Justering av protokollet
Ordföranden
Protokollet från förra sammanträdet har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Metten
Herr ordförande! Jag har en fråga och en kommentar om sida 7 i protokollet, åtminstone i den nederländska versionen. Det handlar om skrivelsen från herr Pasty till ordförande Hänsch som ordföranden igår läste upp. Då särskilt följande utdrag: " Jag sätter därför helt riktigt en anmärkning i marginalen vid de verkliga motiv som ligger till grund för uppställandet av detta dokument - det vill säga skrivelsen från ordförande Hänsch - och vid det man vill använda den till" . Vi hörde naturligtvis texten igår men kanske har inte alla kunnat ta till sig texten helt och hållet. Det är tydligt att det här insinueras att parlamentsordförandens integritet ifrågasätts. Min personliga reaktion på detta är att jag tycker det är en skandalös skrivelse och jag undrar, och den frågan ställer jag till er och till presidiet, om ledamöter ostraffat på det viset kan ifrågasätta parlamentsordförandens integritet. Med andra ord: kan man göra det ostraffat? Är det här umgängesformer som vi ska acceptera här i parlamentet, eller inte? Min personliga åsikt är att detta är absolut skandalöst och oacceptabelt. Jag ber er att förelägga presidiet denna fråga: kan det accepteras att parlamentsordförandens integritet på detta vis ifrågasätts? Om inte så tror jag att presidiet måste ta itu med konsekvenserna av detta.

Ordföranden
Herr Metten, ert inlägg har inget samband med formuleringen av protokollen, den relaterar till tolkningen av allt det som sades eller hävdades under gårdagen. Jag noterar er anmärkning. Det är självklart att i ordförandens ställning, accepterar jag inga stridigheter angående ordförandens integritet eller vem som må vara ordförande och det är en ståndpunkt som delas av församlingen i sin helhet.

Pack
Herr ordförande! Jag vill uppmärksamma på att det blivit fel i protokollet. I gårdagens diskussion med rådet ordförande opponerade jag mig inte mot att han inte svarade på frågorna från de nederländska ledamöterna, utan mot att han inte svarat på mina frågor angående Serbien. Detta är mer logiskt.

Ordföranden
Fru Pack, ni har fullständigt rätt. Vi skall se till att korrigera detta.

Cox
Herr ordförande! En ordningsfråga. Den sak jag vill ta upp rör artikel 19 - ordförandens uppgifter - och i synnerhet artikel 19.4, som föreskriver att " Ordföranden skall representera parlamentet vid internationella förbindelser, officiella ceremonier samt i administrativa, juridiska och ekonomiska angelägenheter. Han får delegera dessa befogenheter."
För två dagar sedan gjorde parlamentets rättsavdelning, såsom ombud för kammaren och med sådan delegationsbefogenhet, en presentation för EG-domstolen med avseende på ett mål väckt av Eurotunnel, rörande den känsliga frågan om tullfri försäljning.
Jag vill få till protokollet, i egenskap av en person med ett långvarigt intresse för denna politiska fråga, att jag frågar om jag har rätt att erhålla ett exemplar av de skriftliga och muntliga framställanden som gjordes för kammarens räkning i en fråga som är av stor betydelse för många ledamöter.
För det andra vill jag få till protokollet att jag, vad gäller de betänkanden jag hört rörande frågan om muntliga framställanden, finner ett antal punkter i den framställan mycket upprörande vad gäller tolkningen av parlamentets vilja.
Av det skälet vill jag, för det första, som jag redan gjort, be om exemplar och, för det andra be, inte nödvändigtvis nu men kanske vid tillfälle skriftligen, om svar på vilka tillvägagångssätt som står till buds för en ledamot av kammaren för att fullfölja. Om det här var kommissionen eller rådet kunde jag framställa en fråga - jag kunde ställa en muntlig fråga med debatt. Men eftersom det är vår egen institution, hur redogör institutionen för sig själv i en fråga om delegerade befogenheter?

Ordföranden
Herr Cox, jag har tagit emot anteckningen angående er begäran. Ni berör ett ämne som just nu skulle kräva en stor diskussion för att förtydligas. Jag rekommenderar er att adressera en skrivelse eller en förfrågan för att få ett väl förberett och allvarligt svar. Ämnet är allvarligt och bör behandlas mycket försiktigt.
Jag skulle vilja erinra kollegorna om att inläggen inte bör överstiga en minut per timma.
(Protokollet justerades.)

Rådets möte (fiskeri) den 19-20 december 1996
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om kommissionens uttalande angående resultaten av arbetet under rådets möte om fiskeri den 19-20 december 1996.

Bonino
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter! Först av allt vill jag tacka för möjligheten att få redovisa mina allmänna synpunkter men också att få diskutera ett par detaljer som jag anser vara viktiga vad gäller resultatet av rådets möte om fiskeri. För det första tänker jag ta upp rådets ordinarie möte i december, där man rutinmässigt har diskuterat dossiern om de årliga fångstkvoterna (ACR-dossiern ) och för det andra tänker jag ta upp de tre frågor som detta parlament röstade om redan under novembersessionen, men sedan lät skjuta upp själva debatten till denna session. De tre frågorna gäller satellitövervakning, förslaget om tekniska åtgärder och dossiern som rör det fjärde långsiktiga utvecklingsprogrammet.
Först ett par upplysningar, även de i detaljfrågor, rörande resultaten från och arbetet under rådets möte om fiskeri den 19 december förra året. Vad gäller fångstkvoterna under 1997, så antogs de med kvalificerad majoritet av rådet efter en mycket lång - den varade hela natten - och även mycket svår debatt, i vilken man försökte komma fram till en kompromiss mellan nödvändigheten av att bevara fisken och industrins behov. Vissa ACR reducerades på gemenskapens vatten, till exempel vad gäller sill, torsk, kolja, rödspätta, östersjölax och sjötunga.
Jämfört med 1996 återspeglar förändringarna i ACR å ena sidan variationerna i resursernas volymer från år till år och, å andra sidan, nödvändigheten att minska utnyttjandegraden. Dessutom har det, utan att man går emot de vetenskapliga rekommendationerna, varit möjligt att tillåta vissa ökningar, till exempel vad gäller kummel och marulk.
Inom NAFO-zonen har det skett en minskning, framför allt vad gäller torsken, för att bevara beståndet och de kvoter som är tillgängliga i tredje parts vatten har balanserats med möjligheten att erbjuda fiske till de kustnära nationerna. Tyvärr och i motsatt till vad kommissionen föreslagit, har inget beslut tagits gällande ACR för tonfisk och svärdfisk, och det har bara varit möjligt att godkänna ett antal nationella åtgärder som kan bidra till att ICAAT: s resolutioner respekteras. Detta är enligt min åsikt ett av de minst tillfredsställande inslagen i rådets möte.
Vad gäller sardiner har kommissionen inför rådet förslagit en serie åtgärder som är avsedda att bevara beståndet, men rådet har inte kunnat fatta beslut i frågan. Med tanke på detta bestånds stora betydelse, framför allt för Spanien och Portugal, kommer inte kommissionen att tveka att föreslå åtgärder till skydd för beståndet under 1997, om de nationella åtgärderna, som vi känner till, inte skulle tillåta en ytterligare försämring av detta bestånd, en försämring som pågår och som enligt kommissionens bedömning är oroväckande.
Rådet har dessutom enhälligt antagit samtliga förslag till förordningar som innebär en serie åtgärder för att skydda bestånden under 1997 och som gäller fartygen från vissa tredje länder - Norge, Grönland, Island, Estland, Lettland, Litauen, Polen, Franska Guyana och Färöarna - som delar upp fångstkvoterna mellan medlemsstaterna för de fartyg som fiskar i deras vatten. Liknande åtgärder har vidtagits vad gäller NAFO och NEAF.
Därefter behandlades Medelhavet och jag presenterade muntligt för rådet slutsatserna från den andra diplomatiska konferens som hölls i Venedig i slutet av november, och till vilken detta parlament skickade en betydande delegation, och ordförandeskapet underströk nödvändigheten av att konkretisera de impulser som konferensen gav. Dessutom godkändes kommissionens förslag att ge en teknisk arbetsgrupp i uppdrag att fortsätta undersökningen av de minimikvoter som skall gälla för Medelhavet, en fråga som detta parlament har yttrat sig om och där Europaparlamentet krävde att förslaget skulle dras tillbaka. Rådet har däremot inte uttalat sig om innehållet i själva förslaget, utan har krävt att det diskuteras ytterligare.
När det gäller laxen har Förenade Kungadömet, stött av Irland och Finland, begärt att man bestämmer ett minimipris för importen. Som ni vet så har kommissionen inte kunnat ställa sig positiv till denna begäran, framför allt därför att erfarenheterna från tidigare inte har gett de önskade resultaten - dvs. att priserna har återhämtat sig - och dessutom därför att priserna steg under de sista veckorna före jul. Kommissionen underströk dessutom, att eftersom det pågick en undersökning om prisdumping , så verkade det bättre att å ena sidan inte ingripa i processen och, å andra sidan, att ägna våra ansträngningar åt att försöka komma fram till mer balanserade och hållbara lösningar. Detta tror jag är samtliga punkter, även i detalj, som behandlades av rådet.
Om jag nu går över till de tre betänkanden som detta parlament, som redan har behandlat de delar som hänger samman med omröstningen, avser att diskutera, så skulle jag vilja börja med förslaget om satellitövervakning. Framför allt tror jag att de olika medlemsstaterna redan är fullt medvetna om behovet av kontroll och det faktum att den nuvarande tillämpningen inte är tillfredsställande, något som detta Europaparlament redan har strukit under och som jag instämmer i. Jag tror också att, vad gäller vetskapen om hur viktig kontrollen är, så har vissa framsteg gjorts, även på senare tid; jag vill bara påminna om, till exempel, att för inte så länge sedan blev förslaget att börja med övervakning via satellit inte speciellt positivt mottaget av medlemsstaterna.
Situationen har med andra ord förändrats och kommissionen hävdar att tillämpningen av ny teknik utgör en av nyckelfaktorerna när det gäller att fylla detta tomrum. I detta sammanhang bör satellittekniken få spela en avgörande roll - satellittekniken är utan tvekan billigare än en kontrollant eller inspektör ombord på varje enskilt fartyg - men även eftersom den är öppnare och mer objektiv i den betydelsen att åtminstone fartygens position, deras närvaro i havet och även hur länge de har befunnit sig i havet är odiskutabelt vad gäller resultaten av satellitövervakningen. Jag tror med andra ord att det är dessa två faktorer som har bidragit till att övertyga oss att vi bör gå vidare med förslaget som, som jag nämnde, inte blev särskilt väl mottaget till att börja med.
Rådet har, som ni vet, tagit ett beslut med kvalificerad majoritet om att upprätta satellitövervakning, på basis av en kompromiss som, dessutom, diskuterades grundligt vid rådets möte i november. Som ett resultat av detta kommer systemet med satellitövervakning att införas i två steg: med början den 30 juni 1998 enbart för vissa typer av verksamheter och, med början den 1 januari 2000, för samtliga fiskefartyg av över 20 meters längd, oberoende av var någonstans de bedriver sitt fiske. Vi har accepterat, till och med föreslagit om sanningen skall fram, att undanta det kustnära fisket, eftersom det verkligen verkade vara en alltför stor kostnad för de berörda fiskarna, vilket innebär att denna förordning inte kommer att vara tillämplig på fartyg som ligger ute och fiskar under kortare tid än 24 timmar och som opererar innanför 12-milsgränsen. Detta verkar vara en riktig åtgärd med tanke på att det slutgiltiga syftet med övervakningen bör vara att bevara resurserna.
Kommissionen har accepterat denna kompromiss eftersom vi hävdar att, även om den inte upptar samtliga kommissionens förslag, så utgör den ett viktigt steg i rätt riktning, även om, som alla ni andra, kommissionen hade föredragit att man gått snabbare fram.
Vad gäller de finansiella aspekterna av förordningen, så är kommissionen medveten om behovet av att lämna ett speciellt ekonomiskt stöd för att kunna starta övervakningssystemet, och att detta med andra ord kräver egna ekonomiska resurser, och att man inom ramen för de nuvarande avsättningarna bör prioritera investeringar för att få till stånd satellitövervakning.
Den andra dossier som ni har behandlat avser tekniska åtgärder. Jag vill här påminna om den vikt som kommissionen lägger vid detta förslag, med tanke på tillståndet - vilket jag vill beskriva som mycket dåligt - för större delen av fiskstammarna i Atlanten. Förslaget har två syften: å ena sidan syftar det till att förtydliga och förenkla den befintliga gemenskapslagstiftningen på området, å andra sidan avser det att avsevärt minska fångsterna av fiskyngel, eftersom detta utan tvekan utgör ett av de största problemen inom ramen för gemenskapens fiskeripolitik när det gäller att bevara fiskbestånden. Rådet har inte fattat något beslut i ärendet och har gett Coreper i uppdrag att fortsätta utvärderingen av själva förslaget för att under alla omständigheter kunna fatta ett beslut före den 30 juni 1997. Jag vill med andra ord uppmana Europaparlamentet att fortsätta arbeta med förslaget och jag kan garantera er att kommissionen är villig att samarbeta i alla avseenden och på alla sätt vid samtliga de diskussioner som ni anser behövas.
En sista fråga i samband med det fleråriga programmet POP IV. Betänkandet från ert fiskeriutskott beskrev kommissionens förslag om det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet som viktigt. Den fördjupade, och många gånger passionerade, diskussion som pågår sedan cirka ett år om kommissionens förslag POP IV beror, tror jag, inte bara på att ämnet är viktigt i så måtto att omstruktureringen av gemenskapens fiskeflotta regleras, utan även den berörda sektorns och de berörda institutionernas sätt att uppmärksamt följa debatten.
Det är viktigt att stryka under två faktorer. Det finns framför allt ett allmänt erkännande av att de främsta resurserna vad gäller fisken har utnyttjas bortom gränsen för vad som är förnuftigt och att en bantning och omorganisation av fiskerinäringen nu är oundviklig och brådskande. Vissa hävdar att det överdrivna fisket kan tillskrivas den överkapacitet som gemenskapens fiskeflotta har i förhållande till de tillgängliga resurserna. Det finns med andra ord en gemensam uppfattning vad gäller analysen, men skillnader i uppfattningen om vilka lösningar som är bäst, men enligt min mening är det just på lösningarna vi måste rikta uppmärksamheten, utan att för den skull glömma orsakerna. Kommissionen är övertygad om att det främsta ansvaret för den uppkomna situationen är den europeiska fiskeflottans överkapacitet: med andra ord måste fiskeflottan minskas. Eftersom det inte är möjligt att öka tillgången på fisk eller förhindra att fiskeflottan går till havs i ett läge där de redan upplever ekonomiska svårigheter, så måste vi acceptera idén att anpassa flottans dimensioner efter de tillgängliga resurserna. Detta är den position som intas i POP IV, vilket de flesta av er för övrigt redan har insett.
Det är uppenbart att man även kan uppnå målen, och detta anges också i POP IV, genom en minskning av själva aktiviteten, men jag vill påminna om, inte så mycket riktat till detta parlament som redan har insett svårigheten, men riktat till rådet som i stället vägrar att inse detta, att minskningen av själva aktiviteten är svår att kontrollera, ofta är den svår att få grepp om och uppenbarligen måste en sådan övervakning baseras på ett övervakningssystem som är mycket finmaskigt och som ännu inte existerar. Under alla omständigheter kan kommissionen tänka sig att det, förutom minskningen av kapaciteten, även sker en viss minskning av själva aktiviteten. Kommissionen kan däremot inte tänka sig att man, som enda instrument för att nå målet, använder sig av en minskning av aktiviteten.
Jag anser i likhet med er att restriktioner vad gäller tillträdet, som en minskning av fångstkvoterna, är nödvändiga för att skapa en bättre balans och att kostnaden för att genomföra omstruktureringen skall beräknas exakt och kompenseras genom utbetalning av tillräckligt stora ersättningar. Jag har också noterat den synpunkt som redovisas i Kofoeds betänkande om nödvändigheten av att stoppa subventionerna till varvsnäringen, vilket verkar vara en förnuftig åtgärd.
Vad gäller rådets senaste session, så måste jag beklaga att, trots upprepade konsultationer, så har rådet skjutit upp sitt beslut till ett senare datum. Rådet har åtagit sig att fatta ett beslut under nästa rådsmöte, vilket är planerat till mitten av april. Om kommissionen, i likhet med Europaparlamentet, anser att fiskeflottans överkapacitet är den största orsaken till problemet, så har däremot rådet ännu inte kunnat fatta beslut om att genomföra en reduktion av kapaciteten och accepterar för tillfället att tillgripa den möjligheten enbart när alla andra möjligheter till nedskärningar har uttömts. Sammanfattningsvis har rådet alltså mot denna bakgrund föredragit att skjuta på sitt beslut till ett annat datum, men man accepterar ändå det " fasta" datumet den 30 april 1997.
Jag vill gärna tillägga att kommissionen har meddelat medlemsstaterna att stödet från gemenskapen till fiskeflottorna hålls inne i avvaktan på ett beslut från rådet, eftersom det är uppenbart att medlen i strukturfonderna, i frånvaron av ett program, inte kan utnyttjas. Av den anledningen informerades medlemsstaterna i ett brev från kommissionen den 1 januari att de inte längre har rätt att fatta beslut om gemensam finansiering av åtgärder som rör fiskeflottan eftersom det är omöjligt att utnyttja strukturfonderna i frånvaron av ett strukturprogram. Jag tror att detta parlament kan inse logiken i detta. Under alla omständigheter har sedan dess en fördjupningsprocess inletts vad gäller det irländska ordförandeskapets kompromiss och kommissionen är, som ni vet, mycket skeptisk till denna kompromiss eftersom den, trots att den är positiv vad gäller den allmänna attityden, är otillräcklig vad gäller kontrollåtgärder och beräkningen av fiskeflottans kapacitet.
Kommissionen har, avslutningsvis, återigen påpekat för rådet att kommissionens mål är att garantera fiskerisektorn den ekonomiska lönsamhet som krävs för att det europeiska fisket skall ha en hållbar framtid, och att alla dessa initiativ har som mål att förbereda denna sektor för framtiden och att garantera den en framtid, snarare än att förstöra den. Efter att ha konstaterat ett så oroande tillstånd vad gäller de tillgängliga resurserna, så tror jag inte att man med enbart en omfördelning av fiskerinäringen kan uppnå den minskning av dödligheten som motsvarar de nivåer som krävs. Och jag är övertygad om att alla dem som har kunnat bedöma situationen i hela dess vidd delar denna åsikt.
Som avslutning vill jag bara upprepa min, kommissionens och våra tjänstemäns beredvillighet att fortsätta att arbeta tillsammans med detta parlament, övertygad om att slutmålet att garantera denna sektors framtid är ett mål som delas av samtliga europeiska institutioner.
(Applåder)

Ordföranden
Fru Bonino, jag tackar er för vad jag måste kalla ett uttömmande referat om ministerrådets möte, och om detta mycket svåra och mycket smala ämne som fiskerinäringen är.
Jag skulle bara vilja påpeka att ni tog upp den dubbla tiden - ungefär tjugo minuter - av den som var förutsedd, och detta är tid som inte ens ordförandena i de stora politiska grupperna och vi skulle drömma om att få.

Baldarelli
Herr ordförande, fru kommissionsledamot! Även jag uppskattade den redogörelse som ni, fru Bonino, gav inför detta parlament. Jag måste dock säga att jag i enlighet med många av mina kolleger beklagar det faktum att det under föregående sammanträde inte ägde rum någon debatt om ett ämne som är så viktigt som POP IV och som, av den anledningen, hade behövt fördjupas. Naturligtvis har vi i egenskap av parlamentariker begärt att få en möjlighet att diskutera detta i kammaren, eftersom debatten då, på grund av problem med hur arbetet organiserades, inte gick att genomföra på normalt sätt.
Naturligtvis är resultaten från rådets möte motsägelsefulla: å ena sidan positiva riktlinjer, som principgodkännandet av planen att konvertera svärdfiskeflottan, vilket rör Italien - ett viktigt val som gör det möjligt att lösa problemet med denna fiskeflotta som har så stor inverkan på miljön - och, samtidigt, lösningen på problemet med satellitövervakning. I det sammanhanget pekade ni, fru kommissionsledamot, på problemet med satellitövervakning, vilket är betydelsefullt och betydligt mindre kostsamt även ur teknisk synpunkt. Jag vill också i detta sammanhang påpeka att vi även ger ett svar på frågan om säkerhet: via satellitövervakningen finns det intressanta alternativ vad gäller säkerheten och, naturligtvis, kontroll av trålfisket.
Jag vill nu gå över till den känsligaste frågan: vi måste få se resultaten av POP III, fru kommissionsledamot, eftersom de är viktiga för att man skall kunna fortsätta arbetet och utarbeta ett program för POP IV. Det är otvivelaktigt en komplicerad och grannlaga uppgift att jämka samman bevarandet av fiskbeståndet med behovet att bibehålla en strategisk position inom fiskerinäringen. Det är naturligtvis nödvändigt att utvärdera de socioekonomiska villkoren ur denna synpunkt, ett område inom vilket jag anser att rådet bör anstränga sig ytterligare. Europaparlamentet har redan tagit initiativ i den riktningen och vi socialister är övertygade om att omstöpningen av denna sektor måste ta hänsyn till de socio-ekonomiska villkoren. Av den anledningen anser jag att det är viktigt att även i framtiden arbeta i den riktningen.

Langenhagen
Ett gott nytt år till presidiet och fiskeriutskottet! Det var mycket olyckligt, Bonino, att vi inte redan i december kunde föra en ordentlig debatt med er. Idag består vår uppgift i att med er och fiskeriutskottet överlägga hur vi skall kunna flytta fram den gemensamma fiskeripolitiken med utgångspunkten att fiskeriet i den Europeiska unionen är en viktig industrigren, framför allt i Europas talrika och på arbetsplatsberoende kustregioner.
Det är beklagligt att på rådsmötet i december som ni berättade, värdefull tid ägnades åt dispyten över fördelningen av möjligtvis överhuvudtaget inte existerande fisk, istället för att använda denna tid på dossiéerna, över vilka parlamentet redan hade yttrat sig. Vi välkomnar naturligtvis överenskommelsen om satellitövervakning även om endast de största fartygen utrustas med denna nya teknologi. Denna numerärt förhållandevis lilla men för EU-fisket väsentliga flotta utgör åtminstone ett insteg i den nya teknologin.
Bonino, ni har betonat hur viktigt det är att handla beslutsamt om det också på lång sikt skall finnas kvar en fiskeindustri inom EU.. Min grupp i parlamentet ger er här stöd. Jag skulle vilja uppmana er, precis som ni har uppmanat oss till ett nära samarbete, för att uppnå en lösning. Annars kommer fiskekrisen aldrig att ta slut, däremot fiskefångsterna.
Det upptar mig emellertid att texterna från nuvarande ministerråd ändå är långt ifrån det innehåll som parlamentet fick höra. Jag uppmanar kommissionen att respektera parlamentets rätt till återutfrågning.
Vi välkomnar naturligtvis också förslaget om att inte bara förenkla utan också förbättra tekniska bevarandeåtgärder: nät med större maskor, mer selektiva nät med kvadratmaskfönster där det passar och principen med en reglering av endast ett nät är fullständigt nödvändigt för att ge också de små fiskarna en överlevnadschans framöver.
Ministerrådet måste ta på sig skulden om den inte reagerar omedelbart utan urvattnar förslagen. En övergångslösning kostar redan dyrbar tid.. Och de drabbade fiskarna har gjort klart för oss att de vill se konserveringsåtgärder. Idag vet vi bara att ministerrådet inte är villig att rösta för åtgärder med tillräckliga reduceringar insatser i fisket och fiskeflottans kapacitet. Båda sakerna är nödvändiga för att återställa jämnvikten med de resurser som står till förfogande så som ni visat på.
Risken är alltså stor och reell om vi inte får situationen under kontroll. Andra politiska krafter kommer att bestämma inriktningen och tvinga på fiskeindustrin sina föreställningar. Bland dem finns det sådana som vill stänga igen fiskesektorn. De resterande månaderna fram till konferensen om skyddet av Nordsjön i vår kommer att visa detta och allmänheten kommer att bli känslomässigt berörd. Till slut står fiskarna där ensamma. Detta betyder att det krävs ett helt nytt tänkande.
I de utomordentliga utfrågningarna som organiserades av vår exellenta tidigare ordförande Arias Cañete framgick det snabbt klart: Jakten på livsmedlet fisk kommer att fortsätta skoningslöst om vi inte får ett slut på den här krisen. Länge, alltför länge har vi endas hört dåliga nyheter över bestående fiskeri management. Vid utfrågningarna förkunnades emellertid också bra saker. Industrin är, som sagt, i många hänseenden beredd att i sin produktion ta hänsyn till varaktigt resursutnyttjande och därmed stoppa den förödande konkurrensen. Nya Zeeland och Island är här goda exempel.
Jag uppmanar er att ta till er deras positiva erfarenheter och att lägga fram lämpliga förslag till detta parlament.
Vi står på den lyckliga sidan med Carmen Fraga som ny ordförande för fiskeriutskottet och som föredragande över den gemensamma europeiska fiskepolitikens framtid från och med år 2000.
Jag är fast övertygad om att om vi alla samarbetar och har en realistisk vision, då har också fisket en framtid.
Jag är mycket nyfiken på hur det kommer gå de närmaste 2 1/2 åren i fiskeriutskottet.
(Applåder)

Gallagher
Herr ordförande! Till att börja med vill jag säga att jag välkomnar möjligheten att diskutera olika aspekter av fiskerinäringen här i parlamentet denna förmiddag. Jag minns situationen här i december förra året, när vi inte fick möjlighet att diskutera sådana betänkanden som Souchet- och Kofoedbetänkandena, och de avbrutna Escuderobetänkandena om tekniska skyddsmetoder. Så det är mycket viktigt att vi får denna möjlighet att lyfta fram fiskets betydelse och fiskerinäringens problem runt om i Europa.
Jag vill inte ägna alltför mycket tid åt tillåtna totalfångster och kvoter, men jag skulle vilja tacka kommissionen för att den gjort information från mötet den 19 och 20 december tillgänglig för oss. Det är viktigt att denna kammares ledamöter, och i synnerhet fiskeriutskottets ledamöter, är fullständigt underrättad vid alla tillfällen om den pågående utvecklingen.
Jag vill helt kort ta upp det satellitsystem vi alla stödjer i princip. Det gläder mig att förnuftet segrade såväl inom kommissionen som i rådet, och att ordförandeskapets kompromiss till slut antogs. Några pålagor kommer därför inte att drabba fartyg på under 20 meter. Några pålagor kommer därför inte att drabba fartyg som fiskar på kustvatten, som är till sjöss under kortare tid än 24 timmar. Det gläder mig också att ekonomiskt stöd kommer att finnas tillgängligt för dem som kommer att tvingas att installera sådan apparatur i sina fartyg. Det är naturligtvis följdriktigt att satellitföreskriften och -systemet gäller för dessa båtar. Huvuddelen av deras fiske bedrivs utanför de nationella vattnen.
Vi stöder alla principen för tekniska konserveringsåtgärder för att minska fångsterna av ungfisk, i syfte att säkerställa att fiskerinäringen överlever denna generation och framtida generationer. Vi måste vara noga med att begränsa fisket inom vissa områden och vissa säsonger med stor förekomst av ungfisk. Vi måste stödja frågan om undantagna områden. Vi måste stödja minsta landningskvoter och fyrkantmasknät. Men vi måste också se till att föreskrifterna bli enkla, och att de lätt kan förstås av fiskarna, och att den eventuella forskning som bedrivs gör det under kommersiella förhållanden. Det gläder mig att vi kommer att få ytterligare möjligheter att diskutera de tekniska skyddsmöjligheterna, innan något beslut fattas i ett senare skede.
Det för mig till min fjärde punkt. Ur europeisk synpunkt har mitt land en liten flotta, såväl till storlek som till antal. Kapacitetsbegränsningar utgör inget alternativ för Irland. Tonnagetaket bestämdes då näringen i hög grad låg i sin linda, och till stor del utgjorde en kustflotta. Som i alla andra länder bedrivs vårt fiske i kustregioner där inga alternativa sysselsättningar finns. Den valkrets jag representerar utgör en mål 1-region. Denna faktor måste beaktas. De stora svepen är vare sig ändamålsenliga eller realistiska.
Avslutningsvis vill jag säga till kommissionären att förbundna åtgärder måste införas, men att de inte bör utgå från de befintliga strukturfonderna.

Teverson
Herr ordförande! Jag vill också tacka kommissionären för hennes ingående redogörelse för rådsmötet, som är av allra största betydelse. Det gläder mig också att hon ser ut att må så bra. Den brittiska pressen rapporterade allmänt att hon med nöd och näppe överlevde slutet på mötet. Det gläder oss att se er här, med ert vanliga aktiva agerande.
För att kort gå in på satellitfrågan, en ganska liten men viktig milstolpe, så är det viktigaste i det sammanhanget att en stor del av näringen varit motståndare härtill. De gillar uppenbarligen inte " spionen i rymden" . Jag kommer från transportindustrin, där vi använde oss av färdskrivare i många års tid. En sak jag lärt mig är att människor snabbt lär sig att missbruka och ta sig runt dessa system. Det handlar alltid om att ligga steget före. Så det vore intressant att få veta vad komissionären anser om att säkerställa en enhetlig tillämpning och om att säkerställa att systemet införs korrekt på dessa fartyg i hela unionen. Hon står inför ett omfattande problem vad gäller kontrollresurser. Sådana måste användas för att hjälpa processen, men det finns alltid risk för missbruk.
Vad gäller de tillåtna totalfångsterna och kvoterna, så vill jag återigen här ta upp det strategiska problemet med ministrar som debatterar med vetenskapsmän via kommissionen, och sedan presenterar en kompromiss som ger ministrarna möjlighet att göra anspråk på segrar, samtidigt som vetenskapsmännen söker fatta beslut om det verkliga vetenskapliga läget hos fiskbestånden. Detta tycks mig utgöra en process som inte kommer att fungera - som inte är rätt. Jag undrar ibland om inte större delen av ministrarnas tid ägnas åt att utforma deras pressreleaser så att de alla kan hävda att de segrat för sina egna näringar. Jag anser att vi måste byta till en process, i ärlighetens namn, där vi håller politikerna borta från denna process, där ministrarna i slutänden kanske kan få säga " ja" eller " nej" till lösningen, men inte själva tillåts förhandla fram den eftersom vi då bara får en situation där miljön offras och vi bara eftersträvar politiska segrar.
Vad gäller MAGP IV så förvånar det mig inte att vi fått skjuta upp detta till april. Det är beklagligt eftersom näringen måste veta hur dess framtid ser ut. Men jag tror att det delvis utgör en indikation på det faktum att detta specifika program, liksom de tidigare faktiskt, inte kommer att fungera. Jag tycker det är intressant att kommissionen lagt in en sanktion, som säger att det inte kommer att bli några betalningar via FIFG förrän överenskommelse härom har träffats. Jag tror att det på sätt och vis är rätt metod. Men jag tror också att det enda sättet att åstadkomma rationaliseringar på är om näringen själv tar beslut om hur det skall ske, utifrån en mycket sträng miljöram som den måste hålla sig inom.
Den viktigaste investeringsaspekten för fartyg i framtiden är inte att EU skall tillhandahålla pengar för reinvesteringar. Det är helt fel. Det handlar bara om att näringen förstår hur dess framtid kommer att se ut. Då kommer privata investeringar att göras i näringen.
Avslutningsvis beklagar jag djupt att kommissionen, vad Medelhavet beträffar, led en total förlust, vad jag kan se, beträffande svärdfisken - i det området såg vi ett fullständigt förräderi.
Jag vill fråga kommissionären vad hon avser att göra under första hälften av 1997, för att föra debatten om den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2000 framåt?

Novo
Herr ordförande, personligen anser jag att fiskarnas och redarnas bestämda opposition i åtskilliga av våra medlemsstater mot kommissionens förslag om FUP IV blev avgörande för den hållning som antagits av detta parlament under det senaste sammanträdet. Jag anser också att denna bestämda hållning blev viktig, eftersom rådet (fiskeri) den 19 och 20 december bestämde sig för att anta och utforma nya förslag som i princip skall godkännas under de första månaderna av 1997.
Jag hoppas emellertid att de konkreta lösningar som kommer att godkännas faktiskt motsvarar de yttranden som fälldes i slutet av det rådsmötet, och att de i stort, även om det finns motsägelser, närmar sig de diskussioner som förts här i detta parlament under åtskilliga månader.
Det är därför av största vikt att de nya förslagen inte återgår till att yrka på otillåtna och orättvisa nedskärningar av fisket eller påbud om nya minskningar, att de vidtar åtgärder för ständig och sträng uppföljning av arternas utveckling, att de inför effektiva kontrollformer för fisket, dess metoder och teknik, att de avsätter kompletterande finansiella medel för att kompensera minskningar i avkastningen, försvarar och stöder det hantverksmässiga kustfisket liksom fiskelägenas sociala utveckling och den direkta och indirekta sysselsättningen.
Ärade kommissionsledamot, jag vill ställa ytterligare en fråga till er som jag tror har samband med denna. Jag syftar konkret på de senaste uttalandena från den marockanska regeringen som unilateralt vill utöka den fredningsperiod som föreskrivs i det nuvarande fiskeriavtalet från två till fyra månader. Om detta kommer att förverkligas, kommer det uteslutande att vara tillämpligt på båtar inom gemenskapen, det vill säga portugisiska och spanska båtar, trots den uttalade avsikten att inte förnya ett avtal som jag minns blev fastlagt för lite mer än ett år sedan. Sådana marockanska uttalanden är enligt min åsikt allmänt sett oroväckande och otillåtna.
Vi kan i dag inte godta att man, framför allt inför den allmänna opinionen i Spanien och Portugal, påstår att detta fiskeriavtal inte förhandlats fram i nära förbindelse med handelsassocieringsavtalet som upprättades med Marocko under 1995, och att flera av de kommersiella eftergifter som då gjordes om fiskkonserver och jordbruksprodukter, för övrigt med mycket allvarliga följder i vissa medlemsstater, inte i gengäld användes till att skapa förutsättningar för ett förnyat fiskeriavtal. Denna nära förbindelse mellan framförhandlandet av de två avtalen är helt uppenbar och har här åberopats av vissa för att rättfärdiga och försvara respektive godkännande, särskilt när man diskuterat ordalydelsen i handelsassocieringsavtalet med Marocko. Det är viktigt att vår ärade kommissionsledamot delger oss sin mening i denna fråga, och talar om för oss på vilket sätt frågan eventuellt kommer att beaktas bland samtliga nya förslag som kommer att studeras och läggas fram under 1997. När den förverkligas kommer den marockanska regeringens hållning naturligtvis att medföra oväntade förändringar, som de portugisiska och spanska flottorna inte kunde förutse för en månad sedan.
För vår del anser vi redan nu varje förändring av fredningstiden som man kommit överens om 1995 som oacceptabel.
Kort sagt skulle vi vilja höra er åsikt i denna fråga.

McKenna
Herr ordförande! Rådets sammanträden de senaste månaderna har förmodligen haft de viktigaste dagordningarna på många år, och tagit upp tre områden inom styrningen av fisket - för det första storleken på EU: s fiskeflotta inom MAGP, de nya föreskrifterna för tekniska åtgärder som föreslagits av kommissionen, samt satellittranspondrar, en viktig aspekt av det totala kontrollprogrammet. Dessutom fastställdes de årliga tillåtna totalfångsterna. Dessa sammanträden erbjöd unika möjligheter till beslutsamma handlingar för att komma till rätta med den farliga situation EU: s fiskerinäring befinner sig i. Tyvärr hade rådet inte modet att fatta de svåra beslut det hade behövt fatta.
Vad gäller MAGP så tillstår alla att EU: s fiskeflottor är för stora. Också fiskerinäringen själv säger att det finns en överkapacitet och att nedskärningar är nödvändiga. Rådet fortsätter emellertid att gå emot denna tanke. För närvarande tycks det försöka ändra MAGP från ett program för att minska fiskeflottans kapacitet genom att ta båtar ur bruk, skrotning m.m., och till ett program för att begränsa de fiskeriinsatser flottorna tillåts göra. Det innebär en genomgripande omorientering av programmets mål och en som, enligt vår uppfattning, är dömd att misslyckas. Det finns flera skäl till att ett misslyckande är oundgängligt. Jag skall ta upp endast två.
För det första så är fiskefartyg byggda för fiske. Därför kommer de som äger fiskefartyg inte att gilla att deras fartyg ligger stilla och förlorar pengar. De kommer att utöva påtryckningar på politikerna, för att få dem att ge dem tillåtelse att fiska och försöka tjäna litet pengar. Hur kraftiga påtryckningar politiker kan utsättas för känner vi alla till, och framgår klart av det årliga rådsmöte där de tillåtna totalfångsterna fastställs. Så även om rådet i all sin vishet kunde acceptera ett program för begränsning av fiskeriinsatserna, så skulle det inte vara slut med det, eftersom det skulle föreligga ständigt stegrade krav från näringen på att ytterligare fiske skulle tillåtas.
För det andra skulle det bli oerhört svårt att övervaka och kontrollera ett sådant program. Förra året var jag föredragande av betänkandet rörande den gemensamma fiskeripolitikens övervakningssystem. Ni minns att fiskerikontrollen är en uppgift som åligger medlemsstaten, inte kommissionen. Den grundläggande slutsatsen av den granskning kommissionen gjort var att kontrollprogrammen i medlemsstaterna var fullständigt otillräckliga, och i trängande behov av förbättringar. Inget land hade ett program som var tillräckligt i alla avseenden. Det var intressant att kommissionen noterade att flera länder inte uppfyllt målen i statistiken rörande de nationella flottornas storlek och kapacitet. Det förekom fall där fartyg var större i verkligheten än vad som framgick av det nationella fartygsregistret.
Jag vill därför ställa följande fråga: hur kan vi lita på att ett program för kontroll av en stor och mäktig flottas fiskeinsatser skulle bli framgångsrikt? Vi har inte ens lyckats kontrollera den mängd fisk som tas i land, och det är en betydligt enklare uppgift.
En överenskommelse har träffats om hur mycket kapaciteten skall begränsas. En annan viktig aspekt är vilken kapacitet som skall elimineras. Vi måste säkerställa att de fartyg som blir kvar i flottorna är de som är minst destruktiva för den marina miljön. Detta skulle ha en långsiktig fördelaktig effekt för såväl fiskbestånden som fiskarna.
En slutlig fråga, som ägnas mycket liten uppmärksamhet, är vad som skall göras med fartygen. EU: s flottor är redan aktiva på många av världens oceaner och förorsakar många gånger betydande skador. Med tanke på storlekarna på världens övriga flottor finns det inte mycket plats på andra ställen, som dessa fartyg kan användas på utan att ge upphov till problem. De indragningsprogram som införs måste säkerställa att MAGP inte bara flyttar problemen till andra delar av världen. Europa får inte tillåtas exportera sin överkapacitet.
Kort sagt så anser de gröna att ett rigoröst flottreduceringsprogram, i kombination med ersättningar till de fiskare som drabbas därvid, utgör en grundläggande förutsättning för att den nuvarande krisen skall kunna lösas. De tekniska åtgärderna handlar helt och hållet om att försöka öka selektiviteten i EU: s fiskeinsatser. Det handlar inte bara om ungfisken i kommersiellt viktiga, utvalda arter, utan också om andra arter som fiskarna inte vill ha. Det faktum att FAO räknar med att, globalt sett, ett ton fisk kastas för varje tre ton fisk som behålls, visar att detta utgör ett mycket viktigt problem. Kommissionen har föreslagit ett antal fortskridande förändringar av de gällande tekniska åtgärderna, inklusive fyrkantmasknät, ökade maskstorlekar, galler eller rister för att filtrera bort räkfångster med mera. Återigen gäller att rådet vacklar och arbetar på en kompromissversion, som kommer att försvaga kommissionens förslag.
Fiskerinäringen hålls ansvarig för de skador den förorsakar den marina världen. Kommissionens förslag utgör viktiga steg på vägen mot en mer sansad inställning till fiskeriverksamhet. Rådet tycks dessvärre vara benäget att strunta i en utbredd allmän opinion i Europa och runt om i världen, som förespråkar ett försiktigare synsätt på fiske, och väljer att ge efter för fiskerinäringens påtryckningar.

