Återupptagande av sessionen
Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 16 januari 2003.

Blak (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle gärna vilja veta om man har infört en ?dress-code? här i Europaparlamentet. Jag tänker på en händelse som utspelade sig i går under en rådfrågning om direktivet om övertagandebud. Gargani, som var ordförande under rådfrågningen, bad vakterna att se till att alla männen bar kavaj av hänsyn till de närvarande experterna, som han uttryckte det. Min assistent blev, eftersom han inte hade kavaj och slips, ombedd att lämna rådfrågningen och kunde därmed inte utföra sitt jobb, vilket jag är mycket missnöjd med.
Jag skulle vilja veta om detta är ny praxis i Europaparlamentet. Upplysningsvis kan jag nämna att jag i dag varken bär slips, skjorta eller kavaj. Jag har faktiskt till och med jeans, så jag skulle vilja fråga er herr talman om jag får lov att närvara som ledamot?
(Applåder)

Talmannen.
Herr Blak, jag skall höra mig för angående detta ärende. Jag har noterat att ni är upprörd med hänsyn till er assistent.
Vad beträffar det övriga får ni gärna sitta kvar här, men efter sammanträdet skall jag med glädje rekommendera en bra skräddare.
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken om läget i Irak.
(Ledamöter i mitten och till vänster höll upp plakat med texten ?Nej till krig? och ?Ja till gamla Europa?.)

Solana
Herr talman, ärade ledamöter! Det är som alltid en stor ära att delta i Europaparlamentets plenarsammanträde. Även om det är en glädje för mig att vara här, måste jag säga er att jag i dag är mycket oroad.
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen.
Herr Solana! Jag ber om ursäkt för att jag avbryter er presentation. Kolleger! Jag tror att vi har uppfattat er synpunkt. Jag skulle uppskatta om ni lade ned era plakat så att vi kan fortsätta debatten.
(Applåder från höger)

Solana.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag sade att det alltid är ett nöje att tala inför er, men att jag i dag är mycket oroad.
Den internationella situationen är kritisk och det är dags för oss att genomföra en debatt här i parlamentet för att se hur vi skall kunna ta itu med och, om möjligt, lösa de mest brännande internationella frågorna för närvarande ur ett europeiskt perspektiv.
Jag har uppmärksammat de plakat som några parlamentsledamöter mycket tydligt har visat upp, och jag vill säga dem att jag olyckligtvis, och lyckligtvis ur en annan synvinkel, talar till er från ett gammalt Europa, vilket beror på min ålder, men även på den kärlek jag känner för allt som gårdagens, dagens och morgondagens Europa har betytt, och betyder, för mig.
(Applåder)
Herr talman! Tro inte att jag är så gammal än, jag kommer att fortsätta arbeta och ställa till trubbel i ytterligare några år.
(Applåder)
Herr talman, ärade ledamöter! I kväll vill jag gärna ta lite tid på mig för att dela upp mitt tal i fyra eller fem punkter som jag anser vara av grundläggande vikt för att på ett övergripande sätt kunna förstå den internationella situationen. För det första har vi naturligtvis Irakfrågan. Men jag skulle även vilja utnyttja tillfället för att diskutera situationen i Mellanöstern med er, även om det blir kort, eftersom det är en viktig dag i dag, det är dagen efter valet i Israel. Jag anser likaså att det skulle vara olämpligt att inte säga några ord om Nordkorea på grund av att situationen är så dramatisk just nu, för att avsluta med en mycket kort redogörelse för de operationer som Europeiska unionen har börjat planera för att placera ut styrkor i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Jag börjar med den första punkten: läget i Irak. Som ni vet kommer denna vecka, som inleddes med rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) sammanträde, och även nästa vecka, vara enormt viktiga för att finna en lösning på Irakkrisen. I enlighet med artikel 19 i Maastrichtfördraget genomfördes i måndags för första gången ett samråd här i Bryssel på ministernivå mellan ordförandeskapet, trojkan och de av Europeiska unionens medlemsstater som är medlemmar av Förenta nationernas säkerhetsråd. Något sådant har aldrig gjorts tidigare, man har hållit många samrådsmöten i New York, men det var första gången man genomförde ett samråd här i Bryssel på ministernivå med de två permanenta medlemmarna av säkerhetsrådet tillsammans med ordförandeskapet, ordförande Patten och jag själv.
Jag vill mycket kort säga att det vid mötet rådde enighet om åtminstone fyra grundläggande punkter som Europeiska unionen vill försvara i alla forum. Jag går snabbt igenom de fyra punkterna, även om ledamöterna känner till dem väl. För det första: Vi vill alla att Irak skall förstöra sina eventuella massförstörelsevapen och det är viktigt att det råder samförstånd mellan alla européer i den här frågan. Ett av de allvarligaste problemen som vi kommer att möta under detta århundrade är utan tvivel spridningen av massförstörelsevapen. Vi européer kan inte stå likgiltiga inför detta problem, det är ett allvarligt problem och vi måste finna en lösning på det. Därför måste det vara en prioritering för Europeiska unionen att med alla till buds stående medel och inom ramen för säkerhetsrådets resolutioner försöka se till att Bagdad gör sig av med alla massförstörelsevapen.
Den andra viktiga punkten handlar om Iraks ansvar att aktivt samarbeta med vapeninspektörerna. Ni känner väl till den rapport som Blix och ElBaradei lade fram inför säkerhetsrådet häromdagen och ni såg dem direkt, eftersom Europaparlamentets talman i går fick tillfälle att samtala med de två inspektionscheferna i en videokonferens med New York. Jag fick även själv möjlighet att tala med dem senare, och därför går jag inte in mer på den punkten, eftersom jag är säker på att ordförandeskapet har gett er ingående information om den frågan.
Den tredje punkten, som jag anser att det är mycket viktigt att betona, är att vi måste ge vapeninspektörerna allt nödvändigt stöd. Vapeninspektörerna är det internationella samfundets ögon och öron. Om de är i stånd att övertyga säkerhetsrådet om situationen är jag övertygad om att säkerhetsrådet även kommer att övertyga de allmänna opinionerna om den situation som råder i Bagdad för närvarande. Vad inspektörerna än begär, underförstått eller uttryckligen, jag upprepar det, underförstått eller uttryckligen, av medlemmarna av säkerhetsrådet, anser jag att Europa måste hjälpa dem. Och det är främst tre förslag, tre förfrågningar som inspektörerna kan komma med, för det första: att de behöver resurser, mer resurser än vad de har, fler inspektörer eller ökade logistiska resurser. För det andra kan de behöva mer tid och för det tredje kan de behöva mer upplysningar eller mer hjälp från underrättelsetjänsterna. Jag anser att det internationella samfundet måste bemöta dessa tre förfrågningar från inspektörerna på ett positivt sätt. Det vill säga, ge dem resurser, tid och mer hjälp från underrättelsetjänsterna.
Den fjärde punkten, som är av yttersta vikt enligt min åsikt och som alla européer bör ställa sig bakom, är att allt arbete för att förhindra spridning av massförstörelsevapen, och i synnerhet när det gäller Irakfrågan, måste fortsätta inom ramen för Förenta nationernas säkerhetsråd. Den måste genomföras inom ramen för Förenta nationerna, som är den institution som skall ge legitimitet åt alla aktioner när det gäller den här frågan.
(Applåder)
Herr talman, ärade ledamöter! Ni känner väl till medlemsstaternas olika ståndpunkter i den här frågan, men ni vet även att det inte bara är Europeiska unionens ledare som har åsikter, vi har även tydliga och övertygande opinionsundersökningar som utvisar vad de europeiska medborgarna anser. Och jag tror att de europeiska medborgarna har två saker klart för sig: för det första att de inte vill ha krig och för det andra att de inte vill att det skall finnas diktatorer i världen. Befolkningen, Europeiska unionens medborgare, kräver att vi förenar dessa två ståndpunkter. Hur man skall gå tillväga för att se till att det varken finns väpnade konflikter eller diktatorer är den stora utmaningen för det internationella samfundet. Vår föresats som européer måste vara att se till att resolution 1441, som antogs enhälligt av Förenta nationernas säkerhetsråd och som två dagar senare antogs enhälligt av Arabförbundet, omsätts i verklighet och att vi lyckas avväpna Saddam Hussein och Iraks regim utan att behöva ta till våld.
Vi måste därför alla, Europeiska unionens medlemsstater, vi som arbetar inom Europeiska unionen, med all vår kraft, dag och natt, arbeta för att försöka undvika att det uppstår en konflikt och att Saddam Hussein ger ifrån sig sina massförstörelsevapen, utan att vi behöver ta till våld.
Som ni vet inleddes i dag en debatt i säkerhetsrådet om den rapport som de två inspektionscheferna lade fram för 48 timmar sedan. Vi får vänta och se hur debatten utvecklas för att ta ställning.
I går gjorde Förenta staternas president ett viktigt uttalande, som ni vet. Jag vill välkomna ett uttryck, en mening, en idé som han föreslog i sitt uttalande, nämligen idén, förslaget eller åtagandet om att utrikesminister Colin Powell skall framträda inför Förenta nationernas säkerhetsråd för att redogöra för den privilegierade information och de underrättelseuppgifter som vissa länder har tillgång till. Jag upprepar att jag anser att Förenta nationernas säkerhetsråd även fortsättningsvis bör vara tyngdpunkten i den här processen och det är därför mycket bra att man diskuterar den information som vissa länder har tillgång till för närvarande i säkerhetsrådet och att dessa upplysningar om möjligt även lämnas till vapeninspektörerna.
Ni vet även att man kommer att genomföra olika rådfrågningar under de kommande dagarna ...
(Applåder)
... och vi får hoppas att inspektörerna får mer tid på sig för att fortsätta sitt arbete för att de, som jag sade tidigare, om möjligt skall kunna fullgöra sitt uppdrag inom mandatet i resolution 1441.
Ärade ledamöter! Europa är delaktig i den processen: fyra av Europeiska unionens medlemsstater och ett av kandidatländerna är medlemmar av säkerhetsrådet, och jag är övertygad om att de länder som inte är medlemmar av säkerhetsrådet kommer att göra alla ansträngningar för att vad vi säger här skall omsättas i verklighet under de närmaste dagarna.
Ärade ledamöter! Jag kommer inte att kommentera era inlägg - eftersom ni har fått information genom parlamentets talman om det samtal han hade i går med Blix - och går över till att kort ta upp nästa punkt som jag ville diskutera med er, nämligen Mellanösternfrågan.
I går gick Israel till val och enligt min åsikt kan man dra minst tre viktiga slutsatser av valresultatet. För det första har vi det låga valdeltagandet. Det är förvånande, det förvånar åtminstone mig, att valdeltagandet var så lågt med tanke på de rådande omständigheterna i Mellanöstern. Det är det lägsta valdeltagandet sedan 1967 och det är den första punkten som är värd att betona.
Den andra punkten som är värd att betona är att Sharon, som i dag är premiärminister, vann en enorm och mycket viktig seger. Jag vill å allas vägnar gratulera honom till hans, och partiets, seger. Sharon hade aldrig vunnit så stort tidigare. Och jag anser att vi å Europeiska unionens vägnar måste säga att han, nu när han har mycket stora möjligheter att bilda en koalitionsregering, att han bildar en regering som inriktar sig på att lösa problemet med kriget och att försöka nå varaktig fred i Mellanöstern. Detta är det krav som jag anser att vi, med all respekt, måste ställa på honom, nu när det har visat sig att en stor majoritet av Israels befolkning röstade på honom.
Den tredje punkt som det är nödvändigt att betona och som vi måste dra slutsatser av är de stora nederlagen för arbetarpartiet och vänsterpartiet Meretz. De två stora partierna som historiskt sett har värnat om fred, som har varit tyngdpunkten i fredsfrågorna, har blivit svårt sargade. Det kommer att bli nödvändigt att analysera hur den här situationen har uppstått. Det är i första hand upp till dem att göra det. Ni har redan hört att Meretz generalsekreterare har lämnat in sin avskedsansökan. Men, hur som helst, ur europeisk synvinkel måste vi vidhålla vår politik och vår politik utgörs fortfarande av kvartettens arbete och de riktlinjer som antogs i Washington för en kort tid sedan. När Israel väl har installerat sin regering måste vi sätta igång alla mekanismer för att påskynda processen för att riktlinjerna omsätts i praktiken och inte bara på pappret; att åtgärderna omsätts i verkligheten.
Ärade ledamöter! Jag anser att det vår skyldighet som européer att göra allt som står i vår makt för att denna process, som inleds efter gårdagens val, kommer i hamn, att det inte händer samma sak med dessa initiativ som med de föregående, som Mitchellrapporten eller Tenetplanen, eller andra viktiga planer som har antagits och som det inte har varit möjligt att genomföra. Min vädjan är följaktligen att vi måste göra allt som står i vår makt för att dessa dokument inte bara skall finnas i arkiven, utan att åtgärderna verkligen omsätts i praktiken.
Ärade ledamöter! Under den korta tid jag har på mig för mitt första inlägg, skulle jag även vilja säga ett par ord om Nordkorea. Ledamöter! Läget i Nordkorea är allvarligt. Det är svårt. Som ni vet är de beslut som Nordkorea har fattat allvarliga och jag tror inte att det bara är länderna i regionen som bör vara oroade över dessa beslut. Jag betonar, som jag sade i början, att frågan om spridning av massförstörelsevapen berör oss alla, oberoende av vilket land i världen vi lever i. Vi bör därför engagera oss i frågan om Nordkorea.
Som ni vet håller vi möten och har telefonsamtal praktiskt taget dagligen med de länder som främst berörs i regionen: Sydkorea, Japan, Kina, Ryssland och Förenta staterna. Vid rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) sammanträde i måndags beslutade man att en delegation från Europeiska unionen om det blir nödvändigt skall sändas till Nordkorea för att klargöra vår ståndpunkt och samarbeta för att finna en lösning på detta dramatiska problem. Om utvecklingen fortsätter i den riktningen kan det leda till att ett land på den koreanska halvön har massförstörelsevapen i form av kärnvapen.
Ärade ledamöter! Jag går över till den sista punkten som jag ville ta upp här i kväll, nämligen situationen på Balkan och särskilt situationen i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Som ni vet nåddes en överenskommelse om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Nato vid toppmötet i Köpenhamn. Man har redan börjat arbeta för att vi i mars för första gången i historien skall kunna placera en militär fredsfrämjande styrka i denna republik. Arbetet fortlöper bra, man diskuterar ingående nödvändiga frågor med Nato, Makedoniens president Trajkovski har godtagit att trupper från Europeiska unionen kommer att finnas i landet från och med mars månad och jag tror att vi kommer att kunna genomföra arbetet enligt planerna.
Vi vill även sända ett tydligt budskap till Balkanländerna. Vår strategi för Balkan är inte kortfristig. Vår strategi är inte bara att stanna kvar där, vi vill att Balkan stannar kvar med oss. Genom att ge Balkanländerna ett erbjudande att ansluta sig till byggandet av ett större Europa vill vi att länderna i regionen i allt högre grad närmar sig de europeiska institutionerna och att dessa länder, som är mycket viktiga i regionen, stabiliseras.
Utplaceringen av de militära styrkorna i Makedonien är den andra fredsfrämjande åtgärden som Europa genomför, eftersom Europeiska unionens fredsfrämjande styrkor, som ersätter Förenta nationernas Sfor-styrka, sedan den 1 januari i år är stationerade i Bosnien och Hercegovina. Vi har alltså på relativt kort tid kunnat genomföra två fredsfrämjande operationer i ett område som ligger oss varmt om hjärtat och som ligger nära oss geografiskt sett, nära våra huvudstäder och Bryssel.
Herr talman, värderade ledamöter! Jag vill inte dra ut på tiden under detta första inlägg. Jag vet att ni har många frågor som ni vill ställa till mig. Men jag vill däremot säga er att situationen är relativt svår för närvarande och jag vågar mig på att säga att det kanske är de svåraste ögonblicken som vi som är närvarande vid detta parlamentssammanträde någonsin har upplevt under den här perioden av det parlamentariska livet. Det är absolut nödvändigt att vi européer beslutsamt, tydligt och enträget vidhåller våra ståndpunkter och att vi gör allt som står i vår makt för att lösa den här krisen, som just nu har så många fronter och tar sig så många olika uttryck, genom att alla parter visar god vilja, genom samråd, dialog och via de diplomatiska kanalerna. Våld är den sista utvägen. Diplomatin är den varaktiga lösningen.
(Applåder)

Patten
Herr talman! Eftersom jag vid parlamentets föregående session i Strasbourg fick möjlighet att tillbringa en timme tillsammans med utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik då vi diskuterade Nordkorea under välvillig ledning av min ärade vän, ledamoten för Westfalen, och eftersom vi förra veckan hade möjlighet att tillbringa två timmar tillsammans med utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik här då vi diskuterade många olika ämnen, kanske jag nu kan koncentrera mig på Irak, med tanke på de begränsningar i fråga om behörighet som kommissionen har ålagts.
Jag skulle vilja påpeka en sak från början: Jag anser att man kan säga att vi sedan andra världskriget på det hela taget har lyckats skapa globala institutioner och internationella överenskommelser som har bidragit till att göra världen till en mycket mer välmående och fridfull plats. Jag minns att president Clinton, vid sitt andra öppningsanförande, kunde skryta med att det i dag är fler människor som lever i demokrati än i tyranni; vi avslutade det förra seklet med en värld som på två eller tre år producerade lika mycket som vi hade producerat under hela 1800-talet, vilket har varit av enorm betydelse för de flesta människors levnadsstandard. Detta är inte ett dåligt resultat efter ett sekel som började så dåligt.
Uppriktigt sagt har inte allt gått så bra. Kanske det största misslyckandet i försöket att skapa en global regelbok har varit vårt kollektiva misslyckande med att upprätta ett tillfredsställande system för kontroll och förebyggande av spridning av kärnvapen samt kemiska och biologiska vapen, denna fruktansvärda arsenal av ofattbar ohygglighet.
I dag står vi inför några av konsekvenserna i tre av världens mest oroande problemområden: i Kashmir, på Koreahalvön och i Gulfstaterna. Hur skall vi ta itu med dessa problem? Detta var en punkt som diskuterades ingående i utrikesutskottet i förra veckan. Vi måste helt klart mobilisera störst tänkbara internationella förpliktelse och bredast tänkbara auktoritet för det vi vill göra. Det är anledningen till att det bör vara förnuftigt att basera våra åtgärder mot dessa problem på Förenta nationernas lagar och moral. Jag tror att hela Europaparlamentet anser att det skulle vara rätt att försöka att göra det på det sättet.
Alla vet att Saddam Hussein i åratal har trotsat Förenta nationernas bestämmelser om framställning, innehav och användande av massförstörelsevapen. Han har dessutom en skrämmande meritlista i fråga om brott mot mänskliga rättigheter. I maj förra året antog detta parlament en resolution som grundades på ett betänkande av baronessan Nicholson of Winterbourne med klara bevis för den brutalitet och det förtryck som kännetecknar hans regim. Betänkandet illustrerade tydligt hur Saddam vanligtvis hanterar Iraks medborgare, sina grannar och det internationella samfundet. Vi vet, till exempel, att han har använt kemiska vapen mot sitt eget folk.
Efter att i åratal ha trotsat FN:s bestämmelser, medfört ett hot mot regionen och mot hela världen, gavs han en sista chans att samarbeta i fråga om nedrustningen av sitt land genom Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1441. En grupp bestående av 260 tjänstemän från 60 länder, av vilka 100 är Unmovic-inspektörer, har arbetat i Irak sedan den 27 november 2002 under ledning av dr Blix. Förutom Unmovic finns också Internationella atomenergiorganets (IAEA) grupp under ledning av dr ElBaradei.
Sedan återupptagandet av IAEA:s inspektioner har 139 inspektioner utförts i 106 anläggningar, inklusive två presidentanläggningar. Jag vill bara nämna i förbigående att alla som har mött inspektörerna - alla som har mött exempelvis dr Blix - skall ha blivit mycket imponerade av integriteten och professionalismen hos dem som leder denna FN-verksamhet.
Jag vill inte uttala mig om den debatt som hålls i dag i säkerhetsrådet. Kommissionen är inte en medlemsstat, vilket jag ofta påminns om. Vi bidrar, naturligtvis, till utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi utnyttjar instrumenten inom vårt behörighetsområde för att göra det mer effektivt. Många av de frågor vi diskuterar ansluter till kärnan i debatten om nationell suveränitet, som vissa verkar anse ha fått en lösning genom förslaget att utnämna en rådsordförande på heltid.

Samtidigt som vi är medvetna om vår rolls begränsningar vill jag ändå ta upp ett antal punkter. Först och främst måste alla vara klara över att FN:s bestämmelser bör vara av största betydelse. Tidigare har vi tyvärr alltför ofta stått bredvid medan FN trotsats, och därigenom utsatt oss själva för förståeliga anklagelser om dubbelmoral.
(Applåder)
För det andra måste Saddam Hussein samarbeta med FN-inspektörerna under ledning av dr Blix för att göra sig av med de massförstörelsevapen som han ännu inte har redogjort för. Vi bör inte glömma att frågan som är kärnan i denna kris är hur Saddam Hussein behandlar resten av världen, inte hur resten av världen behandlar Saddam Hussein.
(Applåder)
Vi bör inte glömma den allvarsamma kommentar som dr Blix framförde den här veckan. Jag citerar: ?Irak verkar inte ens i dag helt ha accepterat den nedrustning som krävts av dem och som man måste genomföra för att vinna världens förtroende och leva i fred?.
För det tredje: om inspektörer kan avväpna Saddam Hussein är detta i hög grad att föredra framför alla andra tänkbara lösningar.
(Applåder)
Varje förnuftig människa borde vilja se en fredlig avslutning på denna kris, om det står i mänsklig makt att få till stånd en sådan. Det skulle vara bra för Förenta nationerna om vi kunde fullfölja den här uppgiften utan offer, oavsiktlig skada och de skrämmande konsekvenserna av militärt ingripande. Det skulle också vara bra för Irak, för regionen och, vill jag hävda, mycket bra för världen. Men det förutsätter att Saddam Hussein börjar samarbeta med inspektörerna nu. Tyvärr har vi inte ens nu fått många bevis på att han har lärt sig att han inte kan fortsätta trotsa världsopinionen för alltid.
Jag har alltid ansett att villkoren i FN-resolutionen har tvingat oss till konfrontation med två realiteter: först och främst måste vi göra en ordentlig ansträngning för att nedrusta genom inspektion. För det andra: om inspektörerna klargör att detta är ett fall av ?mission impossible? kan vi inte undvika konsekvenserna. Alternativet skulle vara den sortens förödmjukelse som skulle göra det svårare att hävda Förenta nationernas auktoritet i framtiden.
Jag uppfattar detta som en exceptionellt allvarlig debatt som kommer att få effekt, inte bara i denna kammare utan över hela Europa och hela världen. Den kommer att skapa den sorts värld vi lever i och gå vidare till våra barn, och jag tror inte att detta kommer att underlättas av vältalighet. För att säga som min ungdomliga partner och vän, den höge representanten, har vi båda blivit yngre i och med dessa jobb. För att tala som honom, som en stolt medborgare av det gamla Europa - en del av det gamla Europa som en gång utgjorde ett orosmoment i en av våra kolonier på andra sidan Atlanten - har jag ibland tänkt att om kung George inte hade handlat så klumpigt, om han inte hade trasslat till allt, hade jag kanske i stället för att hamna som Hongkongs sista guvernör slutat som guvernör i Arkansas eller i Texas, och vem vet vad som hade kunnat ske då!
(Skratt och applåder)
Som en medborgare av det gamla Europa skulle jag säga att vi bör komma ihåg att det ofta är klokare att höja frågande på ögonbrynen än att återgälda en förolämpning.
Vi måste inse att konsekvenserna av missförstånd och dålig hantering av denna kris från vår sida skulle kunna bli ytterst allvarliga och långvariga: å ena sidan skulle vi kunna skada institutionerna för globalt samarbete och global förvaltning på ett ödesdigert sätt, å andra sidan skulle vi kunna göra världen till en mycket farligare plats. Vi skulle kunna försvaga partnerskap mellan vänner, förvärra förbindelserna med den islamiska världen och försämra möjligheterna till att lösa kriser på annat håll, exempelvis i Mellanöstern. Vår förmåga att arbeta tillsammans i Europa ligger också tydligt i riskzonen.
Kommissionen kommer självfallet att fullgöra sitt ansvar så gott man kan. Jag tror inte att det är till stor hjälp att gå in i detalj på vår planering för att tillgodose behoven vid en allvarlig humanitär kris, jag kan till exempel - jag diskuterade detta förra hösten i Jordanien - försäkra ärade medlemmar att vi kommer att reagera med den generositet för vilken parlamentet bär det fulla ansvaret och med det engagemang och den professionalism som parlamentet förväntar sig av oss. Jag påpekar detta mycket, mycket tydligt: det kommer att vara lättare för oss att agera, om vi skulle behöva agera, om vi kan göra detta med stöd av Förenta nationerna. Jag anser att jag är skyldig alla dem detta, som arbetar inom Europeiska kommissionen på frontlinjen för att sörja för humanitärt bistånd och till dem som arbetar för icke statliga organisationer, väldigt ofta under farliga förhållanden. Om vi i framtiden måste tala om humanitära åtgärder och om vad som beskrivs på jargongen som ?det humanitära utrymmet?, säger jag bestämt till detta parlament att det är mycket lättare och mycket bättre att FN:s bestämmelser täcker detta humanitära utrymme än att ge klartecken utan.
(Applåder)
Jag nämnde tidigare att jag talat om Nordkorea vid parlamentets föregående sammanträde, och jag skall inte upprepa allt som jag sade till utrikesutskottet vid det tillfället, men jag inser allvaret i situationen i Nordkorea. Jag var i Pyongyang med den höge representanten och den svenske statsministern för nästan två år sedan. Jag tror att vi spelade en viktig roll, utan att överdriva våra möjligheter till agerande. Enligt min bedömning kan den här krisen enbart lösas genom diplomati, genom större förväntningar på Nordkorea, här i samband med löften avseende kärnvapen som svar på ett större engagemang från det internationella samfundet för att välkomna Nordkorea in i den riktiga världen. Eftersom diplomati enligt min uppfattning är den enda möjligheten att verkligen kunna lösa den krisen tror jag att Europeiska unionen kan få en roll i detta under de kommande veckorna. Det gläder mig att säga att detta var det beslut som fattades av rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) på måndagen och tisdagen. Jag är övertygad om att detta inte kommer att vara den sista gången som vi allvarsamt diskuterar dessa svåra frågor. Allvarsamt, men med en passion som jag hoppas ibland kommer att hållas tillbaka i dess retoriska uttryck av de svåra och allvarliga frågor som vi diskuterar.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr Solana, kommissionär Patten, kolleger! När det handlar om frågan ?krig eller fred? måste vi föra debatten med största allvar, men vi måste också vara självmedvetna. Det är den inneboende visheten i denna gamla europeiska kontinent, att den alltid kan förnyas, och vi bör säga till alla dem i världen som ifrågasätter vår förmåga att politiken för att ena Europa är den största fredsrörelsen på denna gamla europeiska kontinent som ändå alltid förnyar sig, och att detta är ett exempel på - kanske också för andra delar av världen - hur man kan umgås fredligt med varandra.
Mina damer och herrar! Jag vädjar om att vi skall respektera våra inbördes åsikter. Vi kommer säkert då och då att komma fram till olika resultat, men var och en hävdar sin åsikt på grundval av sin egen övertygelse, och sedan måste vi se till att vi väljer rätt väg. För Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna är det helt klart att vi måste försöka göra allt som är tänkbart för att bibehålla freden i världen och freden i Mellanöstern - när det gäller det problemet. Det måste vi ägna oss åt, det måste vi arbeta för, och Förenta Nationerna utgör ramen för det.
Kära kolleger! Även om användandet av våld, av krig, alltid bara får vara den sista utvägen, och våra ansträngningar måste inrikta sig på fred, får vi inte bortse från de faktum som vi står inför.
I Irak har vi att göra med ett brottsligt system, med en diktator, en tyrann som lär förfoga över massförstörelsevapen - det är problemet! Han är en massmördare, en krigsförbrytare, som har använt dessa vapen - det har kommissionär Patten påpekat - särskilt kemiska vapen, mot sitt eget folk, kurderna. 1980 påbörjade han ett krig mot Iran och 1990 överföll han Kuwait. Kolleger! Jag är säkert också kritisk gentemot Förenta staterna, men om Förenta staterna inte vid den tidpunkten hade anfört koalitionen för att befria Kuwait, vore det då inte tänkbart att samme diktator hade utvidgat sin expansionslust även till andra länder inom det arabiska området? Det måste vi också komma ihåg i dag. Hans regim undertrycker det egna folket med hjälp av underrättelsetjänst, våld, mord och terror.
Mina damer och herrar! Massförstörelsevapen i händerna på Saddam Hussein och hans regim utgör en risk för hela regionen och för det internationella samfundet. Trots att det är nödvändigt för oss att tala öppet med våra amerikanska vänner, är det viktigt att säga att det inte är Förenta staterna som är problemets kärnpunkt, utan Saddam Husseins brottsliga system i Bagdad!
(Applåder från mitten och från höger)
Mina damer och herrar, kära vänner! Vi vill också helt klart påpeka - eftersom det i fråga om Irak handlar om ett arabiskt land - att om vi nu befinner oss i denna situation med Irak, så skall vi samtidigt säga till den arabiska och islamiska världen: Vi vill ha ett samarbete, vi vill ha partnerskap och vi vill ha vänskap - om det är möjligt - mellan oss och alla arabiska och islamiska stater, och detta måste vara en av de viktigaste grundvalarna för Europeiska unionens politik!
Jag vill tacka inte bara herr Solana och herr Patten så hjärtligt, utan också alla dem som bemödat sig nu under dessa svåra dagar och veckor, och jag vill tacka parlamentets talman Pat Cox för att han i går möjliggjorde detta samtal med Hans Blix. Jag lärde mig väldigt mycket av det. Man var överens om att det skulle vara konfidentiellt - annars kan man väl inte föra ett sådant samtal - men jag och vår grupp håller med om att det internationella samfundet under många år, sedan 1990, inte verkligen aktivt har gjort något åt Saddam Hussein, så vi måste upprätthålla de senaste månadernas press på honom för att förhoppningsvis kunna komma fram till en fredlig lösning.
Detta måste vara en chans för freden, och det måste också vara så att våra amerikanska partner och vänner - förhoppningsvis - ännu inte har beslutat om en militäraktion gentemot Irak. Vi måste vara öppna för en verkligt fredlig lösning, och detta måste ske inom ramen för Förenta Nationerna.
Mina damer och herrar! Vi måste emellertid också alltid klargöra logiken. Det diskuterade vi i går också med Blix. Logiken får inte bestå i att inspektörerna nu far runt i landet för att titta efter var något befinner sig. Logiken består snarare i - och det är också åtagandet i resolution 1441 - att den irakiska regimen verkligen skall öppna dörren och att Blix och hans mannar nu inte måste fara genom landet så att säga med en lykta, utan att - som Solana sade och som det står i resolution 1441 - det krävs ett verkligt aktivt samarbete från regimen i Bagdad. Det måste vi insistera på, mina damer och herrar!
Från Vita huset har vi hört presidentens talesman säga: ?Antingen avrustar han eller blir avrustad!? Vi uppmanar därför Saddam Hussein att bestämt bidra till detta. Jag citerar Hans Blix, som för det första sade: ?Det tycks hittills inte vara så att Irak verkligen har accepterat kravet på avrustning?, och för det andra sade att samarbetet enligt paragraf 9 i resolution 1441 skall vara ?aktivt?. Det räcker inte att bara öppna dörrar. Vi har frågor som Hans Blix har ställt, och som vi också måste lägga fram för allmänheten: Vad har hänt med det biologiska mjältbrandsstridsmedlet? Vart har de 8 500 litrarna tagit vägen? Vad har hänt med det giftiga kemiska stridsmedlet VX, som har vidareutvecklats?
Om Irak verkligen har avrustat, som man påstår, då hade det varit riktigt och hade motsvarat internationell rättspraxis om detta hade skett under Förenta nationernas överinseende, som ju föreskrivs i dokument och resolutioner. Jag hoppas att Irak blir mer samarbetsvilligt under de närmaste dagarna och veckorna.
Kära kolleger, rådet (utrikesministrarna) fattade i måndags ett riktigt beslut, där det krävdes en fullständig avrustning. Men vi måste också - och alla känner till svårigheterna även för européerna - gå en medelväg; vi kan inte säga Right or wrong, always America! Den vägen får vi inte gå! Men vi kan inte heller göra så att vi säger: Hur än Irak svarar så förblir den irakiske diktatorn ostraffad, och vi kommer inte att delta!
(Applåder)
Det är som om man skulle säga till en potentiell mördare: Var snäll och mörda inte, men om du ändå gör det så får det inga straffrättsliga följder! Därför måste vi upprätthålla pressen!
Vi kräver av den amerikanska regeringen att om det inom underrättelsetjänsten hos våra amerikanska partner och vänner finns information, så måste den också läggas fram offentligt i säkerhetsrådet, så att vi verkligen får fullständig kännedom om dem. Vi måste informera människorna, och därför är det vår bestämda åsikt att om Irak har några massförstörelsevapen, så måste man förstöra dem. Vi vill uppnå detta genom Förenta nationerna, och vi vill göra det på fredlig väg!
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr hög representant, herr vice ordförande för kommissionen, kära kolleger! Å den socialistiska gruppens vägnar vill jag först och främst säga att vi är mot kriget: vi säger nej till kriget och nej till diktatorerna, och detta innebär att vi måste arbeta aktivt inom en multilateral ram för att undanröja massförstörelsevapnen.
För närvarande handlar vår debatt med vår största allierade, Förenta staterna, snarare om metoder som ger motsatt verkan och -som expresident Clinton mycket riktigt har sagt - om besynnerliga metoder för att skjuta upp problemet än om själva kärnfrågan. Varför? Därför att president Bush den äldre för tio år sedan när vi slöt oss samman med Förenta staterna i Kuwaitkriget sade att det irakiska folket förr eller senare skulle störta diktatorn.
Nu, tio år senare, måste man erkänna att sanktionerna inte har försvagat Saddam Hussein och att vi fortfarande ställer samma frågor när det gäller massförstörelsevapnen. Med tanke på den situationen måste vi säga att vi är för en tydlig politik för att sätta press på Irak på grundval av säkerhetsrådets beslut.
Kriget är inte oundvikligt. Grundtanken i vårt arbete måste vara att ge freden en chans, men vi får varken förhasta oss eller, naturligtvis inte, skapa situationer som kan ge helt motsatt verkan. Det är därför vi motsätter oss ett förebyggande angrepp och det är därför vi stöder förhandlingarna inom ramen för lagstiftningen och den internationella rätten.
Herr talman! Ett ensidigt ingripande, utan stöd från Förenta nationerna, skulle få katastrofala följder i hela Mellanöstern. Ett sådant ingripande skulle bara orsaka ökat lidande och ökad radikalisering bland de arabiska allmänna opinionerna och andan av sammanslutning mot terrorismen skulle riskeras.
Eftersom Solana kommer att gratulera Sharon till att ha vunnit valet i Israel, vill jag be honom att tillägga något, jag vill be Solana att säga åt Sharon att han slutar att förakta Europa och att han beaktar vår fredsvilja och vår vilja till att samarbeta.
(Applåder)
För det andra måste Irak allvarligt uppfylla kraven för inspektionerna och jag vill tacka talmannen för att han snabbt tog till sig mitt förslag att genomföra videokonferensen. Den var mycket intressant. I går talade vi med en europeisk medborgare som är stolt över att vara det, herr Blix, som bad oss att se till att Europa intar en mer aktiv ståndpunkt och dessutom förklarade för oss, även om han inte bad om det, att om inspektionen får fortgå två månader till, som den egyptiske experten - Mohammed ElBaradei - har förslagit, skulle man kunna nå resultat. Jag anser att detta bör utgöra grundlinjen för det europeiska agerandet.
Den linje som rådsordföranden, minister Papandreu, lyckades föra fram i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) i måndags till skillnad från den självömkan som vi alltid skryter med, genom en överenskommelse med de fyra medlemsstater som är medlemmar av säkerhetsrådet och med Bulgarien, om att unionen skall stödja vapeninspektörernas arbete och att detta arbeta skall kunna fortgå är positiv. Jag vill påminna om att Blix även påpekade för oss att vapeninspektörerna har arbetat under åren 1991-1998. Varför kan de inte arbeta i två månader till om de ändå redan har arbetat i åtta år? Det är det ingen som förstår, och det finns ingen som förstår varför president Bush kommer med bevis nu, två månader senare, heller. Varför har han inte gjort det tidigare?
Nu måste vi alla arbeta som trogna allierade och när det gäller försvarsminister Rumsfelds uttalande, när han talade om det gamla Europa, måste jag säga att vad de i Europa som har talat om det nya Europa har gjort är att orsaka oerhörda katastrofer i vår historia. Vi är inte för det nya Europa, vi bygger upp ett enat Europa, och det är ledstjärnan i vårt politiska agerande.
Herr talman! Låt mig även ta upp en viktig aspekt av frågan som jag skulle vilja att den höge representanten för rådet och kommissionens vice ordförande förtydligar sig om. Det handlar om riskerna för en humanitär katastrof, inte bara i Irak, utan i hela Mellanöstern, med över 100 000 tvångsförflyttade personer: vem kommer att betala för det? Har vi åtgärder för att bemöta en sådan situation? Har Förenta nationerna gjort en uppskattning av det? Det är en viktig fråga och det är också viktigt att tänka på vad som sker med den ekonomiska situationen, inte bara i Europa.
Oljepriserna rusar i höjden, det är oroande att Förenta staternas prioriteringar på världskartan alltid sammanfaller med de länder som har stora oljereserver. Det är inte rätta sättet att bygga upp mänsklighetens framtid och vi måste agera tydligt för att det inte skall uppstå en ekonomisk katastrof också.
Till sist, herr talman, har vi rätt att få veta om det verkligen finns massförstörelsevapen. För att vi skall kunna ta reda på det krävs fler bevis och det får vi om arbetet kan fortsätta.
Debatten handlar inte bara om tidsplanen, utan även om hur vi skall agera för att undvika ett krig. Och för att avsluta, herr talman, låt mig komma med ett citat av en stor amerikan, Madison, som 1792 sade:

