Ändring av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt vad gäller en stabilitetsmekanism för de medlemsstater som har euron som valuta (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Elmar Brok och Roberto Gualtieri, för utskottet för konstitutionella frågor, om utkastet till Europeiska rådets beslut om ändring av artikel 136 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt vad gäller en stabilitetsmekanism för de medlemsstater som har euron som valuta (00033/2010 - C7-0014/2011 - 2010/0821/NLE)).
Elmar Brok
Herr talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Euron är en stor framgångssaga. Den är en av de stabilaste valutorna i världen och har utklassat US-dollarn på marknaderna. Vi ser att Förenta staternas ekonomiska siffror är mycket sämre än Europas. Men med tanke på att vi inte har enhetliga villkor har enskilda delar av euroområdet, enskilda medlemsstater, fortfarande svårigheter, och det måste vi göra någonting åt.
Om europrojektet misslyckas skulle det kunna bli oerhört kostsamt för oss alla i detta globaliserade system, och jag vill förklara att mitt land - som ibland framställer sig som ett land som måste göra stora uppoffringar - är det land, eller ett av de länder, som gynnas mest av euron. Vi gör följaktligen inga självuppoffringar i detta avseende. I stället agerar vi också i alla staters gemensamma intresse - små som stora, rika som fattiga - och vi måste uppträda enat.
Vi måste också klargöra att vi måste visa upp en enad front för att bli trovärdiga. Vi kan inte låta ett kreditvärderingsinstitut som Moody's nedgradera en region med tre nivåer över en natt. När det händer får vi fler problem på grund av påtryckningar från Förenta staterna. Också i detta avseende måste vi kunna framträda mer enat. Det gläder mig därför att vi, på tre sätt, försöker skapa villkoren för att bli trovärdiga. Dessa är: en striktare stabilitets- och tillväxtpakt med bättre alternativ för ingripande, stöd för kommissionens roll och ett system för tidig varning, den europeiska planeringsterminen, som inbegriper iakttagande på ett tidigt stadium av huruvida, och i vilken utsträckning, budgetdisciplinen kan och ska fullföljas av medlemsstaterna. Allt detta förbättrar våra möjligheter så att vi inte hamnar i en situation igen som den vi befinner oss i nu, och detta gör att vi blir trovärdiga på ett varaktigt plan.
För det andra kan vi inte övervinna krisen med enbart budgetdisciplin. Vi kan ta oss ur denna skuldfälla genom en kombination av budgetdisciplin och tillväxt. Därför är det rimligt att göra ansträngningar för att främja tillväxt och konkurrenskraft. Det gläder mig att de förslag som har gjorts på detta område långsamt modifieras så att de inte baseras på en rent mellanstatlig metod utan i allt högre grad också integreras i unionsmetoden, där EU har de relevanta behörigheterna. Resultatet av detta är att mycket av det som vi i parlamentet med rätta oroade oss för när det gäller ett visst förslag sakta men säkert håller på att få en lösning. Men dessa två faktorer - konkurrenskraft och budgetdisciplin - går hand i hand.
Min tredje punkt har att göra med den ändring av fördraget som vi banat väg för och som Europeiska rådet bara kan fatta ett beslut om den 24 mars om vi har framhållit vår ståndpunkt då. En ändring av artikel 136.3 i fördraget har föreslagits. Roberto Gualtieri och jag, samt utskottet för konstitutionella frågor, anser att det skulle vara bättre att ändra artikel 136.1 och omformulera den för att den bättre ska uppfylla våra krav.
Vi vet emellertid också att denna strategi möjligen skulle kunna vara svårare att genomföra eftersom vi, av politiska och tidsmässiga skäl, borde sikta på det förenklade förfarandet, och ingen folkomröstning borde hållas. Om detta inte skulle vara möjligt, av de skäl som angetts, borde vi åtminstone se till att rådet åtar sig skyldigheter som klargör att den mellanstatliga metoden i detta fall inte innebär att det skapas permanenta nya strukturer i EU utan att den, liksom tidigare, bara kommer att tillämpas som metod i fall som kräver nyskapande. Dessa villkor måste följaktligen upprätthållas för att det ska skapas villkor för en möjlighet till sammankoppling i händelse av en övergång till unionsmetoden och för att en sådan här förbättring ska kunna genomföras på ett sätt som gör att vi kan agera gemensamt på lång sikt.
Det innebär att vi också ser svagheten i den mellanstatliga metoden. En mellanstatlig metod innebär ingen, eller så gott som ingen, parlamentarisk legitimitet och resulterar i en total oförmåga att agera på många områden till följd av kraven på enhällighet. Det innebär att unionslösningen - ”Monnetmetoden” - också alltid är mer legitim och ger upphov till en större förmåga att agera. Vi får inte glömma det i denna debatt.
Europaparlamentet vill skapa villkor så att vi, vid de åtgärder som vidtas på de olika områdena, kan återgå till en strategi där unionens institutioner används. I detta avseende handlar det inte särskilt om Europaparlamentet, eftersom vi, när det gäller den mellanstatliga metoden, som mest har rätt att rådfrågas. Det handlar om ett större engagemang från kommissionens sida, som gör grundarbetet, genomför en utvärdering och lägger fram förslag. Kommissionen borde också lägga fram ett lagstiftningsförslag som styr sådana frågor för att införliva dem i unionens lagstiftning.
Jag hoppas att Europeiska rådet är berett - och jag välkomnar Richard Corbett som företrädare för Europeiska rådet - att fastställa de nödvändiga villkoren i samtalen med oss till den 24 mars och att försäkra parlamentet om att denna strategi kan användas på ett sådant sätt att de nödvändiga åtgärderna kan utformas på ett förnuftigt sätt och så att vi kan ta vårt ansvar tillsammans.
Roberto Gualtieri
föredragande. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Det skulle inte vara en överdrift att säga att detta är en historisk tid i processen för att bygga Europa. Den ekonomiska krisen har klargjort att den gemensamma valutan behöver en verklig europeisk ekonomisk styrning, och för första gången tas betydelsefulla och innovativa steg i denna riktning.
Samtidigt ser vi en farlig trend när det gäller att ge denna nya styrning en mellanstatlig prägel, vilket inte bara riskerar att hota EU:s institutionella struktur utan också att göra den nya mekanismen ineffektiv.
Därför är den permanenta stabilitetsmekanismen en fråga av symbolisk och central betydelse. Å ena sidan representerar verkligen inrättandet av en permanent stabilitetsmekanism ett beslutsamt och viktigt steg framåt. Parlamentet stöder detta beslut, även om det är viktigt att betona att det inte får utesluta möjligheten att använda extraordinarie solidaritetsmekanismer, som de som baseras på artikel 122 och som är tillämpliga i nuläget.
Om inrättande av en permanent mekanism därför är positiv har Europeiska rådet å andra sidan valt att skapa en rent mellanstatlig mekanism, vilket innebär att de europeiska institutionerna på ett unikt sätt nekas någon som helst roll, inklusive i det förfarande som leder fram till inrättandet.
Detta skulle bland annat kunna leda till tvister under ratificeringsförfarandet om lämpligheten med ett förenklat förfarande, med tanke på att det knappast råder någon tvekan om att nedskärningar av EU:s befogenheter skulle kräva ett vanligt ändringsförfarande. Och eftersom två saker fastställts tydligt i fördraget: att den monetära politiken i de medlemsstater som har euro som valuta är en exklusiv befogenhet för EU och att medlemsstaterna måste samordna sin ekonomiska politik inom ramen för unionen, skulle en mekanism som verkar helt utanför EU:s institutionella struktur knappast vara förenlig med dessa principer, och skulle därför leda till en minskning av EU:s befogenheter, vilket inte är förenligt med ett förenklat ändringsförfarande. Detta problem skulle också kunna tas upp av ett flertal parlament under ratificeringsförfarandet som, liksom vi vet, kommer att bli en komplicerad och riskfylld process.
Parlamentet hade också av detta skäl föredragit ett annat, mer institutionellt passande och mindre politiskt riskfyllt förfarande, som artikel 352, endera för sig själv eller i kombination med artikel 136. Allt detta står klart och tydligt i betänkandet, men vi föredrog att koncentrera oss på innehållet snarare än på förfaranden för att finna ett realistiskt men ändå beslutsamt tillvägagångssätt.
Den centrala punkten är att den permanenta stabilitetsfonden kommer att skapas av medlemsstaterna, eftersom det är vad de har beslutat, men den kanske också lägger grunden för en ny struktur som ligger utanför EU:s institutioner, eller så kan det bli en mellanstatlig vagn i ett EU-tåg som rullar fram på EU-lagstiftningens spår.