Macartney
Herr ordförande! Till skillnad mot er så gladde det mig att Bonino hade tjugo minuter till förfogande att tala till oss på. Jag önskar bara att jag också hade tjugo minuter, eftersom det finns många frågor som är ytterst viktiga. Jag vill ta upp några kortfattade punkter.
För det första så ersattes de nordirländska fiskarna av brittiska regeringen vid förhandlingarna. Jag skulle vilja veta var den fisk kom ifrån, som skickades till Nordirland som en del av en politisk uppgörelse som den konservativa regeringen fick lov att snickra ihop med ulsterunionisterna. För det andra finns det några problem jag vill uppmärksamma: ett är att laximporten från Norge utgör ett problem som inte kommer att försvinna. Jag skulle vilja fördela skulden på den brittiska regeringen och kommissionen, för att inte ha infört något lägsta importpris. Hade de begärt det tidigare, hade de kunnat få det, men, som kommissionären säger, det försiggår en undersökning och jag förstår hennes ställningstagande. Det föreligger emellertid en oro för att priserna nu kan komma att falla brant. Jag vill ha någon slags försäkran om att detta kommer att beaktas.
För det tredje har vi problemet med storleken på Förenade kungarikets flotta. Detta utgör ett huvudproblem i första hand på grund av alla bekvämlighetsflaggor - ett problem som misskötts i Förenade kungariket tidigare - samt även på grund av Förenade kungarikets uraktlåtenhet att ställa av fartyg. Det föreligger ett huvudproblem där, som jag vill lyfta fram.
Jag har en eller två berömmande saker att säga. Det är väldigt bra att Bonino kommer till oss nu, efter debaklet i slutet av december, och säger " Låt oss nu på allvar tala om konserveringsåtgärderna, om MAGP IV." De saker vi visste inte skulle införas i december kan vi nu diskutera på ett realistiskt sätt, och vi har tid för en konstruktiv debatt som kommer att beakta fiskerisektorns åsikter.
Det gläder mig också att en småskalig kustfiskesektor har undantagits från satellitövervakningen. Det är mycket viktigt, både symboliskt och i praktiken. Det är så vi måste göra i framtiden; prioritera den sektorn. Slutligen vill jag ta upp löftet om ersättningar genom tillhörande åtgärder för eventuella förluster som fiskerinäringen drabbas av. Under lång tid har jordbruksnäringen sett detta som en rättighet, och fiskerinäringen har fått överleva på något sätt. Jag är glad över att detta omfattas av tankegångarna, och att vi kan se fram emot ytterligare specifikationer efter denna modell.

Nicholson
Herr ordförande! Jag vill börja med att säga att jag välkomnar kommissionsledamotens närvaro i parlamentet idag, och jag tror att vi alla skulle välkomna om kommissionären var närvarande oftare för att diskutera fiskefrågor, eftersom dessa frågor inte diskuterats i den omfattning de borde under de år som gått - och sannerligen inte under förra året.
Vad tillåtna totalfångster och kvoter beträffar så är det litet av varken det ena eller det andra - det är delvis bra. Men jag måste ifrågasätta hela situationen förra året. Kommissionens uttalande om svepande neddragningar i fiskerinäringen i hela Europa oroade fiskarna onödigtvis. I denna moderna tidsålder finns det väl förvisso bättre sätt att göra detta på?
Är det inte dags för kommissionen, parlamentet, rådet, fiskarna och vetenskapsmännen att gripa sig an detta på ett bättre sätt? Är det inte dags för vetenskapsmännen och fiskarna att gå samman, i stället för att förete de motstridiga bevis som alltid varit fallet? Eftersom, fru kommissionsledamot, vi båda vet att vi i augusti, september, oktober, november och december i år kommer att gå igenom hela processen på nytt! Ingenting har lösts! Vi kommer bara att ta om samma sak på nytt.
Så jag vill verkligen förfäkta en annan uppläggning och en annan och mer konstruktiv attityd från alla berörda parters sida.
Jag välkomnar beslutet om satellitövervakning av större båtar, och att sådan inte också åläggs kustfiskare - det var ett mycket klokt beslut av rådet och av kommissionen att godta den kompromissen.
Jag vill också till Macartney säga mycket tydligt - om han är oroad - att det inte förelåg någon kohandel mellan den brittiska regeringen och ulsterunionisterna före rådsmötet! Det förekom ingen kohandel alls: det vara bara goda förhandlingar. Om det fanns några i Macartneys parti med samma förhandlingsförmåga, som de som mitt parti har i Westminster, så kanske hans fiskare hade kunnat vinna samma förmåner som mina fiskare i Nordirland vann. Jag vill uttrycka mitt erkännande för den brittiska regeringen, och för min partiledare, för att ha åstadkommit detta.

Le Rachinel
Herr ordförande, ärade kollegor, fiskeministrarna enades under sitt möte i Bryssel den 19-20 december kring ett avtal om satellitsökning och tillåtna totalfångster (TAC) och fiskekvoter. Sitt beslut om planen för att begränsa gemenskapens fiskeflotta, FUP IV, senarelades till april 1997.
Låt oss titta lite närmare på de båda punkterna i avtalet. Införandet av ett system för satellitövervakning av europeiska fiskefartyg leder osökt tankarna till satellitövervakningen av arealuttagen i jordbruket eller av antalet kor per hektar. Den mest sofistikerade teknik ställd i EU-byråkratins tjänst. Detta sker naturligtvis under en täckmantel av tekniska överväganden och säkerhetshänsyn, för att identifiera och lokalisera fiskefartyg som är i sjönöd eller har förlist, och snabbare bistå dem.
Åtgärderna kommer under en femårsperiod att kosta 205 miljoner ecu och skulle åtnjuta större gensvar och trovärdighet hos gemenskapens fiskare om de tillämpades på alla fartyg som fiskar i gemenskapens territorialvatten, eftersom bara de fartyg som är utrustade med de omtalade blå lådorna kommer att kunna lokaliseras, kontrolleras och eventuellt bli föremål för sanktioner.
Den andra uppgörelsen mellan fiskeministrarna gällde en ökning av TAC jämfört med kommissionens första förslag. Av 116 TAC ändrades endast 30 jämfört med förra året. Bakom den tekniska diskussionen om bevarande av fiskeresurser och arternas fortbestånd döljer sig en politisk fråga som man skulle kunna formulera så här: är vi beredda att offra den gemensamma fiskeripolitiken för en internationell frihandelspolitik?
Men idag när det talas så mycket om WTO och handelns globalisering är Europeiska unionen ensam om att respektera vissa sociala, tekniska och miljömässiga normer på fiskeområdet. Det är inte gemenskapens fiskare som skall betala priset för de ensidiga eftergifter som kommissionen i deras namn förhandlar igenom.

Adam
Herr ordförande! Om vi för ett ögonblick tar ett steg tillbaka och betraktar alla de diskussioner som genomförts inom fiskerinäringen de senaste månaderna, så är den en sak som syns tydligare än allt annat, och det är det faktum att näringen helt och hållet förlorat förtroendet för beståndsvärderingarna för olika fiskar - det är en sak som framstår klart av allt det jag läst.
Av fiskarna i min egen valkrets har jag erfarit att de inte hyser något förtroende alls för alla de vetenskapliga råd som lämnas om beståndens storlekar. Jag vill bara citera det anglo-skotska fiskproducentförbundets årsrapport, där man rakt på sak säger: " Vi måste fortsätta att ifrågasätta vad vetenskapsmännen hävdar när det gäller beståndens storlekar." Detta förbund går nu ur det europeiska förbundet för fiskproducentförbund.
Vi har också det faktum att kvotsystemet inte fungerar på ett sätt som passar marknadens behov. Fiskarna pressas att ta in de fångster kvoterna medger, eftersom de annars är rädda för sänkta kvoter för nästa år. En av följderna härav är att vi ser större fångster av mindre fiskarter - helt legalt, men andelen mindre fisk ökar och det gör också marknadens återkallande. Förra årets siffror för min region visade att återkallande av kolja ökade med 50 % och återkallande av vitling med 30 %. Vi måste snabbt komma ur mentaliteten " fånga det eller förlora det" .
Jag uppmanar kommissionen att beakta det faktum att vi behöver nya former för beståndstaxering och kvotbestämning. Om vi inte litar på ett nytt förfaringssätt så kan vi omöjligt hoppas kunna skapa ett effektivt regionalt administrativt system.

Fraga Estévez
Herr ordförande, jag vill inleda med att tacka kommissionsledamoten som närvarade för att informera om resultatet från rådets möte (fiskeri) samt hennes vilja att diskutera detta i Europaparlamentet. Trots rådets betydelse tror jag tyvärr inte att det går att tala om resultat eftersom inga beslut har fattats, förutom när det gäller TAC och kvoter. Rådet blev en besvikelse med tanke på att den fjärde versionen FUP sköts upp till april, förordningen med tekniska åtgärder fick en ännu vagare tidsplan och förslaget till satellitövervakning - som enligt min synpunkt är för svagt - ännu inte slutgiltigt har antagits.
Vi är på väg att förlora ett år genom att förse sektorn med tre grundläggande instrument för ledning och utveckling. Rådet är ett klart misslyckande och uppvisar brist på samstämmighet med kommissionen. Man kan beskylla kommissionen för att presentera förslag som är föga realistiska, otydliga och där nödvändig har överenskommelse inte uppnåtts på förhand. Beträffande rådet måste man sluta komma med anklagelser om att det inriktar sig mer på medlemsstaternas egna särskilda intressen istället för att sträva mot en sammanhållande fiskelagstiftning för framtiden.
Detta syns varje år i de klart politiska resultaten av TAC. Men det jag framför allt vill ha förklarat är FUP, eftersom det är inom detta område som jag tror att kommissionen har gjort ett sämre arbete, trots att rådet säkert har gjort starka påtryckningar. Jag medger, och har alltid gjort det, att förslaget innebär att flottan måste minskas, men jag anser ändå att det är att gå till överdrift och vetenskapligt diskutabelt.
Det var en av årets ödesfrågor som borde ha krävt mer flexibilitet och ökad kompromissvilja. Kommissionen uppvisade brist på förmåga att upprätthålla en dialog och kanske också brist på praktisk förmåga. Ärade kommissionsledamot, den här kammaren har tröttnat på att upprepa att det är uppenbart att om man presenterar en begäran om uppoffringar för flottan, i likhet med innehållet i förslaget, eller inför färdiga omfattande och garanterade socioekonomiska åtgärder, är detta dömt att misslyckas.
Dessutom råder det fortfarande osäkerhet i parlamentet kring huruvida några FUP allmänt grundar sig på minskade satsningar, om de behåller en minimistabilitet när det gäller behovet av att minska kapaciteten eller om det rör sig om ett mycket blandat förslag där initiativet huvudsakligen ankommer på medlemsstaterna och kommissionen sedan fattar beslut. Vi har från din avdelning hört en mängd olika tolkningar och det som är klart är att för närvarande vet inte flottan med säkerhet vilken typ av åtgärder som den kommer att ställas inför och ingen verkar heller kunna förklara det med säkerhet.
Rådet kom in i den här blockerade situationen och den omedelbara lösningen som kommissionen såg - tvinga fram ett antagande eller dra tillbaka strukturfonderna för byggande och modernisering - var på gränsen till rättsligt osäkert, politiskt omöjligt och, som vi har sett, ett misstag. Ärade kommissionsledamot, min kritik gentemot rådets hållning är uppenbar. Men när kommissionen måste ta till den här sortens hot tyder det på avsaknad av samstämmighet vilket är lika allvarligt som att förbigå situationen, som kommissionen också har gjort.
Å andra sidan är beslutet oacceptabelt och orättvist för de länder som har följt FUP, eftersom det är de som är bäst rustade för att följa kommande FUP. Hur kan man blanda bra och dåliga elever i samma klass? Verkliga åtgärder har aldrig vidtagits för att straffa de länder som inte har uppfyllt villkoren och som av samma anledning inte har möjlighet att erhålla anslag. Trots detta vidtas nu en åtgärd som uteslutande straffar de länder som har tagit gemenskapsåtgärderna på allvar.
Ärade kommissionsledamot, den situation som har uppstått är kafkaliknande. Jag vill därför be er överväga vår begäran om att omedelbart dra tillbaka möjligheten att erhålla anslag ur strukturfonderna, åtminstone för de länder som har genomfört den kapacitetsminskning som har satts upp av Europeiska unionen. Jag skulle ha velat ta upp alla andra frågor som rådet har behandlat, men med tanke på tidsbristen vill jag inte betunga kammaren med fler frågor.
Jag vill än en gång tacka kommissionsledamoten för att ni närvarade vid parlamentet och för alla svar på våra frågor.

Souchet
Herr ordförande, jag skulle vilja lyfta fram två positiva saker bland de beslut som togs i rådet (fiskeri) i december. Allra först den utlovade uppmjukningen av förvaltningen av fiskekvoterna inom ett år. Utnyttjandegraden av kvoterna är en viktig faktor som borde poängteras mer när det gäller bevarandet av fiskeresurserna. Vi måste ovillkorligen eftersträva största möjliga flexibilitet, annars finns det en risk att medlemsstater och producentorganisationer frestas uppfylla sina kvoter maximalt för att inte straffas längre fram och för att vi uppmuntrar förkastliga metoder, som t ex undanhållande av kvoter.
Den andra som är positivt är säkrare och rättvisare kontroller, tack vare ett system för satellitövervakning som givetvis bara används för stora fartyg.
Jag gläder mig åt att rådet antog de olika förslag till ändringar jag förelagt fiskeriutskottet och som antagits av kammaren. Däremot anser jag att kommissionen intar en ytterst vansklig hållning när den använder indragna stöd till fartygskonstruktion och -reparation som ett påtryckningsmedel för att försöka tvinga medlemsstaterna att anta en plan för massiv nedrustning av fiskeflottorna. Ledamöterna från kustområdena är medvetna om hur sårbara många varvsindustrier är idag. Kommissionens blockad riskerar att slå hårt mot många av dem vars framtid idag är beroende av beställningar som finansieras med stöd från FIUF. Försvinner dessa varv förlorar våra länder samtidigt ett stort antal arbetstillfällen och ett mycket värdefullt europeiskt kunnande, som går förlorat för alltid.
Vad beträffar tekniska åtgärder är det absolut nödvändigt att dessa, innan de sprids i större skala, först genomgår noggranna tester och att en helhetsbedömning görs, främst av de olika fiskeredskapens selektivitet och energikostnad.
Slutligen kan inte den gemensamma fiskeripolitiken begränsas till de tre rubrikerna kontroll, kapacitet och tekniska åtgärder. Det är viktigt att den försöker omdefiniera begreppet gemenskapspreferens, för att kunna uppnå en bättre priskontroll. Avsaknaden av gemenskapspreferens i kombination med en slapphänt politik på importkontrollens område kan inte annat än uppmuntra till överfiske. Det bästa sättet att bevara fiskeresurserna är att betala ett skäligt pris för europeiska fiskeprodukter och detta, herr ordförande, är också den bästa garantin för ett framtida levande fiske i våra länder.

McMahon
Herr ordförande! Jag hade räknat med att få tala tidigare, men kan konstatera att den stora överföringsavgiften från EPP till Goldsmith Group kom in före. Rådsmötet utgjorde en väldig blandning. Det finns några positiva saker, som flera ledamöter har kommenterat, i synnerhet införandet av satellitövervakning, tillsammans med den flexibilitet som ger näringen rätt att flytta med sig kvoter till nästkommande år, och dra av dem från kvoterna för det följande året. Detta välkomnas i hög grad av näringen.
Det fanns andra områden, där man uppenbarligen ansåg diskretion vara det bästa förfarandet och där man beslöt att skjuta upp sina beslut, i synnerhet om MAGP IV. Vi välkomnar också det. Branschen ansåg att de förslag som kommissionen byggt sina ursprungsförslag på var allvarligt bristfälliga. Det bestämda område där jag skulle vilja invända mot kommissionen i synnerhet, men också mot rådet, är den fråga Macartney hänsyftade till rörande lax. Den frågan kommer inte att försvinna. Vissa regioner har dumpat lax i Europeiska unionen i tio års tid, och det är inte någon ny fråga. Vi har haft återkommande debatter och diskussioner och antagit resolutioner. Kommissionen införde motvilligt ett lägsta importpris för några år sedan, och tog sedan bort det efter ett tag och återinförde det inte. Till kommissionären skulle jag vilja säga att hon förlorade kampen mot sin kollega Sir Leon Britten i denna fråga, eftersom vi förstår att han inte var särskilt entusiastisk över att ha med norrmännen att göra och inte vill införa begränsningar. Han är rädd för att det kan förorsaka problem med avseende på EES-avtalet, under det att vi i fiskeriutskottet och många här i parlamentet är av en annan uppfattning.
Bortsett från den frågan skulle jag, om jag skulle betygsätta kommissionären för hennes ansträngningar vid rådsmötet, ge henne 6 poäng av 10 möjliga.

McCartin
Herr ordförande! Om ni ser till vilka språkgrupper som medverkar i denna debatt så kan ni konstatera att det föreligger ett hårt tryck på fiskerinäringen i den nordvästra delen av gemenskapen, och en djup oro, vilket återspeglas här. Jag välkomnar kommissionsledamotens närvaro och vill gärna säga att vi är stolta och litet ledsna över att hon överansträngde sig före jul till följd av fiskeriproblem. Vi är glada över att ha henne här idag på förmiddagen och över att hon lämnat oss en mycket uttömmande förklaring av vad hon företagit sig.
Tidigare, och då i synnerhet i den nordvästra delen av gemenskapen, har det förelegat en djupt förankrad misstro inom fiskerinäringen gentemot det sätt fiskeripolitiken bedrivits och letts på och en stor brist på förtroende. Det är bra att kommissionären kommer hit och lämnar fullständiga redogörelser, och hon har rätt till vårt stöd för de långsiktiga målsättningar hon ställt upp. Det är först när vi har fått fullständiga redogörelser som vi kan lämna detta stöd. Det bristande förtroendet inom den skotska och irländska fiskerinäringen - som också gäller Spanien - är beklagligt.
Vi blev besvikna över att man inte införde något slags lägstapris för import av lax före juluppehållet. Det är under den tiden på året som de skotska och irländska fiskarna säljer en massa av sina produkter, och priserna vid årsslutet är av enormt stor betydelse för dem. Eftersom ett prima facie -fall etablerats trodde vi att det hade kunnat vara möjligt, men vi ser åtminstone fram emot ett tillfredsställande utfall av denna undersökning, som ger ett visst skydd åt producenterna i Europeiska unionen inom denna sektor, som är av väldigt stor betydelse för de fattigare regionerna.
Jag hälsar beslutet om satellitövervakning av fisket med tillfredsställelse. Jag upprättade själv ett betänkande om det för några år sedan. På den tiden utgjorde tanken på en spion i rymden en känslomässig fråga. Den användes mot Europeiska unionen och framhölls som ett försök att göra intrång i de enskildas privatliv. Det är verkligen nonsens. Det är bara skäligt att gemenskapen använder sig av modern teknologi, som håller jämna steg med vad som händer inom andra sektorer. Om båtarna blir snabbare och näten blir större och kraftfullare så är det bara naturligt att vi använder oss av all tillgänglig modern teknologi. Det finns en positiv sida av detta också, och det är säkerheten. Många båtar har gått under på havet under åren, och om de haft denna utrustning ombord så hade liv kunnat räddas. Vi är glada över att de höga kostnaderna för detta inte ålagts kustfiskarna, men välkomnar trots det vad som hitintills gjorts.
Vad beträffar nedskärningarna av flottorna så vill jag säga en sak. Det finns visst alltid dåliga nyheter. Fiskerinäringen uppmanas ständigt till nedskärningar. Man tycks aldrig förklara att det föreligger en långsiktig målsättning, som kan medföra vinster. Jag såg en rapport en gång där det hävdades att vi skulle kunna öka fångsterna i de europeiska vattnen med 50 %, om vi kunde tillämpa de erforderliga skyddsåtgärderna. Det vi när allt kommer om kring behöver är ett långsiktigt program - sju- eller tioårigt - som utmynnar i vad vi kan förvänta oss i slutänden, och de investeringar som erfordras på vägen dit. Av sociala skäl måste vi göra en investering, och det gläder mig att man talar om åtföljande åtgärder. Jag skulle emellertid vilja se ett slututfall som kan erbjuda någon slags hopp åt de missgynnade regionerna och åt fiskesamhällena.

Crampton
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionären för hennes uttalande och säga att jag är överens med henne i nästan alla avseenden.
Vi måste vara medvetna om att MAGP-politiken från början infördes för att anpassa Europeiska unionens inhemska flottor och fiskeinsatser till de fiskemöjligheter Europeiska unionens vatten erbjöd. Fiskeflottorna är tvivelsutan för stora och fiskeinsatserna är tvivelsutan för omfattande - så vi har ett betydande problem att lösa!
När det gäller den enda fråga jag avser att ta upp kommer jag förmodligen att tillintetgöras, men det finns en del av flottan under Europeiska unionens flagga som inte bidrar till detta problem. De fiskar inte i Europeiska unionens vatten: de fiskar uteslutande utanför Europeiska unionens vatten, i enlighet med överenskommelser vi förhandlat fram med olika länder runt om i världen, och jag hoppas att de överenskommelserna respekteras och övervakas.
Ett exempel, och jag ber om ursäkt för ett uppenbart intresse för min egen valkrets, är att återstoden av den brittiska havsfiskeflottan fiskar utanför Norge, Island och olika andra ställen i Nordatlanten. De fiskar huvudsakligen från min valkrets och de står under mycket sträng kontroll. Det finns säkert exempel på sådant fiske, som uteslutande bedrivs utanför EU: s vatten, i många andra medlemsstater. Är det möjligt att dessa fiskebåtar, som garanterat fiskar utanför medlemsstaterna, kan uteslutas ur MAGP-processen helt och hållet?

Imaz San Miguel
Jag vill tacka kommissionsledamoten för er närvaro och för er förklaring. Till att börja med vill jag säga att jag stödjer och är positiv till den överenskommelse som nåtts i rådet i december beträffande TAC och kvoter. Jag tycker att den verkar vara rimlig och att de mål som satts upp, dvs. bevarande av tillgångarna samt balanserat och riktigt utnyttjande av dessa, är förnuftiga. Efter de här positiva omdömena vill jag komma med några synpunkter. Mina synpunkter sträcker sig längre än till den konkreta fördelningen av årets kvoter. Jag gör en bedömning av hela distributionssystemet. Ur den synvinkeln är rådets beslut och det utnyttjade systemet kontinuerligt i den mån som det grundar sig på ett system, dvs. principen om relativ stabilitet, för genomförande av uppdrag som innebär att i rätt tid och på ett objektivt sätt fördela anslagen. Vi anser dock att det idag uppvisar allvarliga brister.
För det första har systemet allvarliga svårigheter att bevara tillgångarna. Avsaknaden av ett detaljerat TAC-system leder till att vissa gemenskapsflottor ser sig tvingade att kasta tillbaka fångad fisk som har rätt storlek för att inte ta kvoten i anspråk. I viss mån fortsätter vi med ett något orimligt system där vissa medlemsstatsflottor med trålare har förbjudit fångande av en rad arter med nät. De kastas därför tillbaka i havet, trots att det inte innebär några fördelar för beståndet. Systemet är självklart oacceptabelt ur ekonomisk lönsamhetssynpunkt. När det gäller bevarande av tillgångar håller vi på att lura oss själva i den mån som vi bokför kvoter som i praktiken leder till att fisken dör ut.
För det andra innebär principen om relativ stabilitet uppenbar diskriminering av vissa gemenskapsflottor. Exempelvis kan nämnas att den spanskflaggade gemenskapsflottan enbart får fånga 8 arter av 22 möjliga. Detta är ett av de förhållanden som jag just kommenterade. Vad skall dessa fartyg göra med den sjötunga eller vitling som de fångar, i vissa fall ofrivilligt, när de inte har kvoter för dessa arter?
Dessutom baseras jämviktsfördelningen när det gäller principen om relativ stabilitet på uppgifter och perioder då vissa flottor hade mindre möjligheter att fiska i gemenskapsvatten, bl.a. beroende på utvidgningen av fiskeområdet till 200 sjömil 1976, vilket också förändrade tillträdet till hamnar.
Slutligen finns det en tredje faktor som gör den nu gällande principen om relativ stabilitet osäker som oföränderlig princip för den gemensamma fiskeripolitiken. Det är att fiskemarknaderna helt har avreglerats och det inte längre finns några gränser för fiskehandeln inom unionen. De nationella spärrarna är dock närvarande och mycket hårda när det gäller tillträde till gemenskapstillgångar för delar av flottorna som också är gemenskapsflottor.
Jag tror också att dessa synpunkter är nödvändiga när det är dags att fundera över vilka reformer som den gemensamma fiskeripolitiken behöver genomföra för att fördelningen av kvoter inte skall grundas på gamla kriterier oberoende av det gällande systemet på vilket fastställandet av TAC och kvoter bör baseras. I den meningen finns det ingenting att förebrå rådet från december som jag är positivt inställd till, som jag sa i början. Jag hoppas dock att kommissionen lyssnar till mina synpunkter och använder den gemensamma fiskeripolitiken som incitament för en genomgripande reform på medellång sikt för att uppnå den önskade balansen mellan rimligt utnyttjande av tillgångar och bevarande av tillgångar med lika möjlighet för alla fartyg i det som borde vara en gemenskapsflotta, dvs. en europeisk flotta.
Jag vill avsluta med en liten kommentar om tekniska åtgärder. Jag anser att förslaget till förordning om tekniska åtgärder utgår från ett felaktigt fördelningsantagande. Det utgår från att det nuvarande fisket av ung fisk beror på storleken på det nät som används. Ärade kommissionsledamot, alla vet dock att en stor del av fisket av ung fisk beror på medlemsstaternas olagliga verksamhet i brist på kontroll som tyvärr inte är garanterad. Om vi enbart skärper de tekniska åtgärderna förfördelar vi paradoxalt nog de som respekterar dem och gör dem som fortsätter att fiska ung fisk i strid mot fiskeribestämmelserna mer konkurrenskraftiga. Vi förordar laglighet. Vi vill skärpa och garantera kontrollen och vi vill få bukt med problemet med fiske av ung fisk på ett genomgripande sätt. Men vi uppvaktar inte enbart dem som följer lagen och respekterar de tekniska åtgärderna. Jag anser att det skulle vara orättvist.

Pery
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, jag vill att ni skall veta att jag är mycket nöjd med att denna debatt fått en framskjuten placering på föredragningslistan, för att sudda ut det lite tråkiga intrycket från december och jag vill göra er rättvisa, ärade kommissionsledamot, genom att säga att jag gläder mig åt valet av denna placering.
Jag noterade tre begrepp i ert anförande: insyn, effektivitet och balans. Som vi mycket väl vet kommer insyn också fortsättningsvis att utgöra en mycket viktig faktor för att gå vidare med en exakt uppskattning av överkapaciteten. Jag gläder mig därför åt satellitövervakningen. Här i parlamentet har frågan varit uppe till diskussion i flera år. Vi vet att det krävdes ett visst mod. Att det inte var populärt. Nu är vi där, vilket är bra. Även om jag mycket väl förstår att vi velat skydda den lilla kustfiskeflottan som inte i samma utsträckning tär på resurserna.
Ni tog också upp effektiviteten. Och på det området måste vi som bekant fortsätta att utveckla tekniska åtgärder: selektivitet och skydd av fiskyngel, något som jag de senaste åren gång på gång upprepat. Även här krävs mod. Allt detta kan sammanfattas med två enkla påståenden. Vi måste fiska mindre - detta vet vi - men framför allt måste vi fiska bättre och för att fiska bättre räcker det inte att minska fiskekapaciteten, vi måste också och framför allt göra ett visst selektivt urval.
Till sist det tredje begreppet - balans. Nödvändig balans mellan fiskeresurser och mänsklig fiskeaktivitet. Här kommer hela den socioekonomiska aspekten in. Ni förstår säkert att detta ligger oss varmt om hjärtat. Ni har valts in i denna kammare, ärade kommissionsledamot, och när man är invald är man också ett språkrör för de män och kvinnor som med svårighet försörjer sig i kustområdena. Vi kan inte undgå att väga in dessa svåra sociala och ekonomiska problem. Det är något vi får leva med och därför föredrar jag personligen att den nödvändiga begränsningen av kustflottan kompletteras med en aktivitetsbegränsning, som kan ske på olika sätt. Jag tror att detta vore förnuftigt, såväl för att förbättra förvaltningen av resurserna som för att ha hänsyn till den socioekonomiska verkligheten ute i våra kustområden.

Arias Cañete
Herr ordförande, jag vill inleda med att tacka Bonino för det viktiga samarbetet med Europaparlamentets fiskeriutskott under de två och ett halvt år som jag haft äran att vara dess ordförande. Det har varit en period med allvarliga problem. Trots detta har förbindelserna mellan kommissionen och parlamentet varit utomordentliga under denna period. Tack skall ni ha, Bonino.
Jag vill ta upp de viktigaste frågorna i den här debatten. Jag vill också påpeka att efter resultatet från rådets möte (fiskeri) och efter att ha hört kommissionsledamotens förklaring, ser jag ett stort misslyckande och brist på överensstämmelse. Misslyckandet beror på de antagna beslutens knappa omfattningen och framflyttning av de viktigaste besluten. Enligt min mening beror bristen på överensstämmelse på några oförklarliga beslut. Misslyckandet beror också på att FUP IV och de tekniska åtgärderna inte har antagits av rådet. När förslagen har utarbetats av kommissionen har det rått brist på eftertanke, realism och stabilitet.
Anser inte också kommissionsledamoten att förslagen har utarbetats utan noggranna utvärderingar av de ekonomiska och sociala konsekvenserna och utan att ytterligare stödmekanismer samtidigt har inrättats för att göra dem mer godtagbara? Ärade kommissionsledamot, bristen på överensstämmelse beror enligt min mening på att vissa TAC och kvoter som antagits skiljer sig från den linje som kommissionen har hållit fram tills för några dagar sedan. Ärade kommissionsledamot, hur kan man förklara de motsättningar som finns mellan vissa TAC som totalt sett ökar, även om det bara är något, och vissa riktlinjer där det föreslås kraftiga åtgärder p.g.a. de dåliga tillgångarna, vilket några kollegor har sagt? Det är någonting som inte stämmer.
Jag anser att misslyckandet dels beror på att förslaget om satellitövervakning ligger långt från de avtal som parlamentet har godkänt med förbehåll för vissa ändringsförslag som antagits av parlamentet, dels på att så pass många villkor i den slutgiltiga formuleringen gör att möjligheten till effektiv kontroll av flottorna blir mycket begränsade. Ärade kommissionsledamot, bristen på överensstämmelse beror också på att den skrivelse som kommissionen skickat förlamar strukturåtgärderna. I skrivelsen återfinns enligt Fraga en allmän åtgärd som påverkar medlemsstaterna lika, både de som i strikt mening har uppfyllt de mål som rör minskningen av FUP och de som inte har brytt sig om dem.
Jag anser att det inte tjänar någonting till att fortsätta på den utstakade vägen om påtryckningsåtgärderna inte tillämpas selektivt, i synnerhet när det stagnerande stödet ingår i gemenskapsstödramar som antagits av kommissionen och som huvudsakligen utgör en tillräcklig rättslig grund för beviljande.
Ärade kommissionsledamot, sammanfattningsvis anser jag att resultat från rådet utgör ett allvarligt hinder för den gemensamma fiskeripolitikens reformprocess. Vi litar dock på er välkända styrka för att åter få igång reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken och att du kan bidra till att rådet antar de förordningar som ännu inte har avgjorts inom en så snar framtid som möjligt, eftersom våra fiskare behöver medel och en garanterad stabil framtid.

Medina Ortega
Herr ordförande, jag skulle vilja inleda med att tala om att jag inte delar den tidigare ordförandens anmärkningar angående kommissionsledamotens ordval. Kommissionsledamot Boninos språk kännetecknas av stor klarhet. Hon skulle aldrig använda det som jag tror att fransmännen kallar " langue de bois" och som skulle kunna översättas med " politikerjargong" . Kommissionsledamoten använder aldrig politikerjargong. Hon går alltid rakt på sak. Ju mer tid hon får desto bättre för oss. Jag uppmanar kommissionsledamoten att hon inte skall bry sig om ordförandens anmärkningar eftersom jag tror att vi vill höra henne ofta.
Efter att ha sagt detta har jag fått tillåtelse av kommissionsledamoten att rikta kritik mot kommissionen p.g.a. den svaghet som visats angående förbudet att fiska bläckfisk under fredningstiden. När avtalet förhandlades fram i slutet av 1995 lovordades kommissionen för sina fasta ståndpunkter. Nu ser vi hur kommissionen utan förklaringar och praktiskt taget utan fakta accepterar en fördubbling av den fredningstiden enbart p.g.a. gripandet av några gemenskapsfartyg, vilket Novo har nämnt tidigare. Jag har ingen förklaring till detta. Jag kan inte förklara för mina fiskare att fiskeförbudet plötsligt ökar från två till fyra månader på grund av förlängd fredningstid.
Jag är också bekymrad över innehållet i de avtal som den partssammansatta kommittén antagit om lastning av fisk i marockanska hamnar. Troligtvis handlar det om tillämpningen av efterföljande avtal, men vi bör samla in mer information för att se vilka konsekvenserna blir för våra fiskare.
I likhet med Novos hänvisning till ett marockanskt uttalande om att inte förnya fiskeriavtalet med Marocko, vilket skulle kunna få förödande konsekvenser, vill jag slutligen fråga kommissionen vilka konsekvenserna blir för de handels- och finanskoncessioner som Europeiska unionen har beviljat Marocko inom ramen för EuropaMedelhavssamarbetet.

Sindal
Herr ordförande, jag har idag hört flera talare säga att vi är frustrerade. Jag har hört att rådet är frustrerat. Det är väl klart att vi är frustrerade. Det finns ju inte nog med fisk, kära vänner. Det är det som är pudelns kärna. Det är därför vi har samlats. Det vi talar om idag är konflikten mellan kapacitetsanpassning och aktivitetsbegränsning. Aktivitetsbegränsning är en mycket känslig fråga i samband med den gemensamma fiskeripolitiken. Jag talar av egen erfarenhet när vi diskuterar storleken på nätmaskor. Man kan kompensera genom att öka motorkraften, så att maskornas storlek inte har så stor betydelse. Jag känner till en massa bra trick, eftersom jag kanske är en av de få här i kammaren som själv har fiskat. Under de senaste 20 åren har vi fått en flotta som är så avancerad att samma antal båtar kan fånga tre gånger så mycket. Så det är klart att man måste se på problemet från en annan synvinkel.
Jag är starkt för ett bevarande av bestånden. Men de två sakerna, å ena sidan aktivitetsanpassning och å andra sidan bevarande av bestånden går inte alltid hand i hand. Därför måste vi anpassa kapaciteten och sålunda reducera flottan. Men det skall genomföras solidariskt i alla medlemsstater. Det kan inte vara rätt att man först tömmer sitt eget fiskeområde och sedan försöker tömma sin grannes. Man måste agera på ett sammanhängande sätt.
Ur ett socioekonomiskt perspektiv vill jag varna för stöd som inte medverkar till strukturförändringar, eftersom vi annars kommer att få samma problem som på jordbruksområdet, där vi ofta ger socialhjälp framför ett egentligt jordbruksstöd. Vi har tidigare idag fått höra om de mycket höga tillbakadragna priserna och om mängden tillbakadragen fisk, som varit mycket stor de senaste åren. Detta hjälper till med att skydda och upprätthålla en ordning som leder in i en återvändsgränd.
Jag litar på kommissionsledamoten och stödjer henne i hennes vidare arbete och ansluter mig också till det beröm som redan kommit till uttryck.

