Högtidligt möte - Italien
Talmannen
Herr Napolitano! Det är med stor glädje vi välkomnar er i egenskap av Republiken Italiens president hit till Europaparlamentet. Ni känner förstås väl till parlamentet eftersom ni själv har varit en aktiv och respekterad ledamot. Jag tar tillfället i akt att även välkomna fru Napolitano, ...
(Applåder)
... som i dag har följt med er på detta besök vid Europaparlamentet och som följer ceremonin från åskådarläktaren. Ni var ordförande i parlamentets utskott för konstitutionella frågor och skötte ert uppdrag klokt och effektivt och visade en stark tro på Europatanken som ni behållit i er nuvarande position som statschef i Italien.
Jag är också glad över att kunna välkomna alla de som tittar på ceremonin i direktsändning i italiensk tv, liksom studenter och anställda vid många italienska universitet som har länkats upp mot parlamentet via satellit som ett led i projektet för en europeisk konstitution.
Herr president, låt mig i dag hälsa er, Giorgio Napolitano, en hängiven europé, varmt välkommen till parlamentet där ni själv har varit ledamot.
(Applåder)
Det är 50 år sedan Romfördragen undertecknades och ni visar, både i egenskap av person och genom ert ämbete som Italiens högste företrädare, vilken central roll ert land har haft i den europeiska integrationen. Ni symboliserar Italiens Europatradition, som kan spåras bakåt till Alcide de Gasperi.
”Från Rom till Rom” brukar det sägas när Romfördragens 50-årsjubileum ska sammanfattas, men det är inte bara Rom som är ett centrum i Europas historia, utan även andra italienska städer. Messinakonferensen 1955 syftade till att leda Europa - som då hade enats alldeles nyligen - ut ur den kris som uppstått sedan försvarsgemenskapen förkastats. Europeiska ekonomiska gemenskapen grundades mindre än två år senare.
Herr Napolitano! Italien har alltid varit en grundstomme i den europeiska integrationen. Vi är övertygade om att ert och ert lands engagemang kommer att bidra till att denna process än en gång går snabbt framåt. Därför, herr president, lämnar jag över ordet till er.
(Applåder)
Giorgio Napolitano
Republiken Italiens president. - (IT) Herr talman! Jag tackar er uppriktigt för era vänskapliga ord till mig och till Italien. De avspeglar de känslor och ansträngningar vi delade under den period då vi hade ett mycket nära samarbete. I våra respektive roller samarbetade vi framför allt kring utarbetandet av konstitutionsfördraget, som ni nu återigen ger ert beslutsamma stöd. Låt mig i min tur ge er mina uppriktiga komplimanger och lyckönskningar när ni nu påbörjar ert viktiga uppdrag.
Herr Poettering, kommissionens vice ordförande, rådets ordförande, mina damer och herrar! När jag nu återvänder till kammaren har jag samma känsla av tillhörighet som den som fyllde mig under de år jag tillbringade i Europaparlamentet - tillhörighet i parlamentet som institution och tillhörighet i Europa. Jag hade varit ledamot i mitt lands nationella parlament i årtionden, men det kändes genast naturligt för mig att axla arbetsuppgifterna som vald ledamot i kammaren när jag kallades hit. Jag kände mig inte obekväm, eftersom Europaparlamentet åtminstone sedan 1979 har haft samma värdighet, auktoritet och demokratiska legitimitet som vilket annat demokratiskt valt parlament som helst. Inte heller kände jag något motsatsförhållande, eftersom det alltid har varit min åsikt att det inte ska finnas några missförstånd eller motsättningar mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet, utan bara ömsesidig respekt och fruktbart samarbete.
Framför allt har jag alltid varit övertygad om att man kan företräda det egna landets ståndpunkter och intressen precis lika bra i Europaparlamentet som i det egna nationella parlamentet. Här i kammaren i Strasbourg och Bryssel anlägger man ett bredare perspektiv på problem och val som måste sättas i ett europeiskt sammanhang, men även utifrån vad som gagnar våra nationella gemenskaper. Vad som förenar oss alla är just känslan av att tillhöra Europa, i betydelsen av ett gemensamt arv av värderingar och tankegods, traditioner och förhoppningar, och en modell för en ny politisk och institutionell enhet som har förmågan att möta utmaningarna i den tid vi lever i och inom överskådlig framtid.
Det förklarar den särskilda sorts erfarenhet man får av att arbeta i Europaparlamentet. De politiska företrädare som arbetar här är inte bundna av begränsade nationella perspektiv och även om de mycket väl kan ha olika uppfattningar i vissa frågor, även viktiga sådana, och i omröstningar som förvisso har stor tyngd, är de överlag överens i sin syn på de grundläggande mål vi måste arbeta mot för att kunna vidareutveckla integrationen i ett enat Europa.