Parlamentet vill bidra, eftersom vi följer den senare av dessa två vägar. Därför begärde vi i betänkandet att två villkor skulle respekteras: Förslaget till ändring måste omformuleras, så att inrättandet av mekanismens spridning på något sätt placeras inom ett EU-förfarande eller så att EU-institutionerna blir djupt involverade i det praktiska genomförandet av mekanismen och, framför allt, i definitionen av de villkorade åtgärderna.
Vilka principer och regler bör fastställas för tillhandahållande av stöd? Vem ska fastställa dem och hur? Dessa frågor kräver en förordning genom ett ordinarie lagstiftningsförfarande, och vi väntar på ett samråd med Europeiska rådet och medlemsstaterna om dessa frågor.
Maroš Šefčovič
kommissionens vice ordförande. - (EN) Herr talman, ärade ledamöter! I dagens sammanlänkade värld kan inget land förbli opåverkat av vad som sker i grannländerna.
Se bara på händelserna i Nordafrika och på den debatt som nyss har avslutats här i kammaren, och enligt min uppfattning gäller det som gäller inom politiken definitivt också inom ekonomin.
Krisen har visat precis hur stor risken är för smitta - i synnerhet för länderna i euroområdet - när en medlemsstat befinner sig i allvarliga ekonomiska svårigheter, och hur snabbt detta sprider sig till de andra länderna.
Förra året visade vi beslutsamhet när det gällde att göra allt som krävdes för att försvara den gemensamma valutan. Tillfälliga instrument som den europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten och den europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen har visat sitt värde, men nu är det dags för en permanent lösning.
Därför måste vi, som ett komplement till vårt förbättrade system för ekonomisk styrning som lanserades i januari med den första årliga tillväxtöversikten, inrätta en stabil institutionell och finansiell mekanism för hantering av eventuella kriser i framtiden.
Det är anledningen till att kommissionen stöder en begränsad ändring av artikel 136 i fördraget. Jag vet att vissa av er är besvikna på denna strategi. Jag måste säga att kommissionen delar er besvikelse. Precis som båda föredragandena Elmar Brok och Roberto Gualtieri - som jag tackar varmt för ett utmärkt samarbete med dessa akter - och, vilket jag är övertygad om, den största delen av parlamentet, skulle vi ha föredragit att unionen ansvarade helt för denna permanenta mekanism.
Men vi förstår varför medlemmar i euroområdet valde en mellanstatlig mekanism i detta skede. Ni kan i alla fall vara övertygade om att kommissionen kommer att vara fullt delaktig i arbetet med att inrätta den framtida stabilitetsmekanismen tillsammans med finansministrarna i euroområdet, och vi är redo att tillföra vår expertkunskap till förvaltningen av stabilitetsfonden om det skulle krävas, precis som vi gjorde när det gällde Grekland och Irland.
Samtidigt kommer kommissionen att vara noga med att se till att EU:s befogenheter inte påverkas på något sätt.
Framför allt anslöt sig inte ordförande José Manuel Barroso till denna förklaring, även om de europeiska stats- och regeringscheferna enades om att artikel 122, den rättsliga grunden för den europeiska finansiella stabilitetsmekanismen, inte längre skulle användas för att upprätthålla finansiell stabilitet i euroområdet som helhet. Därför talar vi i detta avseende inte om Europeiska rådets slutsatser, utan om yttrandet från stats- och regeringscheferna. Kommissionen betraktar det som en rent politisk förklaring som inte påverkar EU:s befogenheter.
Kommissionen kommer också att vidta alla åtgärder som krävs, både lagstiftande och andra, för att se till att denna nya mekanism verkar i full harmoni med EU:s ansvar för samordning och övervakning av den ekonomiska och finansiella politiken i alla medlemsstater.
Jean-Paul Gauzès
föredragande för yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor. - (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! I egenskap av föredragande för yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor instämmer jag naturligtvis med det som Elmar Brok sade.
Jag skulle bara vilja uppmärksamma er på två punkter: Det som är viktigt i dag är att ha rättslig säkerhet. Det borde med andra ord inte föras någon debatt om den rättsliga grunden för åtgärder som kan vidtas på EU-nivå, vare sig det rör sig om mellanstatliga åtgärder eller gemenskapsåtgärder. Vi föredrar naturligtvis gemenskapsåtgärder.
Varför behöver vi denna rättsliga säkerhet? För att EU och euroområdet befinner sig under ständig press från marknaderna. Vi kan inte förstöra marknaderna, men vi kan försöka få dem under kontroll. För att få det måste vi undanröja osäkerheten, de beslut som skjuts upp varje dag, och vi måste sluta att ständigt ställa oss frågan huruvida vi kan fatta beslut.
Därför måste kommissionen omedelbart hörsamma parlamentets krav, och vi måste omedelbart ändra fördraget för att garantera denna rättsliga säkerhet, vilket är nödvändigt för att effektivt ta itu med de svåra ekonomiska förhållanden som vi befinner oss i.
Edward Scicluna
föredragande för yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor. - (MT) Herr talman! Vi är alla överens om att det behövs en permanent finansiell mekanism för länderna i euroområdet. Mekanismens funktion är att mobilisera finansiering inom ramen för strikta villkor till förmån för de medlemsstater i euroområdet som har allvarliga finansiella problem, så att eurons stabilitet tryggas. Problemet är att detta koncept inte definieras någonstans i rådets förslag, även om alla är för konceptet. Vi har ett förslag där det förklaras varför denna mekanism ska finansieras, och av vem, men det framgår inte vem som gynnas av den. Parlamentet gör nu det som rådet misslyckades med: anger tydligt vilka förmånstagarna är och specificerar att mekanismen måste gälla för alla medlemsstater, och inte bara euroområdet som helhet. Vad skulle ske om ett litet land hamnar i en kris men inte är stort nog för att påverka eurons styrka på ett negativt sätt? Som det ser ut nu ger inte rådets utkast till förslag några rättsliga garantier för att ett land får tillgång till mekanismen i sådana fall.
Små medlemsstater kommer att bidra till denna fond utan att kunna få tillgång till den i händelse av en finansiell kris. Detta är oacceptabelt, och det skulle utgöra en kränkning av den solidaritetsprincip som EU är ett uttryck för. Det är som att betala in på ett försäkringsavtal som sedan aldrig gäller. Det är anledningen till att jag välkomnar detta betänkande, där det tydligt anges att ingen medlemsstat i euroområdet som bidrar till denna fond ska kunna lämnas utanför av orsaker relaterade till dess storlek. För det andra har vi frågan om räntenivåer, som inte bör beräknas med bestraffningsnivåer, vilket är fallet i fråga om Irland och Grekland. Därför måste rådet undersöka denna fråga mot bakgrund av punkt 14 och fästa avseende vid kommissionens program i detta avseende, som systemet för betalningsbalansstöd och makroekonomiskt bistånd. Det faktum att enbart en mellanstatlig strategi antas i ett sådant viktigt ämne är oroande. Kommissionen måste bli delaktig för att kunna utarbeta regler som styr, genomför och övervakar denna mekanism. Det är anledningen till att jag är nöjd med det arbete som parlamentet utfört när det gäller detta förslag, och jag anser att det är viktigt att rådet godkänner det i befintligt skick, i den form som de två parlamentsutskotten enats om.
Paulo Rangel
för PPE-gruppen. - (PT) Herr talman! Den första punkt som jag anser måste betonas här hänger ihop med det som min kollega Elmar Brok sade om EU-institutionernas delaktighet och det som parlamentet begär av rådet i och med detta betänkande, nämligen att EU-institutionerna och unionsmetoden ska vara delaktiga i att lösa problemet med stabilitetsfondens permanenta stabilitetsmekanism. I betänkandet krävs en sådan delaktighet specifikt, samtidigt som kommissionens roll respekteras. Detta är av avgörande betydelse för parlamentet, och enligt min uppfattning också för denna mekanism.
Den andra punkten, och en som är mycket viktig för oss, är att stabilitetsfonden bara är en av faktorerna. Ekonomisk styrning och, potentiellt, EU-frågor är andra faktorer för att finna en lösning på den finansiella och ekonomiska kris som i nuläget plågar vissa medlemsstater i euroområdet, och därför bör rådet vara medvetet om att fonden inte automatiskt löser allt och att den måste integreras i de ekonomiska styrningsmekanismerna och i Europa 2020-strategin för tillväxt.