Watson (ELDR).
Herr talman! Med fyra medlemsstater i FN:s säkerhetsråd, inklusive ordförandeskapet, borde EU ha möjlighet till verkligt inflytande på de aktuella händelserna, och detta skulle också vara fallet om man talade med en röst. Jag undrar om Solana skulle kunna bekräfta att mötet för fyra medlemmar i säkerhetsrådet, sammankallade av det grekiska ordförandeskapet före måndagens möte för rådet (allmänna frågor), var avsett att uppnå en enda gemensam ståndpunkt inom EU? Kommer sådana möten att ske regelbundet? Eller var det helt enkelt ett försök att lappa ihop rådets resultat utan att rådfråga de övriga medlemsstaterna?
Kanske kan jag också fråga om han, i den beklagliga frånvaron av en sammanhängande strategi inom EU under upptakten till en möjlig konflikt med Irak, skulle kunna åta sig att se till att EU nu börjar arbeta på en plan för en strategi efter konflikten i regionen?
När vi senast diskuterade läget i Irak, i början av september, verkade världen stå på kanten av ett ensidigt militärt vågstycke som leddes av Förenta staterna. Det viktigaste vid den tidpunkten var att förhindra att FN:s och den internationella rättens trovärdighet skulle undergrävas av ett förebyggande angrepp som inte godkänts av FN, och att se till att vapeninspektörerna återvände till Irak. Det kan så vara att vi är den gamla kontinenten, men vi minns gårdagarna tämligen väl, och vår erfarenhet av krig har varit mycket olik USA:s.
När allt kom omkring följde Förenta staterna FN:s väg i höstas, och säkrade en enhällig röst för en hård resolution från säkerhetsrådet. FN:s vapeninspektörer har fått tillstånd att återvända till Irak, och gör ett professionellt och noggrant arbete. Så vi liberaler saluterar Colin Powells, Hans Blix, Mohamed Elbaradeis och andra personers ansträngningar för att förstärka den multilaterala rättsstatsprincipen.
Nu när vi står på den rätta vägen för internationellt samarbete måste vi på alla sätt försöka att bevara denna enighet. Efter presentationen av Blix' rapport för säkerhetsrådet finns det emellertid en ny risk - en risk för att FN:s och den internationella rättens trovärdighet skall undergrävas, inte av ett ensidigt handlande av Förenta staterna, utan av ett misslyckande från det internationella samfundet i fråga om att säkerställa att Irak gör sig av med massförstörelsevapnen en gång för alla.
Blix' rapport till FN utgör en fällande, om inte slutgiltig, redogörelse för Iraks misslyckande att samarbeta till fullo med FN:s vapeninspektörer. Saddam Hussein måste i enighet med FN-resolution 1441 säga sanningen, hela sanningen och ingenting annat än sanningen. I stället har vi fått halva sanningar, undanflykter och kringgåenden. Blix har inlett anklagelseprocessen med starka argument, fastän det bevis han har presenterat ännu inte utgör något bevis utom alla tvivel.
Det är anledningen till att liberaler i denna kammare insisterar på att inspektörerna skall få fortsätta sitt arbete. Blix tar upp många oroande frågor i sin rapport. Saddam Hussein har uppenbarligen något att dölja. En fredlig upplösning av krisen är fortfarande möjlig, under förutsättning att Irak nu visar en äkta vilja till samarbete med FN i fråga om nedrustning. Men han har inte mycket tid kvar innan internationella samfundets domstol måste komma till ett avgörande, eftersom inspektörerna skall avlämna en ny rapport den 14 februari.
För liberaler kommer krig alltid att vara en sista utväg. Tillämpning av militärt ingripande innebär att den internationella styrelseformens instrument, som vi fäster så höga förhoppningar vid, har misslyckats. Men det internationella samfundet måste samtidigt stå berett att upprätthålla respekten för sin vilja, i annat fall kommer rättsstatsprincipen att nonchaleras. Och det finns en stor mängd bevis för att Saddam Hussein bryter mot internationell rätt, i all synnerhet mot FN-konventionen om folkmord, för mord på en halv miljon träskaraber. Så låt oss glömma allt tal om att låta Saddam Hussein tyst smyga sig undan i natten i en bekväm landsflykt till ett tredje land. Han är en krigsförbrytare, och han måste ställas inför Internationella brottmålsdomstolen. Till de ledamöter som avser att ge Saddam Hussein budskapet att straffrihet i landsflykt är ett acceptabelt sätt att slippa undan säger jag, för att använda mig av krigsmotståndarnas fras: ?inte i vårt namn?. Och jag uppmanar dem att rannsaka sitt samvete. Är det bästa sättet att främja fredens sak verkligen att resa till Bagdad för en fotografering, och riskera att bli manipulerad av den irakiska regimen?
Blix meddelade oss i går att inspektörerna kan fullborda sitt arbete mycket snart om Irak väljer att samarbeta. Inspektörerna måste ges mer tid, men om Blix rapporterar den 14 februari att Irak har underlåtit att ge svar på hans frågor, och om säkerhetsrådet av den anledningen beslutar att man påtagligt bryter mot resolutionen, har det internationella samfundet skyldighet att agera. Om Irak inte griper denna sista möjlighet att samarbeta måste vi agera tillsammans genom FN för att genomföra resolution 1441.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär! Vi befinner oss i en knivig situation. Å ena sidan har inspektörerna fått det klartecken de ville ha från säkerhetsrådet för att omedelbart genomföra sitt uppdrag; å andra sidan utökas för var dag som går den amerikansk-brittiska armadan i Persiska viken, liksom påtryckningarna för att inleda en militär offensiv. I en situation med extrema spänningar och i så tunga frågor som denna blir varje politisk handling eller varje tvetydigt ord om kriget, men även i förekommande fall varje avsaknad av initiativ mot kriget, en fördel i det spel som spelas av den mest krigiska och den mest ensidiga förvaltningen i Förenta staternas historia. Man känner mästaren på hans verk, och det är i en kritisk internationell situation som EU:s ambition på världsscenen bedöms.
Herr höge representant! Ni tycks glädja er åt den gemensamma ståndpunkten från de 15 medlemsstaterna, åtminstone de fyra länder som för närvarande sitter i säkerhetsrådet. Det är en billig glädje. Förklaringen hade nätt och jämnt offentliggjorts förrän framför allt London och Madrid tömde den på sitt innehåll genom att förklara att vi uppenbart bröt mot resolution 1441, och att inspektörernas uppskov borde vara så kort som möjligt. Ytterligare andra anstränger sig för att hämta passager ur Blixs rapport ryckta ur sitt sammanhang, för att försöka motivera användningen av våld.
För vissa tycks det inte vara en bra utan en dålig nyhet om Blix skulle bekräfta att inspektörerna på det hela taget lätt kunnat få tillträde till alla anläggningar, så att de kunnat utföra 300 inspektioner på 60 dagar. Eller att ElBaradei tror sig kunna, jag citerar, ?under de kommande månaderna tillhandahålla trovärdiga garantier för att Irak inte har något kärnvapenprogram?.
Det återstår naturligtvis skuggade områden som absolut behöver belysas. Men det är inte genom bomber och blod som man gör det. Det måste sägas uppriktigt och man måste vara mycket mer offensiv och kräva att inspektörerna får arbeta under den tid som behövs. Se upp för en banalisering av kriget! Se upp för ett successivt och bedrägligt accepterande av det oacceptabla! Låt oss gå igenom allt det som Europa accepterar utan att reagera, eller bara reagerar kraftlöst på, från Ariel Sharon och Palestina de senaste två åren. Det skall man inte glädjas åt, herr höge representant. Vi måste bestämt bekämpa hans katastrofala politik, också för det israeliska folket självt.
(Applåder)
Och vad sade EU om den nya strategiska doktrinen från George Bush, som publicerades den 20 september förra året, och som förhärligar, jag citerar, ?Förenta staternas ojämförbara styrka? och som betonar, jag citerar fortfarande, ?deras beslutsamhet att agera ensamma, och vid behov förebyggande, för att utvidga frihetens triumf?. Och vad säger EU i dag som svar på de oansvariga uttalandena från Vita husets utrikesminister i söndags, där man lät förstå att Förenta staterna inte är främmande för att använda taktiska kärnvapen vid en konflikt med Irak. Massförstörelsevapnen måste förstöras och förbjudas i Irak, i hela regionen och i hela världen. Vi måste lyssna till den allmänna opinionen.
(Applåder)
Blair och Aznar är isolerade i sina länder i krigsfrågan. Tyskarna stöder vägran att engagera sig i detta. Fyra av fem fransmän kräver att Paris utnyttjar sin vetorätt om det behövs för att försöka förhindra det värsta. På andra sidan Atlanten växer en rörelse fram, vars like inte skådats sedan Vietnam, på det så klarsynta temat: No blood for oil.
(Le Pen: Man skulle kunna tro att det handlar om Europa 1938!)
Behärska er! Vi är inte intresserade av vad ni tycker.
Min grupp skulle vilja kunna bekräfta dessa värderingar, bekräfta dessa krav även i Irak, utan minsta tillmötesgående, herr Watson, tvärtom - ingen kommer att kunna hitta minsta tillmötesgående gentemot denna diktator i hela min politiska historia, ingen! Vilket inte är fallet med vissa högerregeringar ...
(Applåder)
... utan minsta tillmötesgående alltså gentemot myndigheterna, och mitt bland en befolkning som sedan tolv år utsatts för effekterna av ett brottsligt embargo. Det är anledningen till att min grupp enhälligt, liksom kolleger från de gröna, från socialisterna, och till och med medlemmar ur andra grupper i parlamentet, fört fram idén att en delegation av ledamöterna skall resa till Bagdad den 2-6 februari. Vi kommer att vara över 30 ledamöter. Och på liknande sätt har min grupp föreslagit att vi skall sända en delegation till Förenta staterna, och vi kommer att göra det. Vi vill försvara en idé om Europa i Bagdad, New York och Washington, herr talman, en idé som många framstående män och kvinnor fortfarande sätter sitt hopp till. Låt oss inte göra dem besvikna!
(Applåder)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar! Vi riskerar att upprepa oss i dag. Jag skulle vilja ge er ett förslag.
Det är självklart att ingen i dag här försvarar en diktator. De som var kommunister är det inte längre, och de försvarar ingen kommunistisk diktatur. Och jag tror att bland alla dem som besökt Saddam Hussein för att leverera kärnkraftverk eller, exempelvis för att som den unge amerikan som då stod nära försvarsministern och som hette Rumsfeld, leverera kemiska vapen att släppa ut över Iran, skulle ingen i dag göra det som han gjorde då.
(Applåder)
Vi kan notera det, men problemet ligger inte där. Det handlar i stället om trovärdighet för en internationell institution när det gäller att införa något som en tysk sociolog så intelligent benämnde: Make law, not war. Problemet i dag är att veta om vi kan införa lagar på internationell nivå. I den situation vi känner till - Patten och Solana har sagt det - är argumentet: om Irak inte samarbetar måste man tvinga det att nedrusta. Ni förespråkar alltså ett militärt ingripande på medellång eller kort sikt.
Jag tror att man inom ramen för den internationella ordningen måste besluta om i vilka situationer man måste bekämpa diktaturer och i vilka man måste använda diplomatiska medel. Det är faktiskt jag som säger det, jag som ofta mot min egen och andra grupper försvarat och fortfarande försvarar det militära ingripandet i Kosovo och ingripandet i Afghanistan. Jag tycker också att det var rättvist, ännu en gång emot majoriteten i min grupp, att ingripa när Saddam Hussein invaderade Kuwait, men jag tror att Saddam Hussein inte under de senaste femton åren varit så svag som han är i dag. Det är en blodig och svag diktator som i dag inte kan attackera någon. Det är en skillnad i kampen mot diktaturerna, de som agerar utåt och de som inte gör det.
När det så gäller blodbad, mina damer och herrar: fyra miljoner döda i Uganda, med machete, inte med massförstörelsevapen, de dödade varandra med machete. Vad gjorde vi? Vem ingrep för att stoppa detta blodbad? Ingen! Låt oss därför behålla vårt lugn. Vi har sett miljoner döda, blod, och ingen var intresserad: inget intresse när det gällde oljan. Det tog oss år att ingripa i Bosnien: inget intresse när det gäller olja. Låt oss därför dämpa våra stora tal om diktaturer, dråp och barn som dör.
Men det finns ett problem. Dagens Iran har raketer. Iran håller på att skaffa sig kärnvapen. Iran kan i dag attackera Israel, Europa, Grekland och nå dessa regioner. Men är det någon som föreslår en militär razzia i Iran? Självfallet inte! Det skulle vara alltför farligt. I dag har Nordkorea sagt att man vill producera kärnvapen. Är det någon som föreslår ett militärt ingripande? Men naturligtvis inte! Det skulle vara alltför farligt. I och med de argument som utvecklats gentemot Irak är vi på väg att ta fram ett program för kärnvapenspridning. Vi säger till diktatorerna: se till att ha massförstörelsevapen så kommer ingen att ge sig på er! Det är sanningen.
Vi måste därför backa. Amerikanerna och engelsmännen befinner sig kring Irak, och Irak kan alltså inte röra sig. Vi har därför tid. Vi kan vänta ett år. Vi säger: soldaterna stannar. Men låt oss samtidigt visa världen vad vi kan göra. Låt oss lösa problemet mellan Israel och Palestina genom att fortfarande hota Saddam Hussein. Låt oss byta dagordning och prioriteringar. Vi skall för den skull inte fara med osanning; att det i dag finns inspektörer beror på att det finns militärer. Men låt oss utnyttja situationen för att kontrollera och inte för att kriga. Låt oss samtidigt försöka åstadkomma förhandlingar i Mellanöstern. Jag tror att Ariel Sharon kommer att bilda en koalition som kommer att tvinga honom att förhandla med palestinierna. Först måste vi tvinga honom att låta palestinierna välja sina egna företrädare för att de skall kunna förhandla med israelerna. Låt oss ändra dagordningen. Låt oss finna en lösning i Mellanöstern och ni skall få se att de arabiska massorna kommer att applådera oss om vi måste straffa Saddam Hussein med våld.
Men om vi till att börja med ger oss på Saddam Hussein, kanske på grund av oljan, utan att ha tagit och slutfört något initiativ i Mellanöstern, kommer vi inte att vara trovärdiga och vi kommer inte att skapa mer rättvisa i världen. Alltså, make law, not war, ändra dagordningen, ge oss tid, stanna kvar ett år, eller två. Vi skall avväpna Saddam Hussein, men låt oss först hitta en lösning i Mellanöstern.
(Applåder)

Talmannen.
Talartiden är mindre begränsad än två år, herr Cohn-Bendit.

Queiró (UEN).
Herr talman! Den fråga Irakkrisen nu väcker handlar, enligt vår mening, om hur det internationella samfundet skall agera inför hotet från en diktatur som kan ha - det är vad man undersöker - möjligheten att med hjälp av små tekniska och ekonomiska medel, utveckla eller få tag i, och eventuellt använda eller ge andra, främst terrorister, tillgång till biologiska eller kemiska massförstörelsevapen, som kan utgöra ett hot mot den regionala säkerheten och världsfreden. Frågan är hur vi skall hantera en odemokratisk regim som har brutit mot och fortsätter att systematiskt bryta mot sina internationella åtaganden och skyldigheter gentemot FN, förutom att man tvingar på sin befolkning alla slags begränsningar med ett uppenbart förakt för denna befolknings mest grundläggande politiska, ekonomiska och sociala rättigheter.
Därmed vill jag säga att frågan inte handlar om, som vissa har sagt, det amerikanska herraväldet över Iraks oljeresurser, även om det är ett land som har världens näst största oljereserver, till och med när det gäller råolja av högre kvalitet. Nej frågan handlar inte om detta, för i så fall skulle vi här vara tvungna att med att tydlighet erkänna att det också finns europeiska intressen på detta område. Europeiska unionen gör faktiskt redan i dag ett stort antal transaktioner för att köpa olja från Irak, vilka görs i euro, transaktioner som genom sin volym, i mycket bidrar till den europeiska valutans styrka och stabilitet som internationellt betalningsmedel. Bara som exempel kan vi ta de kontrakt som de ryska olje- och gasföretagen har gjort med irakiska bolag, vilka enligt pressen uppgår till ett värde av 40 miljarder euro (och inte dollar).
Herr talman! När man kritiserar en politik är det nödvändigt att lägga fram alternativa förslag och lösningar. Det räcker inte med att vi motsätter oss alternativ som vissa anser vara krigiska, vi måste ge kraftfulla svar på hoten från de som i det förflutna har visat totalt förakt för den internationella rätten och fortfarande vägrar ge garantier för att man nu och i framtiden kommer att respektera den. Vi är de första att säga det: En lösning på konflikten måste till sista stund lösas med fredliga och diplomatiska medel, men vi säger också att det internationella samfundet, under FN:s beskydd, måste inta en fast inställning som inte lämnar något utrymme för tvivel om att de irakiska myndigheterna måste samarbeta utan begränsningar och inom så kort tid som möjligt med FN-inspektörerna, i annat fall kommer man att få möta andra medel.
Vi måste för övrigt fråga oss följande. Är det så att de diktatorer som normalt styr utan några som helst begränsningar och framför allt utan någon demokratisk granskning från allmänheten känner till och kan respektera ett annat diplomatiskt språk, än det gamla vanliga språket, som Javier Solana sade, ett annat språk än det stärks och görs trovärdigt med de påtryckningsmedel man har till sitt förfogande, den sista av utvägar, som han också sade? Vi stöder FN-inspektörernas arbete och hoppas att de skall ges alla medel och all nödvändig information för att kunna avsluta sin uppgift, all information, även den som andra länder besitter. Men samtidigt varnar vi för behovet att hindra förhalande manövrer från Iraks sida för att på ett omotiverat sätt förlänga deras mandat, vilket skulle tjäna det enda syftet att skjuta upp uppfyllandet av FN-resolutionerna och garantera upprätthållandet av den nuvarande situationen.
Herr talman! Vi gör en klar åtskillnad på den totalitära irakiska regimen och dess befolkning. Som jag sade så är den det första offret för den oligarki som styr och som utnyttjar den för att tillfredsställa sina mål. Men det är just därför vi vädjar för att det internationella samfundet skall förenas i det väsentliga, att stärka de transatlantiska banden och skapa förutsättningar för att häva blockaden mot inspektionerna, begränsningarna av vittnesmålen från vetenskapsmän och tjänstemän som är knutna till det irakiska kärnkraftsprogrammet samt spelet för att dölja arsenalerna med massförstörelsevapen från Saddam Husseins sida. Om det blir så att vi förenas i dessa viktiga frågor, kan förutsättningarna skapas för att inleda demokratiseringsprocessen i Irak och göra det möjligt för befolkningen att åtnjuta fredsfördelarna.

Belder (EDD).
Förra seklet drabbades Europa av politiska plågoris. Diktatorers ideologiskt ?rättfärdigade? maktbesatthet medförde miljoner offer. I det sammanhanget sparade de inte ens sina egna medborgare. Är inte parallellen med Saddam Husseins motbjudande regim här nära till hands?! Därför borde vi när det gäller Irak tala om ?befrielse i stället för ?krig?. Så ser åtminstone Saddams ännu levande offer på saken.
Sorgligt nog kan de i det sammanhanget inte räkna med enhälligt stöd från Europeiska unionens medlemsstater. Snarare tvärtom. Inom Europeiska unionen vårdar man tydligen tanken på containment av Saddams skräckvälde, trots alla negativa erfarenheter av Bagdads Baathpartister de senaste tio åren. I dag ser den här strategin sin fortsättning i den europeiska önskan att förlänga FN-inspektionerna i Irak. Att Saddam på nytt struntar i en tvingande resolution från säkerhetsrådet stör inte den europeiska illusionen av Saddams totala avrustning. 
Den internationella missuppfattning av hur Saddams ?Skräckrepublik? verkligen ser ut är det först och främst befokningsgrupperna i Landet mellan floderna som hela tiden får lida för. Vill Europeiska unionens medlemsstater verkligen ha det här på sitt samvete, särskilt med tanke på deras egna smärtsamma erfarenheter under det förra seklet? Dessutom fortsätter Irak under Saddam att utgöra ett potentiellt hot för hela Mellanöstern, även just på grund av dess oljeförråd.
Om man går för mjukt fram blir det bara värre, lyder ett nederländskt ordstäv. Krig är fruktansvärt men konsekvenserna av en alltför tålmodig hållning kan på sikt göra mer skada. Europas senare historia borde i det avseendet kunna få stats- och regeringscheferna att inse sitt ansvar.

Le Pen (NI).
Herr talman, kära kolleger! Alla här talar om irakisk kris. Det finns ingen irakisk kris utan en ytterst allvarlig internationell kris som Bushadministrationen avsiktligt skapat. Det är inte diktator Saddam som är krigsprovokatör utan det är demokraten Bush. Det är inte de irakiska hangarfartygen som rör sig utanför New Englands kust, eller den irakiska marinen som positionerar sig i Mexiko, Kanada eller Kuba. Det är den engelsk-amerikanska armadan som återuppväcker en tvångspolitik i Mellanöstern.
Varför bringade man inte klarhet i påståendet att det var nödvändigt att avväpna Irak innan Bush junior valdes? Ingen tror på allvar att Irak, ett litet land med 20 miljoner invånare, och omgivet av fientliga eller misstänksamma länder, vars armé och ekonomiska infrastruktur krossats av ?Desert storm?, vars folk ruinerats genom tio års anglo-amerikansk flygbombning och av en blockad som bl.a. mördat över en miljon barn genom svält och fattigdom; ingen tror att detta lilla land, som övervakas av satelliter och spionflygplan och av FN:s inspektörer, kunnat inrätta en arsenal av massiva massförstörelsevapen och hota freden i världen. Det är för övrigt innebörden i det som en FN:s viktigaste inspektörer sagt.
Var inte Saddam diktator när han mottog alla slags vapen från Förenta staterna, EU, Frankrike och till och med från Jacques Chirac? Jag tänker på kärnkraftsreaktorn i Osirak som israelerna förstör i en flygräd när det råder fred. Låt oss för Guds skull inte hyckla! Låt oss sluta upp med att spela komedi om mänsklig harm. Förenta staterna, vars oljereserver kommer att vara uttömda inom tio år och som förbrukar en fjärdedel av de 3,5 miljarder ton som används på jorden, och som dessutom inte kan tillåta att priset per fat överstiger 30 dollar, vill kriga för att ta den irakiska oljan och kontrollera oljan i Persiska viken. Det är den amerikanska jätten som vill kriga, supermakten som förfogar över 80 procent av världens massförstörelsevapen och, bland annat, 8 000 atomstridsspetsar, fruktansvärda vapen, som man för övrigt är ensam i världshistorien om att ha använt.
Solana vill avväpna Irak och bedriva klappjakt på världens diktatorer. Denna sista punkt utgör ett omfattande program som skulle tvinga Förenta staterna att angripa ett stort antal av sina allierade. När det gäller kampen mot den internationella terrorismen och dess fortsatta verksamhet på de platser där den blomstrar, skulle amerikanerna kunna börja med att bomba London som är den viktigaste av dessa platser. I djupet av ert medvetande anser ni att amerikanerna också jobbar för Europa och det är därför som ni, med sänkta ögon, kommer att acceptera att de begår det 21:a århundradets första stora brott mot mänskligheten. Det tog er 30 år att upptäcka att Saddam använt giftgas mot kurderna. Men han hade faktiskt en föregångare i Winston Churchill 1920 i Kurdistan! Tror ni, när det gäller massförstörelsevapen att stormakterna i fråga aldrig använt dem och att de kan läxa upp världen när det gäller internationell moral?

Brok (PPE-DE)
Herr talman, ärade kommissionsföreträdare, herr Solana! Jag tror att ni, herr Solana, och även Chris Patten har klargjort att Europeiska unionen har haft några utrikespolitiska framgångar som vi i denna stund också bör erinra om. Uppräkningen av Europeiska unionens insatser i Bosnien och i Makedonien, den stora belastningen att svara för de europeiska styrkorna i Afghanistan, liksom det faktum att Europeiska unionen enbart ur sin budget ger ut tre gånger så mycket pengar för utlandsstöd som Amerikas förenta stater, allt detta är, tror jag, väsentliga fakta som det gamla Europa kan vara stolt över.
Här bör vi också erinra om att prestationerna under denna månad - utvidgningen av Europeiska unionen åt öster och söder vilket medför att området för stabilitet och demokrati tänjs ut - är avgörande faktorer för en fredligare värld. En utökning av stabilitetsområdet är det första motivet för att utvidga Europeiska unionen. Jag anser att vi bör ta med och påpeka detta i helhetskonceptet.
Men när det handlar om krig och fred har vi, när det behövts, hittills inte kunnat tala med en röst. Detta problem uppstod redan förra sommaren. För om den ene säger att han i vilket fall som helst är med, och den andre säger att han inte i något fall vill vara med, då är det svårt att finna en medelväg, men en sådan har vi - lyckligtvis! - sedan huvudsakligen funnit med hjälp av den franske presidenten och er, herrar Solana och Patten.
Mina damer och herrar! Det måste i detta sammanhang också stå klart att bara ett försök att utarbeta en gemensam ståndpunkt på basis av en insikt om att detta är den enda vägen - om man är ärlig mot sig själv - som kan leda till att man gör sin stämma hörd överallt, nämligen i New York, Washington och Bagdad. Detta är den väg som vi bör slå in på och inte de pilgrimsfärder som somliga gör till Bagdad och andra till Washington.
Mina damer och herrar! Jag tror att vi nu bör fortsätta de ansträngningar som rådet - lyckligtvis! -påbörjade under denna vecka. Åtminstone för ögonblicket har man där ändå kommit fram till en någotsånär förnuftig ståndpunkt, man gjorde en särskild bedömning och föredrog den multilaterala vägen, och man försöker att inom ramen för Förenta nationerna finna en fredlig lösning. Men här måste det också stå klart att man måste hålla fast vid detta ända till slutet. Det är inte bara ett samförstånd som gäller i åtta dagar, utan det måste också vara operativt.
Mina damer och herrar! Utgångspunkten för alla överväganden är naturligtvis följande: Enligt FN:s uppfattning - uttryckt exempelvis i resolution 1441 - måste det ske en nedrustning i Irak, och Saddam Hussein måste delta aktivt i denna nedrustning. Dessa förutsättningar har enligt uttalanden av Blix ännu inte uppfyllts, till exempel. Därför är det bra att mångas ansträngningar har lett till att man lyckats få tidsfristen förlängd, och denna tid måste utnyttjas för att finna en fredlig lösning till att förstöra massförstörelsevapnen - såvida det finns några - och avväpna Irak, för att på så sätt ge uttryck för FN:s vilja, som den uttryckts i internationell rätt.
Mina damer och herrar! För detta krävs det dock också att Blix inspektörer får samma information som de personer förfogar över, vilka säger att de redan känner till att något finns och att de någon gång skall offentliggöra detta. Jag anser att man redan nu borde säga detta till Blix, för hur skall vi kunna förklara för vår befolkning att ett krig är oåterkalleligt, om vi själva inte talar om hela sanningen för våra allierade inspektörer, så att de också kan nå sitt mål? Här verkar en viss brist på trovärdighets byggas upp, som senare skulle kunna åstadkomma stor skada.
Att Saddam Hussein är en massmördare får man dock inte glömma bort i det här sammanhanget. Jag var tillsammans med baronessan Nicholson i ett irakiskt flyktingläger i Iran, och jag såg hur människorna måste leva där, som fördrevs och som förföljdes med kemiska vapen av Saddam Hussein. Att nu framställa Saddam Hussein som om han inte skulle utgöra någon verklig fara, det förefaller inte heller trovärdigt.
Mina damer och herrar! Vi bör också klargöra för oss att det finns en verklig risk med massförstörelsevapen i händerna på sådana som Saddam Hussein, särskilt om han skulle gå segerrik ur denna konflikt, med alla de psykologiska konsekvenser som skulle bli följden i regionen.
Men vi bör också säga: Vad sker när kriget är över? Hur skall den politiska uppbyggnaden ske? Hur länge måste det finnas trupper från väst där? I vilken utsträckning har det att göra med nyordningen i hela regionen, i vilken riktning och till vilket pris? Det har jag hittills inte hört något svar på, och jag tror att om man går in i något, bör man också överväga hur man skall komma ut igen.
(Applåder)

Sakellariou (PSE).
Herr talman, herr Solana, herr vice ordförande i kommissionen! Jag börjar med ett citat, vilket som inget annat uttalande preciserar vår ståndpunkt när det gäller kriget mot Irak: ?Ett förebyggande krig är en aggression, och det kan inte definieras som ett rättfärdigt krig i självförsvar. För rätten till självförsvar förutsätter ett faktiskt eller omedelbart förestående angrepp, men inte eventualiteten av ett angrepp. Krig för att förebygga risker skulle urholka det folkrättsliga förbudet mot våld, främja politisk instabilitet och till slut skaka hela det internationella systemet med världssamfundet i sina grundvalar.? Och på ett annat ställe: ?En säkerhetsstrategi, där man bekänner sig till det förebyggande kriget, står i motsatsställning till den katolska läran och till folkrätten.?
Det är citat ur den tyska biskopskonferensens förklaring om Irakkonflikten av den 20 januari i år. Eftersom min kristdemokratiske kollega inte har åberopat den katolska biskopskonferensen, måste jag göra det, och jag anser att det inte behöver tilläggas något till detta uttalande.
Hela tiden jag känt er, herr Solana, har jag betraktat er som en stor optimist. När ni i dag säger att den politiska situationen är bräcklig, då är den politiska situationen mycket bräcklig. Den amerikanske försvarsministern Rumsfeld talade om det gamla Europa. Alla vi som här har tagit till orda, har erkänt att vi hör till detta gamla Europa, och det skulle inte alls störa oss om han inte hade ställt det mot det nya Europa. Det nya Europa är de som har samma åsikter och tänker på samma sätt som Rumsfeld!
Den polske presidenten Kwasniewski sade i en intervju förra veckan: If it is President Bushs vision, it is mine! Naturligtvis har den polske presidenten rätt att begränsa sina visioner som han behagar. Men det är ändå den polska regeringens plikt - och alla andra kandidatländers regeringars plikt - att utan tvekan visa solidaritet med Europeiska unionen, som de vill tillhöra. Kandidatländerna har frivilligt beslutat att tillhöra Europeiska unionen. Vi vill ansluta dem, men när det gäller frågor om krig och fred, exempelvis förebyggande krig och avskaffande av den internationella rätten, förväntar vi oss också av kandidatländerna att de är solidariska med oss.
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Herr talman, herr Solana och herr Kinnock! Det är mycket bra att vi har denna debatt. Det är en mycket komplex fråga, och utvecklingen går så fort att situationen förändras nästan dagligen. En resolution blir därför väldigt snabbt inaktuell.
Den liberala gruppen uppskattar verkligen de ansträngningar ni gör, herr Solana, för att försöka samla EU till en linje. Det grekiska ordförandeskapet har samma ambitioner. Det är ingen lätt uppgift. Samtidigt är det så påtagligt att EU inte är samlat. I hela Irakfrågan har man hört olika utspel från olika huvudstäder. Kanske har det aldrig varit så uppenbart att EU har misslyckats med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Trots vackra ord och retorik, står vi väldigt nakna, vilket är så oerhört tragiskt.
Kanske kan detta kompenseras om man redan nu försöker enas om en strategi för vad som skall hända om det blir ett krig, eller om det inte blir ett krig, efter Saddam Hussein. Vad skall hända med Saddam Hussein? Vilken roll skall EU spela i återuppbyggnadsprocessen? Hur skall man kunna garantera fred, frihet, demokrati och mänskliga rättigheter för folket i Irak som har lidit så länge? Hur skall EU bistå den humanitära situationen, och vad har vi för beredskap att hjälpa grannländerna för de flyktingar som redan strömmar ut ur Irak?
Naturligtvis hoppas vi alla att ett krig kan undvikas. Det är uppenbart att inspektörerna under Hans Blix och ElBaradeis ledning behöver mer tid. Irak och Saddam Hussein spelar ett fult spel; man kommer inte ifrån känslan att de har något att dölja. Irak måste skärpa sig. Det är Irak som skall bevisa att det inte finns några massförstörelsevapen i landet, inte FN. Det är i Iraks händer frågan om krig och fred ligger.
Vår uppfattning är att inspektörerna behöver mer tid, en uppfattning som många andra här har gett uttryck för. När de om några veckor åter rapporterar till säkerhetsrådet, är det FN:s säkerhetsråd som fattar beslut om vad som skall hända sedan. Beslut om ett eventuellt militärt anfall, vilket tyvärr kan bli nödvändigt, skall fattas av FN. Ett ensidigt amerikanskt anfall vore väldigt olyckligt, inte bara med tanke på vad det skulle få för konsekvenser i regionen, utan också för att det på mycket, mycket lång sikt skulle skada de transatlantiska förbindelserna.
Slutligen måste jag få beklaga att enskilda parlamentetsledamöter åker till Bagdad på eget initiativ. Jag är övertygad om att det finns goda avsikter med detta initiativ, men det kommer att utnyttjas av den irakiska diktatorn och förstärka bilden av världssamfundets splittring. De som åker kan inte påverka Saddam Hussein. Han har inte visat sig mottaglig för argument. De riskerar i stället att bli hans gisslan och att vara i vägen för inspektörernas arbete. Naturligtvis är det upp till var och en att resa, men Europaparlamentet riskerar att te sig väldigt löjligt internationellt. Jag vill verkligen avråda från denna resa.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tycker också att man kanske borde blicka lite bakåt i tiden. Vem var det egentligen som skapade Saddam Hussein? Det var Förenta staterna, och de använde honom i kriget mot Iran. När Saddam Hussein använde kemiska massförstörelsevapen mot sitt eget folk var man i Förenta staterna medveten om detta. Ett amerikanskt angrepp mot Irak är inte bara ett angrepp mot ett enskilt land, det är ett angrepp på internationell rätt och på hela FN-systemet. Därför är det viktigt att Solana och Patten uppmanar alla medlemsstater att stå eniga inom Europeiska unionen i denna fråga, så att vi kan garantera den internationella rätten och Förenta nationernas framtid. Jag anser att man i synnerhet bör uppmana Förenade kungariket och Spanien att visa att de också står eniga med Europeiska unionen i att avvärja ett krig.
Det handlar ju inte om ett krig för att avväpna Irak och införa demokrati i landet. Är det t.ex. någon som skulle kunna föreställa sig att Förenta staterna skulle införa ett shiamuslimskt styre i Irak? Ett shiamuslimskt styre liknande det i grannlandet Iran, är det någon som kan föreställa sig det? Är det någon som kan föreställa sig att Förenta staterna skulle låta kurderna få sin självständighet? Egentligen är det inte så mycket bevänt med allt prat om demokrati. Om syftet är att avväpna Irak så är det vapeninspektörerna som innehar och skall inneha denna roll. Om man vill avväpna Irak gäller det att stödja det arbete vapeninspektörerna och Hans Blix utför.
Ett alternativ är också att stärka demokratin i Irak genom att häva sanktionerna, dvs. de sanktioner som inte handlar om vapen, massförstörelsevapen, kemiska vapen osv. På så sätt kan man stärka det irakiska folket och de demokratiska krafterna i Irak, samt demokratin och freden för oss alla.
Vi har också en annan uppgift, och det är att se till att hela området genomsöks och att vi får en politik för avväpning av området. Detta gäller inte enbart Irak utan också Iran och Israel. Avslutningsvis vill jag säga att vi skall uppmana Saddam Hussein att samarbeta med vapeninspektörerna så att vi kan undvika ett krig. Jag anser att demokrati, utveckling och samarbete är vägen framåt.

Evans, Jillian (Verts/ALE).
Herr talman! Det är skrämmande att se hur förberedelserna för att invadera Irak har ökat i hastighet, trots den extra tid som vapeninspektörerna har fått och som vi alla naturligtvis är tacksamma för.
Vi upplever en situation där det mäktigaste landet i världen har klargjort sin fasta föresats att föra krig mot Irak, med eller utan Förenta nationernas stöd och vare sig vapeninspektörerna finner några massförstörelsevapen eller inte. Ett förebyggande angrepp som detta skulle skapa ett nytt internationellt prejudikat som inte har någon grund i Förenta nationernas stadga. Ett sådant krig mot Irak skulle vara omoraliskt, oförsvarligt och olagligt. Det skulle göra världen till en mycket farligare plats, genom att skapa mer fientlighet och underblåsa terrorism. Offren skulle, som vanligt, vara de oskyldiga civila: de hundratusentals män och kvinnor, och i synnerhet barn, som redan har genomlidit åratals förtryck, lidande och sanktioner vilka har satt dem fullständigt under Saddam Husseins kontroll. 
Det pågår redan en humanitär kris i Irak, och nu hotas folket återigen. Förenade kungariket har redan tillkännagivit utplaceringen av omkring 30 000 trupper och Förenta staterna av 130 000 trupper som mobiliseras för stridsberedskap.
Motståndet mot detta krig växer för var dag som går hos människor i alla åldrar, från alla samhällsgrupper, och den 15 februari 2003 kommer fredsdemonstrationer att äga rum över hela världen. De av oss som är valda av Europas medborgare kan i detta parlament tala för så många av dem som säger nej till krig. Jag har mottagit många brev från Wales och från andra länder, där man ber Europaparlamentet att göra allt man kan för att försöka att stoppa det här kriget. Fredliga sätt att lösa problemen på har inte undersökts ordentligt. Det är tragiskt, att om en bråkdel av de ansträngningar som gjorts av Förenta staterna och Förenade kungariket för att väcka stöd för krig hade lagts på att få till stånd fred i Mellanöstern, skulle vi leva i en mycket tryggare och mer fredlig värld.
(Applåder)

Muscardini (UEN).
Herr talman! Alla dessa uttalanden, som visar på skillnader i position och dessutom diplomatisk oförmåga, är illa genomtänkta - oavsett vilken regering eller vilken regeringstalesman som gör dem. I stället borde diplomatin ha skapat gemensamma, eller åtminstone förenliga, positioner för oss européer. Därför smärtar det mig att vi har delat upp oss i olika riktningar eller unilaterala ståndpunkter i stället för att försöka hitta en gemensam europeisk ståndpunkt eller åtminstone en kompromiss i rådet. Detta främjar varken fredens sak eller uppbyggandet av en gemensam utrikespolitik, denna gemensamma utrikespolitik som fortfarande är ett av målen för konventets arbete. Förenta staterna är inte den enda väktaren av fred och rättvisa, och inte det enda land som har rätt att förklarar krig när ett sådant blir nödvändigt och oundvikligt i det gemensamma intresset. De motstridiga uttalanden som har gjorts under de senaste dagarna gäller diktatorn Saddam, och inte hur man bygger denna svåra väg mot freden. Därför, herr talman, uppmanar jag rådet att samarbeta med de övriga europeiska institutionerna för att skapa ett seriösare klimat, präglat av samarbetsanda mellan unionens medlemsstater, så att vi kan nå fram till ett entydigt avtal för att tillsammans ta itu med de allt allvarligare problemen som vi står inför i dessa dagar.
Jag vill tacka Berlusconi för det medlingsinitiativ han just har tagit och jag hoppas att alla kan arbeta för freden, liksom vi alla borde arbeta för att bekämpa terrorism och diktaturer, även om det innebär att vi måste förklara krig.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Det skall inte råda någon tvekan om att jag kommer att jubla den dag Saddam Husseins skräckvälde upphör. Men jag tror inte för ett ögonblick att ett krig är den rätta lösningen på problemet. President Bush tror på det absolut goda och det absolut onda, det gör inte jag. Det är dock min absoluta övertygelse att Bushs, Cheneys och Candolezza Rices intressen i oljeindustrin är väsentligt större än deras oro för det irakiska folkets välbefinnande. Jag hyser heller inga tvivel om att ett krig skulle utgöra ett enastående tillfälle att få prova cirka 20 nya vapensystem, och även vara gynnsamt för den amerikanska vapenindustrin. Irak skall naturligtvis efterleva Förenta nationernas resolutioner. Detta gäller för övrigt även Israel, och jag väntar spänt på när Förenta staterna och Europeiska unionen skall börja ställa sådana krav.
Alla andra metoder än krig bör provas och om krig är oundvikligt skall detta stödjas av Förenta nationerna och av starka krafter inne i själva Irak. Låt oss inte glömma att Förenta staterna en gång i tiden varmt stödde Saddam Hussein och försåg honom med en del av de konventionella vapen han innehar. Irak utgör inte något omedelbart hot varken mot sina grannar eller mot världssamfundet. Ett krig kan däremot få oöverskådliga konsekvenser. Det kommer att ge näring åt ett ökat hat mot Förenta staterna och västvärlden och skapa grogrund för ny terrorism. Man har inte lyckats förbättra livet för befolkningen i Afghanistan, och man kommer knappast heller att lyckas med detta i Irak. Det samma gäller för sanktionerna mot Irak, vilka enbart har gjort det lättare för Saddam att förtrycka befolkningen.
Vad skulle det innebära om Förenta staterna använde bara tio procent av de pengar som man planerar använda på kriget till att förse den arabiska världen med t.ex. gratis skolor? I nuläget överlåts utbildningen av befolkningen i stor utsträckning på mullorna med deras indoktrinering. Det skulle vara en långsiktig och hållbar lösning. Krig däremot utgör en kortsiktig och allt annat än hållbar lösning.

