Vi uppmanar Zimbabwes regering att sluta med dessa metoder och avbryta tvångsfördrivningarna. De människor som redan har fördrivits liksom deras tillgångar ska få juridiskt skydd, offren ska få ersättning och upprättelse och först och främst ska alla människor garanteras tak över huvudet och tillgång till mat och vatten.
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg
för S&D-gruppen. - (PL) Vi behöver bara göra en lista över de senaste fem årens tidningsrubriker om Zimbabwe för att få en klar bild av vilka förhållanden som råder i det land som under tre årtionden har styrts av president Robert Mugabe. Rubriker såsom ”Zimbabwe - polisen slog ned oppositionen” eller ”Mugabe har förstört Afrika” tillhör de mildaste formuleringarna och den afrikanska regimens makthavare är ständigt under press från den internationella opinionen. Extrem fattigdom och bristen på tillgång till grundläggande medicinsk service, enorm arbetslöshet som uppgår till omkring 90 procent och en medellivslängd på blott 44 år är Zimbabwes sanna ansikte.
Mot den här bakgrunden är det svårt att förstå hur regeringen kan se det som en prioritet att fördriva 20 000 medborgare från förorterna till huvudstaden Harare och tvinga dem att lämna de få ägodelar de har. Jag instämmer i uppmaningen från internationella organisationer som Amnesty International att Zimbabwes regering ska sluta förtrycka sina medborgare och koncentrera sig på att ge dem riktig hjälp i skolor, på sjukhus och på arbetsmarknaden. Zimbabwe, som är ett fattigt land, har inte råd att slösa bort tid och pengar på annat.
Marietje Schaake
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! På toppmötet mellan EU och Afrika i Libyen i november kommer man att diskutera hur Mugabe och hans nära anhängare fortsätter att utgöra ett hinder för den politiska och ekonomiska återuppbyggnaden och för försoningen i Zimbabwe. De plundrar landet på dess ekonomiska resurser för egen räkning och respekterar inte medborgarnas grundläggande rättigheter.
Omkring 20 000 människor som bor i utkanten av Harare hotas av tvångsförflyttningar. Zimbabwes regering begär avgifter på upp till 140 US-dollar för hyreskontraktsförlängningar, men i ett land där inkomsten per capita är mindre än 100 US-dollar är detta i själva verket omöjligt och kravet är egentligen bara ett sätt för regeringen att ge sig själv rätten att använda övergrepp. År 2005 fördrevs 70 000 människor som fortfarande lever under förfärliga omständigheter.
Den humanitära, politiska och ekonomiska situationen i Zimbabwe fortsätter att försämras och miljontals människor riskerar alltjämt att svälta. Landet har en hiv-utbredning som är den fjärde största i världen och en mycket hög barndödlighet. Människornas utsikter att få leva ett hälsosamt liv i välstånd är dystra, och de som trots allt får det saknar grundläggande friheter såsom yttrandefrihet.
Zimbabwe hamnar emellertid på plats 123 när det gäller tryckfrihet. Återgången till oberoende dagstidningar är ett steg i rätt riktning för att öka allmänhetens tillgång till information, men läget är fortfarande skört. Jag vill rikta särskild uppmärksamhet på situationen för HBT-personer (homosexuella, bisexuella och transsexuella) i Zimbabwe. Människor behöver obegränsad tillgång för att få hjälp, och det måste finnas tillträde för humanitärt bistånd och stöd så att Zimbabwes arbete för att uppnå millenieutvecklingsmålen kan komma i gång. Det är nödvändigt.
Timo Soini
för EFD-gruppen. - (FI) Herr talman! Den bedrövliga situationen i Zimbabwe och diktaturens grepp om landet under mer än 30 år är en skam både för världssamfundet och Zimbabwe.
En diktatur som förtrycker sitt eget folk är förkastlig. Mugabes anhängare frossar och lever ett liv i lyx och rikedom medan andra bor på gatan eller i enkla kyffen som de nu fördrivs ifrån.
Någonstans måste det finnas en gräns för vad världssamfundet och EU kan tolerera. Det här är en fullständigt skamlig situation, och världssamfundet bör stödja en total bojkott av landet och inte ge det några mer pengar. Det är dags att en gång för alla avsätta den här diktatorn som förtrycker sitt eget folk. För varje dag som Mugabe och hans kumpaner sitter kvar vid makten blir vi påminda om vår maktlöshet och att världssamfundet inte är starkt nog att stoppa den här förtryckaren.
Dessutom förföljer han systematiskt olika minoriteter: etniska minoriteter, sexuella minoriteter och alla andra minoriteter i deras eget land. Detta är kort och gott oacceptabelt och jag delar helt uppfattningen att den här diktatorn måste bort från makten. Därför måste EU nu inta den mycket tuffa hållning som vi har all rätt till.
