Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentet session, der blev afbrudt den 21. februar 1997, for genoptaget.

Meddelelse og erklæring af formanden
Formanden
Jeg skal meddele forsamlingen, at jeg i fredags har sendt et kondolencetelegram til forældrene til den unge pige, Lubna Benaisa, hvis jordiske rester var blevet fundet i Bruxelles dagen før. Jeg gjorde det både på egne og på Deres vegne, idet jeg var overbevist om at give udtryk for hele Parlamentets bedrøvelse i anledning af denne nye barbariske handling mod de mest værgeløse.
Tillad mig ligeledes her at give udtryk for min bevægelse over det storslåede eksempel på værdighed og fredelig sameksistens, som hele familien Benaisa og hele Bruxelles' befolkning har givet udtryk for.
I anledning af højtideligholdelsen af den internationale kvindedag sidste lørdag, finder jeg, at Parlamentet også bør markere denne vigtige begivenhed.
Højtideligholdelsen af den internationale kvindedag er kommet ind i den politiske kalender som en begivenhed af største betydning. Den er en dag, hvor man lader de fremskridt, der er gjort i opbygningen af et mere retfærdigt og solidarisk samfund, passere revy, en dag hvor man sætter sig mål med henblik på fortsat fremskridt frem mod integration af kvinden på alle livets områder og på lige fod med manden. I øjeblikke som disse er det nødvendigt med de arbejdsløshedstal, der er ved at nå historiske højder i nogle af medlemsstaterne, at gentage disse principper, tage til orde mod udstødelse og undgå, at de frygtsomme fremskridt, der er gjort, sættes over styr.
I år falder højtideligholdelsen af den internationale kvindedag sammen med en begivenhed af største betydning, nemlig regeringskonferencen om revisionen af traktaterne om oprettelsen af Unionen. Konferencen er nu ved at tage stilling til de forskellige problemer, og retningslinjerne for det, der skal blive de nye bestemmelser, på grundlag af hvilke Unionen skal udvikle sig i fremtiden, er ved at blive fastlagt.
Opbygningen af Europa har spillet en rolle af største betydning i den langsomme proces med nedbrydning af de historiske barrierer, som var til hinder for kvindens deltagelse i arbejdslivet. Alligevel er det nødvendigt i traktaten at indsætte mere omfattende bestemmelser, som kan danne grundlaget for en politik for lige muligheder og udtrykkeligt nævne positive aktioner mod forskelsbehandling.
De forslag, der er samlet i den af det irske formandskab udarbejdede tekst, er et skridt af stor betydning i denne retning. Parlamentet skal sørge for, at de får fast form og medtages i den nye traktat.
Det er dog ikke nødvendigt at håbe på resultaterne fra regeringskonferencen for at fortsætte opbygningen af en bedre retlig ramme med henblik på fremme af lige muligheder. I denne henseende må der tillægges udviklingen af fællesskabslovgivningen stor betydning. Rådets forslag til direktiv om bevisbyrden i tilfælde af forskelsbehandling på grundlag af køn er en hovedhjørnesten i et nyt system for retlig beskyttelse.
Jeg finder, at Unionens institutioner skal gå i spidsen, og således som det blev tilkendegivet i fru Larives betænkning her i efteråret, være et eksempel på, at den offentlige europæiske funktion er et privilegeret område for praktisk gennemførelse af en ærgerrig politik for lige muligheder, der gør det muligt for kvinden at komme til at deltage på de højeste niveauer for beslutningstagning.
Selvom Europa-Parlamentet er den institution, som har det procentvis største antal kvindelige medarbejdere på det overordnede administrationsplan, når vi kun lige op på 20 %. En effektiv administration kan ikke tillade sig en sådan ulighed. Men det drejer sig ikke alene om procentsatser. Vi må skifte holdning, revidere proceduren for adgang til udøvelse af offentlige funktioner i Europa, tilbyde erhvervsuddannelsesprogrammer, der åbner nye perspektiver for mobilitet, og tilbyde reelle muligheder for udvikling af en erhvervskarriere og et familieliv for både kvinder og mænd.
I fredags havde jeg et møde med repræsentanter for den europæiske kvindelobby og en delegation fra det Paritetiske Udvalg for Lige Muligheder for Mænd og Kvinder her i Parlamentet, der forelagde mig en række konkrete forslag til fremskridt inden for opbygningen af et mere solidarisk samfund og en mere effektiv administration. Jeg lovede inden for rammerne af mine funktioner at arbejde for opnåelsen af disse mål. Jeg er sikker på, at jeg kan regne med afgørende støtte fra forsamlingen hertil.
(Bifald)
Van Dijk
Hr. formand, jeg er Dem selvfølgelig meget taknemlig for den kendsgerning, at De netop har afgivet denne overraskende erklæring, og at De er så velorienteret om de sager, som i øjeblikket gør sig gældende i Udvalget om Kvinders Rettigheder. Jeg vil gerne ligesom De tale om denne 8. marts, idet vi ved, at den erklæring, som Kommissionen og dens formand skulle afgive, skabte vanskeligheder i forbindelse med de vigtige sager, som vi har på dagsordenen i morgen. Jeg vil som formand for udvalget bøje mig for det, og jeg er Dem taknemlig for, at De har indledt denne mødeperiode med lige at beskæftige Dem med den 8. marts. De har nævnt en række sager, som faktisk stadig rejser temmelig mange problemer såsom sager i forbindelse med forberedelsen af regeringskonferencen og de forslag, som det irske formandskab har stillet der. Jeg vil naturligvis ikke skuffe Dem, men netop også på kvindeområdet er det nederlandske formandskab ved i nogen grad at begrænse en række af disse sager. Det drejer sig bl.a. om en antidiskrimineringsparagraf.
Hr. formand, jeg er frem for alt også glad for, at De vil erkende Deres egne fejl og indrømme, at der i de europæiske institutioner, herunder Europa-Parlamentet, er alt, alt for få kvinder, der opnår højere stillinger, og eftersom De har sagt dette så klart, går jeg naturligvis ud fra, at De i de kommende to et halvt år vil benytte lejligheden til drastisk at ændre procedurerne for ansættelse af personale og for forfremmelser i Parlamentet, således at kvinder også virkelig får en chance for at gøre karriere. Jeg håber, at vi i april vil tale udførligt med hinanden om kvindeanliggender, og at det så også bliver under Kommissionens og hr. Santers tilstedeværelse. Jeg takker Dem for denne erklæring.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Hory
Hr. formand, med udgangspunkt i forretningsordenens artikel 19, stk. 4, vil jeg gerne både takke og lykønske Dem.
Alle ved, at Parlamentet har nedkaldt de franske myndigheders vrede på grund af den beslutning, det vedtog den 20. februar mod racisme og fremmedhad.
Da det er min gruppe, Den Radikale Alliance, der tog initiativet til denne beslutning, vil jeg gerne bekræfte, at den var juridisk velbegrundet, og at det i Traktatens præambel fastslås, at både Unionen og medlemsstaterne skal overholde de grundlæggende rettigheder, der er sikret og defineret i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Rent juridisk er beslutningen altså velbegrundet, og da jeg er en af dem, der har udformet den, vil jeg også præcisere, at den ligeledes er politisk berettiget, for vi bad om, at man tilbagekalder et fransk lovforslag og især en bestemmelse om en slags pligt til angiveri for dem, der skulle meddele, at udlændinge, som havde boet hos dem, var rejst derfra.
Vi havde altså også politisk ret. Beviset er, at den franske regering endte med at tilbagetrække den mest omdiskuterede bestemmelse. I stedet for at understrege en eller anden mangel fra Parlamentets side burde den takke os for sammen med andre at have bidraget til, at den undgår en politisk brøler. Men den franske regering føjede endnu en brøler til denne sag, da den franske udenrigsminister fandt det for godt at sige, at vort Parlament ikke er værdigt til at bære navnet parlament. Jeg skal undlade at kommentere disse erklæringer. Som jeg sagde, vil jeg blot takke Dem, hr. formand, og lykønske Dem med, at De har givet udtryk for Parlamentets faste holdning og samtidig sat hændelsen i et vist perspektiv.
Denne hændelse betyder ikke noget i sig selv. Men den er derimod vigtig på grund af det, den har afsløret, nemlig at den franske regering, der ikke med et ord har fordømt de racistiske erklæringer, har udpeget sin fjende: EuropaParlamentet! Det afslører en mærkelig opfattelse af balancen mellem institutionerne og viser, hvad den franske holdning bliver i de kommende konklusioner på regeringskonferencen.
Vi for vor del vil sige, at vi fortsat vil gribe ind, hver gang man i en medlemsstat eller uden for Unionen angriber den europæiske humanismes værdier, disse værdier, som vort arbejde på at bygge et Europa er baseret på.

Formanden
Hr. Hory, jeg siger Dem personlig tak, men jeg tror, at jeg må give ordet til dem, der har anmodet om det.

Green
Hr. formand, i torsdags ved Formandskonferencen komplimenterede alle de tilstedeværende gruppeledere Dem personlig, også på deres gruppes vegne, for den værdige holdning, De indtog i Paris til støtte for Parlamentet og dets beslutninger. Hr. Hory har lige fremsat en lang politisk udtalelse. Jeg vil blot gerne have, at Parlamentet skal vide, at vi alle har komplimenteret Dem for den værdige holdning, De indtog.

Martens
Hr. formand, på vor gruppes vegne har jeg skrevet et brev til Dem for at udtrykke vor glæde over den holdning, som De har indtaget, og jeg fremhæver, at også vor franske delegation var fuldtallig til stede på den reception, som De holdt i Paris, og at den, solidarisk med vor gruppe, har godkendt Deres holdning. Jeg bekræfter det over for Dem her. Dette var, tror jeg, også et af de emner, som blev drøftet under Formandskonferencen; vi må se, hvornår vi træffer beslutninger om uopsættelige spørgsmål her i Forsamlingen, og sørge for, at dette sker på en repræsentativ måde.
De fremhæver, og det vil jeg lige bemærke, at de uopsættelige spørgsmål skal stå på vor dagsorden på et vigtigt tidspunkt. Jeg kan ikke gøre andet, hr. formand, end understrege Deres udtalelse og sige, at jeg også på vor gruppes vegne fuldstændigt tilslutter mig dette.

Puerta
Hr. formand, det glæder mig, at vi alle benytter vor ret til at tage ordet, selvom vi gentager hinanden, fordi det allerede sidste torsdag var klart, at alle grupperne var enige, og for så vidt angår min gruppe gav jeg udtryk for samtlige medlemmers opfattelse, nemlig at De på storslået vis havde repræsenteret Europa-Parlamentet i Paris, og at Deres handling ikke var udtryk for nogen form for indgreb i noget lands suverænitet eller dets indenrigspolitiske handlinger - i dette tilfælde Frankrig - men at De havde forfægtet nogle grundlæggende rettigheder for borgerne, som Europa-Parlamentet er forpligtet til at ytre sig om. De gjorde Deres pligt. Og De gjorde det meget godt, hvorfor samtlige gruppeformænd her i forsamlingen står bag Dem. Fortsæt ad denne vej, hr. formand, med denne skønsomhed og fasthed.

Roth
Hr. formand, jeg vil også gerne sige tak. Jeg mener også, at De gjorde rigtigt i at reagere hurtigt, da hele hændelsesforløbet jo var temmelig utroligt. Europa-Parlamentet behandlede indgående spørgsmålet om racisme og fremmedhad og gjorde noget, som adskiller det fra mange regeringer. Det afgav nemlig ikke kun højtidelige erklæringer, men fremsatte rent faktisk en ubehagelig kritik, og det ikke kun af lovgivningsforslaget fra Debré, men også af planerne fra den tyske indenrigsminister, Kanther, om at indføre visum for børn.
Europa-Parlamentet gjorde således det, som er dets opgave, det førte politik. Reaktionen er for os fuldstændig uacceptabel, nemlig når man for det første siger, at spørgsmålet om menneskerettigheder og grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union henhører under de indre anliggender - som hr. Chirac og Hervé de Charette påstod - og for det andet sige, at Europa-Parlamentet har vist, at det er overflødigt. Jeg mener, at Europa-Parlamentet gennem denne beslutning har bevist nøjagtigt det modsatte, nemlig at det er i stand til at reagere politisk og også at gøre mere end blot at være en marionet, der afgiver højtidelige erklæringer.
Men jeg vil også gerne spørge Dem, om man har modtaget nogen reaktion fra den franske regerings side. Har man på en eller anden måde undskyldt det, som udenrigsministeren sagde? Jeg mener, at en undskyldning i det mindste ville være på sin plads. Har hr. Chirac på en eller anden måde taget stilling til hans udtalelser? Hvis De ved noget om dette, beder jeg Dem om at informere os herom.

Formanden
Mange tak, fru Roth. Jeg betragter sagen som afsluttet, og jeg fandt derfor ikke nogen form for politiske undskyldninger nødvendige, særlig fordi hr. Hervé de Charette i sit indlæg i Den Franske Nationalforsamling tilkendegav sin respekt for Europa-Parlamentet. Yderligere skal jeg højst sandsynligt i de kommende uger have et møde med hr. de Charette i Rom for, som det er naturligt, at behandle de vigtigste emner, der interesserer Europa-Parlamentet på regeringskonferencen.

Van Bladel
Hr. formand, det drejer sig om protokollen fra den tyvende februar. Jeg har konstateret en udeladelse i det fuldstændige forhandlingsreferat vedrørende beslutningsforslaget om menneskerettighedskonferencen i Genève. Der er efter min opfattelse frem for alt talt om Kina, og jeg har ved den lejlighed også opfordret delegationen fra De Forenede Staters Kongres, som sad her på tilhørerpladserne, til sammen med os i Genève at forsvare visse værdier og menneskerettigheder med hensyn til Kina. Det har jeg ikke fundet i referatet, og jeg håber, at det kan rettes, hr. formand.

Formanden
Vi vil efterse, om der virkelig skulle mangle noget af det, der er blevet sagt, eller nogen beslutning i protokollen.

Nordmann
Hr. formand, jeg vil godt vende tilbage til det spørgsmål, hr. Hory stillede, ikke - til forskel fra hans indlæg - for at indlede en franskorienteret debat her, hvilket ville være ganske irrelevant, men for at spørge, om det er muligt af denne hændelse at drage visse positive konklusioner vedrørende vore uopsættelige debatter. Disse debatter blev indført i 1979, hvor vort Parlament endnu ikke havde alle de beføjelser, navnlig lovgivningsmæssige, som det har i dag, og hvor det ønskede at manifestere sig som en slags forum.
Udviklingen i vort arbejde har ført til, at disse uopsættelige debatter udskydes til et tidspunkt i mødeperioden, hvor vor tilstedeværelse i salen kan kompromittere Parlamentets repræsentativitet og under alle omstændigheder betydningen af visse vedtagne tekster - det sagde De selv - men ud over dette problem er der en række spørgsmål vedrørende teksternes antagelighed, især ændringsforslagenes, og især når det drejer sig om ændringsforslag, der er indgivet i sidste øjeblik. Det er for eksempel kutyme, at man ikke i en uopsættelig debat drøfter et spørgsmål, som vort Parlament har diskuteret i forbindelse med udarbejdelsen af en betænkning.
Regeringskonferencen viser betydningen af spørgsmålet om forholdet mellem vort Parlament og de nationale parlamenter. Er det fornuftigt, at spørgsmål, der er drøftet, men endnu ikke afgjort af de nationale parlamenter, kan afgøres ad omveje ved hjælp af en uopsættelig beslutning, det vil sige rent faktisk uden forudgående betænkning?
Hr. formand, det er den slags interessante spørgsmål, som vi bør stille efter denne hændelse, og jeg vil bede Dem forelægge sagen for Præsidiet og Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, så vi kan få en procedure for aktuelle og uopsættelige spørgsmål, der ikke afføder denne form for kontrovers og dermed sparer Dem for sådanne hændelser.

Formanden
Mange tak, hr. Nordmann, men jeg erindrer Dem om, at enhver gruppe kan rejse dette spørgsmål for Formandskonferencen, hvis den finder det fornødent. Jeg vil under alle omstændigheder viderebringe Deres ord til Formandskonferencen, og dersom den finder det nødvendigt, vil den undersøge spørgsmålet.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, den 17. februar kom der på mit kontor i Haag et brev, og deri stod følgende: På anmodning af formanden sender jeg Dem hermed teksten til et mistillidsvotum til Kommissionen, stillet af 63 medlemmer i henhold til forretningsordenens artikel 34, og det var underskrevet af hr. Vinci. Dette brev, hr. formand, vedrørte således mistillidsvotummet til Kommissionen, som vi skulle stemme om i samme uge.
Jeg har ikke noget som helst imod dette brev, men imod den måde, hvorpå dette brev har nået mig. Det blev nemlig fredag eftermiddag sendt med kurerpost fra Bruxelles til Nederlandene, og jeg formoder, at det også er sendt til alle andre kolleger på deres bopæl. Det ankom altså på et tidspunkt, hvor jeg allerede var i Strasbourg. Mit spørgsmål er, hvilken nytte denne aktion har, det er mit første spørgsmål, og for det andet, hvad har denne aktion kostet. For jeg synes, at det er spild af penge at sende et brev med kurerpost til 626 medlemmer, når vi alle sammen har en fax, både på vort kontor i Bruxelles og i Strasbourg.

Formanden
Fru Plooij-Van Gorsel, jeg besvarer meget gerne Deres forespørgsel. Brevet blev ikke sendt til de 626 medlemmer, men til dem, hvis faxnumre ikke fandtes her i Parlamentet. Til alle de medlemmer - og der er tale om mange - der har en fax og har opgivet deres nummer til vor administration, blev der sendt en tilsvarende fax.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, De nævnede for lidt siden, at grupperne enstemmigt støtter den holdning, som De gav udtryk for under Deres ophold i Paris. Jeg beder Dem bemærke, at denne enstemmighed ikke omfatter Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa.
Det er logisk, at De som formand for Europa-Parlamentet afspejlede flertallets vilje. Men jeg minder dog alle dem, der fremsætter store erklæringer om vigtigheden af Parlamentets arbejde, om, at den famøse beslutning - mindst den 117. om racisme og fremmedhad blev vedtaget denne famøse torsdag eftermiddag med 106 stemmer mod 101, og at Parlamentet i realiteten underminerede sin egen troværdighed ved at udtale sig, som det gjorde denne torsdag eftermiddag, om stadigt mere forskellige emner, der behandles stadigt mere overfladisk.
Det, den franske udenrigsminister, Hervé de Charrette, sagde, var kun en afspejling af, hvad enhver objektiv observatør kan tænke om indholdet af Parlamentets beslutninger. Parlamentet tøver ikke med at udtale sig om alle mulige emner. Det har det gjort her i eftermiddag samtidig med, at et nationalt parlament, der jo er udtryk for en stats suverænitet, som inkarnerer den demokratiske legitimitet, som repræsenterer hele befolkningen, var i færd med at drøfte dette spørgsmål. Det gjorde Parlamentet, selvom det ikke har nogen kompetence på dette område.
De bør vide, at den holdning, som er kommet til udtryk, afspejler mange europæiske borgeres holdning.
Hr. formand, jeg mener, at vi af denne hændelse kan lære noget andet end det, hr. Nordmann sagde - hvilket jeg for øvrigt var enig i - nemlig at vi skal sikre, at vi torsdag eftermiddag behandler sager, der er velovervejede og falder inden for Parlamentets virksomhedsområde. Med denne handlemåde har Parlamentet, især under den franske statschefs besøg her i Parlamentet, fået flere lande og herunder Frankrig til at nægte at udvide beføjelserne til et parlament, der ikke fortjener dem.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, jeg skal ikke udtale mig om indholdet af Deres indlæg, som jeg respekterer lige så meget som ethvert andet indlæg. Jeg vil dog gøre Dem opmærksom på, at der i vor forretningsorden ikke findes en artikel, der tillader Parlamentet eller nogen som helst anden at fastslå teksters uantagelighed på grund af deres indhold.
Det er de politiske grupper, som skal sikre, at de tekster, der opføres på dagsordenen eller vedtages, respekterer Parlamentets værdighed eller de kriterier, som den enkelte gruppe finder hensigtsmæssige.
Til forskel fra andre parlamenter, som helt legitimt begrænser deres dagsorden til det, regeringerne opfører, har vort Parlament en anden tradition, og formandskabet kan ikke begrænse ændringsforslagene, uanset hvad de handler om.
(Bifald)
Crowley
Hr. formand, jeg vil blot gerne først og fremmest komplimentere Dem for Deres vidunderlige udtalelse om højtideligholdelsen af den internationale kvindedag. I den forbindelse ville jeg gerne endnu en gang henlede Parlamentets opmærksomhed på den tilstand, Roisín McAliskey, en fange i et britisk fængsel, Holloway, befinder sig i; hun har kategori A-status; hendes vilkår er blevet forbedret lidt i de seneste dage; men hun er syv måneder inde i en graviditet og har ikke fuld adgang til lægelig bistand 24 timer i døgnet. Bortset fra det er der stadig ikke gjort noget for at sikre en tryg fødsel af hendes ufødte barn. Jeg anmoder Parlamentet - vi bad om dette sidste gang, og det gør vi igen - om at give støtte af humanitære årsager; ikke for at fælde nogen dom, med hensyn til om frk. McAliskey er skyldig eller uskyldig, men af rent humanitære grunde at opfordre den britiske og tyske regering til at give hende fuld adgang til ordentlig lægebehandling og sikre, at hendes barn kan fødes under normale omstændigheder, uden at hun er lænket til fængelsbetjente, og at hun kan få lov til at beholde sit barn efter fødslen.