Samtidigt vill jag belysa tre mycket viktiga punkter i betänkandet: punkt 6, som omfattar alla medlemsstater oavsett storlek, punkt 12, där det anges att en stat inte bör vägras tillträde till mekanismen på grund av landets storlek, och punkt 14, som jag anser är den viktigaste, eftersom den å ena sidan fastställer att räntevillkoren måste vara förmånliga, så att det inte blir en upprepning av det som sker med Grekland och Irland i nuläget, vilkas problem inte får någon lösning genom stöd från EU eller Internationella valutafonden. Det är av avgörande betydelse att villkoren är förmånliga och motsvarar ”back to back”, utan marginal utöver lånekostnaderna, så att den finansiella krisen kan få en lösning i de sköraste medlemsstaterna.
Enrique Guerrero Salom
för S&D-gruppen. - (ES) Herr talman! Jag vill betona vikten av det samråd som parlamentet måste genomföra. Detta är den första reformen av Lissabonfördraget sedan det antogs och trädde i kraft. Detta är ett steg mot att bygga en ekonomisk styrning för unionen, och det är förmodligen det första exemplet på hur eventuella kommande reformer av fördraget kommer att införliva vissa av elementen i denna ekonomiska styrning.
Enligt min uppfattning måste parlamentet göra det som krävs, dvs. inrätta denna mekanism, hjälpa till att genomdriva denna finansiella stabilitetsmekanism, samtidigt som man ser till att det som krävs görs på ett så bra och önskvärt sätt som möjligt.
Vi behöver en stabil mekanism, vilket innebär en med vilken vi kan förebygga och motverka spekulationer och hantera problem, på vilket sätt och närhelst det behövs. Det bör vara en säker mekanism, med en sådan rättslig grund som dagens temporära mekanism inte har, och den bör vara av tillräcklig ekonomisk omfattning.
Därför är jag för ett förenklat förfarande, även om det vore att föredra att det rör sig om ett undantagsfall, att reformerna ges en annan form, att unionens enheter införlivas i mellanstatligheten, med en grundläggande roll för kommissionen och, slutligen, att parlamentet får något att säga till om när det gäller ansvarsskyldighet.
Avslutningsvis hoppas vi att rådet, efter godkännandet av vårt betänkande av utskottet för konstitutionella frågor, kommer att vara lyhört för vårt krav, för det skulle enligt vår uppfattning förbättra denna permanenta stabilitetsmekanism och därmed bidra till den ekonomiska styrningen av unionen.
Andrew Duff
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Premiärministern har sagt att vi ska göra allt som krävs för att stabilisera euron, men detta är i själva verket bara ett minimum av vad som krävs.
Den liberala gruppen betraktar bara detta som ett första steg av en rad åtgärder som i slutändan ska leda till skapandet av en sammanhängande, trovärdig ekonomisk styrning. Nyckeln är uppenbarligen att mekanismen mejslas fram så att den i framtiden kan införlivas fullständigt i unionens system. Det är viktigt att kommissionen deltar som medlem av styrelsen för denna mekanism och, framför allt, att reglerna för tillämpningen av mekanismen, inklusive när det gäller de strikta villkoren, föreskrivs i en förordning som läggs fram av kommissionen med medbeslutande av parlamentet och rådet.
Detta är den första betydande ändringen av Maastrichtfördraget om den ekonomiska och monetära unionen. Det är mycket viktigt att vi gör det rätt. Jag litar på att Elmar Brok och Roberto Gualtieri förhandlar vidare på parlamentets vägnar före den 24 mars.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
William
(EN) Herr talman! Jag vill ställa följande fråga till talaren: Vilka befogenheter har EU och kommissionen, enligt hans uppfattning, för ekonomisk styrning? Håller inte talaren med om att det parti som han företräder varken är liberalt eller demokratiskt?
Andrew Duff
(EN) Herr talman! Jag vill säga till the Earl of Dartmouth att befogenheterna för skapandet av en ekonomisk och monetär union tydligt fastställdes i Maastrichtfördraget, som förhandlades fram av en konservativ brittisk regering och bekräftades av det brittiska parlamentet vid ett flertal efterföljande tillfällen. Jag måste säga att brittiska ledamöter som tror att de kan ta lättvindigt på den gemensamma valutans framtid gör ett stort misstag.
Gerald Häfner
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser på största allvar att man kan säga att vi i Europa befinner oss vid ett vägskäl, och det är ett vägskäl där två stora kriser samtidigt kräver agerande från vår sida.
Den första är den ekonomiska och finansiella krisen och, i dess kölvatten, eurokrisen - enligt min uppfattning dramatiska följder av en ensidig och ohållbar utvecklingsmodell som baseras på skulder och avreglering som, i våra medlemsstater och i hela Europa, i allt högre grad har förstört hållbarheten och den sociala sammanhållningen och förmågan hos de offentliga budgetar som ligger till grund för detta.
Den andra stora krisen, som vi är mycket mindre medvetna om, är vad jag betraktar som en kris i fråga om demokrati och legitimitet, som är knuten till det faktum att vi kan fatta alltfler beslut utanför den enskilda staten. Resultatet av detta är att vi förlorar folkets medgivande och gillande, eftersom detta inte förknippas med mer, utan med mindre, demokrati. Därför bör vi överväga våra åtgärder mycket noggrant.
Vi anser att vi behöver en stabilitetsmekanism; det är bara det att vi inte anser att denna går tillräckligt djupt, eftersom den hanterar symtomen och inte orsakerna. Ingripande är ensidigt och påverkar offentliga utgifter, löner, pensioner och social välfärd. De enorma vinster som gjorts och som fortsätter att göras på spekulationer och den allt ojämnare fördelningen av tillgångar och inkomster i Europa hanteras inte. Vi ber inte dem som har gjort förtjänster på sådana spekulationer att gräva i fickorna, och det innebär att vi inte går tillräckligt långt.
Min andra punkt är att det vi gör här är att inrätta en mekanism utanför gemenskapsmetoden. Ändå är Europa den exakta modellen för hur ett sådant samarbete mellan staterna på fritt initiativ kan baseras på social sammanhållning och mer demokrati. Genom Lissabonfördraget lovade vi att utarbeta framtida ändringar av fördrag genom konventioner, så att de skulle bli föremål för intensiva demokratiska debatter. Nu gör vi det totalt motsatta vid den allra första ändringen av fördraget. Vi vill ha denna stabilitetsmekanism, men inte på bekostnad av den europeiska demokratin och medborgarnas delaktighet, och genom att överge unionsmetoden. Vi vill inte ha den i form av en återgång till ett mellanstatligt Europa, utan som ett steg framåt mot ett mer gemensamt Europa med större delaktighet och mer demokrati.
Därför har vi lagt fram ändringsförslag i detta syfte i fråga om både innehåll och metod. Vi upprätthåller en nära kontakt med föredragandena. Vi har beslutat att inte hålla någon slutlig omröstning i dag. Jag har förhoppningar om att de framsteg som har gjorts de senaste dagarna kommer att innebära att vi i slutändan kan ge vårt godkännande. Vi kommer dock bara att ge vårt godkännande om denna pakt för oss framåt och inte om den leder till en tillbakagång i byggandet av ett gemensamt, demokratiskt och socialt Europa.
Ashley Fox
för ECR-gruppen. - (EN) Herr talman! Min grupp stöder med glädje den ändring av fördraget som medlemsstaterna har föreslagit. Detta gör vi för att vi vill att euron ska överleva och att de länder som använder den ska blomstra. Vi i Storbritannien är glada över att vi inte ingår i euroområdet, men vi önskar er all lycka.
Men även om vi stöder ändringen av fördraget så stöder vi inte detta betänkande, eftersom det utgörs av en lista över onödiga förändringar som vävts ihop i sista minuten. Det är verkligen beklagligt att parlamentet beter sig på det här sättet.
Detta spel för gallerierna är desto mer förbryllande med tanke på att vi kommer att rösta om detta yttrande bara timmar innan Europeiska rådet formellt godkänner ändringen av fördraget. Är det någon här som verkligen tror att rådet lyssnar på oss? Om parlamentet vill tas på allvar måste vi sluta spela för gallerierna och i stället börja hålla våra löften till medlemsstaternas medborgare.
Lothar Bisky
för GUE/NGL-gruppen. - (DE) Herr talman! Jag tycker att det är anmärkningsvärt att det är oro som härskar i majoriteten av grupperna i parlamentet när det gäller att godkänna tillämpningen av ett påskyndat förfarande för ändringen av artikel 136 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Detta betänkande befäster tydligt och klart vår förväntan som ledamöter av Europaparlamentet att en framtida mekanism för krishantering inte ska skapa parallella strukturer utanför unionen och att en parlamentarisk demokratisk övervakning bör upprätthållas i alla skeden. Det är bara det att jag inte hyser en så stor tilltro i detta avseende.
