Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 2. oktober 1997, for genoptaget.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Er der nogen indsigelser?

Medina Ortega
Hr. formand, i forbindelse med protokollen fra mødet fredag den 19. september vil jeg gerne tage ordet for at bede om formandens beskyttelse.
Den 19. september var jeg til stede ved mødet, som jeg plejer, jeg deltog i afstemningerne ved navneopråb og blev i salen, indtil mødet blev hævet.
I et af medierne er jeg blevet beskyldt for uretmæssigt at have modtaget mødediæter på dette tidspunkt.
På trods af at disse erklæringer blev rettet af formanden for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, af undertegnede selv og af andre medlemmer af dette Parlament - og jeg tror, at selv formanden har udtalt sig herom - har nogle medier i Spanien brugt dette til at angribe mig personligt. Og nu, hr. formand, befinder jeg mig i den vanskelige situation, hvor jeg som parlamentsmedlem hævder, at jeg har gjort min pligt, over for nogle medier, som hævder, at jeg ikke har gjort min pligt.
Jeg beder formanden om på dette tidspunkt offentligt at bekræfte, at undertegnede parlamentsmedlem var til stede på den pågældende dag. Og jeg slår fast, at jeg altid har sørget for at være til stede indtil afslutningen af fredagsmødet, og derfor - og jeg tror, at formanden ved dette - plejer jeg ikke at tage specialflyet, men et fly med afgang kl. 15, således at jeg kan blive her indtil kl. 13.
Jeg håber, at formanden for Parlamentet vil beskytte undertegnede parlamentsmedlem over for den bagvaskelseskampagne, der er indledt mod mig.

Fontaine
Hr. formand, tillad mig at komme med et indlæg om det samme emne som hr. Medina Ortega, da jeg mener, at vores kolleger har krav på en fyldestgørende forklaring. Dette forhold berører også mig. Jeg henviser derfor til forretningsordenens artikel 108, personlige bemærkninger.
Hvad drejer dette sig om? Vi har alle været udsat for alvorlig bagvaskelse i en udsendelse den 13. oktober på den nederlandske fjernsynskanal NCRV. Fredag den 19. september diskuterede vi på et møde, der var åbent for offentligheden - mange blandt Dem vil i øvrigt kunne huske det, for vi var mange til stede den dag - vores kollega Hallams glimrende betænkning. Denne dag havde den nederlandske fjernsynskanal besluttet at vise en udsendelse, der skulle bevise, og speakeren indrømmede dette for åben skærm allerede i indledningen, jeg citerer: "at den svigagtige brug af mødediæter fortsætter i bedste velgående«.
For at bevise dette placerede kanalens teknikere, i strid med med Parlamentets regler, skjulte kamaraer på tilhørerpladserne, som de har adgang til. Det er ikke noget, jeg finder på, speakeren erklærede dette uden de mindste skrupler.
De besluttede sig for at filme de parlamentsmedlemmer, der kom for at skrive sig på listen over de tilstedeværende og de udvalgte sig især to ofre: Manuel Medina Ortega og jeg selv. Med billederne fulgte kommentarer, der afslører en tydelig vilje til at forvolde skade. De kan selv dømme: «Umiddelbart efter kl. 9. 30 forlader den spanske socialist Manuel Medina Ortega salen. Et øjeblik efter ankommer han til chaufførernes kontor. Hr. Ortega kvitterer for NGL 500 i mødediæter. Mindre end et minut efter ankommer den kristelige demokrat Nicole Fontaine. Den franske næstformand har arbejdet mindre end 45 minutter. Hun har ligeledes modtaget NGL 500 i mødediæter«.
Men desværre for kanalen havde man valgt de forkerte ofre. Vores kollega Manuel Medina forduftede ikke efter at have underskrevet, han blev - som han selv lige har sagt - og udførte fuldt ud sin parlamentariske pligt indtil mødets afslutning og stemte for Hallam-betænkningen, som det fremgår af afstemningen ved navneopråb.
Med hensyn til mig selv, var jeg til stede fra kl. 9.00 og forlod først salen, da dagsordenen for mødet var helt udtømt, eftersom jeg var formand. Ingen har kunnet undgå at bemærke dette.
Der er i det mindste en god ting ved denne uanstændige bagvaskelse, hr. formand, og det er, at den tydeliggør løgnene og inkompetencen hos de implicerede journalister, der ikke engang gad sætte sig ind i, hvad vi foretog os, hvad vi stemte om, hvem der stemte, og hvem der var formand.
(Bifald) Alt dette var slet ikke vigtigt for dem. De havde kun et mål og det helligede alle midler.
Det er nemt at forestille sig den fremgangsmåde eller endda de ordrer, der kom fra journalisternes overordnede. »Gå ud og find to eller tre parlamentsmedlemmer, helst fra forskellige politiske grupper, så vi fremstår som objektive, derefter filmer I dem i færd med at underskrive, dernæst går I hen til chaufførernes kontor, hvor I venter, så filmer I dem der, og det skulle kunne gøre det«.
Men nej, hr. formand, dette kan ikke gøre det! Ingen parlamentarisk forsamling i noget demokratisk land kan tolerere at arbejde i et miljø med skjulte kameraer. Ingen parlamentarikere kan acceptere, at en kampagne, som den vi i flere måneder har været vidner til, bestående af løgnagtige artikler og falske filmoptagelser - og det har vi nu et formelt bevis på - hvis formål det er at vanære, at latterliggøre os som personer og desuden også vores Parlament og demokrati, uhindret fortsætter.
Hr. formand, jeg har alt for stor respekt for pressefriheden til at tro, at de journalister, der udfører deres arbejde på ærlig vis - og heldigvis er der mange af dem - kan stå inde for en sådan adfærd, der i sidste ende kan falde tilbage på dem selv.
De af vores kolleger, der har været ude for lignende angreb, som har været ofre for manipulerede, klippede eller forfalskede billeder, har ikke, som Manuel Medina og jeg selv, været så heldige at kunne afsløre bagvaskerne. Derfor vil jeg om et øjeblik, af hensyn til os alle og vores institution, som De, hr. formand, har til opgave at forsvare, anmode Præsidiet om at træffe eksemplariske forholdsregler for at sætte en stopper for det rænkespil, som undergraver vores Parlaments værdighed.
(Kraftigt bifald)
Formanden
Der er flere, der har bedt om ordet. På grund af de følelser, som dette emne vækker i forsamlingen, vil jeg rent undtagelsesvis give ordet til dem, der beder om det.
Jeg vil begynde med en anden af de personer, som er berørt af denne oplysning.
Jeg giver ordet til hr. Kreissl-Dörfler.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, mine højtærede kolleger, jeg kan egentlig kun tilslutte mig hr. Medina Ortega og fru Fontaine. Jeg havde også den tvivlsomme fornøjelse at være i fjernsynet. Jeg håber i det mindste, at billedkvaliteten var så god ved dette vigtige indlæg, at vi ikke så alt for grimme ud! Dertil må jeg dog også sige, at jeg selvfølgelig havde forhørt mig på forhånd om, hvor længe mødet ville vare. Det forlød, at det ville vare til kl. ca. 10.00. Umiddelbart efter var jeg selv på vej til Brasilien i embeds medfør i min egenskab af medlem af Delegationen for Latinamerika. Jeg ville ønske, at disse journalister - heldigvis er der kun få, som arbejder sådan - ville ledsage en af os, og det er ligegyldigt hvem, i en uge for at se, hvad vi udretter her. Så ville jeg gerne se, om de overhovedet kunne overleve en hel uge.
I øvrigt ønsker jeg ikke at gentage det, som de to talere før mig allerede har sagt. Der er allerede blevet talt nok. Sådan noget behøver vi ikke at finde os i. Hvis de vil have, at vi skal stille et stopur op, bliver vi nødt til at sige: Nu vil vi ikke være med længere!

Puerta
Hr. formand, jeg vil gentage det, som jeg sagde på Formandskonferencen: Det er uværdigt og uacceptabelt, at der bliver leget med Parlamentets og parlamentsmedlemmernes værdighed. De personer, som er blevet krænket, er eksemplariske, og den pågældende dag gjorde de deres pligt.
Hvad angår Spanien, vandt det hollandske fjernsyn genlyd i en del af pressen, og nu er det meget vanskeligt at slå sandheden fast og forsvare det parlamentariske arbejde, som udføres af hr. Medina Ortega, fru Nicole Fontaine og de øvrige berørte kolleger.
Kampen mod korruption og misbrug kræver også, at man forsvarer Parlamentets værdighed og den eksemplariske opførsel af de personer, som opfylder deres funktion som folkets repræsentanter.
Derfor tilslutter jeg mig protesterne på min gruppes vegne og på vegne af alle uden nogen form for vennetjenester. Her giver vi ingen vennetjenester, ikke noget med »hvis du skrubber min ryg i dag, skrubber jeg din i morgen«. På ingen måde. Det, der står på spil, er vores værdighed som repræsentanter for det europæiske folk.
Derfor insisterer jeg på at anmode om forsvar og beskyttelse af disse parlamentsmedlemmer, som på det groveste er blevet krænket, og som nu har meget vanskeligt ved at forklare offentligheden, hvad de har arbejdet med.

Green
Hr. formand, jeg vil meget gerne tilslutte mig de bemærkninger, der blevet fremsat især af hr. Medina Ortega og fru Fontaine. Jeg vil tale om de nederlandske medier og i særdeleshed om visse dele af de spanske medier, som har udnyttet denne sag på en meget ond måde over for hr. Medina Ortega.
Jeg ønsker, at det af referatet klart skal fremgå, at hr. Medina Ortega som næstformand for denne gruppe måned efter måned efter måned har påtaget sig ansvaret for plenarmødet for min gruppes vedkommende fredag formiddage her i Strasbourg. Det har han gjort, således at jeg kunne varetage min gruppes administrative arbejde og få mere tid, hvor jeg ikke behøvede at være til stede ved plenarmødet. Lad mig understrege, at jeg altid er her, selvom jeg ikke befinder mig i mødesalen. Hr. Medina Ortega har varetaget denne opgave samvittighedsfuldt måned efter måned, hvilket betyder, at han ikke kan tage særflyet til hjem til Madrid, som andre gør, men at han faktisk tager et senere fly, hvilket indebærer, at han privat får mindre tid til andre ting. Jeg vil gerne slå det helt fast, at han har min og min gruppes fulde tillid, og vi fordømmer på det kraftigste disse beskyldninger mod hans personlige integritet.

Robles Piquer
Hr. formand, det tager under et minut at sige, at min gruppe uden nogen som helst tvivl - jeg er sikker på, at formand Martens accepterer, at jeg siger sådan - står fuldstændigt solidarisk med de parlamentsmedlemmer, som har været genstand for dette nedrige angreb. Ja, vi er naturligvis solidariske med alle. Jeg vil gerne i særdeleshed henvise til fru Fontaine, hvis arbejde vi alle beundrer, og min landsmand og ven professor Medina, som er et ekstremt pligtopfyldende menneske - og de af os, som sædvanligvis er til stede om fredagen, er udmærket klar over dette, ikke kun om fredagen, men også de øvrige dage i de lange uger i Strasbourg og Bruxelles.
Vi er af den opfattelse, at denne hollandske fjernsynsstation har gjort ytringsfriheden en bjørnetjeneste, og vi finder det beklageligt, at visse aviser i vores land, altså hr. Medinas og mit, har gentaget den slags løgnagtige beskyldninger. Vi er også, hr. formand, sikre på, at De vil udøve den maksimale beskyttelse af dette Parlaments og dets medlemmers ære, især af de personer, der, som dem, der har talt her, på strengeste vis opfylder deres forpligtelser.

Telkämper
Hr. formand, som individuelle parlamentsmedlemmer og som Parlament må vi udvise stor tålmodighed i omgangen med sådanne fjernsynsrapporter. Jeg har ikke noget at bebrejde mig selv, og Parlamentet skal heller ikke bebrejde sig selv noget. Vi udfører vores politik, og vi gør det samvittighedsfuldt.
Måske viser sådan en reportage, at det er nødvendigt med nogle vedtægter. Vi bør gøre det klart, at vi er et europæisk parlament, som dækker et stort areal med en bestemt arbejdsmåde. Det er noget særligt! Og Rådet for Den Europæiske Union skal måske også diskutere det, og der skal gælde de samme rettigheder for alle medlemmer af Parlamentet, så sådan et journalistsvineri ikke længere kan finde sted. Hvad angår hændelsen, fandt der jo en diskussion sted. Det stod klart, at der resterede tre talere, og det er jo hyppigt sådan, at Parlamentet ikke er fuldt besat, fordi man har mange andre politiske forpligtelser.
Når journalister udarbejder rapporter på den måde, er det efter min mening ikke tilbundsgående journalistik, men noget svineri. Sådan en rapport er ude på at trække det politiske primat gennem pløret. Vi bliver skældt ud, vi får skudt ting i skoene, og for mit vedkommende skete det for anden gang i den hollandske presse. Vi skriver under på tilstedeværelseslister. Engang blev det oplyst, at jeg skulle have skrevet under om aftenen. Men jeg skrev under om morgenen, ved frokosttid og om aftenen, fordi jeg deltog i forskellige møder. Når tingene altså ikke bliver undersøgt til bunds, behøver vi ikke at forsvare os, og jeg mener ikke, at der skal være nogen diskussion om det. Sådan en rapport har til formål at stille politik i et dårligt lys og påstå, at politik ikke længere kan ordne eller være med til at forme samfundet og er et udtryk for dette samfund. Den slags journalistik har vi ikke brug for! De journalister kan holde sig væk herfra. Vi har ikke brug for dem for at kunne rapportere her fra Parlamentet.
Fru Fontaine, De var formand lige til afslutningen. Jeg lytter altid gerne til Dem, når De er formand, De gjorde Deres arbejde godt, og De er i dette tilfælde et symbol på, at tingene i dette tilfælde ikke blev undersøgt til bunds. Som Parlament bør vi dog sige, at vi ikke har noget at bebrejde os selv, og vi behøver ikke at diskutere den slags journalistik yderligere, men i stedet selvsikkert fortsætte vores arbejde!

Martens
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil ikke forlænge debatten, men jeg mener, at det er min pligt, ligesom fru Green har gjort, klart at tilkendegive her i Parlamentet, at Nicole Fontaine og hr. Medina er et eksempel på, hvordan man gør sin pligt. Jeg hører til dem, der også er her om fredagen. Det var et fejt angreb på dem.
For det andet vil jeg sige: Under Deres og Deres forgængers formandskab er der foreslået vigtige forholdsregler, der i høj kan bidrage til vores troværdighed. Alle her i Parlamentet, der har påtaget sig et ansvar, er i færd med at gennemføre disse forholdsregler, der vil øge og genskabe Parlamentets troværdighed. Men lad mig tilføje, at mens denne indsats gøres, føres kampagnen mod Parlamentet ofte også af bestemte medlemmer af Parlamentet, og det kan ikke accepteres.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg har to bemærkninger. For det første har jeg også været med i den udsendelse. Jeg har spurgt, om det er korrekt, at det til trods for reglerne om beskyttelse af privatlivet, at alle medlemmer af Parlamentet vil blive filmet. Hr. David Martin fra Præsidiet har herpå svaret, at han ikke viste noget, som han altid gør, når jeg stiller et spørgsmål. Han var åbenbart forkert informeret, viser det sig nu. Og jeg vil gerne have, at han i henhold til artikel 8 tager disse ord tilbage.
For det andet gør jeg de herrer Telkämper og Kreissl-Dörfler opmærksomme på, at de kun kan drage deres egen gruppe, der har stået faddere til denne udsendelse, til ansvar, for inspirationen og stødet til denne udsendelse kommer fra deres egen gruppe.

Duhamel
Hr. formand, dette vil tage mindre end 30 sekunder. Jeg vil bare sige, at der muligvis er mulighed for at lade den naturlige harme efterfølge af et nødvendigt modtræk, som, så vidt jeg kan se, skal komme fra formanden for Europa-Parlamentet, eftersom det er ham, der forsvarer institutionen.
Dette modtræk består i, hr. formand, at gøre brug af vores lovbestemte ret til berigtigelse i medierne, der hvor denne ret eksisterer, og kræve, i de lande, hvor den ikke findes, en moralsk ret til berigtigelse med henblik på at beskytte institutionen. For det er nødvendigt, at der, når harmen har lagt sig, kommer et modtræk.

De Vries
Hr. formand, af denne debat er det blevet mere end klart, at nogle medlemmer af EuropaParlamentet med urette er blevet kritiseret i den udsendelse, som vi her debatterer. Men udsendelsen havde et bredere perspektiv. For vi ved alle, at nogle af de ting, der blev sat i gabestokken i denne udsendelse, desværre forekommer. Netop derfor har Parlamentets Præsidium i juli besluttet at gennemføre en række reformer. Præsidiet har bl.a. besluttet, at der skal indføres nye regler for tilstedeværelseslister og mødediæter for medlemmerne. Præsidiet har også besluttet, at der skal indføres ny regler for rejsegodtgørelser. Begge reformer er bydende nødvendige, fordi Husets og dermed Unionens anseelse står på spil. Det er vort ansvar at sørge for, at denne institution er hævet over enhver kritik. Jeg anmoder derfor meget kraftigt om, hr. formand, at disse beslutninger af Præsidiet, som vedtaget i juli, gennemføres til punkt og prikke inden årets udgang. Denne sag bør en gang for alle skaffes ud af verden.

