Stamceller från navelsträngsblod (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är kommissionens uttalande om stamceller från navelsträngsblod.
John Dalli
Herr talman, ärade ledamöter! De senaste årtiondenas vetenskapliga framsteg har medfört en ökad användning av stamceller från navelsträngsblod inom det medicinska området. Användningen av sådana celler har lett till positiva resultat i behandlingen av patienter med blodsjukdomar såsom leukemi.
I framtiden kommer man eventuellt att använda stamceller från navelsträngsblod för att behandla andra medicinska tillstånd, däribland genetiska sjukdomar. På liknande sätt har stamceller från vuxna visat lovande resultat. Forskningen måste dock komma med ytterligare bevis för att båda dessa typer av stamceller har denna potential. Transplantation av mänskliga vävnader och celler innebär en risk för överföring av sjukdomar, och därför finns det en europeisk lagstiftningsram som ska garantera kvaliteten och säkerheten när det gäller mänskliga vävnader och celler inom EU.
Låt mig vara mycket tydlig med en sak. Medlemsstaterna själva beslutar om och hur de ska använda stamceller från navelsträngsblod. EU har ingen behörighet att harmonisera användningen av celler. I direktivet om vävnader och celler fastställs uttryckligen att EU inte bör inkräkta på beslut som fattas av medlemsstaterna rörande användning eller inte av specifika typer av mänskliga celler. Om en medlemsstat beslutar sig för att använda stamceller från navelsträngsblod måste den emellertid följa direktivets bestämmelser om kvalitet och säkerhet för att skydda folkhälsan och garantera respekten för de grundläggande rättigheterna.
Jag håller med om att det är mycket viktigt att ge medborgarna korrekt och objektiv information om fördelarna och begränsningarna med att använda stamceller från navelsträngsblod. Tillhandahållandet av sådan information omfattas också av medlemsstaternas behörighet. Kommissionen uppmanar därför medlemsstaterna att vidta sådana åtgärder och vissa har redan gjort det.
Slutligen kan jag försäkra er om att kommissionen regelbundet övervakar införlivandet och genomförandet av direktivet om vävnader och celler. I själva verket har kommissionen utfärdat ett meddelande om tillämpningen av direktivet, som skickades till parlamentet i januari 2010.
Peter Liese
för PPE-gruppen. - (DE) Herr talman, herr kommissionsledamot! John Dalli, det är positivt att du trots att det är sent tar dig tid att delta i den här parlamentsdebatten om denna viktiga fråga. Stamcellsforskningen innebär betydande möjligheter för patienter som vi för närvarande inte kan erbjuda tillräcklig vård. En hel del av arbetet på detta område sker fortfarande på grundläggande forskningsnivå och är alltjämt ovisst. Faktum kvarstår dock att patienter som lider av drygt ett sjuttiotal olika sjukdomar på ett eller annat sätt kan bli hjälpta genom användningen av stamceller från vuxna och stamceller från navelsträngsblod.
Stamceller från navelsträngsblod används för närvarande huvudsakligen i samband med allogeniska transplantationer. Med andra ord kan navelsträngsblod användas för att hjälpa barn - från vilka blodet i fråga inte kommer - som lider av sjukdomar såsom leukemi. Det finns dock även autologa metoder som inom ett litet antal mycket begränsade områden redan i dag kan användas på det barn som navelsträngsblodet kommer ifrån. Därför anser jag att vi måste utforma våra strategier så att vi inom ramen för vår behörighet framför allt inriktar oss på att stödja inrättandet av offentliga blodbanker för navelsträngsblod. Vi kan uppmana till detta, men inte kräva det. Det betyder dock inte att vi ska förbjuda autolog behandling och dess relevanta metoder. När allt kommer omkring är det föräldrarna själva som måste få bestämma detta, men medlemsstaternas offentliga politik måste ge dem kunskap om möjligheterna och riskerna med detta.
Vi behöver tydliga bestämmelser om kvalitet och säkerhet. Vi måste hela tiden vara mycket uppmärksamma och se till att man inte erbjuder celler som blivit oanvändbara på grund av att man inte följt gällande kvalitets- och säkerhetsbestämmelser. Vi måste prioritera forskning på området, eftersom det inte råder någon tvekan om att den här typen av forskning ligger mycket nära patienterna. Dessutom måste vi se till att föräldrar har möjlighet att bestämma att navelsträngsblod från deras barn inte bara slängs, eftersom det kan vara värdefullt för andra barn, eller till och med för deras egna barn, i framtiden. Vi måste ha detta i åtanke när vi, som jag sade, vidtar åtgärder inom ramen för våra behörigheter. Redan nu finns det mycket vi kan göra på området.
