Uppföljning av EU:s idrottsministrars förklaring från deras sammanträde i Biarritz i november 2008 (debatt)
Talmannen
- Nästa punkt är debatten om den muntliga frågan till kommissionen om uppföljningen av EU:s idrottsministrars förklaring från deras sammanträde i Biarritz i november 2008 från Katerina Batzeli och Doris Pack, för utskottet för kultur och utbildning - B6-0223/2009).
Katerina Batzeli
frågeställare. - (EL) Herr talman, herr kommissionsledamot! Det informella rådsmötet med idrottsministrarna i Biarritz i november 2008 var det första verkliga europeiska idrottsforumet på transnationell samarbetsnivå.
Det var ett första väsentligt och viktigt steg. Principer som subsidiaritet, autonomi och självreglering inom idrotten tillämpas allmänt på både nationell och regional nivå. De kan dock inte svara på den grundläggande frågan om idrott i sista hand har en social uppgift eller en rent kommersiell dimension som oundvikligen förvandlar idrottsverksamhet till en produkt på den inre marknaden.
I dag har den starka kommersialiseringen av idrott och det faktum att den har öppnats för rent kommersiella sektorer, så som reklam via massmedier, har gett den rent ekonomiska kännetecken. Europeiska gemenskaperna domstol har redan flera gånger ombetts att i enskilda fall avgöra om en idrottsverksamhet är en tjänst av rent social nytta eller om den tvärtom också inbegriper ekonomiska aspekter som innebär att det är en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse.
Även om idrottens särskilda sociala roll inte föranleder att den generellt undantas från gemenskapsrättens räckvidd, tillåts fortfarande inskränkningar, förutsatt att dessa undantag berättigas av idrottens sociala uppgift i sig.
Herr kommissionsledamot! Det finns vissa frågor som också ställs i frågan från vårt utskott:
För det första samma omsorg om organisationernas självständighet. Idrottsföreningars och idrottsförbunds självständighet måste garanteras. Det finns dock klara fall då självregleringen inte garanterar lika behandling för alla intressenter.
För det andra behöver kommissionen snarast ge oss de nödvändiga riktlinjerna om definitionen av begreppet tjänst av allmänt ekonomiskt intresse inom idrott och de kriterier varigenom den inre marknadens friheter och konkurrensregler föreskrivs.
För det tredje en fråga, som kanske inte nämndes i den muntliga frågan men som är av stor betydelse, är den som har uppkommit på nationell nivå, nämligen hur man kan hantera statliga eller privata radio- och tv-stationers rätt att bevaka idrottstävlingar. Framväxten på marknaden av en mängd nya privata tjänsteleverantörer som använder nya tekniker och telekommunikation var det som lockade många idrottsförbund att sälja dessa rättigheter med förmånsrätt.
På denna punkt bör det dock betonas att det just på grund av idrottens sociala uppgift skulle vara ett misstag att främja ett system där solidaritet mellan klubbarna saknas och där den ekonomiska konkurrensen förstärks. Kollektivavtal, en fråga som Manolis Mavrommatis också tog upp i sitt betänkande, bör främjas som den mest lämpliga och passande lösningen inom idrottssektorn.
Herr kommissionsledamot! Vilken lösningen än blir måste den respektera inte bara marknadens rättsliga förfarande utan även idrottens offentliga roll och det faktum att det är en social vara som måste vara tillgänglig för alla delar av samhället. Idrottsklubbarnas uppgift och det sätt på vilket de är organiserade är viktiga faktorer för hur de förhandlar med Europeiska kommissionen och med utskottet för kultur och utbildning och med Europaparlamentet.
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! Jag välkomnar uttalandet av EU:s idrottsministrar vid deras sammanträde i november i Biarritz. De är viktiga för att driva den politiska diskussionen om idrott framåt steg för steg och också för att förstärka dialogstrukturerna om idrott, så som vi rekommenderade i vår vitbok 2007. Goda framsteg har gjorts i genomförandet av denna vitbok om idrott.
Europeiska rådet senaste förklaring om idrott i december är också ett mycket viktigt steg framåt och där uppmanar man till förstärkt dialog med IOC och idrottsrörelsen som en prioriterad fråga.