Aelvoet
Hr. formand, vi er store tilhængere af, at Parlamentet selv tager mod til sig til, både moralsk og politisk, at få orden i sagerne, der hvor det er nødvendigt. At det var nødvendigt at skabe orden i tingene, blev klart med det initiativ, som Klaus Hänsch tog for mere end et år siden. Spørgsmålet bag denne udsendelse var: Hvad er der sket i det forgangne år? Og her er sagens kerne, at der kun er taget én lille beslutning, alt andet skal først til at ske. Min gruppe har som de fleste andre medvirket i denne udsendelse. Der er også andre medlemmer af dette Hus, der med rette har ytret kritik. Jeg afviser helt, at vi har organiseret dette, og at vi har sørget for, at kolleger med urette er blevet angrebet. Det er ikke sandt! Vi beder om én enkelt ting, og det er, at Parlamentet selv skaber orden i tingene. Hvis vi er villige hertil, vil vi også blive bedømt anderledes uden for Huset. Hele operationen bør føre til, at vi selv har mod til at ordne tingene på en overbevisende og transparent måde. Det er min henstilling til Parlamentet.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg vil ikke tilføje noget til debatten, men blot tilslutte mig den enighed, der er i salen om dette emne.
Jeg tror dog, som hr. de Vries netop sagde, og som jeg på vegne af min gruppe meddelte Formandskonferencen, at dette er et spørgsmål om vores metoder. Jeg så gerne den samme enstemmighed og velvilje over for reformer være fremherskende i arbejdsgruppen, der blev nedsat under fru Pérys formandsskab, og at alle var enige om at reformere systemet og om at gennemføre de få ubetydelige beslutninger, som Præsidiet har taget.
Jeg minder om, at vi, med henblik på os selv, har fremsat forslag om diæternes størrelse, kørepengenes størrelse, om betingelserne for godtgørelse af rejser og betingelserne for godtgørelse af de mellemliggende rejser.
Jeg mener også, at vi bør udvise en velvilje med hensyn til gennemsigtighed ved den mindste mistanke, og at nedsættelsen at et undersøgelsesudvalg bør vedtages enstemmigt, som vi så ofte har anmodet f. eks. Budgetkontroludvalget om.

Formanden
Mange tak, hr. Fabre-Aubrespy. Jeg vil ikke for alvor gå ind i debatten. Men for det første har Formandskonferencen pålagt mig at henvende mig til den pågældende fjernsynsstation for at sætte tingene på plads. Dette vil jeg naturligvis gøre straks i dag, da jeg har haft brug for tid til at affatte et helt tydeligt og begrundet brev om de fejl, der er begået, og jeg takker for de præciseringer, der er fremkommet her i dag.
For det andet og efter anmodning fra en af næstformændene vil Præsidiet undersøge denne sag på mødet i dag og endvidere de forholdsregler, som det kan være nødvendigt at træffe, og som jeg naturligvis ikke på forhånd vil dømme om.
For det tredje, og som De måske allerede ved - og hvis ikke oplyser jeg Dem hermed om det - begynder arbejdsgruppen om medlemmernes vedtægt straks sit arbejde under ledelse af næstformand Martin.
Det er disse tre oplysninger, som jeg kan give Dem som svar på Deres berettigede harme. Jeg tror, det er unødvendigt, at jeg tilslutter mig Deres harme, eftersom jeg som alle andre er vidne på den arbejdsånd, som de berørte medlemmer lægger for dagen i deres parlamentariske arbejde. Hvis der ikke er flere bemærkninger vedrørende denne sag, går vi derfor over til det emne, der er rejst af hr. Coates.

Coates
Hr. formand, mit problem er dækket af artikel 2 og 3 i Parlamentets forretningsorden, det vil sige regelen om frit mandat og regelen om privilegier og immuniteter.
Som jeg allerede har oplyst pr. brev, opstår spørgsmålet, fordi medlemmer af det britiske Labour-parti modtog en såkaldt adfærdskodeks med retningslinjer for deres adfærd, og kodeksen er tilsyneladende i strid med Parlamentets regler.
Jeg har netop nu fået oplyst, at der er kommet svar på mit brev til generalsekretæren for Labour-partiet. Jeg bør nævne, at jeg skrev til generalsekretæren for Labour-partiet, at vi i henhold til artikel 2 ikke kan modtage pålæg, og at det af artikel 3 i medfør af protokollerne i traktaterne, som finder anvendelse på medlemmerne af EuropaParlamentet, klart fremgår, at vi ikke kan underkastes nogen form for undersøgelse - heller ikke sådanne foretaget af eksterne organer.
Jeg ved endnu ikke, hvorvidt hr. Sawyer har accepteret min anmodning om at trække adfærdskodeksen tilbage. Jeg beder Dem lade mig indhente dette svar, før jeg om nødvendigt rejser spørgsmålet igen.

Formanden
Når jeg modtager Deres brev, vil jeg naturligvis give det al min opmærksomhed. Og hvis jeg mangler nogle oplysninger, vil jeg naturligvis bede om dem.

Cornelissen
Hr. formand, jeg har et kort spørgsmål vedrørende et andet emne. Umiddelbart inden EU-topkonferencen om beskæftigelse har vi modtaget forskellige breve og rapporter om, at den planlagte afskaffelse i 1999 af det tax free-salg i EU vil medføre tab af titusindvis af arbejdspladser. Mit spørgsmål er, om De vil lægge pres på formanden for Kommissionen om så hurtigt som muligt at fremlægge resultaterne af den i 1990 lovede undersøgelse heraf.

Formanden
Jeg vil bede Dem om ikke igen at fremlægge forslag af denne art, som intet har med dagsordenen at gøre, og som kun har den virkning, at de forstyrrer arbejdsgangen.

McMillan-Scott
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen i tilknytning til hr. Coates' bemærkning, jeg tror jeg kan hjælpe Parlamentet. Det, han taler om, er en instruks fra det britiske Labour-parti, om at ingen medlemmer af dette Parlament må drøfte valgsystemet i Det Forenede Kongerige med pressen. Hvis det er til nogen hjælp, har jeg en kopi af instruksen, som jeg vil give Dem.

Formanden
Som De jo godt er klar over, så er dette ikke det rigtige tidspunkt at diskutere nationale politiske emner.
(Protokollen godkendtes)

Mødekalender 1998
Formanden
Efter De Europæiske Fællesskabers Domstols dom af 1. oktober 1997 (sag C-345/95) har Formandskonferencen på mødet den 16. oktober 1997 besluttet at stille forslag om ikke at tilføje en mødeperiode på mødekalenderen for indeværende år, men at tilføje en mødeperiode fra den 5. til den 9. oktober 1998 til mødekalenderen for 1998, som blev godkendt af Europa-Parlamentet den 17. september 1997.
Fristen for fremsættelse af ændringsforslag til dette forslag fastsættes til tirsdag den 21. oktober 1997 kl. 12.00.
Afstemningen finder sted onsdag den 22. oktober 1997 kl. 12.00.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, Formandskonferencen har således besluttet at foreslå det, De netop har mindet plenarforsamlingen om. Jeg vil gerne påpege, at vores gruppe var imod dette forslag, fordi det ikke følger Domstolens afgørelse for 1997. Man bør ellers i et system, som kalder sig demokratisk, følge de afgørelser, der træffes af en retlig instans. Vi anmoder altså om, at der gives mulighed for at ændre forslaget med hensyn til begge de aspekter, det omhandler, som De præciserede, det vil sige både for 1997 og 1998. Jeg kan således ikke se, hvordan Parlamentet kan fortsætte med hver torsdag eftermiddag at uddele lektioner i demokrati til hele verden, når det ikke selv respekterer en juridisk afgørelse truffet af Domstolen i Luxembourg i sidste instans. Denne afgørelse er fuldstændig klar, og det sker i vores stater, at man ka n dømmes af en retsinstans, og at de praktiske konsekvenser heraf selvfølgelig er en smule uheldige. Selvom der i praksis er vanskelige konsekvenser, skal vi da rette os efter Domstolens dom.

Blot
Hr. formand, jeg vil udtrykke mig ganske kort. Mit indlæg går i samme retning som indlægget fra vores kollega Fabre-Aubrespy, men jeg vil gerne tilføje et spørgsmål, hvis De tillader.
Jeg vil gerne vide hvilken juridisk begrundelse Formandskonferencen har for ikke at tilføje en ekstra mødeperiode i 1997. Når jeg siger "juridisk begrundelse« er det fordi, jeg udmærket ved, at der findes praktiske begrundelser - som man kan forstå. Alligevel vil vi, i mangel på juridisk begrundelse, befinde os i den situation, hr. FabreAubrespy beskrev, det vil sige, at vi i sidste ende ikke følger en juridisk afgørelse. De må indrømme, at dette principielt er yderst foruroligende.

Pasty
Hr. formand, jeg vil ikke kaste benzin på bålet, men jeg mener ikke, at vi bør misligholde Domstolens tydelige og klare dom, som uden tvivl er gældende for 1997.
Vi har valget mellem to løsninger. Enten tilføjer vi en mødeperiode for 1997 i Strasbourg og alt er i orden. Eller også gør vi det ikke på grund af de materielle og andre vanskeligheder. Men vi kan ikke afholde to ekstra mødeperioder i november og i december. Dette udtrykkes krystalklart i domspræmis 29!
Derfor, hr. formand, vil jeg stille Dem to spørgsmål. For det første: Kan de beslutninger, der tages i Bruxelles, hvis vi holder fast på at afholde møder under disse betingelser i november og december, ikke kunne prøves ved Domstolen af enhver, som ville have interesse i dette? For det andet: Vil de udgifter, som mødeperioderne medfører, være i overensstemmelse med vores finansforordning, for vi kan ikke fastsætte udgifter til uregelmæssige møder, og vil finansinspektørens godkendelse - vi kender alle hans grundighed - kunne opnås?

Formanden
Jeg svarer på hr. Blots spørgsmål.
Formandskonferencen har konstateret, at det ikke er praktisk muligt at afholde endnu en mødeperiode i november og december: i november fordi det vil være problematisk at fylde dagsordenen helt ud, og i december fordi mødesalen er optaget af Europarådet.
Den juridiske regel ad imposibilia nemo tenetur er så gammel, at alle jurister burde kende til den. Det er i kraft af denne regel, Formandskonferencen har udtalt sig.
Desuden er det i henhold til samme juridiske regel, at vi, i mangel af en afgørelse fra Domstolen vedrørende 1997, ikke kan ændre aftalerne om afholdelse af to ekstra mødeperioder i Bruxelles. Alle kan selvfølgelig have en anden mening. Dette drejer sig om Formandskonferencens afgørelse og om dens retlige grundlag. Det er denne afgørelse, Formandskonferencen fremlægger for forsamlingen, således at denne kan udtale sig næste onsdag.

Arbejdsplan
Formanden
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen på mødet torsdag den 16. oktober 1997 i overensstemmelse med artikel 95 i forretningsordenen, er omdelt.
Mødeperioden 20.-24. oktober 1997 i Strasbourg
Mandag: Ingen ændringer.
Tirsdag: ARE-Gruppen anmoder om opførelse på dagsordenen af en erklæring fra Kommissionen om vilkårene for uddeling af nødhjælp i Afghanistan. Det skal bemærkes, at dette emne allerede er opført under debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning (artikel 47), som finder sted på torsdag.
Jeg giver ordet til fru Lalumière, som vil begrunde anmodningen.

Lalumière
Hr. formand, vi er alle bevidste om den alvorlige situation i Afghanistan.
Dette punkt er gjort til genstand for den uopsættelige debat. Det er selvfølgelig meget godt, men vi ville hellere ønske, at det blev gjort til genstand for en erklæring fra Kommissionen, der kunne finde sted i morgen eftermiddag eller i morgen aften. Og hvorfor så det? Vi ved, at en af kommissærerne for nylig var i Afghanistan og hér har kunnet modtage førstehåndsoplysninger, der i øvrigt var meget alvorlige, og som vedrører os direkte. På den anden side ved vi også, at Kommissionen ikke kan udtrykke sig i forbindelse med de uopsættelige forhandlinger. Vi mener derfor ikke, at det er upassende at foretrække en erklæring frem for en simpel uopsættelig debat: Vi ville således kunne få helt friske og meget vigtige oplysninger om situationen i dette land og om den hjælp, som Den Europæiske Union yder gennem ECHO-programmet.
Dette er hensigten med vores forespørgsel! Som jeg sagde kunne denne erklæring eventuelt finde sted tirsdag aften, hvis dagsordenen for i morgen er fyldt om dagen.

Bangemann
Hr. formand, på vegne af min kollega, fru Bonino, kan jeg sige, at hun ville have været parat til at afgive en sådan erklæring tirsdag eftermiddag eller tirsdag aften, men selvfølgelig skal Kommissionen også holde sig til Parlamentets forretningsorden. Når emnet behandles under debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning, er der efter min mening også mulighed for, at Kommissionen kan afgive en sådan erklæring under debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning. Indtil nu var jeg slet ikke klar over, at Kommissionen kunne ytre sig om de aktuelle og uopsættelige spørgsmål. Men det kan den altså godt. Jeg overlader det til Parlamentet at afgøre, hvad det foretrækker. Vi kan gøre begge dele.

Van Bladel
Hr. formand, jeg vil henlede Deres og kollegernes opmærksomhed på vores besøgendes sikkerhed. I går aftes blev en gruppe besøgende overfaldet i Molsheim, da de steg ud af bussen. Gerningsmanden kom ud af en BMW og flygtede. En af de besøgende ville dog ikke finde sig heri og blev såret. Det har senere vist sig, at disse overfald jævnligt finder sted. Jeg spørger Dem, hr. formand, hvilke forslag har De for i det mindste at sikre de besøgende sikker adgang til Strasbourg. I øvrigt, med hensyn til sikkerhed og kriminalitetsbekæmpelse, har Rådet endnu ikke besvaret mine spørgsmål fra marts, særligt gælder det hr. Van Mierlo.

Formanden
Fru van Bladel, det er ikke det rette tidspunkt eller det rette sted til at fremkomme med dette emne, og derfor vil jeg overhovedet ikke svare Dem.

Maij-Weggen
Hr. formand, jeg har for min gruppe forberedt et forslag til beslutning vedrørende emnet Afghanistan, og jeg mener, at det punkt, som fru Lalumière har fremsat, er et meget godt punkt. Det vil jeg gerne støtte, og jeg mener, at en god debat om den situation, som fru Bonino har oplevet, er vigtigere end at forhandle sagen i aktuel og uopsættelig debat. Det vil jeg således støtte.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg beklager, men, fru Maij-Weggen, vi har ikke drøftet dette punkt yderligere i gruppen i dag. I torsdags besluttede Formandskonferencen, og vores gruppe støttede dette, at den erklæring, som fru Bonino ønsker at afgive tirsdag eftermiddag, absolut er umulig, fordi vi har budgetdebatten, og det mener jeg er en meget vigtig debat. Det betyder altså, hr. formand, at vi har sørget for, at der under debatten om aktuelle og uopsættelige emner vil komme et forslag til beslutning. Vi ønsker således ingen debat om tirsdagen, men vi ønsker at gøre det i aktualitetsdebatten om torsdagen. Mange tak og med undskyldning til fru Maij-Weggen.

Formanden
Jeg sætter ARE-Gruppens anmodning til afstemning.
(Forslaget forkastedes)
Onsdag, torsdag og fredag: Ingen ændringer
Mødeperioden 5.-6. november i Bruxelles

Formanden
For at gøre det muligt for kommissær Van Miert at deltage i forhandlingen om betænkning af Areitio Toledo - for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens XXVI beretning om konkurrencepolitikken 1996 - anmoder PSE-Gruppen om, at denne betænkning - således som det oprindeligt var planlagt - opføres på dagsordenen for torsdag den 6. november, og at betænkning af Sainjon - for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om virksomhedsflytninger og direkte udenlandske investeringer i tredjelande - opføres på dagsordenen for onsdag den 5. november som næstsidste punkt.
Jeg giver ordet til fru Green, som vil begrunde anmodningen.

Green
Hr. formand, vi går stærkt ind for forslaget om Areitio Toledo-betænkningen, da det er vigtigt, at den behandles, mens kommissæren er til stede. Vi forstår, at han ikke kan være til stede på onsdag, men eventuelt torsdag formiddag. Det vidste vi ikke, da vi i Formandskonferencen traf beslutningen om flytte betænkningen. Vi beder plenarforsamlingen give sit samtykke.

von Wogau
Hr. formand, jeg vil også gerne støtte forslaget.