Pannella (NI).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionsledamot, ärade kolleger! Detta ?Nej till kriget? ger ett fredligt intryck. Kan ni se någon som går runt och säger ?Ja till kriget?? Alla - påven, antipåven, kommunister, fascister, alla - säger ?Nej till kriget?. Men vad är alternativet till ?Nej till kriget?? Framför allt det krig som riskerar att explodera - och det är det handlar om - om fjorton, tjugo, tjugofem, trettio dagar. Detta ser ut som en stor framgång för Europeiska unionen: det verkar, om jag inte misstar mig, som om Europeiska unionen äntligen har kunnat komma överens i en konkret fråga när man begär att inspektörerna skall få ett par dagar till: vi ger dem lite mer tid, lite mer pengar och resurser, lite mer stöd. Men finns det därefter, efter tjugo dagar, en annan strategi? Vilket mål föreslår Europa? Alternativet till den förstörelse som kallas krig, vad består det av, för oss och för er? Det finns ett alternativ, och det är inte fred; freden finns redan. För ögonblicket är det inte krig, säger ni, säger min vän Jean-Marie Le Pen, för vilken värden som frihet, grundläggande mänskliga rättigheter, inte existerar. Det är hans åsikt! Vi vet att Jean-Marie säger det han säger, och det är ganska suggestivt. Jean-Marie, som reste till Saddam med Fini för tolv, tretton, fjorton år sedan - de skulle kunna passa bra ihop. Nu reser ni allesammans. Det finns en viss logik i detta, förefaller det.
Vi radikala har lagt fram ett förslag: under fyra dagar har vi fått ett ?ja? från 66 länder. I Italien har vi hittills fått ja från 57 parlamentsledamöter, hälften från center-vänsterkoalitionen, hälften från center-högerkoalitionen, bland annat ministerkonseljens före detta ordförande Andreotti och andra personligheter som stöder detta förslag. Och vad säger vi då, vad föreslår vi även här inför er? Jo, alternativet heter ?demokrati?, alternativet heter ?rätt? och ?rättigheter?, alternativet består i att äntligen tillämpa den internationella rätt - som gäller, men som inte tillämpas, som ofta sker i vår land - denna internationella rätt som nu har slagit fast ett slags subjektiv rätt till frihet och demokrati för de personer som lever i detta land, och med ?detta land? menar jag världssamfundet.
Vi har en möjlighet att välja vad det är Europeiska unionen vill, om det är krig eller om det inte är krig, om Saddam skall bort - för trots allt Watson, så måste han få hjälp att ge sig iväg, han avgår om han får garantier om fri lejd till utlandet, och jag skulle vilja rekommendera Watson att läsa fördraget om inrättande av Internationella brottmålsdomstolen, så han förstår att den under alla omständigheter inte kan åberopas i detta fall - men vi kan och måste förstå att FN:s säkerhetsråd har en skyldighet att ingripa. Det handlar inte om att byta ut diktatorn, utan om att byta regim. Det är nödvändigt i de delarna av världen, där den pistol som på gott och ont riktas mot huvudet på Saddam bara ger honom en chans att välja mellan att falla i en kupp som hans närmaste förbereder, skjuta sig, ta livet av sig i en bunker, dö i en massaker eller lämna landet i likhet med så många diktatorer som fått fri lejd någon annanstans.
Detta är förslaget, alternativet till kriget - det har jag också sagt till Cohn-Bendit - och mer exakt: ?provisoriskt styre? - jag säger detta inom citationstecken - under FN i två eller tre år, till dess de grundläggande rättigheterna har upprättats i det landet - låt oss ta Amartya Sen för ekonomin, låt oss ta andra; det har funnits provisoriska regeringar i Japan, i Tyskland, på andra håll - en regering med uppgift att se till så det irakiska folket och Mellanöstern får tillbaka de rättigheter som tagits från dem med våld. Detta är det förslag som vi lägger fram, och till alla andra säger vi: ?Absolut fred, evig fred?. Det verkar som om vi väljer något annat: att leva i frihet, med rättigheter, med att bygga upp ett liv som förtjänar att levas och inte ett liv som har förstenats inför rädslan inför döden.
(Applåder)

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Jag instämmer i den tillfredsställelse som flera talare har uttryckt över rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) slutsatser och i lovorden till dem som har deltagit i arbetet för att nå denna överenskommelse. Men vi vill naturligtvis gå ännu längre och vi ber därför att man fortsätter arbetet för att nå samförstånd, framför allt mellan de fyra företrädare som unionen nu har i Förenta nationernas säkerhetsråd, så att åtminstone de fyra agerar samordnat.
För att man skall kunna nå ett samförstånd krävs det, enligt min åsikt, minst två saker: för det första att man inte offentliggör unilaterala ståndpunkter utan att diskutera dem med sina partner, och för det andra att de är lojala - men inte bara följer efter - med våra naturliga allierade. Även om det förefaller uppenbart måste man nämligen komma ihåg att i den här konflikten, som hotar världsfreden, är det Saddam Husseins nuvarande regim som inte uppfyller den internationella lagligheten och som är orsaken till att vi står inför den verkliga risken att den internationella terrorismen får tillgång till kemiska och bakteriologiska vapen.
Man behöver inte heller anstränga sig särskilt mycket för att dra slutsatsen att den irakiska regeringen inte förstår något annat språk från det internationella samfundet än styrka. Den styrkan är dock inte trovärdig om man redan i förväg säger att det inte är berättigat att bruka våld under några omständigheter, vad som än sker, vilket ordföranden för min grupp så riktigt sade. Det är inte pacifism, det är att vara demagogisk och agera på ett ansvarslöst sätt.
Vad man måste göra om man verkligen vill arbeta för freden är att agera beslutsamt för att undvika att den internationella rätten åsidosätts och mot Iraks upprepade vägran att följa Förenta nationernas resolutioner.
Vi anser att Europeiska unionen måste fortsätta att undersöka alla politiska och diplomatiska kanaler för att lösa konflikten på ett fredligt sätt tillsammans med våra allierade naturligtvis, särskilt med våra vänner, de arabiska nationerna.
Jag vill påminna om det enhälliga stöd som Arabförbundet och Gulfstaternas samarbetsråd har givit åt resolution 1441, eftersom detta inte är en religiös konflikt eller en konflikt mellan civilisationer - på tal om den saken så skulle det vara bra att utnyttja tillfället för att blåsa nytt liv i förbindelserna mellan Europa och Medelhavsområdet. För att vara trovärdig måste Europeiska unionen vara beredd att bidra för att garantera och bevara den internationella freden och säkerheten.
Vapeninspektörernas rapporter till säkerhetsrådet är entydiga när det gäller frågan om att Irak inte uppfyller resolution 1441. De får varken den hjälp de begär för att genomföra sitt arbete eller tillgång till bevis som bestyrker att Irak har gjort sig av med sina massförstörelsevapen och bara det att risken finns att terroristgrupper kan få tillgång till detta slags vapen bör vara en anledning till oro för det internationella samfundet.
Den irakiska regimen har i dag fått ett nytt tillfälle; jag hoppas att de utnyttjar det, så att vi alla kan undvika större skador. Men om Iraks regering framhärdar i att strunta i de krav som ställs på den, vilket de inte bara har gjort sedan en eller två månader tillbaka, utan sedan april 1991, när resolution 687 antogs, måste de demokratiska parlamenten, som t.ex. Europaparlamentet, kräva att den irakiska regeringen tar sitt ansvar. De demokratiska regeringarna och ansvariga får inte fatta beslut efter vad opinionsundersökningarna utvisar, sådana undersökningar är föränderliga; de måste informera den allmänna opinionen. De måste ta hänsyn till den politiska debatten, men alltid försvara de högre principer som står på spel här, nämligen freden och den internationella säkerheten, inte oljepriserna. Medborgarna kommer regelbundet genom demokratiska val bedöma om regeringarna, och även oppositionerna, har fattat rätt beslut.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! 72 procent av mina landsmän är emot ett krig i Irak. Det har hittills saknats övertygande bevis. De fruktar det mänskliga eländet, de ökade motsättningarna mellan nord och syd som kommer att öka hatet mellan människor och hindra demokratisering och lösningar i Mellanöstern. Rädslan är att fundamentalister av diverse slag kommer att utnyttja och missbruka utrymmet till att bestämma vår världsordning och det leder till motsatsen till världsfred, stabilitet och rättvisa. I en sådan värld där oljepriserna stiger och möjligheterna till fred sjunker, är det främst utvecklingsländer utan olja som drar det kortaste strået. Klyftan kommer att öka. Den internationella koalitionen mot internationell terrorism blir undergrävd.
Den som genom krig försöker fördriva Saddam utan övertygande bevis, utan FN-resolution och alltså utan den allmänna opinionen bakom sig, undergräver den internationella rättsordningen. Européerna är absolut inte övertygade. Därför måste de europeiska medlemmarna i FN-rådet sätta maximal press på Saddam att besvara Blix frågor, utan att göra felet att hamna i ett oreglementärt och olämpligt krig. Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike och Spanien måste lyssna till sin befolkning och inte till de fundamentalistiska Rice och Wolfowitz runtom George Bush. Lyckligtvis har många protester kommit från den amerikanska befolkningen och ett stort antal demokrater har avvisat logiken om ett oundvikligt krig. Vi söker bundsförvanter bland den amerikanska befolkningen som med en majoritet förkastar ett ensidigt krig.
Herr talman! Vi förkastar logiken om ett oundvikligt krig. Diktatorn Saddam måste frukta hela världens vrede men den måste vara inriktad på att fredligt låta honom medverka i sökandet efter svar, inte på en ny grisbukt eller en ny Tonkinincident. Om Bush till sist ändå skulle lägga fram de bevis som han hela tiden lovar oss och som Blix också bett om så är det inget skäl till krig utan just till att inspektera genom FN och sedan ta sig an problemen och få dem ur världen.
Kraften i ett enat säkerhetsråd måste få ned Saddam på knä och det måste vi ta oss tid till. Vi har tid, inte Saddam. Ett krig utan övertygande bevis eller FN-resolution skulle vara ett svaghetstecken och spela alla Saddams i den här världen i händerna.
Låt oss européer genom er, herr Solana, de 15 medlemsstaterna och säkerhetsrådet bygga vidare på vår europeiska befolknings vilja till fred. Det är verklig klokhet!
(Applåder)

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Resolution 1441 är mycket tydlig. Där förklaras i punkt 1 att Irak har brutit och fortfarande bryter påtagligt mot förpliktelserna i de resolutioner som antagits, inberäknat resolution 687 från 1991. Resolution 687 från 1991 redogör i detalj för FN:s krav i fråga om internationell övervakning, inspektion och kontroll av massförstörelsevapen och ballistiska robotar. Den kan användas för att införa sanktioner, med undantag för medicinska och humanitära förnödenheter, för att säkerställa att bestämmelserna följs. Den förelägger ett tydligt förbud mot förövandet av, eller stöd åt, terrorverksamhet. Den kräver återlämnande av kuwaitiska krigsfångar och kuwaitisk egendom, och den underrättar om allvarliga konsekvenser vid fortsatt användande av massförstörelsevapen i Irak.
Irak är i sanning skyldigt och bryter mot alla dessa punkter. Man stöder exempelvis terrorister som MKO (Mujahedin-e Khalq Organisation), som finns med på Europeiska unionens lista över terrorister. Man tränar, beväpnar och skickar ut denna terroristgrupp och har gjort det under en lång tid nu. Genom krig i norra Irak kan vi möjligtvis också upptäcka dess förbindelser med al-Qaidas nätverk av internationella terrorister.
Jag går nu över till massförstörelsevapen. Jag har talat i tidigare debatter om användandet av senapsgas i träskmarkerna 1996 och om de offer jag såg. Brok, ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, nämnde vårt uppdrag i Iran, under vilket vi talade med några av de olyckliga människor som hade lidit under konsekvenserna av detta missbruk av massförstörelsevapen, med kuwaitiska krigsfångar som fortfarande gömdes och egendom som fortfarande inte lämnats tillbaka. Trots dessa brott ges Irak en sista chans genom resolution 1441, ett litet gyllene tillfälle som man verkar vägra att använda sig av.
Resolution 1441 uppmanar oss också att bevittna och lindra det irakiska folkets lidande. Den visar på den utdragna kris i humanitär aspekt som är konsekvensen av Iraks vägran att uppfylla resolution 687 med flera. Vilka är konsekvenserna? Miljontals flyktingar. Iran har dragit ett tungt lass, Jordanien har tagit emot ett stort antal, Syrien ett enormt antal precis som Turkiet, för att inte tala om andra länder i regionen. I Europeiska unionen har vi tagit emot ett relativt lågt antal. Hundratusentals, ja, men inte den 4,5 miljon som finns i regionen. Dessa flyktingar lever, andra har torterats, dödats eller fängslats och har ingen yttrandefrihet.
Saddam är verkligen farlig för regionen och för andra områden, och farlig för sitt eget folk. Om han behåller makten kan vi inte vara säkra på att han i framtiden inte kommer att återgå till att spendera tre fjärdedelar av BNP på vapen, nya vapen för ett värde av 15, 16, 17 miljarder US-dollar i regionen år efter år. Det är det hot som han utgör för regionen, och han har medel som ger honom möjlighet att rikta dessa massförstörelsevapen mot mål utanför Iraks gränser.
Resolution 687 innehöll det övergripande målet att återställa internationell fred och säkerhet i regionen. Jag tror att det Förenta nationerna nu vill är att säkerställa detta mål. Vår enhet som europeisk union bör utnyttjas som stöd för dessa ansträngningar.

Manisco (GUE/NGL).
Herr talman! Får vi fråga vad Solana och Patten gör för att i handling omsätta den vilja att undvika krig de givit uttryck för, förutom att ompröva nödvändigheten av att avväpna den fruktansvärda irakiska regimen, förutom att formellt sätta sin tillit till säkerhetsrådet i detta sammanhang, eller till och med vara förvissade om att Powell som ögonvittne skall kunna intyga att bin Ladin har slagit sina påsar ihop med Saddam Hussein? 
Problemet är att beslutet om att bomba Irak till en grav som inte är lämplig ens för de döda fattades för länge sedan, i Potomac. Människor över hela världen har insett detta, och är arga och engagerar sig emot det. Det är inget fel att säga att vi måste tillkännage FN:s roll. Men får jag fråga vem som förringar den rollen och varje dag förkunnar att ett krig kommer att startas med eller utan FN, förmodligen den 6 mars 2003, vad säkerhetsrådet än säger eller inte säger?
Vad gäller säkra bevis vet vi inte säkert om denna blodiga diktator fortfarande har dessa fruktansvärda vapen, och det vet inte heller Blix. Vad Förenta staterna kräver av Saddam Hussein är dock inte att bevisa sin oskuld, utan att tillhandahålla bevis på sin egen skuld, det vill säga, att lägga snaran om sin egen hals för att hängas eller att bombas i småflisor. Om detta var ett brottmål skulle det kastas ut ur vilken domstol som helst i världen. Så för att använda Solanas och Pattens ord existerar det en hel del tvetydigheter, förvirring och icke tillkännagiven vilja att följa Washingtons krigshetsande ledning, och bara hoppas på att Förenta nationerna kommer att tillhandahålla det önskade fikonlövet. Detta, måste vi säga, förmodligen för sista gången, är ett avgörande ögonblick för Europa. Denna union måste återfordra moralen och det förnuftiga initiativet och, först och främst, befria sig från några av sina ledare.

Jonckheer (Verts/ALE).
Herr talman, herr Solana! Jag tror att det på det här stadiet i debatten är svårt att inte upprepa det som andra kolleger redan sagt. Jag hoppas att vi i morgon kommer att rösta för en gemensam resolution från flera politiska grupper, tillsammans med ett antal ändringsförslag.
Jag skulle bara vilja upprepa att jag faktiskt, när jag lyssnat till er och mina kolleger, anser att en av utgångspunkterna för vår diskussion är denna strävan, som massivt uttryckts av många av våra medborgare, att säga nej till ett militärt ingripande, även om det bygger på en resolution från FN. Jag tror att vi verkligen måste ställa oss frågan varför det finns ett sådant motstånd i unionens medlemsländer.
Orsakerna har redan delvis tagits upp. För det första finns det inga avgörande faktorer som förklarar varför Irak skulle vara farligare i dag än för två år sedan. Jag är ändå förvånad över att Bush, plötsligt, beslutat att den 5 februari skall vara den dag han kommer att kunna lägga fram bevis som han sannolikt har sedan länge. Utan att bedriva någon antiamerikansk propaganda påstår jag att EU:s befolkning inte tycker om att en enda regering beslutar om prioriteringarna i den internationella tidsplanen, hur mäktig den än är. Det är självfallet därför, och vi instämmer i det, som man vill ha en förstärkning av Förenta nationerna och av Europeiska unionen som en global aktör, men även för att fastställa en annan dagordning. Jag tycker i det sammanhanget att min gruppordförande Cohn-Bendit varit lysande, och jag tror han har rätt: det finns andra prioriteringar vi måste försvara. Det är självfallet lättare sagt än gjort, och det beror i stor utsträckning på de arabiska, persiska och turkiska samhällena i regionen. Men vi har också viss del i ansvaret.
Jag skulle vilja återkomma till frågan om embargot innan jag avslutar. Embargot hjälper diktaturen. Det dödar den irakiska befolkningen. Jag tror att man på alla möjliga och tänkbara sätt måste få de irakiska motståndarna att förstå, och det gör ni sannolikt också, att Saddam Hussein självfallet måste besvara frågorna från FN:s inspektörer, men om det skulle ske en förändring i Irak skulle vi kunna hjälpa dem genom att häva embargot, naturligtvis enbart för icke-militära tillgångar. Jag tror att detta budskap måste framföras mer bestämt och det borde ske via lämpliga diplomatiska vägar.

Andrews (UEN).
Herr talman! Vi är alla överens om att Saddam Hussein är en fara för sitt eget folk. Men ett stort antal av de människor som protesterar inom Europeiska unionen och över hela världen, och gör sina röster hörda, anser att George W. Bush är ett hot, inte mot sitt eget folk men snarare mot världen som helhet.
Det finns inget rättfärdigande för det här kriget, varken enligt min eller enligt de protesterandes uppfattning. Jag upprepar ännu en gång att det inte finns något som helst bevis för ett samband mellan al-Qaida och Irak. Washingtons påstående är baserat på uttalanden från al-Qaidas fångar i Guantanamo Bay. Vi vet alla vad dessa fångar lider under.
Jag har aldrig tvivlat ett ögonblick på att Förenta staterna har fiskat efter krig i Irak. Det faktum att 1,7 miljoner medborgare har dött som en följd av sanktioner och bombningar sedan Gulfkriget gör att man fråga sig hur mycket ett fat olja är värt. Låt er inte luras, det här kriget handlar om olja. Förenta staterna har tillkännagivit att oljereserverna uteslutande kommer att användas för återuppbyggnad av Irak efter kriget. Jag säger till Bush: den kan du dra för någon annan! Se bara på Förenta staternas bidrag till återuppbyggnaden av Afghanistan. Det är Europeiska unionen som betalar den räkningen. Afghanistans samhälle är fortfarande lika trasigt. Enligt min uppfattning har FN:s säkerhetsråd det huvudsakliga ansvaret enligt FN-stadgan för upprätthållande av internationell fred och säkerhet. Utan stöd från FN:s säkerhetsråd skulle detta krig vara ett brott mot internationell rätt, det skulle inte ha någon rättmätighet och det skulle vara fullständigt omoraliskt.
Mer än 80 procent av de europeiska medborgarna är emot ett krig i Irak. Ändå ignoreras de av amerikanska och brittiska ledare, som är upptagna med att sända trupper till förberedelse för kriget. Så mycket för demokrati. Jag tror att amerikanerna kommer att gå vidare till Iran och de andra delarna av ?ondskans axelmakter? efter Irak. I sanning ett civilisationernas krig. Gud hjälpe oss alla!
(Applåder)

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Dagens situation är egentligen inte förvånande. Det är knappast förvånande att ha vad man skulle kunna kalla ett behov av krig, eftersom kejsardömen bara kan leva genom och i krig. Det är inte heller förvånande att de behöver uppfinna förevändningar och inte heller förvånande att EU är löjligt delat inför detta. Det är slutligen inte heller förvånande att Frankrike, i Europa och i världen, är en symbol för motståndet mot den kejserliga terrorismen.
Vi vet ju att kejsardömet, precis som vilket annat kejsardöme som helst, sedan tidernas begynnelse behöver kriget: kriget i Kosovo 1999, i Afghanistan 2001, i Irak i dag och kanske snart för övrigt i Elfenbenskusten - där det förs via mellanhänder mot Frankrike. Kejsardömet behöver kriget av olika orsaker, oljan självfallet, en olja som är så viktig för Bushs oljekonsortium, men också av ekonomiska skäl. Den amerikanska ekonomin avvaktar, det säger man oss i alla tonlägen, och det är definitivt inte någon bra situation för tillväxten. I detta gräsliga system sker uppsvinget till priset av några hundratusentals döda. Ännu en gång: Inget förvånar oss längre.
Inte heller förvånar det oss att Washington tvingas försköna sina brott. Det som däremot är förvånande är att vi fortfarande tar dem på allvar. Argumentet med massförstörelsevapen som vi inte har det minsta bevis för håller inte längre, och har inte gjort det på länge i den allmänna opinionens ögon i större delen av världen. Om man för övrigt skulle anklaga oss för antiamerikanism, erinrar jag om vad Scott Ritter skrev, en amerikansk medborgare som ingick i det första inspektionsuppdraget som avbröts 1998 av ett första, eller ett andra eller ett tredje amerikanskt krig. Han skrev helt enkelt att Saddam Hussein inte kan ha behållit minsta program för kemiska vapen som är användbart efter det första inspektionsuppdraget.
Jag har inte tid att utveckla de övriga punkterna, men vi är inte heller förvånade över att EU är delat. Vissa av medlemsländerna känner sig mer som medlemmar i Förenta staternas federation än i Europeiska unionen, exempelvis Förenade kungariket där man till slut undrar vad de gör i Europeiska unionen, men de är inte de enda. Och sedan finns det andra som, likt Frankrike, har kvar tanken på en värld som är uppbyggd av nationer. Det är inte förvånande att Frankrike fortfarande är en symbol för motståndet mot det kejserliga raseriet: det är dess tusenårskall och den allra största delen av dess folk står i dag sammansvetsat bakom sin president för att fullfölja denna månghundraåriga uppgift.

Souchet (NI).
Herr talman! Vi vet alla att pacifismen ofta varit fredens största motståndare: alla minns vi München. Vad vi emellertid för tillfället måste konstatera inför inspektörernas rapport är att det inte finns någon utpräglad vägran från Iraks sida att genomföra resolution 1441. Om inte några helt nya beståndsdelar dyker upp, och vi får se om den amerikanska försvarsministern kan komma med några, finns det alltså ingenting som för närvarande motiverar att säkerhetsrådet skall anta en ny resolution som tillåter att en militär operation inleds mot Bagdad. För att kunna motivera att det internationella samfundet övergår till nästa steg av sin åtgärd borde bevisen vara i nivå med allvaret i anklagelserna. Hittills har inga bevis lagts fram, även om det fortfarande finns stora skuggade områden.
Om man i ett sådant sammanhang startar ett krig, genom att kringgå säkerhetsrådet, mot en stat som i dag förefaller rätta sig efter det internationella samfundets beslut, skulle det sannolikt få motsatt effekt mot vad man strävat efter. Genom att enligt opinionen i tredje världen placera Saddam Hussein i den paradoxala positionen som en oskyldigt förföljd, skulle han oundvikligen satsa på den islamistiska terrorismen på nytt, som vi just börjar utrota. Under nuvarande förhållanden, herr talman, skulle alltså botemedlet vara värre än det onda.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! Dagens debatt är antagligen den viktigaste av alla jag haft äran att delta i, sedan jag blev ledamot i kammaren. Det handlar enligt min uppfattning om Europeiska unionens hela framtid i dess berättigade ambition att ta den plats på den internationella scenen som världen förväntar sig: ett Europa allierat med Förenta staterna för att försvara våra gemensamma värderingar, men som inte nödvändigtvis instämmer i alla deras ståndpunkter.
För att uppnå detta måste Europa lyckas tala med en röst, det vet vi, och vi fortsätter att arbeta för det här i parlamentet och inom konventet. Man måste emellertid konstatera att när det gäller Irak skär sig i dag rösterna mellan dem som är emot varje form av hot eller militär aktion, dem som vid amerikanernas sida förefaller beslutsamma att under de kommande dagarna övergå till denna militära åtgärd och dem, som jag själv tillhör och som är i majoritet i Europeiska folkpartiets grupp, som begär att man inte bestämmer sig för krig förrän man uttömt alla diplomatiska möjligheter för att få Saddam Hussein att ge upp och tvinga honom att överge alla planer på att utveckla och tillverka massförstörelsevapen.
Till dem som säger nej till varje tanke på militär åtgärd, till dem som säger ?aldrig mera krig?, skulle jag vilja säga att jag respekterar generositeten i deras engagemang, även om jag inte delar deras änglalika bild av en totalt avväpnad värld, där en universell fred skulle kunna inrättas, där allt våld skulle kunna upphöra och man inte skulle behöva vara rädd för polisen. Till dessa vill jag påminna om den olyckliga erfarenheten från Kosovo, där EU inte lyckades få Milosevic att upphöra med sin politik för etnisk rensning, eftersom denne diktator, som alltid vetat hur alltför långt han kunde gå, inte trodde på Europeiska unionens politiska vilja eller på dess förmåga att genomföra den inom alliansen.
I dag är alla överens om att fördöma Saddam Hussein, inte bara för den risk han utgör i anslutning till den internationella terrorismen vid tillverkning och spridning av massförstörelsevapen, utan också på grund av den grymma regim han påtvingar sitt folk. Vi anser precis som Förenta nationernas säkerhetsråd att han måste bli medveten om att han inte längre kan komma med undanflykter och att han nu inom de närmaste dagarna måste ge bevis på att han träder tillbaka och är besluten att avväpna, annars inleds ett krig som han inte har några möjligheter att vinna.
Till dem av mina kolleger som beslutat resa till Irak för att framföra ett annat budskap och garantera att det aldrig kommer att bli något krig säger jag här ganska allvarligt: var försiktiga så ni inte själva, genom att uppmuntra honom i hans fanatism, blir ansvariga för att det internationella samfundet inte skulle ha några andra lösningar än att genom vapen genomdriva det önskemål man haft i flera år.
Jag vänder mig nu till alla dem som anser att alla beståndsdelar finns för att tillåta att en väpnad aktion inleds omedelbart, utan något som helst behov av en ny resolution från FN:s säkerhetsråd och jag säger till dem: på denna punkt är den allmänna opinionen inte överens med er eftersom den kräver bevis på att åtgärden är nödvändig och en garanti för att den kommer att ske med respekt för och försvar av internationell rätt. Colin Powell måste ge dessa bevis till säkerhetsrådet, en delegation från vårt parlament skall resa till New York på måndag för att granska frågan så noggrant som krävs. Om inga bevis lämnas tvivlar jag inte på att FN:s säkerhetsråd drar de slutsatser som krävs av det. Om bevisen slutligen inte är tillräckliga måste vi ge FN:s vapeninspektörer den tid de behöver för att återigen försöka undvika krig. Det är innebörden i förslaget till resolution från vår politiska grupp och den gemensamma resolutionen som kommer att överlämnas i morgon.
Men ni förstår ju efter vad jag sagt att vi inte på något sätt kan ge intryck av att vi avvisar alla idéer om militära åtgärder. Det skulle vara fullständigt kontraproduktivt och vi har därför lämnat in flera ändringsförslag till förslaget till gemensam resolution, där det viktigaste gäller den nuvarande skrivningen av artikel 3 som vissa skulle kunna tolka i den riktningen. Jag tror som majoriteten av mina kolleger på betydelsen av denna gemensamma resolution, som skall visa världen att åtminstone inom Europaparlamentet är Europas röster inte disharmoniska, och med tanke på de ändringsförslag vi lämnat hoppas jag definitivt att en så stor majoritet som möjligt kommer att rösta för resolutionen.

Soares (PSE).
Herr talman, höge representant, mina damer och herrar! Jag kommer naturligtvis att rösta för den resolution som är ett resultat av överenskommelsen mellan flera parlamentsgrupper. Det är den kompromiss som är möjlig, men enligt min mening är den betydligt otillräcklig. Doktrinen om ett förebyggande krig till försvar för Förenta staternas vitala intressen är oacceptabel. Påven har sagt detta och han har känt sig tvingad att fördöma den då den går emot den internationella rätten och FN-stadgan. Denna doktrin borde alltså uttryckligen kritiseras och avvisas från Europaparlamentets sida.
Å andra sidan gömmer Bushadministrationens ?felaktiga? politik, som Clinton kallade den, och det är det minsta man kan kalla den, dolda intressen i en ny strategi för att få herraväldet över oljan i Mellanöstern och den har täckt en verklig statsterrorism som är oacceptabel, det vill säga den som utövas av Sharons regering. Jag säger detta dagen efter Sharons valseger i de israeliska valen, vilken enligt min mening kommer att leda till oerhört negativa och tragiska konsekvenser, för Israel. Och förhoppningsvis har jag fel, vän som jag är till den israeliska befolkningen.
Bush tal i går var ånyo extremt arrogant och utan några som helst seriösa motiveringar. Det visar att han vill ha krig till varje pris, av egna skäl och i Förenta staternas intressen. Att det finns massförstörelsevapen som Bush utan än så länge någon övertygande bevisning anklagar diktatorn och mördaren Saddam Hussein för, tycks vara mer en förevändning och man glömmer bort Kim Jong Il, den koreanske diktatorn, han däremot har kärnvapen, och alla andra diktatorer i Mellanösternområdet.
Jag vill avsluta med att gratulera till de franska och tyska regeringarnas politiska mod och skarpsinne att fördöma kriget mot Irak utan uttryckligt tillstånd från FN. Vi är, och jag är, stolta som europaparlamentariker över det ?gamla? Europa. Alla europeiska regeringar, och speciellt de femton EU-länderna, borde följa denna ståndpunkt. Och det är att tala sanning att säga att vi uttrycker vår vänskap och uppskattning till Förenta staterna, pionjärstaten Amerika byggt på idealism, och inte ett Amerika med egenintressen och smutsiga affärer.
(Applåder)

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Efter att ha lyssnat till den grekiske utrikesministern i går och till Solana och Patten i dag har jag fått den uppfattningen att de befinner sig i en svår strid för att hålla dörrarna öppna för ett krig samtidigt som de ägnar sig åt vad som inte kan beskrivas som något annat än regelrätt motstånd mot ett eventuellt krig i våra medborgares namn. Europeiska unionens välkända gemensamma ståndpunkt är i grund och botten en krigsförklaring; så mycket är klargjort genom det faktum att Blair undertecknade den.
Om Europeiska unionen skulle vara emot ett krig mot Irak skulle man använda sig av sitt veto i säkerhetsrådet. Dess medlemsstater skulle inte skicka fregatter till Gulfstaterna eller rätta sig efter krav från Förenta staterna. Man skulle efterleva FN:s principer, som utesluter militärt ingripande förutom vid självförsvar vilket inte är tillämpligt i detta fall. Europeiska unionen försöker följaktligen enbart vinna tid, så att man kan avsluta köpslåendet med Förenta staterna om kontrollen av Iraks oljefält. Det är vad detta egentligen handlar om, om sanningen skall fram. Om Irak inte hade något svart guld skulle uppriktigt sagt alla strunta i det. Dess påstådda massförstörelsevapen är bara en förevändning. Det finns länder i världen, som Indien, Pakistan och Israel, som innehar massförstörelsevapen, och det finns länder, som Förenta staterna, som producerar och säljer dem.
Vi kommunister har ingenting till övers för Saddam Husseins blodiga diktatur. Vi har en del att göra upp med honom om, eftersom tusentals av våra irakiska kamrater var hans första offer. Om han skall stanna kvar vid makten eller inte är en fråga som endast det irakiska folket kan svara på, och det är vår skyldighet att erbjuda dem aktiv politisk solidaritet. Det här kriget kommer precis som det senaste kriget och handelsbojkotten mot Irak att få katastrofala följder för det under så lång tid lidande irakiska folket. Och som läget är nu kommer det att få dramatiska följder - inklusive ekonomiska följder - på närmare håll. Vi måste därför kräva att detta kriminella krig till varje pris förhindras, med eller utan en FN-resolution. Ja till en fredlig lösning på internationella problem. Nej till alla åtgärder med vilka man rättar sig efter den sabelskramlande presidenten för Förenta staterna som agerar som talesman för multinationella intressen. Vi måste ge uttryck för vår solidaritet med det amerikanska folket, som i allt högre grad höjer sin röst i protest mot detta krig.

Gahrton (Verts/ALE).
Herr talman! För en tid sedan hade vi besök i Europaparlamentet av Scott Ritter, den före detta vapeninspektören. Han bad oss att vi skulle resa till Irak för att stödja vapeninspektionerna. Han menade att det skulle visa, inte bara inför Förenta staterna och omvärlden, utan också inför irakierna, att vapeninspektionerna inte är ett amerikanskt påhitt, utan att det är den enda vägen till fred och att vapeninspektörerna har starkt stöd, också bland oss som är krigsmotståndare och fredsvänner.
I går i en videokonferens med partigruppernas ordförande bekräftade Hans Blix att också han ser positiva möjligheter i att Europaparlamentariker reser till Irak och klart uttrycker stöd för vapeninspektionerna inför de irakiska ledarna.
Mot denna bakgrund är det ganska beklämmande att lyssna på liberalerna och deras försök att smutskasta och misstänkliggöra det trettiotal Europaparlamentariker som har beslutat att resa till Irak i detta fredssyfte. Det är klart att man kan sitta i sin trygghet här hemma i Europa och spotta på oss som i vår förtvivlan inför risken för ett storkrig försöker att ge i varje fall ett litet bidrag. Jag tycker att det är mycket beklämmande. Vi är för fred därför att vi är emot dödsstraff som metod. Saddam Hussein är säkert en gangster, men om vi skall ha ett internationellt rättssystem, skall han inte lynchas, och det skall inte vara kollektivt dödsstraff som drabbar oskyldiga. Inom EU tillåter vi inte ens individuellt dödsstraff för den värste brottsling. Mina vänner, vi måste ha en internationell rättsordning och inte en sorts återgång till en blandning av medeltiden och wild west!

Segni (UEN).
Herr talman! Jag tillhör den generation européer som alltid, även av historiska skäl, har sett Förenta staterna som sin förebild när det gäller demokrati och frihet. Det land som befriade Italien och Europa från det nazistiska förtrycket, det land som under decennier ledde de västerländska demokratiernas kamp mot hotet från Sovjetunionen. Det är med sorg och oro som jag i dag ser Förenta staterna slå in på en väg som riskerar att göra att de förlorar den moraliska ledarrollen i världen, även om de naturligtvis kommer att behålla den politiska och militära. Från en position av förnuftig fasthet gentemot hoten från den arabiska och islamiska terrorismen och från Irak självt har man övergått till en unilateral hållning som inte kan accepteras, eftersom den innebär att arbetet med att utveckla en internationell hållning backar flera decennier. Vad skulle vi göra om Kina eller Ryssland i morgon ensidigt tar sig rätten att invadera sina grannar? Är verkligen den farligaste staten Saddam Husseins Irak? Visar inte Korea att det finns större faror? Även om jag stryker under min stora sympati för och värdet av Förenta staterna måste vi därför i dag säga till dem, som allierade och som de vänner som vi verkligen är, att detta är fel väg att gå och att de måste stanna upp och lyssna på det internationella samfundet.
Pessimismen har emellertid ökat när man står inför detta europeiska skådespel, ett Europa som är mer splittrat än någonsin, där de verkliga problemen, dvs. oförmågan att ha en politisk och strategisk vision av världen, brutalt avslöjas och där de europeiska skillnaderna, som är legitima och även riktiga, skyms av oförmågan att komma fram till en gemensam linje. Jag ser med sympati på det fransk-tyska närmandet, även om jag inte instämmer i samtliga ståndpunkter. Jag ser med sympati på det närmandet för de länderna har alltid varit motorn i Europa och de kan förbli det även i framtiden. Men om vi inte vill begränsa oss till bara verbala förklaringar, som faktiskt är irrelevanta, vilket de har varit hittills, måste det närmandet omsättas i en ståndpunkt som redan i morgon för oss fram till en europeisk försvarspolitik, för endast när Europa talar med en enda röst kommer det att få samma tyngd som Förenta staterna.

Kronberger (NI).
Herr talman! Den övervägande majoriteten av Europas befolkning är mot ett krig i Irak, och det finns för närvarande ingen anledning till detta krig, utom för att få åtkomst till de irakiska oljereserverna. Ett förebyggande krig är ingenting annat än ett aktivt och ensidigt angrepp. För ett sådant angrepp finns det, utan ett FN-mandat, inte något berättigande.
Detta krig skulle få många förlorare. Förenta staterna och Förenade kungariket kan kanske vinna den väpnade konflikten. Men det är mycket mer som står på spel. Förlorarna vore den civiliserade världen, som skulle inse hur lätt det är att ersätta och upphäva den folkrätt som man har tillkämpat sig genom århundraden, till förmån för ett förebyggande angreppskrig.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Mot bakgrund av FN-inspektörernas rapport till FN:s säkerhetsråd i måndags och tio år av irakiskt bedrägeri, undanflykter och brott mot säkerhetsrådets resolutioner borde det vara tydligt för alla närvarande att vi står inför en mycket allvarlig situation i Gulfstaterna. Utgångspunkten i hela den här diskussionen måste vara att vi är representanter för demokratiska nationer. Saddam Hussein är en diktator som inte hyser någon som helst respekt för demokrati, för rättsstatsprincipen eller för kraven från själva Förenta nationerna.
Som demokrater har vi ett ansvar att ge en fullständig förklaring på varför det kan bli nödvändigt att vidta åtgärder för att upprätthålla det internationella samfundets vilja, vilken är att Saddam Hussein villkorslöst skall nedrusta.
Den här frågan handlar inte enbart om FN-inspektörernas arbete, utan snarare om att ta ifrån Saddam Hussein hans massförstörelsevapen. Dessa vapen fanns där när inspektörerna var tvungna att lämna landet 1999 - var finns de nu? Hittills har det inte funnits några bevis på nedrustning, och låt oss inte glömma: bevisbördan ligger i detta sammanhang hos Saddam. Enligt min uppfattning har den brittiska premiärministern ett särskilt ansvar att ge en tydlig förklaring på varför vi måste konfrontera hotet från Iraks massförstörelsevapen. Jag måste tyvärr säga att hans egen regering hittills inte har varit så enad eller tydlig när det gäller den här frågan som jag anser att vi i Förenade kungariket har rätt att förvänta oss.
Vi är besvikna på Blairs oförmåga att i tillräcklig mån övertyga den allmänna opinionen i Förenade kungariket om nödvändigheten av beredskapen för att vidta åtgärder, inför vad som helt klart är ett verkligt hot mot vårt folks säkerhet. I Förenade kungariket har vi under de senaste två veckorna eller så sett mycket tydliga belägg för existensen av detta verkliga hot. Ett kollektivt misslyckande att konfrontera allvaret i situationen med enighet och beslutsamhet hjälper bara Saddam Hussein; att inte vara beredda att vidta åtgärder - om han fortsätter att lägga hinder i vägen och ljuga - skulle vara en öppen invit till vilken förbrytarstat som helst att göra vad man ville utan att ta några konsekvenser. Det skulle också göra Förenta staterna i sig självt och Förenta nationerna i synnerhet svagt maktlöst.
Om situationen inte skulle förbättras under de kommande veckorna skulle helt klart en andra FN-resolution kunna krävas. Det är emellertid det optimala alternativet framför något militärt ingripande i Gulfstaterna. Efter att ha lyssnat till general Morillon menar jag att det internationella samfundet fortfarande har rätt att agera utan någon sådan ny resolution, eftersom befogenheten redan står fast i tidigare FN-resolutioner.
Den franska och den tyska regeringens ställning under de senaste dagarna, samt många av de inlägg och demonstrationer som har gjorts i den här kammaren under eftermiddagen, visar tydligt att varje möjlighet till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik är ohållbar. Jag framför inte någon ensidig politisk ståndpunkt i fråga om detta, men vi lurar verkligen oss själva som europeiska parlamentariker om vi tror att vi ens är i närheten av att utveckla en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik eller liknande - så är helt klart inte fallet.
Under de kommande dagarna och veckorna är vi i behov av starka nerver och ett effektivt FN. Vi måste se till att Saddam Hussein förstår att hans misslyckande i fråga om att följa det internationella samfundets vilja kommer att få allvarliga konsekvenser. Vi måste också säkerställa att den allmänna opinionen i Väst och på andra platser till fullo inser varför vi måste vara beredda på att agera till försvar för det internationella intresset. Politiska ledare måste ha mod att konfrontera sådana hot, i annat fall kommer FN:s egen trovärdighet att stå på spel, och Saddam Hussein kommer att ha segrat.
Om de västerländska nationerna hade gett ett starkare och mer enat budskap till Saddam Hussein redan från början och stått fast vid sitt beslut hade vi kanske inte behövt överväga militärt ingripande i dag.

Titley (PSE).
Herr talman! Under de senaste månaderna har det funnits stunder då jag har känt att vi för politik ?bakom spegeln?, där alla normer är omvända och svart har blivit vitt, så jag tror att det skulle vara lämpligt att ta om det från grunden.
Först och främst är Förenta staterna ett demokratiskt land, som vid två tillfällen under det förra århundradet var berett att offra sina medborgares liv för att försvara fred, frihet och demokrati i Europa. Irak är ett land som styrs genom diktatur, där det varken råder frihet eller demokrati, och vars ledare har mördat hundratusentals av sina egna medborgare och är ett välkänt hot mot fred och stabilitet i regionen. Det är inte tvärtom.
Det är också värt att dra sig till minnes exakt vad som står i resolution 1441. Punkt 1 anger att Irak påtagligt bryter mot sina förpliktelser enligt FN-resolutioner. Punkt 4 anger att falska utlåtanden eller försummelser i förklaringarna från Irak kommer att utgöra ytterligare ett påtagligt brott mot förpliktelserna. Slutligen, punkt 13 påminner om att rådet upprepade gånger har varnat Irak för att man kommer att stå inför allvarliga konsekvenser som en följd av sina fortsatta överträdelser. Med tanke på Hans Blix rapport skulle man kunna hävda att punkt 4 redan har överträtts. Vilket som än är fallet måste FN bestämma vad man menar med punkt 13 och med ?allvarliga konsekvenser?. Kolleger som har talat har rätt i att FN:s framtid står på spel. FN kan inte komma med hot utan att vara berett att genomföra dem.
Inspektörerna behöver mer tid och vi behöver mer information från amerikanerna. Men om ytterligare brott rapporteras måste resolution 1441 fullföljas. Att underlåta att göra detta kommer enbart att stödja just de olagliga verksamheter som vi har fördömt, och jag har fått den uppfattningen att en del av bidragen i dag är angrepp mot FN:s resolution 1441 som vi alla stöder. Ingen medlem av säkerhetsrådet bör föregripa den diskussionen, inte heller bör de tala om nu hur de kommer att rösta innan de ser bevisen. Men vi måste vara på det klara med att vi alla, om det kommer en andra resolution från FN, måste stödja den, för det är vad vi har uppgett mycket tydligt i detta parlaments resolutioner.

Krivine (GUE/NGL).
Herr talman! Alla är medvetna om att vi i dag står inför en katastrof. Förenta staternas regering drar nytta av terroristaktionerna den 11 september och försöker påtvinga hela jorden en statsterrorism som syftar till att ge landet ekonomisk och militär dominans överallt.
President Bush nöjer sig inte med att låta det palestinska folket massakreras, låta 500 000 barn dö i Irak på grund av embargot eller låta miljoner afrikaner som drabbats av aids dö, utan han skall invadera Irak för att bland annat ta över dess olja. Låt oss vara allvarliga! Vem kan för en sekund tro att Förenta staterna vill protestera mot en terroristdiktatur som inte skulle respektera FN:s beslut? Vi skall inte glömma att Pinochet eller bin Ladin varit tjänstemän som rekryterats och utbildats av CIA, att Israel aldrig tillämpat en enda av FN:s resolutioner men att ingen ändå lyckligtvis planerar att bomba Israel.
Mänskliga rättigheter eller vinster, det är två olika sätt att se på saken. Det är det val vi har. Detta krig luktar olja, det vet majoriteten här i parlamentet. Utan att på något som helst sätt stödja Saddams diktatur är det vår skyldighet att ge spridning åt de massiva protesterna från folken vilket bland annat kommer demonstreras i alla huvudstäder den 15 februari, efter anmodan från forumet i Porto Alegre. Med eller utan FN är detta krig inte vårt. Enligt bedömningarna kommer det att kosta nära 30 miljarder US-dollar, samtidigt som FN:s livsmedelsprogram efter påtryckningar från Förenta staterna minskats till 1,7 miljarder US-dollar. Att på alla sätt vägra krig, använda de belopp som avsatts till kriget för att i stället utrota fattigdomen, göra det möjligt för det palestinska folket att leva i en fri stat: det är dagens tre krav.

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! Det är av avgörande betydelse att Europaparlamentet ger ett mycket klart budskap om att det inte föreligger någon anledning för ett militärt ingripande i Irak. Ett växande antal människor inom hela EU inser att ett sådant förebyggande angrepp skulle vara såväl olaglig som omoralisk. Hundratusentals människor runtom i Europeiska unionen har samlats till demonstrationer mot kriget. I Förenade kungariket har mer än 160 000 människor skrivit på en petitionslista mot krig, som organiserats av en rikstidning, Daily Mirror. De inser att man inte kan säga att man upprätthåller internationell rätt genom att bryta mot internationell rätt. De vet att ett krig mot Irak också skulle vara att verkligen motverka sitt eget syfte - långt ifrån att bekämpa terrorism, det är ett bergsäkert sätt att underblåsa terrorism.
Det finns alternativ, och EU måste spela en nyckelroll i främjandet av dessa. Om den här konflikten verkligen handlar om att bli av med massförstörelsevapen har vi många andra vägar att välja mellan. Vi behöver exempelvis ett fullständigt genomförande av fördraget om icke-spridning av kärnvapen.
Fem länder, inklusive Förenade kungariket, Frankrike och Förenta staterna, har brutit påtagligt mot just denna artikel i den internationella rätten i mer än tre decennier. De kemiska och biologiska konventionerna skulle också kunna stärkas. Det finns många andra förslag. Det finns ambitiösa och kontroversiella program, men EU har en unik förmåga att föreslå nya radikala lösningar, och det är vår plikt att göra detta.