Frédérique Ries
Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill också tacka mina medförfattare och i synnerhet Peter Liese, som talade alldeles nyss, och Alojz Peterle, för detta mycket tillfredsställande initiativ när det gäller donation av navelsträngsblod - en donation som ger liv - som skapat förutsättningar för stora och utomordentliga medicinska framsteg under de senaste tjugo åren tack vare transplantation av dess rika utbud av stamceller. I dag används dessa vid behandling av fler än åttio sjukdomar, framför allt olika typer av cancer såsom cancer i hjärnan, cancer i blodet, leukemi, lymfom samt anemi, autoimmuna sjukdomar, vissa sällsynta sjukdomar. Och listan kan göra betydligt längre.
Trots detta tar man i Europa bara till vara på 1 procent av detta navelsträngsblod, som är så fullt av möjligheter. Det innebär 1 procent av navelsträngsblodet från drygt 15 miljoner födslar varje år. Dessutom råder det enorma skillnader mellan olika länder. I Belgien registrerades 7 000 donationer medan motsvarande siffra för Frankrike var densamma trots att Frankrike har en befolkning som är sex gånger större än grannlandet i norr.
Därför uppmanar vi kommissionen att givetvis tillsammans med de 27 medlemsstaterna, som kommissionsledamoten nämnde, lansera en informationskampanj som riktar sig till blivande föräldrar, så att dessa donationer blir en möjlighet, om än inte ett krav. Välinformerade mödrar i Europa kommer utan tvekan att vilja ge liv två gånger.
Förutom ett enhetligt införlivande av 2004 års direktiv om kvalitet och säkerhet för mänskliga vävnader och celler, som vår andra fråga gäller, anser jag, och vi, att EU bör rikta en stark uppmaning till medlemsstaterna om att förenkla förfarandena och rutinerna för ackreditering av förlossningssjukhus. Aktuella siffror visar att antalet förlossningssjukhus som har tillstånd att spara och lagra navelsträngsblod fortfarande är alldeles för litet. Vi kan inte längre låta den häftiga debatten - som vi inte är här för att slutföra - och tvistefrågorna om syftet och användningen av detta blod, om det ska hamna i offentliga eller privata blodbanker, hindra oss från att tala om denna teknik, och detta är en vädjan från professor Eliane Gluckman, som har ägnat hela sin karriär åt att göra donation av navelsträngsblod till en donation som ger liv.
Margrete Auken
Herr talman! Givetvis delar jag också uppfattningen om betydelsen av att skapa navelträngsblodbanker för både forsknings- och behandlingsändamål. Dessa stamceller är lätta att komma åt om bara någon är beredd att göra det, och personligen anser jag inte att detta ens ska hanteras som en fråga om transplantation. Jag tycker i själva verket att man bara ska kunna ta dessa celler utan att föräldrarna måste ge sitt aktiva medgivande, men att de däremot ska kunna säga ifrån om de inte vill. Just den här aspekten är mindre viktig, anser jag.
Utöver de säkerhetsåtgärder som Peter Liese och andra har uppmärksammat anser jag att det är viktigt att vi kommer ihåg att vi fortfarande inte vet så mycket om utvecklingsmöjligheterna på detta område. Därför har dessa banker en betydelsefull roll. Först och främst anser jag att de givetvis ska vara offentliga så att alla kan ta del av dem. Det klart största användningsområdet kommer att vara behandling av andra människor. Vi måste dock vara uppmärksamma på vissa fallgropar. Vi vet att det förekommit att man försökt få föräldrar att betala för ett slags skydd som innebär att en reserv sparas för deras barn i en bank. En sådan betalning är inte alls nödvändig.