Formanden
Altså er ingen imod.
Jeg sætter PSE-Gruppens anmodning til afstemning.
(Anmodningen godkendtes)
(Den således ændrede arbejdsplan godkendtes)

Anmodning om ophævelse af Campos' immunitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om anmodningerne om ophævelse af António Carlos Ribeiro Campos' immunitet:
A4-0311/97 af Fayot (sag 6119/94); -A4-0312/97 af Palacio Vallelersundi (sag 384/96).
Palacio Vallelersundi
Hr. formand, vi skal tale om immuniteter, hvilket betyder at tale om dette Parlaments og vi parlamentsmedlemmers rettigheder og privilegier. Og som altid, når man taler om rettigheder og privilegier, skal man tænke meget grundigt over, hvad der er grundlaget for disse rettigheder og privilegier.
Nå, men lad os tale klart: Dette Parlaments og parlamentsmedlemmernes rettigheder og privilegier er ikke noget, som tilhører os. Det er tværtimod en formue, som vi med udsøgt ansvarlighed skal administrere, og som skal opvejes i forhold til det andet grundprincip, som er fundamentalt for vores retssystem og vores kultur, nemlig ligelighedsprincippet. Vi er alle lige for loven. Vi er alle lige for retfærdigheden. Og hvis der skal undtages fra dette princip, må det ikke under nogen omstændigheder ske af interesse eller til fordel eller som privilegium for en bestemt person, men fordi det er begrundet med andre højerestående principper, som f.eks. i sidste ende opretholdelsen af et demokratisk system. Vi står altså, hr. formand, over for et problem med overvejelse af juridiske interesser og dette Parlaments ansvar.
Lad os analysere de to betænkninger separat, som vi i dag behandler. Jeg vil først henvise til betænkningen om sag 384/96, som er fremlagt med undertegnede som ordfører. I denne betænkning, hr. formand, er det første spørgsmål, som Parlamentet skal tage stilling til, om de nødvendige proceskrav er til stede, til at immuniteten kan ophæves. For, som jeg allerede har bemærket, har vi fået disse privilegier i forvaring. Vi har fået disse rettigheder i forvaring. Kun i forvaring. Derfor må vi analysere dem meget grundigt, meget forsigtigt.
Men altså, hr. formand, med hensyn til de portugisiske retsmyndigheders anmodning - og afstemningen i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet var enstemmig, da dette blev analyseret - kan Parlamentet ikke udtale sig om immunitetsophævelsen, fordi procesbetingelserne ikke er opfyldt. For at der kan tages stilling til, om der er hjemmel for immunitetsophævelsen i henhold til den gældende europæiske lovgivning, der henviser til den portugisiske forfatning og lovgivningen fra det portugisiske Kammer, skal der foreligge en endelig tiltale, en formel anklagekendelse. Med andre ord betyder dette, at det ikke er tilstrækkeligt, at der indledes en proces, en efterforskning for at undersøge, om der har fundet en kriminelt strafbar adfærd sted, men sagen skal være gået videre end disse undersøgelser, der skal være foretaget en forundersøgelse, og det kompetente retsorgan skal have vurderet, at der er tilstrækkelige beviser til at give anledning til en kendelse om rejselse af sigtelse, en formel tiltalekendelse.
I dette første tilfælde - og jeg gentager: Dette første tilfælde 384/96 - er dette proceskrav ikke opfyldt. Derfor var Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitets holdning helt klar - og som ordfører kan jeg kun støtte denne holdning - der er ikke begrundelse for at ophæve hr. Ribeiro Campos' immunitet i denne proces. Og jeg siger endnu engang, at der ikke er grund hertil, fordi proceskravene i henhold til alle gældende europæiske regler ikke er opfyldt og heller ikke med henvisning til den portugisiske forfatning, især artikel 160 i den portugisiske forfatning.
Situationen i den anden sag - sag 6119/94 - er meget forskellig. Her, hr. formand, er det første, vi må sige, at der eksisterer en formel tiltalekendelse. Første spørgsmål, proceskravene er altså opfyldt.
Herefter skal vi så analysere, om vi skal - om dette Parlament skal - ophæve vores kollega Ribeiro Campos' immunitet. Vi må huske på, at den immunitetsophævelse, som de portugisiske retsmyndigheder anmoder om, har det formål at gøre det muligt for hr. Ribeiro Campos at afgive forklaring som tiltalt i denne sag, altså kun at han afgiver forklaring som tiltalt. Og her vender vi igen tilbage til begyndelsen af mit indlæg: Det nemmeste, det mest bekvemme for dette Parlament ville være ikke at ophæve immuniteten, og dette kunne faktisk begrundes med nogle politiske årsager. Imidlertid går jeg, hr. formand, dog ind for at ophæve immuniteten, selvom jeg straks herefter siger, at jeg vil ære, respektere og underskrive det, som bliver dette Parlaments flertalsafgørelse, ihukommende de smukke ord, som blev udtalt af Argüelles i hans indledende tale ved oprettelsen af den spanske forfatning af 1812, hvor han sagde, at fra idéernes stjernefyldte himmel skabes lyset.
På baggrund heraf mener jeg, at dette Parlament ved at handle ansvarligt skal ophæve hr. Ribeiro Campos' immunitet i denne anden sag. Lad mig forklare: Jeg har sagt, at den parlamentariske immunitet ikke er en rettighed, som tilhører os, men derimod et ansvar, som vi administrerer på vegne af og på grund af vores hverv og til fordel for Parlamentet, aldrig til egen fordel.
Og her vil jeg ikke anføre de særinteresser, som står på spil, for det tilfalder ikke os, det tilfalder dommeren. Men kan der være tvivl om, at der her fra hr. Ribeiro Campos' side har været fremsat nogle beskyldninger, som principielt slet og ret udgør bagvaskelse, og dette anføres i tiltalekendelsen.
Jeg vil ikke anføre den krænkede parts interesse i, at dette afklares. Det kan kun afklares, hvis sagen føres. For, som det gamle latinske ord siger, ellers har vi en probatio diabolica . Ingen kan bevise, at han ikke er korrupt. Ingen kan bevise, at han ikke har handlet i modstrid med de formueinteresser, som han forvaltede. Medmindre det kommer frem ved en retssag.
Jeg anfører heller ikke, at hr. Ribeiro Campos her har en særinteresse i at bevise, at det, han siger, er sandt, at der rent faktisk er tale om korruption. Det, der står på spil, hr. formand, er ganske enkelt det ansvar, der tilfalder os, fordi vi administrerer disse privilegier og disse rettigheder. For dette Parlament, som alle dage har krævet gennemskuelighed og ligelighed fra andre institutioner, må forstå, at der her er fremsat en formel tiltale over for et medlem i en kendelse efter en forundersøgelse, der er efterforsket med alle garantier. Og at det er i Parlamentets egen interesse at få ryddet denne ukendte størrelse af vejen og få tingene afklaret. Uden at dømme på forhånd. At få tingene afklaret. At dommeren siger, om der i dette tilfælde har eller ikke har været tale om bagvaskelse. For tvetydighed, hr. formand, mangel på gennemskuelighed falder i modsat fald tilbage på Parlamentet.
Jeg forstår, at der kan være politiske argumenter - selvom det i det væsentligste er politiske lejlighedsargumenter, som jeg ikke tror skal tages i betragtning i denne sag - der taler for det modsatte. Og dette var endvidere afstemningsresultatet i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Men, hr. formand, jeg mener fra dette mandat og på egne vegne og på vegne af flere kolleger, der tænker som jeg - at vi skal administrere disse rettigheder og privilegier med ansvarlighed, og at ethvert privilegium og enhver rettighed, der står i modstrid med grundprincippet om lighed for loven, skal fortolkes restriktivt - at det er til fordel for Parlamentet og for det mandat, som vi har modtaget fra Europas borgere, at denne situation hurtigst muligt afklares, og at vi derfor bør give tilladelse til ophævelse af Ribeiro Campos' immunitet, således at han kan afgive forklaring.

Evans
Hr. formand, som næstformand for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet forelægger jeg denne betænkning på vegne af formanden, hr. Fayot, som ikke selv kan deltage, hvilket han beklager. Som fru Palacio, den oprindelige ordfører, nævnte, overtog hr. Fayot rollen på behørig vis, da hun efter afstemningen tilkendegav, at hun følte sig ude af stand til at fortsætte. Hun var af en anden holdning, og da udvalget havde vedtaget betænkningen, bad hun hr. Fayot forelægge den. Jeg vil dog gerne takke fru Palacio for det arbejde, som hun har lagt i denne betænkning, og for den meget ærlige måde, hvorpå hun har bidraget til betænkningen og igen i eftermiddag forelagt sine synspunkter.
Der blev i vores udvalg ikke stemt efter politisk tilhørsforhold. Der blev inden for de politiske partier stemt på forskellig måde. Som det er blevet nævnt, går sagen mere end tre år tilbage til de seneste valg til EuropaParlamentet i sommeren 1994. Der er forskellige årsager til, at sagen først nu kommer for Parlamentet. En af årsagerne - måske den vigtigste - var en noget tvetydig kommunikation med de portugisiske myndigheder i første omgang, Parlamentet var ikke helt klar over, hvad man anmodede det om.
Under den europæiske valgkampagne i 1994 holdt det portugisiske socialistparti en pressekonference på sit hovedsæde, hvor hr. Campos fremkom med nogle udtalelser om hr. Arlindo Cunha, den tidligere landbrugsminister. Ifølge den foreliggende betænkning blev der fremsat tre specifikke påstande. De er gengivet på fem sider af betænkningen, så det er ikke nødvendigt for mig at læse dem op nu. Anklagerne går på, at hr. Campos i henhold til portugisisk lovgivning ved sådanne udtalelser overtrådte forskellige paragraffer i den portugisiske straffelov.
Vi ved alle, at pressen kan fremstille sager og udtalelser på en måde, der ikke nødvendigvis stiller et medlem af Europa-Parlamentet i et godt lys, og i denne sag er en enkelt udtalelse blevet taget ud af sammenhængen og udlagt på en forkert måde af pressen. Hr. Campos' bemærkninger var dog tilsyneladende ikke en pludselige indskydelse. Uanset dette, kan Europa-Parlamentets medlemmer i henhold til artikel 10 i protokollen til traktaten om De Europæiske Fællesskaber ikke retsligt forfølges under Parlamentets sessioner. Dette er blevet fortolket og almindeligt anerkendt som betydende ethvert tidspunkt under mandatet og overalt på den pågældendes eget lands eller et andet medlemslands område.
For at et medlem kan retsforfølges for en tiltale, skal det pågældende medlems immunitet ophæves, som den foregående taler nævnte. Da det strafbare forhold, som hr. Campos er anklaget for, fandt sted i Portugal, er han beskyttet af de love, hvorunder medlemmer af det portugisiske parlament også nyder beskyttelse i henhold til paragraf 160 i den portugisiske forfatning. For Europa-Parlamentet finder artikel 6 i forretningsordenen anvendelse i sager som denne. Anbringenderne mod hr. Campos vedrører valgkampagnen, og denne fandt sted, før han blev valgt.
Formålet med artikel 6 er at beskytte både medlemmerne og selve Parlamentet ved at garantere institutionens uafhængighed. Hr. Campos var på det pågældende tidspunkt medlem af det portugisiske parlament, men kun som medlem af oppositionen. I henhold til enhver forfatning eller i ethvert demokrati er det oppositionens rolle til tider at støtte regeringen, men også at opponere, hvor den finder det passende. Der er næppe noget vigtigere tidspunkt at opponere på end under en valgkampagne. Det er det, hr. Campos gjorde, da han og hr. Cunha begge var kandidater. Han opponerede i diverse offentlige udtalelser mod en ministers politik under en valgkampagne. Jeg mener, at ministeren, hr. Cunha, under en valgkampagne kunne have forsvaret sig på samme politiske måde. Det sker hele tiden i politik. Det sker især i valgsammenhæng - det er selve formålet med valg.
Det var denne fortolkning og dette synspunkt, som flertallet i udvalget tilsluttede sig. Det var af de årsager, som jeg har nævnt, og som er anført i betænkningen, at Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Immunitet besluttede alene i dette tilfælde at anbefale, at hr. Campos' parlamentariske immunitet ikke ophæves.

Wibe
Hr. formand, jeg vil bare meget kort gøre rede for de principper, der ligger til grund for min stillingtagen. Jeg er altså imod, at man ophæver Campos immunitet. Der er to tiltalepunkter, som er blevet lagt Campos til last. Det ene drejer sig om en begivenhed, som indtraf, før denne mandatperiode begyndte. Man har da ment, at det ikke motiverer, at han bevarer sin immunitet. Men meningen med vores immunitet er jo, at den skal gælde i mandatperioden, det vil sige, at man uhindret skal kunne bedrive politisk virksomhed i mandatperioden. Så spiller det juridisk set ingen rolle, om tiltalen drejer sig om en begivenhed, som indtraf før eller under selve sessionen; dette er kernepunktet i det hele.
Med hensyn til den lovovertrædelse, som Campos siges at have begået, så er det helt klart, at den immunitet, som vi medlemmer har, ikke gælder for almindelige kriminelle lovovertrædelser, det vil sige, hvis vi myrder nogen, stjæler noget osv., men netop gælder for de politiske konflikter, som vi kan komme ind i på grund af vores position som medlemmer af Europa-Parlamentet. I dette tilfælde er det vel helt åbenlyst, at det, som Campos tiltales for, er en politisk sag; han har fremsat en politisk udtalelse, som har forarget den daværende landbrugsminister, som derfor vil tiltale ham. For mig er det helt klart, at begge disse anførte fakta gør, at Campos immunitet ikke bør ophæves. Vi bør i dette tilfælde i stedet følge det forslag, der er blevet fremlagt af ordføreren.

Rosado Fernandes
Hr. formand, jeg vil gerne undskylde over for min kollega Campos, at jeg deltager i denne debat, men jeg ville gerne sige til ham, at tingene ville være forløbet lettere, hvis han selv havde afstået fra sin immunitet. Den er jo et skjold, der beskytter os: vi kan anklage, fornærme, gøre alt det, vi vil, men dét går selvfølgelig ikke an af hensyn til den politiske etik.
På min bedstefars tid blev den slags ting afgjort med en duel. Nu er alle bange for at skyde. På min fars tid blev de afgjort med nogle stokkeslag eller nogle lussinger. Nu bliver de afgjort med en diskussion her i Parlamentet. Hr. Campos kunne have sparet os for dette umådelige arbejde og den yderst vanskelige, ubehagelige opgave at skulle sige "ja« eller "nej« til at ophæve immuniteten for en kollega, som vi respekterer. Og jeg har altid personligt opfattet ham som en mand af mod, men har altid beklaget, at hans lidenskabelige karakter fører ham til sådanne yderligheder at skyde, ikke kun på sine fjender, men også på sine venner, ligesom han just har skudt sig selv i foden. Det er jo det, der er sket for ham!
Jeg har altid ment, at ærlighed varer længst. Det er indlysende, at det her drejer sig om to forskellige sager: der en sag om personlige fornærmelser, men der er også en mere politisk sag, en sag med den siddende regering. Hvis parlamentarikerne faktisk ønsker at vinde troværdighed, ønsker at vinde prestige ud fra et etisk synspunkt - som de ikke har - hvis de ønsker at fortjene pressens opmærksomhed - og jeg ved, at der er mange ikke synderlig ærlige journalister, som man kunne se det i den sag, som vi netop har diskuteret - så må det være parlamentarikerne selv, der må slås for det.
Den dag, hvor jeg vil fornærme nogen, den dag vil jeg give afkald på min parlamentariske immunitet, hvis det ikke er nogen voldsommere meningsudveksling med den person, som jeg har fornærmet. Jeg tror, at ophævelsen af immuniteten, ligesom jeg mente i sagen med hr. Tapie - og de to sager har ingen lighedspunkter med hinanden - var nødvendig for at bevare dette parlaments etik.

Wijsenbeek
Hr. formand, må jeg for det første takke fru Palacio for hendes indledning samt hr. Evans. Modsigelsen mellem begge betænkninger angiver præcist, hvad det grundlæggende spørgsmål er, som vi forhandler her i dag: Fordi der mangler en fælles statut, anvender vi forskellige metoder, der stammer fra forskellige traditioner. I nogle medlemsstater har man ingen parlamentarisk immunitet for det, der siges uden for Parlamentets mødesal. I andre systemer bliver de politiske udtalelser inden for det politiske mandat, uanset om de er fornærmende eller ej - men det var tydeligt, at de beskyldninger blev ytret inden for rammerne af valgkampen - medregnet til det politiske mandat.
Vi har hidtil haft den retspraksis, der blev fastsat af hr. Donnez og derefter af hr. Defraigne, at det politiske mandat i ordets videste betydning skal opretholde immuniteten. Alligevel har vi, efter at det italienske parlament har indtaget en anden holdning, faktisk også ændret standpunkt. Det er præcist det problem, det drejer sig om i de to betænkninger. Finder vi, at der her er handlet inden for det politiske mandat eller ej? Jeg tror, at ordføreren fru Palacio har ret, og at vi må sige: Hvis det drejer sig om en personlig konflikt, må den afgøres af domstolene. Men vedrørende det, der foregår inden for Parlamentet, bør den parlamentariske immunitet opretholdes og eksistere af hensyn til institutionen og ikke af hensyn til enkeltpersoner.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, i disse to anmodninger om ophævelse af den parlamentariske immunitet drejer det sig om at se på sagens fakta, således de har fundet sted, uden at skelne til vores kollegas person. Fru Palacio har beskrevet disse fakta, og jeg vil gerne sige, at jeg fuldt ud deler hendes konklusioner.
Hvad angår den anden sag - den fra 1996 - havde hr. Campos dengang anklaget hr. da Silva for svindel med fællesskabsstøtte, for at være blevet favoriseret af en venligsindet virksomhed, for interessekonflikt osv. Anmodningen, som vi har modtaget, skal efter min mening afvises af to grunde. For det første på grund af sagens form: Der findes ingen konklusioner eller anklager, der bygger på et kontradiktorisk grundlag, som det foreskrives i artikel 160, stk. 3, i forfatningen. For det andet på grund af sagens realitet: Udtalelserne fandt sted på et tidspunkt, hvor hr. Campos var medlem af Europa-Parlamentet, de vedrører dennes aktiviteter i løbet af embedsperioden, og det er i disse tilfælde, at den parlamentariske immunitet, efter min mening, skal spille sin rolle. Dette er til gengæld ikke tilfældet for den første sag fra 1994 om pressekonferencen på det socialistiske partis hovedsæde, hvor den tidligere landbrugsminister, hr. Cunha, der i dag er vores kollega, og hr. Rosado Fernandez, ligeledes vores kollega, blev anklaget for nepotisme og korruption.
Disse udtalelser kom således fra hr. Campos i løbet af valgkampagnen op til de europæiske valg i juni 1994. Hr. Campos var ikke dengang medlem af Europa-Parlamentet. Ophævelsen af hans parlamentariske immunitet ville give ham mulighed for at forsvare sig, for at bevise de alvorlige anklager, han fremsætter imod vores to kolleger. Han ville sagtens kunne gøre dette, siger han, og jeg mener at kunne sige, at hvis dette var sket i Frankrig, ville man ikke anse disse udtalelser, selvom de er beklagelige, for at være strafbare, når de har fundet sted under en valgkampagne. Jeg vil derfor stemme for ophævelsen af den parlamentariske immunitet i den første sag, og jeg vil gerne påpege over for mine kolleger, at de ved at overbeskytte parlamentsmedlemmerne ved hjælp af den parlamentariske immunitet, kun sætter mere skub i den kampagne, som igen var på tale i dag, og som er rettet mod de politiske aktører.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.30.