När det - som så många gånger under årtiondenas lopp - har funnits en möjlighet att välja mellan att gå framåt för att bredda och stärka den europeiska enigheten och att bara bida vår tid eller rentav ta ett steg tillbaka, då har Europaparlamentet alltid spelat en dynamisk roll: det har med stöd av en stor majoritet sänt ut ett tydligt budskap om att fortsätta utveckla gemenskapen och vidga dess horisont och ambitioner.
När de första allmänna valen till Europaparlamentet hölls 1979 - en viktig händelse - verkade det som om en konsolidering av EU:s parlamentariska och konstitutionella karaktär oundvikligen skulle följa, för att stärka integrationsprocessens demokratiska bas och garantera medborgarnas rättigheter och möjligheter att påverka. Europaparlamentet rörde sig i denna riktning när man den 14 februari 1984 - för exakt 23 år sedan i dag - godkände förslaget till fördrag om upprättandet av Europeiska unionen. Förslaget hade utarbetats och diskuterats på tillskyndan av Altiero Spinelli, men det blev tyvärr aldrig något fördrag, och trots den långa och långtifrån fruktlösa resa som följde, ofta inspirerad av förslagen i Spinellis utkast, var ett antal frågor fortfarande olösta och skulle fortsätta att göra sig påminda.
När det nedslående Nicefördraget undertecknades enades regeringarna om att ta itu med de avgörande frågorna för EU:s framtid och inleda en verklig konstitutionell process. För att kunna lämna sitt bidrag engagerade sig parlamentet helhjärtat genom att försöka hitta lämpliga lösningar på de frågor som berördes i Laekenförklaringen från december 2001.
Parlamentet kan verkligen känna sig stolt över den dynamiska roll det mer än någonsin spelade vid den här tiden, särskilt i Brysselkonventet - i arbetsgrupperna, plenarsammanträdena och i presidiet.
Under 2001, 2002 och 2003 fanns ingen tid att stanna upp. Det var en tid av seriöst, genomgripande och djupgående reflektionsarbete. Slutprodukten som sedan lades fram för regeringskonferensen för slutgiltigt beslut var en text full av analyser som hade granskats och diskuterats i detalj. Resultatet var utan tvekan en kompromiss, men ingen dålig sådan. Det var en medelväg som hittats mellan olika ståndpunkter. Båda sidor - även parlamentet - var tvungna att ge avkall på vissa krav och förslag för att kunna nå en överenskommelse som verkligen kunde föra den europeiska enheten och integrationen framåt.
Så vad tycker ni, mina damer och herrar, ska vi nu obekymrat säga att fördraget - som inte för inte kallas konstitutionsfördraget - är dött? Ska dessa extraordinära och utdragna politiska ansträngningar vara dömda att falla i glömska? Är 27 stats- och regeringschefers namnteckningar i slutet av texten nu värdelösa? Vi är alla självklart bara alltför väl medvetna om de traumatiska effekterna av nejen till ratificeringen av konstitutionsfördraget i de folkomröstningar som hölls i två av de sex medlemsländer som var med och grundade Europeiska gemenskapen. Vi är likaså väl medvetna om de frågor som aktualiseras av att det även i andra länder sprids tvivel och misstro när det gäller vilken väg EU bör slå in på och EU:s nuvarande situation och framtidsutsikter.
I själva verket betalar vi nu priset för att vi inte ansträngt oss så mycket för att få med medborgarna i större beslut om den europeiska integrationen och enandet eller informera allmänheten i alla medlemsländer om de extraordinära resultat och framsteg vi har uppnått på 50 år, och om att det nu är ännu viktigare att stärka sammanhållningen inom EU och unionens handlingsförmåga. Allt detta får emellertid inte leda till att folk underskattar skälen till att konstitutionsfördraget undertecknades i Rom i oktober 2004, eller de lösningar som föreslås i fördraget. Detta är praktiska om än ofullständiga svar på medborgarnas egna önskemål och krav, inbegripet kravet på mer öppenhet och demokrati i unionen - och vi måste se till att detta blir mer begripligt och vinner större gehör.
Konstitutionsfördraget utgjorde den gyllene medelvägens övergripande lösning, men man måste komma ihåg att en bra kompromiss innebär att man godtar vissa förslag och ger upp andra. Det får man inte glömma när man säger att man ska omarbeta 2004 års text: ingen får försöka ändra balansen i den fastlagda kompromissen för att gynna sina egna intressen. Att inleda nya förhandlingar kan bli som att öppna Pandoras ask, med risk för att man måste börja om igen från noll och inleda en diskussion där ingen vet vad utgången blir eller hur lång tid det kommer att ta.