Formanden
Jeg henleder Deres opmærksomhed på, at Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender i øjeblikket behandler det emne, De har nævnt, og vil foreslå forsamlingen, det, det finder nødvendigt.

Provan
Hr. formand, jeg er sikker på, at de fleste kolleger er klar over, at der ved Deres side i dag sidder en ny generalsekretær for Parlamentet. Det er ikke blot rigtigt at byde ham velkommen, men også at underrette ham om, at de fleste af os erkender, at det er en meget vigtig og indflydelsesrig post. Samtidig med, at vi byder ham velkommen, erkender vi, at Parlamentet er blevet særdeles godt betjent af de tidligere generalsekretærer. Jeg er sikker på, at vi alle ønsker ham held og lykke med hans nye stilling.

Formanden
Mange tak for Deres venlige ord, hr. Provan.

Berthu
Hr. formand, det er til punkt 16 i protokollen, «genetisk modificeret majs«.
Under den sidste mødeperiode blev de forskellige mundtlige forespørgsler vedrørende dette emne udsat til et senere tidspunkt, nemlig denne mødeperiode, i hvert tilfælde ifølge de tilstedeværende medlemmer.
Jeg kan konstatere, at der i protokollen ikke er anført en grund til denne udsættelse. Medlemmerne mente, at Kommissionen ikke var repræsenteret på et tilstrækkeligt højt niveau, idet hverken hr. Fischler, fru Bonino eller fru Bjerregaard havde fundet det nødvendigt at være til stede under denne forhandling, der dog er af grundlæggende betydning, fordi det er et vigtigt spørgsmål, som i de kommende år kan blive til en varm kartoffel og måske ende som en ny kogalskabssag.
Hr. formand, jeg mener derfor, det er meget vigtigt, at vi i protokollen får nedfældet grunden til denne udsættelse.

Formanden
Det er i princippet ikke nødvendigt, hr. Berthu, men vi undersøger sagen, og grunden kommer med i Regnbuen under de forskellige medlemmers indlæg, så på den måde fremgår det klart, hvorfor denne sag er blevet udskudt.
(Protokollen godkendtes)

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i medfør af forretningsordenens artikel 95, er omdelt; der er foreslået følgende ændringer:
Mandag: Med støtte fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender foreslår jeg at bytte om på rækkefølgen af betænkningerne fra dette udvalg. Det vil sige, at vi først behandler betænkning af van Velzen om Grønbogen »Liv og arbejde i informationssamfundet« og dernæst betænkning af Waddington om Kommissionens Hvidbog om almen uddannelse og erhvervsuddannelse: «Undervise og lære«.
Hvis ingen ønsker ordet, betragter jeg forslaget som vedtaget.
(Forslaget vedtoges)
Tirsdag: Gruppen De Grønne anmoder om tilføjelse til dagsordenen enten tirsdag aften eller torsdag eftermiddag af forhandling under ét om de syv mundtlige spørgsmål til Kommissionen vedrørende gensplejset majs, der blev udsat fredag den 21. februar i år. Jeg skal meddele forsamlingen, at Formandskonferencen har besluttet at behandle dette emne i mødeperioden i april.
Fru Breyer har ordet.

Breyer
Hr. formand, vi udsatte det sidste gang, fordi den ansvarlige kommissær Bjerregaard ikke fandt det nødvendigt at være til stede i forbindelse med dette vigtige punkt på dagsordenen. Som De ved, var der jo særdeles mange diskussioner om godkendelsen af genmodificeret majs, og der findes i mellemtiden alarmerende undersøgelser, som bekræfter, at den sundhedsmæssige og økologiske risiko er stor. På grund af denne risiko udstedte både Østrig og Luxembourg i midten af februar forordninger, som fastsætter et importstop. Vi var enige om, at det ikke kan accepteres, at det kun er to lande, der beskytter deres befolkning, men at det skal drøftes og afklares her i Parlamentet, hvordan det forholder sig med disse upåagtede undersøgelser, med denne godkendelse - også inden for Kommissionens rækker var der jo nogle, der påstod, at denne beslutning blev truffet på grundlag af en økonomisk diskussion, på grundlag af interesserne inden for den genteknologiske industri og i USA, og at spørgsmålet om de sundhedsmæssige risici blev trængt i baggrunden.
Derfor anser vi det for at være presserende nødvendigt, at forhandlingen allerede finder sted i denne måned. Hvorfor? Hvis disse produkter nu kommer ind på markedet, kunne det blive problematisk, hvis vi i april kommer til f.eks. den konklusion, at det ikke var tilladt at imødekomme denne anmodning om markedsføring, for så befinder produkterne sig jo allerede på markederne i alle europæiske medlemsstater, med undtagelse af Luxembourg og Østrig.
Derfor vil jeg gerne endnu en gang anmode Dem om at sætte vor anmodning under afstemning ved navneopråb, for at dette særdeles vigtige punkt på dagsordenen kan behandles i denne uge.

Anastassopoulos
Hr. formand, jeg ved ikke, om det, De sagde, blev oversat korrekt til græsk, men jeg har bemærket det flere gange, fordi det skaber forvirring: Formandskonferencen beslutter ikke. Formandskonferencen beslutter at foreslå Parlamentet. Her er der en forskel. Det er Parlamentet, der beslutter. Jeg vil bede Dem være opmærksom på dette, så der ikke opstår misforståelser.

Formanden
Jeg sætter forslaget fra Gruppen De Grønne under afstemning.
(Forslaget forkastedes)
Onsdag og torsdag (ingen ændringer)
Fredag:

Green
Hr. formand, jeg bemærker, at der er et punkt på dagsordenen, der drejer sig om organisationen af det fælles marked for ris. Så vidt jeg ved, er det aldrig blevet drøftet i Formandskonferencen, selv om det stod i arbejdsdokumentet. Min gruppe går ærlig talt ikke ind for at sætte det på dagsordenen i denne uge. Vi ville foretrække, at det blev udsat til april. Så jeg vil anmode Dem om at forelægge dette for Parlamentet, for jeg tror, at de andre gruppeledere vil bekræfte, at der ikke er truffet nogen aftale om sagen ved Formandskonferencen.
Mit andet punkt drejer sig om onsdag aften. De vil se, at en af de sidste betænkninger onsdag aften er Linkohrbetænkningen. Det er en andenbehandling. Hvis den ikke finder sted på onsdag - og De ved, der kan undertiden dukke noget op - kan vi så være sikre på, at den bliver behandlet tidligt torsdag morgen, eftersom der skal stemmes om den inden frokost torsdag?

Formanden
Vedrørende sidstnævnte punkt, fru Green, er det ikke noget problem at fortsætte drøftelsen af dette torsdag formiddag, hvis forhandlingen ikke kan afsluttes om onsdagen. Det medfører ingen ændring af dagsordenen.
For så vidt angår det første punkt, De har nævnt, vil det ikke være noget problem at forelægge forsamlingen fru Greens anmodning på hendes gruppes vegne om at tage punkt 42, nemlig mundtlig forespørgsel fra fru Fraga Estévez, hr. Colino Salamanca, hr. Fantuzzi m.fl. for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter til Kommissionen om den alvorlige krise inden for rissektoren, af dagsordenen.

Colino Salamanca
Hr. formand, jeg skal oplyse, at vi er enige i anmodningen fra ordføreren for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Jeg har talt med nogle af underskriverne af den mundtlige forespørgsel, og de er helt enige i, at denne drøftes i mødeperioden i april.

Formanden
Jeg sætter De Europæiske Socialdemokraters Gruppes forslag om at udsætte forhandlingen om den mundtlige forespørgsel vedrørende krisen i rissektoren til mødeperioden i april under afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Santini
Hr. formand, jeg benytter denne afstemning, som har bragt en smule fornuft ind i dagsordenen for fredag, til at bede Dem og Formandskonferencen om på ny at se på en situation, som har været uændret i de sidste tre eller fire plenarforsamlinger, nemlig at emner af landbrugsmæssig karakter sættes på dagsordenen for fredag, muligvis som det sidste punkt.
Det er blevet sagt, at afgørelsen udtrykkeligt er blevet truffet for at fremme deltagelsen i mødet fredag formiddag. Da jeg ikke finder, at denne virkning er blevet opnået, vil jeg - idet jeg tillige mener at give udtryk for mange af mine kolleger i Landbrugsudvalgets opfattelse - bede Dem om at sætte forhandlinger om landbrugsemner under forhandling på dage med større deltagelse med henblik på at give disse emner den opmærksomhed, de fortjener, og begynde med netop det alvorlige problem vedrørende risen.

Formanden
Mange tak, hr. Santini. Jeg mener, at alle medlemmerne af Formandskonferencen er til stede her, og at de har modtaget Deres budskab og vil træffe deres beslutning under hensyntagen hertil i det omfang, hvori de finder det nødvendigt.
(Den således ændrede dagsorden godkendtes)

Schengen-samarbejdet i fremtiden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0014/97) af Van Lancker for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om Schengen-samarbejdet nu og i fremtiden.

Van Lancker
Hr. formand, jeg kan forestille mig, at hr. Fabre-Aubrespy, hvis han stadig havde været her, ville have sagt, at Parlamentet slet ikke har noget at gøre med Schengen, men jeg tror, at denne betænkning om Schengen kommer på et særdeles afgørende tidspunkt, nemlig på et tidspunkt, hvor man inden for rammerne af regeringskonferencen diskuterer Schengens fremtid og mulighederne for endelig at få Schengen tilbage dertil, hvor den hører hjemme, og det er i Traktaten. Schengen har altid været fremstillet som et laboratorium for en fremtidig europæisk ordning. Men denne europæiske ordning må så heller ikke være en ren kopi af prøvemodellen, men skal forbedres på særdeles mange punkter.
Den kendsgerning, kære kolleger, at Schengen-lande i mangel af en europæisk enighed selv gør sig bestræbelser på at realisere deres indbyggeres ret til fri bevægelighed for personer og intern sikkerhed, synes jeg er udmærket. Kritikken fra Parlamentet drejer sig først og fremmest om måden, hvorpå disse målsætninger efterstræbes.
For det første er Schengen afveget særdeles meget fra sit oprindelige mål, nemlig at skabe et stort europæisk område, hvor mennesker frit kan bevæge sig. I praksis er regeringerne begyndt at knytte stadig flere betingelser til denne frie bevægelighed for personer. Og i næsten to år, kære kolleger, har den franske regering stædigt holdt fast ved kontrollen ved sine indre grænser. Ethvert argument er i den forbindelse godt: GIA-terrorister siges at snige sig ind via Belgien, Nederlandene forårsager narkotikagener, og i morgen vil Italien ikke kunne standse disse illegale indvandrere. National suverænitet vejer åbenbart stadig meget tungere end internationalt samarbejde. Men også andre nationale stater misbruger ofte Schengen til repressiv politik, frem for alt med hensyn til uønskede udlændinge, indvandrere og flygtninge. I årsberetningen om Schengen fremgår det, at Schengen-informationssystemet hovedsageligt bruges som databank for uønskede udlændinge. Flygtninge nægtes stadig oftere adgang til Schengen-området ved de ydre grænser og i lufthavne. Og Schengen opretter endog et andet bælte omkring dets område uden nogen garanti for, at asylsøgere får respekteret deres ret til at søge asyl og deres ret til ikke-afvisning.
Man hæger med Schengen om en farlig idé, nemlig den idé, at anti-indvandringspolitik svarer til øget sikkerhed. Parlamentet har imidlertid indtil kedsommelighed gentaget, at internationalt organiseret kriminalitet slet ikke længere kan bekæmpes ved at lukke grænser. Men i mellemtiden halter politisamarbejdet, som skal gribe ind over for kriminalitet, sørgeligt bagefter. Politifolk gør næppe brug af Schengen, kun de små bilaterale ordninger i grænseområder begynder lidt efter lidt at lykkes en smule, undtagen, åh, kyniske realitet, i samarbejdet med Frankrig, hvor de absolut ikke fungerer. I mellemtiden sørger Schengen-labyrinten for, at den daglige praksis lader en farlig grå kreds af personlige kontakter mellem politifolk eksistere, som der absolut ikke er nogen som helst demokratisk og juridisk kontrol med. Schengen skal således hurtigst muligt ændre sine prioriteter og vælge andre prioriteter, hvis man virkelig tager sikkerhed alvorligt.
For det andet har Parlamentet stadigvæk klager over manglende parlamentarisk og retslig kontrol med Schengen. Af denne betænkning fremgår det endnu en gang, at de fleste nationale parlamenter næppe har oplysninger og lovmæssige muligheder med henblik på at kontrollere Schengen-aftalerne gennem deres egen minister. Det retslige tilsyn med Schengen er minimalt, i betragtning af, at Domstolen ikke har nogen som helst beføjelser, må konflikter om fortolkninger og definitioner af Schengen-bestemmelser afgøres af nationale dommere, og så af Eksekutivkomiteen. Følgen heraf er ofte en kæmpe kakofoni. For øvrigt er international udveksling af oplysninger og internationalt politisamarbejde uden international retslig og parlamentarisk kontrol en fare for demokratiet. Derfor opfordrer Europa-Parlamentet i forbindelse med denne betænkning på ny til, at Schengen-sager integreres i Fællesskabet, hvorved Kommissionen endelig ville få en initiativret med hensyn til fri bevægelighed for personer, også med hensyn til intern sikkerhed for Europas indbyggere, hvorved Domstolen og Europa-Parlamentet endelig vil kunne spille deres rolle.
Det er tydeligt, at de irske forslag, men egentlig i endnu mindre grad de nederlandske forslag med hensyn til Schengensagerne, ikke opfylder vore krav. Fri bevægelighed for personer, således som den er fastsat i disse forslag, drukner i en hel række af forudgående kompenserende foranstaltninger, og jeg tror, at jeg således med god grund kan sige, at fri bevægelighed for personer i disse forslag udsættes til dommedag. Europa-Parlamentets og Domstolens rolle udformes egentlig ikke eller torpederes endda fuldstændigt. Jeg tror, at der på denne regeringskonference, således som forslagene nu foreligger, mere end nogen sinde står renationalisering af denne politik på dagsordenen, og det er noget, som Parlamentet aldrig bør lade ske. Det er også vigtigt, at denne Schengen-betænkning drøftes nu, fordi vi endnu en gang vil insistere på, at borgernes sikkerhed og fri bevægelighed for personer er sager, som skal reguleres på europæisk plan, hvis vi vil udøve demokratisk og retslig kontrol med disse yderst vigtige sager. Jeg håber derfor, at Parlamentet vil kunne vedtage denne betænkning med stort flertal.

Formanden
Mange tak, fru Van Lancker. Jeg vil sige velkommen til hr. Fischbach, Storhertugdømmet Luxembourgs justitsminister og vor tidligere kollega, som har vist os den opmærksomhed at være til stede under forhandlingen her i dag.

Schulz
Hr. formand, hr. minister, mine damer og herrer, fru Van Lancker anvendte i sin redegørelse en central sætning om debatten om den frie bevægelighed i Den Europæiske Union, nemlig at denne debat i højere og højere grad finder sted på grundlag af en renationalisering, en efter min opfattelse farlig renationalisering, fordi der hermed - og det fremgår også klart af Van Lancker-betænkningen - udløses en diskussion i Unionen, som udgør to tog, der kører mod hinanden.
Vi har i Den Europæiske Union på grundlag af fællesskabsretten på den ene side den frie udveksling af tjenesteydelser, kapital og varer, men vi har netop ikke den frie bevægelighed for mennesker. Når jeg på den ene side gennemfører en Union, hvor jeg kan transportere køer, hvorhen og i hvilken tilstand jeg ønsker, uden at jeg bliver kontrolleret, hvor jeg kan flytte penge - så mange, så længe, så ofte og hvorhen jeg ønsker - hvor jeg kan transportere enhver form for tjenesteydelse - lad os tage byggeriet som eksempel - ofte uden for loven uden at blive retsforfulgt for det, men på den anden side som agtværdig borger, der f.eks. som medlem af Europa-Parlamentet ønsker at køre fra Tyskland via Luxembourg til Frankrig for her at komme til sin arbejdsplads, må opleve, at jeg hver eneste gang kontrolleres, fordi den franske regering påstår, at den ved sine grænser skal sørge for, at der ikke kommer nogen nederlandske narkotikahandlere ind i landet - og sådan går det jo ikke kun de agtværdige borgere, der sidder i Europa-Parlamentet, men også mange andre mennesker - så må man virkelig få det indtryk, at der findes en Europæisk Union, hvor man kan gøre alt med penge, med varer og med tjenesteydelser, men hvor dens borgere med de mest uholdbare argumenter udelukkes fra den frie bevægelighed. Disse argumenter har for det meste noget at gøre med, at regeringerne - og det vil jeg gerne sige meget provokerende - ikke længere kan løse deres indenrigspolitiske problemer, hvad enten de er af økonomisk eller social art, og som et teaterstykke iscenesætter grænsekontrollen med henblik på at berolige befolkningen efter mottoet: Vi har kontrol over det hele, for så vidt angår kriminaliteten, hvis vi blot opstiller tilstrækkeligt med politibetjente ved grænserne.
Hvor dumme anser medlemsstatsregeringerne egentlig deres egne borgere for at være? Tror De virkelig, at narkotikahandleren på grund af Schengen-aftalens manglende overholdelse vil køre til grænsen mellem Luxembourg og Belgien med kufferten og dér lade sig spørge om: «Har De noget at fortolde?«
At Schengen-informationssystemet for det andet misbruges og efter sigende anvendes som en afværgemekanisme mod en illegal indvandring, som man i øvrigt ikke kan få kontrol over, da der endnu ikke er tilstrækkeligt mange mennesker i Den Europæiske Union, som åbent siger, at vi er et indvandringskontinent, og at vi derfor har indvandringsbestemmelser, blev med rette nævnt af fru Van Lancker.
Hvis vi ikke sørger for, at Schengen-aftalen integreres i fællesskabsretten, vil vi opleve noget - hr. minister, jeg siger det med adresse til Dem som formand for Schengens Eksekutivkomité - som Rådet måske ønsker, men vi som Parlament ikke ønsker, nemlig at den frie bevægelighed i Den Europæiske Union ikke gennemføres på grundlag af fællesskabsretten, hvor den burde gennemføres, men derimod på grundlag af et mellemstatsligt samarbejde uden for fællesskabsretten, på grundlag af mellemstatslige aftaler, hvilket i sidste instans vil medføre, at Rådet vil sige, ja, vi har den frie bevægelighed, men vi har den så ikke dér, hvor den juridisk hører hen. Derfor er det uomgængelig nødvendigt, at Parlamentet i dag siger, at vi ønsker den frie bevægelighed. Vi ser absolut også positivt på de konstruktive elementer i Schengen-aftalen, men vi ønsker, at det fællesskabsretlige grundlag med parlamentarisk kontrol omsider sikres.