Det är ganska ovanligt att någon måste behandla sitt eget barn på det här viset, och det är min fulla övertygelse att dessa banker i första hand ska upprättas för ändamål som omfattas av den allmänna forskningen och vården överlag. Det är det vi ska sikta på. Jag tror att det finns en risk för besvikelse hos många föräldrar om vi låter dem tro att det finns mycket de kan göra för att skydda sitt eget barn, när tanken med att donera navelsträngsblod främst är att skapa ett skydd för befolkningen i allmänhet. Jag hoppas verkligen att vi kommer att kunna skapa ett sådant skydd som blir tillgängligt för hela befolkningen. Det är skamligt att något så viktigt som navelsträngsblod, som vi har tillgång till här och nu, bara går till spillo för att vi inte lägger tillräckligt stor vikt vid denna fråga.
Marisa Matias
Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill också säga att jag känner att den här frågan är alldeles för viktig för att vi i Europa ska fortsätta att leva i den lögn vi har levt. Det är en lögn eller ett falskt löfte, vad man nu vill kalla det, eftersom vi har fortsatt att låta våra handlingar styras av felaktig information, särskilt när det gäller insamling av stamceller från navelsträngsblod.
Vi är väl medvetna om att vi, som redan nämnts, bara tar vara på 1 procent av stamcellerna från navelsträngsblod i Europa trots att vi känner till att de kan erbjuda oss gränslösa möjligheter när det gäller behandling av sjukdomar såsom cancer, Alzheimer och vissa sällsynta sjukdomar. Potentialen är enorm.
Samtidigt har vi sett hur en rad privata cellbanker har inrättats med löften till föräldrar om att de kan spara sina barns celler när de föds och att dessa kan användas senare i livet för att behandla eventuella sjukdomar.
Jag anser att vi måste vara betydligt mer ansvarsfulla än så. Som vi alla vet kan vi ju inte garantera att detta kommer att vara möjligt. Det här falska löftet som säljs till föräldrar kostar pengar. I Portugal kostar det till exempel tre och en halv gånger så mycket som en minimimånadslön.
Därför är lösningen utan tvekan att inrätta offentliga stamcellsbanker, eftersom det bara är med offentliga banker som vi kan garantera en rättvis användning och tillgång samt en effektiv medicinsk behandling och mer forskning som är likvärdig för alla. Det är bara på så vis vi kan försäkra oss om att stamceller inte blir till en handelsvara eller affärsverksamhet som expanderar, men bara till förmån för ett privilegierat fåtal.
Därför anser jag att solidaritet, sunt förnuft och opartisk information inte är för mycket att begära. Vi har inte befogenhet att bestämma, men vi har möjlighet att främja och förespråka. Den möjligheten har vi, och jag anser att vi ska ta till vara på det tillfället i rättvisans namn.
Alojz Peterle.
(SL) Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag är tacksam över att vår fråga uppmärksammas. Det vi gör är att vi tillsammans skapar närhet, och en ökad närhet till medborgarna.
Jag var tidigare föredragande för godkännandet av vätgasdrivna fordon och jag anser att vi måste ägna minst lika mycket uppmärksamhet åt stamceller från navelsträngsblod som vi gjorde då. John Dalli, du har själv sagt att du blev positivt överraskad av dessa uppgifter, som är så glädjande inte bara för dem som är sjuka och för deras föräldrar, utan för forskarna som hittar allt fler tillämpningsområden.
Det du sade om att kommissionen uppmanar medlemsstaterna att vidta åtgärder i det här avseendet är mycket viktigt. Det tycks verkligen vara så att det vi i dag till stor del betraktar som lönlöst på sikt kan skapa förutsättningar för vår eller någon annans hälsa.
I det här avseendet anser jag att vi behöver en strategi. Vi måste veta vad det är vi förespråkar, vilken information vi ger till föräldrar och andra människor och givetvis vilken forskning vi bedriver. Jag är övertygad om att vi nu har ett ypperligt tillfälle att bevisa för människor att vi är på deras sida och att vi stöder den rätta vägen framåt.
Antonio Cancian
(IT) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även om vi tar upp detta sent på dagen anser jag att det vi har här är ett viktigt argument som ska värderas högt, eftersom vi bör förespråka en terapeutisk användning av stamceller från navelsträngsblod samt initiativ och informationskampanjer som skapar bättre möjligheter att främja donation av stamceller på alla plan, inte minst på EU-nivå.
John Dalli, du har nyss påpekat att allt detta inte hör till EU:s behörighetsområde, men skulle inte införlivandet av direktiv 2004/23/EG kunna fastställa kvalitets- och säkerhetsnormerna för donation, tester, bevarande och fördelning av dessa celler?