José Manuel Barroso klargjorde i går att han stöder både målet social sammanhållning inom unionen och gemenskapsmetoden. Alla talare höll med honom. Så här långt har detta emellertid inte formats till ett förslag till resolution, och det är, slår det mig, en brist. Vad det var - eller inte - var pakten mellan Angela Merkel och Nicolas Sarkozy. Det väcker misstro och en viss grad skepsis hos mig.
Min grupp är på det klara med att vi inte kan godkänna en politik som syftar till att konsolidera budgeten med hjälp av vidare nedskärningar på det sociala området. Europaparlamentet måste först tilldelas en röst när det gäller de specifika förslagen för unionens framtida ekonomiska och monetära politik och relaterade mekanismer, eftersom det är detta det handlar om i grunden. Detta är i sin tur ett sådant grundläggande beslut att det inte får fattas på grundval av ”en europeisk förordning”, utan enbart i enlighet med den konventmetod som fastställs i fördraget.
Min grupp kan alltså inte rösta för detta betänkande, som i många avseenden är positivt. Det skulle i slutändan, trots ständiga bedyranden om motsatsen, naturligtvis skapa ett prejudikat.
Godfrey Bloom
för EFD-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag har varit ledamot i sex och ett halvt år, och jag har verkligen hört en del nonsens. Men aldrig tidigare har jag hört så mycket nonsens som i dag.
För många år sedan brukade jag föreläsa i detta ämne vid universitetet i Cambridge, och jag föreslår att ni läser några av mina gamla anteckningar från dessa föreläsningar. Det verkar inte som att någon av er förstår konceptet med en internationell valuta. Elmar Brok, som inte har slutat prata i telefonen sedan han steg in i kammaren, bara för att lyssna till sig själv, var ganska intressant. Han inledde denna debatt med att framkasta att euron är en stor framgång. Man kan bara undra vilken planet Brok befinner sig på. Kära nån! Den är en total katastrof.
Om han anser att den blivit en framgång föreslår jag att han ska tala med de miljontals arbetslösa människor, huvudsakligen unga, på Iberiska halvön i södra Italien, och i resten av Europa, som blivit lidande av denna skandalösa, bedrägliga och svekfulla valuta som prackades på de europeiska medborgarna mot deras vilja.
Det finns inga befogenheter, Andrew Duff. Det finns inga befogenheter. Det kan jag tala om för dig, där du står med ditt blåa kort. Det finns inga befogenheter för detta. Det brittiska folket har inte fått säga sitt om hela den här affären Europeiska unionen, och det har inte någon annan heller. Det finns bara ett sätt för den här skrattretande valutan, som sträcker sig över en rad olika ekonomier mot en hel bakgrund av misslyckade ideal, att överleva - och om ni alls förstod vad en internationell valuta innebär skulle ni begripa detta - och det är genom en finansiell, central, statistisk skattepolitik. Om du anser att EU har befogenheter för en sådan är du en skam och en skurk.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Andrew Duff
(EN) Herr talman! Jag skulle vilja fråga Godfrey Bloom hur hans kritik togs emot i Cambridge. Jag kan inte tänka mig att en klass av ekonomistudenter tolererade sådant idiotiskt och överdrivet nonsens. Jag skulle även vilja fråga honom följande: Menar du att det inte finns någon arbetslöshet i Storbritannien? Känner du inte till Storbritanniens stora budgetunderskott? Bryr du dig inte om att inflationen i Storbritannien är högre än i euroområdet och att pundet är en svag valuta?
Godfrey Bloom
(EN) Herr talman! Jag kan svara Andrew Duff att när det begav sig, dvs. i mitten av 1990-talet, var en del av mina studiekamrater skeptiska till min kritik. Jag återvänder ibland för återföreningsmiddagar, och då kommer de flesta av dessa studiekamrater fram till mig och säger: ”Herre Gud, Godders, du hade rätt.”
Och om jag hade rätt! Jag hade på pricken rätt, eller hur?
(Applåder)
Andrew Henry William Brons
(EN) Herr talman! Det är frestande för britterna att betrakta stabilitetsmekanismen som något som inte berör oss, eftersom vi inte tillhör euroområdet. Det vore emellertid ett stort misstag.
Utan tvekan finns det många brittiska politiker, både här och på hemmaplan, som vill att Storbritannien ska införa euron. Alla partier lovade att det skulle hållas en folkomröstning innan ett eventuellt införande av euron, men vi vet alla hur mycket löften om folkomröstningar är värda i Storbritannien. Både Labourpartiet och det konservativa partiet lovade att hålla en folkomröstning om Lissabonfördraget. Det förstnämnda partiet slingrade sig ur löftet med den falska motiveringen att konstitutionsfördraget och Lissabonfördraget var olika, medan det sistnämnda partiet slingrade sig ur sin skyldighet med motiveringen att Lissabonfördraget hade ratificerats och att det därför inte gick att hålla en folkomröstning. Den nuvarande regeringen har dessutom beslutat att det inte ska hållas någon folkomröstning om denna fördragsändring.
Den föreslagna ändringen av fördraget innebär att de länder som inte tillhör euroområdet tvingas delta i stabilitetsmekanismen. Hela stabilitetsmekanismen är naturligtvis ett erkännande av att euroexperimentet i sig var felaktigt. Värdet på en valuta bör spegla det relativa värdet av ett lands import och export - den ekonomiska situationen i landet. En gemensam valuta kan inte på ett tillförlitligt sätt spegla situationen i 17 - eller i så småningom 27 - olika ekonomier. Vi måste göra allt vi kan för att se till att detta katastrofala experiment aldrig utvidgas till att omfatta Storbritannien.
Carlo Casini
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Det konstiga med rådets förslag är att när det väl har godkänts kommer det att göra det möjligt att inrätta en permanent stabilitetsmekanism med hjälp av ett instrument som omfattas av internationell rätt, och således utan direkt koppling till unionens institutionella struktur.
Detta skapade stor oro i utskottet för konstitutionella frågor, som jag är ordförande för, och som har till uppgift att kontrollera att EU:s institutionella ram hänger samman. Förslaget om en ändring av fördraget med hjälp av det förenklade förfarandet gav därför upphov till en livlig debatt där argument grundade på de grundläggande principerna för den europeiska integrationsprocessen ställdes mot pragmatism och realpolitik.
För att uttrycka det kort anser utskottet för konstitutionella frågor att parlamentet för att kunna behandla förslaget om ändring av fördraget måste bedöma i vilka sammanhang man ska använda sig av den ekonomiska styrning som föreslås. Vi måste få information om hur den framtida mekanismen kommer att kopplas till befintliga institutionella strukturer. Det vore ett misstag att skapa två likadana strukturer som på lång sikt kan riskera att leda till att EU faller sönder.
Förslagen i Elmar Broks och Roberto Gualtieris betänkande syftar till att bygga broar mellan EU:s institutionella struktur och den nya mekanismen. Jag vill dessutom betona att rådet måste betrakta dessa frågor som grundläggande i arbetet med att harmonisera samarbetet mellan EU:s institutioner.
Därför uppmanar jag kraftfullt Europeiska rådet att redan före vår omröstning den 24 mars respektera detta krav och den hänsyn rådet måste visa oss. I väntan på en positiv signal vill jag rikta ett varmt tack till det utmärkta arbete som föredragandena Elmar Brok och Roberto Gualtieri har utfört.
Proinsias De Rossa
(EN) Herr talman! Jag är fullständigt övertygad om att EU behöver en permanent stabilitetsmekanism. Jag har utkämpat många politiska duster och folkomröstningskampanjer om demokratiskt legitima gemenskapsbeslutsprocesser. Därför har jag starka reservationer när det gäller den fördragsmekanism som stats- och regeringscheferna föreslår för att inrätta och förvalta den europeiska stabilitetsmekanismen.
Jag uppmanar stats- och regeringscheferna att noga begrunda följderna för EU om de förkastar det stora samförstånd som råder i detta direktvalda parlament. Ja, vi behöver fatta ett snabbt beslut, men i en sådan här grundläggande fråga måste vi följa fördragen. Det finns en rädsla för att en ändrad skrivning, eller ett byte till det normala förfarandet, kan utlösa en folkomröstning i Irland. Som demokrat är min reaktion på detta helt enkelt: Varför inte? Jag respekterar folket. Jag fruktar inte folket. Jag anser att Irland är en utvecklad demokrati som kan klara att avgöra var vårt intresse ligger, och det ligger i hjärtat av Europa.