Apolinário
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, jag begär bara att få ta upp två ämnen: FUP IV och Marocko. Om FUP IV vill jag säga att det är uppenbart att alla förslag inom en krissektor som fiskerisektorn, som syftar till att skära ned på fiskeflottan, anses impopulära. Men jag erkänner också att det med tanke på de minskade fiskemängderna, är naturligt för hela inledningsförfarandets balans angående dessa dossiéer , att man börjar med att sätta ribban på en hög nivå. Det var detta kommissionen gjorde. Kommissionen började med att sätta ribban högt i fråga om förslagen med utgångspunkt i FUP IV. Jag ska inte här diskutera berörda utgångspunkters vetenskapliga tillförlitlighet. Jag erkänner att jag redan anser det lämpligt med en vetenskaplig utgångspunkt för genomförandet. Men från och med det ögonblick då dessa förslag samlas på bordet, utvecklas en förlikningsprocess. Från och med detta ögonblick finns det antingen möjlighet till en förlikning mellan kommissionen och rådet, eller också växer skillnadernas och minskar möjligheten till förlikning mellan kommissionen och rådet.
Å andra sidan, vilket jag redan sade i fiskeriutskottet, kan jag inte acceptera att medlemsstater, som uppfyllt de målsättningar som definierats i FUP III, blir straffade med nedskärningar i respektive flottor, på det sätt som redan beskrivits av de ärade ledamöterna Fraga Estévez och Miguel Arias Cañete. Detta har jag redan framfört i fiskeriutskottet. Det finns alltså en gemenskaplig stödmarkering, vi har FIUF-förordningen, det finns en grundläggande förordning. Jag förstår därför inte av vilken anledning kommissionen använder sig av denna utpressning.
Låt oss slutligen tala om Marocko. Fiskeriavtalen med Marocko kommer att slutas i sina nuvarande former. Och i framtiden kommer naturligtvis samriskföretag att inrättas. Vad jag vill fråga om - och jag insisterar klart på ett svar från vår ärade kommissionsledamot - är om det verkligen finns någon vilja hos kommissionen att redan nu blanda in medlemsstaterna, särskilt Spanien och Portugal, i förberedelserna för vad som kommer efter 1999, med risk för att bara skjuta upp problemets lösning?

Bonino
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, även om jag överskridit min talartid, tog jag därmed igen den tid vi gick miste om för att förbereda rådets ärenden i december. Vår debatt är på så vis ett resultat både av rådets arbete och av de ärenden ni antagit. Med tanke på att debatten vi just åhört varit så pass bred och ingående och antalet talare så många, ser jag mig tvungen att sammanfatta mina svar under olika rubriker, som tagits upp av flera av er samtidigt. Jag ber om ursäkt om jag glömmer någon, men jag har försökt att föra så mycket anteckningar som möjligt.
Jag vill börja med dagsläget. Framför allt skall jag ta upp Marocko. Ärade parlamentsledamöter, ni minns säkert att det i avtalsklausulen med Marocko föreskrivs att det står parterna fritt att överenskomma om varje slags åtgärder för bevarande, och jag talar nu om bläckfisk, utöver den obligatoriska fredningstiden på två månader. Sedan i november har de marockanska myndigheterna och fiskerisektorn delgivit oss sin oro när det gäller fiskeresurserna.
Efter ganska utdragna förhandlingar fattades så ett gemensamt beslut om att förlänga fredningstiden för bläckfisk med månaderna mars och april, att gälla för alla fartyg och nationsflaggor i hela fiskezonen. Detta är alltså ett fall av artfredning. Jag tycker att det framgår ganska klart av den gemensamma parlamentskommissionens slutdeklaration. Det är sålunda ingen diskriminerande åtgärd. Kontroller kommer naturligtvis att behövas, men jag ville peka på att denna åtgärd var planerad och beslutades i en gemensam överenskommelse. Jag kan försäkra er att kommissionen inte har för vana att ge efter för påtryckningar, särskilt inte i form av olagliga fartygsprejningar. Att försöka med påtryckningar går ju alltid. Om motparten ger vika för dem är en annan sak.
Vad beträffar förnyandet av avtalet anser jag inte att det går att tvinga ett självständigt tredje land till vad som helst. Här gäller det att få igång en dynamisk process. Jag menar till exempel att partnerskapsmötet om fiske i Casablanca i maj utgör ett ytterligare steg i kommissionens strävanden och syftar till att förbindelserna med Marocko, inklusive handelsförbindelserna, steg för steg blir mindre spända och tar formen av partnerskapsförbindelser. På så vis kan vi skapa en lugnare situation som medger omförhandling. Jag bortser då från problemen med politisk profilering på båda sidor - ni är politiker nog för att veta vad detta innebär. Jag kan inte garantera något, men sådant är i alla fall innehållet i den linje som kommissionen arbetar efter.
Jag skall då fortsätta med de andra frågorna ni tog upp och återvänder till TAC och fiskekvoterna.
Jag instämmer helt med Teverson. För övrigt föreslog kommissionen för över två år sedan att det skulle hållas en allmänpolitisk debatt om TAC och kvoterna, medan själva detaljerna rörande den tekniska förvaltningen sedan kunde avhandlas vid en senare s.k. nattmangling, för att inte ärendet skulle bli liggande på en hög politisk nivå och för att alla parter skulle bli nöjda. Den natten kunde ha utspelats på Napoleons tid. Jag tror för övrigt att det vore bra om vi alla försökte avdramatisera och dämpa mediernas intresse för frågan med TAC och fiskekvoter. Vad det egentligen gäller, själva kärnfrågan, är något annat. Ämnet är väldigt exploaterat i media. Förhandlingarna pågår hela natten, emellanåt ger man varandra fisk som inte finns och i slutänden har alla vunnit. Jag vet inte riktigt vad, bara att alla har vunnit.
Jag var tidigare inne på politisk profilering. Detta är ju som ni förstår inte enbart något som hör hemma i tredje land. Men om vi gemensamt kunde ta ytterligare initiativ för att avdramatisera och t.o.m. dämpa mediernas intresse för detta ärende och samtidigt låta förstå att den gemensamma fiskeripolitiken egentligen handlar om något annat, så vore det säkert till god hjälp.
Detta föranleder mig att nämna något om framtiden och hur jag tänker lägga upp diskussionerna om den gemensamma fiskeripolitiken. Från och med nu har jag för avsikt att inom ramen för GD-XIV upprätta en sorts task force , som inte skall arbeta enligt fiskeripolitikens day by day management utan från och med nu, dvs. 1997, utan förutfattade meningar och helt förutsättningslöst ägna sig åt en ny övergripande reflektion som sträcker sig fram till år 2002. Jag tror för övrigt att det vore lämpligt att påbörja samrådet med de berörda parlamentsavdelningarna, för att ha gott om tid, och då tror jag att det är bra med en liten task force som inte behöver ägna sig åt det dagliga parlamentariska arbetet utan arbetar med ärendet på heltid.
Nicholson är inte med oss längre, men jag är övertygad om att han kommer att läsa förhandlingsreferatet av debatten, och till honom vill jag säga att det är självklart. Kommissionen har för övrigt tillsammans med parlamentet och ordförande Arias Cañete anordnat flera seminarier och diskussioner mellan parlamentets olika avdelningar, där många av er deltagit. Det säger sig självt att varken ordföranden eller kommissionen kan tvinga någon att delta, men varken tillfällen eller valmöjligheter har saknats och jag hoppas att dessa öppna debattforum, som är mer eller mindre off the record , i allt högre grad kommer att accepteras.
Tillbaka till FUP IV, men bara för att göra en precisering. När det gäller indragningen av stödet till fiskeflottan - och inte av allt stöd till fiskerisektorn - är detta ingen utpressning. Det är bara den rättsliga konsekvensen av ett fel som uppstått i en FUP. Det handlar alltså inte om utpressning. Tvärtom hoppas jag att detta kan hjälpa dem av oss som anser det vara nödvändigt med en FUP att förmå dem som är av motsatt uppfattning att ta ansvar för sina beslut. För övrigt vill jag precisera att stödet till fiskeflottan givetvis kommer att återinföras retroaktivt, i händelse att en FUP skulle beslutas före april, vilket också specificeras i avtalet.
Om det går att nå fram till ett beslut är inget förlorat, eftersom skadan kan repareras, men om det inte finns någon omstruktureringsplan, sker automatiskt en indragning av stödet för omstrukturering av flottan.
Det har talats mycket om de allmänna riktlinjerna för FUP. Jag skall inte orda mer därom. Crampton, jag tror inte på ert förslag att genast undanta havsflottan som fiskar i vatten utanför tredje land från FUP IV. Kanske var förslaget tänkt som en provokation, avsedd att mana till eftertanke, men låt mig påpeka att bestånden inte är hotade enbart i våra vatten, utan över hela världen, ja till och med i vattnen utanför tredje land. Vi får se upp så att vi inte hamnar i en besvärlig situation. Jag har noterat er idé, men anser inte att den är gångbar i nuläget.
Baldarelli frågade mig vad som händer med FUP III. Jag menar att det var ett viktigt förstadium. Utvärderingen av FUP III, som löpte ut den 31 december, kommer enligt reglerna att ske i april månad och baseras på data från medlemsländerna. Om ni kan hjälpa oss att få medlemsländerna att snabbt och under gemensamma former skicka in sina data skulle det förresten vara till stor hjälp och ge oss en bättre överblick.
Ytterligare några ord som svar till en grupp ledamöter, i första hand Macartney, McMahon och McCartin, som dryftade problemet med lax. Jag måste upprepa att vi inte får glömma att de mest högeffektiva producenterna inom laxsektorn har en produktivitetsvinst på 5-6 %. Det säger sig självt att priserna sjunker när allt mer lax produceras och produktivitetsvinsten ligger runt 5-6 %. Detta medför vissa uppenbara konsekvenser. Till detta kommer att priset nu sjunker på nytt efter jul- och nyårshelgerna, vilket knappast är förvånande. Vi får följa utvecklingen under de kommande veckorna, men ni vet också att minimipriset aldrig var någon effektiv åtgärd. Det var mest en politisk signal.
Till sist skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på att problemets verkliga lösning finns att hämta i resultaten av kommissionens antidumpningsundersökning. Jag hoppas därför att vi gemensamt kan verka för att hitta långsiktiga lösningar, även om vi kan bli tvungna att gå in och bedöma situationen akut.
Jag hoppas att jag i någon mån lyckats besvara de frågor ni ställde. Om jag har glömt någon, skall han eller hon få ett skriftligt svar.
Jag vill framföra mitt tack till ordföranden, parlamentsledamöterna och till Arias Cañete. Jag tror att en av era kollegor skall ta över ordförandeskapet, men jag gläder mig över vårt samarbete och över ert samarbete med kommissionen.

Ordföranden
Tack så mycket, ärade kommissionsledamot Bonino.
Jag förklarar debatten för avslutad.

Gemenskapsstrategi för skogssektorn
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen av debatten om betänkandet (A4-0414/96) av Thomas för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om Europeiska unionens skogsbruksstrategi.

Thomas
Herr ordförande! Det gläder mig mycket att i dag lägga fram mitt betänkande på uppdrag av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om Europeiska unionens skogsstrategi.
Jag vill först understryka den procedurmässiga betydelsen hos detta betänkande, som utgör ett viktigt historiskt steg för Europaparlamentet. Artikel 138b i fördraget om Europeiska unionen ger parlamentet rätt att ta initiativ till lagstiftning. Denna artikel har visserligen tillämpats tidigare för specifika åtgärder, men detta är första gången som den används för att tillskapa lagstiftning för en hel sektor, som har avsevärd betydelse i alla medlemsstater och som har följder för sysselsättningen, den ekonomiska utvecklingen och framtiden för miljontals medborgare i unionen. Jag är stolt över att få vara med om detta steg och det skall bli mycket intressant att få höra från kommissionären, som är här idag, om kommissionen avser att reagera positivt på denna begäran från parlamentet.
Skogsbruket är av väldigt stor betydelse i Europeiska unionen även om dess betydelse, naturligtvis, varierar mellan olika medlemsstater. När jag var i Finland nyligen berättade en skogsägare för mig att skogsindustrin var lika viktig som bilindustrin är i Tyskland.
Den resolution som jordbruksutskottet antog enhälligt omfattar följande punkter: den betonar skogssektorns betydelse för sysselsättningen och välståndet, och påpekar att det kommersiella utnyttjandet av skogarna bör utgöra en prioritering. Man måste emellertid vara klar över hur olika de europeiska skogarna är; deras flerfunktionella natur och behovet av ekologisk, ekonomisk och social uthållighet. Det innebär att skogsstrategin måste bygga på subsidiaritetsprincipen. Vi måste sikta på en tydlig definition av nationell politik, uppställandet av målsättningar på nationell och internationell nivå samt på att upprätta en länk mellan skogsstrategi och annan politik, såsom miljöpolitik och politik för landsbygden. Europeiska unionen och dess medlemsstater måste tveklöst respektera de deklarationer som antagits under Riodeklarationen och Helsingforsavtalet.
Resolutionen koncentrerar sig på tre olika aspekter: skyddet av skogar, utnyttjandet och utvecklandet av skogar samt utökandet av dem. Vad gäller skyddet skulle jag vilja framhäva en viktig sak: skyddet av skogen mot bränder. Varje år förstörs ungefär en halv miljon hektar skog av bränder. Detta är ett massivt resursslöseri som bör angripas på medlemsstats-, region- och skogsägarnivåerna och genom åtgärder i Europeiska unionen. Vi måste uppmuntra användningen av skogarna inte bara som timmerkällor, utan för deras miljö- och fritidsvärden. Detta är inte områden som behöver utesluta varandra. Det finns inget skäl till varför användningen av timmer inte skulle uppmuntras, i synnerhet genom en sammanhållen kvalitetspolitik, samtidigt som skogarna bör bli än mer värdefulla resurser för våra medborgares fritid och till följd av sina miljömässiga värden.
Vi måste också utsträcka och öka ut skogsresurser, med hänsyn tagen till den biologiska mångfalden och det traditionella landskapet, och hjälpa till att förhindra erosion och öknarnas utbredning. Inom vissa delar av EU är det klokt att främja en uthållig administration av jord/skogsbrukssystem. Vi bör också vidta specifika åtgärder för att förbättra det europeiska skogsbeståndet, uppmuntra till forskning om skogsekosystem, utveckla utbildning och yrkesutbildning samt främja ekonomiska och sociala skogsintressen.
Utskottet lägger också förslag om en utbyggd roll för den ständiga kommittén för skogsbruket, så att den blir huvudinstrumentet i samordningen av skogsfrågor och, på den internationella nivån, för en effektivare samordning av skogsrelaterade koncept, så att de beaktas i unionens allmänna handelspolitik.
Kommissionen bör lägga fram en effektiv åtgärdsplan för att komma till rätta med ekologisk och social dumpning i samband med timmerimport. Kommissionen och medlemsstaterna bör dessutom fortsätta att arbeta aktivt för en internationell konvention för skogsvård och skydd av skogar och för hållbarhet.
Vi har också den besvärliga frågan om hur man skall enas om ett internationellt certifieringssystem för skogarnas varaktiga skogsförvaltning. Certifieringen bör uppfylla målen för förbättring - ekonomiskt, socialt och ekologiskt - den varaktiga användningen av skogar.
Jag hoppas att jag fått med huvudaspekterna av utskottets förslag. Utskottet antog detta betänkande enhälligt och jag hoppas att det kommer att vinna ett omfattande stöd i parlamentet, för att säkerställa att vår röst kan göra sig hörd högt och tydligt i kommissionen. Jag skulle vilja veta om kommissionären kommer att lägga ett förslag i enlighet med de föreslagna linjerna.
Vad avser de ändringsförslag som lagts så vill jag påminna ledamöterna om att min främsta uppgift är att se till att den omfattande samstämmighet, som ådagalades i jordbruksutskottet, bibehålles. Jag är inte beredd att godta ändringsförslag som rubbar denna balans. Jag accepterar emellertid vissa förslag från ledamöter, som utgör nyttiga tillskott. Jag vill betona det - nyttiga tillskott.

Fantuzzi
Herr ordförande! Jag vill först av allt uppriktigt tacka föredraganden Thomas som har arbetat länge och effektivt på sitt mycket viktiga betänkande, som redovisar Europaparlamentets åsikter om en sektor som är av vital betydelse för den Europeiska unionens framtid. Vad gäller parlamentets lagstiftningsinitiativ, så skall dessa ske i mycket viktiga och kvalificerade sammanhang och det råder inget tvivel om att detta är ett sådant.
Vi ber kommissionen att på grundval av fördragets artiklar och inom ett år, presentera ett lagförslag om en europeisk skogspolitik som erkänner de europeiska skogarnas miljömässiga och ekologiska betydelse vad gäller den biologiska mångfalden och deras betydelse när det gäller att motverka jorderosion och ökenspridning och som den viktigaste förnyelsebara energikällan som Europa för närvarande förfogar över. Och vi pekar samtidigt också på skogarnas ekonomiska och kommersiella användning, mot bakgrund av deras mångfald, deras många olika funktioner och de många olika erfarenheter som, framför allt efter den Europeiska unionens utvidgning, vi idag kan ta del av.
Jag anser att betänkandet centreras kring tre avgörande punkter: skyddet, användningen och utvecklingen av skogen och dess utvidgning. Jag är övertygad om att samtliga dessa tre element kan till fullo ingå i den nya politik för utveckling av landsbygden som, efter konferensen i Cork som kommissionen medverkade till, har startat en omfattande debatt om hela den gemensamma jordbrukspolitiken. Det finns de som anser att kommissionsledamot Fischlers resonemang vid konferensen i Cork var ren och skär poesi, en utopi för framtiden. Jag är i stället övertygad om att det räcker att begrunda ett tema som våra skogar för att man skall inse att det inte är en utopi utan en realitet med stora möjligheter.
Det finns inget tvivel om att Europaparlamentet hade kunnat gå ännu längre, det fanns de som i diskussionen i jordbruksutskottet framförde behovet av att skapa en verklig gemenskapspolitik inom skogsområdet. Jag tror inte att det är realistiskt att idag föreställa sig en gemenskapspolitik inom skogsområdet med alla de befogenheter, till exempel, som hänger samman med de mer traditionella gemenskapspolitiska programmen som t.ex. den gemensamma jordbrukspolitiken, CAP. Vi måste i stället försöka utarbeta en strategi som bygger på subsidiaritet, inte en subsidiaritet som man tar som ursäkt för att göra ingenting, utan som en möjlighet att genomföra åtgärder på ett intelligentare och mer målinriktat vis.
Det verkliga syftet är med andra ord inte att spendera mer, utan att bättre samordna redan befintliga resurser och de åtgärder på nationell och europeisk nivå som faktiskt vidtas, och lyckligtvis är de redan många, för att öka värdet på Europeiska unionens skogstillgångar.

Schierhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att det är riktigt att säga att det föreliggande betänkandet för skogssektorn om en gemensam strategi var förknippad med starka födslovåndor. Varför var det så ?. Låt mig försöka ge en positiv förklaring. Skogssektorn utgör för många länder en livsnödvändig ekonomisk, men också kulturell grund. Dessutom är skogen utan tvivel en framtidssektor. Skog och skogsbeväxta områden täcker inom den Europeiska unionen 41, 4 % av landytan, som fördelar sig på 10 miljoner egendomsägare och 2, 8 miljoner människor är direkt eller indirekt beroende av skogsbruket. På så sätt blir det lätt förståeligt varför just skogen väcker så mycket känslor i diskussionen. Men resultatet behöver inte skämmas för sig. Jag vill därför hjärtligt tacka alla de deltagare som medverkat till att denna acceptabla kompromiss kommit till stånd. Jag tycker att det enstämmiga beslutet i jordbruksutskottet också är ett uttryck för detta.
Låt mig utveckla ytterligare en positiv aspekt. Parlamentet visade i det här fallet prov på självaktivitet. Endast genom sådana initiativ, föreställer jag mig, kommer det också i framtiden, på ett tidigt stadie i diskussionen, bli möjligt att stärka Europaparlaments roll. Som ledamöter i det här parlamentet borde vi visa stort intresse för detta.
Några punkter i det föreliggande betänkandet verkar vara mycket väsentliga.. Framför allt ur en österrikisk position, som naturligtvis har många likheter med min egen. Österrike förfogar över en skogsyta på 3, 87 miljoner hektar, varav 86 % brukas. Omkring 250 000 människor är direkt eller indirekt beroende av och verksam i skogsbruket.
Skogens huvudfunktion är den ekonomiska nytta den inbringar, samt dess värde för miljö och fritid. Jag anser att det är mycket väsentligt att inte se dessa funktioner åtskilda från varandra Det är felaktigt att likställa ekonomiskt nyttjande med utsugning, av naturen. Endast genom målmedvetet och framför allt långsiktigt bruk kan på sikt ekologisk jämnvikt säkerställas i skogen. Det är också nödvändigt med en ansvarsmedveten jakt för att säkra den ekologiska jämnvikten i skogen .
Exploateringen av skogen spelar den allra största rollen framför allt för bergsområden, vilka - som bekant - starkt missgynnas av det övriga lantbruket.
Trä har blivit ett väsentligt element som byggmaterial, råmaterial och energibärare. Med ett förhoppningsvis starkare utnyttjande av biomassa kommer bestämt också träbehovet inom energiområdet att öka. På de många övriga möjligheterna för användandet av trä behöver jag säkerligen inte gå in. Ett är emellertid klart: Trä är som förnyelsebar material en produkt som verkligen måste skänkas mera uppmärksamhet.
Frågan om en utvidgning av skogsbeståndet tränger sig naturligtvis genast på. Där måste man emellertid klart skilja på när nyplantering är meningsfull och nödvändig och när nyplantering endast skall ses som en sista utväg för att kultivera vissa landsdelar. Att bedriva skogsbruk för att förebygga erosion eller upprätta skyddsskogar, är naturligtvis en självklarhet. Där naturliga landskap förändras, måste emellertid försiktighet iakttas.
Den huvudsakliga uppmärksamheten måste också fortsättningsvis gälla vården av skogsbeväxta ytor och inte nyplantering. I hela EU- detta är känt - är tillväxten i alla medlemsstater med undantag från Grekland, , större än avverkningen inom skogen . Jag anser att det i betänkandet också läggs tillräckligt stor vikt vid skydd mot skogsbränder, skadedjursbekämpning och de biologiska resurserna.
Kollegor! Jag hoppas att ni ger ert samtycke till denna kompromiss för en gemensam strategi över skogen i EU.

Santini
Herr ordförande! Det är inte så lätt att ge sig in i de europeiska skogarna utan att gå vilse. Det första erkännandet skall därför gå till föredraganden som efter ett långt och tröttsamt arbete för att komma fram till ett antal kompromisser i en snårskog av ändringsförslag, lyckades ta sig ut med ett antal grundförslag som vi kan arbeta vidare med i framtiden.
Det var ett svårt betänkande, eftersom själva temat hade så många aspekter, på samma sätt som de europeiska skogarna är många och av skilda slag: de sträcker sig från Finlands björkar till Portugals eucalyptusträd och palmerna på Kanarieöarna. Det finns ett antal gemensamma principer som man måste räkna med, som till exempel det första avsnittet i paragraf A, där man talar om skogsvård och som skall tillämpas i sina minsta detaljer, principen om subsidiaritet vid ingripande, som skall gälla ända ner till ett personligt ansvarstagande från ägarens sida vad gäller skydd och vård av de egna skogstillgångarna. I samma paragraf, i andra stycket, finns det däremot en motsägelse där man föreslår generella kriterier för det ekonomiska utnyttjandet, vilka i stället borde vara diversifierade.
Sättet att utnyttja skogsresurserna kan inte vara detsamma i centrala och norra Europa som i alpregionen eller i Medelhavet, där människorna, förutom att hämta ved i skogen, utnyttjar skogen för turism och fritidsaktiviteter vilket skapar andra typer av problem, t.ex. frågan om det hydrogeologiska skyddet av territoriet.
En princip som bör understödjas är äganderätten till skogen för den som sköter den, men även samhällets rätt att ingripa om, vare sig detta beror på brist på utrustning eller bristfällig övervakning, skogen förfaller på grund av vanvård. I vissa fall kan det i sådana sammanhang vara lämpligt med konkreta hjälpåtgärder.
Man bör även uppmuntra alla former av samarbeta mellan skogsägarna, så som framhålls i paragraf 12, där man talar om utveckling: det är riktigt att stödja allt utbyte av information och erfarenheter mellan olika europeiska skogsägare, samt olika former av utbildning, konsulthjälp för ägarna och de anställda, men framför allt för jordbrukarna som lever i kontakt med skogen och som bör bli skogens övervakare och väktare.
I en sådan utveckling kan den permanenta skogskommittén, som vi bör ha allt förtroende för och som skall organiseras som en verklig task force med stora befogenheter, spela en avgörande roll.
Det är därför nödvändigt att med stort mod ta itu med det sista kapitlet i betänkandet, det som rör finansieringen. Det är nödvändigt att göra en allvarlig studie av de olika metoderna för ingripande, men utifrån en klar uppfattning om vilka prioriteringar som skall gälla: för det första att skydda skogstillgångarna och de genetiska resurserna; för det andra ett europeiskt skogsregister, diversifierade nyttjandekriterier, klara regler, teknisk utvärdering, skydd mot risker. Sensmoral: skogen får inte bli vare sig en fabrik för träindustrin eller en naturpark som är stängd för människan, som i stället måste bli den som på en gång utvecklar, utnyttjar och, framför allt, tar ansvar för våra skogar.

Ordföranden
Debatten avbryts här, för att återupptas kl. 15.00.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Uttalande från ordföranden
Ordföranden
Mina damer och herrar, innan vi inleder omröstningen skulle jag vilja uttrycka Europaparlamentets belåtenhet över att Hebronavtalet har undertecknats av den israeliske regeringschefen, Benjamin Netanyahu och av det palestinska rådets ordförande, Yassir Arafat.
(Applåder) Avtalet som godkänts av den israeliska regeringen och det palestinska rådet är ett viktigt steg mot fred och vi har fått tillbaka hoppet om att processen som fastställdes i Oslo skall återupptas. Europaparlamentet har upprepat vikten av detta vid ett flertal tillfällen. Jag tror att vi kan vara nöjda med våra insatser eftersom Europeiska unionens deltagande genom en utsedd medlare har bidragit till att samtalen har blivit framgångsrika. Detta framgår åtminstone av representationens uppgifter. Jag tror att jag i och med detta framför vad alla närvarande känner.
(Applåder)
Omröstning
Hänsch
Herr ordförande! Min grupp anser att tiden för denna diskussion som för detta viktiga resolutionsförslag stått oss till förfogande sedan i måndags är för kort. Därför kommer vi lägga ner vår röst men det betyder inte att vi inte är för resolutionen, målsättningen och det grundläggande innehållet.

Ordföranden
Tack skall ni ha, Hänsch. Jag tar mig friheten att säga att det mest lämpliga kanske hade varit en efterföljande röstförklaring snarare än en ordningsfråga, vilket ni också vet.
(Applåder)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Jackson
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag beklagar att jag är en glädjedödare, men jag undrar om ni skulle kunna komma med ett utslag. Det sitter en kvinna till höger om Hänsch som, så vitt jag vet, inte är ledamot av Europaparlamentet, och hon sitter där under våra voteringar. Är ert utslag att endast ledamöter av Europaparlamentet skall sitta på platserna när voteringar sker? Om så inte är fallet kan det vara ett sätt att fylla Gruppen Oberoende för Nationernas Europa platser - eller det kanske är den socialistiska gruppen som behöver hjälp - men, enligt min uppfattning, borde hon inte sitta där.
(Blandade reaktioner)

Ordföranden
Jackson, vid omröstningarna är det praxis i den här kammaren att tjänstemännen i de grupper som ansvarar för att följa ett betänkande - max. en person per grupp - kan sitta vid sidan av den person som på gruppens vägnar har hand om beslutet.
Om inte arbetsordningen, som ändå inte säger någonting, ändras anser jag att detta förfarande bör behållas eftersom det underlättar omröstningen för alla. Naturligtvis behöver inte andra personer sitta på den platsen.

Berthu
- Herr ordförande, det sägs att toppmötet i Dublin har inneburit en avgörande seger, nämligen ett avtal om huvuddragen i den stabilitetspakt som är tänkt att binda deltagarländerna till den gemensamma valutan. Men vid närmare påseende förefaller denna stora seger mycket motsägelsefull.
Låt oss titta på Europeiska rådets slutkommuniké. Rådet börjar med att uttrycka sin glädje över det s.k. avtalet, varpå det låter tillämpningsföreskrifterna gå vidare till Ekofin-rådet, inte för att undertecknas utan, jag citerar, " för att granska dem ingående" , vilket i klartext innebär att Europeiska rådet hyser allvarliga tvivel på vissa punkter. Dessutom uppmanar rådet finansministrarna att inför rådets möte i Amsterdam, alltså i juni 1997, förbereda ett förslag till resolution som, och jag citerar på nytt, " skall skriva in medlemsstaternas, kommissionens och rådets åtagande att strikt tillämpa stabilitetspakten" .
Om man granskar kommunikén närmare och skalar bort alla högtidliga formuleringar, upptäcker man att dessa i själva verket inte innehåller ett enda konkret åtagande, eller undertecknande av ett generellt åtagande. Och detta av två goda skäl. För det första har juristerna, eftersom stabilitetspakten inte klart utsagt fanns med i fördraget om Europeiska unionen, stora problem att foga in ett så ambitiöst projekt i de bristfälliga bestämmelser som finns. Misslyckas de med det, vilket jag anser vara troligt, måste man än en gång vända sig till folken för att ändra fördraget och kanske t.o.m. se över författningen, framför allt i Tyskland och Frankrike.
Dessutom har det fortfarande inte kommit till något avgörande mellan de båda motsatta uppfattningarna om stabilitetspakten. Skall pakten endast vara en överenskommelse om en välfungerande gemensam valuta mellan länder som står varandra nära, eller skall den ställa in siktet på en påtvingad konvergens mellan mycket olika länder som långt ifrån utgör något optimalt valutaområde? Vad är med andra ord att föredra - ett Europa i två delar eller ett Europa under oket av ett obligatoriskt och byråkratiskt konvergenskrav? Detta är dilemmat den gemensamma valutan idag har försatt oss i.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi kan inte rösta för resolutionsförslaget, då det i flera avseenden går emot vår och framför allt våra väljares uppfattning vad gäller EU: s framtida struktur. Vi tror inte att EMU: s införande kommer att gynna tillväxten eller öka sysselsättningen. En ökad befogenhet för EU i utrikes- och säkerhetspolitiska frågor anser vi inte heller vara önskvärd. Vi anser att var och en av EU: s medlemsstater skall ha en fri och oberoende röst i det internationella samarbetet.
EU: s viktigaste uppgift nu är att klara av östutvidgningen. Problemen med jordbruks- och regionalpolitiken inom EU måste dock snarast lösas för att plats skall kunna beredas för nya medlemsstater.

Caudron
Mycket har redan sagts om (och av) det irländska ordförandeskapet och dess förtjänster, om toppmötet i Dublin och dess resultat, som var positiva för euron, men begränsade i fråga om institutionerna... för att inte tala om arbetslösheten.
Jag skall inte gå in på det i detalj, utan bara gratulera den irländska regeringen och uppmuntra det nederländska ordförandeskapet, som nu tar vid...
Samtidigt som jag i min tur noterar hur " historiens egendomligheter" först nära knyter Nederländerna till Maastrichtfördraget och sedan i ett avgörande monetärt och institutionellt skede av fördraget åter placerar landet i " ansvarig position" , vill jag passa på att särskilt hylla det kvalificerade arbete som utförs av de små länderna i den europeiska orkestern...
Personligen är jag visserligen anhängare av en institutionell reform som ifrågasätter bytet av ordförandeskap varje halvår, något som gör det omöjligt att regera den tid som ändock krävs (vad skulle man idag säga om ett land som byter regering två gånger om året?), men det betyder inte att de nya och längre ordförandeskapen nödvändigtvis måste omfatta de stora länderna.
Erfarenheterna från de senaste åren, bl.a. från Irland som jag återigen gratulerar, visar hur engagerade och seriösa de mindre länderna är i sitt europaarbete, jämfört med de större... som alltför ofta " fortfarande tror sig utgöra världens centrum" , när de inte tror sig vara " stormakter" ... Det finns naturligtvis undantag... men jag är ju fransman och vet jag vad jag talar om.

Kreissl-Dörfler
Till den framlagda resolutionen har vi speciellt i passagerna till WTO-konferensen en hel rad invändningar.
WTO-konferensen i Singapore var ingen " fullständig framgång" , så som kommissionen i sitt officiella yttrande hela tiden hävdat. Kommissionen håller för att belägga sin åsikt om en " huge international success" (enligt Sir Leon Brittan i sitt avslutande pressmeddelande från den 13.12. 1996) hela tiden fram avtalet på informationsteknologiområdet (OTA), förhandlingsframgångarna på telekommunikationsområdet och de gemensamma uppfattningarna inom en del av Quadgruppen över tullättnader för sprit och annan alkohol. Bortsett från att det sistnämda endast indirekt hade något att göra med WTO-konferensen och bortsett från de snarare tvivelaktiga effekterna av prissänkningar på Whisky, rom, cognac, eller gin på folkhälsan, frågar jag mig om då förhandlingsframgångarna inom områdena informationsteknologi och telekommunikation verkligen kommer att föra med sig fördelar för de europeiska medborgarna, för de europeiska konsumenterna. Att det nu kommer ytterligare substantiella prissänkningar på datatillbehör och liknande är dock mer än tvivelaktigt.
Som parlamentets föredragande för området " handel och miljö" måste jag tyvärr konstatera: Singapore-konferensen var ett entydigt misslyckande. Parlamentets resolutioner inför WTO-sammanträdet ignorerades fullständigt, knappt en av våra krav återfinns i slutdeklarationen. Singapore har överhuvudtaget inte inneburit något framsteg för miljön! Som min kollega Carlos Pimenta är jag av den åsikten att man kan tala om ett misslyckande av konferensen och om ett fullständigt nederlag för WTO-utskottet för handel och miljö (CTE). CTE har visat sig oförmögen att komma till några slags konkreta resultat under sina två års arbete. Trots - eller borde man till och med säga: just på grund av- denna oförmåga att förankra miljöskyddet starkare inom världshandeln, blev CTE: s mandat förlängt med två år.
I frågan " socialnorm" var Singapore också ett misslyckande. Inte heller här ledde det till någon konkret institutionell vidareutveckling. Sir Leon är inte direkt känd som en vän av fackliga angelägenheter, men här låg problemet i första hand hos rådet. Just regeringarna i London och Bonn utgjorde redan här i ingångsskedet en skamlig bromskloss och när man hör uttalandena från ekonomiministern Rexrodt i Singapore, då vet man att så länge sådana människor sitter i den nationella regeringen, då kommer det inte att vara möjligt med ens ett minimum av socialt framsteg i världshandeln. Skamligt är att EU inte har protesterat energiskt när inbjudan till generaldirektören för ILO, Michel Hansenne, att hålla tal på WTO-konferensen genom några staters påtryckningar togs tillbaka.
Även på punkten öppenhet och NGO-deltagande har Singapore-konferensen visat sig vara ett bakslag. Demonstrationer var förbjudna under tiden för WTO-sammanträdet i Singapore. Det fanns inga officiella kanaler för ickestatliga organisationer att göra sina angelägenheter och expertreportage tillgängliga för förhandlingsdelegationen. Viktiga möten förekom endast i mycket små kretsar, till och med ministrar från åtskilliga tredjevärldenländer förvägrades tillgång till dessa sammanträdessalar. NGO protesterade energiskt i Singapore gentemot dessa hinder i arbetet och tryckte en protestresolution i Sir Leons hand. När man nu hör honom tala vet man med säkerhet att han aldrig läst den.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. I motsats till parlamentets majoritet anser vi att det irländska ordförandeskapets ramutkast till fördragsändring går i helt fel riktning.
Trots att viktiga institutionella frågor - till exempel omfattningen av majoritetsbeslut, reglerna för flexibilitet, förändringar av röstviktningen i rådet, kommissionens roll och sammansättning - ännu inte i detalj har klargjorts, så är strävandena från det irländska ordförandeskapet tydliga. Man strävar efter mer av överstatligt beslutsfattande och förstärkning av EU: s federalt verkande organ på medlemsstaternas bekostnad. Detta leder till avsevärda demokratiförluster. Under överskådlig tid är det främst den nationella nivån som kan garantera den demokratiska legitimitet som medborgarna finner acceptabel.
Ramutkastets skärpta skrivningar i överstatlig riktning när det gäller utrikes- och försvarspolitiken liksom förslagen att flytta över viktiga delar av det inrikes- och rättsliga samarbetet till den första pelaren leder också fel. Detta försvagar och i vissa fall upphäver det interparlamentariska, mellanstatliga samarbetet.
Som nordiska unionsmotståndare kan vi också konstatera att de nordiska ländernas så kallade hjärtefrågor om öppenhet och miljö hittills har rönt minimal framgång. Vi är också besvikna över den flathet som präglat regeringskonferensen, då man inte har vågat koppla sysselsättningsfrågorna till EMU-projektets arbetslöshetsskapande effekter. Den till synes bitska kritik mot regeringskonferensen som framförs i resolutionen uttrycker främst ett desperat behov från Europaparlamentets sida att tillskansa sig ytterligare makt för egen vinnings skull samt att förstärka kravet på att bygga en centralistisk stormakt i Europa.
Vi har således haft många och goda skäl till att förkasta resolutionen.

Van der Waal
Världshandelsorganisationens ministerkonferens i Singapore i december var en viktig händelse under det irländska ordförandeskapet. Fastän förväntningarna inte var så höga innan konferensen började kan man kalla resultatet överraskande. Att 128 länder slutligen kunde samla sig bakom en förklaring är en stor prestation. Det viktigaste resultatet från Singapore är måhända förstärkningen av Världshandelsorganisationens position. Ett stabilt och multilateralt handelssystem är av stor betydelse för att kunna avgöra handelskonflikter och linda in den internationella handeln i en ram av regler på det sociala och ekologiska området.
Fastän det med avseende på liberaliseringen av handeln inte gjordes några stora framsteg i Singapore så är det tydligt att fördelarna med fri internationell handel kommer att breda ut sig under de kommande decennierna. Avtalet som tecknades om upphävande av avgifter på handeln med IT-produkter år 2000 är ett viktigt steg. Handeln i informationsteknologi med datorer, telekommunikation och elektronik är en av de snabbast växande sektorerna på världsmarknaden. Inom området offentlig upphandling och handel med tjänster är dock resultaten blygsammare och där skall liberaliseringen gå trögare.
Det är osäkert om resultaten av kongressen i Singapore kommer att föra med sig så mycket fördelar för utvecklingsländerna. Som tur var kunde en kollision mellan rika och fattiga länder förhindras genom beslutet att ILO är den enda organisationen inom vilken frågan om de sociala normerna kan behandlas och att handelsåtgärder inte är rätta sättet att framtvinga dessa normer. Vad de allra fattigaste länderna beträffar så hade vi gärna sett att det nederländska förslaget om att avskaffa handelsavgifterna för dessa länder antagits. Tanken att arbeta fram en åtgärdsplan för de minst utvecklade länderna, i vilken denna åtgärd också skall tas med, har tyvärr en mycket till intet förpliktande karaktär. Främst eftersom länder på frivillig grund kan medverka vid verkställandet av förslaget.
Det är beklagansvärt att det i Singapore nästan inte alls talades om handel och miljö och att slutförklaringen inte innehåller några tydliga avtal om förhållandet mellan de båda områdena. På samförståndsbasis måste bestämmelser för skydd av miljön tas upp av Världshandelsorganisationen. WTO-kommittén beträffande handel och miljö måste på kort sikt komma fram med tydliga rekommendationer i frågan. Annars är risken stor att integrationen av miljöpolitiken i WTO läggs på is.
Sammanfattningsvis: att kongressen i Singapore har förstärkt WTO: s makt skall värderas positivt. Vad inramningen av den fortgående liberaliseringen genom strategier inom områdena miljö, sociala normer och utvecklingspolitik beträffar måste det fortfarande ske mycket i WTO-sammanhang. Vi kunde då också instämma med paragraferna om resultatet av kongressen i Singapore i det gemensamma förslaget till resolution.