I vilket fall som helst är det nödvändigt att de skilda nationella lagstiftningarna tillämpas på ett enhetligt sätt i samtliga EU-medlemsstater så att alla europeiska patienter och föräldrar har samma rättigheter och omfattas av identiska regler.
Det är särskilt viktigt att navelsträngsblod bevaras i offentliga banker på nationell nivå och EU-nivå, så att det kan ges till alla patienter som verkligen behöver det. På så vis kan man förhindra dödsfall och försöka se till att lika rättigheter gäller för alla.
Seán Kelly
(EN) Herr talman! Vid det senaste irländska valet var forskningen om embryonala stamceller en ytterst kontroversiell fråga. Den här gången nämns knappast medicin i samband med valet. Det beror uppenbarligen på att ekonomin hamnat i fokus, men också på att den medicinska vetenskapen gjort stora framsteg. Vi är lyckligt lottade att ha så många institutioner runtom i EU som bedriver medicinsk forskning av hög kvalitet. Detsamma gäller kvaliteten på EU:s läkare.
Stamceller från navelsträngsblod är ett område där utvecklingen gått framåt. Det sägs att denna forskning i framtiden kan leda till effektiva behandlingar av 70-80 olika sjukdomar. Detta måste vi främja, och därför är det viktigt att den här typen av forskning och metoder blir tillgängliga - givetvis inom etiska gränser. Som du har påpekat, John Dalli, beror detta till stor del på medlemsstaterna själva, särskilt när det gäller tillämpning men också uppföljning.
Nicole Sinclaire
(EN) Herr talman! Precis som många av mina kolleger redan har påtalat är det här en oerhört viktig debatt och en fråga som måste diskuteras inte bara i Europaparlamentet utan på så många håll som möjligt. Det är en fråga som jag själv ännu inte tagit ställning till. Jag pendlar fortfarande mellan å ena sidan den uppfattning som präglas av min katolska uppväxt och å andra sidan den som påverkas av dagens moderna vetenskap och de fördelar den kan ge oss.
När det är sagt ska jag, troligen för första gången någonsin, lovorda en kommissionsledamot. Det han sade var helt riktigt, nämligen att detta ska lämnas i händerna på medlemsstaterna. De kulturella och religiösa skillnaderna inom EU måste garanteras och denna fråga får under inga omständigheter fråntas medlemsstaterna.
Miroslav Mikolášik
(SK) Herr talman! Jag vill tala om att samla in och spara navelsträngsblod, som är en viktig källa för stamceller. Genom att i samband med födseln samla in navelsträngsblod, som tidigare kastades bort med moderkakan, kan man få en källa av odifferentierade stamceller utan att utsätta barnet eller modern för obehag. Dessa stamceller kan när som helst i framtiden anpassas och användas med ett lyckosamt resultat för att behandla leukemi och minst ett sjuttiotal andra sjukdomar. Jag undrar varför vi i EU bara samlar in knappt 1 procent av stamcellerna vid födseln, och instämmer i det kommissionsledamoten säger om att det främst är upp till medlemsstaterna att reglera detta, även om kommissionen tillsammans med medlemsstaterna förstås kan hjälpa till att förbättra informationen till föräldrar om fördelarna med stamceller mot bakgrund av framstegen inom stamcellsbehandling och regenerativ medicin. Jag säger detta i egenskap av tidigare föredragande för direktivet om avancerade behandlingar.
Brian Crowley
(EN) Herr talman! Jag vill också tacka kommissionsledamoten för hans bidrag till den här debatten.
Med tanke på de svårigheter som tagits upp kanske en lösning skulle kunna vara att man i medlemsstaternas blodregister sparar stamceller från navelsträngsblod för framtida användning. Detta skulle lösa en del av de problem och svårigheter som mina kolleger redan har nämnt i fråga om kostnaderna för förvaring.
Dessutom finns det i medlemsstaternas nationella blodbanker redan ett system för att reglera och kontrollera kvaliteten på det som förvaras där. Detta skulle kunna vara en lösning för att övervinna några av svårigheterna. Jag anser i likhet med många av mina kolleger att användningen av stamceller innebär enorma möjligheter för att behandla sjukdomar i framtiden.