Sharon Bowles
(EN) Herr talman! Vi reagerade långsamt på de suveräna aspekterna av den ekonomiska krisen. I början straffade marknaderna reaktioner som inte gick tillräckligt långt. Den senaste tiden har vi fått viss respit. Nu kryper emellertid räntan på vissa obligationer upp till en ohållbar nivå igen.
Det har visat sig att räddningsåtgärderna behöver förändras. Även om jag hoppas på motsatsen betvivlar jag att nästa försök kommer att bli hundraprocentigt lyckat, och än mindre en framtidssäker lösning.
Därför behöver vi en permanent finansieringsmekanism som är flexibel, inte minst så att vi kan ingripa redan i ett tidigt skede om det är det som är effektivast. Denna tanke är inte så tokig. Internationella valutafonden existerar faktiskt. Men naturligtvis måste det finnas gränser, prioriteringar och styrning.
Vi behöver följaktligen en fördragsändring som möjliggör utveckling, inte en fördragsändring som leder till diskussioner om vad som menas med ”oundgängligt för att euroområdet som helhet”, som, om inte annat, diskriminerar länder på grund av deras storlek.
Även de länder i euroområdet som har en stark ekonomi behöver stabilitetsmekanismen på grund av det sätt som banksystemet och statsskulden är kopplade till varandra. Det är inte någon tillfällighet att ECB begär ett kapital som är tillräckligt stort för att klara en rekapitalisering av bankerna i euroområdet.
I fråga om räntorna måste vi få balans mellan hållbarhet och moraliska risker. I slutändan får vi emellertid inte hamna i ett läge där medlemsstaternas räntor klart överstiger deras kostnader.
Vicky Ford
(EN) Herr talman! Att ändra fördraget är en känslig fråga i mitt hemland där Lissabonfördraget, trots löften om motsatsen, antogs utan folkomröstning. Jag förstår emellertid varför krisen i euroområdet får er att vilja införa en permanent stabilitetsmekanism, och även om Storbritannien inte tillhör euroområdet hoppas vi att denna åtgärd ska bli en ekonomisk framgång. Därför har min regering sagt att den inte kommer att blockera den ändring av fördraget som krävs för att införa mekanismen. Men denna resolution går längre än så, och vi vet av erfarenhet att vaga skrivningar leder till osäkerhet.
I skälen tas euroobligationer upp i allmänna ordalag och utan att man går in på detaljer. Det gör medlemmarna i min grupp oroliga. Innebär detta att den suveräna rätten att sköta sina egna statsfinanser lämnas över till andra? Vilka moraliska risker innebör detta?
Sammanfattningsvis kommer vi inte att rösta emot den nya skrivning i fördraget som medlemsstaterna har enats om, och som specifikt är avsedd att göra det möjligt att införa denna mekanism, men vi kan inte ställa oss bakom resolutionen med dess smygande, vaga begrepp.
Søren Bo Søndergaard
(DA) Herr talman! Det är bara lite mer än ett år sedan Lissabonfördraget trädde i kraft. Ändå håller vi redan på att göra en andra ändring av fördraget. Jag tycker det är oerhört intressant att Lissabonfördraget uppenbarligen var så dåligt att det hela tiden måste ändras. Varför ändras det, och hur ska det ändras? Inte med hjälp av det sedvanliga förfarandet utan med hjälp av ett ”påskyndat” förfarande. Varför då? Är det på grund av att ändringen av fördraget är betydelselös? Nej, tvärtom. Trots det tänker man skynda på förfarandet så mycket att det inte finns en chans till en ingående debatt.
När man sålde in Lissabonfördraget till medborgarna var ett av argumenten att det skulle ge Europaparlamentet större inflytande. Den föreslagna ändringen kommer emellertid att innebära att viktiga beslut kan fattas på EU-nivå utan att Europaparlamentet har hörts i frågan. Vad kommer då denna ändring av fördraget att leda till? Här håller vi helt med Europeiska fackliga samorganisationen. Ändringen av fördraget kommer att bereda vägen för toppstyrda angrepp på kollektivavtal i hela EU och därmed till sämre villkor för arbetstagarna. Tror någon verkligen att detta är rätt väg att gå för att vinna befolkningens stöd för ett gemensamt EU-projekt? Tack för ordet.
Morten Messerschmidt
(DA) Herr talman! Det första som slår mig när jag läser detta betänkande och denna ändring av fördraget är att det är en stor förolämpning - en förolämpning mot väljarkåren, som nu för andra gången ser sig helt förbigångna när det gäller fördraget - ett fördrag som man inte ens frågade dem om de ville ha första gången. Det är en förolämpning mot skattebetalarna, särskilt de i norra Europa, som tvingas betala för att de sydeuropeiska länderna har haft bristande budgetdisciplin och levt över sina tillgångar. Det är en grov förolämpning mot de sydeuropeiska ekonomierna, som kan få intrycket att det är en fråga om brist på pengar i de berörda länderna. Så är inte fallet. Problemet i dessa länder är att de har strukturella brister. Dessa länder bör genomgå ett antal strukturreformer om de ska passa in i den modell som euron kräver och strävar efter. Det är bara om dessa länder ändrar sin finanspolitik så att den blir mer lik Tysklands som de kommer att kunna sparka i gång sina ekonomier. Det är lika bra att vi säger som det är. Att hela tiden ge dem mer pengar och billigare och billigare lån kommer bara att förlänga lidandet. Tack, herr talman!
Francisco Sosa Wagner
(ES) Herr talman! Jag håller med de ledamöter som har talat under förmiddagen och som framhåller att parlamentet och kommissionen måste respekteras.
För att jag ska rösta för förslaget är det därför avgörande att Europeiska rådet är villigt att acceptera dessa institutioners roll. De mekanismer vi diskuterar måste utgöra ett viktigt inslag i en ekonomisk styrning som drivs på av ett EU som kan garantera att den gemensamma ekonomiska politiken - för vilken man måste fastställa tydliga, detaljerade och begränsade mål - och detta stabilitetsinstrument hänger samman. Vi måste med andra ord till varje pris se till att våra ansträngningar inte leder till att man väljer den mellanstatliga vägen, som är en återvändsgränd eller en väg som domineras av ett fåtal länder, eftersom det skulle hindra reformen.
Kolleger! EU byggs en sten i taget, och detta är en sten som kommer att förstärka och balansera den känsliga konstruktion som EU utgör.
Werner Langen
(DE) Herr talman! I denna debatt får vi inte glömma att det rör sig om en förenklad ändring av fördraget i enlighet med artikel 136 och att Europaparlamentet - oavsett mekanism - förväntas vara mer delaktigt. Det bör vara vår utgångspunkt. En önskelista har presenterats på detta område. Jag ställer mig framför allt bakom Elmar Brok när han säger att man måste planera för kommissionens och parlamentets deltagande. Det är därför vi har denna debatt och inte kommer att fatta ett beslut förrän den 24 mars, så att rådet får en chans att faktiskt se till att parlamentet görs delaktigt.
Man kan ifrågasätta om kommissionen verkligen ska vara fullständigt delaktig i denna process. Kommissionen har tidigare misslyckats att uppfylla sin skyldighet att agera som fördragens väktare genom att underlåta att inleda överträdelseförfaranden. Även medlemsstaterna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter. Därför är det viktigt att vi i denna förenklade ändring av fördraget tar ett nytt steg mot att fullborda den ekonomiska och monetära unionen.
Jag har dessutom en idé om hur detta ska gå till. Lösningen är att kommissionen förbereder allting - inklusive förslag och utkast - på rådets vägnar, och att rådet sedan - på ett liknande sätt som den oberoende Europeiska centralbanken i den monetära dialogen - åläggs att rapportera till oss och diskutera med oss. Det vore en förnuftig lösning.
Monika Flašíková Beňová
(SK) Herr talman! Ur rättslig synvinkel är ändringen av avtalet nödvändig för att införa en fast euroobligation. Utan tvekan är ändringen även nödvändig för att införa en stabiliseringsmekanism för euroområdet.
En mekanism för ömsesidigt stöd kan, om den inrättas på rätt sätt, binda unionen samman och leda till större integration och solidaritet mellan medlemsstaterna. Men vi bör absolut inte stoppa vid detta. Om mekanismen ska få någon betydelse måste samarbetet på såväl det ekonomiska som det socialpolitiska området förbättras.
Planerna på att inrätta en stabilitetsmekanism utanför EU:s institutionella system skickar samtidigt ut en dålig signal. Den föreslagna mekanismens mellanstatliga eller till och med privaträttsliga karaktär riskerar att föra det europeiska integrationsprojektet flera år bakåt i tiden.