Chanterie
Hr. formand, hr. formand for Schengen-ministerkomiteen, kære kolleger, allerførst for tydeligheds skyld og for at undgå misforståelser: Schengen udgør ikke nogen del af Den Europæiske Union, hvor meget vi end beklager dette. Det hører ikke til det mellemstatslige samarbejde med hensyn til retlige og indre anliggender, og det udgør ikke nogen del af Fællesskabet. Schengen forbliver i afventning af nærmere instrukser et mellemstatsligt anliggende. Naturligvis står Schengen ikke løsrevet fra Unionstraktaten, alene af den grund, at Schengen-aftalen udtrykkeligt fastsætter, at acquis communautaire skal respekteres, og det forholder sig faktisk således, at Schengen holder op med at bestå, så snart personkontrollen inden for Unionen er forsvundet, men så vidt er vi ikke kommet.
For det andet sigter Schengen med afskaffelsen af personkontrol ved de indre grænser og styrkelsen af personkontrollen ved de ydre grænser mod at tilvejebringe en ligevægt mellem frihed og sikkerhed. Og hvad man end mener om det, begge er af fundamental betydning for de europæiske borgere. Ligesom PPE siger vi, at den, som vil realisere fri bevægelighed uden ledsageforanstaltninger for at bekæmpe kriminalitet og illegal indvandring, sætter ikke blot borgernes sikkerhed på spil, men også selve den frie bevægelighed.
For det tredje drejer Schengen sig om afskaffelse af personkontrol ved de indre grænser med en række ledsageforanstaltninger knyttet dertil. Selvfølgelig drejer det sig derfor om europæisk narkotikapolitik, asyl- og indvandringspolitik, privatliv osv. Disse afledte problematikker har alle sammen forbindelse med Schengen. Jeg formoder, at hr. Nassauer vil komme tilbage til nogle af disse elementer. Derfor vil jeg ikke komme nærmere ind derpå nu.
For det fjerde bliver vi stærkest konfronteret med virkningen af Schengen i grænseregionerne. Den, som afskaffer grænsekontrollen, må kunne benytte specifikke instrumenter for at bekæmpe alle mulige former for grænsekriminalitet. Samarbejde er budskabet her, både på det politimæssige og på det retslige område. Og jeg må faktisk også konstatere, ligesom fru Van Lancker, at dette ikke altid fremgår af de franske myndigheders holdning.
For det femte rettes der i visse punkter en belærende eller formanende finger mod Schengen-landenes nationale parlamenter. Men vi tror ikke, at det er vor opgave at læse de nationale parlamenter teksten. Vi ser dog frem til revisionen af Traktaten i gunstig forstand, dette vil sige integrering af Schengen i Fællesskabet. Forhandlernes fremskridt forekommer måske ikke så lovende i øjeblikket. Men vi mener dog, og det vil vi også gerne høre Deres mening om, hr. minister, at Domstolen, Kommissionen og Europa-Parlamentet skal tilkendes en større rolle ved integreringen af Schengen i Fællesskabet. Fundamentalt er PPE tilhænger af Schengen. Vi er imidlertid ikke blinde for vanskelighederne, og vi er rede til at være med til at søge løsninger. Schengen kan spille en vigtig rolle i forberedelsen af den frie bevægelighed for personer og afskaffelsen af de indre grænser. I udvalget har vi stemt imod Van Lanckerbetænkningen. Imidlertid har vi siden da kunnet føre temmelig mange drøftelser, vi har også kunnet stille kompromisændringsforslag, og også resten af afstemningen håber jeg vil kunne ske efter samråd. Vi har en række ting, som vi gerne vil fremhæve og lade komme til udtryk i betænkningen, og med henblik herpå har vi også stillet en række ændringsforslag. Vi vil ændre tonen i betænkningen, men vi vil også justere indholdet. Hvorom alting er, så vil jeg takke ordføreren for hendes beredvillighed og for de drøftelser, som har gjort det muligt, at vi kan vedtage denne betænkning med et bredt flertal, og jeg håber virkelig, at det vil ske.

Schaffner
Den 14. juni 1985, da grundlæggerne af Schengen-området undertegnede aftalen af samme navn, tænkte de sikkert på følgende sætning af Montesquieu: «den enkelte borgers politiske frihed afhænger af den tillid, han har til sin sikkerhed«. Da aftalen trådte i kraft i marts 1995, var den samme filosofi sikkert fremherskende. Men landene opdagede hurtigt, at systemet ikke var perfekt. Nederlandene fortalte om deres problemer med kontrollen med rejsende i Amsterdams Schipol-lufthavn. Frankrig påberåbte sig aftalens artikel 2, dels på grund af manglerne ved aftalens informationssystem (SIS), dels på grund af en efterladende holdning til indvandrerstrømmen, dels visse medlemsstaters svaghed, ja endog manglende bevidsthed om narkotika. Disse problemer findes stadig, omend dog i mindre udstrækning.
Ved gennemlæsningen af fru van Lanckers betænkning får man undertiden indtryk af - og jeg overdriver virkelig ikke - at Schengen-området forveksles med et fængselsmiljø, at de individuelle frihedsrettigheder er truet, og at den fri bevægelighed, der er selve grundlaget for vor Union, er forsvundet.
Sådan forholder sagen sig ikke. For at få ånden i Schengen-aftalen til at leve drejer det sig tværtimod om at styrke de uundværlige ledsageforanstaltninger, så vi kan opbygge et Europa, hvor sikkerhed rimer på frihed. Vi må ikke glemme, at Schengen-aftalerne, selv om de ikke er perfekte, har gjort det muligt for borgerne i de lande, der har underskrevet aftalen, at forstå, hvad den af Traktaten omfattede fri bevægelighed betyder, for der har den altid været en teoretisk størrelse, som nu er blevet levende med Schengen.
Derfor kan min gruppe ikke stemme for denne betænkning uden visse ændringer, omend jeg er enig i nogle af ordførerens bekymringer. Jeg tænker her på nødvendigheden af en bedre koordination mellem de forskellige institutioner, for det er afgørende for, at Schengen-samarbejdet bliver en succes; jeg kan her nævne Europol, SIRENE og SIS. Men jeg tænker også på, at forvaltningen af databaserne skal være i overensstemmelse med Europarådets konventioner.

Wiebenga
Hr. formand, der er megen kritik af Schengen-aftalerne og gennemførelsen deraf. Der har igen også her været tale om regeringers hemmelighedsfulde og ukontrollerede optræden; ingen parlamentarisk kontrol, ingen ordentlig retslig kontrol osv. Schengen kan således kun være en overgangssituation. I fremtiden må vi integrere Schengen i Den Europæiske Union, og det skal ske, således som ordføreren også sagde, ved den kommende revision af Maastricht-Traktaten. I den forbindelse må vi så vidt muligt lade ting, som Schengen nu omfatter, gælde for hele Unionen. Det betyder, at Europa-Parlamentet skal have beføjelser, altså skal inddrages, og at også Domstolen skal have beføjelser på dette område. Schengen-sekretariatet skal med henblik herpå også høre ind under Den Europæiske Union.
Min næste bemærkning vedrører narkotikakrigen mellem Nederlandene og Frankrig, således som den somme tider kaldes. Jeg synes, at Frankrig nu må bringe bevogtningen af sin grænse mod nord til ophør, således som hovedreglen i Schengen-aftalerne medfører. Den nederlandske regering derimod skal gøre mere for at imødekomme den udenlandske kritik af den nederlandske narkotikapolitik. Tilnærmelse og på længere sigt europæisk harmonisering af narkotikapolitikken er nødvendig. Frankrig skal forbedre hjælpen til narkotikamisbrugere, og Nederlandene skal forbedre bekæmpelsen af narkotikaproduktionen og narkotikahandelen; sammen må disse lande tage fat på problemet med de andre medlemsstater. Hovedindholdet, som det sandsynligvis ser ud efter afstemningen om ændringsforslagene til fru Van Lanckers betænkning, støtter vi, og vi vil således stemme for. Vi giver hende en kompliment for hendes udførte arbejde.

Mohamed Alí
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige ordføreren tak for den betænkning, hun i dag fremlægger for forsamlingen. Vi har foran os en betænkning med en klar, fuldstændig og kritisk analyse af Schengen-samarbejdets funktion og fremtid. Den frie bevægelighed for personer er en af de fire frihedsrettigheder, der skal gennemføres inden for rammerne af traktaten om Den Europæiske Union. Schengen-aftalerne er af midlertidig karakter og skal erstattes af en fællesskabslovgivning, således at EF-Domstolens judicielle kontrol og EuropaParlamentets demokratiske kontrol sikres.
For så vidt angår Schengen-aftalernes funktion må vi beklage, at der er forekommet nye tilfælde af forskelsbehandling dels mellem Unionens borgere på grund af nationalitet og dels af borgere fra tredjelande, der lovligt er bosat i Unionen.
Det er ligeledes på sin plads at kritisere den anvendelse af aftalerne, der har ført til vedtagelse af en række politiske og retlige foranstaltninger på grundlag af højnelse af sikkerhedsniveauet og en politik for begrænsning af indvandring og ordenens opretholdelse. Ophævelsen af grænserne må ikke føre til systematiske former for kontrol i grænseområderne eller hermetisk lukning af de ydre grænser.
Endelig vil jeg give udtryk for bekymring over, at oplysningssystemet ifølge Schengen-aftalen hovedsagelig bruges som databank for uønskede udlændinge, herunder udlændinge, som ikke er tidligere straffet, eller som ikke har mulighed for at gøre indsigelse. Til syvende og sidst må vi fortsat gøre fremskridt i gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer ved at omsætte Schengen-aftalerne i en fælles politik til undgåelse af enhver form for forskelsbehandling af borgere i tredjelande, der lovligt er bosat i Unionen, og uden at vi ser Europa forvandlet til en formelig fæstning.

Roth
Hr. formand, mine damer og herrer, de berørte regeringer anser gerne Schengen-aftalen som en succeshistorie. Sidste år fik vi med stor stolthed forelagt en første årsrapport, i øvrigt den eneste kilde, hvorfra offentligheden nogen sinde kan få noget at vide om Schengen-aftalens funktion! Heri drejede det sig især om gevinstkvoterne i forbindelse med Schengen-informationssystemet med dets 3, 7 mio dataregistreringer. Det drejede sig om den store kontrolhyppighed ved de ydre grænser og om de såkaldte kompenserende foranstaltninger ved de indre grænser. Det var - som fru Van Lancker jo lige sagde - virkelig en rapport om koordineret afværgelse af flygtninge.
Åbningen af de indre grænser var jo netop den gulerod, som blev tilbudt i forbindelse med de nye mure ved de ydre grænser, hvormed det også blev legitimeret, at der inden for Den Europæiske Union er opstået nye Schengen-grænser. Denne åbning af grænserne er - hvis i det hele taget - virkelig kun blændværk, for i virkeligheden blev grænserne flyttet et stykke indad. Måske bliver vi ikke længere kontrolleret så tit, men spørg venligst mennesker med sort hudfarve eller af asiatisk herkomst. De anses alene på grund af deres udseende for at være mistænkelige!
Den udemokratiske tilvejebringelse og den udemokratiske funktion er allerede tit blevet kritiseret i Parlamentet. Ikke desto mindre blev der nu uden ændring indgået en samarbejdsaftale med Norge og Island, som forpligter disse stater til at acceptere Schengen-aftalen uden forbehold, men fratager dem retten til medbestemmelse eller at være repræsenteret i Eksekutivkomiteen. Det er et system med to klasser, og det er for mig i øvrigt også modellen på et kerne-Europa, som jeg virkelig ikke ønsker!
Det, der nu foreslås til regeringskonferencen, nemlig at overtage Schengen-aftalen, er imidlertid netop ikke den integrering i fællesskabsretten, som vi kræver, dvs. Schengens opløsning i Den Europæiske Union. Schengen-aftalen skal derimod overtages uforandret i sin udemokratiske form. Det forkaster vi resolut, fordi det også ville udhule garantien for, at aftalen overlever. Jeg håber, at det forbliver ved denne hovedtendens. Så støtter vi Van Lancker-betænkningen fuldt og helt!

Pradier
Hr. formand, ved læsningen af denne betænkning kan man ikke lade være med at spørge sig selv om, hvad det er for et Europa, vi ønsker. Ønsker vi et regeringernes Europa eller et borgernes Europa? Vore regeringer siger, at de ønsker at afkorte afstanden mellem Europa og borgerne. Men det er ikke blevet til meget andet end pynt og papir.
Europæisk borgerskab er et mål, vi skal nå. Den fri bevægelighed for personer er grundlaget herfor, baseret på Traktatens artikel 7 A. I en tid hvor ti millioner d-mark eller pund passerer gennem Europa på en brøkdel af et sekund, bliver hindringerne for den fri bevægelighed for mennesker ganske uacceptabel. Schengen er en mellemstatslig aftale, men den bekræfter forskellige uligheder, en diskrimination mod Unionens borgere og i endnu højere grad mod borgere fra tredjelande.
Der er et demokratisk underskud, en mangel på retslig kontrol, en mangel på solidaritet og samtidig et omfattende hykleri. For lad mig sige det direkte, at det land, som jeg er borger i, undertegnede, nej, det rigtige ord er proklamerede, Schengen-aftalen, og derefter trak det sig straks tilbage, først på grund af en bombe i Paris, derefter på grund af uenighed med en anden af Unionens nationalregeringer om marihuana. Så nu er det sandsynligvis op til regeringskonferencen at finde en løsning, for denne midlertidige struktur skal integreres i den tredje søjle, som skal gøres til et fællesskabsanliggende. Endvidere skal vi have ophævet bestemmelsen om enstemmighed i Rådet om alle spørgsmål, der vedrører den fri bevægelighed for personer, så Europa langt om længe kan blive et Europa for europæerne.

Berthu
Hr. formand, fru van Lanckers betænkning om Schengen-samarbejdet nu og i fremtiden er resultatet af selvtægt fra Europa-Parlamentets side, for det har bevæget sig ind på et område, der ikke hører ind under dets kompetence. For det første fordi Schengen-samarbejdet falder uden for Unionen. For det andet fordi vort Parlament, i den udstrækning den tredje søjle kan være berørt, ikke har fået forelagt en anmodning om høring fra Rådet i henhold til artikel K.6. Vi er derfor vidner til, at Europa-Parlamentet igen blander sig i noget, det ikke skulle, og det skader dets image, især fordi de tanker, der kommer til udtryk i udkastet til beslutning, efter vor opfattelse ligger langt fra borgernes holdning og også holdningen i de fleste af de regeringer, der deltager i regeringskonferencen.
Lad mig komme med et eksempel. Man kunne med fuld ret spørge, om Schengen-samarbejdet, der ofte er blevet præsenteret som et eksperimentallaboratorium, kan udvides til at omfatte samtlige medlemsstater i Unionen. Men for at svare på dette spørgsmål skal man begynde med at lære af disse eksperimenter. Hvad er ellers formålet med laboratoriet? Men der er mindst to ting, som Europa-Parlamentet nægter at se i øjnene, men som medlemsstaternes regeringer heldigvis er en smule mere opmærksomme på.
For det første er det fuldstændig irrelevant at ønske at fjerne al kontrol med personer ved de indre grænser, og sagt i forbifarten beklager vi, at Europa-Parlamentet mener sig forpligtet til endnu en gang at fordømme den franske regering for dens narkokontrol ved den belgisk-luxembourgske grænse, selv om denne kontrol er fuldt ud lovlig.
For det andet skal listen over ledsageforanstaltninger i Schengen-samarbejdet udvides, ikke indskrænkes, som EuropaParlamentet foreslår, og som fru van Lancker netop har bedt om, især når hun kritiserer databasen med oplysninger om uønskede udlændinge i SIS, Schengens informationssystem. Hr. formand, vi skal med andre ord styrke disse ledsageforanstaltninger. Vi skal for eksempel sikre, at det fungerer med de indrejseerklæringer, der skal udfyldes af borgere fra tredjelande, når de rejser over en indre grænse i Schengen-området. Det er ikke ved at lukke øjnene for så vigtige sikkerhedsproblemer, at Europa-Parlamentet vinder medlemsstaternes borgeres sympati.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, efter alt den megen kritik vil jeg gerne nu bryde en lanse for Schengen-aftalen. Schengen-processen fungerer i Europa, hvilket man kan sige om få institutioner. Den har betydet konkrete fremskridt med hensyn til den frie bevægelighed og betyder dermed for borgerne et tilgængeligt Europa. Mange borgere kan nu køre igennem fra Finland til Portugal uden at standse, også selv om visse ting absolut kunne være bedre. Det er således et positivt resultat, som i øvrigt også gør det klart, at man kan opnå noget i Europa med fleksibilitet, ved at man lader nogle gå lidt hurtigere fremad, end alle ønsker at gøre i første omgang. Det er et klart positivt signal til Europa.
Når hr. Schulz beklager sig over, at kvæg kan krydse grænserne ubemærket og ukontrolleret, mens han skal vise sit pas, så er den indlysende begrundelse herfor, at han åbenbart ikke er noget kvæg og derfor også undertiden skal kontrolleres.
Schengen omfatter foruden fjernelsen af de indre grænser naturligvis også den øgede sikring af de ydre grænser, og det ikke kun mod kriminalitet, frem for alt organiseret kriminalitet, men også mod et andet problem, som plager mange stater i Europa, nemlig mod illegal indvandring. Også her har Schengen-aftalen betydet fremskridt. Med Schengeninformationssystemet har vi for første gang et fungerende politisamarbejde, som kan gøre det klart, at politisamarbejde giver et bedre resultat end kontrol ved de indre grænser. Alt i alt går vi derfor ind for denne proces og ønsker, at den fortsættes.

Caccavale
Hr. formand, jeg vil sige fru Van Lancker tak for det fremragende arbejde, hun har udført. Men naturligvis er der i dette nogle punkter, som forhandlingen her i dag kan hjælpe til at afklare. Jeg finder, at man må begynde med at slå fast, at vi for hver dag, der går, retter et dødbringende slag mod de europæiske borgeres tillid til Europa, idet vi havde lovet dem, at disse forældede og tåbelige interne grænser ville falde senest den 1. januar 1993. Selvom Schengen-aftalen vel betyder et fremskridt, finder jeg den ikke tilfredsstillende i sig selv, idet den er udformet som en regeringsaftale og ikke som frugten af et initiativ taget af de europæiske institutioner.
Det er klart, at Schengen-aftalen skal gøres til et fællesskabsanliggende, men jeg spørger mig selv, om der bag alle de kunstige manøvrer og omsvøb, der gøres af de forskellige kolleger, vedrørende de forskellige ledsageforanstaltninger, faktisk skjuler sig et påskud for ikke at gøre fremskridt i tanken om at inddrage forholdene i Schengen-aftalen under Fællesskabet, og om der ikke til syvende og sidst hersker en mindre udpræget politisk vilje til at gøre fremskridt inden for den europæiske integrationsproces, særlig for så vidt angår den tredje søjle.
Jeg finder det af væsentlig betydning navnlig at respektere hovedbuddet i de europæiske traktater, som også er hovedbuddet i Schengen-aftalen, nemlig at Europa skal være et område med frihed og demokrati således at forstå, at EF-Domstolen skal virke, og at der skal være demokratisk kontrol med databearbejdningen. Dette er grunden til, at vi kræver garantier for borgerne. Det er klart, at der ikke blandt alt dette kan være tale om påskud: Bag styrkelse af sikkerheden må der ikke ligge påskud for at begrænse borgernes frihed!