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! Vi är alla överens om att freden är något gott som måste försvaras på alla sätt och att det är allas vår uppgift att arbeta för att stävja krigsrisken. Även jag instämmer i budskapen mot krig men just därför måste det internationella samfundet vara solidariskt med FN och med dess beslut, och förstärka FN:s roll. De val som FN hittills har gjort har varit mycket tydliga, herr talman, från och med det budskap som skickades till Saddam Hussein: ?Samtliga massförstörelsevapen måste förstöras?. Om Irak inte respekterar det internationella samfundets vilja blir ett militärt ingripande oundvikligt, ett ingripande som naturligtvis endast kan äga rum efter ett beslut från FN.
Bollen ligger med andra ord hos den irakiske diktatorn. Det är Saddam som måste lämna världen bevis för att han inte har förbjudna vapen. Om han verkligen vill undvika ett krig måste han säga sanningen till inspektörerna. Dessvärre har Saddam hittills motarbetat FN:s företrädare. Det räcker att läsa Hans Blix rapport till säkerhetsrådet. Ur den framgår att det finns stora oklarheter när det gäller nervgas och kemiska granater. Låt mig citera: ?Den 7 december 2002 lade Irak fram en rapport som omfattade cirka 12 000 sidor inför säkerhetsrådet. Dessvärre verkar rapporten, som till största delen består av kopior av tidigare dokument, inte innehålla några nya element som kan besvara frågorna eller minska deras antal?. Samma sak gäller för nervgasen. Irak hade garanterat att giftet inte anpassats för användning som vapen, men ändå kunde Unmovic samla in information som tydde på motsatsen. Det finns uppgifter som tyder på att Irak har producerat mer än vad som uppgetts och att gasen konverterats för militär användning.
Jag citerar ännu en gång ur rapporten som presenterats av säkerhetsrådet när det gäller kemiska bomber: det fattas 6 500 stycken. Jag upprepar: det fattas 6 500 kemiska bomber. Irak har dessutom förklarat att man tillverkat cirka 8 500 liter mjältbrandsvirus, som enligt förklaringen skulle ha förstörts under sommaren 1991. Irak - sägs det i rapporten - har lämnat lite dokumentation som styrker denna produktion och ingen övertygande bevisning för att den förstörts. Det finns i stället starka indicier som tyder på att Irak har tillverkat mer mjältbrandsvirus än vad man angett. Och så vidare, och så vidare.
I dag är Saddam dessbättre isolerad. Dessutom bör man inte bortse från Putins förklaring i går, när han krävde att den irakiske diktatorn skulle samarbeta med inspektörerna, för annars skulle Moskva se sig tvunget att ändra ståndpunkt. Trycket på Saddam måste öka. Därför riktar jag en uppmaning till de parlamentariker från Europaparlamentet som tänker resa till Irak, att avstå från det. Saddam kommer att utnyttja ert besök för att hävda att Europa är splittrat, att det på vår kontinent finns dem som stöder honom. Detta utnyttjande måste undvikas med alla medel. Valet mellan krig och fred beror i dag framför allt av de beslut som fattas av Saddam Hussein, och Europa måste se till att den irakiska regimen ställer sig till inspektörernas förfogande. I denna mycket svåra kamp måste Europa spela en mer framträdande roll för att kunna främja freden. Det dokument från Europeiska unionen som godkändes häromdagen av utrikesministrarna visade att man på vår kontinent kan undvika skillnader, skillnader som Saddam skulle kunna utnyttja för vinna tid och för att skapa ytterligare problem för FN. Genom att tala med en gemensam röst har Europa lyckats övertyga Förenta staterna om att acceptera ett uppskjutande och ge större möjligheter åt inspektörerna.
Den gamla kontinenten kan göra mycket för freden. Därför måste även de initiativ som den italienska regering tagit under dessa dagar följas uppmärksamt och stödjas. Samtal och möten - i dag, i morgon och på måndag - skulle kunna bli mycket viktiga, bland annat eftersom den italienska regeringen förmodligen kommer att överlämna budskap från de andra länderna i Europeiska unionen. Men ansträngningarna att undvika ett krig, herr talman, får inte göra att vi glömmer att vi alla är skyldiga att anstränga oss för att försvara värden som frihet, tolerans och respekt för mänsklig värdighet, värden som skadades i attentaten den 11 september. Då drabbades inte bara Förenta staterna, vi drabbades alla. I dag är det Saddam som måste visa att han inte är terroristernas medbrottsling, att han inte har kontakter med al-Qaida och att han tänker böja sig för FN:s vilja. Det är med andra ord han som har ansvaret för det som sker under de kommande månaderna.
(Applåder)

Napoletano (PSE).
Herr talman! Den höge representanten inledde sitt anförande i dag med att säga följande: ?Vi måste ta itu med denna kris ur ett europeiskt perspektiv?. Vi måste uppmärksamma hans inlägg, och också det grekiska ordförandeskapets arbete, som med övertygelse har spelat detta kort och som hittills har uppnått resultat som faktiskt var oväntade, bland annat föredragningslistan, men även vad gäller tidsplanen. Låt mig påminna om att vi inte bara har talat om Irak, utan också om Korea, Mellanöstern, Makedonien, som utgör en del av en internationell situation som är mycket komplicerad.
Jag tror inte detta parlament kommer att ha några svårigheter när det gäller att hålla med er, herr Solana, när det gäller de fyra punkter ni anger som den europeiska strategin och när ni specificerar FN:s roll. Vi - framför allt den socialdemokratiska gruppen - anser varken att det skall finnas en automatik i resolution 1441 eller att man nödvändigtvis måste ingripa med ett krig om det skulle visa sig att det som sägs inte överensstämmer med verkligheten. Men för att under alla omständigheter ge trovärdighet åt vår strävan - som ni med all rätt har sagt delas av största delen an de europeiska medborgarna - att slippa välja mellan krig och diktatorer, så tror jag att Europa borde lita mer till sig självt, vara konsekventare och framför allt stå mera enigt: konsekventare i det avseendet att man tror mer på sina egna värderingar och delvis även vara stolt över dem. Enigare i den betydelsen att man bygger upp en ståndpunkt som är robust och som håller över tid.
Låt mig avsluta med en fråga: Det dokument som godkändes den 27 i förra månaden av utrikesministrarna, och den samordning mellan de europeiska medlemmarna av säkerhetsrådet som vi har bevittnat, är det förspelet till ett närmande mellan de motsatta polerna Tyskland-Frankrike och Förenade kungariket-Spanien? Och dessutom: vad kommer Italien, som så lovsjungits av min kollega Tajani, att göra under det kommande ordförandeskapet? Hur är det med kontinuiteten mellan det grekiska och det italienska ordförandeskapet med tanke på att vår statsminister jämna dagar håller med Bush och ojämna dagar verkar närma sig den europeiska ståndpunkten?

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Den krigspsykos som den amerikanska förvaltningen har utvecklat är extremt allvarlig och möter hela tiden allt större motstånd från allmänheten i hela världen. Precis som ledamöter från många länder betonade under det världsparlamentariska forumet i Porto Alegre, måste vi kräva att våra ledare kraftfullt motsätter sig kriget och förkastar begreppet om ett förebyggande krig enligt Bushadministrationens nya strategiska doktrin. Det är viktigt att Europeiska unionens institutioner samt medlemsstaternas och kandidatländernas regeringar avvisar allt slags deltagande i kriget mot Irak, även ett användande av militärbaser och andra möjligheter på deras mark, och att de förkastar allt deltagande med soldater eller militär och ekonomisk utrustning, utan att detta innebär något som helst stöd till regimen i Irak.
Det är också nödvändigt att häva blockaden mot Irak som har drabbat befolkningen så hårt, speciellt barnen. Alla solidaritetsaktioner med Iraks befolkning är särskilt viktiga, oavsett det är besök från Europaparlamentets delegationer i Irak eller de demonstrationer som kommer att äga rum den 15 februari mot kriget och till försvar för freden. Det är viktigt att avvisa detta orättfärdiga krig med ett klart hegemoniskt krav från Förenta staterna, vilket i huvudsak är dikterat av de amerikanska och brittiska oljebolagens och militära och industriella komplexens intressen.
Motståndet mot ett krig mot Irak är också viktigt för att få slut på Israels ockupation av de palestinska områdena och regeringen Sharons aggressioner, och för att genom dialog sträva efter en rättvis och varaktig fred. Våra befolkningar vill ha fred, vi arbetar alla för att detta skall bli möjligt, och uttrycker hela tiden vår protest, indignation och förkastande av ett nära förestående nytt krig mot Irak.

Stenzel (PPE-DE).
Herr talman, herr höge representant, herr kommissionär, ärade kolleger! Varken skyltarna med påskriften ?No war? i Europaparlamentets vänstra del eller anti-amerikanska reflexer på denna sida respektive på högra sidan av kammaren kan på något vis bidra till att bemästra Irakkrisen. Ingen medlemsstat i Europeiska unionen kan vara likgiltig inför denna kris, och det borde vara överflödigt att i detta sammanhang erinra om att krisen utgår från Irak och inte från USA. Krisen har inte uppstått därför att Förenta staterna obetingat vill utlösa ett krig där, utan den har uppstått därför att det fortfarande är en despot som härskar i Irak, och som är i besittning av farliga massförstörelsevapen och i det förflutna redan har visat att han inte ryggar tillbaka för att också använda sig av dem.

Det finns tillräckligt med fingervisningar, bäste herre, om att Saddam Hussein också finansierar och drar i trådarna när det gäller den internationella terrorismen. Enligt min åsikt är det också otillbörligt att tala om att Förenta staterna och det internationella samfundet, inklusive Europeiska unionen, här mäter med två sorts mått. Man skall inte mäta med två olika mått, och frågan var razzior nu överallt bör äga rum, är egentligen inte legitim. Var och en som seriöst tar itu med frågan vet att Nordkorea visserligen är mycket farligt, men att det här krävs andra svar än i fråga om Irak.
Uttalandet att även Förenta staterna förfogar över massförstörelsevapen och därför måste avrusta, har enligt min åsikt ingenting i en seriös diskussion att göra. Sådana argument gynnar nämligen bara Saddam Hussein, som syftar till att dela den europeiska och amerikanska allmänheten, för att vinna tid och därmed överleva politiskt.
Om Saddam Hussein inte har någonting att dölja, varför lägger han då inte korten på bordet, varför tillåter han inte sina forskare att lämna uppgifter utan att spioner är närvarande? Det får inte råda något tvivel om att nyckeln till en fredlig lösning av denna kris ligger hos Saddam Hussein, som skall vara så samarbetsvillig som chefen för vapeninspektörerna, doktor Blix, har sagt inför FN:s säkerhetsråd.
Det sätt på vilket Europeiska unionen hanterar denna utmaning kommer i slutändan också att avgöra trovärdigheten för den avsedda gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som man alltid vädjar om. Det är absolut nödvändigt med ett gemensamt språk i denna fråga. Det gäller inte bara för rådets yttrande i fråga om Irak, utan naturligtvis också för Europaparlamentet, och jag stöder därför också fullständigt den gemensamma resolution som general Morillon har förhandlat fram i vår grupps namn.
Vi stöder varje tänkbar fredlig åtgärd för att avväpna Irak och få landet att samarbeta. Vi prioriterar FN:s verksamhet. Vi betraktar Iraks raketvapen som en faktisk kränkning av FN:s resolutioner. Som österrikare är vi bekymrade över att han lagrar stridsmedel som exempelvis mjältbrandsbakterier, och vi stöder därför alla politiska och diplomatiska krafters strävan att utnyttja kanaler för att åstadkomma en fredlig lösning på konflikten.
Vi österrikare framhäver vikten av en fredlig väg. Men eftersom vi är ett litet land är vi naturligtvis också medvetna om att vi när allt kommer omkring inte kan hindra någon att som sista utväg också ingripa militärt, för att garantera fred och internationell säkerhet. I praktiken betyder detta för oss att ingen österrikisk soldat kommer att delta i krigshandlingar, utan att vi - enligt österrikisk tradition - deltar i fredsbevarande åtgärder. Det betyder också att överflygningar i samband med krigshandlingar inte är möjliga, utan bara över de områden som uttryckligen auktoriserats av säkerhetsrådet, och att slutligen Österrikes suveränitet till lands och i luften måste garanteras.
I den andan har vi fullständigt stött innehållet i det grekiska ordförandeskapets slutsatser, liksom den, förhoppningsvis, gemensamma resolutionen från Europaparlamentet. Det är bara beklagligt att alltid den minsta gemensamma nämnaren återspeglas där. Jag är också emot många ledamöters benägenhet att låta Irak göra dem till ett propagandaverktyg. I motsats till detta är Europaparlamentets undersökningsgrupp till FN i New York ett viktigt instrument och om denna delegation från Europaparlamentet skulle förses med ett klart budskap till Saddam Hussein, borde man ge den möjlighet att också överbringa detta budskap i Bagdad.

Schulz (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill framkasta fyra frågor. Jag börjar med ett foto som jag har sett i både den tyska och franska pressen. Det är ett foto som visar den amerikanske försvarsministern Rumsfeld tillsammans med Saddam Hussein när de vänskapligt skakar hand i Bagdad. Fotot togs vid den tid då Rumsfeld var president Reagans särskilde representant för förbindelserna med Mellanöstern. Skulle det kunna tänkas att Rumsfeld diskuterade vapenleveranser?

Fråga nummer två: Varför lägger den amerikanska regeringen fram bevis först den 5 februari? Om det finns bevis på att Saddam Hussein förfogar över massförstörelsevapen, då vore det Förenta staternas plikt att genast lägga fram dessa bevis och ge vapeninspektörerna bevisen. Varför görs det först den 5 februari?
Min tredje fråga: Kollegan Stenzel sade att det krävs andra åtgärder mot Nordkorea än mot Irak. Tala då om för oss vilka de är! Vi har staten Nordkorea som säger: Vi bygger kärnvapen. Då säger Amerikas förenta stater: med er förhandlar vi. Så har vi en annan stat, som påstås ha massförstörelsevapen, och då säger Förenta staterna: Dem förhandlar vi inte med, där skall vi föra krig. Var har vi logiken, om den inte är godtycklig?
En sista fråga: Skulle det kunna tänkas att den antiterrorkoalition, som så mödosamt bildades efter den 11 september, kommer att förstöras genom ett oöverlagt, krigiskt agerande? Skulle det kunna tänkas att det finns ledare i muslimska stater som är beredda att samarbeta med staterna i Väst, men för vilka ett krigiskt agerande i Irak gör det omöjligt att stanna kvar i antiterrorkoalitionen? Och skulle det därmed inte också kunna vara så att det som Stenzel och andra förespråkar - och ni, herr Morillon, uppenbarligen också - kommer att bli det största terroristrekryteringsprogram som vi har haft under de senaste åren?
Om ni kan besvara alla dessa frågor med ?nej?, då är ni lycklig. Jag befarar att ni måste besvara alla dessa frågor med ?ja?, och det är anledningen till att min regering med all rätt säger att denna region behöver mer fred. Krig har den redan haft tillräckligt av!
(Applåder)

Gemelli (PPE-DE).
Herr talman, herr Solana, kommissionär Patten! Vi är alla medvetna om det ansvar som världen, och därmed också Europeiska unionen, har mot alla folk för att garantera utveckling, framsteg och fred. Beteendet från dem som framhärdar i en ideologisk skyltfönsterpacifism och som utropar sig själva till fredens apostlar, som om alla vi andra skulle vara krigshetsare, gör ett barnsligt intryck. Vi är alla för freden, vi är alla emot kriget, vi är alla emot massförstörelsevapen. Men hur tror då pacifisterna att de skall kunna få bort massförstörelsevapnen om Saddam Hussein inte berättar för FN:s inspektörer var de tillverkas och var de lagras? Det är inte ansvarigt att framställa världen som delad, för eller emot fred: den civiliserade världen, alla civiliserade människor, alla människor som är medvetna om sin egen värdighet är emot kriget. Låt mig därför be er alla att inte splittra detta parlament, för när det gäller den här frågan är splittring bara ett sätt att politiskt utnyttja situationen.
Jag hör till dem som anser att FN:s roll måste stärkas och att internationella polisinsatser måste beslutas av FN, även om organisationen är i behov av en grundlig reform. Men jag är också övertygad om att vi slutligen måste lämna logiken från Jalta och att alla stater som spelar en viktig roll i världen måste delta i våra diskussioner om olika farliga situationer i världen. Vår tacksamhet gentemot Förenta staterna kan vi visa på många olika sätt, liksom Förenta staterna kan visa sin solidaritet mot Europa genom att undvika att exportera en ekonomisk trångsynthet som styrs av egoistisk enögdhet. Det är ett gemensamt behov för Europa och Förenta staterna att ha starka band med Ryssland. Det var ett tecken på visdom att ta med Ryssland i Natos råd. Vi måste gå vidare i denna positiva process och få med Ryssland i besluten som rör världen. Detta är viktigt för att bygga upp Europa, som måste fortsätta att gradvis associera Balkan och behandla alla andra ansökningar om medlemskap.
Låt mig än en gång understryka att beslutet från Arabförbundet att godkänna FN:s resolution är viktigt, liksom det är viktigt att staterna som leder muslimska befolkningar godkänner den resolutionen, för man måste isolera fundamentalisterna, totalitaristerna och imperialisterna. Vi måste säga till världen att Islam är en religion som är värd respekt men att terrorismen som föds ur fundamentalismen måste fördömas och bekämpas utan reservationer. I dag kan vi inte utesluta att det kommer att krävas en internationell polisinsats för att avväpna Saddam Hussein, men detta måste ske efter ett beslut i FN, sedan alla försök har uttömts från inspektörernas sida att hantera situationen utan blodsutgjutelse, vilket även Morillon krävde. Vi måste dessutom tacka Förenta staterna för att de hållit kvar strålkastaren på problemet Irak och ställt upp en kraftfull krigsmaskin som är redo att ingripa. Situationen motsvarar exakt den operativa logik som tillämpas av amerikanerna och förmodligen tjänar den till att undvika en väpnad konfrontation, om bara Irak skapar villkoren för fred. För detta har hittills Europa varit beroende av Förenta staterna och därför måste Europa hitta sin egen roll i världen, inte bara genom skapandet av en snabbinsatsstyrka, men framför allt genom en kraftfull samordning av utrikespolitiken.
Att hitta denna medvetenhet om den europeiska dimensionen måste vara vår uppgift, inte bara när det gäller Irak, utan i alla frågor. Därför tror jag att vi borde be Ariel Sharon, som i dag är stark på grund av den position som väljarna gett honom, att medverka i en internationell konferens om Mellanöstern. Vi måste försöka hitta en fredlig lösning för alla de områden där man i första hand måste överge hatets kultur och börja odla en ömsesidig respekt och se till att de olika staterna tillfrisknar. Europas roll i dag är viktig och den kan bli ännu viktigare om vi förutom Ryssland även lyckas få med den amerikanska kontinenten i den västerländska kulturens ansträngningar att respektera frihet och bekräfta principen om solidaritet. Denna vår kultur kommer att ställas inför enorma utmaningar och det kommer den att klara av om den alltid är medveten om sitt ansvar mot mänskligheten.

Poignant (PSE).
Herr talman, mina kära kolleger! Förenta staterna är förskräckt. Förenta staterna är förskräckt sedan den 11 september. Landet har krigat på alla kontinenter men har inte upplevt mycket av krig på sin egen mark: det senaste var på 1860-talet. Därför är man rädd. Och när ett land eller en kontinent är förskräckt kan den göra dumheter.
Förenta staterna borde lyssna på gamla Europa, denna gamla dam fylld av klokhet, märkt av tårar och blod, och som Förenta staterna själv räddade från diktaturen för 50 år sedan. Lyssna på henne! Då kommer denna gamla dam att säga: välj säkerheten via internationell rätt, följ FN:s beslut, acceptera ett andra möte i FN, som vi bör kräva för ytterligare en resolution. Vi vet att amerikanerna är starkast. Vi tvingas ta hänsyn till det. Det är ingen anledning till att vara ensidig. Det är ingen anledning till att enbart se till nationella intressen. Våra samtida känner en stark lukt av olja i den här frågan. Vissa kommer att säga att det inte är sant, men de känner den och de vet att tre fjärdedelar av oljereserverna finns där, att Förenta staterna behöver dem, att Europa behöver dem, och att Kina kommer att behöva dem i morgon; de vet att dessa reserver, dessa resurser, förvisso måste ställas till förfogande för våra länders utveckling, men också för länderna i syd. Det är världens reserver för hela världen, och framför allt för dessa länder.
Ett sista ord för det unga Europa, vårt Europa, denna unga flicka som vi håller på att bygga upp. Det blir en sanningens minut för henne och vi måste harmonisera ståndpunkten från de fem ledamöter hon har i säkerhetsrådet, fyra medlemmar plus en kandidat. Det som gjordes i måndags räcker inte. Vi borde kunna samordna vår ståndpunkt för att tillsammans besluta om vad vi gör med våra två vetorätter i säkerhetsrådet, och föregripa det som kanske blir vår framtid. I vilket fall som helst finns det ingen anledning att i första hand avstå, vare sig det handlar om mötet eller vetorätten.

Poos (PSE).
Herr talman! FN:s inspektörer i Irak gör ett bra arbete. Om de hittar ABC-vapen som inte deklarerats har de rätt att förstöra dem. Om de inte hittar några är de skyldiga att berätta det. Medan denna process pågår och åstadkommer det förväntade resultatet utgör Irak inte något hot mot någon. I det läge landet befinner sig skulle det inte ens våga tända en smällare. Det finns därför ingen anledning att starta ett förebyggande krig. Under de närmaste dagarna är därför staterna inom Europeiska unionen absolut skyldiga att förhindra en ensidig militär aktion på bekostnad av den internationella rätten. Resolution 1441 utesluter att våld används automatiskt.
Det är därför beklagligt att våra kolleger i PPE-DE föredragit tvetydigheten på denna grundläggande punkt. Har de inte läst förklaringen från den tyska biskopskonferensen där man säger, jag citerar: ?ett förebyggande krig är ett angrepp och kan inte betraktas som ett rättvist krig?? Jag tror inte att biskoparna manipulerats av Saddam Hussein. Har våra kolleger inom PPE-DE inte förstått kyrkornas uppmaning att försöka göra allt för att förhindra ett förebyggande krig som, jag citerar: ?skulle urvattna principen som fastställts i internationell rätt om att inte tillgripa våld och som när allt kommer omkring skulle rubba hela gemenskapssystemet mellan staterna?? Socialisterna kan inte bättre än biskoparna uttrycka vad de anser om krigsropen från Washingtons hökar. Det finns fortfarande tid för de kristdemokratiska ledamöterna att ta sig samman i morgon vid omröstningen, och jag är övertygad om att vår kollega Morillon, som är förståndig, kommer att använda all övertalningsförmåga han har.
(Applåder)

Souladakis (PSE).
Herr talman! Det internationella politiska klimatet är stormigt, för att uttrycka sig milt. För att felcitera Tolstoj är det ingen överdrift att säga att det vi står inför varken är något mer eller mindre än dilemmat krig eller fred. Det som vissa personer ser som dilemmat, alltså, skall Saddam Hussein stanna eller inte, har med andra ord inget med saken att göra. Vi befinner oss i grund och botten i efterdyningarna av en kris som startade 1979 med kriget mellan Iran och Irak, fortsatte med Kuwait och pågår ännu i dag. Tidigare allierade är nu fiender och tidigare fiender är nu allierade.
Och vad gör vi åt det? Vi måste som Europeiska unionen agera enligt en enda princip och ett enda politiskt åtagande. Enligt principen att alla beslut måste godkännas av FN:s säkerhetsråd och med det politiska åtagandet att vi alla måste stå på samma sida i FN. I måndags inledde rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) med att ange Europeiska unionens möjligheter. Låt oss hoppas att dessa möjligheter i slutändan omsätts i politik.
När vi diskuterar angelägenheter som är gemensamma för Europa och Förenta staterna säger vi ofta att amerikanerna är våra allierade. Ja, det är de, och därför stödde och hjälpte vi dem i Afghanistan. Men all amerikansk politik behöver inte automatiskt bli europeisk politik. Låt mig ställa en enkel fråga. Såg Clintons politik i fråga om Mellanöstern, i fråga om Irak och andra länder, likadan ut som Bushs politik? Nej. Därför måste Europeiska unionens politiska självstyre och de principer som ligger till grund för detta alltid vara hörnstenen för ömsesidig respekt mellan Förenta staterna och Europa.
Vi måste besvara ett antal frågor om krishantering. Ni kommer väl ihåg vad vi sade om krisen i Mellanöstern? Och ingen lyssnade på oss. Det gäller också frågan om demokrati i Gulfstaterna, i Irak och på andra platser, men detta är inte rätt tidpunkt att gå in på det. Det jag skulle vilja säga är emellertid att de demokratiska förändringarna i Central- och Östeuropa, där vi har funnit nya partner, inte kommit till genom att välja sida och starta konflikter. De kom till genom avvaktande och förbättring av förbindelser och genom att man banade väg för dessa länder och nationer mot demokrati.

De Keyser (PSE).
Herr talman, herr höge representant! Nästan allt har sagts i dag. Jag skulle vilja välkomna det grekiska ordförandeskapets ansträngningar för att komma ur den situation vi befinner oss i. Europaparlamentet kommer kanske i morgon att anta en gemensam resolution om Irak, som jag stöder. Men jag beklagar att dess minimala samförstånd, som betonar den centrala rollen för FN:s säkerhetsråd, är så blygsamt.
Även om försvar och säkerhet definitivt är mellanstatliga områden, påstår jag att freden och balansen i världen inte kan konfiskeras av en pelare. Herr Solana! Ni sade att i sin förkrossande majoritet säger européerna nej till kriget, utan tvetydighet. Och för att rädda den europeiska sammanhållningen och våra transatlantiska förbindelser tvekar vi här på bänkarna och betalar ett mycket högt pris, nämligen tystnadens, och ibland hyckleriets, eftersom vi låtsas tro. Vi låtsas tro att man kan bevisa något som inte finns. Vi låtsas tro att vi bekämpar terrorismen, när allt tyder på att vi kommer att få den att explodera. Vi låtsas tro att Irak är ett hot mot världen, när det är ett land som går på knäna. Vi låtsas tro att endast detta land skulle ha massförstörelsevapen, när hela regionen är en krutdurk. Vi låtsas tro att de 150 000 människor som formerat sig vid Iraks gränser bara är där för att utöva påtryckningar mot Saddam Hussein. Vi låtsas tro, såsom Poignant sade, att detta krig inte har en fruktansvärd lukt av olja och att Bushs målsättning verkligen är att återlämna Irak till irakierna. Vi låtsas också tro att man kan bygga upp demokratin med våld på ett min- och bombfält. Och vi låtsas tro att vi aldrig blir medbrottslingar i en massaker och att FN, denna domare i internationell rätt, kommer att bedöma situationen opartiskt och inte utsätts för fruktansvärda påtryckningar.
Herr talman, i dag skäms jag!

Theorin (PSE).
Herr talman, herr Solana! Krig är aldrig något oundvikligt som man bara har att finna sig i. Krig beslutas av människor och kan stoppas av människor. Krig kan aldrig vara rätt sätt att förstöra massförstörelsevapen eller bekämpa terrorismen. Vi är på randen till ett krig som skulle få förödande konsekvenser för Iraks folk, för hela regionen och hela världen. I detta läge kan man inte tiga om de rättsliga och moraliska problemen kring ett krig.
Alla politiker bör analysera vad ett krig mot Irak skulle leda till. Miljoner människor skulle tvingas att fly - flyktingar som grannländerna inte kan ta hand om. Kriget kan spridas till Israel och Palestina, och motståndet mot väst växa med fler terrorangrepp som följd. Mycket stora humanitära insatser måste avsättas till Iraks 23 miljoner människor. Är det värt priset?
Kriget mot Irak handlar inte om Saddam Husseins diktatur eller brott mot FN-resolutionerna. Om så vore fallet skulle USA, FN och EU vara involverat i många krig runtom i världen, t.ex. i Saudiarabien och Israel, för att bara nämna några. Det gäller i stället makten över oljan och makten över regionen.
FN-stadgan ger rätt att som sista utväg, när alla resurser är uttömda, använda våld för att rädda världsfreden. Om detta kan bara säkerhetsrådet besluta. Vare sig FN-stadgan eller internationell lag ger dock rätt att använda våld i förebyggande syfte. Krig i förebyggande syfte är nävrättens politik, den starkes rätt, som slår undan den internationella rätt som världen vilar på. Detta måste EU starkt reagera mot! Det finns inget försvar för Saddam Hussein och hans förödande politik. Hans och alla andra massförstörelsevapen skall bort, även de som finns i Förenta staterna, Förenade kungariket och Israel, men vi har aldrig förordat att det skall ske med våld. Ge inspektörerna ordentligt med tid, och använd den tiden till samarbete mellan EU, arabländerna, Ryssland och FN för att finna en fredlig lösning.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag har ett plakat här framför mig där det står ?nej till krig?. Jag säger ?nej? till ett ensidigt krig. Jag är ingen pacifist - men det betyder inte att jag tycker att det är något fel med att vara pacifist - men jag är allvarligt bekymrad över de följder som ett ensidigt krig skulle få för världsordningen i framtiden, och över den sorts värld som vi kommer att leva i om vi inte, från parlamentets sida, klargör vår ståndpunkt: om vi inte har internationell rätt som leds av Förenta nationerna kommer vi inte att ha någon rätt. Den mäktigaste staten i världen, som betraktar sig själv som militärt oövervinnelig, kan inte bara få bestämma sig för vilket mål man väljer att attackera, att oskadliggöra, och hur och när man skall sätta i gång en sådan attack. Det leder till anarki, något som inte kommer att utgöra säkerhet för en enda stat på den här jordens yta - allra minst för den lilla stat som jag representerar i detta parlament.
Krig är ett misslyckande i politik. Förenta nationerna har en möjlighet - vilket har klargjorts genom de rapporter som man mottagit av inspektörerna den här veckan - att på ett fredligt sätt avväpna Saddam Hussein, om man ges tillräckligt med tid och förutsatt att Saddam Hussein samarbetar med dem. Vi talar om att ge inspektörerna tid. Vi talar inte om att tillåta Saddam Hussein att behålla massförstörelsevapen - förutsatt att han har några.
Jag ger inte mycket för försöket av Watson, ordföranden för den liberala gruppen, att förringa mitt och mina kollegers motiv för att resa till Bagdad den här helgen för att försöka att övertala de myndigheter som vi får tillfälle att möta där att aktivt samarbeta med inspektörerna, och för att verkligen själva se vilken inverkan sanktionerna har, framför allt på Iraks barn.
Till sist, jag vet att tiden är slut, men jag skulle vilja ta upp två korta punkter. Ingen hänvisning har gjorts till internationell terrorism i inspektörernas rapport. Man har inte funnit något bevis som fastställer att Saddam Hussein har massförstörelsevapen i sin ägo - tvärtom i själva verket. Vi måste ge inspektörerna mer tid.

Menéndez del Valle (PSE).
Herr talman! Krig är något mycket allvarligt. Erasmus sade redan på sin tid att kriget är ljuvt endast för den som inte har varit med om det. Jag anser att vi måste kritisera dem som använder sig av hyckleri, dubbla måttstockar och misstolkningar för att få oss att gå i krig.
De fanatiska uttalandena, där man, i stället för att främja den verkliga kampen mot terrorismen, det vill säga mot al-Qaida, sprider lögner om påstådda mäktiga och dominerande ideologier som jämställs med militarism, är oacceptabla när talaren samtidigt skryter över att de har den bästa armén i världen.
De som anklagar den irakiska diktatorn för att stå för en värld av ständigt kaos och konstant oro bör ta en titt på sig själva, det skulle få dem att inse vem som verkligen står för en ideologi som är uppbyggd med hjälp av maktmedel och dominans och vem som ständigt framkallar oro i världen.
Jag anser dock att vi bör välkomna den ständigt växande rörelse i Förenta staterna som tar avstånd från kriget, vi bör välkomna general Schwarzkopfs ställningstagande, som i linje med Erasmus nyligen anklagade försvarsminister Rumsfeld för att nedvärdera armén och njuta av tanken att gå i krig, eller den demokratiske senatorn Joseph Biden, som har anklagat Bush för att underblåsa den största vågen av antiamerikanism under de senaste 30 åren.
Däremot sade Italiens premiärminister, Silvio Berlusconi, nyligen att han är för freden, men att han inte kan gå med på att vika sig inför dem som hotar vår säkerhet, frihet och demokrati. Med sofismer av det slaget är det enligt min mening vi som riskerar vår frihet, vår demokrati och våra principer och naturligtvis vår säkerhet, eftersom ett samhälle som tillåter lögner och förvrängningar för att dominera oljemarknaden och genomför strategiska infall med imperialistiska undertoner försvagar sig självt på medellång sikt, vilket leder till att samhällets sammanhållning och säkerhet riskeras.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Om de europeiska regeringarna inte kan uppnå en gemensam ståndpunkt - och det grekiska ordförandeskapets mödosamma ansträngningar i detta sammanhang hedrar det - måste vi höja en kraftig, klar, gemensam röst i Europeiska unionen mot detta krig om olja och mot ensidigt ingripande, som totalt går emot internationell rätt, FN:s resolutioner och den globala allmänna opinionen. Ja, herr Solana, vi måste ge FN:s inspektörer det de ber om: tid, pengar, resurser och information. Vi måste ge freden ännu en chans. Krig och våld är tyvärr ert privilegium, privilegiet för de män som regerar i centrumet för beslutsfattande, medan krigsoffren huvudsakligen är kvinnor och barn. Vi i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har upprepade gånger betonat nödvändigheten av att konflikter löses på fredlig väg. Ett krig med Irak kommer inte bara att ge uttryck för ett kraftigt misslyckande i diplomati och politik, det kommer också att innebära att vi har svikit våra värderingar och vår kultur. Det kommer att innebära att gamla Europa inte har några nya, alternativa normer att resa mot den våldsfilosofi och våldskultur som stöds av Förenta staterna. De styrande i Europa har ett enormt ansvar i detta avgörande skede.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Jag har välgrundade misstankar om att president Aznar har ingått hemliga militära åtaganden med Bushadministrationen när det gäller Irakkrisen.
Som bevis på det kan jag delge Europaparlamentet en rad offentliga uttalanden som president Aznar har gjort om den här frågan i Spanien, där han i massmedia uttrycker sitt villkorslösa stöd till Bush, inklusive en ensidig attack. Är detta att vara lojal med Europeiska unionen? Är det ställningstagandet, som bryter det europeiska samförståndet i den här frågan, lojalt? Är Aznars TV-framträdanden, där han förklarar att han ställer sig på Bush sida för en ensidig attack lojala? Är sådana uttalanden lojala, även om man är medveten om att en sådan attack är en överträdelse av den internationella rätten och Förenta nationernas stadga?
Herr talman! Jag vill dessutom göra klart att Aznar inte ens har stöd av sitt eget land i den här frågan. Spaniens medborgare stöder inte dessa ställningstaganden. Den överväldigande majoriteten av det spanska folket är mot en ensidig attack. Spanien motsatte sig ensidiga attacker mot Libyen och Panama när det var aktuellt och stöder nu fullständigt unionens gemensamma ståndpunkt i den här frågan.
Ärade företrädare för rådet och kommissionen! Har president Aznar informerat er om sitt ensidiga och villkorslösa stöd till Bush?
När det gäller Galeotes rekommendationer är de cyniska om de inte först och främst tillämpas för Aznar.

Solana
Herr talman! Jag vill först och främst tacka de många parlamentsledamöter som har infunnit sig till detta sammanträde för er uthållighet och ihärdighet. Jag tackar er.
Jag vill utnyttja den tid jag har fått, utan att överskrida den, för att göra ett kort inlägg och klargöra några frågor. För det första råder det inget tvivel om att det här är en svår debatt. Det är en debatt som handlar om själva hjärtat av Europeiska unionens utrikespolitik och det är inte bara fråga om unionens utrikespolitik, det handlar om en ny världssituation som utan tvivel kan få konsekvenser i framtiden som är svåra att förutse i dag. Jag vill dock säga att vi inte får vara pessimistiska och tro att Europeiska unionen inte är kapabel till att nå gemensamma ståndpunkter. Vi talar om en mycket allvarlig fråga, om krig och fred. Vi talar om något så allvarligt som liv och död. Det är därför naturligt att de många parlamentsledamöter som har talat här har uttryckt mycket olika åsikter och att även regeringarna ibland uttalar sig i mycket olika riktningar. Där har vi den första konsekvensen; det är mycket svårt att rösta om ett beslut om krig och fred, om liv och död, på en dag.
Krig och fred, liv och död, är frågor som det tillkommer staterna att fatta beslut om och en stat kommer aldrig att låta sig tvingas av en annan stat att gå i krig, eller tvinga någon annan stat att göra det. Jag talar om Europeiska unionen i det här sammanhanget.
När det gäller den andra frågan: Om vi minns tillbaka och går tillbaka till tiden i slutet av augusti och början av september förra året, tror jag att de flesta parlamentsledamöter då fruktade att en ensidig aktion mot Irak skulle inledas. Det var många länder, de flesta av Europeiska unionens medlemsstater, som ville pressa fram en sådan aktion. Det mod som Tony Blair, Förenade kungarikets premiärminister, visade prov på under den tiden måste erkännas. Tillsammans lyckades vi se till att Förenta nationerna tog över frågan om den aktion som föreföll inledas då. Och i september förra året tog Förenta nationernas säkerhetsråd över Irakfrågan. Under sju långa veckor diskuterades resolution 1441. Arbetet med resolutionen, som fick enhälligt stöd, leddes av europeiska stater.
Det var länge sedan en så viktig resolution antogs och att länder som till exempel Syrien anslöt sig till den. Som jag sade i början stöddes resolution 1441 några dagar senare enhälligt av Arabförbundet.
De europeiska länderna är naturligtvis inte ensamma ansvariga för resolution 1441, men vi är alltför pessimistiska om vi inte säger att vi har en stor del av ansvaret för att resolution 1441 finns. Vi måste mogna när det gäller vår pessimism och optimism; vårt agerande har varit betydelsefullt och det är det fortfarande. Vapeninspektörerna under ledning av Blix och ElBaradei var skyldiga att utarbeta en rapport enligt resolution 1441. De var generösa nog att samtala med talmannen för Europaparlamentet under en videokonferens i går. Parlamentsledamöterna är väl informerade om vad Blix anser, om hans djupgående åsikter, inte bara vad han har sagt offentligt, utan vad han sade under den videokonferensen. Och alla parlamentsledamöter vet att Blix, som för övrigt är en stor europé och som tror på de värderingar Europa står för, var -som han sade själv i går - något pessimistisk. Han gav uttryck för en viss pessimism, som inte beror på okunnighet, eftersom han är mycket vis man, som har arbetat i många år med inspektioner av massförstörelsevapen. Han hyste en viss pessimism, eftersom han erkände att vapeninspektörerna inte hade mött det samarbete som han hade förväntat sig. Med sin positiva inställning, sin erfarenhet och sin generositet hade han förväntat sig ett större samarbete från Iraks sida.
Det första resultatet av vapeninspektörernas arbete, den första rapporten, gör att vi inte känner oss särskilt nöjda hur samarbetet mellan Saddam Husseins regim och inspektörerna har förlöpt. Men vi måste trots allt fortsätta arbeta och därför har vi bett Europeiska unionens medlemsstater att bistå vapeninspektörerna på alla sätt. Jag upprepar: vilken typ av hjälp kan medlemsstaterna ge inspektörerna? Det finns tre sätt. Man kan hjälpa dem tidsmässigt, genom att ge dem mer tid, det kan röra sig om materiella bidrag, att ge dem mer resurser om de behöver det och man kan bidra med information och underrättelseuppgifter.
I går beslutade man även att de bevis som finns och som inte hade spritts till mer än ett visst antal personer, bland dessa personer som finns runt Blix, kommer att diskuteras i Förenta nationernas säkerhetsråd den 5 februari. Förenta nationernas säkerhetsråd är alltså fortfarande tyngdpunkten i debatten och de europeiska länderna har bidragit till det beslutet, inte ensamma, men de har haft en mycket viktig del i det.
Därför utövas nu påtryckningar på Irak och det bör fortsätta -vapeninspektörerna själva ber oss att se till att pressen kvarstår - och det finns samtidigt en politisk dynamik i debatterna i Förenta nationernas säkerhetsråd, som kommer att hålla i sig. Vi kommer att hålla fler möten och parlamentet kommer säkerligen i sinom tid att analysera de kommande rapporterna från Förenta nationernas säkerhetsråd. Den 14 februari kommer en andra rapport från vapeninspektörerna och vi får se hur situationen utvecklas.
Som ni säkert kan tänka er, ärade ledamöter, har jag ständig kontakt med många personer, med många länder i säkerhetsrådet och även med länder utanför Europa och med länder som inte är medlemmar av säkerhetsrådet. Eftersom ni följer den här frågan lika uppmärksamt som jag gör kommer ni säkert ihåg att de mest tongivande arabiska länderna samlades till ett möte i Ankara för bara några dagar sedan. Jag ber er att läsa den förklaring som blev resultatet av detta möte. Det är en förklaring som inte skiljer sig så mycket, tvärtom, från Europeiska unionens förklaring från i måndags, även om den kanske är mindre skarp.
Jag anser följaktligen att vi arbetar i rätt riktning. Kommer vi att lyckas? Det får vi se, men vi upplever en politisk dynamik som ingen väntade sig för några månader sedan. Därför måste vi fortsätta arbeta, fortsätta vårt samarbete med de övriga medlemmarna i säkerhetsrådet, med andra länder och även inom unionen för att vi i slutet av denna etapp, denna resa, skall kunna - som jag sade i början - finna en lösning på den här allvarliga konflikten. Spridningen av massförstörelsevapen kommer utan tvivel att bli den stora frågan som vi européer måste ta itu med under de kommande åren och vi måste verkligen bli medvetna om hur viktig den här frågan är. Och jag tror att vi ibland inte är tillräckligt medvetna om de konsekvenser som den här frågan kan medföra, men jag hoppas att problemet löser sig den här gången, och att det blir en positiv lösning.
Under alla omständigheter kommer jag alltid att vara beredd att infinna mig här i parlamentet för att tala inför er, ärade ledamöter, vare sig ni är många eller få, för att försöka finna lösningar för att vi tillsammans skall kunna komma framåt och övervinna de nuvarande svårigheter som detta historiska ögonblick innebär för oss alla, på gott eller ont. Vi får hoppas att den här frågan får en positiv lösning.
(Applåder)

Talmannen.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag

Maes (Verts/ALE).
Europaparlamentet måste tydligt uttala sig mot krig som ett medel att avväpna Irak eftersom en stor majoritet av våra medborgare är emot det. FN har visat vägen: framtvinga en avrustning genom inspektioner och kräva svar på inspektörernas frågor. Alla vidare åtgärder måste vidtas inom ramen för FN. 
Även i andra länder är de mänskliga rättigheterna bara tomma ord, även andra länder har massförstörelsevapen, t.ex. Iran, Pakistan, Nordkorea och Indien.
Det är otänkbart att en stormakt unilateralt skulle kunna lösa problemet med militära medel. Att Irak är försvagat genom Gulfkriget för tio år sedan och har oljekällor, berättigar inte något undantag.
Det finns många fler problem som väntar på en lösning, såsom den palestinska frågan, Mellanöstern, Kashmir ...
Inte bara i Irak väntar kurder på ett erkännande av deras rättigheter som folk utan även i Syrien, Turkiet och Iran. Pressen på Saddam måste fortsätta tills regimen faller eller anpassar sig till den internationella rättsordningen. Att beväpna en diktator som ryssar, amerikaner och även britter, fransmän, tyskar har gjort med Saddam i sitt krig mot Iran, straffar sig på lång sikt.
Vägen mot en varaktig fred måste gå hand i hand med nedrustning och utveckling. Oljan i Irak ändrar inget av det.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om Nordkoreas beslut att dra sig ur icke-spridningsavtalet för kärnvapen.
Rådets tjänstgörande ordförande, herr Yiannitsis har ordet för att lägga fram rådets uttalande.