Kommissionen har agerat snabbt för att följa upp de båda uppmaningarna från den politiska sidan. Dialogen inom idrotten förblir dock en svår uppgift på grund av idrottens mångsidighet och de komplexa idrottsstrukturerna.
I januari sammanträffade jag i Lausanne med IOC:s ordförande Jacques Rogge och företrädare för internationella idrottsförbund. Mötet bekräftade att idrottsorganisationerna verkligen håller på att gå ifrån att kräva allmänna undantag - gruppundantag - från gemenskapsrätten för idrott och är redo att ta itu med idrottsrelaterade ämnen med rättsliga implikationer från tema till tema. Jag anser att detta är det lämpliga sättet att uppnå större klarhet om tillämpningen av EU-rätten på idrott, förutom den vägledning som ges i vitboken.
Vi utväxlar även synpunkter om lagidrott. Mina avdelningar träffade i förra veckan de viktigaste internationella och europeiska idrottsförbunden för att diskutera fri rörlighet för idrottare och aspekter som rör icke-diskriminering inom idrotten. Jag ämnar följa upp dessa diskussioner genom att sammankalla ett ytterligare möte på samma höga nivå i juni.
Slutligen har goda framsteg gjorts när det gäller inrättandet av EU-strukturer för social dialog inom idrott. Det inleddes med fotboll och jag tror att det kommer att fortsätta inom andra sektorer.
När det gäller utformningen av dialogramen kan det helt enkelt inte finnas en enda formell ram för samråd med idrottsrörelsen. Med hänsyn till den särskilda organisationen inom idrott, måste dialogen beakta de olika idrottsnivåerna.
Jag är för ett konstruktivt partnerskap med alla aktörer inom idrotten, med respekt för idrottens självständighet, subsidiaritetsprinciperna och regelverken på nationell nivå och på EU-nivå. Jag anser att det är viktigt att forma den framtida politiska EU-ramen för idrott som - utan att inverka på utvecklingen i fråga om Lissabonfördraget - vi kanske måste genomföra så tidigt som nästa år.
Här vill jag också tacka Europaparlamentet och särskilt utskottet för kultur och utbildning för dess stöd. Framför allt godkände ni också den särskilda posten eller budgeten för förberedande åtgärder som vi snart ska börja genomföra. Det är en viktig möjlighet och kommer att bidra till att forma våra idéer om vägen framåt.
Manolis Mavrommatis
för PPE-DE-gruppen. - (EL) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I egenskap av föredragande av vitboken om idrott fick jag möjlighet att lägga fram Europaparlamentets ståndpunkt vid sammanträdet mellan idrottsministrarna i EU:s medlemsstater i Biarritz.
I vitboken betonas att idrottens självständighet och särart ska respekteras. I den politiska debatten om idrott i Europa läggs ofta stor vikt vid den s.k. europeiska idrottsmodellen. Under diskussionerna med europeiska idrottsintressenter om vitboken om idrott var kommissionen och Europaparlamentet överens om att man, vad som än händer, måste skydda idrottens särart. Det finns två aspekter av den europeiska idrottens särart:
För det första, idrottsaktiviteternas och idrottsreglernas särart.
För det andra, särarten hos idrottens struktur.
När det gäller den andra aspekten erkänner EU idrottsorganisationernas och de representativa strukturernas (exempelvis ligornas) självständighet.
För att få till stånd en bättre och effektivare samordning måste det emellertid finnas en minimireglering på europeisk nivå. Både kommissionen och de europeiska idrottsintressenterna anser att de flesta av problemen kan lösas genom självreglering med beaktande av principerna för god förvaltning och gemenskapens lagstiftning.
EU brukar vara synnerligen försiktig med att gå in och reglera idrottsfrågor, förutsatt att EU:s lagstiftning följs.
Emine Bozkurt
för PSE-gruppen. - (NL) Herr talman! Parlamentet har arbetat hårt med vitboken om idrott och helhjärtat ställt sig bakom kravet att Europeiska kommissionen ska ta fram tydliga riktlinjer om EU-lagstiftningens tillämpning på idrottens område. Tydlighet har efterlysts inte bara av parlamentet utan av idrottsorganisationer över hela Europa. Det är omänskligt att låta dem famla i mörkret, för som det är nu tvingas domstolarna besluta från gång till gång hur EU-lagstiftningen ska tillämpas. De europeiska idrottsministrarna upprepade detta krav till kommissionen i Biarritz.