Sjöstedt
Hr. formand, jeg synes, at fru Van Lancker har skrevet en i mange henseender meget interessant betænkning, især fordi hun ikke viger tilbage for at fokusere på de alvorlige problemer, som Schengen-aftalen rejser. Det gælder f.eks. manglen på demokratisk parlamentarisk kontrol med aftalen og dens manglende åbenhed - væsentlige aspekter vedrørende anvendelsen er fortsat hemmeligstemplede, sådan som det understreges i punkt 11. Endvidere peges der på, at Schengen-aftalen er et led i den mere restriktive og brutale flygtningepolitik, som er under udformning i Vesteuropa, og at den først og fremmest handler om kontrol; læser man selve aftaleteksten, drejer størsteparten af artiklerne sig slet ikke om frihed eller fri bevægelighed, men om forskellige former for kontrol.
For de af os i de nordiske lande, som er imod, at vore lande tiltræder Schengen-aftalen, er dette væsentlige argumenter imod en sådan tiltrædelse. Da det ofte påstås, at vi driver skrækpropaganda, når vi påpeger disse forhold, er det godt, at Parlamentet nu bekræfter dem.
Norden forhandler jo om tiltrædelse af Schengen-aftalen. De nordiske lande har imidlertid i årtier haft en velfungerende pasunion - en pasunion, som altså skal erstattes af Schengen-aftalen. Det understreges i betænkningen, at denne pasunion har fungeret aldeles udmærket. Den betyder pasfrihed for nordiske statsborgere, men den adskiller sig fra Schengen-aftalen derved, at pasfriheden er kombineret med ret til indre grænsekontrol - noget, der er helt uforeneligt med Schengen-aftalen. Det, som man nu ønsker, er at ophæve Den Nordiske Pasunion og erstatte med den ringere fungerende Schengen-aftale. Det kan på længere sigt bringe den nordiske pasfrihed i fare, eftersom Island og Norge, som ikke er medlemmer af EU, når som helst kan udelukkes af Schengen-aftalen, hvis de ikke accepterer en given beslutning.
Desuden er det sådan, at det, hvis Schengen-aftalen får overstatslig karakter, bliver nødvendigt at foretage en grundlovsændring i Norge, for hvilken der i dag ikke er tilstrækkelig stort flertal. Dette vil ydermere foregribe de kommende folkeafstemninger om resultaterne af regeringskonferencen, som, tror jeg, sandsynligvis vil ende med et nej i de nordiske lande, hvis regeringskonferencen munder ud i, hvad det i øjeblikket ser ud til. Derfor mener jeg, at man bør lægge den aftale, som man nu har forhandlet sig frem til, på is, og undlade at iværksætte den, så længe forhandlingerne på regeringskonferencen ikke er afsluttet.

Van der Waal
Hr. formand, bestræbelserne efter i sidste instans ved hjælp af Schengen som eksperiment at nå frem til en unionspolitik med fuldstændig fri bevægelighed for personer har jeg aldrig kunnet støtte. Det forekom mig en utopisk tanke, inspireret af et optimistisk menneskesyn. Jeg kan dog godt indse merværdien af et mellemstatsligt Schengen, hvor enstemmighed i beslutningsprocessen er en forudsætning. Inden for denne struktur kan man på en forsvarlig måde gøre erfaringer med eksperimentet »fri bevægelighed for personer« og yderligere arbejde på det politimæssige samarbejde i Europa.
Der, hvor fru Van Lancker i sin betænkning fremhæver, at Schengen hurtigt skal integreres i Fællesskabet, deler jeg ikke hendes mening. Dette gælder også for den måde, hvorpå hun vurderer Schengens virkning. Således er betænkningen temmelig kritisk med hensyn til ledsageforanstaltningerne, som for Rådet og inden for Schengen er forudsætninger for den frie bevægelighed for personer. Jeg er ærlig talt netop glad for, at Schengen-eksperimentet har ført til den erkendelse, at disse foranstaltninger er nødvendige. For hvilken nytte har den frie bevægelighed for personer, hvis disse personers sikkerhed derefter ikke kan garanteres?
Det vidner om naivitet at tro, at man kan danne et stort frit område uden at tage konsekvenserne deraf i betragtning. Åbenbart anses det politiske mål for så vigtigt, at risiciene ved f.eks. manglende sikkerhed simpelthen tages med i købet.
Undersøgelsesudvalgets rapport om transitsvindelen ved varetransport, som vil blive drøftet i denne uge, giver efter min mening et godt eksempel herpå: åbne grænserne, men ikke være tilstrækkeligt klar over konsekvenserne og således ikke træffe tilstrækkelige foranstaltninger for at undgå problemer.
Foreløbig vil jeg således støtte et mellemstatsligt Schengen, som på en realistisk måde arbejder på fri bevægelighed for personer og et højt sikkerhedsniveau for borgerne. Van Lancker-betænkningen er imidlertid skåret over en helt anden læst og præsenterer en fremtidsvision med hensyn til Schengen, som jeg ikke kan støtte.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg mener heller ikke at være et kreatur, således som hr. Nassauer sagde om hr. Schulz. Jeg mener, at dette er noget som forener ikke blot socialdemokraterne, men alle os, der er her i salen og ikke fordi jeg er glad ved ikke at blive kontrolleret. Der er mere, når jeg - fordi mærkesedlerne viser det - ved, at min kuffert kan passere igennem lufthavnene, medens jeg til gengæld skal forevise mit identitetskort eller mit pas, at jeg føler en vis forlegenhed.
Naturligvis er Schengen-aftalen, således som det allerede er blevet sagt her, et fremskridt imod fri bevægelighed, det skal vi ikke benægte. Men det er et så tøvende og først og fremmest så uklart fremskridt, at det bekymrer nogle af os. Vi har rigtigt nok gjort et fremskridt, men hvordan? Alene ved regeringsaftaler, som hverken Europa-Parlamentet eller de nationale parlamenter let kan kontrollere på grund af dens ikke-nationale karakter.
Vi ønsker oplyst, om vi skal fortsætte således, eller om vi, således som man har sagt mange gange, skal nå frem til et fællesskabsretligt grundlag, der gør det muligt for os at gøre fremskridt på disse områder. Derfor finder jeg betænkningen rigtig og vil sige ordføreren tak for denne og dens indhold.
Man har talt om fleksibilitet. Fleksibilitet for at gøre fremskridt. Dette kan vi diskutere, men i princippet er vi enige. Vel, men hvordan skal vi så gøre fremskridt? Jeg finder, at vi må bevæge os i retning af en situation, hvori der hersker mere demokrati, flere rettigheder og større frihed, og frem for alt en situation, hvori vi ikke står over for regeringsaftaler, der i uforholdsmæssig grad lægger vægt på visse problemer, som f.eks. immigrationsproblemet. Jeg ved, at det er et problem, men vi kan ikke arbejde med det alene ved at lægge vægt på sikkerhed eller grænser for at nå frem til »løsninger«, der mildest talt er lidet gennemskuelige. Ja til at holde vore løfter over for borgerne, ja til at overholde det løfte, vi har givet - og jeg er iblandt dem, der siger »vi«, og som er interesserede i fremskridt for Den Europæiske Union - ja til det løfte, vi har givet om en fri europæisk union, der er åben, og inden for hvilken vi kan bevæge os, ja til at kunne gå til EF-Domstolen for at få dette fastslået, ja til en union, der er så fleksibel som muligt, men som gør fremskridt og ikke går i retning af et scenario, i hvilket - således som det synes at være tilfældet på regeringskonferencen - vi kun har lidt at tilbyde, hvorfor medlemsstaterne let kan enes om at sige »I skal ikke være bekymrede, fordi vi nok i det mindste skal komme overens vedrørende sikkerheden, jeres sikkerhed, men I skal ikke sige os hvordan«, men i retning af et mere demokratisk scenario.

Cederschiöld
Hr. formand, Schengen-aftalen handler netop om fri bevægelighed, som er noget, der burde være en fælles interesse blandt flertallet i denne forsamling. Borgerne forventer at kunne bevæge sig frit over de indre landegrænser. Men man kan ikke forlange af dem, at de af den grund skal acceptere ringere sikkerhed og tryghed eller en øget tilstrømning af narkotika fra nabolandene. Den frie bevægelighed skal gavne borgerne, ikke de kriminelle. Derfor er der behov for kompensatoriske foranstaltninger.
Hvor langt ville man mon i dag være kommet i udviklingen hen imod fri bevægelighed uden den drivkraft, som Schengenaftalen rent faktisk udgør? De nordiske lande bør tiltræde aftalen, idet de samtidig, sådan som det er forudsat, bevarer Den Nordiske Pasunion. For Norges og Islands vedkommende må man fortsætte med at finde frem til praktiske løsninger.
Ordføreren, fru Van Lancker, har udvist forhandlingsvilje efter de problemerne, der har været i udvalget. Men der hersker udbredte misforståelser på dette område; de går bl.a. ud på, at Schengen-aftalen har til formål at forhindre indvandring i almindelighed, men i realiteten vil den kun bremse ulovlig indvandring, hvilket de fleste partigrupper i anden sammenhæng plejer at tilskynde til.
Det er i borgernes interesse, at den frie bevægelighed fremmes, men det forudsætter visse foranstaltninger. Ændringerne af traktaten gør det nu muligt trinvis at inkorporere Schengen-aftalen i den, hvilket Kommissionen da også konstruktivt har stillet forslag om. En sådan ville øge borgernes muligheder for indblik og kontrol. Hvis Parlamentet nu modsætter sig sikkerhedsforanstaltningerne, risikerer det at blokere for udviklingen hen imod fri bevægelighed, og det ville være en helt umulig holdning for det at indtage. Parlamentet har al mulig grund til at anlægge en entydigt positivt holdning til Schengen-samarbejdet.

Reding
Hr. formand, hr. minister, det er en alvorlig fejltagelse at gøre Europa til et stort indre marked uden indre grænser, alene af kommercielle og økonomiske grunde. Det har vi set med Renault-sagen i Vilvorde, hvor manglen på europæisk sociallovgivning er blevet indlysende for alle.
Det samme sker med den indre sikkerhed. At åbne grænserne for den fri bevægelighed uden at tænke på, hvilke sikkerhedsmæssige følger det får for borgerne, er skandaløst. Hvordan vil De have, at vore borgere skal støtte det europæiske projekt, hvis de har indtryk af, at Europa ikke beskytter dem mod kriminalitet?
For at opfylde dette hul, for at få udbedret Fællesskabets institutioners fejl, har man skabt den mellemstatslige struktur Schengen. Og Schengen er på den måde blevet til et laboratorium, hvor man i marken kan afprøve de aktioner og strukturer, som åbenbart efterfølgende skal integreres i Unionstraktaten, om ikke andet så for at indføre en parlamentskontrol og de retlige garantier, som vi i så høj grad mangler nu.
Efter vor mening er Schengen derfor et positivt initiativ, som på ingen måde, således som det insinueres i van Lanckerbetænkningen, tjener til at plage borgerne, men som tværtimod giver dem en garanti for personlig sikkerhed. Politiindsatsen mod forbrydere, tyve, mafiaen, narkosmuglere og ulovlige indvandrere må ikke begrænses, den skal styrkes og integreres i de europæiske strukturer. Og det er først da, hr. formand, hr. minister, at vi opnår vore borgeres sympati.

Pirker
Hr. formand, Schengen-aftalen er et instrument, som for mig effektivt forbinder sikkerhed og fri bevægelighed med hinanden. Den, der kun ønsker den frie bevægelighed, har tydeligvis ikke forstået Schengen som et sikkerhedsinstrument til Europas borgere. Den, der siger nej til politikontrol, nej til registrering af uønskede personer i Schengen-informationssystemet, eller den, der siger nej til ordninger for tredjelande, har ikke forstået Schengenaftalen.
Den, der stempler Schengen-aftalen som et instrument mod indvandring, har heller ikke forstået Schengen. Det, vi har brug for, er et sikkerhedsinstrument som det, Schengen indeholder. Den, der udarbejder en forslagspakke mod Schengen som det foreliggende forslag, den foreliggende betænkning, må i sidste instans regne med, at disse forslag, som retter sig mod borgernes sikkerhed, forkastes.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, hr. minister, jeg glæder mig ved den betænkning, der i dag er afgivet vedrørende Schengen-aftalens funktion og fremtid og retter en særlig tak til Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender og dets ordfører, fru Van Lancker.
Denne betænkning viser de særegne træk ved Schengen-aftalen, som på den ene side indgår i udsigten til afskaffelsen af personkontrollen ved de interne grænser - som omhandlet i traktatens artikel 7 A - og på den anden side udvikler sig ud over Den Europæiske Unions område. Dette særlige træk understreges i både Deres analyse af Schengen-aftalens funktion i øjeblikket og Deres indstilling til fremtiden.
Kommissionens indstilling til Schengen-aftalen er velkendt. Kommissionen har lige fra begyndelsen betragtet denne aftale med velvilje som et forsøg eller en forløber for Den Europæiske Union, men bestemt til gradvis at blive erstattet af retsakter vedtaget af Unionen. I denne sammenhæng har Kommissionen på mit initiativ i juli 1993 fremsat de tre forslag til udbygning af reglerne med henblik på gennemførelsen af dette mål i hele Unionen.
På grund af de forsinkelser, der har hobet sig op i Unionen, med hensyn til gennemførelsen af dette mål, og i betragtning af, at en øjeblikkelig gennemførelse ikke var sikret, også selvom forslagene blev vedtaget hurtigt, er Schengen-aftalens betydning ikke blot blevet befæstet, men tillige øget. Denne aftale er ligesom udvidelsen af Schengen-området faktisk den eneste vej, der gør det muligt for borgerne i dag at nyde godt af retten til at bevæge sig i frihed og sikkerhed.
Dette betyder imidlertid ikke, at Schengen-aftalen er den bedst mulige løsning, og at alt forløber perfekt efter den. I betænkningen påvises der visse mangler. Jeg er enig i forskellige af de bekymringer, De har givet udtryk for, og først og fremmest den, der vedrører den manglende gennemskuelighed. Jeg deler dog ikke alle bekymringerne, således som jeg skal komme tilbage til om et øjeblik.
Vedrørende gennemskueligheden lægger jeg som Kommissionens repræsentant i Schengens Eksekutivkomité, ikke skjul på, at jeg i denne har tilkendegivet nødvendigheden af en bedre oplysning af publikum vedrørende Schengenaftalen. Dette har bevirket, at Eksekutivkomitéen har besluttet at tilstille Europa-Parlamentet den første årsberetning om gennemførelsen af Schengen-aftalen.
Personlig lægger jeg meget stor vægt på oplysning af borgerne vedrørende deres rettigheder og på, at vi ikke kan få tilslutning fra borgerne til opbygningen af Europa, førend vi giver dem et enhedsmarked der omfatter stor frihed for varebevægelser, tjenesteydelser og kapital, men med, som det er blevet sagt, utilstrækkelige frihedsrettigheder for borgerne selv. Oplysning af borgerne er væsentlig, og herom vidner den nylig på fællesskabsplan gennemførte oplysningskampagne »Europas Borgere«.
Jeg finder, at en lignende oplysningskampagne for borgerne tillige bør gennemføres vedrørende Schengen, således at f.eks. tredjelandes borgere, der bor i Schengen-medlemsstaterne oplyses om de rettigheder, aftalen tillægger dem, særlig retten til at flytte med deres opholdstilladelser og på visse betingelser uden visumtvang.
Den anden store bekymring, der kommer til udtryk i Deres betænkning, og som jeg deler, vedrører den demokratiske kontrol og domstolskontrollen med Schengen-aftalen. Den unddrager sig ikke enhver demokratisk kontrol og domstolskontrol, for så vidt som de nationale parlamenter og domstolene i de pågældende medlemsstater udfører deres funktion på området. Men det synes logisk, at Schengen-aftalen ligger inden for gennemførelsen af det mål, der er omhandlet i artikel 7 A, og at særlig Europa-Parlamentet og EF-Domstolen skal kunne handle på dette område.
Fra denne betragtning om de institutionelle mangler ved Schengen-aftalen kan vi herefter gå over til Deres indstilling til Schengen-aftalens fremtid, i hvis retningslinjer jeg er enig. For det første skal målet om ophævelse af personkontrollen ved Fællesskabets indre grænser være et unionsmål og følgelig først og fremmest gennemføres ved Unionens beslutningsprocedurer og retsakter, som gradvis skal træde i stedet for dem, der er omhandlet i Schengen-aftalen. Vi skal følgelig fortsat virke for at få de forslag vedtaget, som er forelagt Rådet herom.
For det andet gælder det vedrørende den anden retningslinje for fremtiden, som er påpeget i betænkningen, at man alene i tilfælde af, at denne fremgangsmåde ikke bar frugt, bør tage en anden løsning i betragtning, nemlig integration af Schengen-aftalen i traktaten om Den Europæiske Union. Også på dette punkt er jeg enig i Deres holdning. En integration af Schengen-aftalen i traktaten er kun acceptabel, dersom den giver den øget værdi på institutionelt plan. Dette betyder, at integrationen af Schengen-aftalen i traktaten skal forløbe i samme takt, som der tillægges Den Europæiske Unions institutioner kompetence.

Schulz
Hr. formand, hr. Nassauer var lige så venlig at omtale mig. Jeg vil gentage det, han sagde. Jeg havde sagt, at kvæg kan rejse ukontrolleret i Den Europæiske Union, mens jeg skal vise mit pas. Hr. Nassauer så sig nødsaget til at konstatere, at dette er ensbetydende med, at man ved grænsen bemærker, at jeg ikke er noget kvæg! Jeg vil gerne takke for denne venlige bemærkning.
Samtidig gjorde hr. Nassauer opmærksom på, at han tilsyneladende hører blandt de personer, som ukontrolleret kan rejse fra Finland til Portugal. Når jeg, fordi jeg ikke er noget kvæg, er nødt til at vise passet, så vil jeg gerne vide, hvad grænsebetjentene opfatter hr. Nassauer som, når han ikke er nødt til at vise sit pas!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Informationssamfundet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0045/97) af Wim van Velzen for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om meddelelse fra Kommissionen »Liv og arbejde i informationssamfundet: mennesket i centrum« - grønbog (KOM(96)0389 - C4-0522/96).