Därför vill jag uppmana inte bara kommissionen utan särskilt medlemsstaternas företrädare att överge sådana idéer. Om åtminstone något gott ska komma ut av krisen måste vi se den som en chans till mobilisering och inte till splittring. Införandet och förvaltningen av en permanent stabilitetsmekanism bör vara så nära knutet som möjligt till EU:s institutionella ram, och bör omfatta de institutionella förfarandena inom ramen för det fördjupade samarbetet.
Avslutningsvis hoppas jag att bara de goda inslagen i det framlagda förslaget kommer att förverkligas.
Ryszard Czarnecki
(PL) Herr talman! Vi ändrar Lissabonfördraget, som vi faktiskt nyss antog. Det gör att vi kanske måste fundera över om fördraget, som man slog på stora trumman för och som sades vara lösningen på alla EU:s problem, trots allt inte har visat sig vara totalt överskattat.
Naturligtvis kräver krisen, som för närvarande är ett problem för EU, kraftfulla åtgärder. Frågan är bara om den lösning som kommissionen och rådet föreslår verkligen är en bra lösning. Det handlar inte bara om euroområdet, eftersom åtgärderna även kommer att påverka de länder som inte tillhör euroområdet. Dessa länder - däribland mitt hemland Polen - kommer dessutom att påtvingas beslut som fattades utan deras medverkan. Det skickar inte ut någon bra signal till medborgarna, som en gång i tiden fick höra att Lissabonfördraget skulle lösa alla problem.
Gunnar Hökmark
(EN) Herr talman! Jag har tre punkter jag vill ta upp. För det första är det inte valutor som orsakar underskott. Underskott orsakas av regeringar och bristande budgetdisciplin. Det är kanske dåliga nyheter för Godfrey Bloom, som talade tidigare. Om han hade haft rätt, och ansvaret låg hos valutorna, skulle detta nämligen vara mycket dåliga nyheter för pundet eller dollarn, där vi i dag har de största underskotten i världen. Ansvaret ligger hos regeringarna.
Därför är det viktigt att vi säkrar och konstruerar stabilitetsmekanismen på ett sätt som hjälper medlemsstaterna att lösa sina svårigheter, men som även ser till att medlemsstaterna inte hamnar i svårigheter. Därför anser jag att det är viktigt att finansieringen av stabilitetsmekanismen konstrueras på ett sådant sätt att de som är exponerade för de största riskerna på grund av att de har de största underskotten ska vara skyldiga att bidra mer till mekanismen. I så fall får man en typ av ”förorenaren betalar-princip”, och man får även ett inslag av förebyggande åtgärder i stabilitetsmekanismen, som i sig skulle bidra till eurons stabilitet.
Därför anser jag att vi inte bara behöver diskutera stabilitetsmekanismens formella struktur, men även hur vi ska finansiera den. Vi behöver säkerställa stabiliteten på såväl lång som kort sikt.
Vital Moreira
(PT) Jag kan sammanfatta min ståndpunkt i tre punkter. För det första utgör idén om en permanent stabilitetsmekanism för euron i sig ett viktigt bidrag till att stärka den gemensamma valutan. Den bidrar till större monetär integration i EU och till att stabilisera statsskulden. Därför bör vi förbehållslöst stödja denna idé.
För det andra kan den permanenta stabilitetsmekanismen bara inrättas på ett säkert och rättssäkert sätt om den införs i fördraget på ett tydligt sätt. Vi bör därför stödja den försiktiga ändringen av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.
För det tredje skulle det naturligtvis vara att föredra om mekanismen inrättades och förvaltades av EU-institutionerna själva, i stället för att dyka upp som ett mellanstatligt initiativ för euroområdet. Trots det är vi väl medvetna om att detta är omöjligt på grund av de oöverstigliga invändningarna från vissa medlemsstater, och det krävs bara att en medlemsstat har invändningar för att en ändring av fördraget inte ska kunna antas. Därför bör vi stödja rådets förslag till ändring av fördraget i dess nuvarande form.
Rafał Trzaskowski
(EN) Herr talman! För det första vill jag tacka föredragandena för deras utmärkta arbete. Det är verkligen glädjande att vi har samma uppfattning som kommissionen i denna fråga. Framför allt vill jag tacka dem för att de har försvarat parlamentets rättigheter. Till mina kolleger i ECR-gruppen vill jag säga att detta inte är ett spel för galleriet utan att vi på ett legitimt sätt hävdar vår roll i processen.
I kristider behöver vi effektiva lösningar, stabilitet och förutsägbarhet, och alla dessa egenskaper uppnås bäst om vi använder oss av EU-institutionerna.
Mellanstatliga lösningar leder på lång sikt ingenvart. Om vi menar allvar med vår kamp mot ekonomiska kriser och för att vara konkurrenskraftiga måste vi göra det tillsammans, oavsett om en viss medlemsstat tillhör eller inte tillhör euroområdet.
Därför välkomnar jag att vi vid gårdagens omröstning i utskottet för konstitutionella frågor gick med på att öppna mekanismen för alla länder som vill delta i den, och på så sätt skingra den ogrundade rädslan för att vi ska få ett EU i två hastigheter.
Jo Leinen
(DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I Lissabonfördraget, som det arbetades på så länge, fanns två tydliga budskap. För det första skulle gemenskapsmetoden och kommissionens centrala roll stärkas, och för det andra skulle demokratin stärkas genom att Europaparlamentet skulle göras mer delaktigt.
Drygt ett år efter att fördraget har trätt i kraft ignoreras redan andan i Lissabonfördraget totalt. Det som Europeiska rådet planerar att göra genom denna ändring av fördraget går stick i stäv med båda dessa budskap i Lissabonfördraget. Gemenskapsmetoden stärks inte - i stället återförs beslut till nationell och mellanstatlig nivå på ett område som är viktigt för EU:s framtida politik, och EU:s institutioner står helt utanför denna process. Det är oacceptabelt, och parlamentet måste motsätta sig detta förslag. Det förvånar mig att kommissionen, som ju är fördragens väktare, inte har protesterat mer högljutt och att parlamentet i viss grad måste agera som kommissionen företrädare. Vi måste få kommissionen att vidta de åtgärder den redan borde ha vidtagit.
Vi skapar ett farligt prejudikat här. På grund av den ekonomiska krisen konstaterar vi att en valutaunion inte kan existera isolerat. Med tanke på den stora strömmen av flyktingar från Nordafrika och osäkerheten i vårt grannskap letar vi efter ytterligare EU-politik, och vi vill inte att beslut ska återföras till nationell nivå. Jag hoppas att föredragandena fortfarande kan få igenom vissa förbättringar, annars kan jag inte rösta för denna ändring av fördraget.
Frank Engel
(FR) Herr talman! Den aktuella stabilitetsmekanismen har utformats utifrån tidigare nödlägen. Det är en räddningsmekanism. På lång sikt kan och bör länderna inte räddas. Målet bör vara att göra EU:s ekonomiska union så perfekt som möjligt och inrätta ett europeiskt budgetområde som kan stödja medlemsstaterna och den gemensamma valutan.
För att nå detta mål måste vi gå längre än de nuvarande räddningsåtgärderna. I slutändan är det EU-institutionerna som måste ta täten, och vi måste sluta att vara beroende av ändlösa mellanstatliga initiativ, oavsett om de kommer från Frankrike och Tyskland eller från andra länder.
Pierre Werner, vars plan kan betraktas som grundläggande för euron, inkluderade i sitt arbete ett beslutsfattande centrum på EU-nivå i ekonomiska frågor som skulle vara ansvarigt inför parlamentet. I dag kan detta beslutsfattande centrum i ekonomiska frågor inte vara något annat än kommissionen och parlamentet.
Nästa steg, efter att vi har kommit över det hinder som denna lilla ändring av fördraget utgör, och som vi snart ska rösta om, måste därför vara att gå 40 år bakåt i tiden och äntligen uppfylla Pierre Werners önskan.
Sergio Gaetano Cofferati
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Att ändra ett fördrag är alltid en komplex och känslig fråga. Det gäller i ännu högre grad första gången man gör en sådan ändring eftersom den kan bli prejudicerande för framtida ingripanden.
Därför anser jag att Elmar Broks och Roberto Gualtieris arbete är mycket noggrant, välavvägt och absolut bör stödjas. Jag vill lyfta fram tre punkter i deras betänkande.
För det första kan, och får, den permanenta mekanismen inte ligga utanför EU:s institutionella ram. Det är därför avgörande att kommissionen är delaktig i processen så att det finns en gemensam koppling mellan den nuvarande institutionella ramen och den mekanism som ska ändras.