Det är dags att vi får höra direkt från kommissionen om man har börjat utforma dessa riktlinjer. Kan man säga när de kommer att vara klara? Är man beredd att anordna en intressentkonferens med t.ex. företrädare för idrottsvärlden och Europaparlamentet för att sätta igång eller påskynda denna process och öka tydligheten för europeiska idrottsorganisationer så snabbt som möjligt?
Detta leder in mig på en annan, närliggande fråga. Erfarenheterna har visat att det i dagsläget finns få eller inga tillfredsställande mekanismer för dialog inom idrotten. Det tydligaste exemplet är diskussionerna om det internationella antidopningsorganets (WADA) ändrade antidopningsregler. De klamrar sig desperat fast vid ogenomförbara regler och det finns inget som helst utrymme för en verklig dialog med de europeiska institutionerna eller idrottsutövarna själva om lösningar så att man kan komma fram till en antidopningspolicy som är effektiv och verkligen respekterar idrottsutövarnas medborgerliga rättigheter och integritet. Jag har talat med många idrottsutövare och intressentorganisationer som klagar över att de inte rådfrågas och att WADA och Internationella olympiska kommittén slår fast krav men själva inte är öppna för synpunkter. Bara WADA:s svar på gårdagens förslag från UEFA och FIFA visar hur långt man är från att ha en öppen inställning.
Beträffande antidopningspolicyn, i vilken utsträckning har Europeiska kommissionen tagit på sig att hålla samråd om skyddet av europeiska idrottsutövares medborgerliga rättigheter och hur anser man att en samrådsstruktur för idrotten bör etableras - både i allmänhet och för just den här typen av frågor? Håller även kommissionen med om att samråd per definition måste vara ömsesidigt?
Zdzisław Zbigniew Podkański
Herr talman! Den muntliga frågan om uppföljningen av EU:s idrottsministrars förklaring från sammanträdet i Biarritz i november 2008 är motiverad. I takt med de snabba omvälvningarna i samhället sker även förändringar på idrottens område. Allt fler problem inom dagens idrott är fortfarande olösta och arbetsgivarna reagerar inte. Vi upplever en särskild kris inom idrotten. Bl.a. ökar dopning och handel med unga.
Om man behandlar idrottsutövare, inte minst unga, som varor fråntar man dem möjligheten att skaffa sig en karriär utanför idrotten som vuxna. Ministrarna kräver med rätta att unga manliga och kvinnliga idrottsutövare ska få möjlighet att följa en läroplan som omfattar både undervisning och träning, samt att det ska göras ökade ansträngningar att ge tillgång till relevanta anläggningar och strukturer. De föreslagna förbättringarna när det gäller tävlingar för unga idrottsutövare är bra, men de får inte utestänga andra idrottsutövare vars prestationer är bättre.
Det finns alltså ett betydande antal risker och tveksamheter. Riskerna är av övergripande karaktär och att gemenskapen sörjer för en rimlig samordning genom samrådsstrukturer är därför acceptabelt, förutsatt att det sker utan tvång. Frågan om detaljerna kvarstår dock alltid. För att direkt knyta an till den muntliga frågans andra del kan man säga att all institutionell samordning ovanifrån verkar tränga undan nationella regeringar. Det är en frestelse som vi får inte falla för.
Ivo Belet
- (NL) Herr talman! UEFA:s ordförande Michel Platini lade nyligen fram förträffliga förslag inför Europaparlamentet om hur man kan få bukt med handeln med unga fotbollsspelare. Detta har en tydlig koppling till Katerina Batzelis fråga. UEFA:s förslag är tydligt: sätt stopp för internationella överföringar av unga spelare, av barn under 18 år. Det här är förstås känsligt, eftersom många anser att det bryter mot den fria rörligheten i EU.