Wim van Velzen
Hr. formand, de store europæiske projekter har stadig den samme fejl, nemlig at den sociale dimension hele tiden halter bagefter. Hvad enten man nu tager integrationen af Europa, det indre marked, ØMU eller nu informationssamfundet, hele tiden kommer de sociale problemer først til at stå på bagsiden af dagsordenen. Det var, efter al den vægt, der blev lagt på den elektroniske motorvej, en lettelse, at der nu endelig blev lagt vægt på de sociale aspekter. Alligevel har jeg læst Kommissionens grønbog med blandede følelser. Ikke på grund af undertitlen, for »mennesket i centrum« antyder en masse, som burde overbevise mig. Men når man læser beretningen, så er det en skuffelse. »Mennesket« belyses egentlig først og fremmest som arbejdstager, og vigtige rapporter, som kunne have givet et godt og fuldstændigt billede, rapporten fra »Ekspertgruppen på højt niveau«, rapporten fra »Informationssamfundsforummet« er benyttet utilstrækkeligt. Egentlig er kun betænkningen om beskæftigelse, erhvervsuddannelsen, et fuldstændigt dokument, og det er som sådan godt, med interessante oplysninger om f.eks. den hurtige forældelse af viden og ændringer i organisationen i virksomheder, selv om jeg frem for alt ved sidstnævnte synes, at det i for høj grad betragtes som en autonom proces, og at der stilles for få kritiske spørgsmål i forbindelse med f.eks. begrænsningen af hierarkiet, forfladigelsen af organisationen og de følger, som dette har på udstødningen af mindre faglært og mindre kvalificeret arbejde, som vi har frygtelig megen brug for i Europa.
Jeg har indtryk af, at rapporten hvad det øvrige angår udviser for stor optimisme. Det »skulle« alt sammen komme i orden, hvis blot vi indfører informationen i kommunikationsteknologien hurtigt og så vidt muligt »liberaliserer« den. Efter min opfattelse er det noget vrøvl, og jeg henviser til en rapport, som for ikke så længe siden blev udarbejdet for Kommissionen, og som faktisk siger, at forventningerne med hensyn til beskæftigelse først kan blive positive efter år 2000, så skulle der være en positiv vækst i nye job i ICT-sektoren. Men i år 2000 vil der så være gået temmelig mange traditionelle job tabt, mere end hundrede tusinde.
På grund af den optimisme, som man åbenbart vil udstråle, lægges der dernæst efter min mening utilstrækkelig vægt på, hvad jeg ville kalde »ledsagepolitikken«. Hvis man går ud fra, at der fortsat vil være temmelig mange arbejdsløse, i hvert fald de tyve millioner, som vi stadig har, så bliver et instrument som arbejdstidsnedsættelse, så bliver en større udnyttelse af kapaciteten i den tredje sektor en overordentlig interessant strategi, som er fuldstændig ignoreret i den foreliggende grønbog.
Endvidere lægges der overhovedet heller ikke vægt på, hvad jeg ville kalde »insider-outsider«-problemet. Uddannelsen af mennesker til informationssamfundet fokuserer kun på mennesker, som allerede har arbejde, hvormed alle de mennesker, som ikke har arbejde, som er arbejdsløse, som er pensionerede, eller som af andre grunde ikke er optaget i arbejdsprocessen, kommer til at stå uden for. Dermed åbner vi vejen for et i det mindste dualistisk samfund.
Chokerende syntes jeg egentlig først og fremmest, at den begrænsede vision i undervisningen var. Når jeg ser på, hvad der siges om undervisningen, så lægges der egentlig kun vægt på mennesket, som bør tilpasse sig ICT i stedet for omvendt: anvendelsen af nye teknologier for at løse aktuelle samfundsproblemer såsom arbejdsløshed, såsom fattigdom, såsom miljøforurening og såsom splittelsen af vort samfund. Undervisning er mere end en erhvervsuddannelse. Undervisning er også videreformidling af en civilisation, indførelsen af mennesker i vor civilisation. Dette aspekt mangler fuldstændigt i den foreliggende grønbog.
Hvad der altså er nødvendigt i det handlingsprogram, som nu vil blive udarbejdet her efter vedtagelse og behandling af min betænkning, er, at der i hvert fald er ligevægt i handlingsprogrammet. Der skal ikke udelukkende lægges vægt på beskæftigelsen, men på alle samfundsmæssige faktorer, gerne større koordinering i Kommissionen. I øjeblikket lider Kommissionen efter min opfattelse af en alvorlig opsplitning. Det er næsten umuligt af den enorme strøm af rapporter at se, hvilken vision Kommissionen har, eftersom disse rapporter tilmed på forskellige måder modsiger hinanden. Mindre tilbageholdenhed med hensyn til nye regler i handlingsplanen. Jeg synes ikke, at man må blokere nye udviklinger, at man konstant skal bremse dem. Man skal give dem tid. Men der kan allerede nu forudsiges svage punkter i fjernarbejde, i menneskers sikkerhed og sundhed, beskyttelse af arbejdstagere, hvor man med direktiver kunne fastsætte grænserne. Jeg synes, at Kommissionen skal holde op med at være tilbageholdende og tydeligt vise, hvor de europæiske myndigheders rettigheder og ansvar findes og også på lovgivningsområdet udvise større aktivitet, end det hidtil har været tilfældet.

Wolf
Hr. formand, jeg taler her for fru Soltwedel-Schäfer, som desværre er forhindret. Når vi ser på dokumentet, må vi sige, at det er det modsatte af, hvad der er ønskeligt, nemlig en fleksibilitet, der er styret af principper. Her formuleres der først principper - hr. van Velzen henviste netop til det - og derpå praktiseres det modsatte. Over en idehimmel er der så et fundament, et grundlag i form af en praktisk anvendt historisk materialisme i dens kyniske variant, og det eneste, der er tilbage til politikken, er at tilpasse menneskene til den nye teknologi. Der findes her en grundlæggende filosofi, som lyder: At leve er at fungere, er at arbejde, er at deltage i den kapitalistiske konkurrence. Det er således egentlig kun de private virksomhedsindehavere, der lever.
Der er også et underforstået løfte om, at flere mennesker gennem informationssamfundet kan nyde godt heraf, men jeg mener, at Wim van Velzen her med rette har stillet spørgsmålet på en anden måde, nemlig ud fra de socialt svagt stillede personers perspektiv. Jeg mener, at man skal stille spørgsmålet endnu mere radikalt, nemlig spørgsmålet om magtforholdene og de nye muligheder for social og politisk frigørelse, som er forbundet med den nye teknologi og de nye organisationsmetoder, som den har frembragt.
Hvis vi forestiller os, at informationssamfundet uden forudgående udformning rammer vort nuværende såkaldte timeglassamfund, hvor usikkerheden og løndifferentieringen i nedadgående retning rammer flere og flere grupper i samfundet, så har vi effekten i form af en stor mængde nye proletarer, som skal underholdes af tititainment , som det er blevet omtalt som i den senere tid, et småbourgeoisi af passive brugere og en ny overklasse, som med magten i deres besiddelse er masters of the game .
I en situation, hvor kommunikationen opnår hele nye dimensioner som følge af virtuelle virkeligheder og fællesskaber, har vi for det andet begge sider af medaljen, nemlig kulturindustrien, som sørger for en passivering af masserne som pseudoaktivering, og efterretningstjenesterne, som sørger for en centralisering af relevante oplysninger og beskyttelsen af oplysninger som aktivering af eliterne, og dette skærpes og afskaffes ikke via informationssamfundet.
Vi har i Parlamentet allerede meget tit kritiseret Kommissionens salamitaktik. Her er der en smule tilbage af det. Hr. Bangemann har i Parlamentet allerede højtideligt lovet en forbedring. Der skal vedtages et rammedirektiv. Rapporten fra ekspertgruppen på højt niveau tyder på, at der er mulighed for et omfattende tiltag. Den handlingsplan, vi har fået lovning på, vil forhåbentlig betyde enden på denne ensidige håndtering. Her skal man også tage den offentlige sektors rolle op. Skal den fungere som en reststørrelse, eller skal den lægge sig i spidsen for fornyelsen? Det skal afklares nærmere, hvad der ville være retfærdige standardiseringsprocedurer, ved hjælp af hvilke ikke kun de økonomiske grupper, der udøver det største pres, gennemtvinger deres interesser som generelle standarder. Det, der skal overvindes, er den hidtidige tendens, hvor udviklingen i teknologisk henseende, i virksomhederne og på lovgivningsområdet ikke sker på samme tid, og som gang på gang har forspildt udviklingsmuligheder, og hvis jeg lige ceterum censeo må tilføje: Den længe tiltrængte økologiske ombygning af de europæiske samfund må ikke længere udsættes. Heller ikke den mulige overgang til informationssamfundet kan på nogen måde være en dårlig undskyldning for ikke at gøre det.

Berger
Hr. formand, en europæisk politik, som med rette vil påstå, at den stiller menneskene i centrum af informationssamfundet, skal se mennesket på baggrund af dets mangfoldige roller og interesser. Det drejer sig om mennesket som arbejdstager, men det drejer sig også om mennesket som borger. Sidstnævnte tages der efter opfattelsen i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder ikke tilstrækkeligt hensyn til i grønbogen.
Lad mig som ordfører for udtalelsen derfor kraftigt understrege følgende krav til den fremtidige politik for gennemførelsen af informationssamfundet: Applikationer i forbindelse med informations- og kommunikationsteknologierne, som gør dagligdagen, kontakten til myndighederne og også den demokratiske deltagelse lettere for borgeren, skal udbygges og i øget omfang fremmes. Dette fremgår desværre ikke tilstrækkeligt af de dokumenter, der hidtil er forelagt. Vi må desværre også konstatere, at offentlige tjenester, f.eks. retsinformationstjenester, halter bag efter de private tjenester, at underholdning betyder mere end relevante oplysninger til borgeren.
Et andet centralt krav, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har stillet, består i at give informationssamfundet stabile retlige rammer og sikre alle deltagende aktører en større grad af retssikkerhed. Vi ved, at der er særdeles mange direktiver og lovgivningsforslag under forberedelse på dette område, og vi mener, at det er på høje tid meget hurtigt at gennemføre nogle af disse. Hertil hører ganske givet området fjernarbejde, hertil hører imidlertid ganske givet også forbrugerbeskyttelsesspørgsmål, spørgsmål om sikkerhed med hensyn til pengeoverførsler, ophavsret m.v.
Et tredje centralt krav til de fremtidige retlige rammer for informationssamfundet består i, at man i øget udstrækning tager højde for konvergensen af de informations- og kommunikationsteknologiske medier, som vil føre til det fremtidige »mediamatriksamfund«, og sikrer en integreret politik for alle medier og tjenester og - dette skal frem for alt opfattes som en appel til medlemsstaterne - også viderefører diskussionen om en central europæisk telekommunikationsmyndighed.

Guinebertière
Hr. formand, den tid, vi lever i nu, kaldes ofte for krisetid. Det ligner nu mere en dybtgående samfundsændring.
I modsætning til de foregående årtier er der i dette årti ikke tale om evolution, men snarere om revolution. Alt går hurtigere, de teknologiske fremskridt får større betydning og skaber en global økonomi med en dominerende plads til markederne og mindre og mindre plads til det vestlige menneske, der sidder mageligt tilbagelænet i sin aldrende udvikling.
Kapital, information og produkter bevæger sig med lynets hast, blot med et lille elektronisk signal. Vi er kommet ind i informationssamfundet, og dets betydning for vor dagligdag øges konstant, hvilket har mange positive følger, men også nogle negative, hvis vi ikke passer på.
Ordføreren, hr. van Velzen, har gjort et godt stykke arbejde, som jeg lykønsker ham med, også fordi jeg er helt enig i hans synspunkt. De værdier, som vi ønsker at basere informationssamfundet på i Den Europæiske Union, hviler for borgeren ikke bare på beskæftigelse, arbejde og uddannelse. Selv om der i grønbogen foreslås en intensivering af den politiske, sociale og civile dialog, nævnes der desværre ikke noget om dagliglivet, der jo ændres grundlæggende af informationssamfundet, hvilket skaber nye isolerede grupper og uden tvivl et samfund med to hastigheder på grund af forskellene mellem generationer, sociale miljøer og geografiske områder.
I grønbogen mangler vi den menneskelige og den individuelle dimension. Unionens påståede vilje til at lade overgangsperioden ledsage af nye job tager ikke tilstrækkeligt hensyn til en anden risiko, nemlig flytning af arbejdspladser til tredjelande i form af fjernarbejde, som fremmes af de nye informationsteknologier.
De aktioner, der skal afhjælpe de individuelle underskud, går i retning af en omstrukturering af uddannelserne. Der opstår derved en risiko for at udvide generationskløften. Ændringerne skal ikke ske på det faglige plan, men snarere det sociale. Ligeledes skal vi undersøge, hvilke omkostninger der er forbundet med anvendelsen af de nye informationsteknologier i familiebudgettet: brugsafgifter, abonnementer, køb af software, CD-rom'er, disketter eller kassetter. Problemet er, at den europæiske borgers købekraft er forskellig i Unionen, og det kan styrke tendensen i retning af et Europa med to hastigheder.
Vedrørende de mere kulturelle aspekter nævner grønbogen ikke den stigende brug af de nye teknologier i de nationale biblioteker, museer eller fototeker og beskriver heller ikke deres værdi for et øget vidensniveau i befolkningen.
Uden at sætte spørgsmålstegn ved den universelle brug af engelsk i informatikverdenen kan denne praksis føre til en forarmelse af dette sprog, og det forhold, at mange bruger dette sprog dagligt, risikerer at skade brugen af de små landes sprog.
Og vi skal være på vagt. Informationssamfundet må ikke øge generationskløften eller kløften mellem dem, der sidder inde med infomationsredskaberne, og dem, der ikke har adgang dertil. Vi må heller ikke undervurdere den intellektuelle fare ved at tilegne sig disse informationer.
Kort sagt vil jeg gøre Kommissionen og Rådet opmærksomme på nødvendigheden af at uddanne de forskellige brugere, der lever i et samfund, som deres forældre endnu ikke har kunnet afkode fuldstændigt.

Cabezón Alonso
Hr. formand, kære kolleger, også jeg vil sige ordføreren, hr. Wim van Velzen tak, fordi jeg ved, med hvilken intellektuel stringens han har arbejdet, og den seriøse holdning, han har lagt for dagen ved udformningen af denne nyttige betænkning.
Over for de udfordringer og samfundsmæssige konsekvenser, som dette såkaldte »informationssamfund« frembyder er det nyttigt, at Den Europæiske Union viser sig fremsynet, og at vi bliver i stand til at fastsætte en fælles lovgivningsramme, der er egnet til at regulere nogle af disse følger, som allerede blevet opregnet, nemlig fjernarbejdet, privatlivets fred, de sproglige forskellige, indflydelsen på sundheden, skole- og undervisningsområdet og den fornødne beskyttelse af brugeren som bruger og forbruger m.v.
Ingen kan i dag nøjagtigt beskrive informationssamfundets endelige fremtid, fordi der er tale om en fremtid, der er under dannelse, en fremtid med udvikling og konstant eksperimenteren. Men vi skal tage skridt til at undgå de mulige mest negative virkninger, nemlig oprettelse af nye arbejdspladser med usikre ansættelsesforhold, øget ulighed, nye monopoler, ikke-kontrollerede net, risici for kulturel ensretning, øgede spekulative kapitalbevægelser osv.
Samtidig må vi fastholde de positive sider ved informationssamfundet, fordi vi sandsynligvis står over for en ny model for økonomisk vækst, der som sådan vil have positive indvirkninger på beskæftigelsen. Som en ny vækstmodel vil den rumme risici af forskellig karakter, hvoraf vi kender nogle, mens vi i dag kun aner andre. Udbredelsen af teknologien i informationssamfundet vil ændre produktions-, efterspørgsels- og beskæftigelsesstrukturerne.
Dersom informationssamfundets forskellige former for teknologi skaber nye produkter og nye tjenesteydelser, vil dette bevirke væsentlige samfundsmæssige forandringer, men det kan ligeledes forudses, at der på mellemlangt eller måske endda kort sigt vil vise sig nye beskæftigelsesmuligheder, som vi skal forstå at udnytte.
Vort mål bør være, at informationssamfundet ikke uddyber forskellene mellem vore regioner, men at det bliver et samhørighedsinstrument, at informationssamfundet ikke kommer til at tjene til øget dualitet i vore samfund, men til at virke sammen for dets samling, at det ikke alene vil fremme økonomisk spekulation, men produktive investeringer, og at det ikke vil skabe nye ukontrollable monopoler, men tjene til udvikling af forskelligartethed og pluralisme.
Dette er en af de debatter, vi vil vende tilbage til, og som er begyndt, fordi - fastholder jeg - informationssamfundet er i udvikling og knyttet til mange sider af vort liv, herunder den meget vigtige, der omhandler beskæftigelsen.

Pex
Hr. formand, jeg er meget glad for hr. Van Velzens betænkning og frem for alt for det, som han i aften har sagt, og også med fru Guinebertières bidrag i form af en udtalelse. Et af de punkter, som han har nævnt, tror jeg er meget vigtigt, risikoen for opsplitningen i politikken, både fra Kommissionens side, men denne risiko truer naturligvis også lidt i forbindelse med den arbejdsmetode, som vi forfægter i Parlamentet.
Hvad der er meget vigtigt i forbindelse med dette emne, er, at vi alle sammen forsøger at tænke integralt, at give aspekterne samme værdi, og jeg nævner dem alfabetisk, kultur, sociale aspekter, teknologi og økonomi, og ikke i dag det ene aspekt og i morgen det andet aspekt. De bemærkninger, som jeg i dag fremsætter, ville jeg også kunne fremsætte i forbindelse med det næste punkt på dagsordenen og sandsynligvis i forbindelse med ethvert andet punkt på dagsordenen, som drejer sig om dette emne. Jeg tilslutter mig for kortheds skyld hr. Van Velzens og også fru Guinebertières bemærkninger.
Endvidere, det har jeg også sagt tidligere, synes jeg, at Kommissionen har for mange handlingsplaner og for få handlinger, og det i en situation, hvori vi befinder os midt i en revolution. Vi befinder os ikke i en situation, hvor vi siger, at der kommer en revolution. Vi befinder os allerede midt i den. Altså må vi gøre noget, og ikke blot alle sammen tænke over, hvad vi skal gøre.
Hvad der er meget vigtigt, er, at vi i politikken accepterer kulturelle elementer, og her mener jeg med kultur den brede samfundsmæssige definition, egentlig i tilslutning til det, som hr. Van Velzen sagde. Acceptere artikel 128.4 i Traktaten. Vi må ikke være bange for informationsteknologien. Der er mange muligheder. Hvad det drejer sig om, hr. formand, er, at vi forstår at benytte disse muligheder, idet vi tager hensyn til de vigtige bemærkninger, som der i aften er gjort derom her i salen.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg tror, at der her foreligger en vigtig betænkning, så meget mere som jeg som ordfører for udvalget må konstatere, at Kommissionen stadig i for høj grad ræsonnerer ud fra en teknologisk og økonomisk synsvinkel. Informationsteknologi anses for at være af meget stor betydning for Europa på grund af denne sektors stærkt stigende andel i den europæiske økonomi og katalysatorfunktionen for andre industrier i Europa, og det er også rigtigt. Det må imidlertid ikke glemmes, at mennesket i sidste instans i informationssamfundet må lære at arbejde med informations- og kommunikationsteknologier. I øjeblikket savner størstedelen af den europæiske befolkning stadig kendskab til at kunne bruge informations- og kommunikationsteknologier ordentligt. Jeg tror, at ordføreren hr. Van Velzen, men også hr. Pex, her med rette har opfordret til koordinering. Jeg tror, at vi i fremtiden, både i Kommissionen og mellem Kommissionen og Rådet samt i Europa-Parlamentet skal lægge meget større vægt på denne koordinering af de forskellige politiske områder.
Hvis Europa vil kunne vinde slaget om informations- og kommunikationsteknologier, så er vi nødt til at træffe foranstaltninger. Og så tror jeg, at vi skal turde bruge vore strukturfonde og handlingsprogrammer til bl.a. nye prismetodikker og nye muligheder. I øjeblikket er strukturfondene frem for alt i høj grad rettet mod visse regioners ugunstige stilling. Men det vil i fremtiden ikke længere kun dreje sig om regional ugunstig stilling. Det vil frem for alt også dreje sig om gruppers ugunstige stilling, og jeg opfordrer til, at dette i fremtiden optages i vor egen politik.