Wolf
Jag skulle i detta parlament vilja citera Paul Billings, ordförande för " Irish National Organization of the Unemployed" . Denne förklarade i december på sammanträdet för European Network of the Unemployd" i Ennis:
" De arbetslösa i Europa vände sig mot Maastrichtfördraget eftersom det inte innehöll något åtagande att ta itu med de arbetslösas belägenhet. Sedan Maastricht har arbetslösheten skjutit i höjden i hela EU. Vi har kunnat se en massiv vidgning av klyftan mellan rika och fattiga. Och när regeringarna nu försöker uppfylla konvergenskriterierna för den monetära unionen så skär man drastiskt i välfärds- och socialbudgetar.
De arbetslösa i Europa är inte längre beredda att offras i namnet av en mer " avancerad union" . Vi kräver att den fulla sysselsättningen görs till en central målsättning i det nya fördraget. Under sin tid med ordförandeskapet i EU har den irländska regeringen en förstklassig möjlighet att säkerställa att detta krav beaktas.
Utan ett sådant åtagande kommer oacceptabelt höga arbetslöshetsnivåer att fortsätta att föreligga i Europa, vilket medför ökande problem med brottslighet, narkotikamissbruk, dålig hälsa, rasism och social oro. Vi vet att länder som lyckas uppnå låga arbetslöshetsnivåer har en sak gemensam: ett omfattande åtagande när det gäller full sysselsättning och institutioner som kan omsätta detta åtagande i praktisk handling."
Jag vill emellertid tillägga ytterligare ett, mer specifikt, betraktande, som härrör från en kollega i en av de stora grupperna som inte vågar säga vad han tycker här.
Flexibilitet är ämnad som en valutapositionens recidiv. Flexibilitet får emellertid inte bli en grundsats för integration. Den får på sin höjd bli ett undantag. Den får endast lösa några få, tidsmässigt och sakligt begränsade övergångsproblem. Den måste samtidigt innehålla hjälp för de medlemsstater som är beredda att medverka, men ännu inte är i stånd att göra detta. Den måste förmå dessa länder till samverkan.
Denna man har också alldeles rätt. Det får mig att tvivla på våra interna förfaringssätt att denna kollega funnit det nödvändigt att använda denna kommunikationskanal för sitt oliktänkande.
Revidering av fördragen (B4-0040/97)
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi tar bestämt avstånd från idéerna om utökad användning av kvalificerad majoritet vad gäller området inom den tredje pelaren. Detta och den operationella kapaciteten för Europol är inte det samarbete mellan fria stater som vi gick med i den 1 januari 1995. Vi tror inte att effektiviteten ökas genom att dessa områden flyttas över till överstatlig nivå.
Inom området för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, GUSP, anser vi att varje medlemsstat måste få behålla sin vetorätt. Därför kan vi inte rösta för resolutionsförslagets skrivningar i denna fråga. Att integrera Västeuropeiska unionen i EU strider mot Sveriges neutralitetspolitik och kan inte accepteras. Sverige och övriga neutrala stater är inte medlemmar i VEU, och detta gör även en integration av de båda fristående organisationerna praktiskt omöjligt.
Vår utgångspunkt, att EU är ett samarbete mellan fria stater, står här i bjärt kontrast till detta resolutionsförslag och gör att vi omöjligt kan rösta för det.
Betänkande av Oomen-Ruijten (A4-0009/97)
Jackson
Det gläder mig verkligen att det sunda förnuftet fått råda vad gäller detta direktiv. Jag var behjälplig vid att ta fram ändringsförslag för det i parlamentet, och gläder mig åt att se dessas anda återspeglas i den slutliga texten. Jag hoppas parlamentet kommer att stödja det utan ändringar.
Enligt min uppfattning ger det den europeiska konsumenten ett effektivt skydd, utan att samtidigt införa begränsningar för distansförsäljning som är så betungande att konsumenterna skulle finna det svårt att göra distansinköp.
Jag välkomnar i synnerhet det faktum att direktivets föreskrifter om information på förhand och rätten till annullering inte görs tillämpliga för bokning av taxi, hotell, teaterbiljetter m.m. Om direktivets föreskrifter hade tillämpats härpå skulle Europeiska unionen råkat i vanrykte och ha förlöjligats, utan några fördelar för konsumenterna.
Jag är på motsvarande sätt glad över att direktivet ändrats till att göra det möjligt för sådana blomsterförmedlingsverksamheter som Interflora, och andra presentförmedlingsverksamheter, att fortsätta att erbjuda leveranser samma dag.
Jag beklagar inte att direktivet inte omfattar ekonomiska tjänster. Det hade varit hopplöst komplicerat att försöka täcka in ekonomiska tjänster i ett direktiv som ursprungligen inte var avsett att omfatta sådana. Mycket återstår sannerligen att göra för att säkerställa att de europeiska konsumenterna får ett effektivt skydd (utöver sitt eget sunda förnuft), vad gäller ekonomiska tjänster som förvärvas på avstånd, och det gläder mig att kommissionen nu håller på att titta på detta.
Betänkande av Roth-Behrendt
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi svenska socialdemokrater vill uttrycka vår tveksamhet till det kompromissförslag som vi har att ta ställning till. För oss är det en självklarhet att konsumenten skall kunna göra sitt eget val utifrån ett väl fungerande märkningssystem. Med det system som föreslås i kompromissen kan en konsument inte fullt ut göra ett medvetet val.
Det faktum att märkning skall ske om det nya livsmedlet skiljer sig från det naturliga på ett sätt som kan fastställas vetenskapligt innebär att producentens ansvar minimeras. Att ansvaret i stället ensidigt läggs på europeiska institutioner är enligt vår åsikt felaktigt. Systemet kommer vidare att innebära en spridning av godkända genmodifierade livsmedel som saknar märkning.
Systemet borde bygga på den så kallade försiktighetsprincipen, vilket innebär att de nya livsmedlen inte skall tillåtas om de kan innebära en risk. När vi dessutom inte får en generell märkning, anser vi att konsumenten ställs utan reellt inflytande över sin egen konsumtion vad gäller genmodifierade livsmedel.
Vi röstar, trots vår tveksamhet, för kompromissen, eftersom alternativet är en fortsatt oreglerad marknad. Detta alternativ skulle vara än mer allvarligt ur konsumentperspektiv.

Caudron
Europaparlamentet har, efter ett förfarande som till följd av oppositionen i Europaparlamentet, kommissionen och rådet dragit ut på tiden och som krävt inkallande av förlikningskommittén, godkänt förslaget om nya livsmedel och livsmedelsingredienser.
De nya livsmedlen (som inte längre motsvarar existerande produkter) och de " genmodifierade" livsmedlen skall " märkas" för att förse Europeiska unionens konsumenter med så detaljerad information som möjligt.
Dessa nya regler är nödvändiga för att bemöta ekonomins globalisering. Medlemsstaterna måste kunna åberopa samma regler för märkning, för att inte inom Europeiska unionen skapa förvirring kring produkter från Förenta staterna, där gentekniken på livsmedelsområdet redan är väl utvecklad.
Dessa obligatoriska europeiska regler för saluföringen av nya livsmedel och livsmedelsingredienser är mycket tillfredsställande. De möjliggör en bättre kontroll av genmodifierade livsmedel.
Europeiska konsumentorganisationernas kontor (BEUC) har gratulerat Europaparlamentet som varit mycket rigorösare i sina krav i fråga om märkning än rådet. Jag i min tur vill tacka och lyckönska Roth-Behrendt till hennes arbete.
BEUC ställer sig också bakom " kravet att kommissionen skall följa upp vilken inverkan reglerna får för hälsa, konsumentskydd och konsumentinformation" .
Dessa regler bör dock kompletteras med ett märkningskrav för genmodifierade utsäden och råvaror.
Än en gång har Europaparlamentet demonstrerat att det på ett mycket värdefullt sätt bidrar till utformandet av en europeisk lagstiftning av hög klass.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi röstar emot förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om nya livsmedel och livsmedelsingredienser.
Det gemensamma utkastet har allvarliga brister när det gäller märkning av produkter från genetiskt modifierad soja, majs och sockerbetor samt livsmedelstillsatser producerade med hjälp av genetiskt modifierade organismer. Utkastet kräver ingen märkning av dessa livsmedel. Vi anser att man som konsument har en okränkbar rättighet att veta och kunna ta ansvar för vad man äter, särskilt när de långsiktiga konsekvenserna av genetiskt modifierade livsmedel är svåra att förutspå.
Den ständiga livsmedelskommittén, som skall biträda kommissionen i beslutsfattandet om nya livsmedel, har inte de nödvändiga kunskaper som krävs för att kunna utvärdera de ekologiska risker som kan följa på ett fullständigt frisläppande av nya livsmedel på marknaden. Beslutsprocessen sker dessutom utan insyn och deltagande av konsument- och miljöorganisationer. Föredraganden menar dock att den föreslagna förordningen är bättre än att vara utan rättsliga bestämmelser på området. Givetvis önskar vi tydliga regler, men de måste utgå från mänskliga och miljömässiga behov i större utsträckning än vad det görs i förslaget, och därför röstar vi emot det gemensamma utkastet.

Fayot
Jag tänker rösta för förlikningskommitténs förslag om nya livsmedel (novel food). Jag tänker rösta för detta direktiv eftersom genmodifierade livsmedel härigenom i framtiden kommer att få en tydlig märkning. En stor majoritet av pressen och konsumentorganisationerna har för övrigt kallat Europaparlamentets resultat i förlikningskommittén för en stor framgång!
Ur den synpunkten vill jag protestera mot Greenpeacekampanjen, som utan att försöka besvara de detaljerade argument jag tillsammans med den socialistiska gruppen i parlamentet har lagt fram fortsätter att kalla den kompromiss Europaparlamentet uppnått för otillräcklig. De argument Greenpeace för fram visar sig delvis vara felaktiga och tar inte hänsyn till de europeiska konsumenternas intressen. Jag har av det skälet tillsänt Greenpeace och alla medier ett femsidigt, exakt och detaljerat svar på miljöskyddsorganisationens argument.
Man påstår t ex att " kompromissen om de nya livsmedlen utgör ett hinder för en mer långtgående nationell lagstiftning" . Denna invändning bortser emellertid helt från det faktum att principen om fri rörlighet garanterar att produkter fritt får saluföras på den inre marknaden. Ingen nationell lagstiftning (även om den existerade i alla femton medlemsstaterna, vilket är föga troligt) kan vara bättre än en EU-regel som baseras på denna kompromiss.
Generellt sett är Luxemburgs socialister, som uppskattar de ställningstaganden Greenpeace gör, uppriktigt övertygade att man genom att rösta för kompromissen verkar för en rättsligt reglerad situation som skyddar konsumenterna, medan alternativet om kompromissen förkastas är att vi såväl på europeisk nivå som i vissa medlemsländer hamnar i ett juridiskt vakuum, skadligt både för hälsa och konsumentskydd. Kompromissen är ingalunda perfekt. Men hellre börja skapa ett regelverk, även om det längre fram måste förbättras, än förkasta det och vara tvungen att börja om från början!
Tvärtemot vad Greenpeace påstår agerar vi inte i strid med de luxemburgska konsumenternas vilja och inte heller med resolutionen mot genmodifierad soja som antogs i december. Tvärtom är vi fullkomligt medvetna om vårt ansvar för att skydda konsumenternas hälsa.

Heinisch
Genom godkännandet av den kompromiss som parlamentet och rådet kommit fram till avslutas ett över sex år långt lagstiftningsförfarande. En process som haft ett minst sagt växlande förlopp fyllt med engagemang och kontrovers inte bara från de direkt delaktiga utan också från näringsliv, konsumentföreningar, allmänhet och press. Under de rådande politiska och samhälleliga förutsättningar som rått har vi nått fram till en god kompromiss. Framför allt livsmedelsindustrin behöver omgående denna reglering, inte så mycket av faktiska, vetenskapligt bevisade, anledningar som av politiska skäl. Livsmedelsindustrin behöver en stabil rättslig grund i diskussionerna med politiker, förvaltning, konsumenter och allmänhet. Vid ett misslyckande av den europeiska regleringen skulle vi få en renationalisering som allvarligt skulle påverka konkurrensen inom livsmedelsbranchen.
Det enda faktiskt genetiskt modifierade livsmedlet på marknaden idag (USA) är fortfarande " FlavrSavr Tomaten" . En adekvat märkt tomatpuré, som kommer från en liknande tomat, introducerats med stor framgång i England i vår.
Bland lantbruksgrödorna spelar gentekniken en ökande roll, även om det främst handlar om förändringar av agronomiska kvalitéer och mindre om själva produkten i sig. Med de genetiskt modifierade sojatyperna för livsmedelsproduktion som i år byggts ut i USA, har nu för första gången också genetiskt modifierade vegetabiliska råvaror nått Europa. Ungefär ytterligare 40 genetiskt modifierade planttyper kommer följa efter de närmaste åren. Bara på olika typer av majs har hittills närapå 1 000 olika försök gjorts i fält; genetiskt modifierad majs godkändes i EU redan i december.
Det är emellertid inte först nu, i och med införandet av den nya sojabönan, som gentekniken gjort sitt intåg i livsmedelsproduktionen utan det har länge varit så, om än utan inverkan på själva produkten i sig.
De för livsmedel viktigaste användningsområdena för gentekniken ligger på växtodlingen. Man har nyligen lyckats ta bort allergener från ris och man arbetar även på ur näringsfysiologisk synpunkt viktigare ingredienser som exempelvis fettsyrehalt och på exempelvis stärkelsesammansättningen, som ur bearbetningsteknisk synpunkt är viktig. Fler och fler goda resultat läggs till detta område. Det finns potatis och rapssorter som på liknande sätt har förändrats i sin sammansättning och de är också i Europa kort från att introduceras på marknaden.
" Det är alltså ställt utom tvivel så att de nya livsmedlen öppnar en rad nya och intressanta perspektiv. Likväl skapar de rädsla hos konsumenterna och de kan rentav vara skadliga för människor och miljö" , skriver Roth-Behrendt i sitt betänkande. Det är just av dessa anledningar som jag anser det så viktigt att denna förordning, som både reglerar tillstånd och märkning för nya typer av livsmedel, godkännes. Som apotekare noterar jag visserligen att vi för första gången befinner oss i en situation där vi måste ge vårt godkännande till livsmedel på samma sätt som vi gör med mediciner. En sådan tillståndsplikt har hittills aldrig förekommit. Alla nya sorters livsmedel som från och med nu kommer ut på marknaden faller under denna förordning och måste nu söka tillstånd, även de livsmedel som inte är genetiskt modifierade eller framställda med hjälp av genetiskt modifierade organismer. Om det till exempel inte funnits kiwi i Europa, skulle dessa falla under de nya reglerna och i likhet med läkemedel behöva godkännas innan de skulle kunna komma ut på marknaden. Var går gränsen för regleringsbehovet? Kommer det i framtiden bara finnas livsmedel med bifogad varningstext hos oss?
Märkningsskyldighet består för de livsmedel som innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer. Dessutom måste enligt den nya förordningen alla de livsmedel märkas som i sin sammansättning eller sina näringsegenskaper inte är likvärdiga med befintliga produkter och för vilka det krävs en märkning av etiska eller hälsomässiga skäl. Denna " icke-likvärdighet" måste påvisas genom en vetenskaplig bedömning, men förändringar som ligger inom ramen för naturliga variationer omfattas inte. Med denna differentiering i förordningen om märkning blir den tillämpbar i praktiken så som producenterna och livsmedelsövervakningen krävt. Samtidigt erbjuder den ett tillfredsställande skydd och tillräcklig information för konsumenterna. Märkning av ett speciellt tillstånd hos en produkt kan bara följa då detta tillstånd verkligen kan påvisas i den slutliga produkten. Med den reglering man nu nått fram till uppfylls kravet på sanningsenlighet och tydlighet.
Kompromissens räckvidd måste naturligtvis kontrolleras ingående för att i enlighet med de europeiska lagstiftarnas önskan kunna appliceras på aktuella och framtida fall.
Märkningen av produkterna kommer inte att ge konsumenterna mer än en upplysning om att genteknik används vid framställandet av denna produkt och vilka förändringar som detta har medfört. Vi måste, och kommer att, ytterliga informera konsumenterna om bakgrunden och betydelsen av den teknik som använts för att kunna ge dem full säkerhet. Bara genom grundlig upplysning kommer vi att kunna undvika hysteri och bereda vägen för de nya livsmedlen på marknaden.

Kirsten Jensen, Blak, Iversen och Sindal
Många konsumenter vänder sig emot genmanipulerade matvaror. Inte desto mindre är sådana matvaror på väg från Förenta staterna till Europa. Ingen politisk makt kommer att kunna förhindra denna utveckling. Därför gäller den politiska kampen miljö- och hälsobedömning samt regler om märkning. Högerflygeln kommer inte att " lägga hinder i vägen" i största allmänhet för näringslivet, medan socialdemokraterna instinktivt och hållningsmässigt tar konsumenternas hållning som utgångspunkt. Vi vill ha långtgående märkningsregler för de produkter som slipper igenom miljö- och hälsobedömningarna.
Roth-Behrendt skall ha beröm för det imponerande resultat hon har kommit fram till genom förlikningsförfarandet. Hon har verkligen fått ut mesta möjliga av den grund som vi gick in i förhandlingarna med. Det får inte finnas någon risk för konsumenterna, de får inte vilseledas, och nya livsmedel får inte ha ett sämre näringsvärde. Parlamentet har drivit igenom att alla förändrade matvaror skall märkas, och förhindrat ett undantag för växter som är resistenta för kemiska bekämpningsmedel. Bulklaster som kan innehålla genmanipulerade organismer skall märkas. I sådana fall kan foderföretag, bönder, slakterier och detaljhandel välja.
Ännu kan man inte genom att skicka pastejen till laboratoriekontroll förvissa sig om den gris pastejen är gjord av åt genmanipulerade sojabönor. Men konsumenterna vill veta det. Förordningen utsäger klart att genmanipulering skall kunna konstateras, och spårningsmetoderna utvecklas hela tiden. Men detaljhandlarna skall se upp så att deras kunder inte känner sig lurade om de vill vara kvar på marknaden.
När vi antog regler mot bestrålning var spårningstekniken inte utvecklad. Det har den blivit efterhand, och vi har samma förhoppningar i samband med " Novel Food" . Jag har hört lantbrukare som klagar över att fodret skall märkas om det är genmanipulerat, men lantbrukare köper väl inte foder utan att kolla näringsvärdena? De skall väl känna till en produktionsmetod som kan få inflytande på avsättningen? Novel Food-förordningen är nödvändig, eftersom den är den enda möjligheten för ögonblicket. Förordningen är absolut något gott i motsats till en inre marknad utan regler. Det är alldeles för naivt att tro att bristen på EU-regler leder fram till 15 geniala nationella regelverk.

Lindholm, Holm, Aelvoet, Roth, Schörling, Gahrton, Breyer, Kreissl-Dörfler
Efter 13 nya skrivningar från kommissionens sida och tre behandlingar i denna kammare utgör de nya livsmedelsföreskrifterna fortfarande en ytterst bristfällig lagtext. De presenteras som en konsumentskyddsåtgärd men de innehåller alltför många kryphål, undantag och begränsningar för att kunna utgöra ett acceptabelt medel för reglering av de nya genlivsmedlen, när de kommer ut på marknaden.
Många kategorier livsmedel som produceras med hjälp av genteknologi kommer att regleras med annan lagstiftning, eller av ingen alls. För andra kommer det bara att krävas att tillverkarna underrättar kommissionen i samma ögonblick som de förs ut på marknaden, utan några oberoende säkerhets- eller miljöprövningar. Bara i de fall där livsmedlen innehåller en levande genmodifierad organism så gäller förordningen till fullo. Denna kategori omfattar färsk frukt och färska grönsaker, samt vissa mejeriprodukter såsom yoghurt och vissa öl, men inte mycket annat. Inte heller när det gäller dessa produkter så kommer några långsiktiga hälso- eller miljöprövningar att utföras.
Konsumenterna har rätt till tydlig och konsekvent information, som ger dem möjlighet att fatta väl underbyggda beslut. Den mest föredömliga aspekten av denna förordning är att ingen i förväg kan säga vilka produkter som kommer att vara märkta. Ett följdriktigt system skulle kunna vara ett som helt enkelt föreskriver att alla livsmedel som framställs med genmanipulering skall vara märkta. Den procedur lagstiftningen förutser innebär att kommissionen får exklusiva befogenheter att besluta från fall till fall huruvida konsumenterna skall informeras eller inte och vad som skall stå på etiketten.
Det kommer inte att upprättas något offentligt register över genmanipulerade livsmedel, varför de föreskrifter om insyn som idag gäller till följd av direktiv 90/220 kommer att försvinna.
Bulktransporter av blandat konventionellt och manipulerat spannmål såsom soja och majs har sanktionerats av förordningen, vilket ytterligare försämrar möjligheterna för ansvarstagande livsmedelsbutiker att erbjuda sina kunder en valmöjlighet. I de fall där de kommer att märkas kommer märkningen att utgöra en så gott som meningslös text om att produkten kan innehålla genmanipulerat material.
Österrike, Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket har alla en strängare lagstiftning på gång, eller frivilligsystem redan införda. Eftersom detta är en EU-förordning som vinner laga kraft direkt i medlemsstaterna så kommer de inte att få möjlighet att genomdriva strängare skyddssystem.
Det finns inga föreskrifter i lagen som reglerar exporten av genlivsmedel från EU: s territorium, vilket innebär att sådana kommer att kunna exporteras till andra länder utan något tillstånd eller någon märkning.
Av dessa skäl har vi röstat emot antagandet av det gemensamma utkastet.

Lindqvist
Betänkandet är otillräckligt. Det innehåller alltför många fallgropar, undantag och begränsningar för att vara acceptabelt för att reglera " den nya maten" . Bara om maten innehåller en levande genetiskt modifierad organism blir regleringen tillfredsställande.
Konsumenterna måste få fatta ett fritt, eget val om vilka livsmedel de önskar köpa och konsumera. Det kräver att de vet exakt vad de köper och att det framgår med tydlig märkning på produkten.
Något förslag om ett samlat register för godkända genetiskt manipulerade livsmedel föreslås inte heller. Många medlemsländer som Danmark, Sverige, Österrike och Förenade kungariket har eller planerar en strängare lagstiftning eller frivilliga överenskommelser. Eftersom detta direktiv, om det antas, omedelbart kommer att träda i kraft och gälla över nationell lagstiftning, kan det betyda sänkt standard och säkerhet, och därmed ett försämrat konsumentskydd i flera medlemsländer.
Något förbud, någon reglering eller kontroll av vilka genetiskt modifierade livsmedel som exporteras från EU till andra länder finns inte heller. Av dessa skäl har jag röstat nej till betänkandet.

McKenna
Efter 13 nya skrivningar från kommissionens sida och tre behandlingar i denna kammare utgör de nya livsmedelsföreskrifterna fortfarande en ytterst bristfällig lagtext. De presenteras som en konsumentskyddsåtgärd men de innehåller alltför många kryphål, undantag och begränsningar för att kunna utgöra ett acceptabelt medel för reglering av de nya genlivsmedlen, när de kommer ut på marknaden.
Många kategorier livsmedel som produceras med hjälp av genteknologi kommer att regleras med annan lagstiftning, eller av ingen alls. För andra kommer det bara att krävas att tillverkarna underrättar kommissionen i samma ögonblick som de förs ut på marknaden, utan några oberoende säkerhets- eller miljöprövningar. Bara i de fall där livsmedlen innehåller en levande genmodifierad organism så gäller förordningen till fullo. Denna kategori omfattar färsk frukt och färska grönsaker, samt vissa mejeriprodukter såsom yoghurt och vissa öl, men inte mycket annat. Inte heller när det gäller dessa produkter så kommer några långsiktiga hälso- eller miljöprövningar att utföras.
Konsumenterna har rätt till tydlig och konsekvent information, som ger dem möjlighet att fatta väl underbyggda beslut. Den mest föredömliga aspekten av denna förordning är att ingen i förväg kan säga vilka produkter som kommer att vara märkta. Ett följdriktigt system skulle kunna vara ett som helt enkelt föreskriver att alla livsmedel som framställs med genmanipulering skall vara märkta. Den procedur lagstiftningen förutser innebär att kommissionen får exklusiva befogenheter att besluta från fall till fall huruvida konsumenterna skall informeras eller inte och vad som skall stå på etiketten.
Det kommer inte att upprättas något offentligt register över genmanipulerade livsmedel, varför de föreskrifter om insyn som idag gäller till följd av direktiv 90/220 kommer att försvinna.
Bulktransporter av blandat konventionellt och manipulerat spannmål såsom soja och majs har sanktionerats av förordningen, vilket ytterligare försämrar möjligheterna för ansvarstagande livsmedelsbutiker att erbjuda sina kunder en valmöjlighet. I de fall där de kommer att märkas kommer märkningen att utgöra en så gott som meningslös text om att produkten kan innehålla genmanipulerat material.
Österrike, Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket har alla en strängare lagstiftning på gång, eller frivilligsystem redan införda. Eftersom detta är en EU-förordning som vinner laga kraft direkt i medlemsstaterna så kommer de inte att få möjlighet att genomdriva strängare skyddssystem.
Det finns inga föreskrifter i lagen som reglerar exporten av genlivsmedel från EU: s territorium, vilket innebär att sådana kommer att kunna exporteras till andra länder utan något tillstånd eller någon märkning.
Av dessa skäl har jag röstat emot antagandet av det gemensamma utkastet.

Martinez
Det kompromissförslag till förordning som vi har att ta ställning till, om nya livsmedel och mer generellt om genetiskt modifierade organismer, innebär inte någon lösning på problemet.
Framsteg sker, det skall inte förnekas. Ciba Geigys transgena majsarter som modifierats med bakterien Bacillus thuringiensis producerar ett biologiskt insektsgift som är verksamt mot mottfjärilar. Andra växter är också modifierade, alltifrån soja och raps till tomater och potatis.
Även om fördelarna är uppenbara när det gäller minskat bruk av herbicider och pesticider, så är oron stor. Kommer frukostflingorna och sojamjölken som framställts med hjälp av denna bioteknik att innebära en risk för människors hälsa och exempelvis ge upphov till allergiska reaktioner? Det är känt att den brasilianska paranöten och det allergiframkallande ämne den innehåller används för att öka halten av aminosyror i sojabönor.
Kommer inte transgena växter som odlas i det fria att frigöra och överföra sina gener till ogräs och göra det resistent, med ökande användning av herbicider som följd?
Visserligen har obligatorisk märkning införts. Men vad skall märkas? Och vem skall kontrollera märkningen? Vilka uppgifter skall den innehålla? Och hur effektiv blir den, när det från Förenta Staterna kommer mängder av blandade sojabönor, naturliga och genmodifierade om vartannat?
Livsmedelsindustrins oro för att Ciba Geigy, Monsanto och Cargill skall skapa bioteknologiska monopol är fullt begriplig. Men så har vi rädslan för BSE!
Det vore önskvärt att snarast förhandla fram ett internationellt moratorium för att med hjälp av en kraftfull administration, som står fri från villervallan i Europeiska kommissionen, säkerställa effekterna av å ena sidan odling av transgena växter i det fria och å andra sidan mänsklig konsumtion av de nya livsmedel som framställts genom genmanipulation. Genom att respektera ett sådant embargo skulle vi kunna förvissa oss om att misstaget med kött- och benmjöl och smittat gelatin inte upprepas.

Thyssen
Vi har just godkänt förordningen om nya livsmedel. Därmed tar vi ett steg framåt inom området förebyggande skydd av folkhälsan och av konsumenten. För frågor som påverkar folkhälsan är vi hänvisade till den vetenskapliga kommittén för livsmedel.
Vi har inga skäl att tvivla på kommitténs yrkeskunnighet eller objektivitet. Men konstaterandena i den tillfälliga undersökningskommittén om BSE manar till försiktighet. Såväl sammanställningen av den vetenskapliga kommittén som offentligheten i dess rådgivning och sättet som kommissionen handhar denna, är livsviktig.
I gårdagens undersökningskommitté erfor vi med glädje kommissionsordförande Santers intentioner med avseende på de vetenskapliga kommittéerna. Vi litar på att dessa intentioner omsätts i beslut, också med tanke på tillämpningen av denna förordning.
Betänkande av Peijs (A4-0004/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi ställer oss mycket positiva till direktivförslaget, då det förbättrar kvaliteten på betalningar över gränserna och är en förutsättning för en väl fungerande inre marknad. Vi anser dock att direktivet hade varit ännu mer tillfredsställande om det inte hade satts någon gräns alls vad gäller belopp som skall vara återbetalningsskyldiga till beställaren vid icke genomförda kreditöverföringar.
Vi anser också att den tidsfrist som anges för genomförandet inte borde överstiga 12 månader.

von Wogau
Ärade damer och herrar! Överföringar från en medlemsstat i den Europeiska unionen till en annan är idag fortfarande dyra och långsamma. För de europeiska medborgarna och för små och medelstora företag är de därmed förknippade svårigheterna inte bara förargliga, de kan också medföra betydande påfrestningar. Den europeiska hemmamarknaden är inte heller på detta område förverkligad.
Under tiden har emellertid några banker i gränsområdena erbjudit kostnadsmässigt goda överföringsmöjligheter. Adekvata girosystem som skall möjliggöra snabbare och prisvärda penningöverföringar inom den Europeiska Unionen byggs för närvarande upp. Jag hyser förhoppningen att en fair konkurrens mellan de gränsöverskridande överföringssystemen skall leda till ett bättre och mer fördelaktigt utbud.
Det föreliggande förslaget om ett direktiv för gränsöverskridande överföringar har mycket konkreta effekter på de europeiska medborgarnas vardag. Gränsöverskridande överföringar måste bli snabbare, billigare och pålitligare, det är vårt mål.
Det gläder mig att vi med det förefintliga gemensamma utkastet har funnit en mycket god lösning. Vid första behandlingen i maj 1995 tills idag har vi i intensiva rådslag och förhandlingar klart företrätt parlamentets position och -som jag menar- i medborgarnas intresse, påtagligt förbättrat det ursprungliga förslaget.
Detta gäller exempelvis för direktivets användningsområde, där vår maxgräns på 50 000 ecu i stället för den ursprungligt fastlagda gränsen på 30 000 ecu slutligen blev accepterad. Jag anser detta vara speciellt viktigt då en rad transaktioner hos de små och medelstora företagen nu också faller under detta direktiv.
Ett ytterligare viktigt ändringsförslag befattar sig med att uppdragsgivarens konto gottskrivs ett belopp vid icke genomförd överföring, vad orsakerna än är. Upp till 10 000 ecu skall, enligt rådets gemensamma ståndpunkt åter krediteras uppdragsgivaren. Till sist har vi åstadkommit att detta belopp justerats upp till 12 500 ecu. Även om detta är betydligt mindre än vad parlamentet ursprungligen hade krävt, så är jag ändå av den åsikten att vi i ljuset av vad vi hittills uppnått, kan leva med detta.
Fallet med den gränsöverskridande överföringen är för mig ett tydligt exempel på betydelsen och framgången med medbeslutandeförfarandet. Här har visat sig, att vi kan uppnå mycket när vi sätter upp klara målsättningar i förhandlingarna.
Visserligen vill jag också visa på att med införandet av den gemensamma valutan temats betydelse - också vad det gäller rättsliga frågor - helt naturligt kommer att avta. Avslutningsvis vill jag tacka alla deltagare för engagemanget som till sist lett fram till denna för alla parter tillfredsställande överenskommelse. Jag tror att vi härmed har tagit ytterligare ett steg på vägen till den europeiska hemmamarknaden, att vi undanröjt ännu ett hinder.
Andrabehandlingsrekommendation av Medina Ortega (A4-0415/96)
Cot
På de franska socialisternas vägnar vill jag gratulera den föredragande, Manuel Medina Ortega, till hans förnämliga arbete. Medina har ensam rott i land detta viktiga betänkande. I stort sett tror jag att han har lyckats finna de adekvata formuleringarna när det gäller skydd för personuppgifter på telekommunikationsområdet.
Vi har haft en del problem med ändringarna vid andra behandlingen. I Frankrike har vi ett system med hemliga telefonnummer som effektivt skyddar de abonnenter som så önskar, mot en rimlig avgift. På den här punkten är vi rädda att den föreslagna avgiftsbefrielsen skall försvaga abonnenternas skydd. Erfarenheterna från vissa medlemsstater som tillämpar detta system är inte uppmuntrande.
Vi är också bekymrade över problemet med identifiering av ingående samtal. I vissa fall (exempelvis när det gäller aids- eller kvinnojourer) är anonymitetsskyddet för den som ringer upp av stor vikt. Vi anser att de föreslagna åtgärderna är otillräckliga.
Dessa problem hade kunnat lösas inom ramen för subsidiaritetsprincipen. Ändringarna frångår tillämpningen av principen, av skäl som jag inte godkänner. Därför har vi inte kunnat rösta för vissa ändringsförslag vid den andra behandlingen.

Sierra González
Som alla vet är syftet med förslaget till direktiv att garantera fri rörlighet för uppgifter, tjänster och telekommunikationsutrustning. Syftet har visat sig främjas av Europaparlamentets ändringsförslag som beaktades vid första behandlingen. Det vore dock önskvärt att begränsa den handlingsfrihet som medlemsstaterna har i kraft av subsidiaritetsprincipen, eftersom telekommunikationssektorn huvudsakligen är ett transnationellt område.
Det är också viktigt att garantera att skydd för uppgifter och privatlivet i telekommunikationstjänsterna inte skall kosta någonting för abonnenterna.
I det avseendet stödjer vi de ändringsförslag som säger att subsidiaritetsprincipen inte är lämplig när det gäller harmonisering inom telekommunikationsområdet eftersom näten och telekommunikationstjänsterna huvudsakligen är av transnationell karaktär. I vilket fall som helst måste man garantera att harmoniseringen inte hämmar främjandet och utvecklingen av nya telekommunikationstjänster och nya nät mellan medlemsstaterna.
Vi är också positiva till främjandet av samarbete mellan medlemsstaterna, de leverantörer och användare som påverkas samt gemenskapsinstanserna för att införa och utveckla den nya teknologi som krävs för att kunna tillämpa de garantier som fastställs i direktivets bestämmelser.
Att de ändringsförslag som garanterar att skydd för uppgifter och privatlivet i telekommunikationstjänsterna inte skall kosta någonting för abonnenterna är av stor vikt. Operatörerna bör inte tillåtas ta betalt av abonnenterna för att garantera att rätten till privatliv respekteras. Vi är överens om att skyddet för privatlivet måste vara kostnadsfritt.
Sammanfattningsvis är vår grupp positiv till största delen av de ändringsförslag som godkänts av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om rådets gemensamma ståndpunkt, eftersom detta inledningsvis innebär en reglering av skyddet för personuppgifter och privatlivet utan att frågan hamnar i händerna på godtyckliga privata företag.
Dessutom stödjer vi förslagets positiva aspekter. Mer konkret gäller detta tolkningen av subsidiaritetsprincipen som begränsar medlemsstaternas handlingsfrihet inom telekommunikationssektorn eftersom den huvudsakligen har en transnationell karaktär samt principen om att skyddet för privatlivet skall vara kostnadsfritt.
Betänkande av Kerr (A4-0367/96)
Kirsten Jensen, Blak, Iversen och Sindal
De danska socialdemokraterna stöder föredragandens avvisning av en ändring av definitionen av begreppet " överföring" .
En ändring av definitionen skulle medföra risk för en väsentlig försämring av arbetstagarnas rättigheter.
Det är vi naturligtvis emot. Det kan inte vara rätt att arbetstagarna skall betala för att en verksamhet flyttas över i andra händer.

Wolf
Vi är mycket nöjda med att vi nu äntligen kunde bli klara med det här betänkandet. Vägen dit var svår och den eftersatta översättningen till svenska var liksom bara pricken över i: et. Kollegan Kerr har här bedrivit en framgångsrik kurirverksamhet: Såväl i de öppna rättsfrågorna liksom vid begreppet " övergång" och vid den allt mer utbredande praxisen med " outsourcing" (bolagisering) har den föredragande fått igenom relevanta klarlägganden och förbättringar i förhållande till kommissionens förlaga. Speciellt kunde försöket att helt eller vittgående exkludera tjänster på entreprenad ur det nya direktivet avvärjas. Detta är bra. Emellertid kvarstår uppgiften att medels lämpliga regeringsinstrument åter allmänt stärka de försvagade påverkningsmöjligheterna hos den avhängiga enheten vad det gäller företagsorganisation och företagets verksamhet. Detta blir en central uppgift för de kommande, som vi hoppas, postnyliberala tiderna!
Betänkande av Bertens (A4-0416/96)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi välkomnar kommissionens och utskottets initiativ till ett utökat samarbete mellan EU och länderna i Latinamerika.
Man bör utarbeta en global strategi för ekonomiskt samarbete och även ett intensifierat politiskt samarbete i syfte att främja fred, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna i Latinamerika.
De försvarsaspekter mellan unionen och dessa länder som här diskuteras anser vi inte falla inom ramarna för detta betänkande.