Cristian Dan Preda
(RO) Jag upprepar vad mina ledamotskolleger har sagt hittills: Vi står inför en mycket svår situation och 20 000 invånare i Hatcliffe Extension hotas av tvångsfördrivning. Som ni vet tillhör dessa människor den mest sårbara befolkningsgruppen i Zimbabwe, ett land som förutom en bedrövlig ekonomisk situation har stora politiska problem.
Sedan Zimbabwes enhetsregering bildades i februari 2009 har den gjort mycket lite för att förbättra människors situation, särskilt för dem som fördrevs 2005. Jag anser att vår respons och reaktion på den här situationen är mycket tydlig. Zimbabwes regering måste vidta åtgärder för att uppfylla sina internationella förpliktelser. Det innebär att de måste sätta stopp för och i fortsättningen förhindra tvångsfördrivningar. Vi är alla säkra på att vi vill att demokratin ska återupprättas i Zimbabwe. Så som situationen ser ut nu kan den inte bli mer odemokratisk.
Corina Creţu
(RO) Parlamentet har redan konstaterat att Zimbabwe är ett av de länder där hungern närmar sig katastrofala nivåer enligt en rapport från Internationella livsmedelsforskningsinstitutet som publicerades förra veckan. Undernäringen bland befolkningen, förekomsten av underviktiga barn och spädbarnsdödligheten är de tre faktorer som på ett dramatiskt sätt belyser den hopplösa situationen i fråga om livsmedelsbrist som påverkar miljontals människor.
Samtidigt har hundratusentals av de allra fattigaste i Zimbabwe blivit tvångsfördrivna från sina hem som ett led i en barbarisk tvångsflyttning som i översättning går under namnet ”rensa bort skräpet”. Dessa människor har inte bara förlorat sina hem utan också sina jobb vilket medfört att arbetslösheten stigit till 90 procent av landets befolkning. Detta skedde samtidigt som diktatorn Mugabe förklarade att människorna var extremt olyckliga. Det var den cyniska beskrivningen från en man som kommer att gå till historien som ledare för den grymmaste och längsta diktaturen i världen.
Jag anser att det är absolut nödvändigt för oss att kräva att regimen i Zimbabwe omedelbart avbryter tvångsförflyttningarna, sätter stopp för de allvarliga brotten mot mänskliga rättigheter och förföljelsen av aktivister från det civila samhället och avstår från alla de våldshandlingar som ökar i alarmerande takt.
Jaroslav Paška
(SK) Zimbabwe är ett land vars mäktiga ledare under lång tid har behandlat sitt eget folk med förakt. Om detta råder ingen tvekan.
Givetvis kan vi protestera och argumentera att hjälplösa människor inte får behandlas som boskap, att de inte får fördrivas från sina hem utan rim och reson och lämnas utan hjälp. Tvångsfördrivningar av fattiga i Harare är bara ett litet exempel på Robert Mugabes styre och på hur hans medbrottslingar gottar sig i landets mineralrikedomar, roffar åt sig och berikar sig själva medan de låter landets befolkning dö av svält. Jag inser att det kanske är naivt att tro att vi ska få till en förändring genom övertalning och kritik. Våra åtgärder borde vara kraftfullare eftersom människor som Mugabe bara reagerar på ekonomiska konsekvenser och brutalt våld. Jag tror dock att vi har några ekonomiska grepp att ta till. Vi måste överväga om vi verkligen ska tillhandahålla ekonomiskt och materiellt stöd till regimer som Mugabes, och helt enkelt fundera över andra metoder såsom sanktioner som kan tvinga dessa diktatorer att respektera grundläggande - och låt mig upprepa - grundläggande mänskliga rättigheter.
Eija-Riitta Korhola
(FI) Herr talman! Det är inte underligt att våra ledamotskolleger här är så upprörda över Robert Mugabe. Han har gjort sitt land, Afrikas frodiga spannmålsmagasin, till ett löpande band av dåliga nyheter.
De ersättningsbostäder som regeringen tillhandahållit har visat sig vara helt otillräckliga och har bara försämrat levnadsförhållandena som redan var bedrövliga. En av de officiella förklaringarna till operationen var att man försökte förhindra spridningen av sjukdomar, men eftersom det inte fanns någon behandling tillgänglig efter tvångsfördrivningarna blir regeringens motiv högst tvivelaktiga.
Alla känner till situationen i Zimbabwe. Regeringens korrupta beteende och den allmänna oredan i ekonomin och samhället skapar en situation där de grundläggande existentiella förutsättningarna bara inte finns där. Därför måste vi vänta oss att Zimbabwe ska visa ett tydligt prov på sin förmåga och vilja att säkerställa levnadsstandarden för sina medborgare.
Även om det finns goda skäl till varför ett stort antal människor ska lämna plats åt större projekt måste en viktig utgångspunkt alltid vara välfärden för de invånare som tvångsförflyttas. Utan tvekan är detta något som Zimbabwe ignorerat, oavsett om de skäl man uppgett är godtagbara eller inte.