Satellitkommunikation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0279/97) af Hoppenstedt for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om »EU-handlingsplan: Satellitkommunikation i Informationssamfundet« (KOM(97)0091 - C4-0131/97).

Hoppenstedt
Hr. formand, mine højtærede damer og herrer, hr. kommissær, der står jo egentlig to betænkninger på dagsordenen i dag, som begge vedrører rumpolitikken. For det første »Den Europæiske Union og Rummet: Fremme af applikationer, markeder og industriens konkurrenceevne« og for det andet »EU-handlingsplan: Satellitkommunikation i Informationssamfundet«. Desværre kan førstnævnte betænkning ikke behandles i dag. Jeg mener dog, at det er korrekt at behandle vores betænkning, som jo har en vis forbindelse til den førstnævnte, i dag, fordi vi ikke kan tillade os at spilde tiden.
I betragtning af den vanvittige hastighed, hvormed der arbejdes på netop satellitområdet, kan vi ikke tillade os at spilde tiden. Netop emnet om satellitter i informationssamfundet står jo på dagsordenen hos mange andre konkurrenter og behandles hurtigt. Økonomi-udvalget har enstemmigt vedtaget denne betænkning. Det er også godt nok, fordi betænkningen dermed sikkert vil blive støttet, men først og fremmest vil Kommissionen få støtte til sine anstrengelser for at gøre alt for at være med til at forme fremtiden for satellitbaseret information og kommunikation.
Hidtil har der jo været gjort nogle anstrengelser i form af nogle interessante betænkninger, som har ført til interessante diskussioner her i plenarforsamlingen og Parlamentet, men også med Kommissionen og andre grupperinger om bl.a. personlig kommunikation via satellit eller inddragelse af satellitter på teleområdet. Det er efter min mening vigtige skridt på vejen til at styrke den europæiske kompetence og det europæiske ansvar i denne sektor.
Den globale satellitinfrastruktur bliver en kritisk del af det økonomiske verdenssystem. Derfor er det overordentligt vigtigt med en effektiv, sammenhængende satellitkommunikations- og tjenesteydelsessektor i Europa i teknologisk og politisk øjemed. Hvis vi ser på USA, den største udbyder af sådanne tjenester, så kan vi se, at man har været væsentligt mere resolut i udviklingen hen imod tidsalderen for satellitbaseret kommunikation dér. Forudsætningen for en førende position i rummet er dermed også realiseringen af succesfulde kommercielle tjenester og applikationer.
Hvis man ser på talprognoserne for denne sektor, et markedssegment på ca. USD 400 milliarder i løbet af de næste ti år, kan man gøre sig nogle idéer om, hvilke andre anvendelsesmuligheder der muligvis stadig ligger og venter, og som slet ikke er medtaget i beregningerne. Når man tænker på, at Teledesic foreslår et perspektiv inden for tjenester og kommunikationsmuligheder, som består i at skabe et netværk i hele verdensrummet ved hjælp af nogle hundrede satellitter for at kunne tilbyde omfattende tjenester, så kan man se, hvor langt andre i sektoren allerede er kommet.
Det nævnte emne om personlige kommunikationstjenester er jo også allerede kommet langt. Der er 17 mulige udbydere på markedet, herunder en potentiel europæisk udbyder. Det er naturligvis ikke tilstrækkeligt til tydeligt at underbygge vores tilstedeværelse på markedet. Jeg mener dog, at vi stadig har en chance for at deltage og gå i gang med det. Derfor er Kommissionens beretning et vigtigt skridt i den retning. Det, som vi har brug for, er et øget samarbejde mellem Den Europæiske Union og andre konkurrerende lande såsom USA, Rusland, Ukraine, Japan og Kina. De europæiske synspunkter har brug for at vinde anerkendelse på internationalt plan især inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen. Vi har brug for at intensivere samarbejdet mellem Den Europæiske Union og Verdensrumorganisationen og de pågældende markedsdeltagere. Sidstnævnte har allerede fundet sted, eftersom alle de pågældende markedsdeltagere jo heldigvis blev taget med på råd ved forberedelsen af dette dokument.
Desuden kræver vi, at forskningen og udviklingen i højere grad støttes, og at samarbejdet intensiveres på disse områder, hvilket samtidig kan fremme udviklingen af nye teknologier. Og der skal selvfølgelig også foretages en hurtig harmonisering af de tekniske standarder for højtudviklede bredbåndsmultimedie-satellitterminaludstyr og satellitmodtagere.
Det er en selvfølgelighed at understrege det markedsorienterede koncepts betydning. Vi mener naturligvis også, at de mangeartede harmoniseringsproblemer skal løses. Vi mener også, at bureaukratiske forsinkelser skal undgås, først og fremmest på vejen fra de nationale agenturer til Den Europæiske Union. Vi har især hårdt brug for en handlingsplan for satellitnavigation og det er også et af de vigtige projekter for de næste måneder. Det kan navnlig heller ikke gå an, at vi på lufttrafikområdet stadig er afhængige af GLONASS og GPS, som er et russisk og et amerikansk militærsystem. I stedet skal der anvendes europæiske komponenter.
Jeg er også sikker på, at Europa-Kommissionen vil fremlægge en handlingsplan om kort tid. Vi støtter Kommissionen efter bedste evne, fordi vi ved, at den europæiske dimension spiller en særlig rolle netop her, ikke kun for Europa, men også for Afrika, og at Europa skal samarbejde med de andre markedsdeltagere, som jeg nævnte lige før, Rusland og USA. Hvis man fra europæisk side ikke har noget at tilbyde, kan man heller ikke forhandle. Det går ikke an, at man siger, at udgifterne til rumforskning, bemandede rumfarter og det europæiske rumfartslaboratorium ikke passer ind i det politiske landskab af hensyn til de påkrævede besparelser. Det må være tilladt at stille spørgsmålet, hvorvidt ECU 1 milliard til støtte til tobakdyrkning i Europa passer ind i landskabet, hvis dette fremtidsorienterede emne efter sigende ikke passer ind i det. Efter min mening skal vi gøre alt for i fremtiden at gøre det meget tydeligere for skatteyderen i Europa, at rumfarten, hele satellitindustrien og applikationerne er af en ganske særlig dimension i den globale sammenhæng for borgerne i Europa og for hele verden. Og jeg er sikker på, at vi også kan gøre det for fremtiden med mange handlinger og samtaler her i Parlamentet og med andre i hele Europa.

Santini
Hr. formand, på vegne af ordføreren for udtalelsen, Franco Malerba, tager jeg ordet. Jeg vil gerne, eftersom det drejer sig om netop dette emne, minde om, at han er den første italienske astronaut og en af de første i Europa, som har fløjet i rummet med amerikanerne. Jeg synes derfor, at det ville have været ærgerligt, hvis ikke vi i dag kunne få hans udmærkede udtalelse, da hans erfaring inden for satellitområdet helt sikkert er større end nogen af vores.
Telekommunikationssatellitter er den sektor inden for rumsegmentet, der rummer de største udviklingsmuligheder. Konkurrencen mellem telefonteknologien og tv-teknologien om nettilslutning helt ud til boligen og udbuddet af multimedial transmission uden geografiske barrierer til industriel brug gør satellitbaseret telekommunikation til en teknologi og et strategisk system, der kan gøre informationssamfundet til virkelighed.
Erkendelsen af en sådan strategisk industriel betydning viser sig meget klart i den amerikanske industris målrettede og samlede aktion i forskningsplanerne, der støttes af den amerikanske regering, det være sig i såvel NASA's civile og militære program som i Federal Communication Commission's internationale indsats.
Kommissionens handlingsplan fortjener fuld opbakning og megen ros. I den udtalelse, som Franco Malerba fremlægger på vegne af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, understreges behovet for at optage en række kapitler i rammeprogrammet for forskning til udvikling af nogle bestemte nødvendige teknologier og til justering af platforme. Kommissionen opfordres til at blive kunde og bruger af nye tjenester samt af satellitbaserede applikationer til fremme af EU's politikker. Inden for programmerne for samarbejde med tredjelande i Middelhavsområdet foreslås endvidere satellitkommunikation, der omfatter såvel udbredelsen af tekniske standarder med henblik på interoperabilitet som de mange applikationer, der hurtigt ville kunne mangedoble mulighederne for at kunne kommunikere med landene på den anden side af Middelhavet ved hjælp af assistance til sø- og luftfarten, tilbud om teleundervisning og telemedicin, fremme af turismen gennem undersøgelser og beskyttelse af territoriet og kysterne og endelig ved hjælp af overvågning af naturrigdomme.
Der er to aspekter, som bør belyses nærmere. Det drejer sig om den status, som satellitoperatører som EUTELSAT har, og som bør tilpasses den sammenhæng, som liberaliseringen af tjenesteydelser indgår i. Det andet aspekt drejer sig om henholdsvis Kommissionens og ESA's rolle i driften af de applikative satellitprogrammer, skønt det gode samarbejde, som reelt allerede er til stede mellem Kommissionen og ESA, gør, at dette problem er mindre påtrængende.
Omvendt forventer vi en hurtig handlingsplan på satellitrumfartsområdet, som ikke indgår i dette budskab, og som efter vores mening er af lige så stor vigtighed som det emne, der er omhandlet i denne betænkning.
Til sidst vil jeg gerne på egne og på Franco Malerbas vegne udtrykke vores allerbedste forhåbninger.

Hendrick
Hr. formand, jeg takker hr. Hoppenstedt for en fremragende betænkning og reaktion på Kommissionens efter min mening fremragende dokument.
De teknologier, vi taler om, får afgørende indflydelse på, hvordan Europas nølgeindustrier vil klare sig i det næste århundrede. Udviklingen mod digital konvergens har betydet, at mange teknologier nu er baseret på samme type kommunikationsmetoder, og derfor har meget af det, vi drøfter i dag, konsekvenser, der rækker videre end opsendelse af satellitter, og hvad de kan bruges til - især i militær henseende, men også med hensyn til udviklingen af fredelige aspekter og i særdeleshed udviklingen af informationssamfundet. Det, vi må anerkende, er, at vi må holde fast i denne indfaldsvinkel, som vi gør i øjeblikket, ellers vil vi sakke ganske langt bagud i forhold til amerikanerne.
EU's egen handlingsplan taler også stærkt for en mere proaktiv og konsekvent europæisk indfaldsvinkel til satellitkommunikation, og heri hævdes det med rette, at europæisk informations- og satellitteknologi er ved at sakke bagud i forhold til USA primært i teknologisk henseende, men også på grund af de regulerende rammer.
Jeg ved, at hr. Bangemann holdt møde med fru Cresson og andre EU-ministre i oktober sidste år i Paris, hvor denne handlingsplan blev drøftet nærmere. Det fremgik af dette møde, at der helt klart er behov for at koordinere denne indsats på EU-plan med henblik på at fuldføre det indre marked og fjerne handelshindringer, der står i vejen for skabelsen af hjemmemarkederne for satellitkommunikation især i industrien, men og også i servicesektoren. Der er også behov for bedre koordinering for at styrke EU's position især i internationale fora, hvor disse drøftes på globalt niveau, og også med hensyn til markederne.
Vi har også brug for stærkere fokus på EU-programmer for forskning og udvikling primært i disse sektorer. Jeg mener, at det femte rammeprogram, når det kommer, vil være en integrerende del deraf. Målsætningerne for programmet er helt klare. Vi bør støtte Kommissionens initiativ. Vi bør også understrege, at CEPT - Den Europæiske Konference af Post- og Teleadministrationer - der er nået forholdsvis langt med at harmonisere medlemsstaternes rolle, ikke har alle svarene. Jeg mener, at Kommissionen kan være en stærk aktør i denne henseende.
Jeg tager afstand fra et eller to punkter i hr. Hoppenstedts betænkning, især punkt 5, der omhandler privatisering som en forudsætning for liberalisering. Jeg mener, at der findes andre liberaliseringsmodeller, der ikke indebærer privatisering. Ligningen bør også omfatte kombinationer af offentlige og private midler. Måske bør man finde en middelvej mellem henholdsvis Kommissionen og CEPT som hovedaktør i rollen som talsmænd, simpelthen fordi visse medlemsstater muligvis ikke kan vedtage dette.
Der er tale om komplekse problemstillinger, som vi må arbejde med. Medmindre vi i Den Europæiske Union griber fast om nælden nu, vil vi sakke endnu længere bagud, måske så langt at vi ikke kan nå op på omgangshøjde igen.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, der er tale om en sektor i ekspansion med et meget højt teknologisk niveau, der, som det er blevet nævnt i tidligere indlæg, har et meget bredt internationalt marked, hvor Den Europæiske Union naturligvis ikke kan være fraværende. Tværtimod bør den have en meget bred indflydelse ikke kun i selve Unionen med også på internationalt plan.
Derfor modtager vi i Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe meget positivt forslagene fra Kommissionen, som har taget særligt hensyn til netop denne sektor, som har dannet grundlag for Hoppenstedts betænkning, hvis globale linjer vi støtter.
Desværre viser det sig endnu engang, at den sektor, som vi her behandler, har et typisk europæisk problem. På mange områder har den været pioner, og på nogle områder har den et meget fint teknologisk niveau. Men til gengæld står den igen over for en række problemer som opdeling af markederne, forbehold, der desværre eksisterer i nogle undersektorer i medlemsstaterne, altså en egentlig mangel på liberalisering af sektoren i nogle medlemsstater, og en skæv teknologisk forskning og udvikling. På nogle områder er vi på forkant med udviklingen på verdensplan, mens vi på andre står kraftigt tilbage.
Derfor mener vi, at både Komissionens forslag og de forslag, som hr. Hoppenstedt insisterer på at gennemføre inden for forskning og udvikling, koordination af sektorerne og bedre samarbejde mellem disse og Den Europæiske Rumorganisation går i den rigtige retning, og derfor støtter vi dem uforbeholdent.

Theonas
Hr. formand, det er et faktum, at ethvert teknologisk fremskridt giver anledning til mistro og tvivl i et omfang, der er proportionalt med de ændringer, fremskridtet medfører.
I dette tilfælde er der imidlertid tale om udarbejdelse af en handlingsplan, der ikke blot medfører ændringer, men ligefrem fører til en omlægning af samfundets strukturer, og af denne grund er der behov for den størst mulige omtanke og kritiske holdning samt den bredest mulige deltagelse fra borgernes og deres institutioners side i udarbejdelsen af de endelige programmer. Desværre er hele Kommissionens handlingsprogram udarbejdet på grundlag af strategiske valg, der nøje følger de store multinationale koncerner i denne sektor og især tager hensyn til de europæiske virksomheder og industrier i forhold til de tilsvarende amerikanske og japanske, uden at der er taget hensyn til samfundets behov, de tjenester, der bør tilbydes borgerne, og afstemning af disse tjenester som helhed med kravet om, at alle borgere skal have adgang til tjenesterne.
Med det udgangspunkt for disse planer, som er beskrevet i Kommissionens meddelelse, og de målsætninger, der skal opfyldes, frygter vi, at de snarere vil føre til et Orwell-samfund, en inddæmning af den europæiske elite med det formål at slavebinde den og tvinge den til at medvirke til opfyldelse af konkrete økonomiske profitønsker frem for at bidrage til et progressivt, frittænkende og ligeligt samfund.
Vores bekymring synes at være berettiget, når man konstaterer, at selv indtil for nylig var der ikke i sammensætningen af den højtstående arbejdsgruppe, der udarbejdede Kommissionens meddelelse om informationssamfundet, repræsentanter for medlemsstaterne, ligesom overhovedet ingen repræsentanter for de europæiske borgeres sociale og kulturelle repræsentative organer, heller ikke fra Europa-Parlamentets Kulturudvalg, var til stede under alle disse drøftelser.
Intetsteds i de opstillede problemstillinger forekommer der klausuler til beskyttelse af forbrugerne eller til sikring af arbejdstagernes velerhvervede sociale rettigheder. De skal blot bøje sig og rette sig efter et fremskridt, der i sidste ende kun har til hensigt at erstatte dem og maskinisere dem, lave dem om til storkapitalens profitslaver.
Det er uklart, hvad de retslige rammer for beskyttelsen af borgernes privatliv og værdighed i denne sammenhæng skal udgøres af. Taler vi om informationsmæssig pluralisme eller overkoncentration af kommunikationsmidlerne på få hænder for at kneble den frie tanke? Teknologisk udvikling eller planlægning af satellitsystemer bør også være præget af det bredest mulige samarbejde med det formål at bidrage til en forbedring af borgernes livskvalitet og at fremme den opfattelse af fremskridtet, der sætter mennesket i centrum. Disse internationale samarbejdsprogrammer bør ikke kunne anvendes til militære formål og føre til en opdeling af udnyttelsen af rummet mellem de store multinationale koncerner. En sådan forvaltning af rummet, der stædigt går i en ganske bestemt retning, åbner op for farlige perspektiver for hele vores planet og dens indbyggere. Hvem kan i virkeligheden udelukke, at kontrollen med alle kommunikationssatellitter i rummet samles på ét sted? Hvis det var mennesket og ikke den internationale storkapitals profit, der stod i centrum, burde Den Europæiske Union derimod være blandt de første, der på FN-niveau fremmede en international og ligelig aftale om brugen af rummet og deltagelse heri fra alle landes side, ikke blot i omkostningerne, men også i gevinsterne, såsom de enkelte staters mulighed for bedre at beskytte deres nationale territorium og suverænitet samt et bedre samarbejde mellem lande, der har midler og teknologi til rådighed til gavn for Jordens underudviklede regioner, hvilket markedet og konkurrence alene slet ikke er i stand til at sikre.