Monti
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke ordføreren, hr. van Velzen, såvel som ordførerne for de øvrige udvalg for en konstruktiv og delvis kritisk betænkning, men i alle tilfælde en betænkning af stor interesse.
Deres analyse og Deres konklusioner, hr. van Velzen, viser, at udarbejdelsen har krævet et betydeligt tidsforbrug tillige med et indgående kendskab med de sociale sider af informationssamfundet. Kommissionens Grønbog, der blev udarbejdet i anledning af et europæisk kollokvium i Dublin i slutningen af 1996, har startet en debat på europæisk plan om de talrige sider, der er karakteristiske for informationssamfundet, og som i øvrigt også er fremhævet af ekspertgruppen på højt niveau og Forum vedrørende informationssamfundet.
En klar enighed vedrørende behovet for yderligere aktioner er blevet tilkendegivet af en lang institutioner, organisationer og enkeltpersoner, nationale regeringer, institutioner i Den Europæiske Union, udvalg, fagforeninger, virksomheder, faglige sammenslutninger, sundhedsorganisationer og navnlig frivilligt arbejdende organisationer på både nationalt og europæisk plan.
Denne enighed angik nødvendigheden af at udfolde yderligere bestræbelser på en række nøgleområder samt sørge for en større bevidstgørelse om visse sider af informationssamfundet, som f.eks. at fremme udviklingen af en holdning, hvorefter alle skal lære om informationssamfundet, fremme beskæftigelsen og oprettelsen af arbejdspladser, modernisere arbejdslivets institutioner og de regler, der gælder herfor, udvikle de grundlæggende menneskelige ressourcer og overvinde den forskel, der skabes ved specialisering, fremme den sociale samhørighed ved overladelse af beføjelser og indslusning i samfundet og bygge videre på de kulturelle forskelligheder i Europa under opbygningen af livet i dette til informationssamfundet.
Reaktionerne på Grønbogen har imidlertid tillige vist bekymring ved visse forhold, nemlig foreneligheden af tilrettelæggelsen af det fleksible arbejde og sikkerheden, ligevægten mellem - lad os kalde dem sådan - vinderne og taberne på det beskæftigelsesmæssige plan, forskydningen af aktiviteterne til områder overalt i verden, manglende ligevægt mellem regionerne i henseende til adgang, parathed og tilpasning, risikoen for, at der ikke sikres alle lige muligheder og en bæredygtig udvikling inden for alle sektorer for beskæftigelse, arbejde, dagliglivet og demokratiet.
Kommissionen er i øjeblikket ved at forberede en opfølgende meddelelse under titlen »Fortrin for den menneskelige dimension: De næste skridt«, som vil få de tre hovedformål, der, som De kan tænke Dem, er velovervejede og velgennemtænkte, nemlig at koordinere processen for, at følgerne af informationssamfundet bliver omfattet og følges op på det sociale område og på arbejdsmarkedet, at formidle bevidstgørelsen om dimensionen »informationssamfundet« inden for alle samfundsmæssige strategier og aktioner, særlig på det europæiske plan, at påpege særlige aktioner til fremme af informationssamfundets muligheder og tage hensyn til dettes gennemgående betydning på socialpolitikkens område.
Jeg kan forsikre Parlamentet, at denne meddelelse vil være forenelig med og supplere de øvrige aktioner, der er iværksat af Kommissionen på dette område.
Vedrørende de særlige punkter, der er blevet nævnt, vil jeg begrænse mig til at erindre om, at Kommissionen nu forbereder en ny meddelelse om erhvervsuddannelsen og informationssamfundet, der vil omhandle adskillige sider af den livslange uddannelse. Denne meddelelse vil supplere Kommissionens handlingsplan »For et europæisk initiativ for uddannelse: at lære i informationssamfundet«.
Også fjernarbejdet har været nævnt. Kommissionen vil ikke fremlægge et egentligt forslag om dette emne inden årets udgang, således som man havde anmodet om, fordi de sider, der vedrører fjernarbejde, vil blive behandlet i en Grønbog om arbejdets tilrettelæggelse, som Kommissionen vil udsende i løbet af nogle uger. Formålet med Grønbogen er at stimulere en debat inden for rammerne af den sociale dialog om spørgsmål vedrørende tilrettelæggelsen af fjernarbejde.
Om det sidste særlige spørgsmål, der er blevet stillet - nemlig styrkelsen af forbrugerbeskyttelsen - må jeg sige, at det generaldirektorat, der er ansvarligt for forbrugerpolitikken, så vidt jeg ved, er ved at udarbejde en meddelelse om, hvorledes forbrugerbeskyttelsen kan styrkes.
Jeg vil slutte, hr. formand, med endnu en gang at sige ordføreren tak for hans fremragende arbejde, der yder et væsentligt bidrag til den meddelelse, Kommissionen snarest vil tilstille Europa-Parlamentet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Uddannelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0056/97) af Waddington for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om Kommissionens Hvidbog om almen uddannelse og erhvervsuddannelse - undervise og lære - på vej mod det kognitive samfund«.

Waddington
Hr. formand, man bør komplimentere Kommissionen for at have taget initiativ til denne debat om nødvendigheden af at skabe et kognitivt samfund i Den Europæiske Union. Hvidbogen giver en analyse af de udfordringer, vi står over for i den globale økonomi, hvor ny teknologi radikalt ændrer arbejdets natur og kræver en arbejdsstyrke, der er højt uddannet, fleksibel og kvalificeret.
Men de udfordringer, vi står over for i Europa, er endnu større, og vi må planlægge at skabe et kognitivt samfund, der erkender de moderne og vanskelige problemer og skaber muligheder for, at alle vore borgere kan bidrage til de økonomiske og sociale fremskridt. Hvis vi ikke møder disse udfordringer, er alternativet økonomisk og social nedgang.
I min betænkning henledes opmærksomheden på tre yderligere udfordringer: For det første at befolkningen i Europa bliver ældre; for det andet faren for en vækst i omfanget af social udelukkelse; og for det tredje det relativt lave og i nogle tilfælde faldende niveau for offentlige udgifter til uddannelse og oplæring.
En analyse af disse tre faktorer tyder på, at man bør lægge mere vægt på livslang uddannelse snarere end simpelt hen at koncentrere sig om den første uddannelse og oplæring, at problemet med for ringe uddannelsesmæssige resultater og behovet for, at visse grupper, der i øjeblikket er marginaliserede, får færdigheder og kvalifikationer, må gives højere prioritet, og at mange forskellige involverede, herunder arbejdsmarkedets parter, må spille en rolle sammen med medlemsstaterne og Den Europæiske Union, når det gælder at se på de midler, der skal benyttes for at skabe, vedligeholde og skaffe ressourcer til det kognitive samfund.
Jeg vil gerne give et par eksempler. Vor arbejdsstyrke bliver ældre: Om ti år vil 80 % af den teknologi, vi bruger i dag, være forældet, men 80 % af arbejdsstyrken vil arbejde på basis af kundskaber, der er mindst ti år gamle.
Der er flere og flere eksempler på, at eleverne får fiasko i skolerne: OECD mener, 15 %-20 % af Europas skolebørn forlader skolen uden nyttige kvalifikationer, og den faldende efterspørgsel efter ufaglært arbejdskraft fører til en vækst i antallet af langtidsarbejdsløse blandt dem, der ikke har anvendelige færdigheder og fleksibilitet. Ikke desto mindre bliver kun 7 % af de arbejdsløse i øjeblikket oplært, og dette tal er faktisk faldende.
Procentdelen af de samlede offentlige udgifter til uddannelse og oplæring er gået ned i 11 ud af 15 medlemsstater i de sidste ti år. Både USA og Japan bruger mere end vi gør.
Fordelene ved uddannelse og oplæring er veldokumenterede. Empiriske undersøgelser tyder på en positiv korrelation mellem uddannelse og beskæftigelse, højere indtægter, produktivitet, økonomisk vækst, lighed og livskvalitet, større social samhørighed, bedre sundhedstilstand, færre forbrydelser og en øget miljømæssig bevidsthed. Disse vidnesbyrd, der blev dokumenteret under det europæiske år for livslang uddannelse og resultaterne af de omfattende høringer, der blev foretaget angående hvidbogen, tyder stærkt på, at der er behov for at gøre mere.
Beslutningsforslaget indeholder et antal konkrete forslag ud over dem, Kommissionen har stillet, i særdeleshed når det gælder livslang uddannelse, bekæmpelse af social udelukkelse og udvikling af partnerskaber, der skal skaffe ressourcer til det kognitive samfund.
Vi anmoder om budgetmæssig tilladelse til at forøge midlerne og Kommissionen om at foretage forskning og iværksætte pilotprogrammer og to opprioritere uddannelse og oplæring inden for fællesskabsprogrammer. Der er bestemt behov for, at der bliver gjort noget, og vi opfordrer Kommissionen til at tage sine nuværende handlingsplaner op til overvejelse og udarbejde et mere omfattende og detaljeret forslag, og at komme til Parlamentet igen med den reviderede plan.
Denne betænkning med dens kritiske vurdering af spørgsmålene og dens forslag til forbedringer vil være et positivt bidrag til skabelsen af et europæisk kognitivt samfund. Betydningen af uddannelse og oplæring, både for arbejdslivet og det demokratiske liv, nødvendiggør at Den Europæiske Union tager afgørende skridt for at investere i fremtiden for alle vore borgere, unge og gamle, og sikre, at alle vore programmer og ressourcer bliver brugt til at skabe et samfund, hvor alle får mulighed for at tilegne sig færdigheder og at lære nye færdigheder på alle alderstrin.
Jeg ser frem til Kommissionens reaktion på vore forslag. Jeg håber meget, at Parlamentet bredt vil støtte disse forslag, og at vi snart vil få konkrete forslag at se til handling, og at vi inden for dette Parlaments funktionsperiode vil se vort arbejde resultere i tydelige og faktiske fordele.

Trakatellis
Hr. formand, medens undervisning er samfundets middel til at udvikle det fysiske, intellektuelle og moralske potentiale hos det enkelte menneske, er uddannelse ensbetydende med tilrettelæggelse, tilvejebringelse og erhvervelse af de midler, som er nødvendige med henblik på en erhvervsmæssig karriere. Således bidrager undervisning og uddannelse til, at det enkelte menneske bedre kan udfolde sine evner og indtage sin plads i samfundet. Uddannelsessystemerne er i en række af Den Europæiske Unions medlemsstater i dag ikke tilstrækkeligt rustede til at møde udfordringerne fra den internationale konkurrence, de teknologiske ændringer og erhvervslivets - samt arbejdslivets - krav om højt kvalificeret arbejdskraft.
Under henvisning til subsidiaritetsprincippet accepterer Kommissionen, at medlemsstaterne spiller den førende rolle og kommer derfor med forslag til aktiviteter, der skal gennemføres i landene, samt foranstaltninger, Fællesskabet bør træffe for at støtte disse initiativer. Det er vor opfattelse, at undervisning og uddannelse bør ses i en større sammenhæng med det formål at fremme nytænkning og stille tilstrækkelig og velkvalificeret arbejdskraft til rådighed, især inden for forskning og teknologi. Hvis en sådan dimension skal bringes ind i undervisningen og uddannelsen, er det nødvendigt med en mere effektiv samordning af de nationale aktioner og fællesskabsaktionerne inden for forskning, teknologisk udvikling og undervisning og større synergi mellem programmer, innovative initiativer, forskningsaktiviteter og industri.
Jeg vil gerne trække nogle elementer frem, som jeg finder vigtige:
Med hensyn til mål 1: «Tilskyndelse til tilegnelse af ny viden«, mener vi, at formålet med etableringen af videnressourcecentre og skabelse af større mobilitet blandt studerende, forskere og undervisere bør være at fremme tværfaglighed inden for nye områder. Kommissionen bør desuden, når nøglekvalifikationer skal identificeres, medtage forskningskvalifikationer inden for avanceret teknologi. Endvidere bør Kommissionen støtte fremstilling og anvendelse af multimediasoftware til undervisningsbrug, som er tilpasset medlemsstaternes undervisningssystemer og deres kulturelle og sproglige særegenheder.
Med hensyn til mål 2: «Tættere forbindelse mellem skole og virksomhed«, opfordrer vi til etablering af kommunikationskanaler mellem skoler og virksomheder. Desuden opfordrer vi Kommissionen til inden for rammerne af programmerne SOCRATES og LEONARDO at sikre, at mobiliteten for studerende, forskere og undervisere på universiteter, forskningscentre og virksomheder også indebærer perioder med anerkendt forskningsarbejde og uddannelse inden for sektorer, der har relation til industrien. Endvidere opfordrer vi til at støtte udviklingen af informationsog rådgivningsnet.
Vi opfordrer Kommissionen til i samarbejde med CEDEFOP at etablere net til udveksling af informationer om erfaringer og vellykkede eksempler på vedvarende erhvervsuddannelse.
Med hensyn til mål 3: «Bekæmpe udstødelse«, mener vi, at anvendelsen af net og multimedia inden for undervisning og uddannelse styrker bestræbelserne på at opnå lige adgang til uddannelse.
Endelig, hvad angår ligebehandling af fysisk investering, opfordrer vi Kommissionen til i samarbejde med medlemsstaterne at undersøge mulighederne for at indføre skattelettelser for virksomheder og privatpersoner, som investerer eller deltager i vedvarende efteruddannelse.

Hawlicek
Hr. formand, mine damer og herrer, hvidbogen er generelt blevet positivt modtaget. Netop på nuværende tidspunkt, på baggrund af arbejdsløsheden og især ungdomsarbejdsløsheden i Europa, bliver uddannelsesdebatten taget særlig seriøst. Sue Waddingtons betænkning, som jeg komplimenterer hende mange gange for her, idet jeg også takker for samarbejdet, er særlig værdifuld, fordi den også tager hensyn til de seneste uddannelsespolitiske undersøgelser i EU, som viser, at uddannelsesstandarden også lader noget tilbage at ønske i EU-landene, at de offentlige uddannelsesudgifter er faldet, og at en bedre uddannelse ganske vist øger den enkeltes uddannelsesperspektiver, men absolut ikke giver nogen beskæftigelsesgaranti.
De konklusioner, som Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier er nået frem til, koncentrerer sig navnlig om tre punkter. Som første punkt nævner jeg finansieringen. Susan Waddington er som krav i sin betænkning ligeledes kommet ind på, at den omkostningsneutralitet, der tales om i hvidbogen, under ingen omstændigheder må være det signal, der gives, da SOCRATES- og LEONARDO-programmerne jo i forvejen har for få midler, og at der ubetinget skal være yderligere finansielle midler til rådighed.
For det andet kravet om, at Kommissionen tager sin nuværende handlingsplan op til overvejelse og lader yderligere områder indgå, lige fra livslang uddannelse til foranstaltninger, som også bekæmper den sociale udstødelse. I den forbindelse drejer det sig ganske givet ikke kun om skoler, der giver en ny chance, men især om uddannelses- og efteruddannelsesforanstaltninger, integrationsmodeller, aktiv læring, hensyntagen til de dårligt stillede, lærerrollen, uddannelses- og erhvervsvejledning. Alt sammen bør indgå heri, og også fremmedsprogsindlæringen. Dette er udvalget kommet specielt ind på og har krævet, at det ikke kun gælder EU-sprogene.
Uddannelse og efteruddannelse kan ikke kun være den enkeltes ansvar, men er derimod en offentlig opgave. Den er primært statens ansvar. Kun på den måde kan man undgå, at det europæiske samfund opsplittes i »dem, som ved, og dem, som ikke ved«.

Andersson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke formanden for en virkelig god betænkning. Uddannelse bliver stadig vigtigere, ikke mindst af beskæftigelsesmæssige grunde. Hvis Europa skal kunne konkurrere på verdensmarkedet i fremtiden, er det absolut nødvendigt, at det har en veluddannet arbejdskraft. Jeg tror, det er avancerede teknologier med en deraf følgende veluddannet arbejdskraft, der skal være grundlaget for Europas konkurrenceevne. Ganske som ordføreren sagde, er en almen uddannelse ikke tilstrækkelig. Da forandringerne sker så hurtigt, som de gør, og da teknologierne afløser hinanden i så hastigt et tempo, er livslang uddannelse en nødvendighed.
Desuden er uddannelse væsentlig set fra et klassesynspunkt. Tidligere hang klasseskel sammen med mængden af ejendom eller penge. I dag og i fremtiden vil de i større udstrækning bero på besiddelse eller manglende besiddelse af viden. Derfor er det uhyre vigtigt, at alle, og ikke kun nogle mennesker, får del i uddannelse. Desuden er det i dag ofte sådan, at det er de højst uddannede, som også senere i livet modtager mest uddannelse. Vi må skabe et samfund, hvor alle får del i uddannelse. Vi har selvfølgelig forskellige forudsætninger, men uddannelsen må kunne individualiseres, således at den kan komme alle til del. Jeg siger ja til, at der skal gives en ny chance, men det kan ikke lade sig gøre i et system med adskillelse. Det er det almene uddannelsessystem, der skal give dem, der har brug for en sådan, en ny chance.
I øvrigt vil jeg gerne slå et slag for integration af funktionshæmmede elever. De bør i så vid udstrækning som muligt kunne deltage i det almene uddannelsessystem. Endelig med hensyn til positiv særbehandling: der findes i dag erhvervsuddannelser, hvor der er flest mænd, og andre, hvor der er flest kvinder. Det skal være muligt at anvende positiv særbehandling, således at man opnår en mere ligelig kønsfordeling.

Pirker
Hr. formand, jeg vil gerne kaste blikket lidt på spørgsmålet om fleksibilitet. Vi ved alle, at arbejdsmarkedet har ændret sig fuldstændigt i de seneste år. Vi kan gå ud fra, at en stor del af dem, som for første gang kommer ud på arbejdsmarkedet, vil skulle skifte erhverv tre, fire eller fem gange. Dvs. at fleksibilitet er et absolut must, og livslang uddannelse, løbende omskoling er en nødvendighed. Kun den, der også rent faktisk udviser denne fleksibilitet og er rede til at lære noget nyt og blive klogere, vil have en større mulighed for at forblive på arbejdsmarkedet. Det, som politikken skal kunne gøre i den henseende, er at støtte dette, således at denne fleksibilitet også kan udvises af den enkelte.
Jeg mener, at Den Europæiske Union har ydet en god indsats her, nemlig i forbindelse med de tilbudte uddannelsesog mobilitetsprogrammer som f.eks. LEONARDO, SOCRATES eller alle de programmer, der skal gennemføres som led i strukturfondene, f.eks. LEADER eller YOUTH START eller NOW osv. Dette er alt sammen vigtigt, for at den enkelte på arbejdsmarkedet rent faktisk har en chance for at få en uddannelse og rent faktisk udvise mobilitet. Jeg mener, at disse programmer også er nødvendige, fordi de med denne mobilitet bevirker en overførsel af innovationer til de mange små og mellemstore virksomheder.
De store problemer, som der imidlertid findes med hensyn til at realisere det hele, består i, at der findes store hindringer f.eks. i forbindelse med den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, som erhverves som led i en uddannelse i det ene eller det andet land. Der er også problemer i forbindelse med oplysningerne til brugerne eller i forbindelse med de mange nationale bestemmelser. Som eksempel kan det nævnes, at det er uklart, hvad der regnes som ferie eller som arbejdstid, eller hvad der henføres til uddannelsen. Det, vi har brug for, er således en række foranstaltninger fra Kommissionen, for at alle disse hindringer hurtigst muligt kan fjernes, og vi med disse programmer kan føre en aktiv arbejdsmarkedspolitik ud fra hensynet til de berørte.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, internationalisering af økonomien, fleksibilisering af arbejdsmarkedet og informationssamfundets følger, som vi netop har behandlet, gør det nødvendigt, at livslang uddannelse kommer til at stå centralt i vore prioriteter. Arbejdstagere skal sættes i stand til regelmæssigt at efteruddanne sig, og unge under uddannelse må så tidligt som muligt lære at omgås nye computerteknikker. Vi må arbejde hen imod helt nye undervisningsformer og helt nye former for træning af lærere. Jeg tror, at navnlig informationssamfundet, som vi netop talte om, vil gøre det nødvendigt, at Den Europæiske Union forlanger en stadig større rolle på dette område. Det er ikke længere tilstrækkeligt blot at udveksle information. Vi må også turde koordinere national politik.
Den Europæiske Union skal udgøre en nøglefaktor ved tilpasningen af de forskellige undervisningsstrukturer til hinanden i de forskellige medlemsstater for at kunne lade Europa spille en ordentlig rolle på verdensmarkedet. Jeg vil takke ordføreren for det initiativ, som hun har taget hertil.