Frågan är vilket intresse och vilken princip som ska ha företräde. Svaret, det är vi alla eniga om, är att barn och ungdomar ska få en god fostran i både skolan och idrottsklubbarna. Handel med unga barn, som med eller utan sina familjer ibland flyttas från ena sidan av Europa till den andra, är inte något som bidrar till en balanserad uppfostran. Jag vill därför fråga kommissionsledamoten: tänker ni gå vidare med UEFA:s förslag och tänker ni också inleda diskussioner om denna fråga med intressenterna - spelare, klubbar, ligor och förbund - inom den närmaste framtiden?
Jag har även en annan fråga: den gäller ”sex plus fem”-regeln, som också är avsedd att skydda unga spelare och få klubbarna att satsa mer på att träna sina egna ungdomar. Det tyska forskningsinstitutet för Europafrågor (INEA) genomförde nyligen på uppdrag av FIFA en undersökning om sex plus fem-regeln och fann att den är acceptabel och förenlig med EU:s lagstiftning. Kommissionsledamot Figel'! Vad är er åsikt om detta? Vi skulle också vilja att ni för EU:s räkning började föra diskussioner om detta med de organisationer som styr idrotten, med tanke på att vi alla är överens om att fotbollen har en särställning och naturligtvis även med sikte på Lissabonfördraget.
Christopher Heaton-Harris
- (EN) Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten så mycket för hans inledande anförande. Det vi alla vill ha är rättssäkerhet.
Jag har ett par frågor med anledning av detta och även en om Lissabonfördraget, för det fall att det skulle ratificeras. Som god konservativ euroskeptiker måste jag förstås säga att jag hoppas att det inte sker.
Jag undrar dock bara vad det kommer att betyda - om fördraget ratificeras - för idrottsorganisationer och organisationer som styr idrotten? Många av dessa organisationer tror att deras särart, idrottens särart, uttryckligen kommer att erkännas i fördraget. Kan ni därför upplysa oss om hur detta erkännande i det nya fördraget kommer att hjälpa idrotten? Kommer idrotten att undantas från olika delar som arbetsrätten och andra lagar såsom de faktiskt vill?
När det gäller rättssäkerhet finns det i dagsläget så många frågor som kommissionen bör och kan hjälpa idrottsorganisationer med. Bör utomeuropeiska företag investera enorma summor i europeiska idrottsklubbar? För mig är detta inget problem. Jag betraktar det som direkta utländska investeringar i landet och därför som något mycket positivt. Men idrottsorganisationer och många organisationer som styr idrotten anser att detta är dåligt. Så hur ser ni på idrottsorganisationer som förbjuder detta?
Som min kollega Ivo Belet sa har UEFA föreslagit ett förbud mot överföringar mellan länder av spelare under 18 år. Enligt EU:s lagstiftning är en arbetstagare i huvudsak en person som är minst 16 år gammal, så vad händer - i det läge vi befinner oss i nu - när en 17-åring undrar varför han inte får flytta till en stor klubb ett annat land?
Inhemska spelare och FIFA:s ”sex plus fem”-regel: hur klargör man dessa två punkter? Fotbollsvärlden är alltid väldigt intresserad av dessa frågor och verkar driva agendan, men allt detta påverkar faktiskt även polo-, rugby union- och bordtennisspelare - alla sporter påverkas.
Tittar vi på idrotter i ett bredare perspektiv? Kommer kommissionen verkligen att skapa ett forum där idrotten kan tala öppet med kommissionen om några av sina problem och regelbundet få svar på några av sina frågor - med eller utan Lissabonfördraget?
Talmannen
- Herr kommissionsledamot! Ni har ordet - och jag erinrar om att det har ställts många frågor, men att den muntliga frågan faktiskt bara innehöll två.
Ján Figeľ
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! Det är sant. Det brukar vara lättare att ställa frågor än att ge svar och det brukar också finnas fler frågor än svar, men jag tror att vi tillsammans kan komma fram till fler och bättre svar.
Det här handlar helt enkelt om samarbete, inte bara mellan parlamentet och kommissionen, utan framför allt med idrottsföreningar, förbund, medlemsstater och intressenter. Om de är ansvarsfulla och lyhörda går de ihop för att hitta lösningar som är acceptabla och förenliga med lagstiftningen. Annars får vi anpassa och ändra lagstiftningen, på nationell eller europeisk nivå. Det är så vi bör gå till väga. Jag ser fram emot att gå vidare med denna strategi.