Linser
Punkt 25 i det här betänkandet innehåller en ytterligare höjning av de för Latinamerika redan till förfogande ställda medlen.
Enligt vår mening är den Europeiska unionen ändå en av de viktigaste bidragsgivarna i den här regionen. Generellt är vi för att demokratiseringsprocessen i denna region och uppbyggnaden av landet fortskrider. Viktigt för oss är framför allt att effektiviteten i de löpande projekten kan verifieras, för det är endast så som en meningsfull användning av pengarna kan garanteras.
Så länge inga konkreta siffror föreligger till dessa projekt, vill vi inte yttra oss över punkt 25.
Eftersom det röstas en bloc om punkterna 21-34 och vi i alla dessa punkter med undantag från punkt 25 ger vårat entydiga instämmande och då vi inte har några särskilda möjligheter att yttra oss om det, instämmer vi i denna en bloc -omröstning, med som sagt avhållande för punkt 25.
Betänkande av Carnero Gonzalez (A4-0418/96)
Linser
Betänkandets punkt 16 och 18 innehåller ytterligare en ytterligare höjning av de för Latinamerika redan förutsedda medlen och en partiell avskrivning av de centralamerikanska ländernas utlandsskulder.
Generellt är vi för att demokratiseringsprocessen i den här regionen och uppbyggnaden av landet fortskrider. Viktigt för oss är framför allt att effektiviteten hos de löpande projekten kan verifieras, endast så kan en meningsfull användning av pengarna garanteras. Så länge inga konkreta siffror till dessa projekt föreligger vill vi inte yttra oss över de konkreta punkterna 16 och 18.
Eftersom det röstas en-bloc om punkterna 11-25 och vi instämmer med alla punkter med undantag för punkt 16 och 18 och vi inte har några särskilda möjligheter att yttra oss över det, instämmer också vi i denna en-blocomröstning, med avhållande än en gång från ounkterna 16 och 18.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.38 och återupptogs kl. 15.00.)

Gemenskapsstrategi för skogssektorn (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen av debatten om betänkandet (A4-0414/96) av Thomas om Europeiska unionens skogsbruksstrategi.

Ryynänen
Herr ordförande, Europaparlamentets förslag till en framtida skogsstrategi för EU har väsentligt förändrats under den halvannat år långa utskottsbehandlingen. Linjedragningen i skogsstrategin är en gemensamt överenskommen kompromiss. Även om en kompromiss aldrig kan vara helt tillfredsställande, är jag som finländare, och därmed företrädare för det land i Europa, som är mest beroende av skogen, nöjd med den, så mycket har den förbättrats från de ursprungliga utgångspunkterna.
I stället för en gemensam skogspolitik behandlar vi nu en gemensam skogsstrategi. Den grundläggande utgångspunkten är ett erkännande av olikheterna i såväl betingelserna för och betydelsen av skogarna i medlemsländerna. Utnyttjandet och skyddet av skogarna är enligt denna strategi också fortsättningsvis angelägenheter som avgörs på nationell nivå. Trots detta strävar man efter gemensamma mål med gemensamma åtgärder. Enligt strategin skall den nuvarande splittrade verksamheten samordnas, med målet att bevara skogarnas artmångfald, samt uppnå ekologisk balans och ett uthålligt ekonomiskt och socialt utnyttjande.
Skogsstrategin betonar skogarnas betydelse som en förnyelsebar naturresurs. Rätt utnyttjade fungerar skogarna som en reserv för utvecklingen av en uthållig ekonomi, vilket innebär arbete och välstånd för människorna. Skogsbruket är en del av EU: s öppna konkurrensutsatta sektor och det måste fungera utan stöd och regleringar som snedvrider konkurrensen. Skogarna upprätthåller en levande landsbygd, olika näringar och småföretagsamhet som skapar många arbetstillfällen.
Enligt skogsstrategin kan bevarandet av skogarnas biologiska mångfald och rekreationsmöjligheter förenas med ett s.k. ekonomiskt utnyttjande av skogen. Finlands skogsbruk med sin allemansrätt och sina växande virkesreserver är ett utmärkt exempel på detta. Strategin erbjuder möjligheter för EU att främja ett miljövänligt sätt att utnyttja skogen också på andra sätt än inom ramen för de regionala utvecklingsmedlen. EU kan aktivt vara med och verka för att man utvecklar ett sådant internationellt certifieringssystem, som tar hänsyn till varje enskilt lands särdrag. Ett fungerande miljömärkningssystem och information om det uthålliga skogsbruk, som det står för, kan främja ett mångsidigt utnyttjande av virket, eftersom trä är ett betydligt mer miljövänligt material än de ickeförnyelsebara naturresurserna. Användningen av trä och biologiska bränslen för energiändamål med hjälp av högteknologi kan ge nya möjligheter att skapa ett grönare Europa. Skogsstrategin för med sig ett starkare miljöperspektiv i skogsbruket. Den betonar de principer man kom överens om vid FN: s miljö- och utvecklingskonferens i Rio och resolutionerna från ministermötet i Helsingfors rörande hållbar skötsel av skogarna och bevarandet av deras mångfald. Också EU: s medlemsländer har förbundit sig till detta.
Herr ordförande, jag vill avslutningsvis tacka författaren till betänkandet och mina kollegor för ett gott samarbete vid utarbetandet av skogsstrategin och jag hoppas, att vi tillsammans kan godkänna den kompromiss som blev slutresultatet av arbetet.

Hautala
Herr ordförande, den smärtsamma tillkomsten av Thomas betänkande har åtminstone ådagalagt att skogsfrågorna är högst olikartade i olika delar av unionen. Sanningen är, att kommissionen inte har någon orsak att påskynda ett tungt lagstiftningsprogram, som i realiteten skulle överflytta en omfattande beslutanderätt i skogsfrågor från medlemsländerna till unionen. Betänkandet har till en del drag av en trojansk häst, å ena sidan betonar man medlemsländernas ställning genom att tala om närhetsprincipen, å andra sidan ber man kommissionen att inom två år lägga fram ett lagstiftningsprogram genom att särskilt åberopa grundfördragets artikel 235. Som ni vet, är detta stycke något av ett svart hål, med vilken Europeiska unionen suger åt sig beslutanderätt från medlemsländerna.
De gröna framhäver i sina ändringsförslag, att skogen måste betraktas ur ett balanserat perspektiv, som tar hänsyn till ett uthålligt utnyttjande, samhällsnyttan och miljöskyddet. Vi skulle önska, att kommissionen skulle inleda ett samarbete med t.ex. FSC, Forest Stewardship Council, för att åstadkomma ett internationellt erkänt certifieringssystem. På så sätt skulle kommissionen också kunna bidra till att detta system anpassas till förhållandena i Europa.
Om man vill ha tilläggsfinansiering till skogssektorn föreslår vi, att den skulle användas för att trygga mångfalden i skogarna. Enligt vår mening borde habitatdirektivet tas på allvar och man borde finna en finansiering för de skogar som ingår i direktivets nät av skyddsområden. På detta sätt skulle man kanske också kunna finna medel för att skydda de sista urskogarna i Skandinavien.

Weber
Herr ordförande! Helsingforsresolutionerna ger oss en utmärkt definition av vad uthållighet innebär när det gäller skogsbruk. Definitionen beaktar inte bara den kvantitativa uthålligheten utan också skogsbrukets ekologiska varaktighet.
Normal praxis hos skogsbrukarna fram till Helsingfors var att bara följa regeln att man inte fick avverka mer timmer än vad som återväxte. De mer ekologiskt inriktade personerna bland oss skogsbrukare förespråkade vid den tiden att man inte bara borde beakta timmerflödet, utan i samma mån också skogarnas skyddsfunktion liksom även produktionen av andra värden än timmer från skogarna.
Ministerkonferensen i Helsingfors, som genomfördes för ungefär tre och ett halvt år sedan, beaktade våra krav. Jag är därför verkligen glad över att resolutionsförslaget, som vi i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har utarbetat, särskilt nämner Europeiska unionens åtaganden i Helsingfors liksom också våra åtaganden i Riodeklarationen. Resolutionsförslaget utgör naturligtvis en kompromiss. Jag kan försäkra er att mycket arbete lagts ner bakom scenen på att få fram denna kompromiss. Låt mig nu berätta vad jag inte gillar i kompromissen.
Om man å ena sidan hävdar att skogsvård skall respektera skogarnas flerfunktionsnatur, så är det meningslöst att å den andra - vi hänvisar till Rio- och Helsingforsdeklarationerna - hävda att det kommersiella utnyttjandet av skogarna skall utgöra en prioritering i EU-strategin. Positivt ur ekologisk synvinkel är det faktum att vi framhäver skogens skyddsfunktion; att vi vill skydda och förbättra våra skogars biologiska och ekologiska värden, särskilt inom hotade områden såsom bergsregioner; att vi begär att koldioxidupptagningen skall tas i beaktande, i synnerhet genom uppmuntran av tillverkning av varaktiga skogsprodukter.
Några undrar varför vi inte föreslår införandet av en gemensam skogspolitik, motsvarande den gemensamma jordbrukspolitiken, utan bara en strategi. Jag förstår fullt väl de skandinaviska länderna och Österrike, som inte vill att samma fiasko, som vi upplevde med den gemensamma jordbrukspolitiken innan de gick med i gemenskapen, skall upprepas på skogsbruksområdet. Trots det så anser jag personligen att det är vettigt att införa ett system med prisinterventioner för begagnat papper för att främja återvinning av papper. Träfiberprodukter utgör en mycket värdefull naturresurs och spelar en roll i koldioxidcykeln. Ju oftare de återvinns desto bättre fyller de sin funktion för koldioxidcykeln.
Låt mig nu övergå till certifiering. Konsumenterna har rätt att veta varifrån produkterna - vare sig det rör sig om fönsterramar eller om pappersprodukter - kommer ifrån. Ursprunget måste redovisas öppet. Konsumenterna har rätt att veta om träprodukter kommer från skogar som sköts i enlighet med principen om ekologisk uthållighet, eller från en destruktiv verksamhet. Jag rekommenderar en inriktning på certifieringssystem liknande det som tillämpas av skogsförvaltningsområdet, men jag vill också varna för system som det som föreslås av den kanadensiska standardiseringsorganisationen. Detta system garanterar sannerligen inte insyn i ursprunget, utan tjänar bara intressena hos en industri som inte vill förändras.
Ett allvarligt certifieringssystem skulle inte bara kunna vara till nytta för vården av våra skogar, utan också för de skogsägare som sköter sina skogar på ett klokt sätt. Vad mitt land, Luxemburg, beträffar, där en stor del av vårt territorium täcks av skogsekosystem som sköts på ett sätt som ligger nära naturen, skulle ett certifieringssystem sannerligen vara till stor fördel för våra möjligheter att sälja våra träprodukter på marknaden.

Myller
Herr ordförande, jag vill tacka författaren till betänkandet, David Thomas, för det arbete han nedlagt för att åstadkomma en långt ut acceptabel kompromiss. Jag vet att arbetet inte alltid varit lätt.
I likhet med vad Thomas konstaterade kan inte exploateringen, vården och skyddet av Europas skogar styras med enhetliga regler, så olikartade är skogarna i olika delar av Europeiska unionen. Detta faktum är också en utgångspunkt för betänkandet. Man måste emellertid ha vissa gemensamma principer, så att vi kan trygga en uthållig användning av skogarna. För detta behöver vi en strategi som tar hänsyn till de olika formerna för skogsanvändning och som förmår sammanjämka dessa.
I den gemensamma skogsstrategin bör en mångsidig användning av skogen ingå: skogarna behövs för att bekämpa växthuseffekten, för att bevara den biologiska mångfalden samt för att skapa rekreationsmöjligheter och landskapsmässiga värden. Men skogarna utgör också en värdefull och viktig förnyelsebar naturresurs som råvaruoch energikälla för många olika industrigrenar. Därför bör i den gemensamma skogsstrategin både det industriella utnyttjandet av virket och virkesproduktionen utgå från marknadsekonomiska principer och inte grundas på stöd eller reglering som snedvrider konkurrensen.
EU: s skogsstrategi bör utgå från en samordning som de nationella politikerna svarar för på grundval av gemensamma principer. På europeisk nivå borde man bland annat organisera gemensam forskning om utvecklingen av skogsresurserna och skogens hälsa. I unionens budget har en relativt stor summa avsatts för skogssektorn, ca. 400 miljoner ecu. Vi behöver en gemensam strategi så att dessa medel kan utnyttjas på ett rationellt sätt och inte för att exempelvis snedvrida konkurrensen. Vi måste veta vad medlen används till och vilka våra prioriteringar är.

Virgin
Herr ordförande! Jag vill först gratulera föredraganden till ett intressant och innehållsrikt betänkande.
För mitt land, Sverige, är skogssektorn av avgörande betydelse. Nettoexporten av skogsproduktionen är ca 70 miljarder kronor, vilket motsvarar 8 miljarder ecu. Hälften av den svenska nettoexporten är i själva verket produkter från skogssidan. I Sverige har vi ganska nyligen genomfört en lagstiftning på skogsbrukets område. Vi har gått från en detaljerad produktionslagstiftning, där den enskilde skogsägaren var starkt styrd vad gäller produktionsmetoder, till en mer generell lagstiftning, där produktionsmålet och miljömålet jämställs, och där plikten att återplantera efter en avverkning är otvetydigt fastslagen, allt i enlighet med deklarationerna och grundtankarna från Riokonferensen och Agenda 21.
Under utarbetandet av detta betänkande har vi varit oroliga för att förslagen skulle gå i riktning mot en gemensam skogspolitik med stark styrning uppifrån. Jag kan konstatera att den faran har undvikits. Det skulle, enligt min mening, ha lett till ökad byråkrati och att man avlägsnar sig från marknadsekonomins principer. Vi hade alla förlorat på en sådan utveckling. Detta förslag innehåller nu en rad olika idéer om samarbeten på områden där de verkligen gör nytta. Jag menar då forskning, inventering av skogstillgångar, åtgärder för att förhindra skador på Europas skogar genom utsläpp av luftföroreningar, gemensamma åtgärder mot skogsbränder som ett komplement till nationella och individuella åtgärder. Det måste också vara av gemensamt intresse att kunna visa att Europas skogsbruk sker på ett uthålligt sätt med stort hänsynstagande till den biologiska mångfalden. En certifiering som inger förtroende och respekt bör också med fördel kunna ske i gemensam, frivillig regi.
I områden där skogar skövlats måste det ligga i vårt allmänna intresse att återställa denna viktiga resurs. Det kan ske inom ramen för regionalpolitiska program med stöd från EU. Europas skogar har en stor roll att spela också när det gäller växthuseffekten. I den mån avverkningen är lägre än tillväxten innebär det att kol lagras upp i våra skogar och därmed bidrar till att minska överskottet av koldioxid som vi får vid förbränning av fossila bränslen. Egentligen skulle det vara ännu bättre om vi använde en del av våra gemensamma överskott som biobränsle. Jag tycker ändå att med den inriktning som betänkandet nu har kan europeiskt skogsbruk på sikt framstå som det verkligt goda föredömet i världen.

Poisson
Herr ordförande, ärade kollegor, för att förbättra utnyttjandet och förvaltningen av skogsbruksresurserna var det nödvändigt för Europeiska unionen att formulera en skogsbruksstrategi. Europa uppvisar ett urval av alla skogstyper, alltifrån tajga till tropisk regnskog i Guyana, och vi måste försäkra oss om deras fortbestånd genom att bevara den biologiska mångfalden i dessa mycket sårbara ekosystem.
Skogen innehar en priviligierad ställning i vårt moderna samhälle. För övrigt har vi de senaste åren sett många exempel på hur skogsområden utrustats och anpassats för fritidsändamål. På skogsskyddsområdet måste erosionen bekämpas genom att vissa skogsbruksmetoder undviks, såsom till exempel kalhuggning. Metoderna för att bevara skogens genetiska resurser måste förbättras genom främjande av selektivitet och utsädeskvalitet. Kampen för ett biologiskt växtskydd bör vara av fortsatt prioritet för skogsförvaltarna. Större vikt bör också läggas vid skydd mot skogsbränder genom främjande av förebyggande åtgärder och övervakning.
När det gäller utnyttjandet och ökningen av skogsresursernas värde är det önskvärt att främja de mindre producenternas sammanslagningar, ge råd till skogsägarna i fråga om förvaltning och exploatering och stödja skogsföretagens mekanisering. Kommissionen bör uppmuntra främjandet av träindustrin. Trä är en förnyelsebar energikälla. Kommissionen bör också stödja utbildning av medborgarna, i synnerhet ungdomar.
Vad finansieringen beträffar är förhållandet mellan skog och pengar inte okomplicerat. I en kortsiktigt fungerande ekonomi med snabba penningflöden är det svårt att investera i en produktion som ger avkastning på lång sikt. Unionens skogsbruksstrategi måste slå fast tydliga riktlinjer som följer subsidiaritetsprincipen. Europa måste utveckla en voluntaristisk politik som bygger på regelbundna investeringar i skydd av både skogar och skogsproduktion - en garanti för en varaktig utveckling på landsbygden.
Sammanfattningsvis bör vår skogsbruksstrategi, även om Europeiska unionens skogsområden bara täcker en liten andel av planetens yta, stå som ett föredöme för förvaltningen av resurser och arter i hela världens skogar.

Cars
Herr ordförande! Skogspolitiken bör i första hand vara en nationell angelägenhet. Gemensamma strategier bör stanna vid frågor av övergripande karaktär. Varje land måste ges möjlighet att utforma sin egen skogspolitik. Svenska skogar, ryggraden i svensk ekonomi, brukas ekologiskt och med hänsyn till miljön. Grundvalen för en gemensam strategi för skogsbruket måste vara att kommersiellt skogsbruk skall bedrivas på marknadens villkor utan bidrag som snedvrider konkurrensen. Stödåtgärder riskerar att som enda effekt bevara ineffektiva strukturer och försämra lönsamheten på kort och lång sikt. Skogcertifiering bör vara ett verktyg för kommunikation mellan producenter och konsumenter. Den bör lika litet som kvalitetsmärkning bli en del av gemenskapspolitiken. Motiverade ekonomiska stöd, t.ex. för olika miljöåtgärder och för bekämpning av skogsbränder, är möjliga, men också för dessa bör huvudansvaret ligga på medlemsländerna. Viktigt är också att färskfibrer inte missgynnas till följd av politiska beslut.
Det föreslås en europeisk kampanj för att främja användningen av trä och trävaror. Skulle en sådan kampanj bli av, bör den även omfatta papper. Liksom trävaror utsätts också pappersprodukter för tryck från substitut i form av plast, glas och metaller. Skogsfrågorna bör snarare knytas till de skogsindustriella frågorna än till jordbrukspolitiken.
Till alla eventuella anhängare av en genomreglerad gemensam skogspolitik vill jag, som representant för ett av Europas skogrikaste länder, säga följande: För den som till äventyrs vill Europas skogsnäring illa räcker det inte att önska sig flera skogsbränder. Ännu värre vore en skogspolitik av samma märke som den gemensamma europeiska jordbrukspolitiken. Herr ordförande, det är därför glädjande att det kompromissförslag som vi här skall ta ställning till inte alls syftar till en sådan utveckling.

Svensson
Herr ordförande! Thomasbetänkandet är mycket ambitiöst, men man måste ändå hysa starka tvivel på om det på ett så komplicerat område som detta överhuvudtaget går att forma en gemensam politik för alla unionens länder. Det råder ju i grunden väldigt olika förhållanden mellan olika regioner och olika länder i unionen. I många länder är skogen så undanträngd och förfallen att omfattande program måste till för dess rehabilitering, medan det rakt motsatta förhållandet råder exempelvis i norr. Där vill man undvika en ytterligare utvidgning av skogen för att man är angelägen om att slå vakt om det öppna landskapet och den biologiska variation som det står för.
Detta betänkande är därför så allmänt hållet och så utslätat att det knappast ger någon vägledning. Det riskerar egentligen bara att komplicera läget för den nationella, mer konkret och praktiskt inriktade skogspolitiken. Betänkandet har också uppenbara svårigheter att förena olika synpunkter och motstridiga intressen. Å ena sidan framhävs skyddsaspekten, men å andra sidan betonas, och till och med i någon mån prioriteras, ett bättre kommersiellt utnyttjande. Hur skall man tolka det? Skall det vara till priset av mer biologiska monokulturer eller för inplantering av trädarter som inte naturligt hör hemma i den nationella floran, eller som är stora vattenkonsumenter och därför riskerar att uttorka kringliggande områden?
Jag menar att Europeiska unionen egentligen inte borde ta på sig ytterligare nya, svåra och omfattande uppgifter. Den har faktiskt redan tillräckligt med arbete för att klara av de nuvarande uppgifterna.
I betänkandet förfaller man också till det som tyvärr har blivit en vana i många sammanhang i unionen, nämligen att föreslå nya subventioner, något som knappast kan vara särskilt väl genomtänkt i nuvarande budgetläge. Man borde då i varje fall visa på alternativa sparmöjligheter, exempelvis på de överdrivna arealstöden till de stora egendomarna som odlar spannmål och oljeväxter. Jag ser nog närmast i detta betänkande ett uttryck för en önskan att till varje pris utvidga Europeiska unionens makt i stället för att unionen, vilket jag anser vara det rätta, koncentrerar sig på att på ett gynnsammare sätt lösa de uppgifter den redan har tagit ansvar för.

Schörling
Herr ordförande! Vi har hört från föredraganden och från några som har varit med i arbetet med att utforma betänkandet att detta inte skulle bana väg för en EU-skogspolitik. Trots det tror emellertid jag att några som har deltagit i detta arbete ändå har tänkt sig det och ser detta som ett steg i den riktningen.
Som skogsägare i norra Sverige anser jag att vi inte behöver någon sådan gemensam skogsbrukspolitik. Visst finns det goda idéer i detta betänkande, bl.a. vad gäller miljö och certifiering, men frågan är hur stort utrymme dessa idéer skulle få i en gemensam skogsbruksstrategi. Tonen i betänkandet anges redan i den första punkten. Där står det nämligen att den kommersiella användningen av skogen skall ha prioritet i EU: s skogsbruksstrategi. Det visar klart och tydligt vad betänkandet syftar till. Om det inte gör det, kan jag citera en annan punkt, nämligen punkt 9, där det sägs att " kommissionen uppmanas att föreslå anpassning av berörda mål och åtgärder, i synnerhet i förordning 1610/89, till de verkliga behoven av stöd till förvaltning och utnyttjande av skogen" . Det handlar alltså om " utnyttjande" , och i den engelska originaltexten står det faktiskt " exploatering" . Vad det i klartext rör sig om är att EU-stöd skulle användas för exploatering av skogen. Detta är enligt min uppfattning något alldeles horribelt.
De mer miljövänliga formuleringarna tas tillbaka i nästa andetag med formuleringar om att skogens roll och värde inom turism och rekreation osv. borde erkännas utan onödiga begränsningar för den ekonomiska användningen av skogen. Allt detta, herr ordförande, gör att jag anser att vi bör rösta nej till betänkandet, speciellt om man jämför med den svenska skogsvårdslagen som är mycket, mycket bättre, men ändå är omdiskuterad i Sverige. Skulle detta gå igenom, skulle vi bli tvungna att skriva om denna lag och den skulle bli helt och hållet urvattnad.

Barthet-Mayer
Det ursprungliga syftet med detta betänkande var att göra en övergripande genomgång av de allmänna förutsättningarna för en gemensam skogsbrukspolitik och en begäran till Europeiska kommissionen om att föreslå lämpliga lagstiftande åtgärder för att nå dessa mål, utifrån det underlag och de riktlinjer som parlamentet fastställt.
Låt mig påminna om att skogarna från norr till söder i all sin mångfald täcker en tredjedel av Europeiska unionens territorium. Skogarna har en nyckelroll för den framtida utvecklingen av landsbygden, helt i linje med den europeiska landsbygdsstadgan, som vi själva varit med om att granska och rösta fram.
Vilka är då problemen med skogarna? Avsaknaden av en rättslig grund i fördraget om Europeiska unionen och det förhållande att trä - ursprungligen ett levande växtmaterial - betraktas som en renodlad industriprodukt, utgör ett hinder för fastläggandet av en europeisk skogsbruksstrategi. Vi skulle vilja att dessa juridiska och tekniska aspekter beaktades vid regeringskonferensen, så att de i ändrad version kan införlivas i det kommande unionsfördraget.
I och med anslutningen av de tre nya och skogrika medlemsstaterna Österrike, Sverige och Finland har andelen skogsmark i unionen stigit från ett medelvärde på 21 % till 34 %. De nya medlemsstaterna uttrycker ett ganska stort motstånd mot alla försök till gemensam skogsbrukspolitik som kan påminna om en ny GJP, särskilt när det gäller förvaltningen och utnyttjandet av skogarna och i än högre grad marknaderna för virke och pappersmassa.
Thomasbetänkandet var i sin första version ofullständigt, men har i sin slutliga kompromissversion införlivat åtskilliga ändringar, särskilt de ändringar jag föreslagit tillsammans med medlemmarna i den interparlamentariska skogsarbetsgruppen. Även om den nya versionen är tillfredsställande återstår fortfarande vissa punkter som behöver förtydligas. Jag har därför fått i uppdrag att föreslå några kompletterande ändringar.
För det första framhåller vi behovet av att hänvisa till artikel 130 i Fördraget om Europeiska unionen, vilken förutsätter Sammanhållningsfondens medbestämmande och finansiella stöd. För det andra påminner vi i den andra ändringen om att samordningen av skogsbruksstrategin med övrig miljöpolitik och politik för utvecklingen av landsbygden måste omnämnas explicit. För det tredje påminns om att skogens mångfaldiga roll på det socioekonomiska området, liksom i fråga om miljö och rekreation, bör utgöra grunden för en varaktig utveckling av skogen. Slutligen uppmanar vi i den sista ändringen kommissionen att föreslå åtgärder för att säkerställa ekonomiskt utnyttjande av skogar i anslutning till jordbruksföretag.
Jag ber er alltså att stödja dessa ändringar och uppmanar er att noga bevaka kommissionens kommande lagförslag, som vi får till uppgift att ingående granska, så att vi kan utarbeta en verklig, europeisk skogsbruksstrategi, som precis som på livsmedelsområdet kan trygga vår självförsörjning av skogs- och trävaror.

Smith
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera min kollega Thomas till det arbete han utfört. Debatten här idag visar vilken svår uppgift han haft när han försökt balansera och sammanföra de olika filosofierna inom detta område.
Jag vill emellertid rikta mig till kommissionen i två specifika avseenden. Den ena är att jag, till följd av den relativa betydelse skogsbruket har, för många gånger mycket bräckliga landsbygdsekonomier, skulle vilja att kommissionen beaktar den roll den kan spela för landsbygdens utveckling, och det är i detta sammanhang viktigt att vi försöker behålla så mycket som möjligt av det tillförda värdet från skogsbruksprodukter i det lokala samhället. Jag skulle vilja uppmana kommissionen att uppmuntra utövanden och projekt som kan anses uppfylla detta mål.
På motsvarande sätt kan ibland åtkomst till skogar för avverkning ibland utgöra ett problem när skogar mognar och teknologin går framåt. Så är fallet i min del av världen - vägar och broar måste förstärkas och underhållas - och allt detta mot bakgrund av begränsade budgetar - sannerligen de lokala myndigheternas budgetar. Jag vill därför uppmana kommissionen att inta en gynnsam attityd till att uppmuntra användning av mål 5b-medel till infrastruktur av detta slag.
Allmänt sett så hälsar jag föredragandens konstaterande att skogarna erbjuder mycket mer än bara ren exploatering, och att en stor del av skogarnas värde inte med lätthet kan kvantifieras i kalla fakta och siffror, med tillfredsställelse. Vi bör dock ändå inte underskatta det bidrag skogarna lämnar till samhället i dess helhet, och vi måste fortsätta att på den internationella nivån utveckla samarbete och hållbar skogsvård.
Det kanske bästa bidrag kommissionen kan lämna på den europeiska nivån, är att säkerställa att information och expertkunnande finns tillgängligt och delas inom Europeiska unionen, för att vi skall kunna bygga vidare på den information och praxis som finns.

Imaz San Miguel
Herr ordförande, Thomas betänkande är i stort sett en kompromiss och en balansgång mellan vad som borde vara den europeiska skogens olika uppgifter. Det är uppenbarligen inte den text som vissa hade önskat sig, men jag skulle ändå vilja säga att den i sin helhet är rimlig efter de ändringar som har skett i den parlamentariska processen.
Jag skulle vilja betona de viktigaste aspekterna som jag anser att den europeiska skogspolitiken borde innehålla. Naturligtvis ingår miljöfunktionen som vi alla erkänner, men jag anser att vi öppet borde erkänna skogens ekonomiska funktion, även om verkligheten ständigt påvisar att man inte skyddar någonting som saknar värde. Det skulle vara nödvändigt att skydda skogen på ett bättre sätt om den vore en lönsam tillgång. Det är viktigt att vi främjar den socioekonomiska aspekten. Man bör också främja och i så stor utsträckning som möjligt erkänna subsidiaritetsprincipen, bland annat eftersom den europeiska skogen är mycket varierande. Även arbetsmarknadsparterna och näringslivets parter skiljer sig från fall till fall precis som miljön i varje europeisk skog. Som exempel kan nämnas att den atlantiska skogen, som jag representerar, är mycket bördig och huvudsakligen, dvs. till 80 %, privatägd. Skogen är i händerna på mer än två miljoner enskilda ägare. En konsekvens av detta är att det blir stora sociala återverkningar och naturligtvis även effekter på sysselsättningen. Denna skog ser dock helt annorlunda ut jämfört med medelhavsskogen, den nordiska skogen eller den centraleuropeiska skogen. Vi bör därför respektera att subsidiaritetsprincipen bör gå mot den regionala nivån. När man i vissa fall talar om subsidiaritet i Europa handlar det enbart om principen på statsnivå, men som exempel kan jag nämna att det i Spaniens fall inte finns någon skogspolitik på statsnivå. Befogenheterna inom skogsområdet ligger nästan alltid på regionerna som redogör för lagenliga skogsprojekt för sina parlament och det är dessa regioner med fullständiga befogenheter som i den här frågan också bör ha rätt att sköta de förbindelser med Europeiska unionen som rör skogssektorn.
Om vi erkänner skogens ekonomiska funktion och även dess miljöfunktion samt om vi beaktar subsidiariteten så tror jag att vi på europeisk nivå bör kunna skapa lämpliga förutsättningar för att vända skogssektorn mot ett omfattande kollektivt ägandeskap. Det kommer att bli nödvändigt att skapa en dynamisk miljö för skogsomställningen med ökad användning av förnybara naturliga material som trä och olika träprodukter. Hur skall detta ske? Jag har faktiskt inte tid att redogöra för detta nu men skulle ändå vilja ta upp några punkter angående detta.
Man bör främja en stimulerande skattepolitik på statsnivå, öka grundforskningen för träanvändning, enbart lämna europeiskt skogsstöd om de lokala myndigheterna kontrollerar risken för skogsbränder och den nya skogens framtida livsduglighet. Jag skulle också vilja lägga till främjande av skogsbruksorganisationer som bör delta i de kommunala rådgivande organen. Naturligtvis kan man göra mycket mer men detta är de punkter som kan bidra till att skapa och främja balansen mellan den europeiska skogens miljöfunktion, socioekonomiska funktion och rekreationsfunktion.
Herr ordförande, jag vill ta upp en sista synpunkt. Vi är också bekymrade för de tropiska skogarna som är nödvändiga för hela världens ekologiska balans. Vi får inte glömma att det bästa vi kan göra för att bevara de viktiga tropiska skogarna är att se till att Europa så småningom blir självförsörjande när det gäller skogstillgångar.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, mina damer och herrar, vid det här stadiet i debatten måste jag betona några viktiga aspekter som vi tror är av stor vikt efter att mer sammanfattande analyser har gjorts av kollegor i tidigare inlägg.
Med hänsyn till Thomas betänkande skulle jag vilja betona den förmån han har som får granska en sektor som inte bara har ett kommersiellt värde utan också framför allt, vilket han nämner vid ett tillfälle i betänkandet, ett värde för miljön och landskapet och som varierar mycket inom Europeiska unionen. När det gäller tillämpningen av de förslag som nämns i betänkandet skulle jag särskilt vilja uppmärksamma vikten av att beakta de europeiska skogarna som två stora grupper: Central- och Nordeuropa samt Medelhavsområdet. Dessa två stora grupper ser olika ut och de påverkar samhället olika. Dessutom är skogarna i söder det bästa skyddet mot erosion och ökenspridning och de har stor betydelse för miljön. Jag vill därför betona de stora skillnader som finns mellan skogarna beroende på geografisk belägenhet.
Beträffande den effektiva kapaciteten är befogenheterna inom skogsområdet fördelade på nio olika områden inom Europeiska kommissionen. Det är uppenbart att om Europaparlamentets förslag får genomslagskraft måste en omfattande administrativ rationalisering genomföras.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande, Thomasbetänkandet har tagit sig en något märklig utveckling. Det fanns efter det att det framlades i jordbruksutskottet, tror jag, ungefär 200-220 ändringsförslag. Därför gjordes en kompromiss som gick ut på att sammanfatta ändringsförslagen eller att låta dem delvis falla. Vad som sedan kom ut är inte särskilt förbättrat. Vi anser det vara ett sådant lappverk. Därför har vi beslutat oss för att lämna in några ändringsförslag och framför allt vad det gäller den ekonomiska användningen framhäva att det måste handla om en naturlig och långsiktig utveckling inom skogsbruket. Vidare vill vi säkerställa att det inte kommer att finnas en gemensam marknadsordning i betydelsen av en gemensam jordbruksordning för trävaror. Detta har på ett betydande sätt bidragit till den dåliga utvecklingen inom jordbruksområdet. Vi vill istället att EU koncentrerar och inskränker sig till att säkra en marknad som inte dumpas utifrån. Vi behöver en certifiering, i vilken ekologiska kriterier inom internationella ramar fastläggs och som då också erkänns av EU. Detta för att utveckla ett skogsbruk inom unionen där värdet på trä också i realiteten kan säkerställas ekonomiskt.
Hittills har utvecklingen på skogsvaruområdet varit så katastrofalt lågt prismässigt att en föryngring och återplantering med de här pengarna inte var möjligt och här gavs upprepat stöd från EU för föryngring och återplantering, vilket i de andra länderna naturligtvis inte var möjligt. Vi kan inte transportera en katastrofal prispolitik från EU till omvärlden eftersom, som redan klargjorts också skogarna och då framför allt regnskogarna då naturligtvis också drabbas. Vi behöver skogen för att överleva. Och därför är det nödvändigt att EU befattar sig med temat på det internationella planet utan bara att utfärda ett regelverk inom EU.

Wibe
Herr ordförande! De svenska socialdemokraterna har mycket svårt att stödja Thomas betänkande. Det skall inte uppfattas som någon kritik mot betänkandet i sig, utan som ett uttryck för vår skepsis mot en gemensam skogsstrategi för unionen. Vi tycker att närhetsprincipen bör gälla på detta område. Vi har inom unionen tillräckliga problem med att anpassa vår jordbruks- och regionalpolitik till östutvidgningen. Det finns därför ingen anledning för unionen att lägga under sig ytterligare ett politikområde.
Som många talare har påpekat varierar dessutom problemen oerhört mellan unionens länder. I de sydliga länderna finns det för litet skog, medan det i de nordligare länderna snarast finns för mycket. I de sydliga länderna har man problem med skogsbränder, och i de nordliga länderna har vi problem med kyla. Det är också så att länderna i dag inte saknar skogspolitik, tvärtom. De enskilda länderna har skogsvårdslagar och myndigheter som handhar dessa lagar.
Det saknas inte heller internationellt samarbete. Alla europeiska skogsmyndigheter samarbetar inom ECE Timber Commission. På det globala planet samarbetar man inom ramen för FAO. Handelsproblem löses inom ramen för WTO osv. Det förekommer också ett omfattande internationellt samarbete för att kartlägga skogsskador. Varje år publiceras mycket detaljerad statistik på området.
Då det gäller miljöcertifieringen är denna fråga av mycket tvivelaktigt värde för de nordiska länderna. Vi har redan en sådan certifiering, och det är känt att vissa konkurrentländer på andra sidan Atlanten har utövat påtryckningar för att unionen skall anta en certifiering på lägre nivå än den vi har i Norden. En gemensam certifiering skulle därför leda till att miljökraven på svenskt skogsbruk sänks.
Slutligen, herr ordförande, anser jag det vara onödigt att unionen med detta dokument rekommenderar nya stora utgifter. Vi har redan en tillräckligt ansträngd budget.