För det andra måste det skapas kontinuitet mellan de tillfälliga åtgärderna och den nuvarande situationen, annars får vi problem. För det tredje är förhållandet till de ekonomiska institutionerna avgörande för hur den framtida styrningen kommer att utvecklas. Vi måste undvika att skapa dubbla system som skulle göra mer skada än nytta.
Íñigo Méndez de Vigo
(ES) Herr talman! Vi kommer inte att rösta om Elmar Broks och Roberto Gualtieris betänkande nu på förmiddagen. Vi kommer att rösta om betänkandet under sammanträdet i Bryssel. Vi röstar om det då för att ge Elmar Brok och Roberto Gualtieri tid att förhandla med kommissionen om vilka villkor som ska gälla för att kunna tillämpa artikel 136.
Precis som Jo Leinen påpekade gör vi detta för att Europaparlamentet också är fördragens väktare, och för att vi vill att euron ska fungera för alla som deltar och för alla som har åtagit sig att använda den. Vi vill helt enkelt att den ska fungera.
Det är det som vi har begärt. Det handlar inte om en tvist mellan institutionerna. Parlamentet är inte inblandat i ett maktspel. Det handlar framför allt om att resultatet - de mekanismer som detta kommer att resultera i - ska bli så effektivt som möjligt för EU-medborgarna.
Danuta Jazłowiecka
(PL) Herr talman! Med tanke på hur svårt det var att ratificera Lissabonfördraget hade ingen av oss för ett år sedan en tanke på möjligheten att vi skulle bli tvungna att ändra bestämmelserna i fördraget. Den ekonomiska situationen i Europa har emellertid inneburit att det som var omöjligt för bara ett år sedan har blivit något som inte bara kan göras utan som till och med stöds av en majoritet av medlemsstaterna.
Den ekonomiska och finansiella krisen lär oss inte bara solidaritet, utan den visar även vilka starka ekonomiska band det finns mellan enskilda medlemsstater. Att ett land inte tillhör euroområdet och inte använder den gemensamma valutan skyddar det inte från budgetkrisen i euroområdet. Tvärtom får de finansiella problem som medlemmarna i euroområdet har en negativ inverkan på situationen i hela EU. Därför bör den permanenta finansiella stabilitetsmekanismen vara öppen för alla medlemsstater, inklusive de som inte tillhör euroområdet. Att avlägsna sig från de medlemsstater som inte tillhör euroområdet, inklusive genom den starkare ekonomiska och sociala integration som föreslås i den fransk-tyska konkurrenspakten, kommer att öka klyftan och leda till ett Europa i två hastigheter. Detta kommer inte att hjälpa oss att bygga ett starkt, sammanhållet och konkurrenskraftigt EU och kommer inte att skapa förutsättningar för EU att arbeta tillsammans, som Elmar Brok uppmuntrar oss att göra. Tack.
Zita Gurmai
(EN) Herr talman! Vi är alla medvetna om den pågående ekonomiska krisen och det hot den utgör mot vårt vardagliga liv, och särskilt mot euron, som är avgörande för det europeiska ekonomiska och politiska projektet. Vi måste behålla stabiliteten i euroområdet med hjälp av principen om ansvar och solidaritet för alla medlemsstater.
Även när desperata tider kräver desperata åtgärder och förenklade förfaranden går det på lång sikt inte att ignorera öppenhet, parlamentarisk kontroll och demokratisk ansvarsskyldighet. Stabilitetsmekanismen bör utgöra första delen av en komplex strategi och permanenta åtgärder som syftar till att arbeta mot EU:s ekonomiska styrning. När den permanenta stabilitetsmekanismen väl har införts bör den inte existera utanför EU:s institutionella ram.
Avslutningsvis vill jag tacka föredragandena för deras utmärkta arbete i denna extremt viktiga, brådskande och komplicerade fråga. Även utan att känna till så mycket om stabilitetsmekanismen förtjänar den en plats i EU:s institutionella ram. Det gläder mig verkligen att Ungerns president snart kommer hit.
Pervenche Berès
(FR) Herr talman! För tre år sedan sade man följande till oss: ”Detta är fördragens fördrag. Det kommer inte att revideras.” I dag har verkligheten hunnit i kapp oss, och vi har tvingats revidera det. För första gången ger Lissabonfördraget Europaparlamentet verkliga befogenheter när det gäller att revidera fördragen. Framför oss har vi ett förslag som ignorerar Europaparlamentet rättigheter och som föreslår en mellanstatlig mekanism i en gemenskapsfråga - valutapolitik.
Jag drar två slutsatser av detta. För det första hoppas jag att de av våra kolleger som ska förhandla för vår räkning kan ändra så mycket som möjligt av det aktuella förslaget, så att mekanismen återförs till gemenskapsnivån. För det andra hoppas jag att denna revidering av fördraget kommer att bli den sista som görs utan parlamentets godkännande eller inblandning.
Europaparlamentet har förslag att lägga fram, och vi vet att vi måste gå längre i revideringen av fördraget och i fråga om det fördjupade samarbetet om euron ska överleva.
Sven Giegold
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Vi måste nu ta ställning till tre olika paket om ekonomisk styrning: kommissionens sex förslag, konkurrenspakten - som för närvarande håller på att förhandlas fram under ledning av Herman Van Rompuy och José Manuel Barroso - och förslagen om att ändra fördraget och tillhörande införande av den europeiska stabilitetsmekanismen. Efter denna debatt är det uppenbart att allt detta måste ske under parlamentets kontroll och på förslag av kommissionen.
Enligt fördraget har parlamentet olika rättigheter när det gäller de tre olika paketen. Samtidigt överlappar paketen varandra. Vad ska vi göra rent politiskt? Jag anser att det är viktigt att vi kopplar vårt godkännande av kommissionens sex förslag till att våra krav tillgodoses på de andra områdena, så att vi får ett välavvägt paket av åtgärder som ligger i medborgarnas intresse.
Jaroslav Paška
(SK) Herr talman! Flera EU-medlemsstater enades om att använda en gemensam valuta. Olika länders olika potential har emellertid lett till en situation där kopplingen till den gemensamma valutan har gjort det svårare för vissa medlemsstater att använda sig av standardförfarandena för att hantera insolvens. Alla länder som använder den gemensamma valutan har därför enats om att införa en mekanism som gör det möjligt för dem att lösa befintliga finansiella problem och förebygga liknande problem i framtiden.
Den lösning som de berörda länderna har enats om kräver emellertid ett tillägg till artikel 136 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, och att samtliga medlemsstater godtar denna lösning. Ansvaret för den gemensamma valutan ligger emellertid för närvarande i huvudsak hos de 17 länder som ingår i Europeiska monetära unionen. Därför är det logiskt att den europeiska stabilitetsmekanismen har en mellanstatlig karaktär. För mig räcker det att kommissionen bara deltar som observatör.
Maroš Šefčovič
kommissionens vice ordförande. - (EN) Herr talman! Som redan påpekats vid ett flertal tillfällen måste kommissionen lägga kraft bakom sina ord om den vill höras. Det tänker jag försöka göra nu.
För det första vill jag tacka föredragandena för deras utmärkta samarbete och ledamöterna för en viktig debatt. Jag tror absolut att vi kan vara överens med många av de kommentarer som har gjorts i diskussionen, särskilt att vi behöver kraftfulla åtgärder på EU-nivå och att en framtida mekanism i största möjligaste utsträckning bör följa unionsandan och unionsmetoden.
Som svar på reaktionerna på vårt stöd till Grekland och Irland vill jag säga följande: Jag tror erfarenheten tydligt visar att vi ständigt bör försöka upprätthålla en fin balansgång mellan att ha en uthållig skuldsättning och undvika moraliska risker. Att vi drar lärdom av våra erfarenheter framgår av de uttalanden som min kollega kommissionsledamot Olli Rehn har gjort de senaste dagarna.
Samtidigt måste vi påminna oss själva om att vi lever i en mycket exceptionell tid. Krisen fortsätter, återhämtningen är svag och marknaderna är oroliga, vilket framgår av att spreadarna hela tiden rör sig. Dessutom utsätts EU-länderna för oacceptabelt tryck och ser en framtid intecknad av höga skuldräntor.
Därför måste vi agera, och vi måste agera snabbt. Vi måste tydligt visa vår beslutsamhet. Vi måste därför inrätta den permanenta mekanismen så fort och så snart som möjligt.