Jag anser att mycket har förändrats sedan 2007. Jag vill inte upprepa mig eller än en gång rekommendera er att läsa vitboken. Det finns en kortare version och även en version med bilagor. Första gången vi försökte samlade vi beskrivningar av alla idrottsrelaterade mål och beslut så att vi fick ett slags karta över hur idrotten förhåller sig till Europeiska gemenskapens lagstiftning och politik. Vi föreslår naturligtvis fler riktlinjer. Vi har ett förslag - som jag presenterade i Biarritz - till riktlinjer för fysisk aktivitet som kan främja idrottsutbildningens omfattning, intensitet och kvalitet i våra samhällen och inte minst i våra skolor. De kommer förmodligen antas av hälsoministrarna i rådet. Vi har inget råd för idrottsministrar, men huvudskälet till detta är faktiskt att det är en folkhälsofråga.
Vi kan inte ha ett stort antal specifika riktlinjer för allt. Jag har sagt att vi kan ta itu med konkreta frågor tema för tema i stället för från fall till fall. Härnäst hoppas jag att vi kan ta itu med licenseringsfrågan - för att se hur systemet kan bli mer öppet och hållbart och fastställa ett antal principer för licensieringen. Det konkreta ansvaret för detta bör förstås vila på UEFA eller dess partner, men vi kan hjälpa till. Det ligger i vårt eget intresse att främja sådant som självreglering, öppenhet och hållbarhet och vi kan bidra avsevärt på många andra sätt för att förbättra licensieringen.
Vi kommer att stödja antidopningskonferensen. Den blir ett ypperligt tillfälle att tala mer om detta, men jag är emot att det inrättas ännu ett organ eller ett europeiskt WADA. Jag har också sagt offentligt att vi har NADAS, det europeiska nätverket för samarbete mellan nationella antidopningsorgan i våra länder, vare sig de är statliga eller privata. Europa behöver bli mer aktivt och mer enat. Det finns lärdomar att dra av WADA och det bör vi göra snabbt. Det finns konflikter. Vi har talat med Emine Bozkurt om denna uppförandekod. Idag såg jag Sepp Blatter och WADA:s ordförande John Fahey på tv diskutera hur antidopning och fotbollsmästerskap kan gå hand i hand när uppförandekoden har antagits, och här finns ett problem.
Så på antidopningsområdet tror jag att vi behöver mer internt samarbete för att stärka Europas trovärdighet. Vi har Europarådet, vi har en konvention om detta. Det finns många anledningar för oss att vara mer samstämmiga i vårt deltagande i antidopningsvärlden eller en värld som bekämpar dopning mer effektivt. Ni har sagt att det inte är lätt att föra en dialog på detta område - jag menar inte bara när det gäller antidopning utan idrottsfrågor i allmänhet. Det är sant att det ibland är svårt, till och med på internationell och europeisk nivå och mellan olika discipliner och segment, men jag kan försäkra er om att en kultur av dialog och öppenhet och en vilja att föra en dialog håller på att växa fram.
Jag deltog i invigningen av EOC:s kontor i Bryssel som ligger mycket nära Rond Point Schuman och kommissionen, rådet och parlamentet. Det innebär att de europeiska olympiska kommittéerna och IOC får en permanent närvaro i EU:s institutioner för att föra en dialog och samarbeta. Det säger något om hur viktigt det är och om den ömsesidiga viljan att föra en dialog för att hitta lösningar.
När det gäller internationella spelaröverföringar är även jag för att man ska skydda ungdomar och främja träning och utbildning. År 2001 antog vi beslut eller överenskommelser om internationella spelaröverföringar. Generellt är åldersgränsen ungefär 18 år, men i Europa finns det ett särskilt arrangemang för perioden mellan 16 och 18 år. Om det inte uppstår allvarliga eller mycket kritiska problem behöver vi inte göra några förändringar utan i stället verka för bättre och mer träning och arbeta med talangerna i Europa.