Sornosa Martínez
Hr. formand, jeg siger fru Waddington oprigtigt tak for hendes betænkning, idet hun med sine bidrag og sin accept af mange de ændringsforslag, der er fremsat af de forskellige grupper i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, i vidt omfang har forbedret den Hvidbog, der er offentliggjort af Kommissionen. I denne betænkning lægges der vægt på, at Kommissionen skal give uddannelsesområdet prioritet på sin dagsorden, idet spørgsmål som f.eks. social udstødelse og lighed mellem kønnene i vidt omfang vil forbedres med gennemførelsen af grunduddannelsen og livslange uddannelse.
Den økonomiske udvikling, der kan påbegyndes gennem uddannelse og erhvervsuddannelse er kvalitativ, ikke kvantitativ, hvorfor det er nødvendigt at denne udvikling forbedres og ikke udvides. Ændringer af uddannelserne kan ikke i sig selv føre til socio-økonomiske forandringer, men uligheder forsvinder i vidt omfang med uddannelse og erhvervsuddannelse, fordi disse letter adgangen til et bedre arbejde og derfor skaber større lighed.
Vi, både kvinder og mænd, vil anmode Kommissionen om at betragte emnet uddannelse og erhvervsuddannelse i forbindelse med en plan for social og global forandring, der er forbundet med uddannelsen af mennesker og de øvrige sociale og økonomiske planer i dette store projekt for den opbygning af Europa, vi stadig har for øje.

Schörling
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske ordføreren med en betænkning, der indeholder god og konstruktiv kritik og en lang række gode dels selvstændige forslag, dels ændringsforslag til Kommissionens hvidbog om uddannelse. Navnlig finder jeg påvisningen af, at den demografiske udvikling med et større antal ældre betyder, at medlemslandene bliver nødt til at investere mere i voksenuddannelse og i uddannelse som et livslangt projekt, betydningsfuld. Man må imidlertid også være opmærksom på de farer, der ligger i, at bevillingerne til skoler og erhvervsuddannelser nedskæres, at der bliver færre lærere, at lærerne får ringere muligheder for at hjælpe elever med problemer, og at elever forlader skolen uden at have de fornødne basisfærdigheder. Dette forøger jo også den sociale udstødelse.
Jeg deler ordførerens synspunkter med hensyn til at skabe et system, der tilbyder en ny chance. Det må man prøve at gøre inden for det almene uddannelsessystem og ved at satse på mangfoldighed, når det gælder pædagogik og muligheder. Endvidere er det af stor betydning, at skolerne råder over ny teknologi, men langt det væsentligste, og det, der udgør grundlaget for en god uddannelse af høj kvalitet, er veluddannede lærere. Dem må der være tilstrækkelig mange af, og der må være et miljø, som kan inspirere såvel lærere som elever.
Jeg er dog ikke enig i ordførerens forslag om detaljerede handlingsplaner for uddannelse. Hvad det angår, agter jeg at støtte ændringsforslag 3, hvorefter det er medlemslandene, der skal udforme sådanne uddannelseshandlingsplaner.

Leperre-Verrier
Hr. formand, først vil jeg lykønske Kommissionen med de gode forslag, den stiller i hvidbogen. Jeg tilslutter mig her fru Waddington, vor ordfører. Vedrørende indholdet af de akser, hun har udviklet, vil jeg især beskæftige mig med den del, der angår grunduddannelse. I den sammenhæng mener jeg, man skal opprioritere nødvendigheden af at finde en god balance mellem de grundlæggende færdigheder - læse, skrive, regne - og elevernes adgang til de nye teknologier. Tastatur og skærm må ikke blive det 21. århundredes blyant og papir.
Det første spørgsmål er, om det traditionelle skolesystem er tilpasset virkeligheden i den moderne verden. Ja, hvis man mener, at skoleverdenen kun skal afspejle et samfund, hvor den stigende vold, dårlige skoleresultater og deprimerede lærere blot er uvigtige aspekter. Svaret er nej, når man kan konstatere, at visse medlemsstater stadig ikke tager hensyn til barnets biorytmer. Nej, når man nødtvungent må acceptere, at der i dag ikke længere findes nogen referencemodeller inden for undervisningen. Det franske elitære system, den tyske faglige uddannelsesmodel, den svenske model med specialiserede lærere har alle vist deres begrænsninger.
Det andet spørgsmål er, om vi ønsker lige muligheder. Man kan ikke forestille sig at løse krisen i det europæiske skolesystem ved alene at se på fremtidens skole uden forud at have drøftet gennemgået skolens tilrettelæggelse og filosofi og forholdet mellem skole og erhvervsliv. Endnu et spørgsmål: Hvordan får vi integreret de udelukkede i det traditionelle skolesystem? På kort sigt skal vi fremme de supplerende skolesystemer og hjælpe underviserne. Det er for let at gøre dem til syndebukke. Nu må vi ikke længere give køb. Politikerne skal vise en fast vilje til at sikre et bedre samarbejde mellem arbejdsmarkedets parter, især arbejdsgiverorganisationerne, og undervisningsverdenen. Så kan teknologien måske blive ensbetydende med fremskridt.

Moretti
Hr. formand, som alle steder og særlig inden for den økonomiske sektor, vil vi også på det sociale område få et Europa i flere hastigheder. Jeg siger ordføreren tak for den energi og det engagement, hun har lagt i sin omfattende betænkning, og jeg er enig i den betragtning, hvorefter målene for uddannelsen og erhvervsuddannelsen væsentligst består i at sikre en vækst, der skaber beskæftigelse under garanti for sociale goder og bekæmpelse af udstødelse.
Efter min mening kan disse mål kun nås, hvis medlemsstaterne stimuleres til at handle selvstændigt med henblik på samordning af deres egne lokale og regionale myndigheders strategier og planer. Som alle andre lande kan også Europa blive stort, dersom det viser sig i stand til at lade sine borgere vokse op i kultur og arbejde, og dersom det kan lære sine egne unge at blive voksne. I hele denne proces har underviserne en betydelig rolle, og de bør derfor absolut kende kulturen, sproget og traditionerne på de steder, hvor de underviser, og som studerende bør de hvert år aflægge en prøve til kontrol af deres egnethed som undervisere for kommissioner nedsat af de lokale og regionale myndigheder.
Ikke desto mindre bør Europa-Parlamentet være et eksempel for de unge europæiske borgere og omdanne sin egen organisation til et virkelig føderalt Europa, hvor de territoriale og regionale enheder har større beføjelser, herunder bemyndigelse til at slutte sig sammen, og indgå aftaler med regioner i andre medlemsstater.
Dette ville være yderligere en spore for vore unge europæiske borgere. Det kulturelle engagement i forening med en demokratisk vilje ville styrke den virkelige opbygning af befolkningernes og borgernes Europa.

Weiler
Hr. formand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne takke Sue Wellington for den fortræffelige betænkning, som ikke blot er meget udførlig, men som også har påvist de svage punkter i fru Cressons hvidbog.
Debatten i de seneste måneder har vist, at det er nødvendigt at modernisere alle uddannelsessystemer i Europa og gøre dem mere attraktive og mere europæiske for elever, lærere og undervisere. Dette kræver en ærlig analyse i medlemsstaterne og effektive foranstaltninger også på europæisk plan. OECD har konstateret, at de offentlige udgifter på uddannelsesområdet til stadighed er faldet siden 1974, navnlig i Den Europæiske Unions medlemsstater.
Jeg vil nu på visse punkter koncentrere mig om erhvervsuddannelsen. Der er ikke tale om jævnbyrdighed med f.eks. uddannelser fra de højere læreanstalter i nogen medlemsstat, og det er tilsyneladende kun velegnet til floromvundne erklæringer. Og dette til trods for, at der netop her er et særdeles presserende behov for handling på europæisk plan. Om 10 år vil 80 % af den nuværende teknologi og indlæring, den nuværende knowhow , være forældet. Og allerede i 2005 eller 2006 vil der alene i Tyskland mangle kvalificerede faguddannede. Der er behov for moderne lærerkræfter på erhvervsuddannelsesområdet, som er åbne over for nye udviklingstendenser og en ny organisering af arbejdet. Der skal lægges mere vægt på nøglekvalifikationer, som f.eks. sociale færdigheder, evne til at arbejde i grupper, samfundssind, som også omfatter ansvaret for miljøet.
Nye teknologier er absolut hidtil blevet overset. Jeg har personligt arbejdet på hightech -området i 20 år og vil derfor imidlertid også gerne advare mod en overvurdering. En orienterende viden kan kun indlæres i en direkte samtale mellem lærere og elever, og kun på den måde kan komplekse strukturer gøres overskuelige, sammenhænge erkendes og analyseres. Derfor intet enten eller, men et samspil mellem uddannelse og undervisning i alle henseender.
Sidste bemærkning: Jeg vil gerne bede fru Cresson om ikke at miste modet på grund af medlemslandenes forskellige, meget tilbageholdne udtalelser. Jeg er af den opfattelse, at vi har brug for en europæisk handleevne og et europæisk perspektiv.

Colombo Svevo
Hr. formand, jeg siger ordføreren, fru Waddington, tak, fordi hun med sin betænkning har forstået at indflette de konkrete problemer af forskellig art vedrørende arbejdstagere og sociale klasser i det mere omfattende og generelle emne vedrørende nødvendigheden af en ny uddannelsesproces. Dette er måske det mest interessante bidrag, Kommissionen skal tage i betragtning. Når livet skal indpasses i forskellige planer, opstår der uundgåeligt spændinger, men dette giver ikke anledning til særlig frugtbare resultater. I Hvidbogen om det kognitive samfund findes en oplysning, som jeg finder bør understreges, nemlig at accepten af udfordringen til forandringer og overbevisningen om, at forandringer og fleksibilitet kun kan styres og bøjes i menneskets interesse, dersom uddannelsesspørgsmålet bliver centralt.
Uddannelse er den eneste vej til en god og positiv fleksibilitet for mennesket. Hvidbogen angriber dette emne både i henseende til den almindelige kultur - og det er interessant, at der sammen med den tekniske kompetence skal ske en opvurdering og uddybelse ikke blot af den humanistiske kultur, men tillige kreativiteten og evnen til at eksperimentere, og for så vidt angår forberedelsen til arbejdslivet, hvor teknisk kompetence og sociale holdninger, teoretisk kompetence og deltagelsen i arbejdslivet går hånd i hånd i stadig videre omfang.
Men alt dette kræver, at uddannelsen bliver langt mere alsidig, en enkelt institution er ikke nok, der kræves samarbejde mellem forskellige institutioner, skoler, uddannelsescentre, sammenslutninger og familien.
Et spørgsmål har påkaldt sig interessen i Udvalget om Sociale Anliggender, nemlig den skole, der giver en yderligere mulighed. Vi ved, at den er nødvendig, men også farlig. Resultatet afhænger netop af den samlede forandring af et rigidt og farligt system. I et system med indbyrdes kommunikation mellem uddannelsessystemer, skoler og virksomheder kan dette derimod blive en ny mulighed.
Vi er også enige i målene. I forbindelse med de almindelige rammer synes disse mål strategiske, i det mindste med henblik på at hidføre visse forandringer, som spænder fra den nye forbindelse mellem skole og virksomhed til sprogkundskaber og uddannelsen betragtet som en af de store investeringer.
Imod denne Hvidbog er der rejst kritik, fordi den ikke i tilstrækkelig grad beskæftiger sig med den sociale og menneskelige vækst. Jeg er ikke enig i den kritik, fordi jeg finder, at den sociale og menneskelige vækst ikke blot skal støttes, men tillige værdsættes som en værdifuld kompetence for curriculum med henblik på et arbejde, idet man ellers ikke kan forklare, hvorfor denne Hvidbog også omtaler erfaringerne med det frivillige europæiske arbejde.

Ghilardotti
Hr. formand, kære kolleger, også jeg værdsætter Kommissionens initiativ med hensyn til Hvidbogen om almen uddannelse og erhvervsuddannelse og takker oprigtigt ordføreren for hendes fremragende arbejde, der har bidraget til at forbedre denne Hvidbog.
Jeg vil beskæftige mig med to ting. Den første er den meget snævre forbindelse, der er fremhævet af ordføreren, mellem uddannelsen og en af de udfordringer, over for hvilke vort samfund står, nemlig økonomiens globalisering. Globaliseringsprocessen bevirker på den ene side en enorm forandring af arbejdet, den skaber problemer med tilpasning til nye sociale og økonomiske forhold, men kan på den anden side være en fremragende mulighed, dersom den ledsages af store investeringer i uddannelse. Uddannelse af de unge som en nødvendighed for udvidelsen af deres grundlæggende kundskaber, uddannelse som dette at lære fremmede sprog, som tilnærmelse mellem skolen og virksomhederne, men også uddannelse som opkvalificering af voksne med henblik på at tilpasse dem til forandringerne. Alt i alt er uddannelsen den slutsten, der, dersom den udvides og opkvalificeres, vil sætte os i stand til at udnytte den fremragende mulighed, der ligger i de forandringer og fornyelser, der i øjeblikket finder sted.
Jeg er derfor enig i ordførerens synspunkter og appel til de bevilgende myndigheder om også på europæisk plan foruden i de enkelte medlemsstater at stille flere midler til rådighed for de grundlæggende livslange uddannelser og forskningen.
Det andet spørgsmål vedrører kvinderne. Vi har ganske vist i de seneste år set et stort opsving i skoleuddannelsen af kvinderne, men der sker endnu en meget stærk frasortering i erhvervslivet, særlig i visse sektorer, hvorfor det er nødvendigt at iværksætte konkrete aktioner for at fremme tilgangen af unge mænd og kvinder til uddannelse og erhvervsuddannelse, navnlig på de videnskabelige og tekniske områder.

Hatzidakis
Hr. formand, der er ingen diskussion om den konklusion, som mange undersøgelser har ført frem til, nemlig at uddannelse leverer et afgørende bidrag til bekæmpelse af arbejdsløshed, til øget beskæftigelse og til forbedring af økonomiens konkurrenceevne. Spørgsmålet er efter min opfattelse, hvordan vi kombinerer den almene uddannelse med udviklingen af de professionelle færdigheder, så vi skaber et uddannelsessystem, hvis formål er at lære de studerende at lære nu og i fremtiden.
På baggrund af disse overvejelser vil jeg gerne trække nogle punkter i nærværende betænkning frem.
For det første bør vi ikke glemme, at det redskab, som Den Europæiske Union råder over til at føre politik, er Den Europæiske Socialfond. Her kan vi gøre meget for at øge for det første effektiviteten, for det andet gennemsigtigheden i netop Den Europæiske Socialfonds virke.
For det andet må vi koncentrere vore bestræbelser om at imødegå følgerne af det informationssamfund, som er på vej - ja som står lige for døren; vi skal ikke have et eksklusivt samfund, men et samfund for alle.
For det tredje må vi lægge særlig vægt på fremmedsprogsområdet, især i betragtning af det europæiske enhedsmarked, vi står midt i.
For det fjerde må vi øge de midler, der stilles til rådighed til programmerne LEONARDO og SOCRATES, programmer, der giver europæisk merværdi inden for det område, vi taler om.
For det femte vil jeg gerne henvise til CEDEFOP, Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse. Jeg mener, at de krav og den udvikling, der præger erhvervsuddannelsen, giver centret en eksistensberettigelse, idet de dog samtidig også understreger behovet for at forbedre samt naturligvis aktivere centret, der i parentes bemærket er placeret i mit hjemland, Grækenland.

Monti
Hr. formand, jeg takker de forskellige udvalg, og særlig ordførerne, fru Waddington, fru Hawlicek og hr.Trakatellis.
Ved fremlæggelsen af sin Hvidbog satte Kommissionen sig for at yde et bidrag til debatten om vore samfunds fremtid, særlig for så vidt angår uddannelsens og erhvervsuddannelsens rolle i forbindelse med de sociale forandringer, der i øjeblikket foregår, navnlig med henblik på, hvorledes man kunne dæmme op for den katastrofale arbejdsløshed.
Det er klart, at denne forhandling er snævert forbundet med valget af en samfundsmodel for Europa. Der er tale om at foreslå Europas borgere fælles værdier og mål, særlig udviklingen af uddannelsen og den livslange erhvervsuddannelse.
Fra udsendelsen af Hvidbogen er begrebet det kognitive samfund kommet til at spille en rolle som udgangspunktet for de videre overvejelser. Udtalelsen fra Kulturudvalget med fru Hawlicek som ordfører, hvori dette aspekt er blevet understreget under optagelse af en række forslag fra Hvidbogen, nemlig højnelse af det almindelige kulturelle niveau, udvikling af kreativitet og kritisk sans og sprogkundskaber.
De tre store faktorer i forandringsprocessen, der er vist i Hvidbogen - nemlig globaliseringen, informationssamfundet og den videnskabelige og tekniske revolution - er ikke blevet draget grundlæggende i tvivl. Disse danner et i stadig videre omfang accepteret udgangspunkt under drøftelsen af uddannelsesspørgsmål. Således var det egentlig ikke indtil for kort tid siden. Men Parlamentets betænkning og mange andre former for stillingtagen viser, at disse tre faktorer er for begrænsede, og at man særlig må undersøge to andre faktorer, hvis virkninger var blevet noget undervurderet i Hvidbogen, og for det første den demografiske udvikling. Parlamentets såvel som Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisations betænkninger understreger dette aspekt. Udviklingen af alderspyramiden for den erhvervsaktive del af befolkningen bagatelliseres for ofte. Det er navnlig klart, at denne udvikling bidrager til den meget stærke udvikling af behovet for uddannelse af de voksende arbejdstagere, og at debatten ikke kan begrænses til alene at angå de unge. I denne forbindelse er der grund til at minde om, at Kommissionen i den nærmeste fremtid vil forelægge Rådet og Europa-Parlamentet den første europæiske beretning om adgangen til livslang uddannelse i Unionen, der er en opfølgning af Rådets henstilling af 1993 vedrørende dette emne, foruden de retningslinjer, der skal følges på dette prioriterede område for politikken for erhvervsuddannelsen i Fællesskabet.
Det andet punkt, der har været genstand for forbehold eller endog kritik, vedrører den rolle, der spilles af aktørerne og foregangsmændene og først og fremmest af arbejdsmarkedets parter. De forskellige aktører, der repræsenterer erhvervslivet og arbejdslivet, spiller en uundværlig rolle. Fru Boogerd-Quaak og hr. Lindqvist har foreslået tilføjelser på dette punkt. Fra dette synspunkt kritiseres det særlige af hr. Menrad, at der i Hvidbogen mangler analyser af medlemsstaternes systemer.
I denne retning skal jeg erindre om, at formålet med Hvidbogen var at åbne en mere tilbundsgående debat om samfundets udvikling og ikke blot uddannelsessystemerne, og at Kommissionens arbejdsprogram desuden omfatter fremlæggelse af en lang række dokumenter vedrørende systemerne, f.eks. nøgletal vedrørende uddannelsen og for første tillige erhvervsuddannelsen, en beretning om den livslange uddannelse og midtvejsberetninger vedrørende SOKRATESog LEONARDO DA VINCI-programmerne.
Der skal gives nøjagtige svar på to betænkeligheder, som er blevet betragtet som væsentlige i udkastet til Parlamentets betænkning, både under forhandlingerne i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier og i Udvalget om Sociale Anliggender, nemlig de økonomiske midler.
I Parlamentets betænkning insisteres der nemlig kraftigt på nødvendigheden af at tilpasse bevillingerne til målene i Hvidbogen og skabelsen af det kognitive samfund. Jeg skal her erindre om, at der i Hvidbogen er foreslået gennemførelse af en række forsøg, som vi har iværksat inden for de eksisterende handlingsprogrammer SOKRATES og LEONARDO DA VINCI, og inden for de bevillingsrammer, der var blevet fastsat til disse to programmer. Yderligere økonomiske midler er blevet stillet til rådighed særlig for skolerne for efteruddannelse gennem strukturfondene, og Kommissionen er ved at forberede et forslag til afgørelse om SOKRATES-programmets funktion i løbet af de kommende to år. Vi regner stærkt med Parlamentets støtte.
Hvad agter Kommissionen herefter at gøre? Kommissionen vil formentlig før sommeren til Rådet og Parlamentet fremsende en meddelelse om resultaterne af de forskellige forhandlinger, der har fundet sted på lokalt, nationalt og fællesskabsplan inden for de forskellige fællesskabsinstitutioner, de økonomiske og sociale instanser samt med sagkyndige. I beretningen vil der navnlig blive taget hensyn til de anvisninger, der er givet på temakonferencer, der er afholdt af Kommissionen vedrørende de fem mål i Hvidbogen, og den lære man har kunnet uddrage af iværksættelsen af selve målene. Denne meddelelse vil ikke blive begrænset til at omfatte almindelige erfaringer, men vil mål for mål redegøre for de vanskeligheder, der har vist sig, og den lære, man har kunnet drage.
Tidsplanerne ifølge de rådsafgørelser, hvorved programmerne SOKRATES og LEONARDO DA VINCI er blevet indført, er udmærket. For hvert enkelt program vil Kommissionen formentlig i 1997 kunne offentliggøre en midtvejsevaluering, og i løbet af det første halve år af 1998 forslag til fortsættelse af programmerne efter deres udløb i 1999. I evalueringen af gennemførelsen af Hvidbogens mål vil Kommissionen redegøre for visse retningslinjer for en bredere gennemførelse af selve målene. Denne evaluering og midtvejsevalueringerne vil gøre det muligt for både Rådet og Parlamentet at føre en første orienterende debat i overgangsperioden mellem 1997 og 1998.
På denne måde vil de forslag til revision af SOKRATES- og LEONARDO DA VINCI-programmerne, der vil blive fremlagt i slutningen af det første halvår af 1998, gøre det muligt fuldt ud at drage nytte af disse debatter vedrørende retningslinjerne. I denne henseende deler vi Parlamentets bekymring for en særlig aktion med henblik på at fremme lærlingeuddannelsen, uden at dette aktionsinstrument er blevet nærmere fastlagt i denne fase.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Begrænsning af flyvemaskiners operation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0063/97) af van der Waal for Udvalget om Transport og Turisme om begrænsning af operationen af flyvemaskiner, der henhører under bilag 16 i konventionen angående international civil luftfart.