Yiannitsis
Herr talman, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Europeiska unionen är mycket bekymrad över de tre senaste månadernas utveckling på Koreahalvön. Hela det internationella samfundet måste på alla sätt försöka att förhindra varje åtgärd som skulle ge halvön kärnvapenkapacitet, att återupprätta solskenspolitiken mellan Nord- och Sydkorea och att se till att Nordkorea på ett stabilt sätt fortsätter att i allt högra grad förena sig med det internationella samfundet. Om jag minns rätt hänvisade den höge representanten, Solana, vid den förra sessionen till telefonöverläggningar med Kina, Japan, Sydkorea och Förenta staterna till följd av att spänningarna ökat. I Europeiska unionen är man beredd och väntar på att få erbjuda sina tjänster för att stödja de förhandlingar som har kommit i gång. Man är dock inte beredd att låta någon utmana den internationella ramen för kontroll och icke-spridning av kärnvapen. Vi anser att kärnvapenprogram utgör ett allvarligt hot mot såväl världsfred som den sköra miljöbalansen, vare sig man har fredliga syften med dessa eller tänker använda dem på något annat okontrollerbart sätt, som olyckligtvis inte utesluter möjligheten att bedriva handel med dem.
Jag skulle vilja börja med parametrarna och bakgrunden till problemet, så att vi alla har samma utgångspunkt. Genom att fortsätta sitt nuvarande kärnvapenprogram har Nordkorea brutit mot alla de internationella avtal som man har undertecknat, endera underförstått eller uttryckligen, och genom att säga att man har rätt att göra detta har man misslyckats med att efterleva sina förpliktelser enligt åtminstone fyra avtal: Fördraget om icke-spridning av kärnvapen, Internationella atomenergiorganets avtal om kontroll, Nordkoreas och Sydkoreas gemensamma förklaring om kärnvapennedrustning och det ramavtal som, vid överträdelse, undergräver den avtalade KEDO-ramen om oljeleveranser. Nordkorea har ignorerat internationella krav och specifika förslag om att tydligt och öppet överge sitt kärnvapenprogram och har förvärrat situationen genom reaktionen på avstannandet av oljetransport enligt KEDO-avtalet, som inte tillåter att man får olja och för ett kärnvapenprogram på samma gång, som ledde till att man körde ut IAEA:s inspektörer och reaktiverade sin kärnvapenanläggning.
Slutligen svarade man på organets krav om att inspektörerna skulle få tillstånd att återvända med att tillkännage att man drog sig ur fördraget om icke-spridning av kärnvapen, vilket är en mycket olycksalig och oroande utveckling. I synnerhet i ett läge då, enligt vad som har sagts, Förenta staterna var villiga att diskutera. Europeiska unionen har utfärdat en rad uttalanden där man uttrycker sin starka oro över den här utvecklingen. Man har uppmanat Nordkorea att omedelbart återkalla sitt beslut att dra sig ur fördraget om icke-spridning av kärnvapen och att ge inspektörerna från Internationella atomenergiorganet tillstånd att återvända, och man har också tillkännagivit att man åtar sig att arbeta för en fredlig lösning, huvudsakligen enligt överenskommelse med Förenta staterna, men också i samarbete med de länder i regionen som har drabbats hårdast. Vårt mål är att lösa problemet så snart som möjligt, vilket är anledningen till att rådet (allmänna frågor) i går diskuterade den aktuella utvecklingen i Nordkorea, internationella ansträngningar att göra situationen lättare och finna en lösning och vilka förutsättningarna skulle vara för att sända en högnivågrupp från unionen till Pyongyang.
Vid gårdagens sammanträde kom man principiellt överens om att ett uppdrag var en god idé, och nästan alla betonade vikten av att i högsta möjliga grad involvera Nordkorea i hela processen, inklusive Kim Jong Il personligen. Man avgjorde att man skall besluta om förutsättningarna, tidsplaneringen och sammansättningen av uppdraget inom snar framtid och att man under tiden skall stå i nära kontakt med huvudsakliga förgrundsgestalter och motparter. Jag tror att en grundläggande sak om vi vill arbeta inom den här ramen för en fredlig lösning är att ta hänsyn till Nordkoreas säkerhetsfrågor och att försöka inge dem tillförsikt på den här punkten genom att erbjuda de nödvändiga garantierna.
Det internationella samfundet måste fokusera på att normalisera förbindelserna mellan Nordkorea och länderna i regionen som helhet, och man måste öka ansträngningarna i detta sammanhang utan att glömma det faktum att dess invånare behöver stöd i sin dagliga kamp för överlevnad i bristen på energiresurser. En övertalningspolitik åtföljd av åtgärder som uppfyller Nordkoreas behov och intressen och att finna ett sätt att låta dem backa utan att förlora ansiktet är det mest effektiva sättet att nå en lösning. Nordkorea måste för sin del förstå att fördraget om icke-spridning av kärnvapen och Internationella atomenergiorganets avtal om kontroll tjänar varje lands och varje nations intressen i stort och att dessa måste respekteras av alla. Vi stöder organet och de resolutioner som man har utarbetat i den här frågan. Att producera kärnvapen är inte någon effektiv försvarspolitik. Att utveckla fredliga och öppna ömsesidigt förmånliga samordnade förbindelser med alla länder i världen är enligt min uppfattning en mycket effektivare politik, och detta är Europeiska unionens tillvägagångssätt, som har en bakgrund med goda förbindelser med Nordkorea.
Vi uppmanar från denna tribun återigen Nordkorea att ompröva sitt beslut och att efterleva alla sina skyldigheter i enlighet med sina internationella förpliktelser. Låt mig också säga att vi gläder oss åt det sätt på vilket det internationella samfundet har gått till väga i denna fråga, genom fortsatt orubblighet och samarbete i en satsning på att uppnå det gemensamma målet. Europeiska unionen tänker fortsätta att sända humanitärt bistånd till Nordkorea, och de organ inom unionen som ansvarar för detta fortsätter att diskutera idéer beträffande vilken roll unionen kan spela i framtiden vad gäller att stödja en fredlig lösning. Vi välkomnar och uppmuntrar alla åtgärder som bygger på att upprätthålla demokratiska principer i hela världen. Som erfarenheten har visat många länder och regioner i världen är detta vägen mot ekonomisk utveckling och fredliga internationella förbindelser.

Nielson
Herr talman! För endast tre år sedan hade vi alla hopp om att Koreahalvön kunde se fram emot en mycket bättre framtid. Nordkorea, traditionellt isolerat från så gott som alla andra länder och genomgående fientligt inställt mot Sydkorea, hade under några år varit i mycket allvarliga ekonomiska svårigheter, och till sist tvingades Pyongyang att vända sig till det internationella samfundet för att få hjälp med livsmedel och medicinska förnödenheter och i att hantera följderna av en rad katastrofala översvämningar. 
Det internationella samfundet gav respons och detta förde med sig att sinnesstämningen hos regimen i Pyongyang verkade mildras, att möjligheten till en viss förändring, om än långsam, ökade. Valet av Kim Dae Jung som president i Sydkorea i slutet av 1990-talet innebar att man på ett effektivt sätt tog itu med den ekonomiska krisen där, och det ledde också till strävan efter att genomföra solskenspolitiken, genom att försöka att uppnå normalisering i förbindelserna med Nordkorea.
Toppmötet i Pyongyang år 2000 mellan president Kim Dae Jung och Nordkoreas ordförande Kim Jong Il gav förhoppningar om vidare konstruktiv utveckling. Mot bakgrund av detta upprättade eller återställde majoriteten av de medlemsstater som inte redan hade gjort det diplomatiska förbindelser med Nordkorea och instämde i att öka biståndet, med ett löfte om mer, om Nordkorea fortsatte sitt försiktiga öppnande mot resten av världen.
Det besök i Pyongyang som EU:s högnivågrupp gjorde i maj 2001, vilket leddes av statsminister Göran Persson, sågs som ytterligare ett viktigt steg som förstärkte vår begynnande dialog beträffande, bland annat, mänskliga rättigheter och medförde ett löfte från Nordkorea om fortsatt moratorium för provsprängningar av robotar.
Sedan dess har framstegen dock inte varit så synbara. Politisk kontakt mellan Nordkorea och Sydkorea fortsatte, likaså återföreningar av familjer och återupptagande av affärskontakter, men det utlovade andra toppmötet ägde inte rum. Förhoppningar om försoning hålls fortfarande vid liv, men förra sommarens konflikt om patrullbåtar visar hur sköra dessa förhoppningar är.
I och med premiärminister Koizumis besök i Pyongyang i augusti tog också Japan ett betydande steg mot att öppna en dialog om att normalisera förbindelserna, nästan 60 år efter Japans avslutade ockupation av Korea. Men medgivandet av ordförande Kim Jong Il att japanska medborgare hade kidnappats under åren och att, sorgligt nog, några av de bortförda människorna hade dött i Nordkorea väckte, förståeligt nog, starka känslor i Japan.
Allt detta har orsakat berättigad oro, men det är försämringen i förbindelserna med Förenta staterna som har orsakat störst oro. Det ursprungliga beslutet av Bushs ministär att inte följa president Clintons politik i fråga om Nordkorea spädde på Pyongyangs misstankar om att Förenta staterna var obevekligt fientligt inställda. Motsättningen har naturligtvis blivit starkare genom upptäckten i november att Nordkorea har utfört ett hemligt program för anrikning av uran i strid mot den överenskommelse man ingick 1994 inom den avtalade ramen, då Organisationen för energiutveckling på Koreahalvön (KEDO) upprättades för att se till att tillförsel av kärnenergi till Nordkorea under internationell övervakning minskade risken för krig.
Jag är övertygad om att vi alla är bekymrade över de två senaste månadernas utveckling. Nordkorea är nu det enda landet som någonsin har dragit sig ur icke-spridningsavtalet. Man drev ut IAEA:s inspektörer och sade att man höll på att återuppta tillverkningen av plutonium vid Yongbyong. Om Nordkorea börjar framkalla en betydande mängd plutonium för militärt användande skulle situationen helt klart förvärras, snabbt och allvarligt. Det är alla våra partner införstådda med, inte minst, naturligtvis, Förenta staterna.
Detta är dock inte enbart en tvistefråga mellan Nordkorea och Förenta staterna. Det är en regional fråga som innebär stora risker för såväl Korea som Japan. Det är också en kris med globala följder i fråga om den oro beträffande icke-spridningen som den väcker. Om situationen försämras leder detta sannolikt till skadliga effekter på den globala ekonomin, inklusive Europeiska unionen.
Utvecklingskrisen kräver därför gemensamma ansträngningar av de viktigaste partnerna för att finna en diplomatisk lösning som tillfredsställer det internationella samfundets, inklusive Europeiska unionens, krav på att Nordkorea måste återgå till det tillämpliga icke-spridningsavtalet, och som också ger Nordkorea garanti för att de inte kommer att attackeras av Förenta staterna. Kort sagt, om det internationella samfundet återigen är villigt att bistå Nordkorea i att ta upp landets enorma interna problem i fråga om brist på energi, livsmedel och alla andra elementära behov, skulle detta också kunna bidra till att hjälpa landet ut ur krisen. Men det är också tydligt att Europeiska unionen inte är någon av huvuddeltagarna i den här regionens affärer. Vi är naturligtvis en betydelsefull deltagare. Vi har tillhandahållit nära 300 miljoner euro i olika typer av stöd till Nordkorea sedan mitten av 1990-talet. Vårt mest betydelsefulla politiska bidrag är vår delaktighet i KEDO, där vi är styrelsemedlem tillsammans med Förenta staterna, Sydkorea och Japan, och bidrar med 20 miljoner euro per år. Europeiska unionen har också varit genomgående delaktig som humanitär biståndsgivare - en roll som bekräftades på nytt alldeles nyligen genom livsmedelskatastrofhjälpen på 9,5 miljoner ecu till spädbarnsmödrar. Detta stöds och levereras av Världslivsmedelsprogrammet, liksom en stor del av vårt humanitära livsmedelsbistånd under åren, och redogörelserna för villkoren i denna verksamhet är så detaljerade att de skapar ett mycket snävt övervakningsförfarande.
Av bland annat detta skäl äger Europeiska unionen en viss trovärdighet gentemot Nordkorea. Följaktligen kan vi ställa frågan om Europeiska unionen kan finna en effektiv roll i fråga om att övertala Nordkorea att ta sitt förnuft till fånga och förändra sin nuvarande hotfulla hållning, och i fråga om att hjälpa till att verka för en diplomatisk lösning, framför allt på ett sätt som hjälper Förenta staterna och Nordkorea att återuppta dialog och förhandlingar. Detta var ett par av de frågor som diskuterades inom rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) på måndagen, då utrikesministrar beslutade att ge ordförandeskapet behörighet att organisera ett högnivågruppsbesök i Nordkorea. Tidsplaneringen, sammansättningen av delegationen och bestämmelserna skall man besluta om senare, och förberedelserna för ett sådant besök kan inledas nu. Ett klart villkor är emellertid att delegationen måste tas emot av ordförande Kim Jong Il. Vi skall naturligtvis inte i vår kontakt med Nordkorea glömma bort nödvändigheten av att detta land tar upp de överträdelser mot de mänskliga rättigheterna som också bidrar till problemet med en dialog.
Jag kan rapportera att våra sydkoreanska vänner har insisterat kraftigt på ett initiativ från EU, och andra partner har visat allmän uppmuntran. Tidsplaneringen för ett sådant besök kan emellertid enbart beslutas efter noggrann överläggning med de berörda parterna, och när vi är säkra på att vår delegation kommer att tas emot på den högsta nivån.
Vi måste uppriktigt sagt också förebygga en splittring mellan det internationella samfundets ansträngningar att bemöta de aktuella besluten från Nordkorea. Därför kan det finnas behov för ytterligare kontakt med våra närmaste allierade, och i detta fall i synnerhet Förenta staterna.
Kommissionen kommer regelbundet att informera parlamentet om situationens utveckling. Under tiden hoppas vi på parlamentets fortsatta och uppskattade stöd i våra ansträngningar för att skapa en sansad och konstruktiv attityd på alla sidor. Jag skulle vilja avsluta med att säga att världen inte är i akut behov av fler konflikter.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Jag har varit medförfattare till två resolutioner i tät följd, tillsammans med Jas Gawronski och Jacques Santer som är experter på detta mycket isolerade land. Nordkorea utgör en av de mest hotande humanitära kriser och militära krutdurkar på jorden. Nordkorea tillgriper nu, styrt av en egenkär och oavhängig diktator, Kim Jong Il, vars katastrofala stalinistiska ekonomiska politik har fått landet på knä, utpressning genom kärnkraft och farlig politisk balansgång med världssamhället, överträdande ramavtalet från 1994 och andra tidigare bindande internationella avtal.
Kim Jong Il har valt att dra sig ur fördraget om icke-spridning av kärnvapen och att driva ut IAEA:s inspektörer, och han hotar med att reaktivera sitt kärnvapenprogram genom att koppla på Yongbyongs kärnkraftverk, skenbart för att framställa energi, men ingen låter sig luras av detta eftersom det för honom verkligen är en källa för plutonium avsett för kärnvapen.
Hellre än att ge sitt folk mat har han valt att hålla en miljon män beväpnade, med en omoralisk mångfaldighet av livsmedel och resurser till militären, oaktat civilbefolkningens lidanden - denna befolkning av vilka många håller på att ruttna i politiska omskolningsläger eller dö av svält. Nordkorea är fortfarande en misslyckad förbrytarstat som dessutom är mycket farlig. Man skulle kunna åstadkomma förödelse på Sydkorea, som man rent tekniskt fortfarande är i krig med, och man har 10 000 artilleripjäser inriktade på Seoul.
Jag förstår inte varför Sydkoreas avgående president uttalar sig så smickrande om sin motpart i Pyongyang. Jag antar att solskenspolitiken kräver ett mycket finkänsligt tillvägagångssätt gentemot en sådan underlig man som just har avvisat Sydkoreas särskilda sändebud, Lim, som i går återvände tomhänt från sin resa till nord. Vår så kallade allierade, Pakistan, behöver också tänka på konsekvenserna av sitt agerande i fråga om misstankarna om att man förser Nordkorea med teknik för anrikning av uran i utbyte mot bistånd med att utrusta sina långdistansrobotar av typen Ghauri-2 med kärnstridsspetsar genom att använda nordkoreanska Nodongrobotar. Många tvivlar redan på äktheten hos Pakistans åtaganden i sitt krig mot terrorism, och försvinnandet av förteckningen över Pakistans förbindelser med Nordkorea är oroande. Det finns också misstankar om att båda länderna bistår Iran med det hemliga programmet för spridning av vapen.
Det internationella samfundet måste sluta leden mot denna förbrytarstat och förhindra att den blir en kärnvapenspridare om den inte redan är det, inte enbart på grund av det hot man utgör mot Sydkorea och de 37 000 amerikanska trupperna där, utan också på grund av Sydkoreas civilbefolkning på 40 miljoner. Man har också en meritlista, utan tvekan förvärrad av den självförvållade fattigdomen, i fråga om vapenexport, inklusive massförstörelsevapen, till alla villiga köpare oaktat den fara som det utgör för säkerheten i världen.
I detta avseende har Kina och Ryssland, för ovanlighetens skull, en gemensam dagordning med Väst i fråga om att hindra en kapprustning med kärnvapen i regionen som snabbt skulle spridas till den södra delen av halvön och till Japan, med mycket farliga följder för hela världen.
EU måste bedöma situationen omsorgsfullt, och koncentrera sig på att ge humanitärt bistånd. Man måste emellertid också ge en mycket tydlig och stark signal till Nordkorea - som, ganska förvånande, lyssnar noggrant till våra uttalanden - att man inte kommer att tolerera utpressning med hjälp av kärnkraft i händelse av FN-sanktioner. EU måste också starkt avråda från vidare provokativa provsprängningar av ballistiska robotar över Japan, vilket hände för ett par år sedan, eller förflyttning av de förseglade förbrukade kärnbränslestavarna, som för närvarande finns i vattentankar, vilket skulle bevisa att de är mycket seriösa i sin avsikt att inleda produktion av plutoniumvapen.
Nordkorea kan inte fortsätta att driva en politik där man ignorerar FN:s kollektiva vilja, och man måste omedelbart sätta stopp för spridningen av kärnvapen.

De Keyser (PSE).
Herr talman! När hela världen i dag har ögonen fästa på Irak och åhörarläktaren var fullsatt när vi talade om det nyss, är det sant att Nordkoreas attityd kanske är mer oroande och att landet verkligen utgör en fara.
Jag instämmer i stort sett med mina kolleger i PPE-DE i frågan. Nordkorea drar sig ur icke-spridningsavtalet om kärnvapen, vägrar att låta inspektörerna från Internationella atomenergiorganet göra kontroller och återupptar sitt kärnkraftsprogram. Och vad gör vi? Hotar vi dem med krig? Nej! Lyckligtvis inte, och jag är glad åt att vi är så förnuftiga.
Jag är helt i linje med förslaget till resolution. Jag skulle vilja betona tre punkter i den. Den första punkten gäller Pakistans roll i frågan. Pakistan är en av våra tänkta allierade, en allierad till USA, som bara genom att påstå sig bekämpa terrorismen också skulle kunna förse Nordkorea med anrikat uran, utan att vi oroar oss över det. För oss är detta fullständigt oacceptabelt och det måste påtalas.
Som en andra punkt vill jag välkomna beslutet från rådet och kommissionen att se också problemet med Nordkorea ur en humanitär synvinkel, utan att strypa det humanitära stödet, men också genom att försöka finna andra lösningar på det allvarliga problemet med energin i Nordkorea.
Den punkt som slutligen ligger oss varmast om hjärtat är sannolikt dialogen. Vi tycker att man snarast måste inleda en dialog mellan de sju stormakterna, dvs. Europeiska unionen, Förenta staterna, Japan, Ryssland, Kina, Nordkorea och Sydkorea, om frågor som gäller ekonomi, säkerhet och fred. Vi tror att det verkligen är denna väg med beslutsam dialog som kan leda till en lösning i frågan.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! För bara två veckor sedan tillkännagav Nordkorea att man dragit sig ur fördraget om icke-spridning av kärnvapen, i vilket man hade varit delaktig i 17 år. Detta beslut fattades i en atmosfär av internationell instabilitet, i synnerhet vad gäller massförstörelsevapen. Hotet av spridning av kärnvapen är allvarligt, och vi balanserar för tillfället på kanten av ett krig i Irak på grund av massförstörelsevapen i förbrytarstater.
Att Nordkorea har dragit sig ur fördraget är inte enbart ett hot mot regional stabilitet. Ett destabiliserande av den koreanska halvön skulle få mer långtgående följder. Även grannar i länder långt därifrån har ett intresse av att få Nordkorea att ändra sig. Förutom brist på respekt för internationell säkerhet visar Nordkoreas beslut också på total likgiltighet för befolkningens välmående, denna befolkning som redan har gjorts fattig. Det mänskliga lidandet i Nordkorea är ofantligt. Varje mänsklig rättighet kränks, inklusive den mest grundläggande av alla: rätten att leva.
Under de senaste åtta åren har mer än två miljoner människor dött av svält i Nordkorea. Fler kommer att gå samma öde till mötes om biståndsgivare känner sig tvingade att begränsa stödet som en direkt följd av att Nordkorea dragit sig ur fördraget om icke-spridning av kärnvapen. En samlad ansträngning av regionala partner och internationella organisationer är det bästa sättet att nå framsteg. Kina, Japan och Sydkorea borde tillsammans med Förenta nationerna, EU och Förenta staterna söka en lösning. Den senaste tidens återupptagande av samtal mellan Nord- och Sydkorea visar att en dialog är möjlig.
Vissa grupper här har arbetat på att lägga fram en gemensam resolution, där man uttrycker en reaktion på den nuvarande situationen i Nordkorea. Tillsammans delar vi åsikten att den nordkoreanska hållningen är ohållbar. Förutom fördömelse och naturligtvis kraven på förändring har vi betonat nödvändigheten av en dialog och upprepat vår ståndpunkt i fråga om mänskliga rättigheter. Nordkorea måste ändra sitt beslut av hänsyn till såväl regional och internationell stabilitet som till sitt eget folk. Vi ger med vår gemensamma resolution en tydlig signal från den stora majoriteten av parlamentet som fördömer den nuvarande situationen och tillståndet i Nordkorea, men samtidigt föreslår vi ett tillvägagångssätt som, med tillräckligt engagemang, skulle kunna avhjälpa problemet.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Förenta staternas president Bush stämplade Nordkorea som en del av ?ondskans axel? tillsammans med Irak och Iran. Dessa obetänksamma ord fick bevisligen Nordkorea att tro att de fanns på presidentens åtgärdslista. Spridningen av kärnvapen i östra Asien utgör en skrämmande utsikt. Detta är eventuellt en mycket allvarligare konflikt än den i Irak. Redan i oktober förra året förde Nordkoreas regering enligt vad som påstås ett hemligt program för anrikning av uran, i grov överträdelse mot KEDO-avtalet. I december drog sig Nordkorea ur fördraget om icke-spridning av kärnvapen, drev ut Internationella atomenergiorganets vapeninspektörer och tillkännagav att man skulle reaktivera en kärnkraftsreaktor och upparbetningsanläggning med framställning av kvalitetsdelar till vapen.
Jag anser emellertid att KEDO var dåligt utformat från början, eftersom man varken tog hänsyn till Nordkoreas akuta energibehov eller tillhandahöll teknik som kunde anpassas till landets infrastruktur. Utvecklingen i programmet för anrikning av uran ledde till att Europaparlamentet i oktober förra året frös EU:s bidrag på 20 miljoner euro till KEDO för 2003, och att Förenta staternas regering stoppade sina oljeleveranser till Nordkorea som står i KEDO-avtalet. Det är obegripligt att kommissionär Patten nu kunde komma till Europaparlamentet och, som han själv erkände, begära pengar från EU-medel till överföring av kärnkraft. Även om han försäkrar den här kammaren att finansieringen kommer att användas till KEDO:s icke-nukleära komponenter är överföringen av sådan teknik nu så uppenbart farlig att en total granskning av KEDO, och radering av all överföring av kärnkraftsteknik, är nödvändig.
Jag skulle vilja be kommissionen att ge respons på just den här punkten och att försäkra att pengarna kommer att gå till att tillhandahålla ren energi från Nordkoreas elkraftverk genom att rekonstruera dess gamla traditionella energikraftverk för att göra dem effektiva, och genom att bidra till den föreslagna gasledningen från Irkutsk, samt att utveckla de goda möjligheterna i Korea för vind- och solkraft och biomassa och geotermi.

Belder (EDD).
Herr talman! Hela världen hyllar ?Sonen av det 21:a århundradet?. ?Den store ledarens? uppföljare. Han behöver bara hota så kommer regeringschefer bugande för att be om eftergifter. Det är den bild som miljoner nordkoreaner får sig till livs av sin enväldige furste.
Hur skall man hitta ett klokt svar på det verkliga hotet från denna tyranniska solkung? De regionala ledarna verkar inte ha den makt, den vilja eller de möjligheter som krävs för att bli av med det nordkoreanska hotet. Å andra sidan kan man inte kräva av amerikanerna att de löser det här problemet ensamma. Säkerhetsrådet är i det här avseendet rätt organ att agera. Under kapitel 7 i stadgan skall rådet anta en resolution, i vilken mycket tydliga steg anges på vägen mot en nedtrappning av den här farliga konflikten.
Det första målet för EU-delegationen till Pyongyang måste därför vara att få igång samtalen med FN och inte i första hand med Förenta staterna.

Gawronski (PPE-DE).
Herr talman! Det gläder mig att kunna konstatera att när det gäller frågan om Nordkorea har såväl länderna i Europeiska unionen som Europaparlamentet haft lättare att komma fram till en gemensam ståndpunkt än det gällde Irak. Detta tror jag visar att den fara som kommer från Korea för den globala säkerheten upplevs som allvarligare, verkligare, och för övrigt har såväl kommissionär Patten som den höge representanten Solana understrukit detta i dag på eftermiddagen. I Korea är naturligtvis ett militärt ingripande för att förstöra kärnkraftsanläggningar uteslutet. I sin redogörelse för de fakta som vi som sysslar med dessa problem känner väl till, talade kommissionären om en eventuell amerikansk attack. Jag tror att detta är fullkomligt uteslutet: det skulle innebära risk för ett krig, kanske även ett kärnvapenkrig, på den koreanska halvön. Till skillnad från Irak är med andra ord den enda tänkbara vägen här den fredliga, och den kan utformas på två olika sätt: för det första en isolering av Nordkorea, för det andra diplomati, försök att skapa en dialog. Förenta staterna, som i krisens inledning var för en isolering, verkar nu luta mer åt en dialog. I denna fråga tror jag vi även är överens med de kolleger som var här för ett tag sedan och som nu har lämnat kammaren med plakat där det stod ?Nej till kriget?. Det de inte inser är att när de gör detta, gör de kriget mer sannolikt. Varje initiativ som stöder Saddams teser gör honom omedgörligare och mer motvillig att ge efter för våra krav, våra påtryckningar.
När det gäller förhandlingarna med Nordkorea måste vi undvika två misstag: för det första att falla i Pyongyangs fälla. Nordkorea kommer att försöka slå in en kil mellan Förenta staterna och Sydkorea, en operation som underlättas av det faktum att förbindelserna mellan nord och syd på länge inte har varit så goda som nu. Den avgående presidenten har till exempel förklarat att Kim Jung Il är en mycket intelligent person. Men att döma av vart han har lett sitt land och hur hans folk lever skulle man kunna tro motsatsen. För det andra får vi akta oss så att inte andra länder, andra potentiella diktatorer, som Kim Jong Il - och det finns gott om dem - tror att det räcker att kränka ickespridningsavtalet för att kompenseras från FN med hjälp och bidrag. I förhandlingarna med Nordkorea finns det därför två oavvisliga villkor. För det första kan vi inte tolerera förekomsten av militära kärnenergiprogram i de länderna. För det andra måste alla avtal innehålla mycket stränga och omfattande kontrollåtgärder för att för att undvika att man åter en gång blir lurad av Nordkorea. Därför skulle det vara mycket användbart med en konferens på initiativ av Europeiska unionen, som vi föreslår i vår gemensamma resolution.
(Applåder)

Santer (PPE-DE).
herr talman! I min egenskap av ordförande i ad hoc-delegationen för Nordkorea känner jag mig givetvis chockad över Nordkoreas attityd när de efter att ha skrivit under på solskenspolitiken, som inspirerats av president Kim Dae Jung och stötts av Europeiska unionen, frångått sina internationella åtaganden genom att dra sig ur icke-spridningsavtalet och utvisa inspektörerna från Internationella atomenergiorganet. Vi fördömer bestämt Nordkoreas beslut, liksom beslutet från Pakistans regering som tillhandahåller teknik för anrikning av uran. Vi erinrar däremot om att vår politik alltid har syftat till och huvudsakligen syftar till att främja fred, stabilitet och ekonomisk utveckling i regionen.
Om Nordkorea skall instämma i dessa målsättningar ber vi enträget parterna i fråga att inleda en konstruktiv dialog. För att villkoren för denna dialog skall vara uppfyllda tror jag det är grundläggande att Nordkorea förklarar sig villigt att fullständigt uppfylla sina skyldigheter enligt de internationella fördragen, och att landet återvänder till den väg som det själv stakade ut för två år sedan. Jag instämmer fullständigt i rådets och kommissionens förslag som syftar till att fortsätta det humanitära biståndet, och tillhandahålla det tekniska stöd som krävs för att utnyttja kolgruvorna så att landet kan få den energi som det så grymt saknar. Det är för övrigt ett viktigt incitament för att lägga ned kärnkraftsprogrammet.
Allt detta är tydliga tecken på att det internationella samfundet inte avser att isolera eller marginalisera Nordkorea. Tvärtom, det är Nordkorea som måste förstå vårt budskap.

Talmannen.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om FN:s kommission för de mänskliga rättigheternas 59:e möte (Genève, den 17 mars - 25 april 2003).

Yiannitsis
Herr talman, herr kommissionär, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Det gläder mig att få detta tillfälle att meddela er om hur kommissionen förbereder sig för mötet för Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter.
Ett av det grekiska ordförandeskapets mål är att gradvis stärka dialogen om de mänskliga rättigheterna mellan Europaparlamentet och rådet. De slutsatser som antogs av rådet den 10 december 2002 omfattar rekommendationer om närmare samarbete mellan oss, i en satsning på att Europas politik på området för de mänskliga rättigheterna skall bli mer öppen och insynsvänlig, och jag skulle vilja ange huvuddragen i de grundläggande principerna i den här politiken och forma unionens övergripande tillvägagångssätt i fråga om det vi alla är överens om är en oerhört viktig och känslig fråga. Den 25 juni 2001 bekräftade rådet sina åtaganden att främja den europeiska politiken på området för mänskliga rättigheter och området för demokratisering i tredje länder och tillkännagav en rad grundläggande principer som är utformade för att uppnå en mer trovärdig, sammanhängande och konsekvent politik för mänskliga rättigheter och demokrati. Vi är i behov av överensstämmelse mellan gemenskapsåtgärder och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken liksom utvecklingspolitiken genom nära samarbete och samordning mellan Europeiska unionens behöriga organ. Vi måste integrera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna på alla EU:s politikområden och i alla dess åtgärder. Vi är i behov av större öppenhet i vår politik på områdena för mänskliga rättigheter och demokrati genom en mer intensiv dialog med Europaparlamentet och det civila samhället, och vi är i behov av regelbunden identifiering och granskning av prioriterade åtgärder vid genomförandet av denna politik.
Europeiska unionen har en lång historia och har lyckats skapa ett område av rättssäkerhet och okränkbara friheter som vi med rätta är stolta över. Vårt mål vid den kommande regeringskonferensen är att införliva gemenskapens kodifierade regelverk om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som ingår i den europeiska stadgan, i fördragen. Vi hoppas att detta kommer att uppfylla våra medborgares förväntningar och höja skyddet av dem. Ju klarare och tydligare vår absoluta respekt för de mänskliga rättigheterna inom unionen är desto mer trovärdig och övertygande kommer vår utrikespolitik att bli i dessa frågor, och vi kommer att få möjlighet till att mer effektivt kräva att alla medlemmar i det internationella samfundet efterlever - om inte alla så i varje fall de grundläggande - principerna och värderingarna som ger människan och samhället värdighet. Som ni vet är de huvudsakliga åtgärderna i vår strategi att avskaffa dödsstraffet och tortyren, att bekämpa diskrimineringen av kvinnor och att skydda barn från utnyttjande. Respekt för dessa principer måste prägla alla aspekter i unionens utrikespolitik, även om det skulle innebära att behöva betala ett ekonomiskt eller politiskt pris. Denna strategi kommer att garantera oss trovärdighet.
Mina damer och herrar! Innan jag går in i detalj på förberedelserna för mötet i Genève skulle jag kort vilja meddela resultaten från förra årets möte för att ge er en uppfattning om de utmaningar som vi står inför i mars och april. Som ni vet var förra året en ansträngande tid, delvis beroende på sammansättningen av kommissionen, där somliga av ledamöterna har en dålig meritlista i fråga om mänskliga rättigheter. Det var också första gången som Förenta staterna var frånvarande från kommissionen för mänskliga rättigheter, och Mellanöstern dominerade diskussionerna och överskuggade alla andra initiativ. Europeiska förslag beträffande Iran, Tjetjenien och Zimbabwe fick avslag för första gången i kommissionens historia. Jag bör påpeka att sammansättningen av kommissionen, med undantag för Förenta staternas återkomst, är mer eller mindre densamma som förra året. Jag vill också påpeka att det sätt på vilket kommissionen för de mänskliga rättigheterna fungerar återspeglar de komplicerade och svåra maktkamper som vi måste arbeta med. Detta stod klart efter förra årets val inom kommissionen, då Europeiska unionens lugnande och stabiliserande roll visade värdet av ett nyktert men pragmatiskt europeiskt förhållningssätt som löser upp spänningen och förhindrar en smärtsam och farlig återvändsgränd. Vi får inte heller glömma att den här situationen kan kompliceras i den närmaste framtiden genom möjligheten till ensidigt ingripande i Irak, den allt sämre situationen i Mellanöstern och det möjliga återuppväckandet av terrorismen som förvärras av motstridande argument från alla de inblandade styrkorna när de försöker att vältra över ansvaret från den ena sidan till den andra.
Mina damer och herrar! Jag skulle med tanke på detta allmänna läge vilja säga ett par ord om hur rådet för närvarande förbereder sig för det här mötet. Rådsarbetsgruppen för mänskliga rättigheter (COHOM) organiserade för två veckor sedan sitt första tvådagarsmöte om förberedelser för kommissionens arbete. Delegater från de olika geografiska arbetsgrupperna bjöds in till detta möte för en presentation av detta års prioriteter. COHOM har med hjälp av tjänstemän i ledande ställning redan lyckats fastställa vilka länder som är villiga att enas om ett åtgärdspaket. Man har också fastställt vilka länder som är i behov av vidare diskussion, närmande och information och har uppmanat cheferna för gemenskapens representation i dessa länder att lägga fram rapporter. Jag vill understryka att man inte har fattat några slutgiltiga beslut - och följaktligen inte tagit några initiativ. Arbetsgruppen COHOM skall besluta om så många frågor som möjligt vid sitt möte den 5 februari, och alla påfallande ömtåliga frågor kommer att diskuteras i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och, där så är nödvändigt, tas upp i rådet. Den här debatten startade vid helt rätt tidpunkt, för vid COHOM:s möte den 5 februari kommer man att kunna ta era idéer och kommentarer i betraktande.
Jag kan emellertid meddela att man i arbetsgruppen redan preliminärt har kommit överens om att unionen skall rösta för punkt 9 på dagordningen om de fem länderna Sudan, Demokratiska republiken Kongo, Irak, Myanmar och de israeliska bosättningarna i de ockuperade områdena. Europeiska unionen föreslår samtidigt att delar av sydöstra Europa skall flyttas från punkt 9 till punkt 19 på dagordningen, så att de kan ta del av rådgivning och tekniskt kunnande inom sektorn för mänskliga rättigheter.
Mina damer och herrar! Jag har medvetet låtit bli att gå in på alla Europeiska unionens nuvarande åtgärder på det här området. Unionens traditionella rapport om situationen för mänskliga rättigheter i olika delar av världen kommer att täcka de länder som ger anledning till oro. Ett utkast är redan på gång och vi anstränger oss för att ge denna rapport vikt genom att täcka omkring 20-30 länder. Även här kommer Europaparlamentets åsikter om de länder som vi måste stödja att vara väsentliga. Vad gäller tematiska beslut kommer de slutgiltiga besluten också att fattas i februari. Det jag kan tala om för er är att man redan håller på att utarbeta förslag om dödsstraffet och barnens rättigheter. Till sist håller man också på att utarbeta stödförklaringar för frågor som har hög prioritet i Europeiska unionen, såsom rasism, sexuell diskriminering, främlingsfientlighet, kvinnors rättigheter och slaveri i modern form, och man stöder och uppmuntrar personliga och kollektiva initiativ av alla slag för att skydda de mänskliga rättigheterna. Detta är bara ett fåtal exempel, men jag tror att jag har gett er insyn i Europeiska unionens åtaganden och förväntningar inför mötet för Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter i Genève.
Innan jag avslutar skulle jag vilja framföra en kommentar om en särskild fråga som prioriteras av det grekiska ordförandeskapet, och det är vikten av ett organiserat förhållningssätt till vågorna av olagliga invandrare som väller in i Europa. Vi anser att detta också kommer att bidra till bekämpandet av allvarliga brott och överträdelser mot de mänskliga rättigheterna såsom slaveri, prostitution och sådant som ofta innebär total likgiltighet för mänskligt liv. Ordförandeskapet anser att vi måste göra någonting åt invandrares och flyktingars sociala rättigheter inom unionen, utöver frågor inom den tredje pelaren som har att göra med detta, för att skydda dessa människors mänskliga rättigheter.
Slutligen måste jag påpeka, i synnerhet då läget är som i dag, att unionen måste finna den rätta balansen mellan säkerhet och obehindrat utövande av människors rättigheter, mellan samarbete och press, mellan kontroll och skydd, mellan andras krav och vad som gäller för våra medlemmar. Det är en svår uppgift, men det är det enda sättet. När detta är sagt välkomnar rådet ikraftträdandet av stadgan om Internationella brottmålsdomstolen som, enligt vår uppfattning, kommer att bidra stort till att skydda mänskliga rättigheter och grundläggande friheter.