McCartin
Herr ordförande! Den senaste utvidgningen införde ett djupare intresse och till och med en passion i debatten om skogsbruket i denna gemenskap. Det är intressant att se det geografiska intresset och att inse den mångfald utvidgningen medfört med avseende på tänkandet om skogen i unionen.
Jag tackar Thomas för hans betänkande. I några av de yttranden som bifogas betänkandet lämnas helt andra beskrivningar av branschen på Europanivån än den han redovisar. Jag antar att det är hans som är den riktiga, att vi är nära nog självförsörjande sedan de nordiska länderna gick med. Ett annat betänkande hävdar att vi endast är självförsörjande till hälften, och det är därför beklagligt att studerande eller till och med planerare som tittar på dokument som detta får se sådana motsägelser på bara några sidor. Det är naturligtvis inte föredragandens fel.
Vi bör inte ideologiskt låsa oss vid frågan om huruvida vi har en gemensam politik eller inte. Vi har en gemensam industri- och handelspolitik och på motsvarande sätt kan vi ha en gemensam skogsbrukspolitik. Vi kommer inte att ha en som den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag kan inte gå lika långt som Graefe zu Baringdorf. Vi vill naturligtvis inte ha garanterade priser och interventioner och exportåterbetalningar. Men om vi har ett gemensamt intresse för miljön, ett gemensamt intresse för det ekonomiska välståndet i Europeiska unionen, en gemensam turistpolitik och så vidare, så är det realistiskt att tänka sig att vi också borde ha en gemensam politik när det gäller skogsbruket. Den behöver inte nödvändigtvis lägga en stor börda på Europeiska unionens budget.
Jag kommer från ett land som har minst skogar av alla i Europeiska unionen. Finnarna avverkar i storleksordningen 50 miljoner kubikmeter om året. Den skogsbevuxna arealen är lika stor som England och Skottland tillsammans. I Irland har vi omkring 2 miljoner acres, eller omkring 16 % av vår jordbruksmark, och det är dessutom vår sämsta mark. Så det finns stora skillnader. Naturligtvis kommer skogsbruket att bli väldigt viktigt kommersiellt i Irland, men det föreligger ett motstånd ur social synvinkel mot ett ersättande av de små bondgårdarna på olönsam mark med skogsmark.
Den europeiska politik som söker hjälpa oss att utveckla våra skogar är inte så särdeles populär i Irland, och ändå tror jag att den är klok i det långa perspektivet. För ögonblicket planterar vi 25 000 hektar om året. Det kan ge Irland en extra intäkt på ungefär 300 miljoner pund till dagens priser, och det är tre gånger så mycket som våra fårfarmare får in för hela den irländska fårproduktionen för närvarande. Så för oss är det inte bara viktigt för miljön, utan också ur ekonomisk synpunkt, att vi kan utveckla våra skogar till något riktigt viktigt.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot. Många jordbrukare bedriver av tradition jordbruk på mark som tidigare var skog.
I sydliga länder har vi inte ens något begrepp om vad skog är. Skogen, med dess legender och historier, är i själva verket ett nordligt begrepp. Och likväl är skogen i Portugal extremt viktig. Vi har skogar med korkek, vi har eukalyptus, vi har terpentintall, vi har haft kastanj och vi har också haft ekar, vilket vi tyvärr inte längre har.
Därför instämmer jag med min kollega McCartin att allt talar för en gemensam skogsbrukspolitik. Men jag förstår också att de länder, som de nordliga länderna, som är väl inrättade i skogen, inte vill ha någon sådan, eftersom de har en uppfattning om skogen som skiljer sig från vår. För dem har skogen alltid varit en enhet för sig, som egentligen aldrig tillhört jordbruket. För mig utgör skogen - för så har jag blivit lärd - en del av jordbrukets avkastning.
Och nu, med alla de svårigheter som förorsakats av den gemensamma jordbrukspolitiken, på grund av garanterade maximiytor, garanterade maximikvantiteter och all den begränsning av effektiviteten som hela det europeiska jordbruket tillfogats, ser skogsbruket som en kompletterande verksamhet. Men om man inte tar skogsbruket på allvar, kommer Europa alltid att förbli beroende av import, och för närvarande ser jag i mitt land redan företag som vill flytta till Brasilien, för att där få råvaror i överflöd.
Självklart var det bra att vi kom fram till en överenskommelse, men det är absolut inte rätt tidpunkt för denna, och i de ändringar som vi gjort finns vår uppfattning om Thomas betänkande.

Olsson
Herr ordförande! Jag vill först uttrycka min uppskattning till föredraganden Thomas för den tålmodighet och konstruktivitet som han har arbetat med för att få fram detta betänkande.
Europa har ett mycket varierande skogsbruk med betydande artskillnader länderna emellan. Det gäller även synen på skogspolitiken. Det är därför som det under debattens gång har framförts så skiftande förslag. Från Centraleuropa har man drivit kraven på bevarande väldigt långt, från Sydeuropa har man drivit kraven på stödsystem väldigt långt. Dessa långtgående krav finns nu inte längre med. Det tror jag är bra, eftersom de skulle kunna innebära problem, både för miljön och för produktionen i våra skogar.
Redan tidigare i debatten har det nämnts att den svenska skogspolitiken innebär att vi kan skapa ett uthålligt och starkt skogsbruk som nyttjas i balans mellan miljö- och produktionsintressena. Denna politik innebär alltså att den förnybara råvarubasen utnyttjas, samtidigt som den biologiska mångfalden bevaras. Det är viktigt att tala om för andra delar av Europa att det nordiska skogsbruket är en resurs som lönsamt kan nyttjas inom ekologins ramar utan något statligt stöd. Det är dessa olikheter mellan norr och söder, öster och väster som gör att en gemensam skogspolitik överhuvudtaget inte är lämplig och inte bör komma till stånd inom Europeiska unionen.
Det dokument som vi nu behandlar är en kompromiss som vi har kommit fram till i jordbruksutskottet. Jag tycker därför i princip att vi skulle anta den som den är, utan de ändringsförslag som har lagts fram. Naturligtvis saknas viktiga avsnitt både inom miljö- och produktionsområdena, men kompromissen är acceptabel; vi kan leva med den från svensk sida. Jag tycker därför att vi skall kunna godkänna den här i parlamentet när det blir aktuellt.

Cunha
Herr ordförande, jag börjar med att hälsa vår nye vice ordförande, vår ärade ledamot Marinho, välkommen, och önskar er lycka till i det ämbete ni valts till.
Vår kollega Thomas betänkande hade den stora fördelen att det väckte en fördjupad debatt om skogen i Europeiska unionen. Denna debatt visade, att det olyckligtvis inte existerar någon enhetlig vision om skogens roll inom ramen för gemenskapspolitiken. Thomas betänkande föreslår bara en gemensam skogsbruksstrategi, baserad på en större samordning av den nationella politiken och en förstärkning av åtgärder för skydd, utbildning och information. Denna strategi var den enda utgångspunkt för en kompromiss som var möjlig att komma fram till i Europaparlamentet (i jordbruksutskottet) och vår ärade ledamot Thomas förtjänar den största uppskattning för sina ansträngningar till ett närmande som han förverkligat.
Jag tror att förverkligandet av en gemensam skogsbruksstrategi i denna etapp, bara kommer att bli meningsfullt om det progressivt, i framtiden, leder fram till en verklig gemensam skogsbrukspolitik med uttalade mål, metoder och adekvata finansiella medel. Bara på det sättet kommer man att kunna lösa frågor om den ökade skogsbruksproduktionen och minskningen av underskottet, om det alternativa bruket av markerna för råvaror som inte är till livsmedel eller bränsle, om skapandet av sysselsättning i landsbygdsområden, om skydd mot nedsmutsning av atmosfären och skogsbränder och om utvärderingen av skogens bidrag till miljön och till ekonomin, eftersom medborgarna, om de inte ser några ekonomiska intressen i skogen, säkert inte kommer att vara motiverade att försvara den.
De åtgärder som föreslås av föredraganden och som redan innebär ett stort steg framåt i förhållande till nuläget, skulle kosta Europeiska unionen cirka 353 miljoner ecu per år, vilket motsvarar 0, 8 % av budgeten för den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är alltså lätt att dra slutsatsen att vad som nu föreslagits i betänkandet som lagts fram för parlamentet är löjligt lite med tanke på storleksordningen av Europeiska unionens tillgångar. Och framför allt är det löjligt lite med tanke på denna sektors strategiska betydelse för vårt framtida samhälle. I ett land som Portugal, till exempel, där de 3 miljoner hektar som upptas av skogar utgör en tredjedel av landområdet och 80 % av dessa är integrerade i jordbruksdrift, finns det ingen mening med att upprätta skillnader mellan behandling av jordbruk och skogsbruk.
För det första är jordbruks- och skogsmarker alltsedan reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken 1992 alltmer utbytbara sinsemellan beroende på marknadens efterfråga. För det andra tenderar att jordbrukarna att betrakta skogsbruket som en inkomstkälla som kompletterar i förhållande till deras jordbruksverksamhet.
Att åberopa dessa omständigheter är dock inte acceptabelt! Jag kommer att stödja detta betänkande, men hoppas att kommissionen kommer att vara djärvare i sina förslag än Europaparlamentets jordbruksutskott varit.

Otila
Fru ordförande, jag vill tacka Thomas för att han utarbetat ett betänkande om ett ämne som för oss finländare är mycket viktigt. Alla unionens medlemsländer har gemensamma intressen när det gäller skogarnas kondition och utnyttjande. Skogarna binder koldioxid, förhindrar erosion och används för rekreation. Man bör heller inte glömma de andliga värden som skogarna erbjuder.
Finland är det enda landet i världen som ekonomiskt i hög grad är beroende av skogen. Finlands nationalförmögenhet har under de senaste 150 åren skapats med produktion som har skogen som bas. De finska skogarnas årliga tillväxt är större än någonsin, över 80 miljoner kubik. Också efter all exploatering och det naturliga bortfallet växer de finska skogstillgångarna årligen med över tio miljoner kubik. Detta visar konkret, anser jag, att det för oss finländare alltid har varit och kommer att förbli livsviktigt att väl vårda vår nationella förmögenhet, skogen. Som ett exempel på finländarnas ansvarskänsla i skogsfrågor vill jag nämna de vidsträckta skyddsområden som under de senaste årtiondena inrättats på olika håll i Finland. På detta sätt försöker vi trygga den biologiska mångfalden i den finska naturen och skogarna.
Betraktat ur detta perspektiv motsvarar inte betänkandet helt och fullt mina förväntningar. I betänkandet betonas stödåtgärder och regleringar, då man enligt mitt synsätt borde låta marknadsekonomin avgöra ifrågavarande förhållanden. I betänkandet noterar man inte heller att skogarna, exempelvis hos oss i Finland, huvudsakligen innehas av privata småägare. I betänkandet rekommenderas också att man skall överväga inrättandet av en europeisk skogsskola. Jag kan inte ansluta mig till denna uppfattning eftersom skogsutbildningen, enligt min mening, redan organiserats på en tillräcklig nivå inom unionen, ända upp på universitetsnivå. Jag kan heller inte ansluta mig till den uppfattning som framförs i betänkandet, att det skulle vara nödvändigt att för unionen inrätta en särskild delegation för skogsfrågor.
Även om den aktuella förbättrade versionen av betänkandet inte i tillräcklig grad tar hänsyn till uppfattningarna i norr, är den emellertid påtagligt bättre än den ursprungliga versionen och jag anser den därför vara acceptabel.

Bonino
Fru ordförande, ledamöter av Europaparlamentet! Tillåt kommissionen att gratulera samtliga medlemmar i jordbruksutskottet, och framför allt föredraganden Thomas, för kvaliteten på hans betänkande, som vi idag ägnar uppmärksamhet åt, och även för det stora intresse som parlamentsledamöterna har visat för skyddet och utvecklingen av unionens skogstillgångar, ett intresse som på nytt har väckts till liv i denna kammare om man ser till antalet inlägg och inläggens kvalitet.
Det är tveklöst på det viset att man under de senaste åren har visat ett ökande intresse, även på internationell nivå, för frågan om våra skogar: här har redan flera parlamentsledamöter i sina inlägg påmint såväl om FN: s Riokonferens om miljö och utveckling som den ministerkonferens om skyddet av Europas skogar som hölls i Helsingfors i juni 1993.
Framför allt tycker jag mig märka att skogarnas gränsöverskridande natur har lyfts fram i inlägg som har handlat om till exempel luftföroreningar eller i debatten om klimatförändringar och om skyddet av den biologiska mångfalden, allt faktorer som har framhållits i dagens debatt i detta parlament.
Situationen har förändrats även inom Europeiska unionen i och med att skogsproducerande länder som Finland, Sverige och, i mindre grad, Österrike, har blivit medlemmar: i och med att Europeiska unionen skogsareal har fördubblats, har också skogssektorns ekonomiska och politiska betydelse ökat avsevärt inom gemenskapen. Några av er har i dagens debatt också påpekat att med de nya länderna har också nya kulturella impulser tillförts våra debatter, vilket har inneburit en större koncentration på vissa frågor.
Å andra sidan fyller skogarna idag allt mer mångskiftande funktioner för samhället i stort vilket kräver rationella och grannlaga beslut. Det är kommissionens åsikt att endast en mångsidig skogsvård kan möjliggöra ett samtidigt utnyttjande av så många som möjligt av dessa funktioner inom samma område. Det verkar emellertid som om man bör rekommendera en viss försiktighet, eftersom en alltför generell diskussion om skogspolitiken kan leda oss fel. Det som kan gå bra i ett område kan visa sig vara alldeles fel i ett annat och ställda inför förändrade socioekonomiska och också ekologiska förhållanden krävs diagnoser som med nödvändighet blir olika och lösningar som måste anpassas efter verkligheten. Medelhavsskogarna kan med andra ord inte behandlas på samma sätt som de svenska skogarna, så tillåt mig därför att komma med ett påstående som kanske är en aning provocerande: den europeiska skogen i singular existerar inte i verkligheten; det vi har är olika variationer på ett bestämt tema.
Alla dessa faktorer tillsammans med många andra som jag inte har tid att gå in på här, kräver enligt kommissionens åsikt en fördjupad diskussion inom Europeiska unionen och bland dess medlemsstater för att kunna fånga upp de senaste årens ekonomiska och sociala utveckling, i vetskap om att en sådan diskussion inte har ägt rum på unionsnivå efter 1988, dvs efter det att handlingsprogrammet för skogen utarbetades.
Mot den bakgrunden utgör utan tvivel parlamentets initiativ ett betydande framsteg när det gäller att på nytt introducera debatten om skogspolitiken på unionsnivå och kommissionen anser att de principer och mål som anges i Europaparlamentets betänkande ger en ram för diskussionen som är både konkret och som överensstämmer med principen om subsidiaritet.
Kommissionen kommer att noggrant undersöka de åtgärder som föreslås i dokumentet i en samstämd dialog med medlemsstaterna inom ramen för den permanenta skogskommittén och vi kommer inom två år att presentera ett ramdokument som belyser centrala frågor inom den aktuella sektorn och som förslår de strategiska val som bör följa på en sådan analys.
Oavsett detta bör Europaparlamentet vara medvetet om att införandet av en ny strategi i skogsfrågor kommer att innebära stora svårigheter - något som jag tror att ni, kära kolleger i parlamentet, redan var djupt medvetna om - och att en sådan strategi måste ta sig igenom många hinder. Jag vill peka på två stycken: framför allt den stora skillnaden mellan olika skogsområden och deras heterogena karaktär såväl ekologiskt som ekonomiskt. Dessa olikheter innebär utan tvekan en situation som medför att skillnaderna som finns mellan olika medlemsstaters grunduppfattningar i frågan utkristalliseras och denna motsägelsefulla situation kräver inte bara förståelse utan också största möjliga smidighet från medlemsstaternas sida, såväl tekniskt som politiskt.
Det finns ytterligare ett stort hinder, och det är det ekonomiska läget inom Europeiska unionen. Jag har aldrig trott att det finns möjlighet att bedriva politik utan tillräckliga ekonomiska resurser: även om vi diskuterar hur fondmedlen skall användas eller inte användas, så har jag aldrig sett en politik utan budget avsätta konkreta resultat; mirakel är naturligtvis alltid tänkbara, men jag har inte sett många. Jag dristar mig dessutom till att påminna detta parlament om att den ekonomiska situationen inom Europeiska unionen är mycket speciell och att den inte inom den närmaste tiden kommer att kunna ställa några större resurser till förfogande för att finansiera investeringar inom skogssektorn.
Avslutningsvis, och eftersom läget är som det är, måste kommissionen ta på sig en mycket svår uppgift, vilken innebär att samtidigt kunna leva upp till de krav som ställs och att hålla reda på alla de olika typer av problem som existerar inom detta område - juridiska, politiska och ekonomiska - för att kunna utarbeta nya riktlinjer för skogspolitiken. Kvaliteten på de förslag som presenterats inom ramen för Europaparlamentets betänkande kommer utan tvekan att bli till stor hjälp när det gäller att överkomma svårigheterna, men jag tror att det kan vara lämpligt att kommissionen här påminner om att vi bara befinner oss i början av en revideringsprocess och att en ömsesidig vilja till samarbete är en avgörande faktor när det gäller om denna politik och detta initiativ skall lyckas.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionsledamot!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum den 30 januari i Bryssel.

Avtal EG/Israel om statlig upphandling och upphandling av telekommunikationsföretag
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0357/96) av De Clercq för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets beslut (KOM(96) 0148 - C4-0323/96-96/0104 (CNS)) om ingående av två avtal mellan Europeiska gemenskapen och Israel om statlig upphandling och upphandling av telekommunikationsföretag.

De Clercq
Fru ordförande! Kollegor! De två avtal som vi idag måste behandla avser båda två specifika marknader. För att vara exakt avser den första av de två de offentliga marknaderna som de inbegrips i avtalet om offentlig upphandling, AMP som det kallas, som 1996 ingicks inom ramen för Uruguayrundan. Det andra avtalet omfattar marknaderna för varor och tjänster som levereras av telekommunikationsföretag, det avser med andra ord telekommunikationsmarknaden.
Jag skulle här vilja betona att Europeiska unionen och Israel med detta andra avtal, alltså avtalet om telekommunikationsmarknaden, föregriper resultaten från Uruguay-rundan. AMP tillämpas ju inte på telekommunikationsföretagens marknader. Därför ett särskilt avtal mellan oss och Israel. Båda avtalen tillsammans ger en bra jämvikt mellan de båda parternas intressen. Avtalet om upphandling av telekommunikationsföretag uppfyller mer de israeliska intressena, nämligen tillträde till unionens marknader för högteknologiska produkter från Israel. Israel skall självfallet dra nytta av detta. Unionen å sin sida har vid första ögonkastet större intresse av det första avtalet om statlig upphandling så som det inbegrips i det globala AMPavtalet.
Det handlar här alltså om ett paket som är noggrant avvägt och som varje part, jag törs t.o.m. säga varje medlemsstat i Europeiska unionen, kan dra nytta av. De två avtalen bildar alltså en balanserad helhet som är till nytta för båda parter och som man ur ekonomisk synpunkt inte kan ha mycket att invända. Naturligtvis, vi vet det, våra relationer med Israel har alltid en speciell karaktär och undergår ofta flera överväganden av mer politisk art. Min personliga åsikt, fru ordförande, kollegor, är att liberaliseringen av handelstrafiken och även av den statliga upphandlingen på lång sikt bara kan ha gynnsamma effekter. Om så är nödvändigt skulle man behöva sikta på att utvidga dessa gynnsamma effekter, även till andra länder i denna svåra region, så att en viss regional ekonomisk integration kan stimuleras. En regional ekonomisk integration som förhoppningsvis skall leda till en politisk avspänning. Detta syns mig vara mycket klokare och bättre än att försena den inbördes liberaliseringen mellan unionen och Israel, låt vara att förhindra.
Bara några kommentarer med avseende på ordningsfrågor. utskottet för externa ekonomiska förbindelser har beslutat att följa yttrandet från rättsliga frågor och medborgarrätt och alltså inte föreslå att ändra avtalens rättsliga grund. Detta med sikte på att få Europaparlamentets samtycke i frågan, alltså inte bara dess yttrande. Inom ramen för revideringen av fördragen skulle jag dock gärna ännu en gång understryka nödvändigheten av förtydligande av kriterierna för tillämpningen av samtyckesförfarandet med tanke på den stora förvirring som råder om detta just nu.
Ännu en kommentar om bristen på insyn i detta förfarande. Det är mycket svårt för företag och för allmänheten att göra en bra uppskattning av avtalens effekter och hålla sig väl informerad om alla möjligheter de har, desto mer eftersom bilagorna, de tillfogade förteckningarna och de allmänna noteringarna vid avtalet om offentlig upphandling hittills ännu inte publicerats i den officiella tidningen.
Jag avslutar, fru ordförande, kollegor, å utskottet för externa ekonomiska förbindelsers vägnar, som jag hade äran att vara ordförande för i 7 1/2 år, med rekommendationen att lägga fram ett positivt yttrande om ingåendet av dessa två mycket viktiga avtal.

Caudron
Fru ordförande, ärade kollegor, med anledning av eftermiddagens debatt om vår kollega De Clerqs betänkande, om ingåendet av de båda avtalen mellan Europeiska unionen och Israel om statlig upphandling respektive upphandling på telekommunikationsområdet, är det fyra saker jag vill ta upp.
För det första vill jag i min egenskap av ordförande för delegationen Europa-Israel gratulera vår kollega Willy De Clerq till det omfattande arbete han under de senaste månaderna lagt ned, för att fördjupa och utveckla förbindelserna mellan Europa och Israel.
För det andra måste det påpekas att båda dessa avtal passar väl in i förlängningen av de avtal som trädde i kraft för ett år sedan och faller inom ramen för associeringsavtalet Europa-Israel, som vi med bred majoritet röstade igenom i parlamentet.
För det tredje vill jag understryka den stora betydelsen av dessa båda avtal, som kommer att ge Europa tillgång till israelisk högteknologi och Israel - som vill investera i ny infrastruktur (en tunnelbana är aktuell) - tillgång till europeiskt kunnande. Avtalet är därmed positivt för båda parter, något som - det skall erkännas - inte alltid är fallet när det gäller associeringsavtal. Jag vill framhålla hur viktiga avtalen är mot bakgrund av en framtida regional, ekonomisk integration mellan Israel och dess grannländer, en framtid som vi vill tro är nära förestående. Israel kommer då att inta en priviligierad ställning som förbindelselänk för Europeiska unionen .
Till sist, och i direkt anslutning till det nyss nämnda, vill jag ge uttryck åt den europeiska glädjen och tillfredsställelsen över avtalet i Hebron i tisdags kväll, som innebär att fredsprocessen går vidare. Som ni vet har jag för egen del hela tiden hyst tillförsikt, men jag kan förstå om man tvivlar och undrar. Jag vill härmed lyckönska de israeliska och palestinska förhandlarna till deras mod och förnuft. Europa har spelat en diskret men effektiv roll, särskilt genom sitt särskilda sändebud, som vi bör gratulera.
Sammanfattningsvis vill jag slå fast att utvecklingen av våra ekonomiska och vetenskapliga förbindelser med Israel är en av de främsta förutsättningarna för freden och samtidigt en av dess främsta konsekvenser. Jag gläder mig därför åt att vi i parlamentet under de gångna, svåra månaderna förmått se nyktert på saker och ting. Framtiden kommer inte att bli lättare och det gäller för oss att hela tiden bemöda oss att bevara vår fattning, vårt förnuft och goda omdöme.
Omröstningen om vår kollega Willy De Clerqs betänkande är därför mycket viktig, som symbol för en positiv och effektiv process och än mer i kraft av sina konkreta och omedelbara konsekvenser för de ekonomiska och teknologiska förbindelserna mellan Europa och Israel.

Pex
Fru ordförande! Med de två avtal som ingåtts arbetas det vidare på att nå målet med Europeiska unionen, ytterligare öppna marknaderna för offentlig upphandling. Och det är, tror jag, en mycket viktig och korrekt målsättning. Vidare bidrar de två avtalen i konkret mening till de överenskommelser som Europeiska unionen och Israel tidigare träffat om mer politiskt och ekonomiskt samarbete, ett samarbete som av mig personligen och av min politiska grupp välkomnas av hjärtat.
Jag skulle vilja säga något om förfarandet. Det är väl synd att när ärenden behandlas av utskottet för externa ekonomiska förbindelser så åtföljs detta alltid av ordningsproblem och att detta utskott så ofta måste kämpa för en rättvis behandling. I detta fall har kommissionen accepterat yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Jag tror att det var ett klokt beslut, var det så bara för att bevara Europaparlamentets enighet i detta förfarande.
Jag har inte mycket att tillfoga de visa ord som herr De Clercq fört fram, men jag skulle ändå gärna med anledning av min kommentar om förfarandet vilja säga att Europaparlamentet och Europeiska unionen de sju och ett halvt år som gått av internationella avtal, som dem vi behandlar idag - och ännu viktigare: GATT-avtalet - var i mycket goda händer hos utskottet för transport och turism av den anledningen att herr De Clercq var ordförande där. Jag ska ärligt säga att jag har svårt att vänja mig vid tanken att utskottet för transport och turism om ett par timmar kommer att ha en annan ordförande och att herr De Clercq skall göra nytta för unionen på annat sätt. Men herr De Clercq har personligen bidragit mycket till frigörandet av den internationella handelstrafiken, något som är av stor ekonomisk betydelse för Europeiska unionen och även för sysselsättningen och det var för mig ett mycket stort nöje att de senaste två och ett halvt år som gått få sitta i hans utskott.

Van Bladel
Ordförande! Tillåt mig först lyckönska er till er nya tjänst och tillåt mig också lyckönska herr De Clercq till detta betänkande som ändå är en fantastisk höjdpunkt på hans sju år som ordförande.
Om Europeiska unionens associationsavtal med Israel förhandlades hårt och länge i detta parlament. Dessa två avtal om offentlig upphandling och om upphandling av telekommunikationsföretag är ett resultat av detta. Herr De Clercq har sett tekniskt på det hela men jag betraktar det mer ur utrikespolitisk vinkel, Barcelona-initiativet. Det är ett steg på väg mot en ömsesidig liberalisering men det är också ett steg på väg mot stabilitet i regionen. Dessutom kan unionens och Israels intressen tillgodoses på ett balanserat sätt. Israel är bra på high-tech , det behöver vi i Europa.
Europa har ett stort försprång på området kollektivtrafik. Israel har stora planer inom det området, nämligen att anlägga en tunnelbana och det skulle vara en jättelik utmaning för varje enskilt land i unionen. Naturligtvis är unionens ekonomiska kapacitet inte densamma som Israels men vi genomlever lyckliga tider.
Genom kung Hussein av Jordaniens försorg har fredsprocessen hjälpts ett stycke på vägen och, om jag uppfattar det rätt, hoppet växer om att Europeiska unionen skall ha ökade ekonomiska förbindelser med Israel och hela regionen och det är framtidsutsikten idag: liberalisering är bra, det är en ekonomisk sak, men det handlar naturligtvis om stabiliteten i regionen.
Av hjärtat står min politiska grupp, Union för Europa, bakom detta betänkande av herr De Clercq.

Bonino
Fru ordförande, ärade parlamentsledamöter! Det är med tillfredsställelse som kommissionen konstaterar att Europaparlamentet idag kan yttra sig om två samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskapen och Israel om statlig upphandling.
Även om de två avtalen är av tämligen teknisk natur eftersom - vilket redan har påpekats, framför allt av föredraganden - det ena avser statlig upphandling i allmänhet och det andra avser upphandling inom telekommunikationssektorn, så är det uppenbart att dessa avtal utgör ett viktigt steg framåt vad gäller att öppna marknaden för upphandling på internationell nivå; det finns med andra ord en större dimension, som sträcker sig bortom dessa två avtals rent tekniska aspekter.
Kommissionen vill gärna peka på ett par viktiga faktorer. När det gäller det första avtalet, så utvidgar och kompletterar Israel de åtaganden man gjort i avtalet om statlig upphandling, inkluderar transporter inom städerna, ett område där Europeiska gemenskapen är särskilt konkurrenskraftig och eliminerar vissa överdrifter som tidigare förhandlats fram inom ramen för Government Procurement Agreement . Dessutom öppnas den kommunala upphandlingen för företagen från Europeiska unionen inom nya sektorer jämfört med dem som tidigare varit aktuella.
Vad gäller det andra avtalet, som rör upphandling inom telekommunikationsområdet, så avskaffar Israel omedelbart en prispreferens på 15 % och tar gradvis bort de regler om kompensation som fanns i just Government Procurement Agreement .
Båda avtalen har som utgångspunkt de nära relationer, politiska och ekonomiska, som etablerats i och med förslaget till associationsavtal mellan Israel och Europeiska unionen, och i sammanhanget har redan påmints om kopplingen till mötet i Barcelona; för det andra ger avtalen ett konkret bidrag till den ekonomiska utvecklingen, och därmed också till den politiska stabiliteten i regionen; för det tredje garanterar de en mer förmånlig behandling än den som Israel hittills har tillämpat gentemot tredje land, eftersom de ger ytterligare ekonomiska möjligheter till de europeiska leverantörerna; för det fjärde verkar de ge en positiv signal och därmed utgör de ett värdefullt prejudikat för övriga tredje länder vad gäller ömsesidigt öppnade marknader: detta är en helt ny faktor som man måste ta med i beräkningen.
Av dessa skäl gläder sig kommissionen åt att utskottet för externa ekonomiska förbindelser har enhälligt skrivit under resolutionen som godkänner de båda avtalen, efter det att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har bekräftat den rättsliga grunden för kommissionens förslag.
Jag tar tillfället i akt att tacka de bägge utskotten för deras arbeta och stöd och kommissionen vill framför allt tacka Sierra González från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt för hans bidrag samt, naturligtvis, de Clerq för att ha utarbetat betänkandet som var så klart och balanserat och som just nu diskuteras i denna kammare.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bonino!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Samråd med arbetstagare
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0411/96) av Menrad för utskottet för socialfrågor och sysselsättning om kommissionens meddelande ((KOM(95)547-4-0538/95) om information till och samråd med arbetstagarna.

Menrad
Fru ordförande, herr kommissionsledamot! Jag vill göra er uppmärksamma på att jag vid sidan om de fem minuterna som föredragande har fått ytterligare tre minuter från min grupp.
Sedan över 20 år försöker den europeiska kommissionen och Europaparlamentet harmonisera och samordna bolagsrätten. På senare tid har framför allt debatten om de europeiska aktiebolagens rättsform blossat upp. Det s.k. Ciampibetänkandet konstaterar att avsaknaden av en stadga för europeiska bolag förorsakar betydande kostnader för den europeiska ekonomin. Med stöd av gruppens undersökning för en vitalisering av den europeiska konkurrensförmågan eftersträvar kommissionen ett snabbt antagande av stadgan, helst under 1997.
För ett halvt årtionde sedan hade kommissionen också förslag på europeiska kooperativ, europeiska ömsesidiga bolag och europeiska föreningar, alltså inte endast för europeiska bolag.
Antagandet av lämpliga förordningar över den typen av sådana sällskapsformer med europeisk lagstiftning har hittills misslyckats i ministerrådet. I första hand därför att man inte kunnat ena sig om de med dessa rättsinstrument oskiljaktigt förbundna direktiven, vad det gäller arbetstagarnas ställning. Mest omstridd var idén om att sätta in särskilda arbetstagarrepresentanter i bolagsorganisationen, som vi exempelvis har i några styrelser: Deltagande och medbestämmande utgör viktiga led i en samhällelig demokratisering. De betyder samtidigt ekonomisk produktivitet. Endast den informerade, kvalificerade, engagerade och motiverade arbetstagaren som förfogar över möjlighet till deltagande, kan utveckla organisationsformer och teknologier och umgås med dem så att alla möjligheter för en långsiktig utveckling uttöms.
Huvudmålsättningen med meddelandet som vi diskuterar idag är att skilja förslag om europeiska samhällsformer från den europeiska lagstiftningsprocessen. Kommissionens överläggningar koncentrerar sig på om och på vilket sätt direktivet om europeiska koncernråd där skulle vara till någon hjälp. För diskussionen erbjuder kommissionsmeddelandet tre alternativ: Den första, vill ha ett bibehållande av status quo, den andra och den tredje alternativet hänger intimt samman. Båda utgår från att tvisten om delaktighet i organ som styrelse eller förvaltningsråd inte fullföljs och att direktiven för deltagande dras tillbaka. Det andra alternativet föreslår utöver direktivet om europeiska företagsråd ett gemensamt instrument för skapandet av miniminormer för information och samråd på nationella nivån. Jag anser det vara viktigt med ett sådant steg också just för att få det europeiska företagsrådet att fungera bättre. Men ett bidrag till ekonomiskt medbestämmande är inte detta förslag.
Socialutskottets resolutionsförslag kräver att det för det första inte skall kunna bildas ett europeiskt bolag eller andra sällskapsformer utan att direktivet om europeiska företagsråd har genomförts. Det skiljer på ett annat sätt än kommissionens meddelande mellan enbart informations- och samrådsrätter, som ett europeiskt företagsråd har, och de möjligheter till deltagande vid företagsbeslut genom kollektivavtalsliga rättigheter som arbetstagarna i styrelserna i Tyskland eller Nederländerna har eller t.ex. i de nordiska staterna Finland och Sverige.
På så sätt kräver mitt betänkande, för det andra, ekonomiska deltagandemöjligheter för arbetstagarna. Vad det gäller mångfalden av modeller i den Europeiska unionen måste två faror undvikas. Det kan inte handla om att föra över en bestämd medbestämmandemodell hos några få medlemsländer på de övriga staterna i gemenskapen, alltså t.ex. ingen export av den mycket vittgående tyska modellen. Men arbetstagarnas medbestämmanderätt får heller inte kringgås med hjälp av ett europeiskt rättsinstrument. Det får inte leda till den ofta citerade flykten från medbestämmandet. Däremot måste miniminormer hos de europeiska bolagen ombesörjas.
Ett europeiskt initiativ förutsätter att de redan bestående medbestämmandereglerna är kända. Därför välkomnar vi insättandet av en grupp sakkunniga ur arbetsmarknadsparternas led och vetenskapen. Denna expertgrupp har till uppgift att kartlägga, genom en jämförande studie, den rättsliga och den faktiska situationen vid information, samråd, deltagande och medbestämmande i EU staterna. De borde också undersöka de europeiska företagsrådens roll i ett helhetskoncept för medbestämmande. Vi hoppas att gruppen, som ju redan har börjat arbeta, tar sig tid att utarbeta ett slutgiltigt förslag.
Resultaten av studien måste ställas till förfogande för en social dialog på europeisk nivå, för att sedan kunna bestämma över ramöverenskommelser om medbestämmande. Motsvarande överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter är även tänkbara på bransch och koncernnivå. I varje fall behöver vi för medbestämmandet i alla europeiska aktiebolag ett särskilt skräddarsytt system som motsvarar den respektive rörelsens eller koncernens strukturer.
Meddelandet debatterar varför direktivet om europeiska företagsråd var så framgångsrikt. Man kan vända och vrida på det hur man vill, det egentliga framgångskonceptet hos ett europeiskt företagsråd består i vissa förfaringsprinciper. De kan också spela en viktig roll vid utarbetandet av en medbestämmandemodell för ett europeiskt aktie- eller annat samfund. Flexibilitet, förhandlingslösningar och miniminormer för det fall enighet inte kan uppnås mellan de sociala parterna inom en bestämd tidsfrist, borde föreskrivas genom ett europeiskt direktiv.
Det i övervägandet framlagda förslaget att gestalta stadgan för europeiska bolag attraktivare också för de små och medelstora företagen, betyder inte att det här borde uppstå zoner utan medbestämmande där antalet anställda är lågt. Detta vill inte utskottet, men ändå ett understöd för dessa små och medelstora företag.
Låt mig ännu en gång kort sammanfatta socialutskottets positioner: För det första, vid utformningen av medbestämmandereglerna borde de sociala parterna spela en viktig roll; för det andra, deltagande vid europeiska bolag måste vara något mer än de europeiska koncernrådens rätt till information och samråd. Det får i vilket fall som helst inte finnas ett rent europeiskt bolag utan ekonomisk deltagande för arbetstagarna. Den europeiska modellen innebär social marknadsekonomi och till dess gestaltande grundsatser hör deltagande från arbetstagarna och partnerskap. Deltagande och medbestämmande gynnar företagets utveckling.
Jag vill än en gång understryka denna min utsagas sista mening, och jag tackar alla medlemmar i socialutskottet för det goda understöd, såväl i ekonomiutskottet och i rättsutskottet, med vars yttrande vi till fullo instämmer.
(Applåder)

Oddy
Fru ordförande! Jag vill tacka min kollega Menrad, med vilken jag samarbetat i flera års tid i denna fråga, samt också mina kollegor i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, vilkas ståndpunkt jag företräder idag.
Jag har samarbetat nära med såväl Rothley som Janssen van Raay vad gäller frågan om information till och samråd med arbetstagare i en stadga för europeiska bolag. Utskottets för rättsliga frågor slutsatser var i hög grad identiska med Menrads slutsatser. Vi genomförde en omröstning i utskottet som blev nem con , vilket visade den starka känslan hos utskottet som är övertygat om att det är absolut nödvändigt för den inre marknadens välbefinnande att vi har information till och samråd med arbetstagare i någon form.
Vad särskilt stadgan för europeiska bolag beträffar så är detta en viktig programpunkt på den interna marknaden, och det är absolut nödvändigt att kommissionen kan undvika att få detta förslag blockerat. Vi behöver en europeisk bolagsstadga med full delaktighet från arbetsstyrkans sida. Det är helt oacceptabelt att fortsätta med en bolagsstadga utan att de brittiska arbetstagarna är helt involverade. Ja, hemma i Förenade kungariket säger många brittiska företag till mig att de vill ha en stadga för europeiska bolag. Det är ett frivilligt arrangemang; det är inte obligatoriskt. Vartenda brittiskt företag som överväger att starta ett europeiskt företag bör göra det, och skaffa sig de brittiska arbetstagarnas medverkan, varför vi inte vill ha en stadga för europeiska bolag med Förenade kungariket återigen som en slags andra klassens medborgare.
Vad gäller europeiska företagsråd så har de sin plats. Men om vi ser till kommissionens konsultativa dokument så blandar det ihop information, samråd och delaktighet. Vi måste bygga på de bästa lagarna inom företagslagstiftningsområdet i Europa. Tyskland kan uppvisa en fin tradition med arbetstagare i styrelsen, Frankrike och andra har också bra versioner. Vi måste ha ett flexibelt system som är bra för alla Europas arbetstagare.