Van der Waal
Hr. formand, i direktiv 92/14 er det fastlagt, at alle såkaldte kapitel 2-fly fra 1. april år 2002 ikke længere må benyttes i Unionens lufthavne på grund af de store støjgener, som de forvolder. Desuden forbyder direktivet brugen af kapitel 2-fly, der er ældre end 25 år og udrustet med en motortype med et fanluftforhold på mindre end to. Kun for udviklingslande gøres der en undtagelse fra dette forbud.
Kommissionens forslag om ændring af dette direktiv sigter først og fremmest mod at udvide listen over undtagelser. Det er nødvendigt, fordi en række fly ved ikrafttrædelsen af direktivet i 1992 ikke blev anmeldt af nogle udviklingslande, og desuden er antallet af kapitel 2-fly, der er ældre end 25 år, steget. Transportudvalget tilslutter sig dette, for så vidt som det drejer sig om virkelige udviklingslande som f.eks. Libanon og Swaziland, men det har indvendinger mod, at et land som Saudiarabien henregnes hertil. Dette land står ganske vist på OECD's liste over udviklingslande, men er dér placeret under indtægtskategorien: høj. Transportudvalget foreslår gennem et ændringsforslag, at definitionen af et udviklingsland begrænses, således at undtagelserne kun kommer de fattige lande til gode, som ordningen er beregnet på. En iøjnefaldende detalje er, at det ved fly fra Saudiarabien, som er anmeldt med henblik på undtagelse, oven i købet drejer sig om privatfly.
En anden forandring vedrører begrænsningen af benyttelsen af kapitel 2-fly. Kommissionens forslag om at koncentrere transporten med kapitel 2-fly om visse lufthavne, som sammen med andre lufthavne udgør et lufthavnskompleks, støtter vi. Transportudvalget vil imidlertid gå endnu et skridt videre ved at give medlemsstaterne mulighed for at begrænse adgangen af de mest larmende fly. På grund af den stærke vækst inden for lufttrafikken og de strengere lydkrav, som der stilles til lufthavne, må man behandle det tilgængelige lydrum stadig mere økonomisk. Således indtager et kapitel 2-flys start og landing i lufthavnen Schiphol det samme »lydrum« som mindst 5 lignende kapitel 3-fly. I aftentimerne gælder der endda et forhold på én til ti. På grund af det store beslag, som kapitel 2-fly lægger på den begrænsede kapacitet, bør medlemsstater kunne begrænse adgangen af kapitel 2-fly til deres lufthavne.
De fleste andre af Kommissionens ændringer kan vi tilslutte os. Med rette gøres gennem én af ændringerne den såkaldte »subleasing« af kapitel 2-fly fra det ene udviklingsland til selskaber fra et andet land, umulig.
Undtagelser må kun bruges inden for det udviklingsland, som har fået tildelt dem. Transportudvalget har skærpet denne bestemmelse yderligere.
Til sidst foreslår vi, fordi det gælder om at begrænse brugen af kapitel 2-fly mest muligt indtil år 2002, at Rådet og Parlamentet ved eventuel yderligere udvidelse af listen over undtagelser hver gang høres.

Grosch
Hr. formand, hr. kommissær, ændringen af direktiv 92/14 indgår i bestræbelsen på at skabe en bedre harmoni mellem lufttransport og miljøbeskyttelse. At den tekniske gennemførlighed og de økonomiske følger også må medføre undtagelser under hensyntagen til miljøfaktorer, synes at være logisk, men man skal sørge for, at disse undtagelsesbestemmelser ikke misbruges.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe glæder sig derfor over Kommissionens forslag og alle ordførerens ændringsforslag, fordi de bl.a. skaber klarhed omkring begreber som luftfartsselskaber eller licenser, som tidligere førte til forkerte fortolkninger. Vi er også indforstået med at lade fly fra Saudi-Arabien udgå. For bortset fra den omstændighed, at undtagelsesbestemmelserne i direktivet ikke bør føre til, at antallet bliver større og større, skal undtagelsen i dette tilfælde jo ses i relation til, at det jo er meget vanskeligt at forene begrebet »udviklingsland« med disse privatejede fly.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe glæder sig også over den kendsgerning, at begreberne »leasing« og »subleasing« forklares mere eksplicit og følgelig også i højere grad kan begrænses. Proceduren er blevet forenklet som følge af nedsættelsen af et udvalg, men vi lægger vægt på, at dette kun får kompetence til at slette fly på listen, og skal der tilføjes fly til listen, skal Rådet og Parlamentet fortsat høres.
Derfor vil Det Europæiske Folkepartis Gruppe støtte denne betænkning og også alle ændringsforslag og håber, at Kommissionen og Rådet accepterer ændringsforslagene, da de i vore øjne alle er i overensstemmelse med ånden i direktivet, nemlig et sundt kompromis mellem miljøbeskyttelse eller i dette tilfælde støjbeskyttelse, teknologisk gennemførlighed og økonomiske følger for egentlige udviklingslande.

Wijsenbeek
Hr. formand, professor Monti, jeg stiller følgende direkte og udtrykkelige spørgsmål til Dem som ansvarlig for det indre marked og for lige vilkår. Luftfartsselskaber fra Fællesskabet med faste rettigheder, som transporterer passagerer fra Fællesskabet, skal afstå en plads på Unionens faktisk gennem miljønormer beskyttede og hvad støjniveau angår begrænsede lufthavne på grund af to aspekter, som Kommissionen har pålagt. For det første: adgang fra tredjelande, såkaldte udviklingslande; jeg henviser til, hvad de to foregående talere har sagt. For det andet: nye flyselskaber i lufthavnene kommer på bekostning af etablerede selskaber, fordi De vil holde markedet åbent og ikke vil have, at ankomst- og afgangstider stadig forbeholdes de selskaber, som har været der længe, og som med meget store omkostninger har tilpasset deres fly, og som foretager omfattende investeringer. Så kommer der et nyt selskab, som intet har tilpasset, og som har et kapitel 2-fly, og De mener, at vedkommende skal have adgang til dette begrænsede lydrum. Synes De, at dette er et fælles marked med en level playing field . Dette spørgsmål stiller jeg Dem meget direkte.

Stenmarck
Hr. formand, den betænkning, som vi nu behandler, drejer sig om på forskellig måde at mindske støjgenerne fra fly. Det forslag, som Kommissionen har fremsat, er på mange måder udmærket, men det bør suppleres med de tillægs- og ændringsforslag, som Udvalget om Transport og Turisme har fremsat, og som bl.a. giver medlemsstaterne ret til yderligere at begrænse de mest støjende flytypers adgang og til at gå længere med hensyn til direkte at kunne slette fly af bilaget, som ikke opfylder betingelserne heri. Jeg regner faktisk med, at Kommissionen ikke vil have noget imod disse ændringer. Jeg anser det for overordentlig vigtigt, at der arbejdes kontinuerligt på at mindske støjgenerne fra fly. Ikke mindst er det nødvendigt, at man også på dette område i større omfang sætter ind med forskning og udvikling.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, grunden til mit indlæg i denne forhandling er hovedsagelig problemet med en lufthavn i et område, som er en perfekt illustration af forhandlingen i dag.
Oostende har i nogle år været et tilflugtssted for kapitel 2-fly, fra bl.a. Egypten, Nigeria, Zaire og for støjende gamle fly fra selskaber såsom African International.
Jeg har forelagt de undtagelseslister, som er optaget i bilag 1 til direktiv 92/14, og det reviderede bilag, som er optaget i det nye kommissionsforslag, for beboerne omkring disse lufthavne, som har forenet sig for at kæmpe mod de søvnløse nætter og for at arbejde på at opnå en normal boligkomfort. De bekræfter over for mig, at der i virkeligheden flyver temmelig mange flere kapitel 2-fly fra udviklingslande til Oostende end nævnt i de enkelte bilag. Der er således bestemt noget galt med overholdelsen af disse direktiver, hr. kommissær. Selv om det er medlemsstaternes beføjelser, håber jeg, at Kommissionen vil irettesætte de medlemsstater, som ikke overholder reglerne.

Dury
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at Den Socialistiske Gruppe naturligvis støtter hr. van den Waals forslag. Over for sådanne problemer mener jeg, at vi bør se på samfundets behov, forsvare lokalsamfundenes og borgernes interesser. Der er undertiden en modsætning mellem de økonomiske interesser, den enkeltes mulighed for at kunne bruge denne transportform, og behovet hos dem, der bor tæt ved en lufthavn. Vi skal løse sådanne modsætninger ved hjælp af demokratisk vedtaget lovgivning.
Vi talte for lidt siden om problemerne med lufthavnen i Ostende. Jeg kan i timevis fortælle historier om lufthavnen i Zaventem. Borgerne har flere gange indgivet klage over følgerne af larmen, især natfly, der forstyrrer deres søvn. Der er afsagt flere domme, som ikke altid har fulgt borgerne. Der er et problem med den belgiske stats gennemførelse af lovgivningen og også et problem med at få vurderet den støj, de problemer, som borgerne står over for i denne sammenhæng.
Jeg vil slutte med et spørgsmål til kommissæren: Hvordan kan det være, at vi her forsvarer tanken om undtagelser for privatfly? Jeg mener, at det er et stort problem for flere lufthavne, blandt andet Bruxelles'. Det er vanskeligt at forstå denne holdning. Andre selskaber eller fly skal overholde visse grænser. Det kan ikke nytte noget, at visse selskaber er underlagt andre bestemmelser under påskud af nye økonomiske fordele.
Jeg vil slutte med at sige, at man i Zaventem og mere generelt Bruxelles forventer nogle løsninger, og vi håber, at Kommissionen er lydhør over for det.

Monti
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige Parlamentet tak for optagelsen på dagsordenen for denne mødeperiode af sagen vedrørende støjende flyvemaskiner og ligeledes takke Udvalget om Transport og Turisme og dets ordfører, hr. van der Waal, for at have udarbejdet betænkningen på så kort tid.
Jeg ved godt, at problemet med udsendelse af støj fra flyvemaskiner ligger Europa-Parlamentet meget på sinde. I denne henseende kunne man stille sig selv visse spørgsmål vedrørende indholdet af Kommissionens forslag til ændring af et gældende direktiv om gradvis tilbagetrækning af de mest støjende flyvemaskiner. Det kan nemlig synes selvmodsigende i ændringen af direktivet om begrænsning af operationen af støjende flyvemaskiner at nævne vækst i antallet af flyvemaskiner fra udviklingslande, der er begunstiget af en undtagelse.
Dette har imidlertid en logisk forklaring. Dengang Rådets direktiv 92/14/EØF om gradvis tilbagetrækkelse af de mest støjende flyvemaskiner - nemlig de såkaldte kapitel 2-flyvemaskiner - i sin tid blev vedtaget, besluttede at man tage hensyn til den vanskelige økonomiske situation for flyvemaskiner, der opererer fra udviklingslande. I direktivet fastsattes derfor de regler, hvorefter flyvemaskiner, der var opført i registrene i udviklingslande, og som drives fra disse lande, kan undtages fra bestemmelserne om udtagelse af driften indtil senest den 31. marts 2002. Samtidig nævntes i bilaget til direktivet de enkelte fly fra udviklingslande, der kan nyde godt af denne undtagelse. Ved vedtagelsen af direktiv 92/14/EØF havde Kommissionen dog ikke modtaget meddelelse om visse fly fra sådanne lande, og de blev følgelig ikke medtaget i bilaget. Hovedformålet med det foreliggende forslag fra Kommissionen er derfor at ajourføre listen over de flyvemaskiner, der er indeholdt i bilaget til direktivet, med henblik på at undgå retsusikkerhed i forbindelse med flyvemaskiner fra udviklingslandene.
Inden for rammerne af de initiativer, der er taget til at sikre en ensartet og strengere fortolkning af direktivet inden for Fællesskabet, har Kommissionen dog besluttet at indføre visse definitioner og redaktionelle ændringer. Gennemførelsen af de ændrede bestemmelser vil medføre en strengere holdning over for de anmodninger om undtagelser, der fremsættes af luftfartsselskaberne, og derfor gøre direktiv 92/14/EØF mere effektivt for så vidt angår nedsættelsen af støjemissionerne ved lufthavnene.
Kommissionen har endelig fundet det hensigtsmæssigt at tillade medlemsstaterne at koncentrere beflyvningen med de mest støjende typer flyvemaskiner omkring den lufthavn, der er mindst følsom for støjemissioner, blandt dem, der indgår i et givet lufthavnssystem. Denne bestemmelse skulle ikke rokke ved den velafbalancerede fremgangsmåde, der blev vedtaget ved direktiv 92/14/EØF, hvori der er taget behørigt hensyn til tekniske, økonomiske og miljømæssige betragtninger.
Hr. Wijsenbeek var så venlig at stille mig et spørgsmål, der specifikt gik på de kompetencer, kommissæren for det indre marked har, snarere end på dem, jeg repræsenterer her til aften. Som svar på hans spørgsmål vil jeg sige, at det, der yderligere er kommet på listen, er fly, der allerede var i drift. Så der er ikke kommet nogen nye til, men de var ikke inkluderet i det oprindelige direktiv, fordi der ikke var givet meddelelse om dem. Disse nytilkomne har nu opfyldt alle de kriterier, der er fastlagt i direktivet. Det er derfor blot en teknisk forandring at føje dem til.
(IT) Efter at have gennemgået de ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Transport og Turisme, finder jeg det vigtigt at bibeholde den afbalancerede fremgangsmåde, som jeg før nævnte. For så vidt angår flyvemaskiner fra udviklingslande er det vigtigt at gøre teksten så streng som mulig med henblik på at forebygge misbrug af undtagelserne til fordel for flyvemaskiner, der i øjeblikket drives af luftfartsselskaber med hjemsted i visse udviklingslande. Det glæder mig derfor at kunne bekræfte, at Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 3 og 7, for så vidt som de skærper betingelserne for fortsat opretholdelse af en undtagelse. Derimod kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 1, 2 og 6, fordi de ville stride imod den velafbalancerede fremgangsmåde, der er vedtaget i direktivet, og ej heller ændringsforslag 4 og 8, for så vidt som de ville nødsage Kommissionen til at fremsætte forslag til yderligere et ændringsdirektiv med henblik på indsættelse i bilaget af et begrænset antal fly fra udviklingslande, for hvilke der kunne fastsættes en undtagelse i år 2000, og ej heller ændringsforslag 5 og 9, da Saudiarabien er optaget på den officielle internationale liste over udviklingslande, og dets flyvemaskiner i bilaget overholder de kriterier, der er omhandlet i artikel 3 i direktivet som ændret ved det foreliggende direktiv. De ændringer, der er accepteret, vil gøre det muligt for Kommissionen at skærpe bestemmelserne vedrørende udviklingslandene under samtidig opretholdelse af den globale ligevægt.
Jeg vil på ny sige hr. van der Waal og Udvalget om Transport og Turisme tak og over for Dem, hr. formand, undskylde at emnets indviklede karakter har taget mere end den taletid, jeg havde fået tildelt.

Cornelissen
Hr. formand, jeg har lyttet omhyggeligt til kommissæren, men jeg har ikke hørt svaret på ordførerens spørgsmål, nemlig følgende: Har lufthavne eller medlemsstater mulighed for og midler til at nægte støjende kapitel 2-fly adgang, hvis de har svært ved at overholde støjnormen? Det er naturligvis et spørgsmål, som vi konstant konfronteres med af vore vælgere, af vore borgere. Hvis kommissæren ikke er i stand til at besvare dette spørgsmål nu, må vi så få et skriftligt svar herpå senere.

Formanden
Hr. Cornelissen, dette er ikke præcis til forretningsordenen, men en forespørgsel, som kommissæren kan besvare - selv om jeg ikke ved, om han vil gøre det lige nu.

Monti
Hr. formand, jeg tror at jeg kan svare ved at henvise til fremgangsmåden med den globale harmonisering.
Tre ændringsforslag, nemlig nr. 1, 2 og 6, har til formål at gøre det muligt for medlemsstaterne at indføre begrænsninger af operationen af flyvemaskiner, der henhører under kapitel 2, i enkelte lufthavne. Det kan være, at Parlamentets medlemmer ikke er bekendt med, at sådanne begrænsninger skal underkastes den procedure og de regler, der er fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 2408/92 om adgangen til markedet.
Da direktiv 92/14/EØF har en global harmonisering til formål, er det under hensyntagen til de tekniske, økonomiske og miljømæssige følger ikke tilladt medlemsstaterne at fastsætte mere restriktive regler, som f.eks. et absolut forbud mod operation af en flyvemaskine, der henhører under kapitel 2, førend den er blevet 25 år gammel. Uanset bestemmelserne i artikel 9 i Rådets forordning (EØF) nr. 2408/92 om adgangen til markedet kan medlemsstaterne i tilfælde af alvorlige miljøproblemer fastsætte grænser for operationen - altså ikke et absolut forbud mod, men begrænsninger i operationen - som f.eks. brug af en flammeskjuler om natten på flyvemaskiner, der henhører under kapitel 2, under forudsætning af, at disse begrænsninger ikke medfører et absolut forbud mod benyttelsen af disse flyvemaskiner. Yderligere kan medlemsstaterne pålægge de mest støjende flyvemaskiner større landingsafgifter.

Formanden
Jeg siger Dem tak, professor Monti.

Afslutning af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session 1996-1997 for afsluttet og erindrer om, at Parlamentet i medfør af traktatens bestemmelser vil holde møde i morgen, tirsdag den 11. marts 1997.
(Mødet hævet kl. 20.00)