Vi måste dock vara försiktiga med att inge falska förhoppningar. Alldeles för ofta har vi hört talas om människor som getts falska förhoppningar inte bara i fråga om stamceller utan även inom andra bioteknikområden. Vi behöver säkra vetenskapliga bevis och grundläggande vetenskaplig forskning för att se till att de resultat som tillkännages också kan levereras.
John Dalli
Herr talman! Det är uppenbart att många ser positivt på de framsteg som gjorts när det gäller användningen av stamceller vid behandling av olika sjukdomar, och vi håller med om att denna utveckling måste uppmuntras.
De punkter som ledamöterna har tagit upp gäller i första hand information och i andra hand förvaring.
När det gäller information är vi alla överens om att det är viktigt att såväl föräldrar som allmänheten får tillfredsställande och objektiv information om fördelarna med och begränsningarna i användningen av stamceller, till exempel från navelsträngsblod. Att tillhandahålla sådan information omfattas av medlemsstaternas behörighet, och ibland har länderna olika syn på fördelarna och begränsningarna i fråga om användningen av stamceller. I många medlemsstater genomförs redan informationskampanjer och andra informationsaktiviteter, och kommissionen uppmuntrar medlemsstaterna att vidta fler sådana åtgärder.
När det gäller förvaring vet vi att det redan finns privata företag som erbjuder föräldrar förvaring av stamceller från deras barns navelsträngsblod. Många medlemsstater har dock inrättat offentliga navelsträngsblodbanker som bygger på oegennyttiga och frivilliga donationer av navelsträngsblod.
EU:s lagstiftning om vävnader och celler reglerar alla vävnadsinrättningar, både offentliga och privata. Den fastställer principer för frivillig donation utan ersättning, anonymitet, donatorns oegennytta och solidaritet mellan donator och mottagare. Europeiska gruppen för etik rekommenderade 2004 att navelsträngsblod ska förvaras i offentliga blodbanker för att garantera en solidarisk tillgång för alla patienter i behov.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Elena Oana Antonescu
Värdet på den globala marknaden för stamceller från navelsträngsblod uppgick 2010 till omkring 3,34 miljarder euro. Prognoser som grundas på en årlig tillväxttakt på ungefär 27 procent under de närmaste åren visar att den här siffran kommer att stiga till 11 miljarder euro 2015. I en tid när stamceller tycks vara den medicinska forskningens nya eldorado har många forskare bråttom att ge sig in i denna nisch utan att först försäkra sig om att de uppfyller alla de kvalitets- och säkerhetsnormer som dessa procedurer kräver. Jag anser att kommissionen måste anstränga sig ytterligare när det gäller att informera patienter och medicinsk personal om fördelarna med att extrahera stamceller från navelsträngsblod. Dessutom måste den framför allt gå in för att se till att alla medlemsstater uppfyller minimikraven för kvalitet och säkerhet när det gäller donation, insamling, tester, hantering, förvaring och användning av mänskliga stamceller och vävnader.
Anna Záborská
Vi har hört John Dalli redogöra för kommissionens försiktiga ställningstagande till forskning om stamceller från navelsträngsblod. Detta är knappast förvånande. I det sjunde ramprogrammet föreslog och drev kommissionen igenom ett mycket omfattande stöd till den omtvistade stamcellsforskningen och är nu rädd för att medge att denna forskning inte motsvarar förväntningarna. Dessutom står det klart att resultaten av forskningen på stamceller från foster inte var i närheten av resultaten från forskningen på celler från navelsträngsblod. Till helt nyligen betraktades detta blod som biologiskt avfall. Hur kan kommissionen mot bakgrund av de senaste rapporterna om lyckosamma experiment och till och med behandlingar med stamceller från navelsträngsblod, försvara den moraliskt oacceptabla framställningen av mänskliga embryon för forskningsändamål? Varför har inte kommissionsledamot John Dalli presenterat en konkret plan för oss här i dag om hur kommissionen ska försöka uppnå en procentuell ökning av insamlingen av navelsträngsblod vid födseln i stället för att komma med ett meningslöst utlåtande? Jag hoppas att det beror på att hans medarbetare fortfarande jobbar hårt på just en sådan plan. Och jag antar att kommissionen i denna plan kommer att föreslå hur föräldrarna ska befrias från bördan att behöva betala för insamling och förvaring av navelsträngsblod. Dessutom förväntar jag mig att planen innehåller en ny bedömning av vilka prioriteringar som ska gälla för stamcellsforskningen.