Holm
Hr. formand, satellitkommunikationsområdet berører særdeles mange områder. Mange af disse områder er, efter min mening, overordentlig vigtige, f.eks. områder som TV- og radioudsendelse, multimedia og Internet, som virkelig er en chance for min generation og også for de, der bor i tyndt befolkede områder, at virkelig være med i det nye samfund, der bygges. Vi skal derfor satse meget på dette. Det er meget, meget vigtigt, at vi fortsætter denne kamp i en international arena.
Jeg må dog sige, at jeg er lidt kritisk over for Hoppenstedts resolution, fordi den inkluderer alt for militære aspekter. Det anser jeg for at være det kritiske punkt, nemlig rumkoncentrationen og den militære sektor. Vi ved jo, at både i USA og Rusland er disse spørgsmål nært knyttet til det militære. Jeg synes ikke, at EU på nogen måde skal udvikle nogen militær kapacitet. Derfor bliver det meget svært på dette område at vide, hvor grænsen skal trækkes.
Endelig vil jeg bare kommentere det, som Malerba har taget op i udvalget for forskning, teknologisk udvikling og energi. Vi har dér ment, at Kommissionen bør påtage sig at fremme anvendelsen af nye satellittjenester af social interesse. Dette synes jeg er et meget, meget vigtigt punkt, som jeg virkelig håber, at Kommissionen påtager sig, og som jeg delvis også synes, at Hoppenstedt har udeladt i sine konklusioner.

Lukas
Hr. formand, eftersom den fremtidige informationsinfrastruktur over hele verden i høj grad vil bero på telekommunikationssatellitter, kan man kun støtte betænkningen af hr. Hoppenstedt, for det skal forhindres, at Europa kommer bagud i denne økonomiske sektor. Det er af særlig stor betydning, at ESA inddrages i fuldt omfang i Kommissionens projekter, og at forskningen og udviklingen på dette område øges eftertrykkeligt. Satellitsystemerne har den overordentligt store fordel, at de gør det muligt at opfylde det politiske mål om universel adgang til informationssamfundet for alle borgere til konkurrencedygtige priser.
Afslutningsvis vil jeg give et forkert eksempel på fornuftig anvendelse. EUTELSAT viste på »Telecom Interaktiv« i Genève, at man kan modtage Internet-tjenester via satellit. En individuel ny Internet-kanal, den europæiske turistkanal, sender turistinformationssystemer ind ad døren og muliggør dermed en revolutionær ny vej til effektiv markedsføring af turisme.

Schmid
Hr. formand, kære kolleger, da Sovjetunionen i 1957 sendte satellitten Sputnik i kredsløb, vakte det postyr på jorden, men det vakte hovedsagelig interesse hos militæret. De første civile anvendelser såsom fjernsynstransmissionen mellem USA og Europa var heller ikke så overvældende: Der var en tidsforskel på elleve minutter. I dag er vi vant til, at vi kan ringe til hele verden takket være satellitterne, og at der sendes direkte fjensynstransmissioner, hvilket anses for noget dagligdags. Udviklingen står dog ikke i stampe. Satellitbaseret kommunikation med verdensomspændende dækning hører til fremtidsteknologierne for det næste årtusinde. For så vidt er det godt, at Europa-Kommissionen stiller forslag, især fordi vi ikke er i en situation, hvor der er tilstrækkeligt statsligt og privat engagement som svar på udfordringerne.
Visse andre overvejelser kommer dog til kort, og dem vil jeg gerne gøre opmærksom på. For det første sigter Kommissionens indsats mest mod markedet og private initiativer. Jeg tror ikke, at dette sikrer, at vi står med helt de samme våben i hånden som vores hovedkonkurrenter. Der kommer stadig tilsvarende impulser fra våbenindustrien i USA, i Rusland og også i Kina. Og det er jo ingen hemmelighed, at de gamle forhold i Japan stadig fører til, at der er tilsvarende støtte også fra MITI.
For det andet bør vi rettidigt tænke på, hvad denne teknologi betyder for den fortsatte globalisering, som også foregår på arbejdsmarkedet. Jeg er jo slet ikke imod det, men vi må ikke først begynde at tale om det, når det allerede er for sent.
Som et tredje og sidste punkt: Vi skal også sørge for, at de jordbaserede bredbåndsnet, som jo viser opkørslen til dette system, også udbygges arealmæssigt, fordi vi ellers kun kan nyde godt heraf i tæt bebyggede områder, men ikke i landområderne.

Ilaskivi
Ærede hr. formand, kollega Hoppenstedt har om satellitkommunikation udarbejdet en betænkning, hvis behandling i Budgetudvalget sandelig gled smidigt. Betænkningen henviser til meddelelse fra Kommissionen og er baseret på årtiet 2000's hurtigt udviklende forhold, hvor satellitkommunikation kommer til at spille en stor rolle.
På grund af den hurtige behandling har jeg måske en smule sent diskuteret spørgsmålet også med nogle finske eksperter. De har bekræftet mit synspunkt, at ud over de anliggender, som så fortræffeligt er fremstillet i betænkningen, bør i denne forbindelse også vigtigheden af datasikkerhedsspørgsmålet fremhæves. På den ene side er det allerede indeholdt i direktivet, men på den anden side kan en afvigende lovgivning i De Forenede Stater eller i europæiske lande globalt set vanskeliggøre skabelsen af en tilstrækkelig datasikkerhed.
I det nuværende samfund vil behovet for datasikkerhed for individer og foretagender udvise en konstant stigning, for slet ikke at tale om årtiet 2000. Det skyldes, at satellitterne i fremtiden vil formidle flere og flere forretningshemmeligheder, hvis sikring forretningsverdenen er interreseret i. Der formidles finansdata, som vedrører både finasieringssystemer og enkelte individer. Derigennem transporteres ømtålelige medborgerinformationer f. eks. på telemedicinområdet, endsige informationsflow om sikkerhed. Det vil sige, at temmelig vidtstrakte kredse er interesseret i at bryde datasikkerheden fra industrispioner til nationale sikkerhedssystemers datahungrende personer og hackere.
Kommissionen, hvis repræsentant Bangemann netop er til stede, har derfor en god grund til at ønske, at der også i denne forbindelse fokuseres på dette spørgsmål.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke ordføreren og alle mine kolleger for, at de principielt er enige i det, som vi foreslår i denne handlingsplan. Naturligvis vil der altid være bemærkninger til et eller flere punkter, som jeg også gerne vil kommentere. Det forekommer mig dog i første omgang vigtigere endnu engang at understrege det, som hr. Hoppenstedt sagde. Hvis vi ikke tager os sammen nu, behøver vi slet ikke at diskutere mere til næste år eller næste år igen, fordi alle de andre allerede vil være på markedet, og ligegyldigt om vi bryder os om det eller ej, vil de til den tid have kontrol over kommunikationen via satellitter og ikke blot være forud for os på et meget vigtigt område i den økonomiske udvikling, men endda have slået os helt af hesten.
Hvis nogen spørger, hvilke sociale fordele vi kan forvente, kan jeg på stående fod ganske enkelt konstatere, at hvis vi ønsker at skabe arbejdspladser, er dette område, altså kommunikationsområdet helt generelt, et af de områder, hvor der skabes arbejdspladser. Ifølge vores beregninger vil der de næste år blive skabt flest arbejdspladser på informations- og kommunikationsområdet - og der vil ikke kun være tale om nye arbejdspladser, men også om gamle, hvis karakter ændrer sig. Derfor skal man ikke undervurdere betydningen heraf.
Vi kommer ingen vegne, medmindre alle deltagere samarbejder. Jeg er sikker på, at Parlamentet og Kommissionen vil foretage det nødvendige. Så vil vi kunne udrydde de hindringer, som endnu eksisterer på det indre marked. På forskningsområdet skal vi ligeledes - hr. Hendrick sagde dette med rette - prioritere. Det kan vi måske overkomme, for på det område er der et godt samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet.
Vores vanskeligheder skyldes to ting: For det første en vis tilbageholdenhed fra industriens side, stadig væk, desværre! Vi har nu godt nok så at sige ført industrien sammen, vi arbejder med den, og der er også fornuftige fortløbende diskussioner, men der er for lidt handling fra industriens side. Industrien er ikke lige så nærværende, som de enkelte konsortier er i USA. Vi har bestilt en afhandling, som skal undersøge, hvor de økonomiske muligheder er. Naturligvis er det fuldstændig rigtigt, hvad hr. Schmid og vel også hr. Hendrick har sagt: Vi har også brug for, at det offentlige til en vis grad bidrager i form af public private partnership eller på anden måde. Derfor skal privatiseringen ikke ses i et alt for ideologisk perspektiv. Det er nu engang et fingerpeg om det. Vi har brug for private midler på telekommunikationsområdet, og de private midler kommer kun, hvis det kan betale sig. For tiden undersøger vi, hvordan man bedst organiserer det således, at den relativt høje risiko bliver overskuelig, for sådan et system fås ikke for under USD 10 milliarder. Det vil altså sige, at enhver, som bevæger sig ind på dette område, skal være sikker på at få sine penge tilbage eller ligefrem at opnå en gevinst, hvilket jo normalt vil være formålet med dette.
Jeg vil ikke komme ind på alt det, som hr. Theonas sagde. Vi har jo til dels behandlet det i den generelle diskussion. I det eksisterende informationssamfundsforum er både forbrugere, fagforeninger, journalister og alle mulige mennesker repræsenteret. Det er ikke fordi, vi fra starten kun har set det i et teknologisk eller økonomisk perspektiv. Jeg deler heller ikke de bekymringer, som han endnu engang omtalte. Jeg er snarere af den mening, at man burde overveje, om brave new world ikke i dette tilfælde er bedre end timid old world .
Men lad det nu være, det er måske ideologiske opgør, som vi nu forhåbentlig for længst har lagt bag os. Informationssamfundsforaene, hvor alle disse mennesker, som hr. Theonas omtaler, arbejder, er meget begejstret for de nye muligheder. Han burde besøge disse fora engang. Der deltager også parlamentarikere. Her er der pladser til parlamentarikere, og det ville være af stor nytte for ham, hvis han kunne se, at mennesker, hvis bekymringer han formulerer her, er blevet meget modigere i mellemtiden. Men kun på overfladen!
Hvad har det på sig med det militæraspekt, som hr. Holm omtalte? På alle områder af trafiknavigation - havnavigation, flynavigation - anvender vi i dag for det meste GPS, det vil sige et amerikansk system, som blev udviklet til militære formål. Det russiske system blev også udviklet til militære formål.
Når vi nu f.eks. vil lade vores fly lande ved hjælp af sådanne muligheder, så ville det efter min mening være et fremskridt, hvis vi havde vores eget system i stedet for at skulle støtte os til et amerikansk eller russisk system, som blev udviklet og videreudviklet ud fra militære overvejelser. Hvis man ser det fra det synspunkt, er oprettelsen af et europæisk satellitbaseret kommunikationssystem en slags demilitarisering af de nuværende systemer, om De vil. At man så også kan anvende det med militære formål, hvis man vil - De beundrer altid mine argumenter, ikke sandt? Jeg synes også, at det er så opmuntrende, sådan som De lytter til mig her! Naturligvis ville man også kunne anvende et sådant system til militære formål, hvis man ville, det er klart! Men det er en beslutning, som skal tages politisk, og som i Den Europæiske Union henhører under spørgsmålet: Har vi brug for en fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik?
Det er ikke min beslutning. Det er en beslutning, som hele Unionen skal tage med hensyn til, hvad der skal gøres. Men vi har først og fremmest brug for dette system til helt normale formål, f.eks. til flylandinger. De siger fuldstændig med rette, for de perifere regioner, f.eks. for de græske øer - jeg taler nu for de græske øer, for ingen andre her har talt for de græske øer, heller ikke hr. Theonas. Hver enkelt græsk ø er, om man vil, perifer, og det er for så vidt det samme i Sverige eller Finland, i et land, som er meget vidtstrakt og tyndt befolket. Hvis man vil tilbyde kommunikation i de områder, er satellitten den billigste måde. Det er det nemmeste og det billigste! På den måde kan man virkelig tilbyde noget. Så har man også gjort noget for de mennesker, som lever i sådanne regioner.
Og nu til medlemslandene. Desværre er medlemslandene tilbageholdende af to årsager: For det første på grund af de gamle kompetencestridigheder - det kan jeg til dels forstå, for hvis man så at sige taber sin politiske kompetence, og denne går til de europæiske institutioner, er det ikke let for lokale politikere, det bryder de sig ikke om - for det andet på grund af CEPT. CEPT har naturligvis den fordel, at det omfatter flere lande end Den Europæiske Union. På den anden side er det en meget løs alliance, hvor strategiske og taktiske overvejelser ikke altid finder den nødvendige genklang. Derfor har vi gjort det klart i vores handlingsprogram, at medlemslandene også skal følge trop. I øvrigt er det, som jeg altid har sagt, nu sket på telekommunikationsområdet. De uafhængige reguleringsmyndigheder, som blev dannet, har et fremragende samarbejde. De har skabt et europæiske niveau, hvor de arbejder godt sammen, og det viser, at national modstand bedst overvindes ved, at man skaber gode og praktiske eksempler.
Og nu til min sidste bemærkning: Vi har brug for et større samarbejde på internationalt plan. Hele systemet kan kun blive globalt, og derfor skal vi overveje - og Kommissionen vil overveje det og fremlægge sine resultater - hvordan alt det, som vi foretager os i informationssamfundet, kan indpasses i de eksisterende internationale organisationer, eller på hvilke områder de eksisterende internationale organisationer skal ændres, for at de kan leve op til denne globale karakter.
Vi har her taget hul på et vigtigt stykke af det globale informationssamfund, og jeg takker for Parlamentets støtte!

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.30.

Fjerde rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (1994-1998)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0322/97) af Linkohr for Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om anden tilpasning af afgørelse nr. 1110/94/EF om fjerde rammeprogram for Det Europæiske Fællesskabs indsats inden for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (1994-1998) (C4-0516/97-96/0034(COD)).