Van Lancker
Ordförande! Bästa kollegor! Herr kommissionsledamot! Tillåt mig kanske först och främst överlämna mina bästa och bestämda önskningar om ett socialt år 1997 med goda resultat av regeringskonferensen. Å min politiska grupps vägnar skulle jag med uppriktighet vilja lyckönska kollega Menrad till hans betänkande. Det har blivit ett bra betänkande, kollegor, som förresten innehåller ett mycket starkt nyårsbudskap, herr kommissionsledamot, till Europeiska kommissionen. Den signalen är för min politiska grupp följande.
Visserligen är vi, som kollega Oddy nyss sa, fullständigt överens om att det måste göras framsteg med avseende på frågan om de olika europeiska bolagsformerna, vilken sedan flera år är blockerad. Ändå måste en sak vara tydlig. Inte heller vi är beredda att göra sociala eftergifter till den inre marknaden. Det betyder, herr kommissionsledamot, att om rådet och kommissionen vill arbeta snabbt med frågan om de europeiska bolagen - jag har erfarit att detta skulle vara fallet redan 1997 - då kan det för oss bara ske om det också kommer en tättslutande reglering, inte bara för information och samråd utan också för deltagande av arbetstagare.
Europaparlamentet kommer, tror jag, måhända att ha en viktig nyckel i handen när dessa förslag hamnar på bordet, framförallt om dessa förslag skulle komma inom ramen för artikel 100 A och alltså vill vi nu upplysa kommissionen om att vi, Europaparlamentet, kommer att hålla styvt på den regleringen om arbetstagarnas medbestämmande.
Redan under debatten om det sociala åtgärdsprogrammet 1995/1997 har parlamentet i betänkandet av kollega Hughes yrkat på avblockering av alla blockerade direktiv i samband med deltagande av arbetstagare. Vi var mycket glada över att kommissionen tog sig före att förelägga ett meddelande för den sociala dialogen. Nåväl, kommissionsledamot, jag måste tyvärr å min politiska grupps vägnar idag säga att kommissionens meddelande gör oss något besvikna.
För det första beklagar vi inte bara att det på förhand inte förekom överläggningar med arbetsmarknadens parter, att det inte förekommit mer undersökningar i samband med diverse former av deltagande av arbetstagare som redan existerar i de olika medlemsstaterna. Dessutom anser vi att de konkreta valmöjligheter som läggs fram i detta meddelande inte heller är tillräckliga för oss. Vi tycker, mycket riktigt, också att det europeiska företagsrådet är en framgång. Vi är förresten glada över att t.o.m. företag från länder som inte deltar i den här regleringen ändå gått med i det europeiska företagsrådet. Men vi konstaterar samtidigt att medbestämmande för arbetstagare för oss inte stannar vid det europeiska företagsrådet. Även i mindre företag måste det finnas möjligheter för former av information, samråd och deltagande. Unionen måste se till att social dialog blir och förblir en viktig del av vår europeiska sociala modell.
För det andra, dessutom regleras kollektiv uppsägning eller överflyttning från företag, deltagandeproblematiken, varken i det europeiska företagsrådet eller i direktiven. Det är ändå ett tema som ligger på bordet sedan Vredelingdirektivet. Vi tycker då också att det förutom det europeiska företagsrådet måste komma en reglering som dessutom förhindrar att företag via country shopping arbetar bort fackförbundsinblandningen i deras företag.
Alltså, kommissionsledamot, är det för oss oacceptabelt att det skulle komma ett bolag på europeiskt plan i ett land som inte ens godtar ett företagsråd. Förenade kungariket kan alltså tillsvidare inte medverka. Men för det andra, det är för oss också oacceptabelt att det kommer ett europeiskt bolag utan långtgående reglering beträffande deltagande.
Jag skulle sedan också vilja be kommissionen, och förresten även arbetsgruppen-Davignon, att i år kreativt tänka över en reglering som för det första respekterar traditionen med sociala överläggningar i medlemsstaterna. För det andra, utarbetar en ramreglering på europeisk nivå för information-samråd och deltagande också i mindre företag, inte för att undslippa förhandlingarna utan tvärtom göra förhandlingar möjliga även i små och mellanstora företag. Därför stöder jag å min politiska grupps vägnar gärna ändringsförslag nummer 2 från PPE-gruppen. För det tredje, konkret formgivning överlåter jag åt arbetsmarknadens parter. För det fjärde, minimiregler ska ställas upp som är giltiga för var och en. Jag tror att vi då kan komma fram till en bra reglering, kommissionsledamot.

Pronk
Ordförande! Jag vill i första hand lyckönska er med det faktum att ni här kan leda den här debatten och det är kanske också passande att någon från Tyskland leder speciellt den här debatten, för även herr Menrad har genomfört en otrolig prestation för att lägga fram detta betänkande. Vi har här inte att göra med något enkelt, vi har att göra med hjärtat av medbestämmandet i de olika europeiska länderna och därmed med hjärtat av det europeiska sociala systemet.
Anledningen är naturligtvis det europeiska bolaget och kommissionen försöker nu ändå att upprätta detta europeiska bolag som av två skäl - först och främst på grund av medbestämmandet och för det andra på grund av skatterna - inte kommit från marken. Detta är vi en stor förespråkare för. Men det är oacceptabelt att medbestämmandet inte regleras på ett passande sätt. Vi har att göra med ett antal olika system och hur kan man nu sammanföra de systemen på ett sådant sätt att man ändå kan komma fram till ett sådant europeiskt bolag? Det är inte lätt. Det är inte lätt om man ser det utifrån ett land som t.ex. Tyskland, inte heller utifrån ett land som Nederländerna, men heller inte alls lätt utifrån ett land som Italien. Det speciella med detta yttrande är att alltihop ändå har kunnat sammanföras. Att vi slagit in på en väg, att vi kan lösa detta problem och kanske dra loss detta europeiska bolag. Det är tror jag en mycket viktig punkt. Men länder som inte har något europeiskt medbestämmanderåd, inget europeiskt företagsråd kan inte medverka på riktigt. Det är en del. Den andra delen är att vi tar hänsyn till de två stora system som finns i Europa inom företagsområdet, nämligen det monistiska och det dualistiska systemet, och att vi hittar passande former för detta. Det är flexibla former men det är likvärdiga former. Former som är lika och som alltså inte heller leder till att medbestämmandet flyter bort utan som tvärtom bidrar till den europeiska modellen. Det europeiska företagsrådet har alltså, herr kommissionsledamot, gett ett mycket viktigt bidrag till den vidare lösningen av detta problem. Men det är också viktigt att vi fortsätter hålla oss sysselsatta, även det begärs i yttrandet, med medbestämmande i allmänhet. Det är en långsam process men den måste nu påbörjas. Om man lägger ihop alla de sakerna så hamnar man äntligen vid det som herr Menrad föreslår.
Herr Menrad har också, helt riktigt, tillskrivit expertkommittén under ledning av Davignon stor betydelse. Egentligen är jag glad att vi kan avge detta yttrande innan den kommittén sätter igång. Jag tror att den kommittén kan göra ett bra jobb också med detta yttrande.
Europeiska folkpartiet fäster väldigt stor vikt vid tillkomsten av ett europeiskt bolag. Det är idiotiskt att det på en europeisk marknad ännu inte finns ett europeiskt bolag. Det bolaget måste vara frivilligt, men det måste också ge en grund för medbestämmande och det får säkert inte vara en tillbakagång för de länder som redan har det systemet, men det får å andra sidan inte heller vara ett hinder för de länder som ännu inte kommit så långt på den vägen. Jag tror att herr Menrad fört alla de sakerna samman på ett bra sätt. Jag hoppas att kommissionen vill ta hänsyn till alla rekommendationer, för varje rekommendation har sitt eget intresse. Då kan vi kanske på ett smidigt sätt dra ärendet från grundet, men först när det kommit ett passande svar från Europeiska rådet och från Europeiska kommissionen på herr Menrads goda förslag.

Garosci
Fru ordförande! Som vi alla vet är huvudmålet i betänkandet om samråd med arbetstagare att komma fram till adekvata, moderna, allmängiltiga regler för det aktuella området. Av de tre alternativ som föreslagits av kommissionen lägger vi tills vidare det första åt sidan, eftersom det föreslår ett bibehållande av status quo utan att någonting förändras. Låt oss i stället analysera de övriga två.
Som grupp ser vi positivt på det tredje alternativet, under förutsättning att det inte förutsätter att man förverkligar alternativ nummer två. Det gäller med andra ord att skilja det andra och det tredje alternativet från varandra, eftersom det förstnämnda föreslår en allomfattande strategi genom en definition av allmänna regler. Det tredje alternativet verkar däremot ligga närmare samtliga berörda parternas behov, genom sin anknytning till direktivet om europeiska företagskommittéer.
Vi utgår från konstaterandet att i samtliga medlemsstater finns det former för information och konsultation av de anställda, var och en baserad på de speciella behoven och förutsättningarna i varje enskild medlemsstat. Antagandet av gemenskapsregler av generell karaktär skulle därför kunna rubba en balans som i vissa fall har byggts upp genom hårt arbete under lång tid.
Det tredje alternativet verkar med andra ord vara inriktat på realistiska krav och svara mot väl definierade behov. Det är faktiskt fel att underkasta de företag som väljer de nya juridiska formerna för europeiska företag andra regler i relationerna med de anställda än de som direktiv 94/95 kräver att de andra företagen som är verksamma inom gemenskapens ram skall följa.
Vi har en möjlighet att slå in på en väg på vilken vi kan gå de anställda och företagen till mötes. Vi har en skyldighet att göra detta.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande! Kollegor! Herr kommissionsledamot! Det är egentligen inte klokt att ett ärende som påbörjades för 20 år sedan fortfarande är blockerat och jag måste å min politiska grupps vägnar meddela att vi haft en mycket trevlig diskussion om betänkandet av herr Menrad och upptäckt många mycket goda punkter i detta, och därför vill vi uttrycka vår uppskattning. Det hindrar inte att det är utomordentligt viktigt att vi nu ger ärendet en knuff i ryggen och skälet till det är att det just nu kostar näringslivet mycket pengar att inte ha något statut. Vissa talar om 70 miljarder gulden per år, alltså ungefär 30 miljarder ecu och det är väldigt illa för oss och det är helt visst också illa om vi vill fortsätta kunna konkurrera med Förenta staterna och Japan.
Det är egentligen förunderligt att vi inte har kunnat utforma ett sådant statut och jag skulle här vilja kasta fram en fråga. Jag undrar om det verkligen är frågan om arbetstagarnas medbestämmande som är den stora orsaken till att ärendet faller, eller om det ändå finns krafter på gång i de nationella regeringarna som egentligen vill upprätthålla den nationella strategikonkurrensen även på denna punkt och som främst också är rädda för skattekonsekvenserna. Kollega Pronk påpekade att även skatteskäl spelar med och det skulle inte förvåna mig om just den sidan av ärendet frambringar lika många skäl som frågan om samråd, medbestämmanderätt för arbetstagare.
Jag vill påpeka att vi redan nu ser att stora företag shoppar mellan medlemsstaterna, utanför också förresten, men det vill jag inte ta upp nu, för att inom ramen för strategikonkurrensen hitta de mest gynnsamma etableringsvillkoren och det är min politiska grupps, och framförallt också min egen, uppfattning att den sortens shopping till sist leder till en nedåtgående spiral när det gäller arbetsvillkoren och arbetstagarnas rättigheter i företagen. Jag har sagt det ofta här, arbetstagarnas medbestämmande i moderna företag är precis det stora villkoret för att kunna möta konkurrensen i Europa från resten av världen. Jag tycker därför att kommissionen här har en stor uppgift, men inte bara kommissionen utan även vi, kollegor, och jag kommer att ta åt mig personligen. Just nu innehar Nederländerna ordförandeskapet för rådet och jag tycker att vi som parlamentsledamöter i år är skyldiga att se till att åtminstone våra ministrar arbetar med detta ärende, men det kommer antagligen att dröja längre än bara detta rådsordförandeskap och jag tycker att alla kollegor i detta parlament måste ta på sig uppgiften att ta kontakt med sina ministrar i rådet för att ge detta ärende en extra knuff i ryggen. Därför, kollegor, så skulle jag vilja vädja till er att vi tar på oss detta commitment .

Novo
Fru ordförande, jag kommer att använda mig av ordet för att läsa upp en text av min kollega Sérgio Ribeiro som tyvärr inte kan närvara.
Frågan om arbetstagarnas deltagande i ett socialt samrådssystem, där en del kommer att se former för att utnyttja arbetskraften och andra en kombination av icke-sociala produktionsfaktorer, är bland de mest intressanta. Antingen i den ideologiska debatten eller också i de praktiska och politiska uttryck det kan få.
Självklart lär inte detta vara av intresse för dem som i tanke eller handling bedömer sig sitta inne med den enda lösningen eller sitter inne med en makt som de vill påtvinga alla. Men för dessa är kanske inte något av intresse, vare sig i tanke eller handling ...
Vår kollega Menrads betänkande speglar, enligt min åsikt, denna frågas komplexitet när det gäller information till och samråd med arbetstagare.
Emellertid är det inte bara olämpligt utan kan till och med vara farligt att identifiera begreppen information och samråd som deltagande. Betänkandet klargör inte denna oumbärliga distinktion och undviker inte riskerna med denna möjliga identifiering. Att informera och samråda kan bli ett motgift till ett verkligt deltagande eller ett alibi för att undvika att ett verkligt deltagande förverkligas.
Rätten till information och samråd får inte, enligt min åsikt, vara ett sätt att göra arbetstagarna medansvariga i dåliga konjunkturtider, medan det under högkonjunkturer inte är nödvändigt med information och samråd för att driva förhandlingarna.
Jag accepterar och stödjer principen om information till och samråd med arbetstagarna. Därför ser jag positivt på Menrads betänkande, särskilt vad beträffar företag av multi- eller transnationell storlek och struktur, men jag kan inte låta bli att betona risken för att man identifierar dessa åtgärder med ett deltagande och medansvariggörande av arbetstagarna i driften, och ännu mer eftersom information och samråd kan tjäna som ett sätt att få arbetstagarna att bättre acceptera de reella åtgärder som vidtas mot dem i perioder av lågkonjunktur, då man nedmonterar system och landvinningar av social karaktär.

Wolf
Fru ordförande, kollegor! Det talades här från Pronk om en europeisk social modell och om europeiska system. Jag tror att vi måste ta fasta på det dynamiska. Det är inte rätt att helt enkelt inskränka sig till att försvara det som en gång var. Det finns ingen ombyggnad utan försvar, det är riktigt. Försvar gentemot de nyliberala projektens landvinningsförsök. Men vad som också gäller är: angrepp är bästa försvar.
Vi har chansen att nå upp mot den europeiska författning som på högsta nivån samordnar näringslivets europeisering och demokratisering. Det kan låta förmätet, några tycker för aggressivt, andra för optimistiskt. Men läget är dock så att den nyliberala offensiven just på EU nivå hotat och börjat tränga tillbaka arbetstagarnas möjligheter till effektivt medbestämmande. Men nu går det för långt.
Vi borde här tillsammans åtminstone ta i tu med att vända på denna process nuvarande negativa dynamik och därtill är betänkandet från Menrad ett allra första steg. Men när den omvända dynamiken väl är igång finns det ingen anledning att stoppa upp den där den bromsades upp i den sista strukturfasen av våran hittillsvarande nationalhistoria. Vi borde se att vi då verkligen tar ytterligare steg till förmån för en demokratisering av näringslivet. Och när de människor som med sina nyliberala approcher som satt i gång den här dynamiken, sedan beklagar sig, så har de sig själva att skylla.

Antony
Fru ordförande, ärade kollegor, jag skulle först vilja lyckönska föredraganden till det arbete han lagt ned och även be honom förlåta mig när jag säger att vissa delar av hans betänkande förefaller en smula oklara. Kanske har det varit en del problem med översättningen. Kanske är jag inte heller lika hemmastadd med sociala begrepp som han. Likafullt tror jag, om jag får uttrycka mig i språkvetenskapliga termer, att vissa ord som används har ett betydelseomfång lika stort som deras betydelseinnehåll är oklart. Bortsett från den anmärkningen vore det lämpligt att klart definiera vad den föredragande avser med termen " arbetstagarinflytande" . Jag misstänker att uttrycket inte står för samma sak i Frankrike och Tyskland.
Låt oss så ta upp en central fråga. Föredraganden tillskriver fackföreningarna en framträdande roll i företagslivet. Som ni vet är fackföreningshistorien till stora delar historien om kampen mellan två inriktningar som influerats av två olika doktriner. Å ena sidan doktrinen om en enad facklig organisation, en doktrin som har dominerat i alla socialistiska system - kommunistiska, lika väl som fascistiska och nazistiska - och å andra sidan doktrinen om facklig pluralism, som låter löntagarna bilda de fackföreningar de vill och ansluta sig till den organisation de önskar.
I mitt land, Frankrike, gör systemets inbyggda dubbelmoral allt för att upprätthålla illusionen om facklig pluralism medan det i praktiken bara skyddar de etablerade organisationernas intressen och privilegier, som dessa försvarar med näbbar och klor. Situationen påminner lite om den i Europaparlamentet, som ju i realiteten har ett enpartisystem, fast med dubbla etiketter och två inbördes motstridiga ekonomiska doktriner som endast marginellt skiljer sig åt.
I Frankrike förbjuder följaktligen en lag om " facklig representativitet" löntagarna att fritt kandidera i första omgången av arbetslivets val av personalrepresentanter och val till företagsnämnder, och bara om ingen anmält sig i första omgången kan löntagarna rösta eller kandidera för en valfri, icke erkänd organisation.
Lägg märke till att den patriotiska inställningen under ockupationsåren i mitt land fortfarande finns med bland kriterierna på representativitet. Det är svårt att förstå hur organisationer vars grundare fortfarande inte gått i pension skulle kunna uppfylla detta kriterium. Och då nämner jag inte ens att de kommunistiska ledare som med järnhand styrde det franska frackförbundet CGT, med stöd av de nionde och trettonde direktiven av de 21 som ställdes som villkor från Moskva, stödde Hitlers pakt med Stalin och till och med som förrädaren Thorez deserterade från den franska armén för att slippa drabba samman med den tyska armén.
Men i det krig utan ära, skrupler eller trohet som idag i mitt land förs mot den nationella rörelsen och de patriotiska krafter som slåss för oberoende, självständighet och fosterlandets fri- och rättigheter, vill man förbjuda de nya fackliga organisationer som väljs av de arbetstagare som förlorat förtroendet för den gamla fackliga oligarkin och dess kommunistmarionetter, som saknar förmågan att formulera mål i fråga om sysselsättning, i första hand för de inhemska, säkerhet, men också lönesjälvstyre och upprättande av moderna och anpassade sociala trygghetssystem som administreras och kontrolleras mer effektivt.

Weiler
Herr ordförande, kära kollegor! Det europeiska aktiebolaget kan möjligen vara behjälpligt och användbart när det gäller genomförandet av den gemensamma marknaden, när man lägger märke till den ständigt ökande ekonomiska sammanslagningen av europeiska företag.
Utskottet för social- och sysselsättningsfrågor har arbetat intensivt med kommissionens förslag, också genom att höra experter på området. Jag vill uttryckligen tacka den föredragande för att han inte givit efter för trycket av ett överilat godkännande utan i stället motsatt sig det. Ty man måste verkligen fråga sig; vilka konsekvenser har stadgarna för ett litet europeiskt aktiebolag för arbetsförhållandena mellan ägare, mellan aktieägarna, företagsledning, arbetarna, ombudsmännen och fackförbunden? Naturligtvis skulle man kunnat visat lite mer mod, framför allt då vi inte står under någon tidspress. Mod för ökat medbestämmande och inte mot en reducerad medverkan. Visionen om en demokratisk ekonomi, som redan nämnts, vore just nu i en tid av ekonomisk omdaning extra viktig med tanke på arbetstagarnas rädsla för en ökad globalisering. Dessutom vore det en viktig signal till arbetstagarna att i Europa är det inte bara shareholder value som räknas.
Herr Menrad, som ni förstår kan jag inte låta bli att nämna några motsägelser. I punkt 9 har ni mycket beundransvärt krävt att man inte flyr undan medinflytandet. Men - och det måste jag nämna som tysk - den tyska regeringens godkände förra året inbar två avgörande försämringar för arbetstagarnas rättigheter. Till exempel lagen om mindre aktiebolag som handlar om medbestämmanderätten i företag med mindre än 500 anställda. Därför ser jag på punkt 14 i ert betänkande med en viss skepsis eftersom ni där gör vissa bestämda överväganden kring detta ämne.
Vi vet att det är i dessa, de små och medelstora företagen, som de flesta arbetstagare i Europa arbetar och jag tycker därför att just de är berättigade till ett speciellt skydd. Dessutom har Tyskland som bekant försämrat rättigheterna till företagsråd i riktigt små företag, alltså de med mindre än tio anställda.
I grunden välkomnar vi den studie som ni nämnt och begärt. Vi förväntar oss emellertid att resultaten inte bara läggs fram till företrädarna för den sociala dialogen utan också för ledamöterna i Europaparlamentet. Jag menar, vi bör alla intensivt och förutsättningslöst diskutera hur vi föreställer oss att ett framtida europeiskt direktiv för hur aktieföretag skall se ut och vilken status det skall ha.
Jag yrkar därför på att de nationella traditionerna säkras, men samtidigt på att demokrati i arbetslivet vidareutvecklas och utvidgas på europeisk nivå. På tröskeln till det nya århundradet är vi emellertid långt från detta mål.

Schiedermeier
Herr ordförande! Ärade herr kommissionsledamot, kära kollegor! Först vill jag tacka den föredragande kollegan herr Menrad så hjärtligt. Han har med hjälp av sin långa erfarenhet utarbetat detta betänkande med stort sakkunnande, omdöme och exakthet.
Tillåt mig också tacka kommissionen för det förarbete man lagt ner, även om meddelandet kring information till och samråd med arbetstagarnas inte är den bästa läsning man kan tänka sig, men det är inte kommissionens fel. Frånsett de olika direktiven kring massuppsägningar, strukturförändringar av företag och den europeiska företagsnämnden som enstaka framgångar, har de andra förslagen fastnat i rådet. Detta gäller framför allt modellen för medbestämmande. Rådet har inte precis utmärkt sig som beslutsvilliga i detta och det är på tiden att detta blir känt, att befolkningen, medborgarna, får klart för sig var det bromsas i den Europeiska Unionen: inte i Europaparlamentet, inte i komissionen utan i rådet.
Kommissionens fyra grundsatser för hur denna fråga skall lösas är bra, nämligen: Förenkling, sammanhållning, pragmatiskt och välbalanserat förfarande samt allmängiltighet. Om de tre förslagen till lösning - bibehållande av status quo, global ansats, förslag till en stadga för de europeiska bolagen kommer leda till någon nytta, är, herr kommissionsledamot, något som jag betvivlar. Jag befarar också, herr kommissionsledamot, att vi behöver mer tid innan vi når en lösning på denna fråga, innan alla ställningstaganden som behövs är gjorda, innan kommissionen kan lägga en slutlig proposition.
Hörandet av experter i denna fråga i sociala utskottet gav en försmak på de svårigheter som är att vänta när problemet med information till och samråd med arbetstagarna skall lösas. Kommissionens expertis består dessvärre av - herr kommissionsledamot jag har redan sagt detta en gång - teoretiker och inte av tillräckligt många praktiker. Vidare förefaller mig de tidsfrister man satt för expertgrupperna kring detta komplicerade ämne som mycket korta. Här är jag av samma uppfattning som kollegan Menrad.
Jag stödjer fullständigt innehållet i de slutsatser den föredraganden dragit. Jag skulle emellertid vilja uppmärksamma en mening där han skriver: Helst är variant 3a i kombination med alternativ 2 en tänkbar ansats. Detta får det inte leda till att möjligheterna för medinflytande i näringslivet ersätts av enkla rättigheter till information och samråd såsom EBR-direktivet eller ett ännu inte färdigt gemenskapsinstrument för reglering av information och samråd på nationell nivå.

Lindqvist
Herr ordförande! Ett socialt fungerande arbetsliv med goda relationer mellan ägare och arbetsgivare å ena sidan och anställda och fackföreningar å andra sidan är en tillgång för alla. Kommissionen föreslår tre olika alternativ på EU-nivå: att behålla dagens situation, att upprätta ett ramverk eller att gå direkt in med förslag om en stadga för europeiska bolag.
Utskottet stöder utarbetandet av ett ramverk, vilket förefaller vara en klok och realistisk åtgärd, liksom förslaget att lägga fram ett direktiv om minimistandarder för information till och samråd med arbetstagare. I detta sammanhang är det emellertid mycket viktigt att det verkligen blir fråga om minimiregler och inte harmonisering av lagstiftning. Varje medlemsland måste kunna både bibehålla och utforma sina egna regler som går längre än ramverk och minimikrav.
Variationerna mellan medlemsländerna är också stora. I Sverige finns redan ett väl utarbetat system med medinflytande genom kollektivavtal som visat sig fungera bra. I första hand bör frågor av detta slag lösas och handhas av arbetsmarknaden och dess parter. Alla lagförslag och direktiv bör därför utformas i nära samarbete även mellan arbetsmarknadens parter. Detta förslag, herr ordförande, får ses som ett första steg mot ett mer långtgående arbetstagarinflytande också på EU-nivå.

González Álvarez
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, jag är nog tvungen att ta upp paradoxen att för att kunna diskutera deltagande, samråd och information med arbetstagarna har man inte samrått med arbetsmarknadens parter. För mig är det en paradox.
För det andra vill jag nämna blockeringen i rådet - jag tror att kommissionen med sitt meddelande vill få slut på blockeringen - av bolagsordningar och stadgar för föreningar, kooperativa föreningar och ömsesidig försäkringsverksamhet när det gäller information till, samråd med och deltagande av arbetstagare. Vi anser att två frågor bör tas upp angående blockeringen. Den ena har vi redan diskuterat här vid flera tillfällen. Den gäller behovet av ett beslutsförfarande med kvalificerad majoritet i stället för enighet, framför allt när det gäller sociala frågor som vi, åtminstone i vår grupp, är mycket bekymrade inför. Den andra gäller den lätthet med vilken rådet fattar ekonomiska beslut som rör byggandet av Europa - dvs. den senaste stabilitetspakten - och de svårigheter som rådet har att fatta beslut angående rättigheter för arbetstagare och medborgare i allmänhet.
Vi tror att kommissionens tre förslag inte kan accepteras i sin helhet om inga ändringar görs. Redan nu håller vi med föredraganden att det måste finnas en expertgrupp som består av fackföreningar, små och medelstora företag, forskare, parlamentet och kommissionen. Gruppen skall ge oss en klar bild och ett tydligt förslag till ett direktiv som en gång för alla garanterar samråd med, information till och deltagande av arbetstagare. Vi understryker återigen att det Europa som vi vill ha inte kommer att bli verklighet utan medborgarnas och arbetstagarnas deltagande.

Skinner
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera Menrad till hans utsökta betänkande. Det känns fantastiskt att kunna sympatisera med en konservativ tysk, även om jag inte kan sympatisera med mina brittiska konservativa kollegor. Det är trevligt att se en person som honom engagerad inom det sociala området, så att verkliga framsteg kan göras här i parlamentet. Tyvärr ser vi inga sådana framsteg i ministerrådet, och jag vet mycket väl varför så är fallet.
För det första så är det bara rätt och viktigt, när man har en stadga för ett europeiskt bolag, att man också har ett aktivt främjande av de samrådande medbestämmandeprocesserna i bolaget ifråga för de arbetstagarna. Det är också rätt att detta betänkande påvisar det faktum att vi måste driva dessa framsteg såväl positivt som enträget. Direktivet om europeiska företagsråd är när allt kommer omkring alltför begränsande för att framsteg skall kunna göras.
Till Van Lancker måste jag säga att den sociala debatten i Förenade kungariket inte är helt avsomnad. Jag var redaktör för en stridsskrift på 80-talet som talade om de paneuropeiska avtal som hittades på mot demokratiska medbestämmanderelationer i företag. Det gladde mig därför mycket på den tiden att företag i Förenade kungariket intagit en mycket positiv ledning i det avseendet. Tyvärr kontrolleras emellertid Förenade kungariket, som ni vet, av vad vi skulle kunna kalla de politiskt icke-döda. Jag hoppas att vi en dag kommer att klara oss utan dem. Men vi måste komma ihåg att i Förenade kungariket har folk förlorat sina jobb och sina hem, och att de inte har råd att förlora sitt hopp i detta avseende, och jag vet att ni håller med mig när vi försöker göra något åt det.
Detta betänkande visar tydligt att konflikter kan undvikas i företagen. Om det finns något som kan uppvisa bevis för detta och dess relevans för vårt samhälle, och sannerligen världen i dess helhet, så måste vi gå till Seoul i Korea för att se hur fackföreningsrätter berövas arbetarna, med det förfärliga våld vi kan se på gatorna där. Det är helt uppenbart att detta i viss mån visar vad vi kan göra.
Det är lätt att betyga just detta betänkande sin aktning eftersom det också beaktar de olika typerna av ekonomiska enheter - de ömsesidiga bolagen, kooperativen, de små och medelstora företagen - och allt detta är viktigt om vi skall få de framgångar vi vet är relevanta för detta betänkandes framgång.
Avslutningsvis vill jag därför bara framföra hur tacksam jag är gentemot vår kollega Menrad för allt arbete han lagt ner på detta, och jag hoppas vi kan lotsa detta genom kommissionen och rådet så snabbt som möjligt så att det blir till lagstiftning.

Alavanos
Herr ordförande, jag kommer från ett land, Grekland, som varken har traditioner eller har gjort stora erövringar inom området för information till, samråd med och deltagande av arbetstagarna, och p.g.a. detta, om ni så vill, utifrån en annan synpunkt, följer vi med särskilt intresse utvecklingen inom de europeiska ramarna. Förvisso måste vi här uttrycka en tredubbel oro, som jag tror kan bekräftas av kollegorna som har talat.
Det första bekymret är, olyckligtvis, att det finns denna variabla hastighet inom Europeiska unionen. En växel för penningfrågorna, och en för frågor som tar upp arbetstagarnas rättigheter, och p.g.a. detta har vi under årtionden haft denna stagnation angående frågorna som gäller information, deltagande och samråd.
Det andra bekymret är den sannolika faran som ligger i att istället för att ge de länder som inte har gjort dessa erövringar en möjlighet att ta steget framåt, så tvingar vi dem bakåt, neråt, bort från de erövringar som existerar i andra länder inom Europeiska unionen.
Det tredje bekymret är att vi riskerar att få en sådan labyrintartad, desintegrerad och teknisk lagstiftning, att vi slutligen i hög grad kommer att hålla arbetstagarna utanför. Och jag är rädd för att detta bekräftas av existensen av en mångfald förordningar och av det faktum att alla dessa diskussioner i hög grad kommer att äga rum utanför och långt bort ifrån möjligheterna till en uppföljning från fackföreningsrörelsens sida.
Inom dessa ramar vill jag säga att även jag tycker att Menrad har gjort ett mycket anmärkningsvärt arbete och att förslagen om en stadga för europeiska bolag, en expertgrupp, ett direktiv som skulle innehålla element som flexibilitet och en gemensam nämnare på hög nivå, är mycket viktiga.

Ettl
Herr ordförande! Det föreliggande betänkandet understryker nödvändigheten av att driva på frågan om utarbetandet av en medbestämmandemodell, en deltagandemodell i frågan om information till och samråd med arbetstagarna. Vad det gäller de bestående mycket olika europeiska systemen kommer därvid naturligtvis en viss rörlighet, pragmatiska förhandlingslösningar och införandet av nödvändiga miniminormer att spela en väsentlig roll. Vid en tidpunkt då öppnandet av marknaden och globalisering skapar nya förutsättningar, som tynger ner arbetstagarna allt mer, är uthärdliga regleringar nödvändigare än aldrig förr. Inventering av nutidens världsekonomins visar skoningslöst upp hur kapitalet rör sig och koncentreras, hur det flyr, vad det utnyttjar och vem som blir spelboll för denna nya rörlighet.
Det största problemet därvid är att vid dessa internationella processer, hos dessa internationella processmekanismer grundläggande mänskliga rättigheter och fackföreningsrätter kringgås och skadas. Man måste i det här sammanhanget tänka längre än Europa. Man måste göra det för att kunna se klarare. Jag är medveten om att man inte kan reglera allt och att man inte bör reglera allt. Men ett konfliktfritt umgänge med varandra kräver, när vi har att göra med existentiella och substantiella frågor för enskilda arbetstagare, demokratiska medbestämmande- och deltagandemodeller, för det är till syvende och sist från det som mångfalden i samhället och uppbygget av vårt demokratiska system beror.
Avsaknaden av en europeisk företagsförfattning, som exempelvis innebär en starkare delaktighet av arbetstagarna, betyder ett slöseri med resurser på båda sidor och leder naturligtvis också till betydande kostnader. Det är viktigt att alltid påminna om det. Just i det här sammanhanget är det än en gång nödvändigt att nämna att en avsaknad av stadgan för europeiska aktiesällskap också måste betraktas som en försummelse. Eftersom en sådan stadga, enligt min åsikt, skulle kunna ge entydiga impulser för investering och därmed sysselsättning.
Kommissionens expertgrupp, som skall utarbeta rekommendationer för modeller för delaktighet till april, får inte bli bara en diskussionsplattform, utan måste också ge nödvändiga impulser till handling. Därvid är det viktigt att den träffade europeiska lösningen inte ger några undanflyktsmöjligheter för företagare från länder med strängare bestämmelser. I så fall måste vi prata mer om avregleringar neråt, och det kan ju inte vara principen för vårt handlande.
Sammanfattningsvis: Menrads betänkande har gångbara förslag på vilket sätt man skulle kunna nå målet för medbestämmande och han visar också på riskerna med passivitet i denna fråga. Att inte ha något medbestämmande är den dyrbaraste felinvestering som näringslivet kan göra. Det bör vi tänka på.

Flynn
Herr ordförande! Jag vill tacka er och era kollegor i Europaparlamentet för det utsökta sätt ni handlagt kommissionens meddelande av den 14 november om information till och samråd med arbetstagare på. Jag tycker att det resolutionsförslag vi diskuterar, och som ni skall rösta om, liksom också dess förklarande redogörelse, mycket tydligt åskådliggör all den omsorg ni lagt vid detta mycket viktiga ärende.
Det gäller i synnerhet Menrad, som kommit med ett verkligt avgörande bidrag till att lösa några av de tidigare dossiéerna, såsom europeiska företagsråd. Det vill vi alla uttrycka vår erkänsla för. Jag tackar er särskilt för de stora ansträngningar ni än en gång gör med detta utsökta initiativbetänkande, i ett försök att hjälpa de europeiska institutionerna inom detta viktiga område.
Som Menrad understryker i sitt betänkande så handlar kommissionens meddelande om två huvudfrågor. Den första är behovet av ett ramverk på gemenskapsnivån för information och konsultationer i nationella företag. Den andra rör försöket att bryta dödläget med avseende på en stadga för europeiska bolag och ett antal andra sammanhängande förslag, som alla är olösta och viktiga för fullbordandet av den inre marknaden.
Vad den första frågan beträffar så välkomnar jag i hög grad det positiva synsätt ni intog. I ljuset av de konsultationer som följt på kommissionens meddelande kommer jag att för kommissionen under de närmaste månaderna lägga fram ett förslag för att initiera proceduren för konsultation av arbetsmarknadens parter på den europeiska nivån. Jag hoppas verkligen att arbetsmarknadens parter kommer att vara villiga och förmögna att identifiera reglernas innehåll, vilka bör gälla här, och nå enighet om hur dessa regler skall tillämpas.
Den andra frågan som togs upp i meddelandet är mycket komplicerad, vilket framgår av det faktum att kommissionen söker bryta ett dödläge som förelegat i mer än trekvarts århundrade. Detta dödläge berövar europeisk industri ett mycket värdefullt instrument - en stadga för europeiska bolag - som skulle vara till mycket stor nytta för att hjälpa industrin att anpassa sig till förhållandena på den nya inre marknaden och att bli mer konkurrenskraftiga runt om i världen.
Den förestående tredje fasen av den ekonomiska och monetära unionen förstärker nu det överhängande behovet att göra detta instrument tillgängligt. Europeiska rådet är väl medvetet om behovet av att göra framsteg inom detta område och har faktiskt bekräftat sina avsikter att göra just det så sent som i juni, vid dess toppmöte i Florens. Om Menrads betänkande, vilket jag hoppas, antas av Europaparlamentet, så kommer ni att lämna ett avgörande bidrag till identifieringen av de konstruktiva lösningar som behövs, och jag välkomnar i hög grad det faktum att ni är överens med kommissionen rörande den grundläggande förutsättning för framsteg som måste föreligga i detta fall, och det är behovet av att komma fram till en lämplig uppsättning regler som är tillämpliga för det europeiska företaget, som bibehåller nationella system samtidigt som det undviker att införa främmande modeller för medbestämmande i enskilda medlemsstater.
Jag gläder mig åt att idag kunna säga att detta utgör en gemensam plattform, men ni har inte begränsat er till att konstatera denna grundläggande ståndpunkt. Menrads dokument för långt längre än så och analyserar på djupet ett antal olika sätt som detta synsätt kan tillämpas på. Ni har presenterat många innovativa tankar, som kommer att vara till stor nytta för oss när vi söker hitta en väg ut ur de föreliggande problemen. Många svårigheter återstår att övervinna, vilket framgått av många av inläggen i debatten.
Som ni vet har kommissionen nyligen tillsatt en grupp experter på hög nivå under ordförandeskap av Davignon. Denna expertgrupp utgör en ytterligare möjlighet till begrundande och kommer att utgöra en ytterligare källa till idéer inom detta område. Jag har förstått att en delegation från Europaparlamentet, innefattande Menrad, kommer att träffa ledamöterna av denna grupp inom en mycket nära framtid. Jag uppmanar er att ta upp era uppfattningar, som framkommer i betänkandet, med expertgruppen. Jag är säker på att det kommer att vara till stor nytta och bidra på ett viktigt sätt till deras arbete.
På basis av alla de bidrag kommissionen fått in till följd av sitt meddelande, liksom också rapporten från expertgruppen, ser jag fram emot att få återkomma till er för kommissionens och de andra gemenskapsinstitutionernas räkning. Mitt syfte är att komma med konkreta lösningar som kan få det stöd som erfordras för att slutföra denna långvariga debatt.
Oddy uttryckte det mycket väl när hon sade att Europa behöver det europeiska företaget. Det är en mycket viktig fråga för fullkomnandet av den inre marknaden. Jag håller med. Pronk redovisade mycket tydligt att många olika system används runt om i gemenskapen, och det kommer inte att bli lätt att sammanföra dem alla. Jag vill gärna se fram emot ett system som är såväl till nytta som flexibelt för alla dem som vill använda det, så att det kan vinna förtroende hos såväl näringsliv som handel och dessutom respektera behovet av lämpligt engagemang från arbetarnas sida.
Det europeiska företaget har alltid varit nödvändigt för den inre marknaden. I och med EMU: s och den gemensamma valutans inträde så kommer det inte bara att bli nödvändigt utan oumbärligt. Till Van Lancker och Gonzales Alvarez vill jag om konsultation säga att det tycktes mig såsom mycket lämpligare att redovisa våra uppfattningar direkt, i stället för att konsultera olika personer i förväg innan dokumentet lades fram. Omfattande samråd kommer att ske till följd av vad vi alla nu har gjort.
Slutligen - vi har försökt uppnå detta i tjugosex år. Frågan togs upp för första gången 1970, men jag vill påminna kammaren om att redan innan dess så talade Robert Schuman om det övervägande behovet för marknadens upprättande av att ett sådant instrument var för handen. Efter alla dessa år har vi nu kommit fram till en möjlighet till en lösning, som undgått unionen under så många år. Andra frågor har förelagts och fått hjälp av kammaren, i synnerhet europeiska företagsråd, så vi kan nu se fram emot en lösning också här. Efter alla dessa år är jag fortsatt optimistisk.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Skydd av gemenskapens skogar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0417/96) av K. Collins för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om
förslag till rådets förordning om ändring av:
I.förordning (EEG) nr 3528/86 om skydd av gemenskapens skogar mot luftföroreningar (KOM(96)0341) - C40476/96-96/0185 (CNS)); II.förordning (EEG) nr 2158/92 om skydd av gemenskapens skogar mot bränder (KOM(96)0341 - C4-0477/96-96/0186 (CNS)).
Collins, Kenneth
Herr ordförande! Jag litade på att kommissionären skulle göra ett långt inlägg. Vanligtvis kan man lita på detta, men just den gången då jag ville att han skulle göra ett långt inlägg så höll han det kort. Det är förfärligt! Jag skall sända er ett meddelande fortsättningsvis: " Ingen fara, håll ett långt anförande" , skall jag säga. Jag ber om ursäkt för min frånvaro, men utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd höll på att ombildas. När det nu är ombildat så kan jag berätta om detta betänkande.
Det är i själva verket mycket okontroversiellt. Utskottet har granskat kommissionens två förslag: ett om skyddet av skogar mot atmosfäriska föroreningar och det andra om skogsbränder. Vi har tittat på dessa och vi anser dem vara berömvärda. De bidrar till hållbart skogsbruk. De bygger på förefintliga program och uppdaterar dem helt enkelt. De förlänger livslängden hos dessa program och de gör de erforderliga budgetmässiga förändringarna.
Vi hade ett problem med kommissionen och det gällde det sätt på vilket den presenterade de budgetmässiga föreskrifterna. Kommissionen ville ha med de budgetmässiga föreskrifterna i förslagen. Detta står i motsättning till 1995 års interinstitutionella överenskommelser varför budgetutskottet vid granskningen av de två förslagen gjorde en del ändringsförslag. Det är miljöutskottets uppfattning att budgetutskottets ändringsförslag bör godtas: de ersätter administrativa utskott med rådgivande utskott, vilket gör hela saken mer öppen och, jag tvekar att säga ärliga, men åtminstone öppna för insyn. Budgetutskottet påpekade också att vi måste ha utvärderingar under perioden av lönsamhet och genomförandeprestanda. Återigen tyckte miljöutskottet att det var ett klokt förslag. Vi är därför beredda att rekommendera antagande av budgetutskottets ändringsförslag. När vi röstade så rekommenderade jag att dessa ändringsförslag skulle tas med, och utskottet följde mitt råd.
Som utskott anser vi att dessa betänkanden kommer att innebära en stor skillnad för Europeiska unionens skogsbrukspolitik, och de kommer att fortsätta att utgöra befintliga, framgångsrika program. De har stöd tvärs över parti- och utskottsgränserna. Därför behöver inte jag, liksom inte heller kommissionären före mig, komma med ett mycket långt inlägg. Jag kan sluta här, eftersom ingen sänt mig något meddelande att tala längre! Jag rekommenderar parlamentet att anta dessa betänkanden.