Vad som är mycket viktigt - och detta var ett villkor som kommissionen verkligen framhöll - är att det måste ske inom ramen för fördragen. Jag håller med Jean Paul Gauzès att vi måste agera snabbt, eftersom det krävs rättssäkerhet. Jag håller även med Enrique Guerrero Salom som sade att detta inte får bli prejudicerande. Jag kan försäkra honom om att kommissionen definitivt inte ser det förfarande som används och den typ av samarbete som föreslås som prejudicerande.
Jag kan meddela er att kommissionen är mycket delaktig i förberedelserna och att vi anser att det är avgörande att vi även är delaktiga i införandet och förvaltningen av mekanismen. I likhet med vad som anges i bilaga 2 till Europeiska rådets slutsatser förväntas kommissionen spela en central roll i förberedandet av analyser och program för de länder som i framtiden ska ingå i mekanismen. Vi anser att kommissionens centrala roll bör betonas ännu mer.
När det gäller kritiken mot den metod som valts måste jag säga att vi har sett flera goda exempel på vad en sådan metod kan leda till, exempelvis Schengen och den tredje pelaren.
När Lissabonfördraget utarbetades ansågs avslutningsvis denna typ av samarbete, detta samarbetsområde, för ambitiöst för medlemsstaterna. Efter att ha fått praktiska erfarenheter av ömsesidigt beroende och ekonomiskt samarbete är det nu uppenbart att detta mycket viktiga europeiska problem måste lösas på EU-nivå. Jag är övertygad om att vi kommer att nå en sådan lösning.
Talmannen
Tack, Maroš Šefčovič. Roberto Gualtieri har ordet, även om jag verkligen uppmanar honom att hålla sig till en minut.
Roberto Gualtieri
föredragande. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Detta har varit en viktig debatt som jag tycker tydligt har visat att det råder ett brett samförstånd bland de politiska grupperna om bedömningen och den allmänna riktningen i betänkandet.
Med ett par undantag när uppträder parlamentet verkligen enat, och det är viktigt. Vi säger ja till den permanenta stabilitetsmekanismen även om vi inte kan dölja en viss förvåning och oro, som tydligen även delas av kommissionen, även om vi hade önskat att kommissionen hade framfört detta i sitt yttrande över det valda förfarandet.
Vi är öppna för praktiska lösningar och en känsla av ansvar genom att konstatera att det i nuläget saknas politiska förutsättningar för att införa en europeisk mekanism. Trots det har vi visat, och fortsätter att visa, att vi är fast beslutna att hjälpa till att införa mekanismen inom EU:s rättsliga och förfarandemässiga ram, samtidigt som vi även respekterar fördraget.
Våra förslag är tydliga, men jag tror att den viktiga frågan är en annan. Är Europeiska rådet villigt att inleda verkliga diskussioner om sina förslag, och är kommissionen villig att ta aktiv del i dessa diskussioner?
Jag vill understryka att parlamentet har fattat vad jag skulle vilja kalla ett helt normal beslut om att skjuta upp omröstningen till den 24 mars. Jag anser att detta är en viktig signal. Detta är ett ansvarsfullt parlament. Även rådet bör emellertid visa samma ansvar och överväga parlamentets förslag.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
George Sabin Cutaş
Mot bakgrund av den pågående ekonomiska krisen uppfyller förslaget om att införa en finansiell stabilitetsmekanism det akuta behovet av solidaritet mellan medlemsstaterna och är ett positivt steg. Att ändra fördraget på det sätt som för närvarande planeras skulle kunna skapa en mekanism som enbart kommer att omfatta ett begränsat antal medlemsstater. Medlemsstater som inte har euron som valuta skulle exempelvis inte omfattas. För att denna mekanism verkligen ska vara europeisk måste den emellertid inrättas inom EU:s institutionella ram, och kommissionen och Europaparlamentet måste vara delaktiga. Dessutom måste den ta hänsyn till om samtliga 27 medlemsstater ska delta. Vi får inte glömma att ekonomiska svängningar i medlemsstaterna utanför euroområdet påverkar ekonomin och stabiliteten i hela EU.
Ilda Figueiredo
Den tillkännagivna ändringen av Lissabonfördraget visar att allt som EU:s ledare har sagt om nationella parlaments och Europaparlamentets betydelse, fördjupad demokrati och själva fördragets varaktighet bara har varit propaganda.
Ett och år och några månader efter att Lissabonfördraget trädde i kraft ställs alla åt sidan för att man ska kunna utarbeta ett ändringsförslag med hjälp av en mekanism i fördraget som inte bara gör det möjligt att göra en ändring helt utan demokratiskt deltagande - och som i själva verket fortsätter deras förkastande av de nationella folkomröstningarna för att godkänna fördraget - utan som även inrättar en mekanism som gör det möjligt att permanent kontrollera medlemsstaternas ekonomier.
Betänkandet går i samma riktning i ändringsförslagen till kommissionens förslag om ändring av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt vad gäller en stabilitetsmekanism för de medlemsstater som har euron som valuta.
I praktiken går allt ut på att befästa deras försök att stärka denna ekonomiska styrning genom införandet av den ”europeiska planeringsterminen”, de höjda böterna för underlåtenhet att följa stabilitets- och tillväxtpakten, de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och alla riktmärken som eventuellt kommer att antas. De försöker sätta tvångströja på medlemsstaterna.
Jiří Havel
I maj 2010 resulterade de långsiktiga finanspolitiska obalanserna i Grekland i ett omfattande räddningspaket som uppgick till 720 miljarder euro från EU:s medel och IMF. Trots att den särskilda europeiska finansiella stabiliseringsfaciliteten (EFSF) upprättades för länderna i euroområdet, med medel på upp till 440 miljarder euro, kan man inte påstå att man har löst EU:s alla problem. EFSF upphör dessutom i slutet av 2012, och det finns en viss osäkerhet bland investerarna om vad som kommer att hända med de skulder som problemländer i euroområdet har efter upphörandet, eller efter det att garantierna inte gäller längre. Det är därför som en ändring av artikel 136 i fördraget, genom vilken man skapar en stabilitetsmekanism efter 2013, är önskvärd med hänsyn till EU:s framtida finansiella och finanspolitiska stabilitet.
Jag vill ändå påpeka att denna mekanism inte kommer att bli en patentlösning för det faktiska skyddet av budgetarna i problemstater (eller perifera stater) och att vi också måste fundera över en heltäckande lösning på detta problem (minskning av offentliga skulder, förnyat förtroende för banksektorn och strukturreformer, däribland finanspolitisk konsolidering av de perifera staterna för att främja deras konkurrenskraft). På det hela taget anser jag att det betänkande som lagts fram av Elmar Brok och Robert Gualtieri innehåller en korrekt analys av frågan, och man hänvisar till den relevanta EU-lagstiftningen såväl som till budgetutskottets yttrande. Jag rekommenderar därför att vi godkänner ändringen av artikel 136 i fördraget i dess nuvarande form.
Sandra Kalniete
skriftlig. - (LV) Under de senaste åren har euron drabbats av flera chocker som möjligen hade krossat en annan valuta. EU-ledarnas åtgärder, även om de inte alltid har varit tillräckligt snabba eller övertygande, har gjort det möjligt att försvara euron. Situationen är fortfarande komplicerad, men jag är säker på att EU kommer att klara av denna kris och bli mer ekonomiskt kraftfullt. Denna kris har avslöjat EU:s svaga punkter och på ett tydligare sätt visat vilka ändringar som måste göras i EU-lagstiftningen, inbegripet fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, avseende stabilitetsmekanismen för länderna i euroområdet.
Jag är övertygad om att upprättandet av den europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen (EFSM) är en av de viktigaste åtgärder som kan vidtas för att EU ska kunna undvika allvarliga ekonomiska kriser i framtiden. Upprättandet av EFSM kommer naturligtvis inte att lösa alla problem, och därför är det viktigt att regeringarna erkänner sitt ansvar för att man följer Maastrichtkriterierna och genomför en klok, genomtänkt ekonomisk politik och penningpolitik som grundas på långsiktiga mål. Vi har inte råd med en upprepning av de senaste årens scenarion, när medlemsstaterna tillämpade en ekonomisk politik med ”gasen i botten” och nonchalerade Maastrichtkriterierna och bröt mot andra grundläggande ekonomiska lagar. Euron är inte bara en valuta; den är ett politiskt kontrakt, som visar EU:s förmåga att vara förenat i mångfalden. Euron är garantin för europeisk stabilitet, tillväxt och enighet. Jag hyser därför inte minsta tvekan om att vi ska kunna vara tillräckligt klarsynta och förnuftiga för att klara av denna kris och ge nya stimulanser för utvecklingen.