Nielson
Herr talman! Jag välkomnar tillfället att ge respons på parlamentets resolutioner om den kommande sessionen för Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter, och det tydliga tillkännagivandet av vilka länder och teman som parlamentet prioriterar inför denna session.
Eleanor Roosevelt valdes enhälligt till den första ordföranden för FN:s kommission för mänskliga rättigheter 1946, som fick i uppdrag att utarbeta den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Hon kan mycket väl ha vänt sig i sin grav med anledning av de aktuella händelserna i Genève. Valet av ett libanesiskt ordförandeskap för det FN-organ som har det huvudsakliga ansvaret för mänskliga rättigheter har med rätta väckt förundran. Resultatet kan helt enkelt bero på att valet av enskilda personer till kommissionen för mänskliga rättigheter baseras på nominering av regionala grupper: det var Afrikas tur att nominera, och de valde en person från Libyen. Den slutna omröstning som utlystes på begäran av Förenta staterna ledde till att sju av EU:s medlemsstater gemensamt lade ned sina röster i kommissionen för mänskliga rättigheter. Den starka oron hos många i det internationella samfundet, inklusive EU, har med rätta uttryckts i vad som är ett kraftigt slag mot trovärdigheten hos kommissionen för de mänskliga rättigheterna. Resultatet av det nya ordförandeskapet kommer otvivelaktigt att granskas noggrant. Tiden är inne för EU att fokusera på de initiativ som man skall ta vid den 59:e sessionen. De utmaningar som EU står inför utgör bestämt en tung uppgift.
Vid den 58:e sessionen förra året såg vi kommissionen för mänskliga rättigheter rösta ned EU:s initiativ i fråga om Zimbabwe, Tjetjenien och Iran. Dessa resultat ledde till en våg av självrannsakan hos EU angående hur man skulle kunna förbättra möjligheterna för sina landsresolutioner och tematiska resolutioner. Vid FN:s generalförsamling - en tredje kommitté i New York - genomfördes flera förnyelser av ordförandeskapet: tidigare förberedelse av förslag, mer kortfattade resolutioner och förbättrad arbetsfördelning mellan EU-partner. Dessa är viktiga åtgärder, eftersom de frigör för lobbyverksamhet - ett diplomatiskt grundläggande arbete kan, naturligtvis, göra hela skillnaden mellan misslyckande och framgång.
Det är sant att EU kommer att behöva all diplomatisk finess man kan uppbåda i Genève, när man konfronteras med en samling av medlemmar från Centrum för de mänskliga rättigheterna med dåliga resultat i fråga om mänskliga rättigheter, av vilka många motsätter sig den lagliga rätten att lägga fram landsresolutioner. EU har med rätta försvarat behovet av landsresolutioner vid sidan av tematiska resolutioner. I många fall utgör dessa resolutioner grunden för mandaten för särskilda företrädare och föredraganden som, med tillstånd från landet i fråga, vill belysa de svårigheter i fråga om de mänskliga rättigheterna som kräver uppmärksamhet. Detta konstruktiva system hyllas inte av den stora majoriteten av det internationella samfundet. Mer än 150 stater vägrar att utfärda en stående invitation till FN:s särskilda mekanismer.
Jag vill tillägga att det mot bakgrund av detta är intressant att notera att de afrikanska nationerna har gått med på att Afrikanska unionen skall organisera ett granskningsarbete som, trots att den är mer bristfällig och annorlunda än den här, ändå utgör ett steg mot en situation där någon sorts kollektiv mätning av verkställande på dessa områden verkligen utförs.
Att bestämma vilka länder som skall bli föremål för EU:s åtgärder inom kommissionen för mänskliga rättigheter är otvivelaktigt en svår process. EU har försökt att utveckla strategin under detta år, genom att rådets arbetsgrupp för mänskliga rättigheter har sonderat terrängen bland alla relevanta geografiska arbetsgrupper inom rådet i fråga om vilka länder som i högst grad bör uppmärksammas.
Man har beslutat att diskussionerna skall återupptas vid COHOM:s sammanträde den 5 februari 2003. Det bör understrykas att EU inte har tagit några slutgiltiga beslut, men man har nått en preliminär överenskommelse om initiativ i fråga om Demokratiska republiken Kongo, Sudan, de israeliska bosättningarna, Myanmar och Irak, och andra länder förblir under övervägande.
Europaparlamentets resolution om prioriteter för kommissionen för mänskliga rättigheter kommer att utgöra ett viktigt bidrag till denna debatt, liksom de icke-statliga organisationernas presentation av prioriteter vid kommande session för kontaktgruppen ?Mänskliga rättigheter?.
EU:s inställning till Iran och Kina vid kommissionen för mänskliga rättigheter kommer helt klart att väcka stort intresse. EU för dialoger om mänskliga rättigheter med båda dessa länder, med som huvudsakligt mål att uppnå konkreta framsteg i praktiken. Det är anledningen till att vi har utformat en uppsättning tydliga riktmärken för att kunna mäta resultat. Som EU:s riktlinjer för dialoger om mänskliga rättigheter klargör, och som vi har gjort helt klart för den iranska regeringen, hindrar sådana dialoger inte på något sätt att resolutioner läggs fram i internationella sammanhang för mänskliga rättigheter. Det beslutet måste fattas på grundval av vår bedömning av situationen för mänskliga rättigheter i praktiken.
Samtidigt kan EU:s beslut om en resolution dock inte skiljas ifrån en bedömning av möjligheterna till framsteg inom ramen för dialogen. Inför den första dialogrundan med Iran är bedömningen försiktigt positiv. Under det att den särskilda rapportören för Iran, Maurice Copithorne, behörighet försvinner med förkastandet av EU:s resolution vid den 58:e kommissionen för mänskliga rättigheter, utfärdade Iran förra året en stående invitation till FN:s särskilda rapportörer, och man har tillkännagivit att man kommer att godta fyra besök av FN:s särskilda rapportörer under det här året. Det är värt att notera att Copithorne inte tilläts sätta sin fot i landet för att fullgöra sin behörighet, vilket visar att resolutioner, inför ett tredje lands omedgörlighet, inte alltid säkrar de framsteg som de syftat till.
Efter ett års frånvaro återvänder Förenta staterna som medlem till kommissionen för mänskliga rättigheter. Det är viktigt för EU och Förenta staterna att fortsätta sträva efter sina gemensamma intressen i att främja mänskliga rättigheter i det ofta fientliga klimatet inom kommissionen för mänskliga rättigheter. Det är sant att det finns flera frågor där Förenta staterna och EU inte är överens, inberäknat sådana grundläggande förslag som det fakultativa protokollet till konventionen mot tortyr och Internationella brottmålsdomstolen. Dessa oenigheter bör varken skylas på ett konstlat sätt eller tillåtas hindra meningsfullt samarbete.
Det är anledningen till att EU och Förenta staterna har inlett regelbundna informativa samråd om mänskliga rättigheter, vilket kompletterar den befintliga trojkan för mänskliga rättigheter och inkluderar granskning av det språk som används i våra respektive resolutioner och tanken bakom våra strategier. Nästa samråd har planerats till den 6 februari 2003.
Slutligen välkomnar jag Europaparlamentets avsikt att sända en delegation till den 59:e kommissionen för mänskliga rättigheter efter förra årets framgångsrika besök, som gav tillfälle till produktivt utbyte mellan EU:s delegationschefer och kommissionens delegation i Genève.

Talmannen.
Ärade ledamöter! Jag måste meddela att vi har tidsbrist och vi måste följaktligen vara noga med hur vi utnyttjar den tid vi har på oss. Jag vill helst undvika att behöva ingripa och ber er därför att vara disciplinerade.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! För att spara tid skulle ni kanske bara vilja ge ordet till personer som är närvarande i kammaren under inledningen och som också är beredda att lyssna till svaret. Då skulle ni kanske ha mindre problem med talartiden och då skulle också kammaren vara bättre befolkad. Jag skäms nämligen å mina kollegers vägnar för att de inte är här för att lyssna till rådets ordförande och till kommissionären.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Frågan om de mänskliga rättigheterna är ju något som i stor utsträckning enar de politiska familjerna här i Europaparlamentet. Därför hade vi inte heller några stora problem med att enas om en gemensam resolution som förberedelse till det 59:e sammanträdet med FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. När vi förbereder detta 59:e sammanträde är vi naturligtvis medvetna om svårigheterna med att inom FN:s ram komma fram till substantiella resultat. Det har ju delvis redan illustrerats av rådet och kommissionen.
Men man bör inte försvåra situationen för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna genom att redan i år anförtro ordförandeskapet åt Libyen. Jag finner det särskilt pinsamt att det också möjliggjorts genom att Europeiska unionen lagt ned sin röst. Jag vet att det var en överenskommelse med de afrikanska staterna, men för att undvika en sådan nominering bör man kanske ägna sig lite intensivare åt den kontinenten med tanke på de mänskliga rättigheterna, och inte först när det handlar om schackrande om tjänster och ståndpunkter i FN:s korridorer. Jag har ju hört vad rådets företrädare sade. Han citerade de vackra förklaringarna från juni 2001. Denna vecka upplevde vi i allmänna rådet hur det snarare slutade i sin motsats i fråga om t.ex. Zimbabwe. Man kunde nämligen inte enas. Människorättsaspekter spelade där uppenbarligen mindre roll än ekonomiska frågor. 
För övrigt anser jag att det är viktigt att efter sammanträdets slut också en öppen utfrågning från rådets och kommissionens sida äger rum här i Europaparlamentet - och det skall ske snarast efter sammanträdet. Det är relativt liten mening med om jag får en återblick på det senaste sammanträdet nu; jag hade gärna velat höra det efter sammanträdets slut. Europaparlamentet och allmänheten har rätt att få veta hur och varför de båda aktörerna rådet och kommissionen här agerade i FN:s kommission. 
Men det gläder mig också om det kommer till stånd en dialog om de mänskliga rättigheterna med ett land, och kommissionären nämnde i detta sammanhang även Iran. Jag är föredragande för detta land, och därför välkomnar jag det. Allvaret i en sådan dialog borde emellertid då också stödjas av Iran genom att landet samarbetar med Förenta nationerna. Jag har just hört en del positivt av kommissionären. Jag hoppas att vi kan genomföra det på så vis. Vi har lämnat in ett ändringsförslag, enligt vilket vi gärna formellt skulle ha utnämnt en efterträdare till Copithorne, och jag hoppas att Iran då också är berett att samarbeta med honom.
Vi har i denna resolution redan nämnt några länder för att illustrera obestridliga brister när det gäller de mänskliga rättigheterna. Men inom PPE-DE anser vi att denna resolution inte är ägnad att illustrera hela dimensionen av samtliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, exempelvis genom att illustrera en mängd enstaka fall med enstaka siffror. Vi kommer därför att avvisa ifrågavarande ändringsförslag, inte av innehållsmässiga utan av systematiska orsaker.

Cashman (PSE).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja uttrycka min uppskattning av den förra talarens uttalanden om en rapport från rådet och kommissionen till följd av utfrågningen i FN. Jag anser att det skulle vara mycket välkommet, och det säger jag som en delegat som har deltagit vid de tre föregående sessionerna. 
Vi erkänner betydelsen av FN:s kommission som ett forum för verklig förändring, men vi anser att rådet, parlamentet och kommissionen måste agera tillsammans om vi skall kunna uppnå våra verkliga målsättningar. Man beklagade naturligtvis bristen på sammanhållning mellan EU:s medlemsstater och den så kallade västerländska gruppen förra året, och vi har större förhoppningar inför det här året.
Vi måste erkänna den grundläggande betydelsen av Romstadgan om Internationella brottmålsdomstolen, och vi uppmanar EU:s ordförandeskap att ta upp denna viktiga fråga. Man bör också ta itu med den viktiga frågan om avskaffandet av dödsstraffet och, återigen, uppmanar vi EU att stödja en resolution som inbjuder alla stater att presentera ett moratorium för avrättningar som har som mål att helt avskaffa dödsstraffet, och vi upprepar vår uppmaning till Förenta staterna, Kina, Saudiarabien, Kongo, Iran och andra stater att omedelbart stoppa alla avrättningar.
Men låt mig övergå till dem vilkas rättigheter ibland glöms bort, nämligen kvinnorna, barnen, minoriteterna, de homosexuella och könsöverskridarna som utsätts för omänsklig och förnedrande behandling enbart på grund av vilka de är. Fallet med de 52 homosexuella i Kairo i Egypten är fortfarande olöst efter mer än 18 månader, och ännu fler människor har arresterats för påstådd homosexualitet. Klagomålen från de tre brittiska männen, Nesbitt, Nawaz och Pankhurst, som har framfört allvarliga beskyllningar om övergrepp, har ännu inte utretts.
Jag instämmer med rådet i att vi måste vara konsekventa i vår tillämpning och i vår strategi, och vi måste vara beslutsamma när det gäller att sätta stopp för brott mot de mänskliga rättigheterna var de än begås. I de fall där det finns associeringsavtal och klausuler om mänskliga rättigheter skall vi inte tveka att kritisera de länder som inte upprätthåller mänskliga rättigheter och, där så är nödvändigt, upphäva sådana avtal.

Van den Bos (ELDR).
Herr talman! Har de som kränker de mänskliga rättigheterna mycket att frukta, och offren mycket att förvänta sig av FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna? Det verkar inte så. Det viktigaste forumet i världen brister fortfarande alldeles för mycket: det är inte allvaret i kränkningarna som är den avgörande faktorn utan förmågan att mobilisera politiskt stöd. Vissa länder lyckas alltid undgå att dömas och därigenom uppstår en snedvriden bild av människorättssituationen i världen, och kommissionens legitimitet angrips. Ordförandeskapet, genom en notorisk kränkare av de mänskliga rättigheterna som Libyen, är tyvärr ett exempel på det. Det är hög tid för reformer som förhindrar denna typ av oönskad utveckling.
Europeiska unionen kan spela en större roll i FN:s kommission om den är väl förberedd och det i god tid, uttalar sig enhälligt, visar uthärdningsförmåga och mod, kort sagt beter sig annorlunda än förra året. Att Europa avstod från att rösta om det libyska ordförandeskapet, hur taktiskt avsett det än var, är ett svaghetstecken och skapar oklarhet angående den europeiska ståndpunkten. För att skapa maximal tyngd måste så mycket som möjligt avstämmas mot Förenta staterna. Jag förstår att det också sker. För min grupp är det av stor betydelse att Europeiska unionen främst anstränger sig med avseende på resolutionerna om slaveri, straffrihet, tortyr, de omänskliga shariatolkningarna, diskriminering av kvinnor, religionsfrihet, de lokala befolkningsgruppernas situation och absolut även skyddet av människorättsaktivister. Vi fäster stor vikt vid resolutionerna om de 17 länderna, i vilka Irak, Iran, Myanmar, Sudan, Saudiarabien, Kina, Ryssland och Colombia särskilt nämns. Ett urval är oundvikligt men det betyder absolut inte att alla länder som inte nämnts går fria. Jag ber om särskild uppmärksamhet för förnyelse av mandatet för den särskilda rapportören för Iran, förstärkning av den höge kommissariens ställning i Colombia och särskilda rapportörers tillträde till Tjetjenien.
Europeiska unionen måste integrera resultaten från Genève i sin politik och ta med dem i den politiska dialogen med de berörda länderna. I egenskap av föredragande om mänskliga rättigheter i parlamentet i år säger jag: låt Europeiska unionen göra allt för att återupprätta inflytandet från FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Vi klarar oss inte utan den, det finns inget alternativ. Ett möte kan dock bara bli framgångsrikt om det fruktas av de som kränker och bejublas av offren.

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Jag älskar kritik och det smärtar mig att nu ha drabbats av pessimism när det gäller framtiden för denna värld. Bortom våra välljudande principdeklarationer drabbar kränkningarna av de mänskliga rättigheterna många, många länder: Tjetjenien, Kina, de afrikanska länderna i krig, Israel, Förenta staterna med dödsstraffet, etc. Ansvaret åligger inte bara den som kränker dessa rättigheter, utan även den som ser på och inte ingriper för en effektiv tillämpning av internationell rätt. I det avseendet bedrivs UNHCR:s arbete ofta utan att regeringarna intresserar sig, och våra rekommendationer förblir bara döda bokstäver. Jag känner, liksom många av er, indignation över hur de grundläggande mänskliga rättigheterna - rätten till liv, frihet, tanke och fri rörlighet - undertrycks även i länder som säger sig vara demokratiska. Och i dag kränks och dödas människor i namn av kriget mot terrorismen, som man visserligen måste bekämpa, och jag tänker på massakern i Mazar-e Sharif.
Jag skulle vilja att vi i mars fattade ett beslut som kunde förmå till exempel Israel att åtminstone respektera Genèvekonventionen, eftersom man undertecknat den, även om man inte respekterar FN:s resolutioner om att avsluta den militära ockupationen. Kollektiva bestraffningar, förstörelse av hus, skolor, sjukhus, fabriker, affärer, olivträd som rycks up med rötterna, godtyckliga arresteringar, tortyr, olagliga avrättningar, vandalism och stölder från de israeliska soldaterna sida, som jag själv fick bevittna i Ramallah, är den tragiska dagliga verkligheten i Palestina, liksom attackerna mot civilpersoner i Israel. 350 palestinska barn har dödats under de senaste två åren och 80 israeliska barn, oskyldiga offer som betalar för vår passivitet. Vi har en möjlighet att handla, men vi använder ofta olika vikter och två måttstockar: det är allianserna och inte våra värderingar som räknas. Europa bygger på demokrati och rättsstatens principer. Om vi inte är konsekventa, framför allt på det europeiska området och använder alla våra resurser, bland annat upphävandet av associeringsavtalen med länder som uppenbarligen kränker de mänskliga rättigheterna, vilken blir då vår trovärdighet som främjare av dessa rättigheter i FN? Det är nödvändigt med adekvata ekonomiska och mänskliga resurser till UNHCR, resurser som medger en större effektivitet. I konferensen i mars måste vi fatta konkreta beslut, till exempel att skicka en fredsstyrka till det palestinska territoriet till skydd för civilbefolkningen. Vi kan inte tillåta att Israel blockerar och till och med beskjuter humanitära delegationer.
Den resolution som vi skall rösta om innehåller prioriteringar och löften - till exempel en fungerande internationell domstol, övervakning av rättigheter i Iran och samarbete mellan institutionerna med stöd från civilsamhällets icke-statliga organisation - effektiva och viktiga när det gäller att förstärka utbildningen om och respekten för mänskliga rättigheter och demokrati.

Wuori (Verts/ALE).
Herr talman! Genève innebär sanningens minut för oss. Där vägs återigen vår förmåga eller oförmåga att tillsammans försvara demokrati, rättsstat och mänskliga rättigheter i en värld där situationen för de mänskliga rättigheterna märkbart försämrats och där den allmänna politiska stämningen håller på att brutaliseras på ett oroväckande sätt. 
Den tillspetsade krisen i Irak fick medlemsstaterna att tillämpa förfarandet som beskrivs i artikel 19 i Fördraget om Europeiska unionen i FN:s säkerhetsråd. På lång sikt är det ännu viktigare att i enlighet med artiklarna 19 och 20 aktivt intensifiera samarbetet när det gäller mänskliga rättigheter såväl inom FN som i andra internationella forum. Vi kan inte göra detta om vi förlorar vår möjlighet att framträda unisont. Vi har ingen trovärdig front och vi, det gamla Europa, blir utan den moraliska auktoritet som behövs. Då kan vi inte heller förvänta oss att våra egna medborgare och icke-statliga organisationer skall ta oss på allvar.

Borghezio (NI).
Herr talman! Låt mig rikta rådets och kommissionens uppmärksamhet på vissa frågor, vissa ärenden som har gett kraftfullt eko även i den internationella pressen och som i stället ofta verkar en aning försummade i vår politiska verksamhet. Den första gäller ett afrikanskt land som plågas av dagliga våldsamma kränkningar av de mest grundläggande mänskliga rättigheterna, dvs. Zimbabwe, där en regeringschef och en regim som är våldsamt och vildsint rasistisk gentemot kolonisatörer, mot jordbrukare av europeiskt ursprung, har gett upphov till en hel serie uppträdanden som, i kombination med det som drabbar de demokratiska rättigheterna för den lokala afrikanska oppositionen till denna regim, verkligen placerar detta land utanför demokratiernas krets i alla avseenden. 
Jag är verkligen förvånad över den tilltrasslade diskussion bland våra europeiska myndigheter som gäller om man skall tillåta att ledarna från denna blodiga regim som så våldsamt trampar de mänskliga rättigheterna under fötterna tillåts delta i de franko-afrikanska samtalen i Paris i februari, eller i samtalen mellan Europa och Afrika i Lissabon som planeras till april. Rådet och kommissionen borde ingripa mycket beslutsamt, och jag hävdar att ett utskott som har till uppgift att försvara de mänskliga rättigheterna inte får bortse ifrån en serie incidenter som våldsamt ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Mann, Thomas (PPE-DE).
Herr talman! För tre dagar sedan avrättades tibetanen Lobsang Dhondup, trots alla appeller från världsopinionen, människorättsorganisationerna och protesterna från EU:s medlemsstaters ambassadörer. Inte heller vår debatt i parlamentet och vår enhälligt antagna resolution av den 19 december 2002 tjänade något till. Den 26 januari 2003 bekräftade folkdomstolen i Chengdu dödsdomen för Lobsang Dhondup och den buddistiska laman Tenzin Delek. Anklagelse: Deltagande i ett sprängattentat respektive sabotage mot landets enhet.
Den långa tiden i isoleringscell utan kontakt med anhöriga eller advokat är en klar kränkning av FN:s miniminormer om behandling av fångar. Ingen rättvis, demokratisk process ägde rum. En offentlig utfrågning inför domstolen, vilket också krävts av Europaparlamentet, förvägrades med den genomskinliga motiveringen att det skulle handla om statshemligheter. I stället för att tillåta ett fritt val av advokater, tillsattes offentliga försvarare av domstolen.
Avrättningen av Lobsang Dhondup ledde till omedelbara protester från EU:s medlemsstater. Den kommer också att tas upp i de tysk-kinesiska samtalen om mänskliga rättigheter. Förenade kungariket har bekräftat kravet att dödsstraffet slutgiltigt måste avskaffas i Kina, och i dialogen mellan EU och Kina om de mänskliga rättigheterna måste äntligen detta graverande fall tas upp. Det är en katastrof! Här försöker Kina att bli trovärdigt på världsscenen. Samtidigt ignoreras de mest elementära förutsättningar, nämligen att de mänskliga rättigheterna skall tillvaratas. I Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraters namn och som ordförande i Europaparlamentets Tibetgrupp uppmanar jag rådet, kommissionen och medlemsstaterna att genast ingripa och förhindra att den hotande dödsdomen mot Tenzin Deleg verkställs!
Denna lama har i årtionden arbetat religiöst, kulturellt och socialt - uppenbarligen med så stor framgång att han utgör en fara för alla hardliners. Efter denna omstörtande händelse råder det inget tvivel om att Kinas kränkning av de grundläggande rättigheterna bör tas upp på dagordningen vid mötet med Human Rights Convention i Genève, och här måste Europeiska unionen ta ansvaret!
(Applåder)

Fava (PSE).
Herr talman! Jag uppskattade kravet på en seriös och pragmatisk ståndpunkt i inlägget från rådets företrädare. Det är i första hand nödvändigheten av pragmatism som gör att jag till exempel insisterar på att man ratificerar samtliga internationella konventioner, de internationella operativa instrument som står till medlemsstaternas och medborgarnas förfogande för att skydda deras mänskliga rättigheter. Jag vill gärna nämna framför allt två, som ofta betraktas som marginella: konventionen om skydd för alla migrerande arbetar och deras familjer och konventionen om eliminerandet av rasdiskriminering.
Jag tycker dessutom det verkar konstruktivt att insistera på ett moratorium för dödsstraffet. Vi inser nämligen att bortom all fatalism, alla tankar på ett oundvikligt öde, kan det kanske vara möjligt att övertyga vissa guvernörer i Förenta staterna om det meningslösa i denna barbariska sed: genom att omvandla 167 dödsstraff visade guvernören i Illinois för oss att detta är en kamp som vi också kan vinna.
Vi begär framför allt att Europeiska unionen skall kämpa tills det inte finns några undantag kvar när det gäller att skydda de mänskliga rätigheterna. Ett undantag skulle kunna vara kampen mot terrorismen, men den måste i stället baseras på en noggrann respekt för internationella mänskliga rättigheter. Ett annat undantag skulle kunna utgöras av det faktum att vissa länder, framför allt Förenta staterna, fortsätter att betrakta Romfördraget om inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen som en marginell företeelse. Kraften och effektiviteten i detta fördrag riskerar att urvattnas allt mer på grund av Förenta staternas uppträdande och valet av bilaterala konventioner i vissa länder.
Slutligen, herr talman, skulle jag vilja att vi tar med oss till Genève en övertygelse som jag hoppas att vi alla delar, och det är att det första och bästa försvaret för de mänskliga rättigheterna är att undvika förödelsen, skammen och våldet i ett krig.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Man kan inte annat än instämma i de allmänna principer som har utvecklats av tjänstgörande ordföranden och kommissionären, men vad som är av betydelse är på vilket sätt vi tillämpar dem, och i detta sammanhang har jag tre kommentarer. 
För det första bör vi inte vara milt sinnade psykoterapeuter i ett land och hänsynslösa allmänna åklagare i ett annat. De kriterier som gäller för Turkiet skall också gälla för Iran, och de kriterier som gäller för Iran skall också gälla för Turkiet. Och medan vi talar om Turkiet är det på tiden att Leyla Zana, kvinnan som tilldelats Sacharovpriset, får se dagsljuset. Och det skulle vara en prestation av stor betydelse om detta skulle ske under det grekiska ordförandeskapet.
För det andra, Förenta staterna. I tillägg till det kommissionären sade finns frågan om dödsstraffet i Förenta staterna, och vi måste angripa denna fråga på samma sätt som vi har angripit den i andra länder. Och medan vi talar om ämnet kampen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna anser jag att det kanske är på tiden att vi tilldelade ett Sacharovpris till en amerikan 2003, Illinois' avgående guvernör, som har benådat 150 personer som dömts till döden.
För det tredje måste vi titta på nya kränkningar av rättigheter genom åtgärder mot terrorism.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi vet hur viktig och oersättlig denna 59:e session i kommissionen för de mänskliga rättigheterna är. Vi får inte låta den försvagas i sitt arbete, sina funktioner och sitt ordförandeskap. För vem annars än kommissionen för de mänskliga rättigheterna, kvinnorna, barnen eller minoriteterna skulle kunna kräva rapporter om länder som fängslar människor för brott de inte har begått? Jag tänker exempelvis på Bandajevski som försvagas i fängelset i Vitryssland; jag tänker på Lemine Chbih Ould Cheikh Melaïnine som ruttnar i Mauretaniens fängelse. Vi måste ge allt vårt stöd till att denna kommission fungerar bra så att den kan utöva sin roll fullt ut. Vi behöver därför se till att ge konsekvent talartid till föredragandena från kommissionen, liksom till de humanitära icke-statliga organisationerna som på fältet ofta verkligen bevittnar vad som sker och företräder dem som inte har någon röst.
Debatten är också ett tillfälle att erinra om urbefolkningens rätt, för om de grundläggande rättigheterna kränks våldsamt i alltför många stater, vad skall man då inte säga om urbefolkningarnas rätt, vars definition och juridiska garantier man i princip ignorerar! Vi måste med kraft stödja FN:s initiativ att inrätta ett permanent forum för dessa frågor för att medvetandegöra eller främja frågan om urbefolkningarna. Vi måste också vara mycket vaksamma så att arbetsgruppen bibehålls, som är ensam i sitt slag om att behandla urbefolkningarnas frågor. Och, kära kolleger, Europaparlamentet skulle i sin tur berömma sig av att inrätta delegationen Europaparlamentet/urbefolkningarna som man beslutade om vid omröstningen om en resolution 1992.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Även om många medlemsstaters regeringar starkt har kritiserat brott mot mänskliga rättigheter, har de tyvärr ett annorlunda förhållningssätt gentemot större länder som Kina och Pakistan, där enorma handelsintressen och geopolitiska intressen står på spel. Vår inkonsekvens är en form av politisk prostitution, och den undergräver vår moraliska auktoritet på det här området.
Jag välkomnar denna gemensamma resolution och EU:s ordförandeskap skall, enligt punkt 16, stödja ytterligare resolutioner om ett antal länder. Jag skulle vilja hänvisa till tre i synnerhet. När det gäller Kina är kampanjen Strike Hard fortsatt mycket oroande, då den har ökat antalet avrättningar i Kina dramatiskt, och dessa ofta utförs med tillit till bristfälliga bevis i snabba rättegångar. Allvarliga restriktioner för yttrandefrihet och informationsfrihet kvarstår. Förkämpar för demokrati och politiska aktivister hålls ofta fängslade utan åtal eller åtalas, i vissa fall, för statsfientlig verksamhet. Det är mycket viktigt att ordförandeskapet gör mänskliga rättigheter till en central del av dialogen med Kina.
Jag fördömer det sätt på vilket de mänskliga rättigheterna kränks i Mellanöstern på grund av terroristverksamhet, i synnerhet självmordsbombningar som utförs av palestinska extremister. Men jag fördömer också det tillstånd som av terrorism tillfogades de vanliga människorna i Palestina av Israel.
När det gäller Iran hade europeiska ledare uttalat förhoppningar om att man skulle kunna stärka reformistiska grunder och förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna genom att föra politiska dialoger med landet. Stening verkar sorgligt nog bara ha stoppats temporärt, som positiv framtoning. Ett flertal tidningar läggs ned varje dag och antalet avrättningar har olyckligtvis ökat markant.
Skyddet och främjandet av de mänskliga rättigheterna är en av EU:s grundläggande principer. Det är absolut nödvändigt att EU visar fasthet i sin ståndpunkt i fråga om mänskliga rättigheter på det globala området och i synnerhet i Genève, annars kommer ingen att ta oss på allvar.

Yiannitsis
Herr talman! Jag skulle vilja tacka talarna för deras kommentarer och iakttagelser. Jag tror att detta kommer att bli mycket användbart för rådet, liksom de hänvisningar kommer att bli som gjorts till ett antal länder och regioner såsom Kina, Mellanöstern och Zimbabwe, som inte enbart speglar rådets ståndpunkt utan också de åtgärder som vidtas av rådet och kommissionen i en lång rad av frågor. Vi sparar inte på några krafter när det gäller att övertyga alla vi kan om behovet av att uppfylla de mänskliga rättigheterna. Vad som naturligtvis är viktigt i den slutliga analysen är att de påtryckningar vi gör ger resultat och inte enbart förblir politiska påtryckningar. Jag instämmer naturligtvis också med många av de övriga kommentarerna som framförts, men tiden räcker inte till för att gå in på dessa, som att rikta vår uppmärksamhet mot problemen i Afrika. 
Innan vi diskuterar vår ståndpunkt i olika internationella forum skulle jag vilja ta tillfället i akt att kommentera van den Bos' hänvisning till Europeiska unionens röstnedläggning vid förra årets omröstning. Jag tror personligen inte att beslutet att lägga ned rösterna var ett uttryck för likgiltighet. En sådan handling skulle inte ha Europeiska unionens karaktär. Det var ett väl övervägt beslut som, hoppades man, skulle hjälpa kommissionen för mänskliga rättigheter att fungera stabilt under de politiska omständigheter som uppstod förra året.
Jag skulle också vilja påpeka att vi naturligtvis har intresse av att avskaffa dödsstraffet, det är en av Europas högsta prioriteringar. Detta tydliggörs genom ett flertal pågående diskussioner, däribland med Förenta staterna, där ett antal avtal, i synnerhet som en del av kampen mot terrorism, inte kan fullföljas om det inte finns någon garanti för att dödsstraffet inte kommer att tillämpas på människor som utlämnats till Förenta staterna. Vi intresserar oss starkt för frågan om dödsstraff överallt.

Nielson
Herr talman! Jag har noterat att frågan om dödsstraff har tagits upp av nästan varje talare. Jag håller med om att detta behöver drivas på och att det är en fråga som faktiskt är likadan i alla system, i alla länder. Den här frågan förtjänar därför stor uppmärksamhet och mer energi.
Som svar på Favas påpekande - att vi genom att försvara mänskliga rättigheter kan undvika eller förebygga terrorism - skulle jag också vilja säga att jag önskar att det var sant. Det skulle vara oerhört bra om så verkligen var fallet. Världen är ondare än så. Det finns extremism och det är inte möjligt att undvika problemet helt genom att ha ordning på vår egen situation, eller ens genom att den globala anständigheten gör stora framsteg. Detta omfattar ett antal grundläggande problem, men när detta är sagt ställer jag mig bakom den strategi som uttrycks i den här utformningen. Vi måste sannerligen vara mycket försiktiga så att vi inte skadar dessa ideal genom att bekämpa terrorism. Det är mycket viktigt att hålla den balansen.
Vad gäller omröstningen inom kommissionen för mänskliga rättigheter, och som respons på Gahlers påpekanden, är det inte korrekt att påstå att de sju EU-medlemmarna i kommissionen för mänskliga rättigheter bidrog till valet av det libanesiska ordförandeskapet. Jag skulle för att undvika missförstånd vilja påpeka att detta inte är vad som visar sig i siffrorna från detta val.

Talmannen.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag

Talmannen.
Allra först vill jag å parlamentets vägnar beklaga att debatterna har dragit ut på tiden. Vi kommer att beakta de synpunkter som har inkommit och skall givetvis försöka undvika att liknande situationer uppstår i framtiden.
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om rådets och kommissionens uttalanden om illegalt utnyttjande av Demokratiska republiken Kongos tillgångar.

Yiannitsis
rådet. (EL) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Innan jag kommenterar frågan om utnyttjandet av Demokratiska republiken Kongos tillgångar skulle jag vilja säga att jag, i egenskap av min ståndpunkt och jag talar här för ordförandeskapet för rådet, är tvungen att respektera Europaparlamentets närvaro och arbetsmetod och det skall jag också göra. Jag undrar om Europaparlamentet skulle kunna finna ett sätt att upprätta en sorts ömsesidig respekt eller ta hänsyn till de frågor som uppstår ur funktionen av ordförandeskapet, med i åtanke att det grekiska ordförandeskapet kommer att vara tvungna att åka tillbaka till Grekland vid någon tidpunkt inom en inte alltför avlägsen framtid. Även om parlamentet inte kan finna något sätt och inte kan hålla sig till ett par regler kommer vi i alla händelser att hålla oss till dessa, som det anstår vår position.
Nu till frågan om det illegala utnyttjandet av Kongos tillgångar. Om den saken vill jag säga följande: det internationella samfundet har under senare år börjat att visa ett stort intresse för det illegala utnyttjandet av naturresurser i Afrika, i synnerhet där de används till att finansiera långdragna, katastrofala väpnade konflikter.
Ordföranden i FN:s säkerhetsråd gjorde ett uttalande i juni 2000 i vilket FN:s generalsekreterare uppmanades att upprätta en expertkommitté som skall undersöka det illegala utnyttjandet av Demokratiska republiken Kongos naturresurser. Denna kommitté upprättades och inledde arbetet i september 2000 och publicerade sin slutgiltiga rapport i oktober 2002, i vilken man påpekar att högt uppsatta personer inom politik, militär och affärsverksamhet i Uganda, Rwanda och Zimbabwe samt i Kongo plundrar Kongos naturtillgångar - i huvudsak mineraltillgångar - i massiv skala för personlig vinning eller, när det gäller Rwanda, för sitt lands vinning. Samtidigt finansierar Rwanda, återigen enligt kommitténs undersökningsresultat, huvudsakligen sin massiva militärbudget med resurser som tagits från Kongo, ibland med användande av lokal tvångsarbetskraft.
Europeiska unionen har avhållit sig från att lägga fram en resolution om denna aktuella rapport från expertkommittén innan säkerhetsrådet gör det. Europeiska unionen är emellertid för att införa ett förbud och att ålägga sanktioner om och där så är nödvändigt, företrädesvis genom FN:s säkerhetsråd i stället för av enskilda länder eller grupper av länder. Vad gäller en särskilt kontroversiell produkt - så kallade blodsdiamanter - har såväl det internationella samfundet som Europeiska unionen vidtagit särskilda åtgärder. För att vara exakt slutförde 37 länder och Europaparlamentet ett certifieringsförfarande för oslipade diamanter i Interlaken i Schweiz i november 2002, den så kallade Kimberley-processen, just för att satsa på att bestrida handeln med illegalt utvunna diamanter från konfliktområden, framför allt i Afrika. Europeiska unionen antog också säkerhetsrådets resolution 2368/2002 om tillämpningen av Kimberley certifieringsförfarande den 20 december, vilket var då den trädde i kraft.
Jag skulle vilja avsluta med att påpeka att det finns en grundläggande ond cirkel här som behöver brytas. Interna väpnade konflikter öppnar dörren för det illegala utnyttjandet av ett lands bastillgångar och i sin tur utnyttjas dessa tillgångar till att vidmakthålla den interna väpnade konflikten och bristen på utveckling och stabilitetsmekanism i landet.

Nielson
Fru talman! Kommissionen är mycket bekymrad över det faktum att plundrandet av Demokratiska republiken Kongos naturresurser fortsatt är en av orsakerna till att konflikten i området kring de stora sjöarna underblåses.
Med detta i åtanke har kommissionen arbetat aktivt med expertpanelen om illegalt utnyttjande av tillgångar och andra sorters rikedomar i Demokratiska republiken Kongo sedan dess grundande.
Kommissionen organiserade ett möte i Kinshasa mellan experterna och cheferna för kommissionens delegationer i de länder som utredningen omfattar. Kommissionen är beredd att fortsätta detta konstruktiva samarbete i framtiden, om detta krävs.
Kommissionen har grundligt tagit del av den rapport från expertpanelen som blev ämnet för en resolution i FN:s säkerhetsråd förra veckan.
Kommissionen välkomnar det faktum att de kongolesiska myndigheterna har vidtagit åtgärder i fråga om de tjänstemän som nämns i rapporterna och att Ugandas regering har upprättat en rättslig undersökningskommission. Kommissionen instämmer med FN:s säkerhetsråds begäran att alla berörda stater, i synnerhet Zimbabwe och Rwanda, skall starta utredningar och under berättigade omständigheter vidta lämpliga åtgärder med hänsyn till de medborgare som nämns i rapporten.
Kommissionen instämmer i att det inte kommer att bli ett slut på det illegala utnyttjandet av Demokratiska republiken Kongos tillgångar, som verkligen fick grepp om landet under kriget, förrän rättsstatsprincipen verkligen har etablerats. Att säga att den är återställd är en förskönande hänvisning till landets historiska verklighet, men med en rättsstatsprincip och ett praktiskt styre kan saker förändras. Detta måste ske inte bara i de områden som kontrolleras av beväpnade rebellgrupper, utan över hela det kongolesiska området. I detta sammanhang uppmanar kommissionen alla parter som undertecknade Pretoriaavtalet i december att genast genomföra det och att göra det i avtalets anda. Kommissionen välkomnar dessutom det beslut som fattades i Sun City inom ramen för den interkongolesiska dialogen om att upprätta en särskild kommitté för att undersöka giltigheten hos ekonomiska och finansiella avtal som uppnåddes under kriget, som berör utnyttjandet av tillgångar i Demokratiska republiken Kongo. Kommissionen är tillsammans med andra givare beredd att stödja Demokratiska republiken Kongo under övergångsprocessen och i dess ansträngningar för att upprätta en effektiv offentlig förvaltning. Kommissionen antog nyligen ett beslut om att bevilja ett bidrag på 16 miljoner euro till stöd för kapacitetsuppbyggnad i Demokratiska republiken Kongo.
Det är inte ett nytt problem som vi diskuterar här. Utvinningen av mineraltillgångar i Kongo är inte en fråga om öppenhet och sund förvaltning. Det var fallet långt tidigare, under och efter Mobutu-regimen. I Laurent Kabilas fotspår i framryckningen mot Kinshasa kom koncessioner för gruvdrift i nya händer - liksom äganderätten, stad för stad - varefter nya krigsherrar blev lokala och militära härskare. Detta blev föremål för ovannämnda utredningar.
Kommissionen anser att hela det internationella samfundet måste arbeta tillsammans för att säkerställa effektiva åtgärder mot det illegala utnyttjandet av tillgångar i Demokratiska republiken Kongo. FN:s säkerhetsråd är rätt forum för att säkerställa sådana gemensamma åtgärder. Med tanke på att problemet är gränsöverskridande anser kommissionen emellertid att regionala samordningsorgan, som t.ex. Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC) och Gemensamma marknaden för östra och södra Afrika (Comesa), också bör ta upp frågan.
Kommissionen välkomnar FN:s initiativ att organisera en internationell konferens om fred, demokrati, säkerhet och utveckling i området kring de stora sjöarna. Denna konferens skulle kunna ta upp de olika aspekterna av illegalt utnyttjande av tillgångar ur ett regionalt perspektiv, som en del av en långsiktig strategi, och också i konfliktförebyggande syfte. Det är mycket viktigt att vi garanterar äganderätt och stadiga framsteg mot öppenhet i dessa sammanhang, även utan FN:s säkerhetsråds resolutioner som har en begränsad räckvidd.

Deva (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja tacka rådet och kommissionen för denna mycket insiktsfulla analys av vad som har skett. Den här resolutionen är ett viktigt framsteg för internationell rätt och rättsstatsprincipen. Det pågår omkring 48 inbördeskrig runt om i världen för tillfället - majoriteten av dessa i Afrika - som utförs huvudsakligen till främjande av ett eller flera skenbara intressen inom en lokalbefolkning eller stam. I de afrikanska länderna söder om Sahara har man upplevt massmord på miljontals människor, folkmord och etnisk rensning av hela stammar under de senaste 20 åren.
Dessa konflikter har, som i Angola och Rwanda, skenbart baserats på så kallade historiska delningar. Men sanningen är den att en orsak som har legat bakom i de flesta av dessa fall har varit kommersiell vinning, baserad på skenbart skydd av stammar. Personer med olika lokala och kommersiella intressen, av vilka några finns i Europa, har försökt att utnyttja dessa oenigheter för kommersiell vinning för tillgång till diamanter, trä, olja, guld, kobolt, titan och vanadin.
Afrika skall vara en av de rikaste kontinenterna i världen, bebodd av de fattigaste människorna i världen. Hur kan det vara så? Det är så för att rättsstatsprincipen och den internationella rätten inte har existerat i Afrika på länge. Demokratiska republiken Kongo har exploaterats, plundrats och berövats. Dess folk har spelats ut mot varandra, uppmuntrats till massmord av varandra och ibland till att begå folkmord, så att starka intressen utanför Afrika kan spela under täcket och vinna fördelar.
Denna rapport från FN:s säkerhetsråd är en betydelsefull rapport av den anledningen att det är första gången man vill påvisa att internationell rätt omfattar en moralisk rättighet till begreppet delad suveränitet, att suveränitet inte enbart är vad som definieras i Montevideokonventionen eller i president Wilsons 14 punkter, och att vi måste dela vår suveränitet i en global handelsmiljö, som vi ser nu i och med WTO och globala handelsbestämmelser, när rättsstatsprincipen blir dominerande.
Om vi kan bestraffa Förenta staterna för att man gör någonting felaktigt med sitt stål, hur kan det komma sig att vi inte kan göra något i Demokratiska republiken Kongo, där miljontals människor har utnyttjats och dödats för kommersiell vinning?
Jag välkomnar därför den här resolutionen och jag lovordar den.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Fru talman! Demokratiska republiken Kongo och området kring de stora sjöarna i Afrika i allmänhet har varit en anledning till konstant oro för parlamentet. Lyckligtvis har perioden av väpnade konflikter övervunnits, men nu återstår återuppbyggnaden.
Freden och framtiden i Demokratiska republiken Kongo är beroende av demokratisering och hållbar utveckling. När det gäller demokratiseringen hyser vi förtroende för att Pretoriaavtalet, ett avtal som mycket träffande har betecknats som globalt och omfattande, blir verkningsfullt och att det genomförs inom en rimlig tidsperiod. Demokratin kan endast upprättas ur ett globalt perspektiv som innefattar alla grupper och alla politiska formationer, särskilt i länderna området kring de stora sjöarna i Afrika, där den sociala konflikterna har varit orsaken till de krig som har ödelagt regionen.
Jag välkomnar rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) sammanträde i Bryssel i går och att kommissionen har avsatt en stor summa till humanitär hjälp till de värst drabbade områdena.
När avtalet väl har genomförts och endast från solida politiska institutioner kommer man att kunna ta itu med de andra stora problemen. Om de inte kan lösas finns det ingen framtid för området, och jag tänker framför allt på rättviseväsendet. Straffrihet är oförenligt med demokrati och det kan inte finnas fred utan rättvisa. När det gäller den här frågan vill jag i morgon lägga fram ett ändringsförslag till punkt 4. Mitt förslag är att meningen som slutar med orden ?och på andra håll när nämnda handlingar har begåtts?, skall ändras till ?och på andra håll inklusive illegalt beslagtagande av naturresurser, t.ex. konfliktdiamanter och virke?.
Den andra aspekten som Demokratiska republiken Kongos framtid grundas på är hållbar utveckling. Europeiska unionens medlemsstater och företag har en huvudroll att spela, på företagsnivå måste man utarbeta en etisk kodex för hållbar utveckling och på statlig nivå är det nödvändigt att införa begränsningar för import av varor med tvivelaktigt ursprung.
Den socialdemokratiska gruppen är orubblig i sin kampanj för att de multinationella företag som arbetar i utvecklingsländerna skall agera öppet och etiskt. I det här sammanhanget fäster vi stor vikt vid att reglerna för barnarbete, Internationella arbetsorganisationens arbetsstandarder och hållbart utnyttjande av resurserna och OECD:s riktlinjer för multinationella företag följs.
Förenta nationernas rapport är tydlig när det gäller illegalt utnyttjande av resurser i Demokratiska republiken Kongo. Vi får hoppas att såväl unionens medlemsstater som kommissionen och parlamentet kräver att FN:s rekommendationer skall följas.