Santini
Herr ordförande! Det är riktigt att vi står inför ett av de förslag som vi inte kan annat än godkänna, även på grund av att det innehåller principer som lanserades redan 1986 och som sedan föreslogs på nytt 1992, och vars giltighet vi nu skall förlänga för ytterligare fem år.
Det borde vara på sin plats att fråga sig, med tanke på att vi nu begär nya ekonomiska och organisatoriska ansträngningar av Europeiska unionen, vilka resultat vi har uppnått under dessa tio år av experimenterande, erfarenheter och ansträngningar. Vad gäller det första problemet, föroreningarna, så påpekades i en expertrapport att från 1988 och fram till idag har den europeiska skogen drabbats av kontinuerlig och fortskridande utarmning på grund av luftföroreningar. Avlövning, färgförluster, utrotning av vissa av de känsligare arterna gör att vi måste fördjupa våra ansträngningar vad gäller vetenskaplig forskning, framför allt inom området observationer och katalogisering som, efter tio år, borde ha kommit fram till vilka parametrar som skall tillämpas.
Skyddet mot skogsbränder är av annat slag och även en mer komplicerad fråga. Studien bekräftar att nära hälften av den europeiska skogen riskerar att drabbas av bränder: 400 000 ha har officiellt angivits mellan 1985 och 1995, men det är möjligt att det rör sig om betydligt större arealer. Orsakerna till bränderna kan alltid hänföras till människan på ett eller annat sätt. Först och främst gäller det den oaktsamhet som visas av dem som vistas i skogen för arbete, jakt eller av rekreationsskäl. För det andra gäller det den bristande omsorg med vilken de omgivande jordbruksmarkerna hanteras, med oavverkade ängar som blir till livsfarliga förråd av lättantändligt hö. Den tredje orsaken - kanske den viktigaste - är kriminalitet. Vid sidan av rena galningar finns det i Europa verkliga kriminella organisationer som startar bränder för att sedan dra nytta av de möjligheter till bidrag som finns för släckning och återplantering.
I överensstämmelse med principen om subsidiaritet anser jag därför, herr ordförande och herr kommissionsledamot, att man bör inleda studier och undersökningar just inom detta område, innan olika projekt godkänns. Sanktionera med andra ord sådana initiativ som kan leda till verkligt målinriktade projekt. Det finns, slutligen, inte särskilt mycket pengar; 40 miljoner ecu för kampen mot föroreningar och 70 miljoner ecu för kampen mot skogsbränder. Det är inte mycket om vi vill föra en mer långsiktig politik.

González Álvarez
Herr ordförande, i Thomasbetänkandet som diskuterades i eftermiddags sades att skogsarealen hade minskat med 3, 8 % i förhållande till förra året. Det betyder att om 27 % av träden i Europa har problem har andelen ökat med 3, 8 % i år. Som ordföranden för utskottet för miljö säger är det därför viktigt att anta förordningar och anslå de medel som behövs för bidra till att genomföra förordningarna. I utskottet för miljö har det inte funnits några större problem vid godkännandet av betänkandet om förordningar och medel, vilket utskottets ordförande redan har nämnt. Enligt vad som sades under eftermiddagens debatt måste man dock påvisa de viktiga skillnader som finns mellan de olika länderna när en gemenskapspolitik för skydd av skogssektorn genomförs, vilket utskottet för miljö har försökt göra vid olika tillfällen.
Det är sant att det finns svårigheter eftersom det finns olika skogar och olika tillvägagångssätt i de olika länderna, men om Europeiska unionen vill uppfylla de olika konventioner som unionen har undertecknat - dvs. Riokonferensen, Helsingforskonferensen och femte handlingsprogrammet för miljön - måste man inte bara ta hänsyn till genomförandet av förordningarna, utan också se till att en gemensam politik för skydd av våra skogar uppnås. Detta bör ske efter en debatt mellan de olika länderna och inom Europeiska unionen. Om inte detta uppnås kan inte " Habitat" -direktivet genomföras på det sätt som avsetts före år 2000.

Blokland
Ordförande! Luftföroreningar bryr sig inte särskilt mycket om nationsgränser, det är tydligt. Problemen med de skandinaviska skogarna är ett mycket tydligt exempel på det. Därför tror jag att en europeisk medfinansiering av undersökningen om skogarnas kvalitet är en bra sak. Förordningen som vi nu pratar om har varit i kraft i några år och resultaten av undersökningen börjar så sakteliga bli tydliga.
Jag har bläddrat lite i de resultat som publicerades i syntesrapporten 1996.
En av de saker som slog mig var att det av de uppgifter som lämnas framgår att det i större utsträckning är torkan, mer än luftföroreningarna, som skadar skogarna. Och då handlar det om en viss region, nämligen den runt Medelhavet.
Det är ett anmärkningsvärt resultat. Det behöver för övrigt inte betyda att luftföroreningarna inte spelar någon roll. Hos en fjärdedel av träden konstaterades en avsevärd förlust av blad eller barr.
Undersökningen har alltså redan gett en del resultat och en förlängning av undersökningen är nyttig. Redan nu går den största delen av pengarna till modell- och demonstrationsprojekt, och inte längre till bevakning via det systematiska nätet.
Jag kan föreställa mig den förskjutningen väl, ändå tror jag att vi i slutet av den nya femårsperioden måste se efter om inte det europeiska stödet kan trappas ner. I beviljandet av stöd lurar alltid faran att det varje gång i tysthet förlängs, fastän vi måste undra om inte målet med undersökningen uppnåtts.
Det ser ut som att undersökningen om fem år skall ha gett tillräckliga uppgifter för att slutsatser skall kunna dras. Jag skulle då tycka att det är logiskt att på grundval av undersökningsresultaten skjuta över resurserna till ett direkt skydd av skogarna. Det vill säga: bekämpande av luftföroreningarna och konsekvenserna av dessa på marken och bekämpande av torkan.
Naturligtvis måste vi bedöma den saken när den tiden kommer, men vad som bekymrar mig är att det vid den här sortens projekt alltför ofta förekommer att man ständigt kommer på nya mål med undersökningen för att resurserna ändå fortsätter att komma.
Det gäller enligt min mening i ännu högre grad förordningen om skogsbränder.
Till sist, ordförande, vad beträffar ändringsförslagen: de flesta av dem kan jag ge mitt stöd.

Valverde López
Herr ordförande, först och främst skulle jag vilja meddela att min grupp, Europeiska folkpartiets grupp, stödjer kommissionens förslag att förlänga de två programmen om skogsskydd i dubbel bemärkelse - förebyggande åtgärder för luftföroreningar och brandskydd.
I stort sett delar vi uppfattningen att programmen har varit verkningsfulla och att de fortfarande behövs för gemenskapens samordning och utvärdering av dessa allmänna företeelser. Vi vill ändå ställa några frågor till kommissionen och lämna några förslag som kan vara användbara.
Programmet för skydd mot luftföroreningar anses ofta ha varit positivt, både när det gäller att inrätta ett nätverk för allmän övervakning av skogarna - som idag finns inom hela Europeiska unionen och som enligt kommissionen redan är effektivt - och ett nätverk för intensiv övervakning. Kommissionen har också presenterat uppgifter som visar att över 200 pilotprojekt har utvecklats, godkänts och finansierats. Trots detta sägs det nästan ingenting om slutmålet och utvärderingen av de program som har utvecklats under 10 år. Ett av Europeiska kommissionens uppgifter är ändå just att genomföra den slutliga utvärderingen av alla dessa forskningsprogram som skall fastställa om det finns ett samband mellan orsak och verkan eller inte när det gäller luftföroreningar och de skador vi ser på skogarna.
Efter tio års forskning i hela Europa, samarbete med forskare på nationell nivå och med programmen på internationell nivå blir man något fundersam när man ser att det fortfarande inte finns uppgifter från utvärderingar som kan fastställa sambandet och framför allt metoder för behandling av skogarna och marken.
Vi måste be kommissionen att fördjupa utvärderingen och genomföra nya forskningsprojekt om det behövs. Vi kan inte fortsätta att bara se på hur skogarna försämras utan att vi vidtar några åtgärder.
Angående programmet för skydd mot bränder kan sägas att den impuls som det har gett har varit positiv. Det gäller även utvärderingen som har gjorts i alla Europeiska unionens länder, framför allt i de länder som är mest påverkade, t.ex. Spanien, Portugal, Italien och Frankrike samt till viss del även Tyskland. Även här fordras nya satsningar och samarbete mellan medlemsstaterna. Även om vi har sett att den yta som brunnit har minskat, har antalet skogsbränder fördubblats under 1986. Vissa dagar inträffar två skogsbränder i Europa under en minut. Detta borde vara tidningarnas förstasidesnyhet.
Detta är verkligen inte logiskt, det finns inga övernaturliga orsaker. Här finns en tydlig brottslighet och en försumlighet från myndigheternas sida eftersom kompletterande uppgifter visar att 50 % av brandorsakerna fortfarande är okända. Medlemsstaterna måste uppmanas att förstärka övervakningen och framför allt undersökningarna och de vill fortsätta att erhålla gemenskapsstöd.
Medlemsstaterna i söder måste ge de lokala myndigheterna och kommunerna ökat ansvar för skydd av skogen i deras omgivning. Jag tror att detta är ett avgörande instrument för skydd och effektivitet.

Alavanos
Herr ordförande, även jag är överens om att främja denna breddning av programmen angående skyddet av skogarna mot luftföroreningar och skogsbränder. Detta är säkert en positiv aktion från kommissionens sida, och jag är överens med det som föredragande Collins säger.
Helt säkert måste vi här ta hänsyn till att, under dessa år, har följderna av skogskatastroferna, i synnerhet efter skogsbränderna i södern, antagit okontrollerade proportioner och i detta avseende naturligtvis, kan ingen frikänna myndigheterna inom medlemsstaterna från ansvar.
Jag tror emellertid, och detta såg vi också i förmiddags i Thomas betänkande, att Europeiska unionen står långt ifrån det ingripande som den skulle kunna göra, beträffande skyddet, och även förstärkningen av infrastrukturerna, medlemsstaternas samarbete inom tekniska frågor, utbildning av mänsklig potential och ännu en gång, existensen av en " task force" för hela Europeiska unionen som skulle kunna hjälpa till i kampen mot bränderna.
Jag tror inte att ärendet kommer att avslutas här, detta utgör bara ett tillfälle för att påpeka, nu när det fortfarande är vinter och inte sommar, att detta är en öppen fråga och att det behövs en mycket större beredskap gällande ingripande och stöd för aktionen inom Europeiska unionen.

De Brémond d´Ars
Herr ordförande, jag gläder mig åt att betänkandet och debatten om dessa viktiga frågor trots allt blev av, även om det var tal om att de skulle utgå.
De belopp som föreslås för att finansiera dessa fleråriga program är emellertid ytterst blygsamma, det kan man inte komma ifrån. Det är positivt att det belopp som föreslås i fråga om luftföroreningar har höjts jämfört med föregående period, men det är förvånande att motsvarande höjning inte har gjorts när det gäller skydd mot skogsbränder. Antalet skogsbränder i Europa tenderar att öka kraftigt. Detta förhållande i sig motiverar att de blygsamma anslagen höjs med 70 miljoner ecu på fem år, dvs. med 14 miljoner ecu per år, särskilt som detta handlar om att finansiera förebyggande åtgärder.
Även om antalet skogsbränder ökar kan man notera att de väsentligt minskar i omfattning i de områden där förebyggande åtgärder har satts in. Att finansiera förebyggande åtgärder är också att i motsvarande grad minska de betydande kostnaderna för återplantering. Storleksordningen på de besparingar som härigenom görs är betydande. Av den anledningen föreslog jag som talesman för PPE-gruppen ändringsförslag 20, som för övrigt är identisk med Webers ändringsförslag, om att höja detta anslag för bränder från 70 miljoner ecu till 100 miljoner ecu, vilket fortfarande är högst rimligt och på fem år ger en kostnad av 20 miljoner per år.
Å min grupps vägnar ber jag därför föredraganden att acceptera denna ändring. Jag ber parlamentet att anta den och kommissionen att behålla den.

Lulling
Herr ordförande, här i parlamentet har vi idag seriöst diskuterat problemen med våra skogar, som täcker 41, 5 % av medlemsstaternas jordbruksareal och som lyckligtvis till två tredjedelar är privatägda.
Jag talar här för de redan övertygade, när jag upprepar vad som helt riktigt betonades i debatten om Thomasbetänkandet, när det gäller de europeiska skogarnas mångfaldiga roll inom områdena miljö, hälsa, fritid, liksom på det ekonomiska och sociala området.
En god skogsbrukspolitik i Europeiska unionen bör inte glömma bort att verka i subsidiaritetsprincipens anda, vilket innebär så få gemensamma regleringar som möjligt och att man begränsar sig till vad som är nödvändigt.
Att med europeiska medel främja skydd av skogarna mot luftföroreningar som inte vet av några gränser och skydda gemenskapens skogar mot bränder är gemenskapsåtgärder som är värda att förstärkas och förlängas. Därför är det viktigt att tillhandahålla medel för en sådan politik, särskilt när det gäller skydd av skogar mot bränder. Jag uppmanar er alltså att anta min grupps ändringsförslag som lades fram av min kollega de Brémond d´Ars och som syftar till att öka gemenskapens finansieringsram för genomförandet av motsvarande åtgärder från 70 till 100 miljoner ecu.
I mitt eget land och på gemenskapsnivå har jag haft tillfälle att uppskatta den roll vinodlarna och deras branschorganisationer spelar för en välfungerande förvaltning av skogarna och för skogsbrandsförsvaret och jag vill särskilt anhålla om att de aktivt bör deltaga i gemenskapsåtgärderna för att skydda skogarna och hoppas att kommissionen kommer att gå oss till mötes på den punkten.
I egenskap av vice ordförande i den interparlamentariska arbetsgruppen " jakt, fiske och miljö" vill jag också betona den betydelsefulla roll som jägarna och deras organisationer spelar för att skydda skogarna och de vilda djurens boplatser - en roll som alltför ofta underskattats på vissa bänkrader här i parlamentet. Jägarorganisationerna bör också utgöra fullvärdiga samarbetspartner i genomförandet av gemenskapsåtgärderna för att skydda våra skogar. Glöm därför inte bort dem, herr ordförande.

Amadeo
Herr ordförande! Samhället, som är väl medvetet om det absoluta behovet av att vidta strikta åtgärder och att få till stånd effektiva regler mot de atmosfäriska föroreningarna, visar trots detta prov på stora begränsningar och en uppenbar självplågarattityd. Inte ens kommissionen har kunnat vända på utvecklingen och få till stånd en verkligt ansvarsfull hållning vad gäller skyddet av miljön och medborgarnas hälsa, och visar sina begränsningar när den inte lyckas föreslå ett tillräckligt finansiellt stöd. Avsättningarna är faktiskt fullständigt otillräckligt om man ser de i relation till skyddet skogarna och förhindrandet av skogsbränder, som spelar en stor roll vid skogsförstöringen.
De skador som skogarna kan uppvisa kommer till största delen från de luftföroreningar som skapas av de stora industrikomplexen, från de ändrade meteorologiska förhållanden som beror på störningar i ekosystemen och som får förödande konsekvenser eftersom de leder till degenerationseffekter som avlövning och färgförluster, samt från skogsbränderna, både de som beror på naturliga orsaker och sådana som beror på människans dårskap.
Gemenskapen bör därför i första hand försöka harmonisera de olika medlemsstaternas ansträngningar när det gäller att förebygga problemet, vilket rör framför allt staterna i Europeiska unionens södra delar, där bränder har lett till att över 500 000 hektar skog har förstörts. Om vi sedan ser till hur mycket pengar som avsatts till de två programmen tills skydd av skogarna under de första fem åren och om vi tänker på att de tillgängliga resurserna är praktiskt taget uttömda, så inser vi tydligt att finansieringen är otillräcklig.
Vi uppmanar därför, å ena sidan, kommissionen att ange vilka områden som är speciellt utsatta för att kunna koncentrera gemenskapens ansträngningar och, å andra sidan, medlemsstaterna att presentera planer för hur skogarna skall skyddas mot bränder som inte utformas som generella planer, dvs. inte så detaljerade, utan som är preciserade och konkreta.
Vi är att absolut övertygade om att det är viktigt att skapa ett system för övervakning och information inom gemenskapens ram, och vi stöder miljöutskottet när det kräver att man ersätter den kommitté som först föreslogs med konsultativa kommittéer som, om inte annat, kan begränsa rådets inflytande och förstärka Europaparlamentets roll.

Flynn
För det första skulle jag vilja överbringa kommissionens tack till er, föredragande Collins, och till ledamöterna av ert utskott för kvaliteten på deras arbete. Jag vill också betona betydelsen av analysen i betänkandena från budget- och jordbruksutskotten, och även dessas respektive föredragande. De har alla intagit en mycket positiv inställning till skyddet av unionens skogsresurser och till fortsättandet av gemenskapens åtgärder inom denna sektor. Det framgår mycket klart av både Thomasbetänkandet här denna förmiddag, och denna eftermiddag, att skyddet och underhållet av skogarna utgör en ytterst viktig fråga. Det debatteras i stor utsträckning runt om i världen, i synnerhet mot bakgrund av den betydande roll skogarna spelar i kampen mot öknarnas utbredning, klimatförändringar och bibehållandet av den biologiska mångfalden.
Genom att skriva under Riodeklarationen åtog sig unionen formellt att medverka till vård, utveckling och varaktig skötsel av skogar, vare sig de ligger på vårt territorium eller någon annanstans. Kommissionen för varaktig utveckling, med dess regeringspanel om skogar, och ministerkonferensen i Helsingfors om skyddet av Europas skogar, utgör resultat av det åtagandet.
De två skogsskyddsåtgärder Collins nämner, som vi nu föreslår en utvidgning av, utgör nyckelelementen i vården av Europas skogar. Deras betydelse understryks av det faktum att ungefär en fjärdedel av våra skogar uppvisar nedsatt livskraft och att en halv miljon hektar ödeläggs av brand varje enskilt år.
Till Valverde López vill jag säga att vissa framsteg gjorts fram tills nu, om man ser till den statistiska uppgiften att det på tio år endast förekommit tio dagar utan en skogsbrand, men där 95 % av alla skogsbränder har börjat bekämpas och bringats under kontroll inom tio minuter från det att de har börjat. Där har man kommit långt. Vi skall var medvetna om det.
Ni har alla uttryckt ert breda stöd för utvidgandet och stärkandet av dessa två viktiga åtgärder. Det vill jag tacka er för. Jag förstår dessutom att ni kommit med ett antal ändringsförslag. Flera av dessa är gemensamma för bägge förordningarna.
Vad den rättsliga grunden beträffar - ändringsförslag 9 och 1 - så kan jag förstå er angelägenhet om att de två åtgärderna bör ha skilda rättsliga grunder, vilket var fallet tidigare. Men trots det anser kommissionen artikel 43 vara lämplig och tillräcklig, och är inte benägen att ändra den rättsliga grunden vid detta tillfälle.
Ni har också med rätta noterat att det föreligger en ny formel för beräkning av de belopp som måste anges i de två nya förslagen till föreskrifter, det gäller ändringsförslagen 2, 3, 4, 7, 10, 12, 13 och 16. Det är detta, i synnerhet, som Collins avsåg. Vi hade av misstag underlåtit att beakta den ändringen. Detta förbiseende påpekades också av rådets arbetsgrupper. Ordalydelserna i de två föreskrifterna har ändrats behörigen mot bakgrund av den precisa ordalydelsen i den interinstitutionella överenskommelsen av år 1995 mellan parlamentet, rådet och kommissionen, som föredraganden åberopar.
De ändringsförslag ni begärt i utskottsförfarandet - ändringsförslagen 5, 6, 14 och 15 - rör huvudsakligen publicerandet av diskussioner i utskott. Som ni vet har denna fråga sedan dess lösts genom en överenskommelse mellan parlamentet och kommissionen, och omformulering av rättstexterna erfordras inte längre.
Därefter begär ni att den ständiga skogskommittén skall ändras till en rådgivande kommitté. Men i praktiken agerar kommittén redan i en rådgivande roll i de flesta fall. Jag tycker därför inte att en sådan ändring bör tas med i denna enkla utökning som eftersträvas idag.
Jag vill göra ett påpekande om ändringsförslagen rörande utvärderingarna under perioden, ändringsförslagen 8 och 17, att periodiska utvärderingsrapporter om åtgärder skall publiceras regelbundet, i synnerhet med avseende på skogarnas hälsostatus och detaljer om skogsbränder. Kommissionen kommer att se till att dessa rapporter görs tillgängliga för de ärade ledamöterna genom en mer lämplig informationsprocess.
Frågan om luftföroreningar togs upp i fyra ändringsförslag, ändringsförslagen 22, 25, 26 och 28. De är av särskilt intresse. Vi bör emellertid tänka på att detta bara är en utvidgning av en handlingsplan vars system redan har upprättats på nationell nivå, gemenskapsnivå och internationell nivå. Det är därför svårt för kommissionen att godta dessa önskemål för ögonblicket.
För att skydda skogarna mot bränder begär flera ändringsförslag, ändringsförslagen 18, 19 och 23, att finansiering av skyddsåtgärder skall villkoras omedelbar nyplantering efter bränder, liksom också finansiering av försäkring för sådana nyplanteringar. Detta är åtgärder som inte är direkt kopplade till åtgärdsplanen och de skulle, anser jag, komma att bli väldigt ohanterliga. Dessutom har flera experter uppgivit att de inte alltid skulle vara önskvärda eller tekniskt genomförbara.
Kommissionen noterar med stort intresse att det föreligger ändringsförslag som förfäktar en ökning av det belopp som avsätts för handlingsplanen. Detta är ändringsförslagen 20, 24 och 27, som omnämnts särskilt av de Brémond d'Ars. Vi skulle också vilja det. Tyvärr så är jag rädd för att en sådan ökning inte kan anses utgöra ett realistiskt förslag för närvarande, i beaktande av den rådande budgetsituationen.
Avslutningsvis så välkomnar kommissionen de ändringsförslag som rör den viktiga roll landsbygsbefolkningen spelar vad gäller skyddet mot skogsbränder. Det kanske gäller också det Lulling sade: ändringsförslagen 11 och 21. Detta är ett område som vi ser ytterst allvarligt på. I den ständiga skogskommittén samarbetar vi nära med professionella jordbruks- och skogsbruksorgan, för att undersöka orsakerna till bränder och för att förbättra skyddsåtgärderna överlag. Vi godtar därför dessa ändringsförslag med viss tillfredsställelse.
Jag vill än en gång tacka föredragandena. Tack Collins och ledamöterna av ert utskott, för era mycket stora ansträngningar och för ert fortsatta engagemang för skyddet av Europas stora resurs och skogsresurser i allmänhet, som vi skall lämna över till kommande generationer.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0303/96) av Theato för budgetkontrollutskottet om den ändrade rättsliga grunden till förslaget till rådets förordning (KOM(93)0350 och KOM(94)34-4324 - C4-0212/95-00/4850(COD)) om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen.

Theato
Herr ordförande, kommissionsledamot, mina damer och herrar! Förordningsförslaget för regleringen av det ömsesidiga biståndet mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter inom tull- och jordbruksområdet har redan en lång och besvärlig väg bakom sig. En snar lösning kan emellertid fortfarande inte skönjas. Konflikten med rådet om vilket rättsunderlag som skall gälla håller i sig. Jag skall kort beskriva förhistorien. I december 1993 antog det Europeiska parlamentet inom ramen för ett medbeslutandeförfarande enligt artikel 189b i EG-fördraget ett legislativt yttrande över förslaget till rådets förordning om ömsesidigt biståndet mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och skapandet av ett tullinformationssystem (TIS). Kommissionen förberedde därefter ett ändrat förslag med ett inkorporerande av parlamentets flesta ändringar. I stället för en gemensam ståndpunkt formulerade rådet i december 1994 en politisk inställning, i det att det negerade den från kommissionen föreslagna rättsliga grunden i artikel 100a och i stället satte in artikel 235 tillsammans med artikel 43. På detta sätt förvandlades parlamentets medbeslutandet till en enkel rådfrågning, där för övrigt en medlemsstat avstod från att rösta. Denna ensidighet tycker vi inte är acceptabel.
Parlamentet har nu formellt att ta ställning till två saker: för det första: Är artikel 235 som rättsunderlag rättfärdig? För det andra: Har rättsunderlaget endast förfaringsmässig betydelse eller även innehållsmässig? Till fråga 1: Rådet hävdar att det i förslaget till förordning inkorporerade tullinformationssystemet är en särskild gemenskapsenhet utan samband med den harmonisering av lagstiftning som avses i artikel 100a för att upprätta den inre marknaden. Varför frågar jag mig, har varken kommissionen eller rådet kommit på idén att koppla bort TIS från de övriga förslagen, för att sedan behandla det enligt artikel 235? Informella samtal har här förts med den föredragande. Den egentliga regleringen över inledningen och utvecklingen av ömsesidigt administrativt bistånd så som jag på den tiden diskuterade den i det här parlamentet och idag inte behöver upprepa, skapar definitivt en normativ sfär så att aktiviteten medlemsstaterna sinsemellan och mellan medlemsstaterna och kommissionen kan fungera. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt bekräftar detta entydigt i sitt utmärkta yttrande. Jag vore mycket tacksam om yttrandets författare, Palacio, i sitt anslutande anförande än en gång kunde stryka under detta.
Då såväl normer för enskilda stater och EU först och främst berörs innebär detta här oundviklig harmonisering och därmed artikel 100a. Nu kan emellertid enligt Europadomstolens dom ett fördömande inte baseras på flera rättsunderlag som föreskriver skilda förfaranden: artikel 235 - samråd och enstämmighet i rådet -, artikel 43 - samråd i parlamentet och kvalificerad majoritet i rådet - , artikel 100a - medbeslutande i parlamentet och kvalificerad majoritet i rådet. Förutom det säger domen, att det förfarande har företräde som kan stärka parlamentets deltagande vid lagstiftning. Vi är tillbaka till artikel 100a. För övrigt bekräftar inte endast kommissionens rättstjänst, utan också rådets, riktigheten i detta fallet hos artikel 100a.
Nu till fråga två, till den innehållsmässiga betydelsen av den rättsliga grunden. Fem ändringsförslag av parlamentet har rådet, dels ordagrannt, dels till sin andemening, tagit över. Ytterligare väsentliga ändringar, så som kommissionen har tagit hänsyn till dem i det ändrade förslaget återfinns emellertid inte hos rådet. I stället säger rådet: " Uppgifter från en administrativ myndighet till en annan kan endast genom enskilt tillstånd av den rättsliga myndigheten föras vidare " : Det kan innebära försening, ja till och med hinder.
Vidare ströks väsentliga uppgifter i TIS. Detta är särskilt viktigt för transitförfarandet, vilket vi behandlar i granskningskommissionen och vars resultat snart föreligger. Inte endast vid försämring av den allmänna ordningen utan också vid andra väsentliga intressen hos medlemsstaterna vill rådet undanta hjälpen mellan myndigheterna. Det är, om ni ursäktar mig, en gummiparagraf.
Även i kommissionens text gjorde rådet åtskilliga ändringar. Så ställde det likvärdig beviskraft vid en myndighets yttrande i ett annat land i fråga. I artikel 43 omvandlas en rådgivande kommitté till ett regleringskommitté av typ 3b. Vilken inkonsekvens av rådet! Å ena sidan skall ett fullständigt europeiskt gemenskap enligt artikel 235 skapas, å andra sidan underkastas det tungrodda nationella förfarandesätt.
Fyra länder: Danmark, Irland, Förenade kungariket och Sverige vill vid bestämmelsen om icke-datoriserad behandling av uppgifter, dra sig undan. Detta vore à la carte .
Jag drar slutsatsen att förordningsförslaget också innehållsmässigt kräver medbeslutande, speciellt efter rådets textändringar.
Jag uppmanar uttryckligt kommissionen - och jag vet, Bonino, ni kommer nu att yttra er - att idag förtydliga den förklaring som Ni - alltså kommissionen - har bifogat rådets protokoll och i vilket ni uttrycker ert beklagande över ändringen av den rättsliga grunden och förbehåller er att ta lämpliga rättsmedel, jag frågar mig vilka, i anspråk.
Jag tackar er och ber parlamentet rösta för resolutionsförslaget.

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag är mycket glad över att åtminstone rådet finns på plats. Bakom den rättsliga förklädnaden av en fråga rörande artiklarna 235 och 100a, så har den verkliga frågan den allra största politiska innebörd. Det handlar om en uttrycklig indikering av politisk vilja från ministerrådet att se till att hjärtat i en gemenskapsstruktur fungerar som det skall.
Vi står just i begrepp att anta ett betänkande från undersökningskommittén för gemenskapens transitsystem. Undersökningskommittén kom till den slutsatsen att det som står i centrum för vår gemensamma inre tariff lätt kan bli föremål för bedrägerier och fel. Det saknas statistik och det saknas tydlighet i tillämpningen av den gemensamma tulltariffen. Denna gemenskapsstruktur utgör en skandal.
Vad svarar rådet på detta? Rådets svar består i att dra igång hycklade argumentationer, för att vidmakthålla skenet av nationell suveränitet, i stället för att se till att en stark inre marknad struktureras för tillämpning av systemet. För det är i grunden det vi vill: vi vill ha ett bra samarbete mellan medlemsstaterna så att den gemensamma tulltariffen fungerar. Vad svarar rådet? Theato gjorde det mycket tydligt: man tänker underminera systemets effektivitet genom att ändra förslag från kommissionen, så att de blir mindre effektiva och mer byråkratiska, och därmed bidra till upplösningen av den inre marknaden. Jag håller rådet ansvarigt för en bristande politisk vilja att få systemet att fungera ordentligt. Det är det som ligger bakom hela denna fråga.
Theato angav mycket tydligt att det också, naturligtvis, handlar om frågan om den institutionella balansen mellan parlamentet och rådet. Hur kan man på allvar påstå att behovet är mer demokrati och mer öppenhet, när rådet exakt samtidigt vill underminera parlamentets medbeslutandemakt. Fallet med titandioxiden gör det mycket klart att parlamentet har sina rättigheter. Det är det som är den politiska kärnan.
Min enda fråga till kommissionen är: kommer den att stå fast, kanske till och med gå till domstol för att ställa rådet till ansvar för ett misslyckande hos den inre marknaden, så som den nu fungerar?

Blak
Herr ordförande, jag beklagar att min kollega Tomlinson inte kan vara närvarande, men som alla vet är det konstituerande sammanträden i de olika utskotten och det är ju svårt att vara på flera platser på en gång. När vi ser ut över salen förstår vi att betänkandet inte precis är någon bestseller, även om den behandlar ett av de viktigaste områdena och kanske är ett av de bästa betänkanden som Theato någonsin har gjort.
Men låt mig slå fast en sak: vi skall rensa upp bland svindlarna i EU! Det finns flera orsaker till att den europeiska allmänna meningen inte alltid är i unionens favör. En av dem är historierna om hur lätt det är att svindla unionen på pengar. Med andra ord kan det europeiska samarbetet bl.a. rättfärdigas genom en ständig kamp mot bedrägerierna. En annan orsak till den begränsade folkliga stödet för EU är självfallet idén om de stängda dörrarna och de egenkära pratande kostymerna. Med andra ord rättfärdigas det europeiska samarbetet bl.a. också av en ökad demokrati och öppenhet i unionens beslutsprocess. Det borde vara uppenbart att dessa förhållanden tas i betraktande och respekteras, t.ex. i samband med fastläggandet av den rättsliga grunden i en konkret sak.
Men låt mig också slå fast en annan sak. Rådet har återigen sovit under lektionerna! Vi skall ju använda artikel 235 så lite som det överhuvudtaget är möjligt. För det första för att en saklig argumentation i en konkret sak bör medföra användandet av artikel 100a och inte artikel 235. För det andra vill vi ha demokrati, och vi vill ha öppenhet i beslutsprocessen. För det tredje för att befolkningen uppfattar artikel 235 som en isbana på vilken EU med lagstiftning på nya områden rör sig längre och längre bort från öppenhet och närhetsprincipen. Det kan mycket väl vara så att det inte förhåller sig på så sätt med artikel 235, men nu råkar det vara så att befolkningen ser det på sitt sätt och det måste vi ta hänsyn till.
Jag kan bara stöda och förorda föredragandens värdefulla arbete. Det beror också på att vi har ett bra utskott som är enigt i dessa frågor, och jag hoppas verkligen att rådet lyssnar och kanske börjar visa ett större intresse för det som sker i budgetkontrollutskottet. Jag förväntar mig att vi inte bara ser det som ett festligt tillfälle att rådet någon enstaka gång, mer eller mindre av misstag, försöker sätta sig in i vad som sker i utskottet. Det nederländska ordförandeskapet bör vara lyhört och bättra sig på denna punkt. Då kan det börja få förståelse för vad det rör sig om och kanske kan vi göra en insats för Europa för gemene man i gemenskapen.

Bonino
Herr ordförande, ärade ledamöter, i likhet med parlamentet hyser kommissionen kluvna känslor inför den situation som uppkommit till följd av rådets planer på att ändra den rättsliga grunden. Å ena sidan är det onekligen så, att kampen mot bedrägerier kräver att detta förslag till förordning snabbt träder i kraft. De långtgående strategier för tullsamarbete som förslaget innehåller och den rättsliga möjligheten att äntligen upprätta databasen i tullinformationssystemet motsvaras av ett trängande behov.
Ändringen av den rättsliga grunden, som innebär att rådfrågning skall ersätta medbeslutande i parlamentet samt att enhälligt beslutsfattande för medlemsstaterna skall ersätta beslutsfattande med kvalificerad majoritet, utgör å andra sidan ett allvarligt institutionellt problem för kommissionen. När de gemensamma riktlinjerna antogs såg kommissionen som ni vet till att få med en förklaring i rådets protokoll där man beklagar denna utveckling, jag citerar: " kommissionen förbehåller sig rätten att utnyttja lämpliga rättsliga möjligheter" .
Rådet, som fattar enhälliga beslut, förfogar visserligen över rätten att ändra kommissionens förslag. Det är inte detta saken gäller. Kommissionen delar emellertid parlamentets uppfattning att i synnerhet denna ändring saknar stöd av lagen och att rådet därtill minskar parlamentets befogenheter genom att undandra förslaget från medbeslutandeförfarandets tillämpningsområde.
Kommissionen emotser följaktligen med stort intresse rådets reaktion på parlamentets yttrande i ärendet. Utifrån det beslut som då fattas av rådet kommer kommissionen att göra sin bedömning i förhållande till respekten för gemenskapsrätten. Mer konkret förbehåller sig kommissionen rätten att ta upp frågan om den rättsliga grunden i domstolen.
Detta var i all korthet, och som jag hoppas klart och tydligt, hur kommissionen ser på ärendet som granskas av parlamentet. Kommissionen vill för övrigt tacka den föredragande, Theato, och emotser med spänning ert beslut.

Theato
Tack så mycket, ordförande, för att ni gett mig ordet igen. Jag vill mycket hjärtligt tacka kommissionären Bonino för dessa mycket klara tankar. Jag tror att det också från rådsbänken utgår en lämplig signal till parlamentet för att lösa den här konflikten. Det är av ömsesidigt intresse och jag ber er att inte tro att detta skulle vara en privatangelägenhet. Vi befinner ju oss ändå i offentligheten. Även om det nu - på grund av speciella omständigheter - bara är några få närvarande här i plenum så betyder inte det att det skulle ha diskuterats utanför offentligheten. Blak har sagt det mycket tydligt och jag tackar honom för det.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 18.25.)