Linkohr
Hr. formand, mine damer og herrer, efter halvandet år med ualmindeligt seje forhandlinger med Rådet - og de var virkelig meget seje - som flere gange truede med at ville bryde sammen, har EuropaParlamentet gennemført en forhøjelse af det løbende forskningsrammeprogram med ECU 115 millioner i forligsproceduren. Det var også vanskeligt - jeg siger det endnu engang ganske tydeligt - fordi Kommissionen ville have stillet sig tilfreds med 100 millioner.
Derfor er de ECU 115 millioner virkelig også en succes for Parlamentet, og jeg vil gerne takke alle, som har gjort denne succes mulig - ikke mindst mine kolleger og - jeg siger det endnu engang helt tydeligt - også det luxembourgske rådsformandskab.
Men fortjener dette resultat nu også at blive kaldt »en succes«? Det er positivt, at vi har fået gennemført noget, selvom vores oprindelige udgangspunkt var ECU 700 millioner. Det er også positivt, at det er første gang, vi har optaget et nyt program på initiativ fra Europa-Parlamentet og ikke fra Kommissionen, et program til forskning i nye metoder til fjernelse af landminer. Der er nu ECU 20 millioner til rådighed til dette formål inklusive tillægsbudgettet.
I øvrigt gør jeg opmærksom på - hvilket jo er blevet nævnt flere gange - at der er udlagt ca. 110 millioner landminer i hele verden. Hvis man skulle fjerne dem med de nuværende metoder - selv hvis man havde pengene til det - ville det tage 1000 år.
Vi har også gennemført, at der nu er yderligere ECU 35 millioner til rådighed til BSE-forskningen - det er efter min mening også en succes. Det drejer sig ikke kun om at forske i selve BSE-sygdommen, men også i nye smittemekanismer. Jeg forventer i hvert fald, at resultaterne vil give nogle fingerpeg om andre epidemiske smitteveje. Sidst, men ikke mindst - hvilket efter min mening også er sket efter pres fra Parlamentet - har vi nu flere penge til de vedvarende energikilder og naturligvis også til de løbende programmer for multimedie, klima, trafik, telematik osv.
Jeg finder det dog betænkeligt, at den procedure, som skal anvendes her, i hvert fald i dette tilfælde, ikke tillod rigtige forhandlinger. Vi sad ikke over for de egentlige beslutningstagere - til trods for at jeg værdsætter forskningsministeren meget højt. Vi skulle nemlig egentlig have forhandlet med Rådet (økonomi og finans), men det var ikke til stede, eftersom dette emne formelt ikke er en sag for Rådet.
Jeg finder det dog ligeledes betænkeligt, at Parlamentet i budgetproceduren ville bevilge ECU 200 millioner til forskningen i form af omfordeling af midlerne, men at Rådet i sidste ende kun ville have ECU 115 millioner. Der kunne have været bevilget 200 millioner, uden at der skulle have været givet flere penge ud, eftersom summen fremkom ved en omfordeling af midlerne. Rådet ville dog kun have 115 millioner til forskning. Det er en meget mærkelig måde at omgås forskningen på, og det beviser, at mange søndagstaler, sådan som de bliver holdt her, ikke har hold i virkeligheden.
Desto mere beklageligt er det, at udgifterne til forskning i Den Europæiske Union stadig stagnerer. Der er muligvis undtagelser, men udgifterne til forskning i de femten medlemsstater er samlet set gået tilbage eller i hvert fald stagneret. Det er ikke noget godt eksempel på innovationspolitik.
Allerede inden for de kommende uger eller måneder vil vi formodentlig se det fænomen, at der som følge af den vækst, som vi nu heldigvis kan få øje på igen, bliver behov for nye fagkræfter, som slet ikke længere er til stede, fordi der i de senere år ikke er blevet uddannet nogen, fordi de unge mennesker ikke opmuntres til at studere ingeniørvidenskab eller naturvidenskab. For fremtiden vil man formodentlig blive nødt til at ty til at anvende indisk eller anden kvalificeret arbejdskraft. Det er efter min mening glædeligt for inderne, men ikke glædeligt for europæerne.
En sidste bemærkning: Det var sikkert ikke let for parlamentarikerne at stemme for dette kompromis til sidst. Alligevel vil jeg gerne bede alle, også dem, som dengang udtalte sig meget tilbageholdende, om alligevel at stemme for programmet i morgen ved afstemningen. Vi bør ikke opføre os, som om vi overhovedet ikke ønsker dette. Hvis vi nemlig stemmer imod, så vil der komme mindre ud af det, end vi vil kunne gennemføre på denne måde. Jeg beder altså om alles støtte.
Jeg anmoder også indtrængende Kommissionen om at gennemføre disse beslutninger hurtigst muligt. Dette gælder især også for miner. Kommissionen bør også - jeg siger det endnu engang tydeligt - indsætte en passende ledelse, som er handlekraftig, og som kan give pengene ud på en fornuftig måde inden for det korte tidsrum, som er til rådighed til næste år.

McNally
Fru formand, allerførst til lykke til hr. Linkohr ikke mindst for hans vedholdenhed og tålmodighed gennem årene.
Jeg er ligesom han glad for, at vi har fået et resultat, selvom det er med noget tungt hjerte, at jeg anbefaler vedtagelse. Jeg føler mig splittet, og jeg har mine tvivl. Jeg er på den ene side meget lettet: Det ser ud til, at vi har en aftale under forudsætning af Parlamentets tilslutning. Herved får de videnskabelige kredse i Den Europæiske Union en vis sikkerhed, visse vigtige programmer kan fortsætte, tavlen for det femte rammeprogram er visket ren, og der er retsgrundlag for at bruge penge.
På den anden side er jeg dybt skuffet over resultatet af alle drøftelserne, over det spildte arbejde med at udarbejde mere ambitiøse forslag, over de tabte muligheder, over mangelen på investeringer i Europas økonomi og den manglende evne til at reagere på andre landes udfordring til vores økonomi. Jeg er også skuffet over aftalebruddet, for ikke at sige løftebruddet, og Ministerrådets manglende anerkendelse af Europa-Parlamentets beføjelser under proceduren med fælles beslutningstagning.
Der er en klar og påviselig forbindelse mellem vækst og forskning og udvikling. Det anerkender Parlamentets Budgetudvalg, og jeg vil gerne understrege her i aften, at der blev gjort alt, ikke mindst i kraft af udvalgsformandens indsats, for at bidrage til bestræbelserne på at få afsat flere midler til forskning. Han vil muligvis føle, at hans arbejde i forbindelse med denne aftale er spildt og ikke værdsættes. Sådan forholder det sig ikke. Havde det ikke været for hans indsats for at få afsat ECU 100 millioner fra reserven over tillægsbudgettet, ville vi ikke have haft tilskyndelsen til at opnå den lillebitte succes.
Ministerrådet har ved sin fremgangsmåde være mindre end samarbejdsvilligt for ikke at sige ubøjeligt. Der er blevet holdt to meget utilfredsstillende møder, og ved det første blev Europa-Parlamentets rolle overhovedet ikke anerkendt. Det andet afstedkom heldigvis en vis udvikling, og her blev det beløb, der var afsat til Parlamentets prioritetsområder, øget med ECU 15 millioner. Det er ikke nogen overvældende sejr for forsknings- og udviklingsområdet.
Vi havde tre valgmuligheder. Vi kunne fortsætte forhandlingerne og prøve at opnå en større omfordeling af pengene - hvis vi havde haft mere tid, havde det muligvis været en løsning. Vi kunne have trukket os ud af forhandlingerne, opgivet at få flere penge og blot have stillet os tilfredse med at omfordele nogle få midler over tillægsbudgettet - en meget tvetydig melding fra Parlamentet til forskerne. Endelig kunne vi gøre, hvad vi anbefaler Parlamentet at gøre - nemlig acceptere, at vi må være realistiske, da der ikke bliver tildelt ydereligere midler, men at vi dog har opnået visse indrømmelser i forhold til vores prioritering. Det var ikke let for os at lægge taktikken. Vores strategi var klar - flere penge til forskning. Der var alvorlige ulemper ved alle valgmulighederne. Jeg mener, det er den bedste løsning for Parlamentet at acceptere aftaleresultatet fra forligsprocedure, men vi må tage ved lære, især ved vores forhandlinger om det femte rammeprogram.

Estevan Bolea
Fru formand, jeg vil ikke gentage, hvad hr. Linkohr og fru McNally så udmærket har forklaret. Ingen af medlemmerne i Europa-Parlamentets Udvalg om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi er tilfreds med resultatet, men jeg må også sige, at vi alle har gjort vores pligt. Dette er tredjebehandling af en fælles beslutningsprocedure vedrørende et program, som er meget vigtigt for Europas fremtid, nemlig forskning og udvikling.
Jeg lykønsker hr. Linkohr med hans stædighed og alle de medlemmer, som har deltaget i forligsudvalgene. Jeg vil ikke endnu engang gøre opmærksom på, at vi ikke er glade for resultatet, men jeg vil i stedet understrege det positive, og der er positive ting.
Finansministrene mener, at der skal spares, det mener vi alle, vi husmødre gør det konstant, men måske har de taget fejl i forbindelse med nogle så vigtige poster som forskningsposterne. Imidlertid har vi åbnet flere linjer: Der er ECU 115 millioner mere - der var heller ikke tid til at forhandle mere, for Udvalget, Generaldirektorat XII, ville ikke have haft tid til at råde over og anvende disse midler ordentligt. Med det 5. rammeprogram for forskning og udvikling vil vi få mulighed for at fortsætte de idéer, som vi gerne ville have haft med i disse programmer.
Men jeg vil gerne sige, at noget, som vi alle har kæmpet for - og De især, hr. Linkohr - viser sig her: Forskning med henblik på at fjerne landminerne, et kæmpeproblem, som dette Parlament ikke kan sidde overhørigt. Vi har også åbnet linjer for vedvarende energi, forsigtigt, men de er der dog. Vi har åbnet mulighed for forskning i vandteknologi i to programmer, i industri- og miljøteknologi, og vi har udvidet biomedicinen i forskellige linjer.
Europa er forældet, hr. kommissær, sig dette videre til alle kommissærerne, og lad os så se, om de reagerer ved at give flere midler til de biomedicinske programmer.
Europa har behov for meget forskning på hjerneområdet, på det biomedicinske område og i bioteknologi. Det er en første linje, som er simpel og enkel, men, tror jeg, tilfredsstillende.
Derfor, hr. Linkohr, kan jeg sige Dem, at et flertal i Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil støtte Dem. Der er sikkert nogle medlemmer, som ikke er tilfredse med resultatet, og som gerne ville have fortsat eller afbrudt forhandlingerne. Efter min opfattelse er det bedre at indgå forlig - heraf kommer ordet for det, vi konstant gør, nemlig indgår forlig - og derfor kan De være sikker på, at størstedelen af medlemmerne i PPE-Gruppen vil støtte Deres fremragende betænkning.

Plooij-Van Gorsel
Fru formand, kolleger, kommissær Bangemann, desværre kan jeg ikke lykønske ordføreren med det i forligsproceduren om den finansielle forhøjelse af det fjerde rammeprogram opnåede resultat. Jeg er ikke enig med ham i, at dette er det bedst mulige resultat. Min gruppe er skuffet, særligt over den manglende standhaftighed, som flere kolleger har udvist under forligsproceduren.
Den endelige forhøjelse af det finansielle rammeprogram med ECU 115 millioner er et meget magert resultat. Rådet var også meget ufleksibelt. Med hensyn til fordelingen over de forskellige undersøgelsesemner havde man faktisk kunne opnå meget mere, hvis vi ligesom Rådet havde været lidt mindre hurtige til at give efter, nemlig en mere afballanceret fordeling, i højere grad koncentreret om nye teknologier, der skaber arbejdspladser, end om projekter om dagligdags ting, som BSE og egne hobbyer.
Men Kommissionens holdning under forligsproceduren - og her henvender jeg mig naturligvis til fru Cressons generaldirektorat, for ellers påkalder jeg mig igen hr. Bangemanns vrede - med kommissær Cressons holdning er min gruppe heller ikke tilfreds. Fra starten har hun været pyt og pande med Rådet, og Kommissionen har også kæmpet mere imod end med Parlamentet for at få flere penge til undersøgelse.
På trods af dette meget negative resultat vil min gruppe stemme for, fordi beslutningen er taget og forliget indgået, så det desværre ikke mere er muligt at gøre andet.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, ærede kolleger, dette er jo naturligvis i sandhed ingen succeshistorie, for det første på grund af midlernes størrelse og for det andet på grund af opdelingen. ECU 9 millioner yderligere til vedvarende energi, det er ikke længere en vittighed, det er en tragedie. Forholdet mellem det, vi kender til klimaændringer i dag, og det, vi er parat til at betale, er virkelig latterligt.
Det andet punkt er i sig selv naturligvis glædeligt. Det er klart, at ECU 15 millioner mere til forskning i, hvordan man på mere effektiv vis kan fjerne landminer, er godt. Men samtidig fremstilles, sælges og udlægges der nye hver dag. Alene i det tidligere Jugoslavien er der brug for USD 40, 5 millioner for at fjerne de miner, som hidtil er blevet lagt ud.
Jeg kommer nu til næste punkt: Vi vil bevilge ECU 35 millioner til BSE-forskningen. Det kan jeg dog ikke lide af to grunde. For det første: Det er ti år siden, at de første resultater fra BSE-forskningen forelå. Vi har igen slået tusindvis af chimpanser ihjel uden overhovedet at have ret til det. Og alt dette uden at vi har ændret vores landbrugspolitik. Landbrugspolitikken er jo årsagen til BSE. Men det ændrer vi ikke på. Samtidig giver vi kæmpe summer ud på at forske i noget, som vi forlængst ved, hvor stammer fra. Det er jo klart nok: Hvis man af ren pengegriskhed absolut vil gøre en drøvtygger til en ådselsæder, rammer man ved siden af. Næste skridt vil være noget andet i samme retning. Her begås der fejl - med politikernes billigelse - og til sidst kommer vi løbende bagefter og giver de få penge ud, der er til rådighed, og som er møjsommeligt tilkæmpede skattepenge, for igen at slukke nogle småflammer. Denne fremgangsmåde kan jeg ikke billige, jeg er absolut imod den. Derfor er det svært, meget svært, for os, hr. Linkohr, at stemme for Deres betænkning i morgen.
Jeg ved godt, at få penge er bedre end ingen penge. Det fortalte min bedstemor mig i sin tid: En spurv i hånden er bedre end ti på taget. Men vi er nødt til snart at overveje, i hvilken retning man vil gå, og ikke hvordan vi gør det her. Hvad angår landminerne, tvinges politikerne ikke tilstrækkeligt resolut til at være imod dem. Man argumenterer endda for, at der skabes arbejdspladser ved produktion og salg af dem. Så giver vi igen de penge ud, som vi har vundet på arbejdspladser, for at finde ud af, hvordan vi kan nedlægge dem. Det er en vanvittig politik! Men når det drejer sig om hovedsagen, vedvarende energi og fremtidens teknologi, har vi kun almisser til overs til disse områder. Det er en skændsel! Tak for Deres højmodighed!

Adam
Fru formand, det er bestemt rigtigt, at vi øger forskningsprogrammet med ECU 115 millioner som følge af denne betænkning, men det skal ses i relation til det oprindelige vejledende beløb på ECU 700 millioner. Der er en stor forskel her. Selvom vi støtter og sætter stor pris på hr. Linkohrs arbejde i denne sammenhæng, er der helt klar stor skuffelse over slutresultatet af denne procedure. For en gang skyld ligger min sympati måske mere hos fru Plooij-van Gorsel og fru Bloch von Blottnitz, end det normalt er tilfældet under drøftelserne i vores udvalg.
Det meget vigtige punkt, som fru McNally fremførte, var, at Budgetudvalget havde stillet et samlet beløb på ECU 200 millioner til rådighed. Vi anvender kun ECU 115 millioner heraf. Resultatet afspejler således ikke Parlamentets prioritering. Hvad sker der med de øvrige ECU 85 millioner? Der var stor diskussion om dette under forligsproceduren og nogen uenighed. Formanden for Budgetudvalget udtrykte sig i stærke vendinger, da han sagde, at de penge alligevel ville blive brugt på områder, som Parlamentet prioriterer lavere. Ministerrådets repræsentanter følte helt klart, at de faktisk opnåede en besparelse på de budgetterede udgifters samlede sum. Sandheden vil fremgå af slutresultatet. Jeg håber, at vores kolleger i Budgetudvalget vil tage dette punkt op eventuelt gennem en mindre initiativbetænkning eller lignende for at påvise, hvad der i sidste ende sker med disse ECU 85 millioner. Det var reelt kernen i sagen, og vi kunne ikke overbevise Rådet.
For det andet er resultatet heller ikke rigtigt i overensstemmelse med Parlamentets prioritering på forskningsområdet, fordi vi ikke får så meget til telematik, informationsteknologi, miljøet, transport eller ikkenuklear energi, som vi oprindeligt havde håbet. Rådet afviste faktisk overhovedet at drøfte fordelingen. Kalder man dette fælles beslutningstagning, ville andre ord være mere dækkende. Vi har overhovedet ikke drøftet fordelingen.
Hvad angår Parlamentets eget hold, så havde vi en del problemer. Vores arbejdsbetingelser er ikke ideelle ved disse procedurer. Vi opnåede ikke den enighed på tværs af de politiske grupper, som vi burde i forbindelse med et så vigtigt emne. Jeg håber, at vi har lært noget af dette, når vi kommer til det femte rammeprogram.

Holm
Fru formand, disse ekstra penge er jo en konsekvens af, at mit eget hjemland, Sverige, samt Finland og Østrig blev medlemmer af EU. Så bliver man lidt skuffet, når man ser, hvor lidt penge det er blevet til. Man må vel sige, at det, der satses penge på, f.eks. informationsteknologi, vedvarende energi og indsatser mod landminer, er vældig godt, men det er langtfra tilstrækkeligt.
Jeg vil gerne opfølge det, som min kollega Block von Blottnitz tog op, og spørge kommissær Bangemann: Er risikoen ikke stor for, at disse penge til BSE bliver spildt, så længe man ikke ændrer EU's landbrugspolitik? Det er jo den, der er kernen! Jeg håber virkelig, at Kommissionen begynder med denne ændring af landbrugspolitikken, så vi kommer til rette med dette problem.
Det er som at vælge mellem pest og kolera, om man skal stemme ja eller nej til denne betænkning. Man må vel dog alligevel støtte den, da den er bedre end slet ingenting.