Van Hecke (ELDR).
Fru talman! Min partigrupp har inte undertecknat den gemensamma resolutionen. Naturligtvis anser även vi att det illegala utnyttjandet av naturrikedomarna i Kongo med kraft måste fördömas. Naturligtvis anser även vi att personer och företag som gör sig rika på kriget måste stoppas och straffas. Vi välkomnade därför också den rättvisa undersökningen, den första under de hundra år som Kongo har plundrats. Det är därför väldigt synd att rapporten innehåller så många slarvigheter, ogrundade beskyllningar och felaktigheter. Skamlistan hade kunnat bli en historisk förebild, en varning till alla ledare och affärsmän som utan skrupler utnyttjar miljoner människors elände för personlig vinning. I stället blev det ett svagt och omstritt dokument, grundat på rykten och på krigspropaganda. Det gjordes nämligen en uppställning av orättfärdiga och otillåtna verksamheter och personer och företag som nämns i rapporten hördes aldrig. Ännu mindre chans fick de att försvara sig.
Därför har säkerhetsrådet i veckan bedömt rapporten och funnit den för lätt. Experternas uppdrag förlängdes med sex månader. Helt rätt yrkar säkerhetsrådet på att alla nämnda länder inleder en egen utredning som kan tjäna som grund för ett rättligt ingripande. Vi har lagt fram ett sådant ändringsförslag.
Mer grundläggande är dock frågan hur det olagliga utnyttjandet kan undvikas och bekämpas i framtiden, med andra ord hur en ny stabil och demokratisk ordning kan inrättas i Kongo som garanterar en kontrollerad och hållbar exploatering av landets rikedomar och som hela den kongolesiska befolkningen får del av. Här bär Förenta nationerna ett jättelikt ansvar. Förhoppningsvis, fru talman, kommer säkerhetsrådet även att rannsaka sitt eget samvete, ompröva MONUC:s mandat, öka antalet trupper och göra allt för att påskynda genomförandet av fredsavtalen och införandet av nya strukturer så att de om några år inte på nytt måste konstatera att plundringen av Kongo helt enkelt fortsätter.

Sylla (GUE/NGL).
Fru talman, kära kolleger! Jag tror att Demokratiska republiken Kongo genom sitt geostrategiska läge alltid betraktats som en stat med hög potential på den svarta kontinenten. Under president Mobutus diktatur sjönk landet tyvärr ned i en ekonomisk och politisk kris. På 20 år har BNP per capita dividerats med sex. Jag tror att det bland annat berodde på att de officiella kretsarna och förvaltningen försvann, vilket gav informell verksamhet en betydelse vars motsvarighet inte finns någon annanstans.
Trots att Demokratiska republiken Kongo förfogar över en enorm potential av tillgångar när det gäller jordbruk, skog och gruvor - och i det sammanhanget instämmer jag i det som min kollega sade - är landet paradoxalt nog ett av världens fattigaste. Situationen beror, tror jag, på dålig förvaltning, däribland ekonomisk förvaltning, bristande infrastruktur, men också på illegalt utnyttjande av rikedomarna. Det är det som är viktigt i FN:s rapport. Eftersom gruvtillgångarna redan till stor del använts i större delen av världen, och förbrukats i ett stort antal länder, har det som utvinns i Kongo ett visst ekonomiskt intresse, bland annat på grund av det låga självkostnadspriset. Jag tror att vi här har ett verkligt ansvar. Ur den synvinkeln varskor oss FN:s rapport om det illegala utnyttjandet av naturtillgångarna i Demokratiska republiken Kongo vilket genomförs av europeiska privata företag - något som verkligen oroar oss - och av angränsade länder som också har ett ansvar.
Med tanke på toppmötet i Johannesburg, den internationella brottmålsdomstolens bestämmelser och Cotonouavtalen, och inför denna skandal som jag tror skadar de ekologiska systemen över hela jorden, inför rovdriftens herravälde och brotten mot de mänskliga rättigheterna, tror jag Europeiska unionen måste kräva att FN:s säkerhetsråd inleder ett förfarande mot de anklagade personerna, bland annat genom att frysa tillgångarna och genomföra utredningar om massmorden och annat våld mot folken. Rådet och kommissionen måste också skaffa sig en tvingande rättslig ram och bland annat kräva större öppenhet när det gäller tilldelning av kontrakt.
Mer allmänt vill jag säga att via denna kamp bekämpar vi alla tillsammans angreppen mot enskilda personers fysiska integritet och arbetar för fred och en hållbar utveckling. Nyckelorden är: bevara miljön, skapa social rättvisa och inrätta bra styrelseskick.

Rod (Verts/ALE).
Fru talman! Kongos situation är dramatisk. Miljontals medborgare lever under fruktansvärda förhållanden. Hungersnöd och aids är den dagliga lotten för män och kvinnor som är offer för en ändlös konflikt, vilken underblåses av närvaron av s.k. elitnätverk som utnyttjar en kaotisk situation för att bli rika. De höga politiska ledarna, de regionala och utländska industriidkarna har, precis som krigsmakten, inrättat något som liknar en verklig krigsekonomi. Under en täckmantel av politisk eller etnisk opposition underblåser de en konflikt vars enda mål har blivit att helt enkelt plundra naturtillgångarna i Demokratiska republiken Kongo på lokalbefolkningens bekostnad.
Rapporten från FN som vi lade fram i utskottet för utveckling och samarbete är för oss en avsevärd möjlighet för att sätta stopp för detta mänskliga drama. Namnlistan över personer som är inblandade i denna fördärvliga trafik skall för oss bli inledningen till en konkret och noggrann åtgärd.
Kära kolleger! Vi måste nu utöva påtryckningar mot våra egna företag, så att de slutar upp med att utnyttja oklara situationer, när de helt enkelt inte skapar dem för att på ett bedrägligt sätt bli rika. Vi får inte heller längre göra oss några illusioner. Företagens ansvar är i dag nära förbundet med regeringarnas. Om vi inte snabbt ger en stark politisk signal genom att vidta restriktiva åtgärder gentemot dem och genom att erinra om att vi anser OECD:s principer viktiga kommer de att fortsätta att kränka laglighet och mänskliga rättigheter utan att blinka. Vi kan inte längre blunda för det som är en nykolonial plundring, varken mer eller mindre, men som inte vill nämnas vid namn.
Genom att tvinga de europeiska företag som är närvarande på utländskt territorium att offentligt redogöra för sina räkenskaper möjliggör vi större öppenhet och vi begränsar på så sätt illegal förskingring, vars första offer fortfarande är Kongos medborgare. Det är självklart att det blir nödvändigt att upprätta en rättstat och demokratiska institutioner. Men samordnade åtgärder i förväg från medlemsstaterna, som syftar till att få slut på de nationella företagens agerande, har blivit grundläggande. Det är verkligen på tiden att medborgarna i Demokratiska republiken Kongo fullt ut och direkt åtnjuter rikedomarna från sin mark och att de uppnår den utvecklingsnivå som deras gruvtillgångar skulle möjliggöra, om de inte hela tiden illegalt utnyttjades av utländska makter.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman! Det upprörande med den illegala exploateringen av mineralfyndigheterna i Kongo är att här alltför uppenbart politiker från Kongo, men även från sådana länder som inbjudits för att lämna militärt stöd, och även från länder som inte inbjudits, har betjänat sig lika ogenerat. Dessutom har också höga militärer gjort det, framför allt från Zimbabwe, och vidare deltar många privata företag i denna självbetjäning när det gäller landets råvaror.
Där handlar det också om utomeuropeiska företag, men här bör vi helt konkret gå igenom och analysera listan på de nämnda europeiska företagen och privatpersonerna samt i de enskilda medlemsstaterna, och göra det med straffrättsliga aspekter.
Jag anser att detta fall substantiellt knappast skiljer sig från det sätt som korrumperade regimer i Afrika delar ut licenser för brytning av råvaror. En del av licensavgifterna eller avkastningen går genast in på makthavarens privatkonto. Kanske syns rentav en del av det som intäkt i statsbudgeten, men det är ett absolut undantag att något når människorna i form av infrastruktur eller hälso- och sjukvård.
Även dessa regimer kan bara hålla sig kvar därför att de ?uthärdas? av Europa. Därför behöver vi en osminkad principdebatt om hur vi som européer skall hantera Afrika. Den stora diskrepansen mellan å ena sidan texten i Cotonouavtalet och de gyllene ord som vi under de närmaste veckorna kommer att få höra vid toppmötet Frankrike-Afrika och vid toppmötet EU-Afrika i Lissabon, och å andra sidan den brutala realiteten i Afrika är oacceptabel.
Vi måste konstatera att vissa regeringar står i maskopi med och samarbetar med europeiska företag, som uthärdar vissa regimer, för att just uppnå en maximal vinst för dessa europeiska företag. Om vi inom Europeiska unionen aldrig talar öppet om detta, kommer vi inte att verkligen ändra något på tillståndet i Afrika.

De Keyser (PSE).
Fru talman! Jag kommer från ett tidigare kolonialland, Belgien, vars känslomässiga band med Demokratiska republiken Kongo aldrig brutits. Det är därför med förtvivlan jag såg det sjunka ned i krig och med lättnad jag mottog Pretoriaavtalen, som ett löfte om fred och demokratisering i denna utsatta region.
Kongo har exceptionella naturtillgångar. År 1997 uppskattades värdet av tillgångarna i norr till 25 miljarder US-dollar. Mineralerna zink, bly, järn, volfram, kadmium, kobolt och germanium är unika, och germanium har halvledande egenskaper som i dag används för världens effektivaste mikrochips. För att inte tala om radium, litium eller niob, som ger supraledande legeringar vid hög temperatur. Och jag hoppar över diamanter, silver, platina, etc. Kongo är sannolikt det land som har de största tillgångarna i världen.
Det är anledningen till att de västliga rovdjuren - det är vad man måste kalla dem - liksom berörda angränsande länder, har kastat sig över landet under alla möjliga förevändningar, förintat befolkningar och fört ett västerländskt krig mellan afrikaner. Det är rena förintelsen. Man har nämnt siffran 4,5 miljoner kongolesiska offer sedan 1998, 2,5 miljoner fördrivna, 16 miljoner som kommer att dö, tusentals deporterade till Rwanda och Uganda, och jag föredrar att inte upprepa detaljerna från de massakrer som ägt rum, eftersom de är outhärdliga.
Därför är jag verkligen positiv till den här resolutionen. Och om det visar sig att mitt land, såsom antytts av en expertpanel, hyser dessa rovdjur som underhåller kriget, kommer Belgien inte att svika sina skyldigheter. Vi kommer att genomföra de undersökningar som krävs och se till att de följs upp. Vi skall inte förvärra den tidigare koloniseringen med en ny. Men det finns ett villkor för detta: I FN:s resolution från förra veckan på samma tema betonas att expertpanelen inte är en rättslig makt, att resultaten den lägger fram därför inte kan betraktas som fakta och av den anledningen inte automatiskt kan leda till sanktioner. Rätten till försvar måste bevaras.

Dhaene (Verts/ALE).
Fru talman! Den här resolutionen tilltalar mig väldigt mycket som belgare eftersom Kongo var en belgisk koloni. Det finns dock fler länder i det gamla och nya Europa som inte har rent mjöl i påsen när det gäller plundringen av naturtillgångar i Afrika. Att det fortfarande pågår kan inte accepteras. Det är nu inte längre de gamla moderländerna men i FN-rapporten nämns, med rätta eller inte, europeiska företag. I varje fall måste Europa vidta åtgärder för vi har ett kollektivt historiskt ansvar.
Jag har nyss kommit tillbaka från Socialt världsforum i Porto Alegre i Brasilien. Där har jag även hört afrikanerna. Man förväntar sig mycket av Europa, bland annat en sorts ersättning. I den belgiska senaten har en undersökningskommission inrättats avseende den olagliga handeln med naturtillgångar i området kring de stora sjöarna. Den främsta frågan till Europa är att kommissionen föreslår ett direktiv om kontrollen av europeiska företag som är verksamma utanför EU och att varje enskild medlemsstat snabbt omsätter det direktivet till lagar. Å andra sidan måste ett kontrollsystem inrättas för exploatering av naturtillgångarna i Kongo. Förenta nationerna har här ett mer brådskande uppdrag än i Irak.

Van Orden (PPE-DE).
Fru talman! En stor del av Förenta nationernas rapport hänvisar till rollen hos zimbabwiska intressen och ger skrämmande bevis på hur Mugabes korrumperade hantlangares agerande fått följder, inte enbart för deras eget folk utan också för grannländer, som t.ex. Kongo. Mugabes regim är en kriminell skumraskverksamhet och en betydande faktor för instabilitet, inte enbart i södra Afrika utan, som rapporten klargör, också i Centralafrika. Rapporten beskriver konflikterna om mineraler, jordbruksprodukter, landets inkomster och skatteintäkter mellan kriminella grupper som är knutna till de zimbabwiska beväpnade trupperna som exempelvis har överfört tillgångar till ett värde av åtminstone fem miljarder dollar från statens gruvbolag i Kongo till företag som kontrolleras av dem.
Det är löjligt att ens föreställa sig att Zimbabwes regering skulle kunna ombes utreda sitt eget agerande. Rapporten tillhandahåller inte bara bevis på Mugabes inblandning i detta agerande, utan namnger också ett antal andra högre zimbabwier, av vilka fyra stycken är föremål för EU:s restriktiva åtgärder, men fyra av dem är det till min förvåning inte.
Den politiska, ekonomiska och humanitära krisen i Zimbabwe förvärras genom allvarliga följder för säkerhetssituationen. För två dagar sedan utfärdade Förenta staterna en resevarning och uppmanade amerikanska medborgare att överväga att lämna Zimbabwe. Är det då inte förvirrande för det förtryckta zimbabwiska folket att två europeiska regeringar nu försöker att skjuta upp förlängningen av och försvaga giltigheten för reseförbudet och andra restriktiva åtgärder som Europeiska unionen har vidtagit mot Mugabes regim och som skall upphöra den 18 februari 2003? Är det inte mycket kränkande att en regering i Europeiska unionen har bjudit in Mugabe till ett toppmöte i Paris? En anledning till att våra åtgärder hittills inte har varit effektiva är att de inte har genomförts noggrant och att deras omfattning är så begränsad. Detta är inte rätt tidpunkt att minska pressen på Mugabes regering. I stället måste de internationella åtgärderna intensifieras.
Jag skulle vilja be rådsordföranden och kommissionens ordförande, i enlighet med det önskemål som den här kammaren har uttryckt tydligt under ett år eller mer, att insistera på att sanktionerna förnyas entydigt och att EU:s åtgärder utökas till att omfatta alla som är inblandade i den här skumraskverksamheten i Zimbabwe och Kongo. Europeiska unionen måste vara beslutsam och konsekvent i sin hårda politik i förhållande till Mugabes regim och slutföra den här saken till förmån för alla zimbabwier.
(Applåder)

Junker (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Det är sorgligt men sant: Om det i Irak bara handlade om dadlar, så vore det inte fråga om något krig mot Bagdad, inte ens om det var en diktator som härskade där. Om det i Kongo inte funnes denna otroliga rikedom i fråga om naturtillgångar, skulle Afrika ha mycket färre problem. I Förenta nationernas rapport har den skändliga snikenhet, som leder till illegal utsugning av denna rikedom, nämnts vid dess rätta namn, även om den kanske inte är tillräckligt tydlig. Världssamfundet måste finna medel och metoder för att sätta stopp för denna utsugning. Bristen på ansvar kan beklagas inte bara hos brottsliga element, utan också hos regeringar som hellre bara stoppar i egen ficka, även i europeiska näringslivskretsar. För europeiska företag skall gälla att den samvetslösa utsugningen av afrikanska naturtillgångar inte är något gentlemannabrott! Därför måste vi i Europas politik gå före med gott exempel. Illegal handel måste bestraffas, näringslivet måste underkastas en uppförandekodex!

Nielson
Fru talman! Rod ställde frågan om vi ansåg att hans ordval var lite för direkt. Jag tycker verkligen inte att terminologin var felaktig. Vi måste arbeta på en mycket bredare grund i fråga om öppenhet och principerna om tillstånd. Jag har just kommit tillbaka från Angola, och diskussionen om att skapa större öppenhet för regeringen i fråga om oljeintäkter är en oerhört viktig fråga. Även om det inte råder några konflikter är framsteg på det här området av stor betydelse också av ekonomiska skäl. I händelse av en konflikt kommer det att bli fullständigt brutalt och perverst.
Gahler relaterade det vi talade om här till den mer omfattande frågan i Afrika, och nämnde också det kommande toppmötet i Lissabon. En slutledning är att vi genom att ta upp dessa problem med våra vänner i Afrika kollektivt tillför ett betydelsefullt innehåll till de debatter som vi kan föra vid toppmöten som det i Lissabon, vilket är en god anledning till att säkerställa att toppmötet blir en framgång. Vi kan använda den här sortens möten till att driva på dessa frågor. Detta kommer naturligtvis att bli mer effektivt om vi själva har ett gott och rent samvete. Det här är inte bara en fråga i form av en ensidig debatt. Jag anser definitivt att anknytningen till att använda OECD:s principer i detta sammanhang är ett sätt att främja öppenhet i samband med den här frågan.
Detta är av yttersta vikt för kommissionen. Att inskränka sig till statsbudgeten räcker inte när det gäller styret i våra partnerländer. Som exempel kan jag nämna den goda satsning som nu prövas genom finansieringen av oljeledningen i Tchad. Detta har nu införlivats till en ram för stränga villkor i fråga om insyn och användandet av intäkterna från denna ledning i samband med diskussionerna mellan Världsbanken, IMF, oss själva och regeringen i Tchad. Detta är bara för att illustrera att det finns många möjligheter i det här sammanhanget. Men fallet i Demokratiska republiken Kongo är definitivt det värsta av dem alla.

Talmannen.
I anslutning till denna debatt har jag mottagit fem resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0002/2003) av McCartin - för budgetkontrollutskottet - om åtgärderna antagna av kommissionen om de anmärkningar som fogats till beslutet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000 (kommissionen) (KOM(2002) 696 - C5-0610/2002 - 2002/2189(DEC))

McCartin (PPE-DE)
Fru talman! Vi beviljade kommissionen ansvarsfrihet i april 2002, men vi tog upp en hel del frågor i vårt förslag till resolution. Kommissionens respons har varit hundra kommentarer och svar och förklaringar i ett dokument på 60 sidor. Nu avger vi en redogörelse i vår uppföljning, i vår kommentar till kommissionens respons. Vi understryker återigen att kommissionen enligt fördragen har skyldighet att göra all nödvändig information tillgänglig för parlamentet. Det är på grundval av detta som parlamentet kan granska och utreda alla transaktioner så att ansvarsfriheten inte bara är ett förfarande utan snarare en konkret försäkran för den europeiska allmänheten att parlamentet har tillsyn i deras ställe och att man utför en sträng och noggrann utredning.
Parlamentet litar i sitt arbete i hög grad till revisionsrättens årliga rapport och särskilda rapport. Dessa utgör en viktig grund för de frågor som vi tar upp och utreder. Jag anser att kommissionen under senare år har ansträngt sig för att tillhandahålla parlamentet och den europeiska allmänheten all den information som är nödvändig för att göra en välgrundad och rättvis bedömning av hur budgeten har nyttjats. Under den pågående reformprocessen rör sig kommissionen i riktning mot ett system av kontroll och ansvarsskyldighet. Detta tror jag har sagts i denna kammare av revisionsrättens ordförande. Kommissionen rör sig i riktning mot ett system av ansvarsskyldighet som kommer att vara jämförbart med medlemsstaternas högsta standarder.
En viktig fråga som har tagits upp igen i uppföljningsrapporten är att 80 procent av budgeten faktiskt förvaltas av medlemsstaternas regeringar, medan kommissionen har det slutgiltiga ansvaret. Ett tillfredsställande resultat kan enbart uppnås genom fullständigt samarbete och effektiv förvaltning av alla medlemsstaters enskilda regeringar. Det största bestående problemet, som anges i vårt förslag till resolution om ansvarsfrihet, är det faktum att det i förvaltningen av budgeten för år 2000 fanns ett underutnyttjande av resurser på 14 procent. Vi har också kommenterat upprepningen av samma problem i 2001 års budget. Detta är naturligtvis ett misslyckande i budgetförfarandet, men olika personer har gett olika kommentarer och vi har bett om en förenkling av förordningarna. Jag tror emellertid att förenkling av regionalpolitiken och genomförande av ekonomisk och social sammanhållning är nödvändigt. Sammanhållningsfonden och strukturfonderna måste anpassas till en mer förenklad politik om vi vill sträva efter en effektiv regionalpolitik, i synnerhet i den utvidgade Europeiska unionen.
Detta är inte en politik som är i en övergångsperiod, utan snarare en politik för den överskådliga framtiden, i synnerhet med den nära förestående utvidgningen, och vi måste förenkla hela politiken så att dessa fonder kan användas. Vi noterade också kommissionens misslyckande i fråga om att få in pengar som blivit försenade från de nationella regeringarna, och vi noterar en utestående summa på 2,2 miljarder euro. Vi har att göra med livskraftiga, solventa demokratier, och samtidigt som vi ser att åldersprofilen har sjunkit - skulden är inte så gammal som den varit tidigare - finns det ändå ingen rimlig anledning till varför 2,2 miljarder euro skulle vara utestående. Frågan om utnämnandet av en europeisk allmän åklagare har också tagits upp i vår uppföljningsrapport. Vi måste återigen understryka att detta är parlamentets politik. Budgetkontrollutskottet har begärt det, med parlamentets stöd, vid många tillfällen. De nationella regeringarna bedriver inte skyldigheten att utreda bedrägerier och överträdelser i samband med EU-medel med samma effektivitet som de gör i samband med sin egen statsbudget. Så länge detta är fallet kommer vi att fortsätta att kräva utnämnande av en egen åklagare som kan se efter våra egna resurser och som också gör det.

Schreyer
Fru talman, herr ledamot, herr föredragande! Sistlidna november hade jag möjlighet att visa er kommissionens rapport om de åtgärder som vi vidtagit i anslutning till Europaparlamentets resolutioner om beviljande av ansvarsfrihet för budgeten 2000. McCartin har just nämnt att den omfattade 60 sidor, jag kom inte längre ihåg det.
Jag kunde i detalj skildra de många åtgärder som kommissionen har planerat, genomfört eller redan avslutat på sina olika verksamhetsområden. Kommissionen tillmäter parlamentets resolution om denna rapport, som nu föreligger som förslag, största vikt, och det gläder mig att kommissionens ansträngningar och åtgärder för att förbättra sin finanshantering erkänns i föreliggande resolution. Resolutionsförslaget uppmuntrar kommissionen generellt att fortsätta med sina hittillsvarande ansträngningar. Här vill jag i synnerhet tacka föredraganden för det goda samarbetet med kommissionen. Jag vill också tacka er för det tal som ni just hållit och även för den avsevärda tid, det arbete och den intensitet som ni har lagt ned på betänkandet.
Låt mig här än en gång kort skildra de huvudsakliga steg som kommissionen har tagit för att förbättra finanshanteringen. Först vill jag gå in på genomförandet av reformen. Kommissionen har infört en rad nya instrument, den s.k. activity-based management, den årliga politiska strategiplaneringen APS, årsplaneringen av ledningen. 2002 lade alla generaldirektörer för första gången fram årliga verksamhetsrapporter - särskilt när det gäller finanshanteringen. 
Jag kan här inte räkna upp alla åtgärder, men som tyngdpunkter under år 2002 vill jag särskilt nämna antagandet av den nya budgetförordningen, utarbetandet och antagandet av genomförandebestämmelserna, även den nya budgetförordningen för EMF (Europeiska valutafonden) samt den nya budgetförordningen för de decentraliserade enheterna. Den nya budgetförordningen stärker budgetprinciperna, vilket också revisionsrätten ständigt har påpekat och vilket jag tror är mycket viktigt för en budgetförordning. Den stärker utanordnarnas roll och framför allt ansvaret för de enskilda aktörerna inom finanshanteringen, reglerna för beviljande av bidrag, anslagen och kontrakteringen, det s.k. procurement, som stramas åt och görs enhetligt. Det är bara några av de viktiga punkterna.
Även under 2002 låg tonvikten inom verksamheten på att minska antalet kontor för tekniskt bistånd. Under det senaste sammanträdet med budgetkontrollutskottet hade vi ju också tillfälle att tala om detta. För att utforma sin interna finanshantering på ett mer effektivt sätt har kommissionen dessutom med stöd från budgetmyndigheten inlett en lång rad åtgärder för att modernisera och kvalitativt förbättra den offentliga tjänsten, och man har särskilt lagt fram förslag för rådet om en revidering av personalstadgan. Vidare har beslut fattats om administrativa och disciplinära åtgärder, och en byrå för undersökningar och disciplinåtgärder (IDOC) har inrättats inom kommissionen.
Kommissionen har dessutom - även detta är en mycket viktig punkt i finanshanteringen - omskapat sin tjänst för yttre förbindelser. Man har utarbetat landsrelaterade och regionala strategidokument för att få en bättre samordning av programplaneringen och de politiska prioriteringarna, och för ledningen av hela projektcykeln är numera en enda instans centralt ansvarig, nämligen EuropeAid. Kommissionen har dessutom i ökad utsträckning överfört befogenheterna för förvaltningen av bistånd till tredje land i form av s.k. delegering till sina delegationer, för att garantera ett snabbare och framför allt mer fackmässigt genomförande av det ekonomiska stödet.
Ett andra område som jag vill gå in på är budgetöverskotten - McCartin har också nämnt dem. Skillnaden mellan förväntade betalningar och de effektiva betalningarna 2001 för strukturfonderna och sammanhållningsfonden betingas huvudsakligen av att programmens inledningsskede under den nya planeringsperioden har varit trögare än förväntat. Härtill kommer att de bedömningar av de förväntade betalningarna, som medlemsstaterna lämnar in till kommissionen, ofta är mycket optimistiskt utformade - för att uttrycka det diplomatiskt.
Under budgetåret 2002 erinrade kommissionen medlemsstaterna vid upprepade tillfällen om deras skyldigheter i detta hänseende och hänvisade därvid särskilt till betydelsen av så tillförlitliga bedömningar som möjligt. Jag vill dessutom helt kort nämna förenklingen av strukturfondsreglerna, vilket McCartin just också har skildrat. Det prioriterades ju förra året att man skulle uttömma möjligheterna vid förenklingen, utan att genomgå hela beslutsprocessen, alltså också utnyttja det som man kan göra administrativt.
Kommissionen har vidtagit en rad övergripande och sektorsvisa initiativ med syfte att generellt förenkla föreskrifter och förfaranden, och i samband med en förhandsbedömning av effekterna av lagförslag kommer kommissionen nu att mer exakt granska vilka regleringsinstrument som bäst lämpar sig för att uppnå politiska målsättningar. Dessutom kommer kommissionen att ställa samman en omfattande rapport om förverkligandet av sina målsättningar - uppdelat på politikområden - och förmedla den till rådet och parlamentet.
För kort tid sedan antog kommissionen dessutom - strax före jul - ett meddelande om förbättring av kraven på återbetalning av orättmätigt erhållna stödmedel ur den europeiska budgeten. I samband med den fråga som ställts av McCartin om eftersläpningen när det gäller krav på återbetalning - för att uttrycka det på så vis - när det gäller jordbrukspolitiken, arbetar nu en av OLAF och Generaldirektoratet för jordbruk inrättad arbetsgrupp med detta. Jag vill även betona betydelsen av inrättandet av den interna revisionstjänsten för granskning av kontrollsystemen.
Slutligen vill jag också nämna att kommissionen anser att ramöverenskommelsen mellan våra båda institutioner om förmedling av konfidentiell information visat sig vara bra och - i enlighet med kravet på öppenhet - har gjort det möjligt att på begäran förmedla konfidentiell information till parlamentet.
Min kollega Neil Kinnock kommer i morgon att lägga fram den senaste rapporten för kommissionen om läget för reformen. Denna rapport har begärts av Europaparlamentet, och jag tror att även denna rapport kommer att vara en bra grundval för diskussionen i det pågående förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet.

Avilés Perea (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär! I rapporten om uppföljningen av kommissionens genomförande av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2000, som har utarbetats av McCartin, betonas tydligt flera frågor som har föranlett diskussioner och oro i budgetkontrollutskottet, och detta gäller bland annat överskottet i budgeten, 14 procent av budgeten för år 2000 utnyttjades inte.
År 2001 var siffran 16 procent och det här problemet måste undvikas, vilket kan göras genom att man bedömer budgetbehoven och utvärderar pågående åtgärder inom politikområdena i syfte att ge de europeiska skattebetalarna optimal valuta för pengarna.
När det gäller strukturfonderna är det bristande utgiftsutnyttjandet är ännu mer oroväckande på grund av de mål som har ställts upp för fonderna och de stora behov som de skall täcka. Att förenkla förordningen, en fråga som kommissionär Barnier tog upp i sitt inlägg, verkar vara en möjlig lösning, eftersom strukturfonderna har en direkt inverkan på medborgarna.
I linje med vad föredraganden begär bör man informera regelbundet om de framsteg som görs på det här området. Att förbättra återbetalningarna av felaktigt utbetalda medel är ett prioriterat område inom budgetkontrollen. Även bedrägeribekämpningen måste förbättras ytterligare och OLAF bör rapportera regelbundet om sitt agerande och samarbeta närmare med de nationella revisionsrätterna och medlemsstaternas kontrollmyndigheter för att underlätta kommissionens arbete.
Vi kommer att stödja det ändringsförslag som har lagts fram av Blak om ökad tillgång till handlingar, vilket kommer att underlätta parlamentets arbete.

Casaca (PSE).
Fru talman, fru kommissionär! Detta betänkande syftar till att följa upp kommissionens utförande av Europaparlamentets rekommendationer. Det handlar om ett hälsosamt genomförande som ger mer effektivitet och trovärdighet åt våra arbeten, och jag gratulerar därför kommissionen och även vår föredragande. Jag skulle därför vilja gå igenom de viktigaste frågorna avseende den gemensamma jordbrukspolitiken som jag tog upp i beviljande av ansvarsfrihet för budgeten 2000, och jag vill påminna, så som vår arbetsordning anger i artikel 9.1, om min egenskap av olivodlare. Den stora risken med och det praktiskt taget omöjliga i att på ett effektivt sätt kontrollera exportbidragssystemet var då vår främsta oro.
Vi noterar med glädje att, generaldirektören för jordbruk, i sin första årsrapport om verksamheten, har bekräftat våra synpunkter, och uttryckt de två främsta reservationerna mot budgeten angående denna mekanism. Kommissionen har skurit ned och förenklat stödsystemet för nötkött och man har lovat en successiv minskning av användandet av dessa mekanismer inom ramen för WTO-förhandlingarna. Vi måste dock beklaga att exportbidragen bibehålls för socker till europeiska länder från vilka vi fritt importerar socker, i en uppenbar inbjudan till en återupprepning av samma karusellbedrägerier som uppdagats när det gäller smör.
Vi noterar kommissionens intention att investera i forskning och utveckling av medel för att upptäcka manipulering av olivolja, men vi beklagar att vi fortsätter att slösa bort absurt stora medel och inför scheman för enorma kostnader för de nationella och regionala förvaltningarna och även för olivodlarna, i kontrollen av antalet olivodlingar, utan något som helst intresse av att förebygga bedrägerierna, i total kontrast till frånvaron av medel för att förebygga och bekämpa de stora bedrägerierna mot gemenskapsbudgeten, konsumenterna och jordbrukarna, nämligen genom manipulering av olivolja. Samma scenario eller värre har vi för övrigt när det gäller vin, mjölkprodukter och uppfödningssektorn i allmänhet. Jag anser fortfarande att det är oacceptabelt att man med mycket dryga böter förföljer jordbrukare som överskrider sin mjölkkvot och inte gör något för att straffa oärliga industrier och brottsliga nätverk som tillverkar mjölkprodukter utan mjölk.
För att avsluta måste jag säga att det är fullkomligt oacceptabelt att kommissionen vägrar förmedla namnen på de företag man ger exportbidrag och andra bidrag under förevändning att det skulle gå mot bestämmelserna om skydd för privatpersoner. Det är en uppfattning om medborgarnas rättigheter som bara fungerar för de multinationella företagen och de stora intressena och som inte existerar när det gäller att skydda konsumenten eller jordbrukaren, vilka ofta drabbas av ett djävulskt och förkrossande byråkratiskt maskineri.

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! McCartin har utarbetat ett bra betänkande om frågor som parlamentet uppmärksammade när det beviljade ansvarsfrihet för 2000. Hjärtligt tack för det. 
Genomförandet av EU:s budget är fortfarande otillfredsställande. Detta gäller speciellt strukturfonderna, där genomförandet av programmen varken motsvarar kraven på god förvaltning eller heller medborgarnas förväntningar. Situationen bara förvärrades mellan 2000 och 2001 och ytterligare mellan 2001 och 2002. År 2000 förblev 6,5 miljarder euro av strukturfondernas anslag oanvända, år 2001 10,5 miljarder och i fjol 8,1 miljarder euro. Strukturfondernas obetalda åtaganden har redan ökat till 66,7 miljarder euro, vilket motsvarar två års budget. Situationen är mycket oroväckande.
Kommissionen har inte alls förmått förbättra sin förvaltning utan situationen håller på att fullständigt glida oss ur händerna. EU:s strukturpolitik måste genomgå en grundlig reformering; den här programperioden hotar att bli en verklig katastrof.
Översynen av personalstadgarna som inleddes 2000 och fortfarande pågår är en av de viktigaste reformerna. Min grupp anser att det är viktigt att personalstadgarna stöder de centrala målen i förvaltningsreformen: att förbättra effektiviteten, klargöra och öka det personliga ansvaret samt att delegera befogenheter till lägre nivå. Det bör vara varje tjänsteinnehavares plikt att anmäla missbruk och bristfällig förvaltning. Å andra sidan måste var och en ansvara för sina handlingar även i det avseendet att man måste svara för ogrundade personliga anklagelser. Man bör inte utveckla Europeiska unionen till något spionsystem.
Indrivningen av ogrundade utbetalningar av EU-medel måste göras naturligare och snabbare. Det nuvarande systemet är tungrott och planlöst, som Mulders betänkande som vi skall behandla härnäst påvisar. Tyvärr står medlemsstaten och kommissionen ofta på motsatt sida om förhandlingsbordet, fastän de borde vara på samma sida.
Jag anser att förfarandet som införts av McCartin om en årlig uppföljning av ansvarsfrihetsbetänkandena är på sin plats, eftersom det för med sig långsiktighet i parlamentets kontroll över kommissionen.

Van Dam (EDD).
Fru talman, fru kommissionär! Det här betänkandet ger ingen entydig signal. Föredraganden ger Europeiska kommissionen en klapp på huvudet i stället för ett nödvändigt yrkande på att drastiskt förbättra förvaltningen av EU:s budget. Det här betänkandet gör Europaparlamentet beroende av kommissionens goda vilja i stället för att det kan försvara de många skattebetalarnas intressen som vill ha valuta för pengarna.
Till mitt stora missnöje stipulerar kommissionen att de flesta oegentligheter och bedrägerier med EU-pengar äger rum i medlemsstaterna. Det kan så vara men kommissionen är skyldig att förvalta EU-medlen och har det slutliga ansvaret för detta. I nästan alla särskilda rapporter från Europeiska revisionsrätten återfinns frasen att EU-förordningar är för komplexa och oklara, att målen inte är tydligt definierade och att kontrollsystemen uppvisar brister. Det får och måste kommissionen ta ansvaret för. Jämför med en styrelse för ett multinationellt företag som säger att den inte är ansvarig för effektiviteten i den företagsverksamhet som äger rum utanför huvudkontoret. Jag skulle vilja se den aktieägare som accepterar något sådant!
Det är tydligt att kommissionens budgetförvaltning lämnar mycket övrigt att önska. Det enorma strukturella budgetöverskottet, en mjölkkvotsreglering från 1984 som fortfarande inte fungerar bra, osäkerheten angående effektiviteten i de flesta strukturåtgärderna, den bristfälliga bokföring som ger upphov till ständiga problem, bland annat vid infordringen av felaktigt utbetalda EU-medel. Den här raden går lätt att fylla på med andra exempel som visar att Europeiska kommissionen fortfarande har mycket att göra innan det kan bli tal om en positiv revisionsförklaring från revisionsrätten.

Bayona de Perogordo (PPE-DE).
Fru talman! Jag skall försöka fatta mig kort och kommer att koncentrera mig på två punkter. Den första punkten gäller ändringsförslaget som har lagts fram av kollegan Blak och den andra punkten är en övergripande utvärdering av det betänkande som vi diskuterar här.
När det gäller den första punkten ställer jag mig klart positiv, eftersom jag anser att detta ändringsförslag följer andan i EG-fördraget, närmare bestämt artikel 276, som också nämns i skäl A, enligt vilken kommissionen på begäran skall lägga fram alla nödvändiga uppgifter för Europaparlamentet.
Artikeln är mycket tydlig och det är därför mycket enkelt att förklara varför denna rättighet begränsas på ett konstlat sätt genom lagstiftningen, även om detta begränsas till konfidentiella handlingar. Jag stöder därför ändringsförslaget och jag hyser förtroende för att de juridiska tjänsterna och behörigt utskott skall göra rätt, och se till att artikeln i fördraget börjar gälla igen.
Betänkandet är utmärkt och jag har redan haft tillfälle att utvärdera det i budgetkontrollutskottet. Jag vill betona - vilket även kommissionären gjorde - att budgetåret 2000 var ett övergångsår. Under det året utformade man stora reformer som vi kommer att märka av efter hand och effekterna av dessa kommer att utvärderas under kommande år.
Betänkandet indelas i tre delar och jag skulle vilja betona genomförandet, framför allt frågan om det för låga utgiftsutnyttjandet, eftersom detta förekommer inom strukturfonderna. I det sammanhanget vill jag även välkomna kommissionär Barniers initiativ att förenkla regelverket, eftersom det är en av orsakerna till det för låga utgiftsutnyttjandet och skadar såväl medborgarnas rättigheter som bilden av Europeiska kommissionen.
När det gäller återbetalning av felaktigt utbetalda medel vill jag betona att det rör sig om gemenskapsfonder. Detsamma gäller frågan om förfarandena, där parlamentets beslutsamhet att delta i budgetgenomförandet tydligt framgår, och för att kunna göra detta behöver parlamentet alla de upplysningar som krävs i betänkandet.
När det gäller bedrägeribekämpning välkomnar jag särskilt den hänvisning som görs till en europeisk åklagarmyndighet.