Det var bl.a. därför vi stödde regeln om inhemska spelare, eftersom den i första hand främjar en sådan hantering. Det är förstås inte någon absolut regel, men den gäller särskilda arrangemang. Vi ger företräde åt, eller verkar för, särart enligt vissa regler. Vi har sagt att vi ska återkomma till detta beslut om fem år för att se vilka effekter denna nya regel har haft - inte bara i teorin - utan rent konkret. ”Sex plus fem”-regeln är i sin nuvarande utformning helt enkelt inte förenlig med EU:s lagstiftning, vilket en studie har visat. Vi har talat med dem och läst tidningarna, men det finns inget nytt där. Vi kan inte säga att vi instämmer med studien på alla väsentliga punkter.
Men jag måste säga att det finns en verklig och mycket konkret dialog mellan Europeiska kommissionen och dess partner, däribland FIFA - inte minst efter de senaste begivenheterna i Biarritz och Lausanne. När det gäller just ”sex plus fem”-regeln kommer vi att gå vidare. Även FIFA säger att det inte finns någon anledning att stressa utan att det som behövs är konkreta och trovärdiga svar. De vill inte bli indragna i formella tvister. Vi enades om att skapa utrymme för fler experter och fler diskussioner. Jag anser att detta är mycket positivt.
När det gäller Lissabonfördraget och erkännandet av särarten finns det särskilt två bestämmelser i artikel 149 i fördraget om Europeiska unionen som gäller utbildning, ungdomar och idrott. Artikeln handlar också om behörighetsnivån. Det handlar bara om stödåtgärder och EU har ingen befogenhet att besluta utan kan bara stödja medlemsstaterna i främjandet av idrottsmäns och idrottskvinnors integritet. Det kanske vore bra att organisera ett råd för idrottsfrågor av samma slag som det vi har för utbildnings- och ungdomsfrågor, eventuellt genom att utvidga detta. Det kunde hjälpa till att utforma EU:s första idrottspolitik och idrottsprogram, men utan att arkitekturen skulle ändras eller ett allmänt undantag införas. Särart tema för tema, på riktigt så att inte allt fortsätter i gamla hjulspår, måste kunna försvaras inför systemet eller EG-domstolen.
Min uppfattning speglar bara kommissionens uppfattning och vår uppfattning är inte den slutliga när det gäller att tolka EU:s lagstiftning. Inte minst på detta områden hänger många frågor ihop. Vi vill ha ökad rättssäkerhet, vilket är anledningen till att vi satte igång processen. Vitboken finns där och handlingsplanen ”Pierre de Coubertin” bidrar till att göra den mer läslig och konkret, men det handlar om en process. Med fördraget kan vi hjälpa till ännu mer, men utan det blir vi tvungna att stanna på samma nivå som idag.
Jag talade om överföringar av spelare under 18 år. FIFA fattade i detta sammanhang ett mycket bra beslut, som inte bara handlade om överföringar utan om att gynna och skydda minderåriga inom idrotten - inom fotbollen - och jag tror att det är rätt väg att gå. På vissa områden föregår alltså UEFA med gott exempel, t.ex. när det gäller inhemska spelare, och på andra områden föregår FIFA med gott exempel, t.ex. när det gäller skyddet av minderåriga. Jag tror att vi kan hjälpa båda och det är viktigt att detta även är förenligt inom fotbollsvärlden.
Sist men inte minst - och jag ber om ursäkt för att mitt svar blev så långt - när det gäller ett forum för idrott, som Christopher Heaton-Harris tog upp, så har vi faktiskt inrättat ett sådant. I Biarritz höll vi en ministerkonferens med viktiga samarbetspartner, men dessförinnan hölls ett forum med mer än 200 intressenter från många olika idrotter. Det var ett mycket positivt, kommunikativt och öppet forum och vi vill fortsätta med detta. Jag tror att vi under det svenska, eller kanske framför allt under det spanska, ordförandeskapet kan arrangera ett nytt forum för att se vilka framsteg som vi har lyckats uppnå och göra åtaganden om att gå ännu längre.
Det var där jag började mitt svar på frågorna - att samarbeta öppet, regelbundet och trovärdigt. Då blir Europa ledande när det gäller att skydda och främja idrotten och bekämpa negativa fenomen som dopning, korruption, våld och rasism inom idrotten. Jag uppmanar er att ställa er bakom denna strategi för det är den bästa vi har. Än en gång - vi vill inte påtvinga något, utan i stället föreslå, skydda och stödja. Det är mitt svar.
Talmannen
- Debatten är härmed avslutad.