Av de 27 medlemsstaterna har 18 medlemsstater med 275 miljoner europeiska medborgare bakom sig ratificerat fördraget. De förtjänar vår respekt för att de uppfyllt åtagandet från Rom. Det är givetvis självklart att den majoritet som röstade mot fördraget i de franska och nederländska folkomröstningarna också måste behandlas med respekt och att alla ansträngningar därför måste göras för att klargöra vilka överväganden som ledde fram till dessa nej. Tiden är emellertid inne för Europa att hitta en väg ut ur återvändsgränden. Ingen kan på allvar hävda att EU efter sin stora utvidgning inte behöver omformulera den övergripande ramen för unionens värderingar och mål och reformera sin institutionella struktur. Att utarbeta ett förslag till konstitution för Europa var ingen byråkratisk formalitet, och inte heller någon nyck eller lyx. Nej, det var ett svar på ett djupgående behov inom Europa i detta historiska skede.
Inte heller kan man i dag presentera ett projekt- eller resultatbaserat EU som en alternativ vision eller strategi. EU har förvisso inte stått still de senaste två åren. Unionen visade med all önskvärd tydlighet vad man kan åstadkomma på den internationella arenan när man lyckades tala med en röst om kriget i Libanon och påbörjade därmed ett dynamiskt nytt fredsuppdrag i regionen och i hela Mellanöstern. Vid sidan om detta förnyade politiska initiativ kan ytterligare frågor föras upp på pluskontot för perioden, däribland utarbetandet av vissa viktiga direktiv och överenskommelsen om en visserligen begränsad men dock ökning av den magra budgetramen för 2007-2013. Detta åstadkoms med hjälp av betydande insatser från Europaparlamentet, via de befogenheter parlamentet har vunnit i medbeslutandeförfarandet.
Icke desto mindre har EU svårt att åstadkomma verkliga resultat med sin nuvarande institutionella ram. Det är förvisso viktigt att skissa på och föreslå nya politikområden för gemenskapen, precis som kommissionen nyligen gjorde med miljö- och energipolitiken, som nu har blivit en avgörande och kritisk fråga på grund av klimatförändringarna och det spända läget när det gäller olje- och gasförsörjningen. Vi vet emellertid av lång erfarenhet att kommissionens handlingar, meddelanden och även lagstiftningsförslag kan ge magra resultat eller endast mycket långsamma framsteg. Det märks exempelvis på den långa, svåra vägen mot en europeisk invandringspolitik, som redan har tagit många år. Vi minns också hur införandet av den gemensamma valutan inte följdes upp med den ekonomiska styrning som skulle ha behövts, inte minst för att se till att målen för Lissabonstrategins ambitiösa projekt verkligen uppfylldes.
Vilka är då de avgörande faktorerna för att projekt ska bli framgångsrika och för att ett resultatinriktat EU verkligen ska växa? Institutionernas styrka och politiska engagemang är avgörande. Det är avgörande att unionen har institutioner som är starkare än motståndet från de medlemsstater som fortfarande är inneslutna i sig själva och försvarar ålderdomliga synsätt och fåfänga nationella anspråk. Konstitutionsförslaget undanröjde alla farhågor och misstankar om att unionen plötsligt skulle bli en centraliserad superstat genom att tydligare fastställa maktfördelningen och garantera respekten för subsidiaritetsprincipen. Man skulle tvärtom kunna hävda att förslaget inte gick tillräckligt långt för att anpassa arbetsregler och beslutsförfaranden till de utmaningar som det utvidgade EU innebär och införa de nya gemensamma politikområden som krävs.
Det mest avgörande steget framåt i konstitutionsfördraget var steget mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, ett verkligt europeiskt område med frihet, säkerhet och rättvisa, ett strukturerat samarbete på försvarsområdet och ökat samarbete inom andra områden. Om samtalen nu skulle börja på ny kula igen och någon part börja ifrågasätta dessa nydaningar, alltifrån utnämningen av en europeisk utrikesminister och ett europeiskt departement för yttre åtgärder, då kan ni vara säkra på att någon annan i gengäld kommer att kräva att fördraget från 2004 kompletteras och förstärks med djärvare och mer konsekventa åtgärder för att driva på integrationsprocessen. Exempelvis vore det förståeligt om förslaget om att utvidga majoritetsbesluten i rådet lades fram på nytt, inte minst för att man genom att göra sig kvitt regeln om enhällighet och vetorätten inte förhindrar utan snarare uppmuntrar människor att försöka hitta breda överenskommelser och snabbt nå fram till acceptabla lösningar. En annan fråga som på samma sätt skulle komma upp igen om samtalen började om på nytt är frågan om att slopa kravet på enhällighet när det gäller framtida översyner av fördragen och fördragens ikraftträdande.