Bösch (PSE).
Fru talman, fru kommissionär! Får jag komma med ett citat? När de stora överskotten för budgetåret 2000 konstaterades citerades Schreyer, kommissionär med ansvar för budgeten, den 30 maj 2001 på följande vis: ?Ett så högt överskott är ett undantagsfall. Det får till följd att medlemsstaterna under budgetåret 2001 behöver överföra betydligt mindre egna medel till Europeiska unionen, 81 miljarder etc. i stället för 90,9 miljarder. Jag anser att det är ett mycket glädjande meddelande för medlemsstaterna?. Slut på citatet.
Fru kommissionär, vi vet att det inte var något undantagsfall. Problemet med detta budgetöverskott - som vi kallar det - är ju att överskotten blir större ju längre perioden pågår, vilket vi hittills kunnat konstatera. Där är det alltså något i själva systemet som inte stämmer.
Det är inte ett trevligt meddelande för någon, om vi inte klarar av att åstadkomma en faktisk budget i Europa. Jag ställer mig ju ändå inte inför skattebetalarna och säger att jag står för en budget om cirka 90 miljarder euro, om det sedan bara betalas ut 80 miljarder! Det är ändå inte någon bra budgetering! Jag skyller inte bara på er, fru kommissionär. Jag vet att ni gör ert bästa. Det ställs också krav på oss som budgetmyndighet, liksom på medlemsstaterna, men jag säger att ett parlament med respekt för sig självt och som är skyldigt att se till att budgeten är relevant inte kan godta en sådan utveckling. Vi kommer i framtiden att få anpassa de effektivt utbetalade beloppen till det som ursprungligen planerats, eller tvärtom. Det går inte på sikt! Det kommer våra medborgare inte att acceptera i det långa loppet. Det är den centrala punkten i förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet för 2000. År 2001 blev det - som jag sagt - sämre i stället för bättre. Vi måste gemensamt arbeta på detta.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0447/2002) av Mulder - för budgetkontrollutskottet om reformen av förfarandet för avslutning av räkenskaperna (2002/2149(INI))

Mulder (ELDR)
Fru talman! Om vi tittar på den europeiska jordbruksbudgeten så är det två saker som märks. I första hand omfattar den nästan hälften av budgeten, det är allmänt känt. För det andra kan vi nästan generellt konstatera att den här politiken inte åtnjuter någon större popularitet i Europa. Jag tror att något måste göras åt det. Kanske kan förra veckans förslag från Fischler ge litet bättring. Jag tror också att vi måste se till att räkenskaperna inom jordbruksområdet står över alla tvivel.
Nu är jordbruket en del av den europeiska budgeten, för vilken det finns ett speciellt förfarande för kontroll av räkningarna, Clearance of account, som det kallas. Varje år fordras mellan cirka 600 och 800 miljoner euro tillbaka av en budget på cirka 45 miljarder. Den stora frågan är om det är tillräckligt. 
Sedan år 1996 har vi ett nytt förfarande som mer eller mindre innebär att vi gör ett årligt bokslut och fattar fleråriga beslut om räkningarnas överensstämmelse, alltså om frågan huruvida budgeten har genomförts på ett bra sätt. År 1996 inrättades ett medlingsorgan som skulle kunna lösa eventuella konflikter mellan kommissionen och medlemsstaterna, och man införde ackrediteringen av de betalningsorgan i medlemsstaterna som har ansvaret för genomförandet och för betalningarna. Det överlåts alltså till medlemsstaterna.
Vad är våra erfarenheter sedan 1996? För det första kan vi, efter revisionsrätten, dra den allmänna slutsatsen att det är ett blandat system som fungerar skapligt. Därmed är dock inte allt sagt. Det kan tydligen bli bättre. Var vill vi se förbättringar?
Vi skulle vilja att besluten om ansvarsfrihet går tydligare att härleda till ett visst räkenskapsår. För närvarande gäller de här besluten flera olika räkenskapsår och det skapar otydlighet. År 1996 förväntade vi oss också att allt skulle ske mycket snabbare men det har tydligen inte varit fallet. När det gäller medlingsorganet så hade vi hoppats att färre fall skulle tas upp i EG-domstolen i Luxemburg men inte heller det har visat sig vara fallet. Om ett visst betalningsorgan ständigt fortsätter att göra fel så tycker jag att kommissionen måste ha möjlighet att en gång låta bli att betala ut pengar i ett par månader tills den är övertygad om att betalningsorganet fungerar bra igen. Kommissionen skulle kunna säga att det inte stämmer överens med proportionalitetssystemet och att straffet då är alldeles för hårt. Vi yrkar dock inte på att alla utbetalningar av jordbruksmedel till ett visst land skulle ställas in, vi säger bara att om det hela tiden går på tok i en viss sektor så måste kommissionen ha möjlighet att låta bli att sätta in pengar på medlemsstatens konto tills situationen blivit bättre.
Kontrollen av jordbruksutgifter är mycket viktig med tanke på utvidgningen av Europeiska unionen. Det system som snart kommer att ligga till grund för utbetalningarna är IACS-systemet. Vi har av revisionsrättens rapporter kunnat konstatera att det här systemet ännu inte är i gång i någon av de nuvarande medlemsstaterna. Vi kan tillsammans med kommissionen hoppas att det dock kommer att vara det inom några månader. Vi kan också konstatera att Grekland efter så många års medlemskap fortfarande inte uppfyller kraven. Därför blir det desto mer aktuellt att kommissionen intar en fast hållning i den här frågan och alltså vägrar betala ut om affärerna inte är i ordning.
Vi ser det också som en brist att det fortfarande inte kunnat ges ansvarsfrihet för en allt viktigare del av den europeiska budgeten, nämligen landsbygdsutvecklingen, på samma sätt som för 1 A-delen av budgeten.
Sedan en käpphäst till för det här parlamentet: vi skulle gärna år från år vilja veta på vilka punkter det eventuellt är tal om förbättringar. Vi känner till metoderna för revisionsförklaringen och skulle kunna föreställa oss - det är ett gammalt önskemål från parlamentets sida - att vi får indikatorer om felprocentens omfattning i till exempel mejerisektorn eller tobakssektorn. Då kan vi år för år kontrollera i vilken mån det är tal om en förbättring. Rådet lyser i kväll med sin frånvaro, vilket är mycket beklagansvärt med tanke på den här frågans betydelse. Vi skulle gärna vilja att det förslag som parlamentet lade fram för cirka ett år sedan om att förlänga den tidsperiod under vilken justeringar får ske från 24 till 36 månader antas.
Avslutningsvis, fru talman, tycker vi i samband med utvidgningen att det börjar bli hög tid för kommissionen att skapa möjligheter att i förväg bättre kontrollera jordbruksutbetalningarna så att vi kan förhindra fel i stället för att vara tvungna att rätta till dem i efterhand.

Fischler
Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Revisionsförfarandet och förbättringen av det har för mig personligen - men också för mina enheter - redan från början haft särskilt prioritet och kommer att fortsätta att ha det. Därför vill jag först tacka er som föredragande, herr Mulder, för ert betänkande, vilket är mycket exakt och ger en fullständig bild av revisionsförfarandet. Jag välkomnar också det allmänna innehållet i ert betänkande, där framgången med detta avslutningsförfarande erkänns och där kommissionen uppmuntras att ständigt kontrollera systemet - även med tanke på den förestående utvidgningen av gemenskapen - och om nödvändigt också förbättra det.
Låt mig helt kort ta ställning till några av de frågor som framkastas i detta betänkande, och förklara kommissionens ståndpunkt. Först har vi bedömningen av 1996 års reform, som jag helt kort vill gå in på. I betänkandet såväl som inom revisionsrätten är man ense med kommissionen om att 1996 års reform var en framgång. Men jag håller naturligtvis också med er om att vissa delar kan och bör förbättras, exempelvis de fortfarande alltför långa tidsfristerna för de enskilda stegen i förfarandet.
Jag vill emellertid klargöra att vi här styrs av principen om balans mellan skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen och medlemsstaternas val. För att dessa båda principer skall kunna beaktas är det enligt min åsikt godtagbart att vissa steg tar något längre tid, så att de nödvändiga samråden kan genomföras. Trots detta tror jag att framgångarna visar att vi har rätt. Enbart under de senaste tio åren har gemenskapen krävt tillbaka närmare 6 miljarder euro i jordbruksstöd från medlemsstaterna, och även erhållit dem. Dessa siffror talar ett tydligt språk och behöver inte någon ytterligare förklaring.
Tillåt mig också, mina damer och herrar ledamöter, att gå in på två specifika problem, som nämnts i Mulders betänkande. Det handlar å ena sidan om dröjsmålen vid införandet av det integrerade administrations- och kontrollsystemet (IACS) i Grekland och å andra sidan om övervägandena i samband med utvidgningen.
Kommissionen är helt medveten om dröjsmålen i Grekland. Kommissionen följer i fortsättningen noga de framsteg som uppnåtts och gör en bedömning av dem. Efter stränga kontroller har kommissionen från Grekland redan återkrävt betydande utbetalningar av stöd. För övrigt är några förfaranden anhängiga, som skulle kunna ha ytterligare betydande ekonomiska ändringar till följd, på grund av de återstående svagheterna i kontrollsystemet.
Men låt mig också klargöra en sak. Varken Europeiska revisionsrätten eller kommissionen har några som helst uppgifter om att några betydande oriktigheter skulle kunna befaras från de enskilda jordbrukarna i Grekland i samband med dröjsmålet med att genomföra IACS. Det finns ingen anledning att tro att den ekonomiska risken för gemenskapen skall behöva bedömas vara högre än de ekonomiska ändringar som kommissionen redan gjort. Situationen för 2002 är för närvarande föremål för en ingående granskning. I sitt beslut kommer kommissionen att ta hänsyn till samtliga konstaterade framsteg i Grekland, men samtidigt måste gemenskapens ekonomiska intressen tas tillvara fullständigt.
Och nu helt kort till övervägandena i samband med utvidgningen. Ledamoten Mulder vädjar till kommissionen att vidta alla åtgärder för att hjälpa kandidatländerna att iaktta de lagstadgade tidsfristerna för de enskilda kontrollsystemen. Men han insisterar samtidigt på att kandidatländerna inte skall dra nytta av jordbruksstödet, om IACS inte kan utnyttjas, eller om skyddet av de ekonomiska intressena ifrågasätts. Jag kan här bara ansluta mig till föredragandens åsikter. Också jag är fast övertygad om riktigheten i kommissionens strategi att behandla eventuella problem på det sätt som föreslagits.
Å ena sidan bör vi hjälpa kandidatländerna att vid tidpunkten för anslutningen antingen fullständigt utnyttja IACS, eller erbjuda dem möjligheten att tillämpa det förenklade systemet, vilket då också ställer mindre krav på IACS. Jag anser att det är viktigt att betona att det förenklade systemet inte betyder att dessa länder befrias från att genomföra IACS-systemet.
Kommissionen ägnar sig för närvarande åt att bestämma vad som i detalj kommer att krävas för de nya medlemsstater som beslutar sig för det förenklade IACS. Naturligtvis kommer det också att finnas en strikt tidsplan, där det föreskrivs när ett fullständigt IACS måste stå till förfogande vid överföringen till det normala systemet.
Mina damer och herrar! Jag tror att jag avslutningsvis kan säga att revisionsförfarandet i sin helhet innebär en framgång, som dock ständigt måste kontrolleras med tanke på nya utmaningar och även - om så krävs - förbättras. Jag vill därför, mina damer och herrar ledamöter, be er om att ni även i fortsättningen tillsammans med kommissionen bidrar till att optimera detta system.

McCartin (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja tacka Mulder för hans betänkande och allt arbete som han har lagt ned på det. Vi måste erkänna att han är en person som förstår den gemensamma jordbrukspolitiken in i minsta extremt komplicerade detalj. Hans kommentarer här i kväll var också tankeväckande och informativa.
Vi har kommit långt, vilket Mulder är medveten om, från de dagar då 80 procent av Europeiska unionens budget användes till jordbruk. Det mesta av dessa pengar lades på marknadsstöd i form av exportbidrag och förvaring, vilket huvudsakligen skapade möjligheter till ofantliga planer för svindleri och bedrägeri. Vi har förflyttat oss långt från detta och, medan Casaca helt riktigt påpekar riskerna med att kontrollera exportbidrag, använder vi i dag bara omkring fyra eller fem procent - ungefär två miljarder euro - till exportbidrag, och vi välkomnar den utvecklingen.
Jag tror att de reformer som redan har genomförts och de reformer som Fischler har föreslagit kommer att göra det lättare, även om vi har vissa politiska svårigheter med dem, att kontrollera utgifter och se till att de pengar vi anslår till den gemensamma jordbrukspolitiken tilldelas de personer som har rätt till dem.
Mulder påpekar i sitt betänkande att de människor som begår brott borde betala för dem. Det borde inte vara ett indirekt stöd, eftersom det är medlemsstaten, och inte de personer som överproducerat, som betalar böter vid fall av överproduktion av mjölk. Detta är detsamma som indirekt stöd. Den situation som vi hade tidigare var värre, då misskötsel av stora företag ledde till hårda bestraffningar, i samband med godkännandet av redovisningsförfaranden, som riktades mot medlemsstaterna. Det drabbade inte livsmedelstillverkarna och de personer som var inblandade i överträdelserna från början. Detta var också orättvist mot skattebetalarna och utgjorde dålig förvaltning.
Jag tror att fastän skapandet av det integrerade kontrollsystemet har varit ett enormt projekt, kommer det att visa sitt värde i Europeiska unionen genom att se till att de pengar som vi genom röstning tilldelar jordbruket går till rätt människor och att vi kan redovisa hela summan.
Jag måste erkänna att det verkar vara en modfällande uppgift att utvidga detta till kandidatländerna, med tanke på den tid vi har lagt ned på att nå dit vi befinner oss i den nuvarande unionen, men jag är övertygad om att kommissionen arbetar på det. Jag förväntar mig inte att det skall gå smidigt, men jag tror att utvidgningen kommer att bli framgångsrik och att vi kommer att kunna hjälpa landsbygdsområdena utan att spendera alltför mycket av skattebetalarnas pengar, om vi använder våra erfarenheter och om vi insisterar på att från början fastställa lämplig statistik innan pengarna fördelas.

Casaca (PSE).
Fru talman! Jag vill börja med att gratulera vår kollega Jan Mulder till hans utmärkta betänkande och till det arbete han har bedrivit angående avslutandet av räkenskaperna. Gratulationer som jag också bör utsträcka till min kollega McCartin. Vi har faktiskt försökt arbeta, om än med olika politiska synsätt, i en riktning som jag anser är nödvändig för att stödja en långtgående reform av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Hur som helst skulle det enligt min mening vara ett allvarligt misstag att se avslutandet av räkenskaperna bara som en verksamhet vars framgång man mäter enligt de vinster man får ut. Behovet av uppbörd av medlemsstaternas anslag är givetvis snarare en indikator på misslyckande än på framgång, vilket visar hur dåligt systemen med jordbruksstöd fungerar. Detta beror ofta på den extrema komplexiteten och systemets oproportionerliga byråkrati som tynger förvaltningarna och jordbrukarna.
För det andra måste vi ta hänsyn till att avslutandet av räkenskaperna i de situationer när medlemsstaten ersätter jordbruks- och livsmedelsföretagen är ett missbruk av statsstöden som förvrider konkurrensbestämmelserna på ett särskilt orättvist sätt, och gynnar de som bedrar statskassan och skadar de som arbetar ärligt.
För det tredje tycker vi inte alltid att formerna, processerna och kriterierna för avslutande av räkenskaperna är de mest balanserade. När det gäller detta noterar vi till exempel att kommissionen beträffande jätteskandalen då Neapels Camorra manipulerade smör och saluförde det via flera europeiska mjölkföretag, svarade oss för bara några dagar sedan att mer än två år efter att OLAF formulerade sin anklagelse har ännu inget gjorts, och man åberopar rättssekretessen som skäl för att inte göra någonting. Och detta tycker jag inte är acceptabelt.
Jag vill till sist ta upp inrättandet av en stimuleringsmekanism på 20 procent för medlemsstatens uppbörd av anslag för de ekonomiska aktörerna, vilket i princip tycks vara en bra idé men som jag anser är oacceptabel i den form den genomförs av kommissionen: Vi ser med en viss förskräckelse att kommissionen inte kan säga oss vilket belopp man har använt till denna stimulans, man kan inte säga vilka institutioner i medlemsstaterna som har fått dessa anslag och om villkoren för att ha rätt till dem har kontrollerats helt, vilket är nödvändig för dess uppbörd. Det är en situation vi anser vara helt oacceptabel och vi hoppas att kommissionen rättar till den så snart som möjligt.

Avilés Perea (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär! Vi har här betänkandet av Mulder om reformen av förfarandet vid avslutande av räkenskaper. Syftet med denna reform är att undvika problemet med stora förseningar i besluten om avslutande av räkenskaper som så ofta har påtalats av revisionsrätten.
Reformen utgörs av två skilda förfaranden: En årlig revision av inkomster och utgifter för varje enskilt budgetår och fleråriga revisioner som syftar till att kontrollera innehållet i de underliggande transaktionerna och överensstämmelsen med gemenskapslagstiftningen.
Man inför ett förlikningsförfarande. Trots de svårigheter som detta förfarande innebär har man kunnat bekräfta att medlemsstaternas ansvarighet har förbättrats, även om det inte har varit så verkningsfullt som man trodde att det skulle vara.
När det gäller förlikningsorganet har inte det heller varit tillräckligt verkningsfullt, men det har bidragit till den övergripande förbättringen av avslutandet av räkenskaperna.
Betänkandet utvisar klart och tydligt att det fortfarande finns behov av att förbättra avslutandet av räkenskaperna för EUGFJ-fonderna och innehåller en rad förslag för hur man skall kunna göra detta. Vår grupp kommer därför fullständigt stödja betänkandet.
Avslutningsvis vill jag gratulera Mulder till hans betänkande.

Santos (PSE).
Fru talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill ge mitt allmänna stöd till Jan Mulders initiativbetänkande om reformen av förfarandet vid avslutande av räkenskaper som godkändes i budgetkontrollutskottet.
Jag är också av den åsikten att det ännu är för tidigt att uttala sig om värdet av det nya systemet, för dess komplexitet som det inför och den begränsade kapacitet som gemenskapsförvaltningens institutioner att svara, förhindrar en definitiv bedömning. Det är dock framträdande att Europaparlamentet, som framför allt är en politisk instans på eget initiativ och enligt specifika regler för behandling arbetar med formerna för och resultatet av tilldelande av gemensamma resurser för hela Europa.
Det är viktigt att den reform vi behandlar utvecklas i god tid, för att man skall kunna förse kontrollorganen med det som behövs för att göra fleråriga jämförelser. Detta är kommissionens ansvar som Jan Mulder på ett riktigt sätt vädjar till. På samma sätt gläds jag åt föredragandens angelägenhet och rekommendationer när han granskar de starka och svaga punkterna i attesteringsmekanismerna, tillämpningen av finansiella justeringar, kontrollen av utgifter som berör landsbygdens utveckling och de nya problem som oundvikligen dyker upp med unionens verksamhet inom ramen för en utvidgning till 25 länder.
Utan att glömma att politiken i första hand alltid bör inriktas på länder med en lägre utveckling, är det nödvändigt och viktigt att fastställa och integrera kandidatländernas förvaltningssystem, genom att främja och utveckla dels delegeringen av befogenheter till Sapardbyråerna, dels minska takten på utförandet av hjälpinstrumenten. Vi får inte glömma att den gemensamma jordbrukspolitiken för närvarande är ett potentiellt center för jämlikhet och att den utgör 47 procent av gemenskapens budget, varför den kräver specifika granskningar och regleringar.
Till sist anser jag att denna process, oberoende av de nuvarande kvantitativa resultaten av förlikningsförfarandet, måste bibehållas och fördjupas eftersom det är just genom dess tillämpning som alla fördelar och nackdelar kan granskas och utvärderas i en politisk bedömning och värdering av tillämpningen av gemenskapsfonderna, där ensamrätten avseende ingripande mot en bedräglig tillämpning av de anslag som har beviljats medlemsstaterna är reserverad för rättsväsendet.

Bayona de Perogordo (PPE-DE).
Fru talman! Det här är ett magnifikt betänkande och enligt min åsikt kan det inte vara mer positivt, vilket jag även har haft tillfälle att påpeka i budgetkontrollutskottet.
Det är ett minutiöst arbete som utgörs av två tydligt åtskilda delar och föredraganden har eftersträvat två mål. Å ena sidan innehåller betänkandet en strikt och kritisk bedömning av reformen, föredraganden kommer med konstruktiv kritik och räknar upp bristerna i reformen, till exempel uppdelningen av förfarandet, förlikningsorganets utformning och agerande och de finansiella justeringar som blir resultatet. Föredraganden föreslår konstruktiva lösningar på alla dessa problem.
Å andra sidan ger föredraganden uttryck för en sund och berättigad oro inför den omedelbara framtiden i fråga om utvidgningen som vi ju står i begrepp att slutföra. Denna oro gäller å ena sidan frågan om hur det integrerade systemet för administration och kontroll som tillämpas i alla medlemsstater skall stärkas, eftersom det vara funktionsdugligt för att införas i kandidatländerna vid utvidgningen och å andra sidan de oroande erfarenheterna från Sapardprogrammet.
Jag anser att båda faktorerna, den kritiska bedömning som föredraganden gör och den oro han ger uttryck för är en mycket läglig varningssignal och vi bör lyssna på den. Jag gratulerar därför föredraganden hjärtligt.
Jag vill även betona den flexibilitet som föredraganden har visat i behandlingen av betänkandet i budgetkontrollutskottet. Tack vare föredragandens flexibla inställning antogs detta betänkande enhälligt, och jag gratulerar honom till det.

Bösch (PSE).
Fru talman, herr kommissionär! Det finns två frågor som jag helt kort vill ta upp i samband med kollegan Mulders storartade betänkande. För det första: Kraven på återbetalning. Här ackumuleras uppenbarligen ett belopp om ungefär 3 miljarder euro. Fordringarna stiger kontinuerligt. Kraven på återbetalning har under åren 2000-2001 halverats till cirka 40 miljoner euro. Här är det något som inte stämmer. Det fungerar inte. Det är inte bra. Vi har nu ett procentuellt krav på återbetalning, tror jag, om inte ens 16 procent.
Den andra punkten, herr kommissionär: frågan om IACS och genomförandet i Grekland och i kandidatländerna i framtiden. Det är ju en högpolitisk fråga! Det handlar ändå inte om huruvida missförhållanden konstaterats eller ej! Hur skall vi förklara för de länder som ansluter sig att de måste införa ett IACS-system, om vi har gamla medlemsländer som under flera år helt enkelt inte använt sig av detta system? Det är ju politiskt omöjligt! De kommer någon gång att säga: Herr Fischler, kom tillbaka om tio år. Tills grekerna har infört det, kommer vi också att ha infört det.
Och då kommer vi, när det gäller budgetexakthet, naturligtvis ut på hal is. Därför är det viktigt att vi ökar trycket på den sista medlemsstaten i den nuvarande unionen för att säga att de måste införa detta system, annars kommer det inte att fungera vid utvidgningen. Vi vet att det till exempel i Polen ju inträffat ett större bedrägeri redan innan IACS-systemet införts, men detta nämner jag bara i förbigående. Än en gång: Det är en högpolitisk fråga, som inte bara kan reduceras till missförhållanden, utan vi måste gemensamt ta itu med den, herr kommissionär.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0004/2003) av Korhola om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder för allmänhetens deltagande i utarbetandet av vissa planer och program avseende miljön och om ändring, med avseende på allmänhetens deltagande och rätt till rättslig prövning, av rådets direktiv 85/337/EEG och 96/61/EG (PE-CONS 3676/2002 - C5-0598/2002 - 2000/0331(COD))

Korhola (PPE-DE)
Herr talman! Det Förslag som nu behandlas är det andra av tre direktiv med vilka man försöker anpassa medlemsstaternas lagstiftning att motsvara Århuskonventionen. Precis som vid det första direktivet om tillgång till miljöinformation har man nu till den tredje behandlingen i parlamentet lagt fram ett förlikningsresultat som väl representerar parlamentets ståndpunkt, vilket helt och hållet uppfyller minimikravet i Århuskonventionen och till och med överstiger det. 
Rådet antog redan i sin gemensamma ståndpunkt flera element ur parlamentets första behandling, på samma sätt som parlamentet kunde anta flera element ur den gemensamma ståndpunkten. Sålunda kunde man inleda förlikningen med betydligt färre problem än vid den första pelaren. Å andra sidan är dessa få frågor förknippade med stora problem, redan på grund av olika betraktelsesätt.
Kommissionens förslag och rådets gemensamma ståndpunkt utgick från den så kallade quick fix-principen, medan parlamentet hade önskat ett mera övergripande förhållningssätt. Det är dock klart att parlamentets syfte inte är att ordagrant försvara sin ståndpunkt, utan att se till att EU:s lagstiftning inte innehåller gråzoner, enligt vilka allmänhetens deltagande skulle vara motiverat, men på grund av lagstiftarens misstag inte möjligt. 
I en förlikning kunde vi finna en lösning på problemet i två skeden. Å ena sidan kommer kraven som baserar sig på Århuskonventionen och som gäller allmänhetens deltagande att inkluderas i gemenskapens nya lagstiftning redan i initialskedet. Å andra sidan kommer man utgående från inhämtade erfarenheter att granska redan befintlig lagstiftning och direktivets tillämpningsområde på nytt under de sex första tillämpningsåren. 
Medlemsstaterna förbinder sig i förlikningen att förbättra allmänhetens praktiska möjligheter att delta. Myndigheterna uppmanas bland annat att informera allmänheten om fattade beslut, om bakomliggande orsaker och synpunkter samt om processen i samband med allmänhetens deltagande. Tidsfristerna för de olika skedena av deltagandet i beslutsfattandet måste vara rimliga för att allmänheten skall kunna förbereda sig och effektivt delta i beslutsfattandet. Dessutom uppmanas myndigheterna att främja allmänhetens utbildning på miljöområdet, vilket tveklöst också är till myndigheternas fördel i den mån man med utbildning kan förbättra kvaliteten på deltagandet. 
En speciell fråga gällde allmänhetens deltagande i granskningen av tillstånd. Här ville förlikningsparterna hitta en jämvikt. Å ena sidan kan allmänheten uppriktigt delta då när granskningen av anläggningarnas och fabrikernas tillstånd har en verklig betydelse, det vill säga när det finns risk för ökade skador på miljön. Å andra sidan kan en myndighet granska tillstånd utan allmänhetens deltagande vid verkställandet av sådana förordningar och bestämmelser där det verkligen inte föreligger skäl till övervägningar. Här anser jag att man har lyckats: Allmänheten kan delta när man verkligen har att göra med beslut som gäller miljön, men man skapar inte inflation i det värdefulla deltagandeinstrumentet genom att be allmänheten delta i rutinbeslut.
För parlamentet var det antagligen en till sitt tillämpningsområde liten, men principiellt sett en viktig seger, när man i förlikningen godkände ett förfarande som gällde undantag för försvarsprojekt. I enlighet med Århuskonventionen kan försvarsprojekt uteslutas ur direktivets tillämpningsområde endast på grundval av medlemsstaternas myndigheters övervägande från fall till fall.
Efter att beslutet om allmänhetens deltagande fattats måste allmänheten naturligtvis ha en chans att utvärdera besluten. I förlikningen kom man fram till en för parlamentet tillfredsställande lösning, där man bekräftar skälen till att tillstånd att få information har beviljats respektive förkastats, och ålägger myndigheterna att ge allmänheten praktisk information om möjligheterna till administrativ eller rättslig prövning.
Särskilt måste påpekas att för att säkerställa förlikningsresultatet har kommissionen i sitt yttrande som bifogas direktivet förbundit sig att under det första kvartalet 2003 lägga fram ett förslag till direktiv där man behandlar verkställandet av Århuskonventionen i fråga om rätt till ändringsansökan och anhängiggörande beträffande miljöfrågor. Sålunda kan man alltså vara säker på att hela processen med att ratificera Århuskonventionen framskrider inom gemenskapen utan onödiga dröjsmål.
Jag tackar kommissionen och rådet, speciellt Danmark som redan överlåtit ordförandeskapet till Grekland för ett gott samarbete i förlikningen och i de inofficiella förhandlingar som föregick detta. Jag rekommenderar varmt parlamentet att anta förlikningsresultatet i morgondagens omröstning.

Wallström
Fru talman, ärade ledamöter! Jag är förstås mycket nöjd med att detta direktiv, som kommissionen föreslog för ungefär två år sedan, nu kommer att antas. Det kompletterar direktivet om miljöinformation. Därmed tar EU ett steg närmare genomförandet av Århuskonventionen. Principerna i Århuskonventionen är mycket viktiga, eftersom miljön inte har någon ?egen röst?. Beslutsfattandet i miljöärenden måste därför präglas av öppenhet och insyn om vi skall kunna skydda miljön på ett tillfredsställande sätt.
Detta direktiv omfattar grundläggande krav för allmänhetens deltagande i beslutsfattandet på miljöområdet. Genom direktivet upprättar vi en nödvändig, gemensam ram även för ärenden som är gränsöverskridande. Detaljerna överlåts emellertid åt medlemsstaterna. Detta är viktigt, eftersom allmänhetens deltagande måste bli en naturlig del av förvaltningsarbetet på alla nivåer, och formerna måste anpassas till beslutsfattandet på de olika nivåerna.
Direktivet omfattar dels viktiga planer och program som skall utarbetas enligt vår miljölagstiftning, dels beslut om verksamhet som kan ha en betydande inverkan på miljön. Sådan verksamhet omfattas av direktivet om bedömning av inverkan på miljön och direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar. Dessa två direktiv kompletteras nu med bestämmelser om allmänhetens deltagande och rätt till rättslig prövning i enlighet med Århuskonventionen.
Enligt direktivet betyder allmänhetens deltagande att allmänheten skall informeras om verksamheten i fråga och sin rätt till deltagande. Den del av allmänheten som berörs skall redan på ett tidigt stadium ha rätt att yttra sig om ett ärende. Slutligen skall offentliga myndigheter i sitt beslutsfattande på vederbörligt sätt beakta resultaten av allmänhetens deltagande och informera om de beslut som fattas. Direktivet innehåller också bestämmelser om översyn av lagenligheten av beslut som omfattas av bestämmelserna.
Jag vill förstås tacka föredraganden, Eija-Riitta Anneli Korhola, för hennes intensiva arbete med direktivet och uttrycka min tacksamhet till henne och ledamöterna i parlamentets delegation till förlikningskommittén för de insatser som de har gjort för att nå fram till denna enighet som gör att vi i kväll kan anta denna viktiga rättsakt.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Ett av de vanligaste klagomålen bland medborgarna handlar om deras minimala roll inom ramen för den representativa demokratin. Och det är just när det gäller miljön som man mest känner av befolkningarnas missnöje. Vi känner alla till fall där medborgarna inför vissa projekt eller anläggningar ser sig tvingade att demonstrera sin rätt att vara indignerade på gator eller i domstolar.
Detta missnöje växer exponentiellt när många av dessa projekt med oacceptabel miljöpåverkan finansieras inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna. Det var därför mycket viktigt när kommissionen efter konventet i Århus lagstiftade om allmänhetens deltagande och allmänhetens tillgång till information. Jag gratulerar därför miljökommissionären. Ett större deltagande från allmänheten gör inte bara institutionernas beslut mer legitima, utan ökar också kvaliteten i dessa beslut.
Detta förslag till direktiv om allmänhetens medverkan i utarbetandet av planer och program för miljön är ett gott exempel på hur man kan demokratisera medborgarnas deltagande i politiken. Och jag gratulerar vår föredragande för det arbete hon har bedrivit i parlamentet och i förlikningskommittén. Jag skulle också vilja framhäva tre viktiga resultat i denna förlikning.
För det första, att de icke-statliga organisationerna deltar fullt ut i debatten om informationstillgång i denna process, för det andra, att hela gemenskapslagstiftningen uttryckligen måste innehålla villkoren för allmänhetens medverkan, och för det tredje, ett obligatoriskt deltagande i fall som anses betydelsefulla. Slutligen är jag glad över kommissionärens avisering om att det under 2003 kommer att lagstiftas om medborgarnas tillgång till rättssystemet.

Myller (PSE).
Herr talman, ärade kommissionär! Resultatet av förlikningen är i sin helhet bra och värt att stödja. Syftet med direktivet är ju att harmonisera gemenskapens lagstiftning med Århuskonventionen. Här har redan konstaterats att direktivet ger allmänheten full rätt att delta i beslutsfattandet från första början, speciellt när det gäller planering och genomförande av program, miljökonsekvensbedömning samt förebyggande och minskning av utsläpp i allmänhet. Det ger även beslutsfattarna en chans att ta hänsyn till allmänhetens synpunkter och bekymmer då de fattar beslut. 
Detta ökar å sin sida naturligtvis och med all rätt öppenheten i beslutsfattningsprocessen och bidrar till att öka allmänhetens intresse för och kunskaper i miljöfrågor. Utgående från de centrala resultaten i förlikningen kommer kraven om allmänhetens deltagande enligt Århuskonventionen i framtiden att ingå i berörd gemenskapslagstiftning redan från ett tidigt stadium. Det är även viktigt att myndigheternas information utvidgas utöver beslutsgrunderna. Det är i allmänhet viktigt att man på flera punkter kräver lättläst information samt att myndigheterna hjälper allmänheten att förstå den aktuella informationen.
Det är också bra att allmänhetens deltagande i de allra viktigaste besluten ökar, att man bekräftar skälen till att tillstånd till att få information beviljas eller förkastas och att man - återigen - ålägger myndigheterna att ge riktig, klar och tydlig information. Jag anser att vi utgående från detta kan förvänta oss att medborgarnas vilja att påverka miljöfrågorna ökar.

Costa, Raffaele (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag måste säga att vi har lyssnat med intresse, nästan passionerat, på de alternativ som har formulerats under senare tid och som i dag har upprepats i dessa dokument, för övrigt med deltagande av allmänheten - kan vi nästan säga, med en ordlek, åtminstone när det gäller italienska språket, snarare än privat. Allmänheten uppfattas som de offentliga strukturerna, de offentliga institutionerna, och här i stället uppfattas ordet ?offentlig? som ett uttryck för medborgarnas och olika sammanslutningars deltagande i denna process: en process som inte föddes i dag, en process som redan tidigare har avsatt handlingar från Europeiska unionens sida och som hade startat en granskning från medborgarnas sida och inom vissa gränser av öppenheten, objektiviteten och deras intressen för att miljöproblemen skall behandlas på ett visst sätt.
I dag står vi inför något mer, något annat, och det är positivt. Vad händer i själva verket genom detta förfarande? Man hoppas att initiativet att handla - man startar i själva verket till och med före det ögonblick när själva beslutet fattas - övergår till dem som är närmare territoriet, bostadsområdet, naturen, och att det sedan upptas och omvandlas till riktlinjer, föreskrifter, i vissa fall förbud, bindande genom bestämda regler, som utfärdas av dem som har behörighet att göra det. Till stor del handlar det om att ge medborgarna en möjlighet att ingripa i en sektor som under alla omständigheter rör dem, även dem som inte skulle vilja det, för konsekvenserna av miljöskadorna drabbar framför allt medborgarna.
Jag måste slutligen säga att det inte kommer att bli helt lätt att harmonisera de olika nationella lagarna med de europeiska föreskrifterna och direktiven.

Talmannen.
Jag förklarar härmed debatten avslutad och vill passa på att tacka fru Wallström och kommissionen samt fru Korhola för gott samarbete, eftersom jag ledde parlamentets delegation till förlikningskommittén i detta ärende.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0003/2003) av Hautala om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 98/70/EG om kvaliteten på bensin och dieselbränslen (PE-CONS 3677/2002 - C5-0608/2002 - 2001/0107(COD))

Hautala (Verts/ALE)
Herr talman! Jag lägger nu fram det slutliga utkastet till direktivet om kvaliteten på bränslen som vi ursprungligen antog i den här salen 1998. Efter en rätt het diskussion och som resultat av beslutsfattandet drev Europaparlamentet då igenom världens strängaste kvalitetskrav för trafikbränslen. 
Framför allt tvistade vi med oljeindustrin om nödvändigheten att sänka svavelhalten i bensin och dieselbränsle. Vi var verkligen tvungna att lägga fram en massa argument för att få igenom en reform för att sänka svavelhalten i dieselbränsle och bensin betydligt från den dåvarande halten. Detta val visade sig vara synnerligen strategiskt och klokt. Det har nämligen konstaterats att sänkningen av svavelhalten i bränslena är kanske ännu viktigare när man strävar efter att minska luftföroreningarna.
Reformen som vi i dag i parlamentet får klar inför slutrakan innebär att man senast 2009 inom Europeiska unionen endast får sälja bensin och dieselbränsle som i praktiken inte alls innehåller svavel. Det är mycket viktigt att vi faktiskt kan göra bilavgaserna ännu renare. Men en ännu viktigare motivering till denna reform är nu att biltillverkarna hela tiden utvecklar renare motorer som släpper ut ännu mindre avgaser. Dessa nya motorer, t.ex. direktinsprutningsmotorer, kräver ovillkorligen dessa svavelfria bränslen.
Vi kan vara nöjda med resultatet. Vi fick kommissionen och rådet att godkänna att de svavelfria bränslena skall vara ute på marknaden senast 2009; vi tidigarelade tidsplanen med två år. Jag skulle uppskatta - om man kan förutsäga något här - att den här situationen blir verklighet redan tidigare, därför att många medlemsstater har insett att man kan påskynda processen betydligt genom att bevilja pyttesmå skattelättnader för renare bränslen.
Jag kan kanske konstatera att Sverige och Finland var de länder där man förstod detta först och man kunde snabbt lansera de nya bränslena på marknaden. 2005 kommer man att granska detta direktiv på nytt. Då skall man besluta om det svavelfria bränslet genomförs 2009. Som föredragande beklagar jag i denna helhetslösning endast det att vi inte redan nu beslutade att de svavelfria dieselbränslena skall finnas på marknaden 2009. Jag anser att översynen 2005 endast komplicerar saker och ting, men detta fick vi inte heller igenom i den andra behandlingen i parlamentet.
Man har befarat att produktionen av svavelfritt dieselbränsle skulle föra med sig ökade koldioxidutsläpp. Själv anser jag dock att vi alldeles väl hade kunnat verkställa den här reformen redan nu eftersom den svavelfria dieseln å andra sidan påskyndar lanseringen av nya fordon på marknaden och därmed minskar koldioxidutsläppen.
Vid översynen 2005 kommer man även att diskutera hur man skall få ut svavelfria bränslen eller bränslen med låg svavelhalt för arbetsmaskiner på marknaden. Detta var kanske den allra svåraste frågan i förlikningsförhandlingarna. Själv skulle jag säga att jag är förhållandevis nöjd med resultatet, vilket är att man 2009 även tar i bruk svavelfria bränslen för traktorer och övriga arbetsmaskiner. Jag tror inte att jordbrukarna blir tvungna att betala så mycket extra för det här, eftersom kostnaderna minskar när allt kommer omkring.
Herr talman! Jag vill korrigera en sak i föredragningshandlingarna. Där sägs att parlamentet under den första behandlingen godkände ett ändringsförslag. Detta stämmer inte. Jag vill att man för till protokollet att parlamentet under den första behandlingen godkände 36 ändringsförslag.

Talmannen.
Vi skall kontrollera det och se till att det blir korrekt.

Wallström
Fru talman, ärade ledamöter! Det är bra att vi har kommit överens om detta direktiv. Det utgör nämligen en viktig del av vår samlade strategi för att minska luftföroreningarna och utsläppen av växthusgaser. Med hjälp av direktiv 98/70/EG kan vi se till att försäljningen av blyhaltig bensin fasas ut. När det nya direktivet väl har antagits, kommer det att bana väg för införandet av svavelfria bränslen som kommer att vara tillgängliga i hela EU senast den 1 januari 2005.
Svavel i bränsle kan sätta ner effektiviteten hos åtskilliga befintliga och framtida tekniska lösningar, såsom trevägskatalysatorer, oxidationskatalysatorer, kväveoxidfällor och partikelfällor. Därför är det också så viktigt att fasa in svavelfria bränslen.
Infasningen av svavelfria bränslen skall vara avslutad den 1 januari 2009. Tillverkarna kommer därmed att kunna utnyttja den fulla tekniska potentialen för att minska utsläppen av förorenande ämnen, t.ex. kvävedioxider och partiklar, som utgör ett stort hot mot luftkvaliteten och människors hälsa.
Antagandet av detta direktiv är verkligen goda nyheter för miljön och hälsan i Europa. Jag vill därför tacka föredraganden, Heidi Hautala, och alla ledamöter som har bidragit till antagandet av denna rättsakt.

Ayuso González (PPE-DE).
Fru talman! Det är nu över ett år sedan man började arbeta med ändringen av detta direktiv och vi har nu äntligen nått en överenskommelse. Jag gratulerar uppriktigt Hautala till detta lyckliga slut. Vi hade vissa meningsskiljaktigheter under första behandlingen, men jag anser att de kompromisser som nåddes är mycket tillfredsställande för alla parter.
I och med detta direktiv förbjuds, som det redan sagts, försäljning av bensin och dieselbränsle med en svavelhalt på högst 10 ppm (mg/kg) från och med år 2005. Detta förbud kommer att införas gradvis och från och med år 2009 kommer det att vara fullständigt. Jag anser att det är en bra lösning och en bra kompromiss, men hur som helst måste man tänka på att även om luftkvaliteten otvivelaktigt kommer att förbättras, så kommer produktionen av de nya bränslena även att ge upphov till ökade utsläpp i raffinaderierna. Om produktion och försäljning av nya typer av bränslen inte genomförs samtidigt som man förnyar fordonsparkerna kan detta leda till en global ökning av koldioxidhalterna, och dessutom kommer kostnaderna att bli höga, eftersom det är mycket dyrare att framställa dessa bränslen.
Det är följaktligen viktigt att kommissionen utvärderar framstegen och att den år 2005 genomför en översyn för att bekräfta eller ändra datumet för försäljning av dieselbränsle med låg svavelhalt, särskilt när det gäller jordbrukstraktorer och maskiner som är avsedda för transporter på väg, eftersom förnyelsen av dessa fordon går mycket långsammare och de förbrukar relativt låga bränslemängder. Risken finns att luftkvaliteten inte förbättras så mycket som vi förväntar oss.
Slutligen, fru kommissionär, som föredragande för betänkandet om biobränslen, måste jag tillägga att det är brådskande att kommissionen godkänner blandningar av biobränslen på över 5 procent och att den föreslår nya nivåer för specifikationer och testmetoder för biobränslen och för de bränslen som används för bundna transportmedel.
För närvarande finns det flera bilmärken som är lämpade för användning av blandningar av biobränslen på över 5 procent, men de tekniska bestämmelserna har inte anpassats efter detta. Dessutom har medlemsstaterna åtagit sig att uppfylla mål som, även om de är indikativa, bör uppfyllas och om man inte gör det lättare för dem att använda blandningarna kommer det att bli mycket svårt att nå dessa mål.
Biobränslen minskar stort utsläppen av växthusgaser och är ett bra alternativ för att förbättra luftkvaliteten.
Jag avslutar med att återigen gratulera föredraganden och naturligtvis även kommissionen och rådet. På gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar rekommenderar jag er att rösta för det här betänkandet.

Bowe (PSE).
Fru talman! Jag är sist men inte minst, och jag hoppas att jag inte skall uppehålla er mer än ett par minuter. Jag skulle på den socialdemokratiska gruppens vägnar vilja välkomna resultaten av förlikningen. Beslutet att börja övergå till diesel med låg svavelhalt i unionen bör innebära ett slut på de bullrande, stinkande, dyra och ganska stora dieselmotorer och andra terrängfordon som förstör luften och friden i vår natur och i våra samhällen. Vi inser vikten av att ta hänsyn till eventuella ekonomiska och sociala följder av denna förändring, i synnerhet för jordbruksindustrin, och därför välkomnar vi de praktiska övergångsperioder som har angetts och uppmaningen till lämpliga skattemässiga stimulansåtgärder. Vi hoppas att detta kommer att bidra till en smärtfri förändring.
Vi stöder också behovet av en fortgående översyn av situationen för att se till att utvecklingen inte leder till sociala eller ekonomiska problem. Därför vill jag, på socialisternas vägnar, rekommendera betänkandet till kammaren och tacka föredraganden för allt arbete hon har lagt ned, samt alla andra som har varit delaktiga i denna långa process. Vi hoppas att vi nu kommer att få se riktiga resultat av våra bemödanden.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.12).