Monica Luisa Macovei
(EN) Herr talman! Situationen i Zimbabwe är förfärlig och oacceptabel. Närmare 700 människor var offer för tvångsförflyttningarna i 2005 års Operation Murambatsvina. Nu hotas 20 000 invånare i Hatcliffe Extension nära Harare av tvångsförflyttningar.
Regeringen har infört orimliga avgifter för hyreskontraktsförlängningar för de människor som tvångsförflyttas och har underlåtit att rådgöra med medborgarna och informera dem om kommande regleringar. Operation Garikai som skulle hjälpa offren för förflyttningarna 2005 är inget annat än fortsatta övergrepp på de mänskliga rättigheterna.
Jag håller med om att Zimbabwe måste avbryta dessa förflyttningar av invånarna i och omkring Harare. Jag begär att regeringen i Zimbabwe omedelbart ändrar Operation Garikai så att den uppfyller alla förpliktelser enligt internationell lag och människorättslagstiftning.
Jag ber att kommissionen så snart som möjligt tar upp den här frågan till diskussion med Zimbabwes regering.
Charles Tannock
(EN) Herr talman! Jag tänkte inte tala, men min kollega Geoffrey Van Orden kan tyvärr inte vara med oss den här veckan. Han har länge kritiserat president Robert Mugabes avskyvärda och brutala regim. Jag tror tyvärr att vi inte kommer att se slutet av Zanu-PF Mugabes diktatur förrän han bärs ut i en likkista.
Jag hade hoppats att det skulle finnas en möjlighet till försoning och fred samt till en övergång till en verklig demokrati för några år sedan, när Morgan Tsvangirai utsågs till premiärminister enligt en överenskommelse om delad makt, som förhandlades fram. Men det förefaller som om Robert Mugabe återigen har kunnat ta ett fast grepp om makten och att han återgått till den typ av beteende som han är allt för känd för - nämligen våld, tvångsförflyttningar och förtryck. Det är till syvende och sist de fattiga i Zimbabwe som drabbas av den nästan förstörda ekonomin. Om det inte var för den livlina som sträcktes ut till Zimbabwe av vissa regeringar, i form av gåvor från Folkrepubliken Kina och pengar från Libyen och andra, skulle landet inte överleva.
Jag måste säga att jag nyligen blev besviken över president Jacob Zumas besök här i parlamentet. Han kom hit för att uppmana Europeiska unionen att häva sanktionerna mot Zimbabwe på grund av flyktingströmmarna till Sydafrika. Jag är rädd för att vi måste säga till Jacob Zuma att det helt enkelt inte är möjligt. Vi måste kraftfullt visa vårt missnöje med det sätt som Robert Mugabe behandlar sitt eget folk. Jag vill stödja min kollega Nirj Devas som före mig sade att ett sätt skulle vara att avvisa kreditivbreven av Zimbabwes nyutnämnde ambassadör i Europeiska unionen.
Máire Geoghegan-Quinn
ledamot av kommissionen. - (GA) Herr talman och ärade ledamöter! Jag tackar alla de ledamöter som deltog i debatten.
(EN) Europeiska unionen följer frågan noggrant, i synnerhet med tanke på upprensningsaktionen 2005 som hade katastrofala följder för 700 000 människors levnadsvillkor i Zimbabwe.
År 2005 anslog EU:s kontor för humanitärt bistånd (Echo) 3,25 miljoner euro i stöd till livsmedelsförsörjning och jordbruksverksamhet samt distribution av matransoner till utsatta människor.
Nuvarande situation är ingen upprepning av händelserna som ägde rum i Zimbabwe 2005. Kommissionen uppmärksammar parlamentets resolution och rekommendationer. Fram till i dag har vi från våra partners inte fått någon tydlig indikation som bekräftar att händelserna från 2005 skulle upprepas.
Genom vårt EU-kontor och vårt lokala Echo-kontor följer vi situationen på nära håll. Vi står i ständig kontakt med Internationella migrationsorganisationen och lokala människorättsorganisationer som följer frågan.
Den här gången förnyade man människornas hyreskontrakt för fem år. De hyresgäster som inte hade tillräckliga medel ombads lägga fram sin sak hos ministeriet för lokalt styre och beviljades stöd från en icke-statlig organisation som arbetar med hemlösa.
Tack vare stöd från en lokal människorättsorganisation - nämligen Zimbabwe Lawyers for Human Rights (Zimbabwes jurister för mänskliga rättigheter) - kommer deras mål upp i domstolen den här veckan.
EU stöder redan den här frivilliga människorättsorganisationens arbete. Den företräder de fattigaste människornas intressen, som inte kan betala begärda avgifter och därför riskerar att förlora sin jord.
Men jag kan försäkra er om att EU kommer att fortsätta följa situationen på nära håll och mobilisera stöd om så är nödvändigt.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatten.