Desama
Fru formand, jeg vil ikke gentage det, som er blevet sagt af mine forgængere, men jeg vil gerne henvise til en historie, som jeg var førstehåndsvidne til.
Da man i april 1994 indgik den første fælles beslutning mellem Parlamentet og Rådet, var to af de 12 lande imod tildelingen af et beløb på ECU 12, 359 milliarder. Indtil det sidste var to lande modstandere, nemlig Det Forenede Kongerige - hvilket jeg blot minder om - og Tyskland. Disse to lande tilsluttede sig til sidst den fælles holding med ordene: Vi kan være enige i beløbet, men vi vil ikke præsentere det således. Først er der 11, 700 milliarder og derefter 700 milliarder, som vil blive genfinansieret undervejs.
Vi kan i dag konstatere, at ikke alene har Rådet ikke opfyldt sine forpligtelser, men det er stadig disse to lande, der indtil sidste øjeblik har forhindret os i at opnå mere betydelige beløb, til trods for, at de finansielle overslag ikke er blevet revideret. Det er således en helt ekstraordinær situation. Kommissionen, der er traktaternes vogter, hr. kommissær, burde bekymre sig lidt mere, som Rolf Linkohr sagde det for lidt siden, om det institutionelle skråplan, der bliver værre og værre, og hvor man kan se en bestemt sammensætning af Rådet som ECOFIN-rådet tilrane sig en række beføjelser, der overstiger selv Det Europæiske Råds beføjelser, som man for nylig kunne se det med hvidbogen. Jeg vil gerne gøre opmærksom på dette skråplan. Det drejer sig ikke her om nogle tomme ord fra en talerstol. Det er en reel trussel mod ligevægten i vores institutioner og mekanismer for fælles beslutningstagen.
Kommissionen er for sit vedkommende blevet kritiseret. Jeg vil i denne forbindelse gerne sige og for at være retfærdig, at den har gjort hvad den skulle, samvittighedsfuldt, ved at fremsætte et forslag på 700 millioner. Jeg vil ikke gå så vidt som til at sige, at den gjorde det med overbevisning, og vi har ikke altid mærket Kommissionens uundværlige støtte på dette område. Til alle dem, der i dag og ikke uden grund finder resultatet lidt magert, vil jeg foreslå, og dette vil ikke komme som en overraskelse for mine venner fra Den Socialistiske Gruppe, et kinesisk ordsprog, der siger »Det er bedre at tænde et lys end at bande over mørket«. Lad os derfor stemme for det lys, som Rolf Linkohr tænder.

Bangemann
Fru formand, bortset fra, at delegationen fra Parlamentet kæmpede bravt ifølge mine informationer - måske kan man kæmpe endnu bedre, men den opnåede jo immervæk dette resultat - så kan jeg godt forstå, at man spørger sig selv: Hvad skal vi nu stille op med det? Spørgsmålet bliver dog relativt enkelt, hvis man ser på de forskellige alternativer, som fru McNally skildrede.
Vi er - jeg har lige forvisset mig herom endnu engang - nået så langt med forarbejdet på alle punkterne, at pengene kan deles ud næste år. Det vil sige, at vi til næste år har 115 millioner mere til rådighed. Nu kan man jo sige til sig selv: Det er ikke, hvad vi forventede. Men hvis man afviser resultatet nu eller indleder en yderligere procedure med fælles beslutningstagning, så vil man ikke kunne uddele pengene til næste år, det er fuldstændig klart. Jeg tror derfor, at det er bedre at acceptere resultatet her.
Hvad angår Kommissionen, tager jeg imod den kritik, som her kom til udtryk hos fru Plooij-van Gorsel og til sidst hos hr. Desama. Jeg vil give den videre til de damer og herrer, som var repræsenteret der. Det kan være, at de ikke kæmpede med den største overbevisning, som hr. Desama sagde. Det er selvfølgelig helt klart ikke i orden. Kommissionen skal altid kæmpe med største overbevisning, netop der, hvor den måske ikke længere ser mange muligheder for at opnå det, som den har sat sig for. Det er en strategisk fejl, hvis man ikke drager i krig med spillende orkester og blafrende flag.
Det vil jeg meddele mine kolleger og de herrer, som er repræsenteret der. Jeg håber, at det ikke sætter spørgsmålstegn ved Deres samtykke. Jeg takker for denne debat.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.30.

Retlig beskyttelse af mønstre
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0319/97) af Medina Ortega for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Rådets fælles holdning (C4-0296/9700/0464(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om retlig beskyttelse af mønstre.

Medina Ortega
Fru formand, vi behandler her et emne, som vi har beskæftiget os med i lang tid, nemlig Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om retlig beskyttelse af mønstre.
Ved førstebehandlingen fremsatte Europa-Parlamentet en række ændringsforslag. Kommissionen fremsatte sine egne og rettede og ændrede nogle af disse ændringsforslag. Sagen blev bragt for Rådet, og Rådet forkastede generelt alle Europa-Parlamentets ændringsforslag.
Dette direktiv dækker et område, som er meget bredere end det, som offentligheden af og til tror. Der er nemlig tale om en generel retlig beskyttelse af mønstre. Til forskel fra andre former for industriel ophavsret - som vi kunne kalde funktionel industriel ophavsret - der vedrører apparater, som fungerer, ting, der kører, indeholder mønstre et kunstnerisk element. Man kunne sige, at det er den kunstneriske ophavsret inden for det intellektuelle system. Derfor er vi ikke så interesseret i, om maskinen fungerer, men om dens udseende - det synlige - udgør en harmonisk helhed. Her spiller de elementer, som vi kunne kalde kunstnerisk ophavsret mere end egentlig industriel ophavsret, ind.
Direktivet henviser ikke til en konkret form for juridisk beskyttelse af mønstre, men omfatter i stedet alle former. Vi taler f.eks. om beskyttelse af tekstil-, glas-, plasticmønstre, mønstre af enhver type, som et industriprodukt kan have på et givet tidspunkt.
Direktivet har disse generelle karakteristika, men jeg tror, man må skelne mellem to problemtyper: Problemer vedrørende mønsterudformningens generelle egenskaber og problemer vedrørende en konkret sag, det berømte tilfælde med reservedele.
Hvad angår det første generelle problem - industrimønsterbeskyttelsens funktion via et harmoniseringsdirektiv - har jeg indtryk af, at der ikke er tilstrækkelig differentiering, og dette har fået Rådet til at tro, at sagen kunne løses ved at sætte det andet problem vedrørende reservedele i parentes.
Det må fremhæves, at diskussionen om de såkaldte reservedele er en diskussion, som begynder med et praktisk filosofisk emne - altså om man beskytter hele et industriprodukts udformning eller blot en del heraf. Jeg husker i min barndom, når et radioapparat eller lignende gik i stykker, sendte man det til reparation. Nu om dage er det, som alle ved, i langt de fleste tilfælde meget dyrere at reparere industriprodukter end at købe et helt nyt produkt, og derfor opstår problemet med reservedelene slet ikke. Hvis ens ur går i stykker, er det normalt at kassere det og købe et nyt, medmindre der er tale om en antikvitet, og så er vi næsten helt ude af det industrielle område.
Problemet er opstået i forbindelse med reservedele til biler, rent konkret de ydre dele. Når der sker et alvorligt trafikuheld med dødsofre osv., forsvinder eller smadres bilen normalt, men de fleste biluheld er ikke andet end små sammenstød i byerne, hvor nogen uforsigtigt kører forbi hinanden og ødelægger en dør, en rude eller blot kofangeren. Dette har betydet opblomstring af en stor industri i mange europæiske lande, nemlig reservedelsindustrien. Bilfabrikanterne fastholder, at når en reservedelsfabrikant kopierer mønsteret til bil X, som f.eks. kan være en luksusbil, og markedsfører den, krænkes deres intellektuelle ophavsret. Nogen siger derimod nej, mønsterbeskyttelsen skal gælde hele mønsteret, og hvis en del af mønsteret ødelægges, er denne del ikke beskyttet. På nuværende tidspunkt er der en meget klar juridisk opdeling i Det Forenede Kongerige - i Det Forenede Kongerige er der for øjeblikket ikke beskyttelse af enkeltdele - og der er mindst to europæiske lande, hvor der er en begyndende retspraksis i retning af at nægte originalfabrikanten denne beskyttelse, således at reservedelsfabrikanterne har ret til at udskifte delene på den ene og den anden måde.
Ved førstebehandlingen tog ordføreren udgangspunkt i en samlet beskyttelse af delene, men jeg blev nedstemt i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Som en god spiller accepterede jeg nederlaget og overtog Retsudvalgets synspunkt. Retsudvalget foreslog en kompromisløsning, der bestod i at give reservedelsfabrikanterne mulighed for at anvende disse mønstre - eller anvende den del af mønstrene, som anvendes til reparationen - mod at holde fabrikanten skadesløs ved at fastsætte en kompensation. Dermed kunne der opnås en kompromisløsning mellem parterne. Dette forslag indførte et system, som vi kunne kalde et obligatorisk licenssystem. Kommissionen syntes tilsyneladende godt om det og besluttede at støtte det. Rådet sagde nej og nåede til en salomonisk løsning, der bestod i at sige »vi løser ikke problemet«.
Ud fra Parlamentets synspunkt mener vi, at dette er den værste løsning, for der er ikke noget værre set ud fra aktiviteterne på det indre marked end at lade tingene stå åbne. Problemerne skal løses, for at der kan være en vis stabilitet i de handels-, industri- og investeringsmæssige forbindelser, og denne stabilitet opnås med en løsning - uanset om den er god eller dårlig. Den værste løsning er ikke at give en løsning.
Derfor har Parlamentet endnu engang indført størstedelen af ændringsforslagene fra førstebehandlingen og udnyttet de forbedringer, som blev indført i teksten af Kommissionen. Der er nogle andre ændringsforslag af mindre betydning. F.eks. er der en betragtning, der vedrører motorcyklers synlige og usynlige dele. Men hvad angår de generelle linjer, har vi på den ene side Rådets forkastning af Parlamentets forslag og ønsket om at efterlade problemet i parentes og på den anden side holdningen i Parlamentet, som foreslår en løsning.
Jeg håber, at man i Rådet vil være i stand til at løse de interne modsætninger, for det reelle problem er, som vi alle ved, at der i Rådet er stater, som er for den ene løsning, og stater, som er for den anden. I Parlamentet mener jeg, at vi gør vores pligt ved at fremsætte denne samling af ændringsforslag - som er en samling af rimelige ændringsforslag, der har til formål at opnå et kompromis, som tidligere har vundet støtte i Kommissionen, og som fuldstændigt kan forsvares over for Rådet. Parlamentets holdning er altså helt igennem konstruktiv, vi har stor interesse i, at dette direktiv vedtages hurtigst muligt med henblik på at harmonisere hele området med industrimønstre. Men på den anden side insisterer vi på, at de forskrifter, der bliver resultatet, bliver konkrete forskrifter, der effektivt løser problemerne.
Derfor beder jeg Parlamentet om at støtte de ændringsforslag, som er godkendt af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder.

Oddy
Fru formand, jeg vil gerne lykønske Manuel Medina Ortega med det arbejde, han har lagt i denne betænkning, og også med den meget retfærdige måde, hvorpå han har fået alle de forskellige synspunkter, der er blevet fremført i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, til at gå op i en højere enhed.
Dette er en meget vigtig betænkning. Der er mange arbejdspladser på spil, alene i Coventry og West Midlands drejer det sig om ca. 70.000 jobs i komponent- og motorproduktionsindustrien. Så vi taler om noget af samfundsøkonomisk betydning i dette direktiv.
Jeg er meget ærgerlig - og jeg deler Manuel Medinas ærgrelse - over, at det behagede Rådet at afvise den meget retfærdige løsning, som Parlamentet havde udarbejdet ved sin førstebehandling. Det var vanskeligt at få alle til at blive mere eller mindre enige, og vi anerkender, at dette var den bedste løsning, vi kunne finde - den er ikke helt perfekt, men den fik størst mulig tilslutning her i Parlamentet. Så forkastede Rådet den og valgte i stedet en free for all -klausul uden nogen form for harmonisering i relation til reparationsklausulen. Rådet har ikke opfyldt den pligt, det har til at finde en hensigtsmæssig europæisk løsning, og jeg håber virkelig, at Rådet lytter til Parlamentet og udskifter reparationsklausulen. Det er vigtigt for beskæftigelsen, som jeg allerede har sagt, og det er vigtig for eksporten: idet det herved sikres, at virksomheder kan eksportere fra land til land. Som hr. Medina Ortega sagde, vil det britiske marked forblive åbent, men vi frygter et tab af arbejdspladser, hvis vi ikke kan eksportere til andre lande.
Så er der forbrugerspørgsmålet. Forbrugerne har ret til at få udført reparationer hurtigt, til en rimelig pris og med flest mulige valgmuligheder, og det giver reparationsklausulen mulighed for. Der er en vis bekymring med hensyn til sundheds- og sikkerhedsaspekterne af reservedele, men disse forhold henhører mere naturligt under anden lovgivning.
Jeg opfordrer Rådet til at lytte opmærksomt til Parlamentet.

Casini, Carlo
Fru formand, jeg ønsker blot at tage et punkt op, som har været genstand for særlig debat i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Årsagen til, at denne sag er vanskelig, er, at formålet med den foranstaltning, vi skal have til afstemning, helt klart er at skabe en harmonisering mellem de forskellige love for at sikre en friere konkurrence og en lettere varebevægelighed. Med hensyn til det punkt, som vi i dag har til behandling, og her tænker jeg specielt på reservedele til biler og motorcykler, går Kommissionens oprindelige forslag ud på i kun tre år at beskytte de rettigheder, der tillægges producenter af originale reservedele, som indgår i en sammensat del. Parlamentet mener ikke, at det er den rette løsning, og foretrækker tvangslicenssystemet, som på sin vis indebærer en beskyttelse, men det er en beskyttelse, som ikke må hindre reservedelenes frie bevægelighed, den frie produktion og erstatning i form af et passende vederlag.
Kommissionen går ind for dette forhandlingsforslag, men Rådet tager i sin fælles holdning afstand fra, det der var formålet med direktivforslaget, nemlig at skabe en harmonisering og sikre en større konkurrence og varernes friere bevægelighed, og beslutter, at vi i fem år intet kan beslutte. Denne løsning er naturligvis uacceptabel, og derfor fremsætter Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder gennem ordføreren og med et massivt flertal et forslag, der går ud på at genoptage ændringerne og dermed den holdning, som Parlamentet allerede havde stemt for. Folkepartiet, som jeg repræsenterer, støtter ordførerens holdning på dette punkt, hvilket jeg gerne vil argumentere yderst kortfattet for ved at komme med fire betragtninger.
Den første er, som Medina allerede har antydet, af filosofisk karakter eller måske nærmere af ontologisk karakter. Skønhed - det er det, der ligger i design - og udseende er forbundet med helheden og ikke med en delkomponent. Et øje, en næse eller et hår er enten pæne eller grimme i forhold til kropppens helhed, som de er en del af. Den, som frembringer en tegning af en bil, har hele bilen i tankerne, og den bliver solgt, fordi den er harmonisk i sin helhed. Det er ikke på grund af en enkelt komponent, som i sig selv ikke har den tilstrækkelige skønhed. Den anden grund, som måske er vigtigere, er konkurrencen. Eksperter siger, at man enten kan konkurrere på det ydre, og det vil sige, at hvis to produkter koster det samme, er det det pæneste produkt, der er mest tiltrækkende - og det er på den måde, bil- og motorcykelproducenterne i dag kæmper mod hinanden - eller også kan man konkurrere på prisen, og det vil sige, at hvis produkterne er lige gode og lige pæne, forsøger man at sænke prisen, og derved beskytter man i øvrigt også forbrugerne bedst.
Hvis vi ikke tillader tilstedeværelsen af producenterne af reservedele, vil der ikke længere være nogen konkurrence, men en monopoltilstand, for reservedele kan ikke kæmpe mod hinanden på udseendet, de skal nødvendigvis altid være ens, og de skal indgå i en bestemt slags bil. Hvis vi ønsker at sikre konkurrencen, som jo er formålet med direktivet, må vi derfor tillade, at reservedele også kan fremstilles af producenter, som ikke har fabrikeret de andre dele. Selvfølgelig med nogle garantier omkring mærke, kendskab og effektivitet, som er udmærket beskrevet i direktivet.
Det er allerede blevet antydet, hvad det tredje argument går ud på. Hvis ikke vi lovgiver i denne henseende, er der en risiko for, at vi fremkalder endnu en grund til afskedigelser og arbejdsløshed, for i så fald ville der være temmelig mange reservedelsvirksomheder, der måtte lukke. Til sidst må jeg sige, at der er en meget tungtvejende juridisk grund, for selvom der, som Medina Ortega kom ind på, allerede er en lov på området i England, så er der i en række lande en lovgivning, som ikke anerkender retten til den intellektuelle ejendomsret, for såvidt angår fremstillingen af komponenter, som ikke indgår i en helhed. Det ligger mig endelig på sinde at minde om, at også Domstolen i sin dom af 6. april 1995 har afgjort, at man på dette område skal forene retten til industriel ejendomsret med interesser om fri konkurrence og fri bevægelighed. Jeg mener, at det er en afgørelse, som kan understøtte de ændringer, som Parlamentet gennem ordfører Medina Ortega foreslår, og som jeg håber vil blive vedtaget med stort flertal.