Av alla parter krävs därför ett stort mått av realism. Realism parad med beslutsamhet att stävja den tendens - som återigen har visat sig - till att försvaga och vattna ur det beslut som fattades för drygt 50 år sedan. Vad man då valde var visionen av ett Europa med förmågan att integreras, en enhetlig och samtidigt mångfacetterad enhet som berikas av mångfalden, är medveten om sitt gemensamma civilisatoriska arv och tillräckligt stark genom att kombinera samarbetet mellan nationella regeringar med en överstatlig dimension. Vi ska snart fira 50-årsdagen av Romfördraget och det är viktigt att använda detta tillfälle för att bekräfta den visionen och det valet, samtidigt som vi tydligt anger våra nya rationella överväganden och ambitioner.
Tanken på en gemenskap föddes i Paris någon gång på 50-talet, då det mycket avlägsna målet att skapa en europeisk statsfederation eller en sorts Europas förenta stater först skisserades upp. I dag ser vi med tillförsikt fram emot att Paris ska lämna ett gediget bidrag för att övervinna den kris som utlöstes när vi inte lyckades ratificera fördraget 2004. Vår samarbetspartner Frankrike är så starkt medveten om sin roll i Europa och världen att man inte kommer att undanhålla oss sitt nu avgörande bidrag.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag har uppmärksammat er på några av de avgörande frågor som bildar fonden för de beslut vi inom en nära framtid måste fatta, utan att gå in på detaljer om de många rättsliga, tekniska och politiska idéer som nyligen har förts fram i försöken att hitta en väg ut ur den institutionella återvändsgränden. Italien har fullt förtroende för det tyska ordförandeskapets engagemang både för de principer och de värderingar som förbundskansler Angela Merkel nämnde i sitt tal i kammaren och för att återigen bekräfta EU:s mål att anta konstitutionsfördraget.
Oavsett utformningen av den färdkarta som det nu talas om är det viktigt att enas om att medborgarna behöver se konstitutionsfördraget träda i kraft, tillsammans med dess budskap och program, före EU-valet 2009.
Med den utgångspunkten är mitt eget budskap och program att vädja till ansvarskänslan och det politiska engagemanget hos alla i ledande positioner i våra länder. Ingen kan förneka omfattningen av de nya hot, utmaningar och möjligheter vi står inför. Europa kommer bara att kunna påverka de internationella förbindelserna och den globala utvecklingen, återfå sin drivkraft och dynamik och bli en aktör att räkna med i världen om man stärker sin egen sammanhållning och enhet, genom att som den union man utgör snabbt förse sig med de institutioner och resurser man behöver.
Alternativet, det måste vi inse, är en dramatisk tillbakagång för alla våra länders roll i världen och för den roll vår kontinent har spelat genom historien. Låt mig upprepa Jean Monnets slutord i hans memoarer från 1976: ”Vi kan inte stå still när allt omkring oss i världen rör på sig. ” Trettio år senare är de orden ännu sannare och surrar i våra öron som en insekt vi inte längre kan undkomma. Ledarna i alla våra länder måste därför visa att de kan vara den insikten och det ansvaret vuxna, och de måste kunna släppa fram en ny politisk vilja inom EU. Europaparlamentet måste med större eftertryck än någonsin kräva konsekvens och mod, precis som man har gjort tidigare.
Italien kommer att spela sin roll. Landet kommer att lämna sitt bidrag som det har gjort ända sedan integrationsprocessen inleddes. Som symboliska företrädare för detta bidrag kan jag nämna två personligheter - Alcide De Gasperi, framsynt statsman, och Altiero Spinelli, passionerad profet och förkämpe för Europatanken. I år firar vi för övrigt hundraårsdagen av hans födelse. När jag hänvisar till deras exempel och återigen bekräftar Italiens europeiska engagemang vet jag att jag kan göra detta som talesman för mitt land, såsom det företräds av alla politiska grupper tillsammans och utifrån medborgarnas djupt kända övertygelse. Jag har samtidigt försökt att använda mig av ett mer personligt tilltal, som dikteras av mina starka känslor. Att sitta i dessa bänkrader och arbeta här i parlamentet fick mig att allt tydligare inse att det bara är möjligt att främja våra folks och nationers intressen och vår gemensamma framtid om vi arbetar för ett enat Europa.
Talmannen
President Napolitano, tack så mycket för detta viktiga tal. Vi litar helt och fullt på Italien.
Herr president! Vi tackar er varmt för det lysande tal ni just har hållit. Ni faller in i raden av stora italienska personligheter som har kämpat för att ena vår kontinent, något ni inte bara gör genom att tala inför olika parlament, utan även när ni går ut och talar till ungdomar, som ni gjorde på universitetet i Tübingen i Tyskland för några dagar sedan. Vi är er djupt tacksamma för denna stora hängivenhet och vi önskar er styrka och hälsa i framtiden så att vi med samma hängivenhet kan fortsätta att arbeta tillsammans för den europeiska kontinentens enhet.
Vi tackar Republiken Italiens president. Tack, Giorgio Napolitano.
(Applåder)