Schaffner
Fru formand, vi står over for en tekst, der på grund af sit indhold er meget skrøbelig.
Forslaget til direktiv om mønstre har været genstand for en fælles holdning fra et enstemmigt Råd. Man kunne derfor ønske, at det nu var muligt at føre dette forslag igennem i den afbalancerede udgave, som Rådet har vedtaget, idet en forligsprocedure ville bringe denne skrøbelige konstruktion i fare og medføre, at hele teksten led et definitivt nederlag. Den Europæiske Union har nemlig brug for et harmoniseret og afbalanceret system til juridisk beskyttelse af den industrielle ejendomsret.
Ved at anvende erstatningsbestemmelsen, der blev vedtaget ved førstebehandlingen, har vi lavet et system, der ikke kan anvendes i praksis. Erstatningsbestemmelserne medfører ingen kontraktmæssig forbindelse mellem rettighedshaveren og tredjemand, der bruger mønstret, og som begrænser sig til at tilbyde en kompensation uden garanti for den solgte mængde og for den effektive betaling. Dette skæve forhold kan kun blive årsag til en mangedobling af retssager. Reparationsbestemmelsen burde i princippet ikke finde anvendelse, når indehaveren er i stand til at bevise, at tredjemand, der bruger mønstret, ikke er i stand til eller villig til at opfylde sine forpligtelser. Men hvordan fremskaffer man sådanne beviser mod en tredjemand, der bruger mønstret, især hvis vedkommende er bosat uden for Den Europæiske Union?
Selvom den er knyttet sammen med et betalingssystem, er den reparationsbestemmelse, der foreslås af ordføreren, yderst kritisabel ud fra et retfærdighedssynspunkt. Dels foreslås det således, at tredjemand, der bruger mønstret, kun er forpligtet til at betale en erstatning til rettighedsindehaveren, for at denne kopiering vil kunne blive betragtet som lovlig og ikke vil blive betegnet som plagiat. Dels vil tredjemand, der bruger mønstret, begrænse sig til at producere varer med hurtig omsætning og stor salgsvolumen, hvorimod fabrikanten vil være forpligtet til i ti år at skulle producere mere end 150.000 referencekomponenter, for at disse kan være til forbrugerens rådighed.
I modsætning til det, man gerne vil have os til at tro, er denne reparationsbestemmelse ikke til forbrugerens fordel. Kun originale komponenter giver den garanti for korrosionsbestandighed, mekanisk modstandsdygtighed og sikkerhed, som forbrugeren kan kræve, og som fabrikanten forpligter sig til.
Det er især af sikkerhedsmæssige årsager, at fabrikanterne sammen med de kompetente retlige og administrative myndigheder i medlemsstaterne eller Den Europæiske Union har gjort en hidtil uset indsats for at bekæmpe den risiko for sikkerheden, der opstår ved plagiat og parallelhandel med reservedele.
Med hensyn til prisen er den industrielle ejendomsret i virkeligheden ikke til skade for forbrugerne. I Det Forenede Kongerige, hvor man frit kan kopiere, er prisen på reservedele steget med 13 % fra 1989 til 1993, hvorimod priserne i Frankrig, hvor den industrielle ejendomsret er beskyttet, kun er steget med 1, 6 % i samme periode.
Fordelen for forbrugerne risikerer blot at være en illusion. En tilsyneladende lavere pris svarer i virkeligheden til en højere pris i den sidste ende på grund af problemer med kvalitet, sikkerhed og tilpasningsevne.
Ved at acceptere reproduktion af reservedele allerede fra den første dag, er denne bestemmelse i strid med de grundlæggende principper om industriel ejendomsret og repræsenterer en meget høj risiko for industrien, der skal foretage massive investeringer i æstetiske elementer.
Den fælles holdning er en afbalanceret helhed, der ikke må bringes i fare af et i den grad økonomisk tungt element som genindførelsen af reparationsbestemmelsen.

De Clercq
Fru formand, allerede i begyndelsen af dette vigtige emne blev diskussionen koncentreret omkring den famøse reparationsklausul. Jeg håber derfor også, at Europa-Parlamentet, efter Retsudvalget, ligeledes vil fremme en rimelig balance mellem alle interesser. Dette i modsætning til Rådets afmagt, der overlader løsningen til medlemsstaterne. Sådanne ikke-beslutninger er negationen af enhver form for harmonisering på EU-plan. Medmindre Rådet vil følge Europa-Parlamentet og Kommissionen, stævner vi direkte mod en konfrontation. Jeg håber oprigtigt, at vi kan enes om en løsning af spørgsmålet om tegninger og modeller, så der endelig kommer en god mønsterbeskyttelse på EU-plan. Beskyttelse af tegninger og modeller er ikke kun vigtigt for bil- og cykelmarkedet. Det er vigtigt for bilmarkedet, og bilmarkedet er vigtigt . Men talløse andre sektorer, de europæiske modehuse, dem der formgiver vores daglige brugsgenstande, som f.eks. telefoner, computer- og radioudstyr, venter på en ensartet europæisk lovgivning. Beskyttelsen af den intellektuelle ejendom er den juridiske oversættelse af vores trang til undersøgelse, til kreativitet, til opfindsomhed, der er så mange trumfer, ikke kun for den videre realisering af det indre marked, men frem for alt i konkurrencen med vores vigtigste handelspartnere. Det er i den ånd, at jeg håber, at betænkningen af kollega Medina Ortega vil blive godkendt.

Sierra González
Fru formand, de problemer, der er blevet drøftet under forhandlingerne om denne fælles holdning vedrørende den retlige beskyttelse af mønstre, er opstået, ikke fordi de kunstneriske mønstre beskyttes, men fordi man har forsøgt at løse de eksisterende interessekonfliker mellem fabrikanter og forbrugere. Vanskelighederne ved at nå til en tilfredsstillende juridisk definition af et mønster har været udtryk for de problemer, som løsningen af denne konflikt indebærer.
At kriteriet om et kompliceret produktmønsters synlighed eller usynlighed er blevet brugt til at nægte retten til beskyttelse, viser, i hvor høj grad det har været og stadig er vanskeligt at forlige disse interesser ved hjælp af et koncept, som omfatter dem uden at give anledning til juridisk tvetydighed, som kan påvirke retssikkerheden. Den balancegang, der har været nødvendig for at sikre interesserne for forbrugerne og de uafhængige fabrikanter af reservedele til motorkøretøjer, som giver beskæftigelse til et betragteligt antal arbejdstagere, vidner ligeledes om de vanskeligheder, der er forbundet med at forlige disse interesser.
Den balance, der meget forsigtigt er opnået i Parlamentet, har bekræftet, at Parlamentet er vidende om, at vi står over for et meget ømtåleligt emne. Men også at Parlamentet forsvarer opretholdelsen af et reservedelsmarked, hvor den frie konkurrence hersker, samtidig med at industriens interesser sikres.
Parlamentets løsningsforslag giver retssikkerhed for konkurrencen på det indre marked og tilstrækkelig mønsterbeskyttelse, hvilket i sidste ende er det, der ønskes opnået.
Den rimelige betaling, der er fastsat i afsnittet om reparation, garanterer bilfabrikanterne, at de kan afskrive investeringen i teknisk forbedring af mønstrene. Man forstår derfor ikke, at Parlamentets kompromisløsningsforslag er blevet forkastet. Selv jeg ville have accepteret en større reduktion af beskyttelsesfristerne, men til trods herfor mener jeg, at Parlamentets løsningsforslag er kompromisløsninger, som fortjener støtte. Og trods min afvigende mening om beskyttelsesfristerne tror jeg, at man på dette tidspunkt seriøst bør overveje, at det er nødvendigt at drøfte en minimumbeskyttelse, således som det foreslås i det fastsatte kompromisforslag.

Ahern
Fru formand, jeg vil gerne sige, at Parlamentets holdning er afbalanceret og afspejler en afvejning af alle de positive og negative aspekter, der er blevet omtalt under denne forhandling. Rådets holdning er imidlertid meget underlig, og hvis Rådet får sin vilje i kontroversen om klausulen i artikel 4 om reparation med reservedele, vil dette bevirke, at der skabes og bevares monopoler til skade for forbrugerne og den frie konkurrence og til skade for små og mellemstore virksomheder, som vi hævder at støtte.
Jeg spørger mig selv: Er dette virkelig Rådets holdning eller en eller to af medlemsstaternes holdning? I 80 % af medlemsstaterne er mønsterbeskyttelse allerede sikret i den nationale lovgivning. Så Parlamentet kan med rette spørge, om dette egentlig er Rådets holdning eller en medlemsstats holdning. Afstemningen om denne betænkning vil vise, hvem der i praksis er tilhængere af fri konkurrence, hvor det er til fordel for forbrugerne og små virksomheder, og hvem der på den anden side går ind for retlig beskyttelse af multinationale monopoler.

Scarbonchi
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne takke ordføreren, hr. Medina Ortega, for hans meget grundige arbejde og den vilje, som han under hele debatten i retsudvalget har udvist for at tage højde for udtalelsen fra flertallet af Parlamentets medlemmer. Jeg henviser naturligvis her til udtalelsen ved Parlamentets førstebehandling, afgivet den 12. oktober 1995.
Indførelsen af reparationsbestemmelsen inden for bilindustrien har været i centrum for debatten lige siden Parlamentet fik forelagt dette forslag til direktiv. Denne fokusering på bilindustrien er ikke overraskende, idet store økonomiske interesser står på spil. Er bilen ikke, efter boligen, den mest vigtige og kostbare investering for de fleste europæiske forbrugere? Men selvom den ikke er overraskende, er denne fokusering på bilindustrien ikke desto mindre uretfærdig. Hvordan har vi således kunnet tilsidesætte andre europæiske industrisektorer, der ligeledes er berørt af denne harmonisering af nationale lovgivninger: tekstil og beklædning, urbranchen, den elektroniske branche? De vil sikkert sige, at fejlen skyldes reparationsbestemmelsen, der ikke har lige så store konsekvenser for disse sektorer.
Hvad angår denne famøse bestemmelse, der har været i centrum for vores diskussioner, må man konstatere, at forretningsudvalget i sit ændrede forslag slutter op om den holdning, som Parlamentet gav udtryk for ved førstebehandlingen. Dette sker sjældent og skal derfor understreges og tages til efterretning. Situationen er således fremover helt klar. På den ene side har vi Europa-Parlamentet, med forbehold for afstemningen i morgen, hvor der kræves 314 stemmer, Kommissionen og Det økonomiske og sociale Udvalg, der ikke går ind for en beskyttelse af mønstre for reservedele. På den anden side har vi Ministerrådet, der ønsker at udvide den beskyttelse, der gælder for det samlede produkt, til reservedele.
Jeg har sammen med et næsten enigt retsudvalg stemt for den reproduktion, som producenter af elektroniske systemer allerede fra første dag kan foretage af karrosseridele til biler. Jeg konstaterer, at den sikkerhedsbarriere, som vores udvalg har indført, er betydelig: licensordning, der sikrer en retfærdig betaling af rettighedshaver, informering af offentligheden og forbrugeren om produktets oprindelse, underretning af rettighedshaver om den påtænkte brug af mønstret. Det der dog fik mig overbevist, var reservedelenes særlige juridiske status. At reservedele bliver omfattet af mønsterbeskyttelsen risikerer at medføre et monopol for det pågældende produkt, hvilket er i strid med princippet i den industrielle ejendomsret, der kun skal sikre et formelt monopol. Den manglende anvendelse af reparationsbestemmelsen ville have betydelige konsekvenser for forbrugerne, der ikke kan være tilfredse med en vilkårlig prisfastsættelse.
Hvilke konsekvenser er der så for beskæftigelsen? En lang række mindre og mellemstore virksomheder og mindre og mellemstore industrier, som Parlamentet ønsker at fastsatte en omfattende plan for - vi vil tale om dette emne i morgen formiddag - og som allerede er pålagt strenge specifikationer fra fabrikanternes side, er udklækningssted for vores arbejdspladser i Europa. Vi skal derfor først og fremmest tænke på dem. Disse argumenter er blevet fremsat inden for min politiske gruppe, Europæisk Radikal Alliance. Jeg vil ikke skjule for Dem, at nogle af mine kolleger har en anden mening og er imod en liberalisering af reservedelsmarkedet. Alle kender deres argumenter om, at det er en økonomisk farlig bestemmelse for de europæiske bilfabrikanter og en juridisk tvivlsom bestemmelse, der ikke er i overensstemmelse med de aftaler, der er underskrevet af Den Europæiske Union. Sammenfattende kan man sige, at visse parlamentsmedlemmer i min gruppe har valgt at kæmpe på efterfølgende basis mod efterligninger, idet de er klar over, at risikoen med hensyn til sikkerhed har andre konsekvenser for bilbranchen end for et ur eller en håndtaske. Andre parlamentsmedlemmer har som jeg, og de er i flertal, valgt en mere fleksibel juridisk beskyttelse, der er tilpasset virkeligheden inden for nyskabelse. Med andre ord, mønsteret for reservedele kan ikke adskilles fra det oprindelige produkt.

Buffetaut
Hr. formand, lovgiverens rolle er at udarbejde retfærdige, afbalancerede og tydelige tekster, for således at undgå uendelige juridiske tvivlspørgsmål og skadelige økonomiske konsekvenser for de berørte områder.
Direktivforslaget om beskyttelse af mønstre vil ikke længere opfylde disse kriterier, hvis man indfører reparationsbestemmelsen. Med denne bestemmelse fjernes enhver beskyttelse af mønstre for udvendige komponenter. Som kompensation foreslås det, at tredjemand, der anvender mønstret, selv skal tage initiativ til at informere rettighedsindehaveren om, at han agter at kopiere komponenterne, og foreslå en rimelig og passende betaling.
Der er ingen, der ved, hvorledes denne kompensation skal iværksættes i praksis, eller hvordan mønsterindehaverne kan gøre deres rettigheder gældende. Det, der er på spil, er forskning og innovation i Den Europæiske Union, hvor industrielle virksomheder gør en enorm indsats for at udarbejde originale mønstre gennem en meget omfattende proces. Disse anstrengelser, der kræves af den internationale konkurrence, er en industriel satsning, der på visse områder beløber sig til milliarder af francs.
Med reparationsbestemmelsen organiseres kopieringen af resultatet af disse anstrengelser af tredjemænd, der aldrig vil komme til at betale omkostningerne til udformning og udvikling eller industrialisering. Anvendelsen af denne bestemmelse, der er i strid med princippet om industriel ejendomsret, vil være et negativt budskab til talrige virksomheder i Europa, der kunne være fristet til at skære ned på deres anstrengelser for at innovere eller skabe eller til at flytte deres aktiviteter til steder med lavere omkostninger.
Spørgsmålet drejer sig om valget af et industrielt Europa, hvor virksomhederne, der skaber og investerer, kan nyde godt af en rimelig beskyttelse af frugten af deres anstrengelser til udformning, innovation og udvikling. Denne reparationsbestemmelse vil desuden være en kilde til uendelige retsager og permanent juridisk usikkerhed. Der tales altid om et Europa bestående af 380 millioner forbrugere; dette Europa skal også bestå af producenter, ellers vil det mere og mere være et Europa bestående af arbejdsløse.
Det er af disse grunde, at vi stemmer imod reparationsbestemmelsen.

Parigi
Fru formand, jeg og min gruppe er meget skuffede over Rådets åbenbare inkonsekvens. Jeg mener hermed, at Rådet på den ene side ikke lader en eneste chance gå fra sig for at give udtryk for sin positive holdning om et frit marked, om at varetage forbrugernes interesse og om at værne om arbejdspladserne, og på den anden side udøver det, idet det henholder sig til den retlige beskyttelse af mønstre, juridiske kunstgreb, som er meget diskutable, og som reelt sigter mod en favorisering af den dominans, som de store fabrikanter har på reservedelsmarkedet, hvilket kun er til skade for de mindre producenter, det fri marked, forbrugerne og arbejderne.
Det er det punkt, som Rådet, Kommissionen og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder strides om. Parlamentets retsudvalg har nemlig ved også i sin indstilling ved andenbehandling at tilføje og godkende ændringen til artikel 14 villet beskytte markedet og arbejderne. Hvis artikel 14 fjernes, bliver det værre, fordi Rådet ved at give de enkelte stater ret til selv at vælge mellem frihed og monopol fundamentalt ændrer selve principperne i EU.
Alleanza Nazionale-gruppen vælger friheden, som den har tradition for, og som den føler er det rigtigste, og vi håber, at de andre grupper gør det samme og derved støtter Medina Ortega's betænkning.

Sindal
Fru formand, også jeg vil gerne støtte hr. Ortegas betænkning. Dette direktiv tager fat om noget ganske centralt i det indre marked i Den Europæiske Union: Nødvendigheden af at beskytte de virksomheder, der forsker og udvikler. Det er de virksomheder, der skaber Europas konkurrenceevne. Grundstenen i fremtidens økonomi er initiativ og forskning. Men når det er sagt, er det også vigtigt at sige, at man ikke skal skabe nogen monopolstatus for de enkelte fabrikanter til skade for forbrugerne. Andenbehandlingen af dette direktiv giver mig mulighed for at udtrykke min undren over for Rådet og den holdning, det har lagt for dagen i denne proces. Rådet har med sin free for all-klausul efterladt os i et tomrum. Free for all-klausulen vil give bilproducenterne monopol på reparationsmarkedet, en monopolstatus, der betyder en kraftig prisstigning på reparationsdele. Og det er en pris, de europæiske forbrugere skal betale. Rådet har altså afstået fra at fastlægge en holdning omkring mønsterlove og dermed forpasset lejligheden til at fastlægge en klar standard, som kunne sikre et velfungerende indre marked på mønsterområdet for så vidt angår reservedele.
Det er vores opgave her i Parlamentet at sikre gennemførelse af det indre marked. Det skal være til gavn for Europas befolkning og sikre virksomhederne over for tredjelande. Det er en stor opgave, det er en balancegang, og det er klart, at en monopolstatus for bilfabrikanterne på reservedelsområdet er til skade for befolkningen. Det er absolut nødvendigt, at free for all-klausulen fjernes. Forbrugerne må sætte deres lid til Europa-Parlamentet og Kommissionen. Jeg håber, at vi i morgen får et flertal til at ændre teksten.
Man har i aften anvendt ordet »kopiere«. Hertil vil jeg gerne sige, at det i nogle tilfælde er underleverandøren, der udvikler en reservedel - og overholder standarden - hvilket vil sige, at vi her har et samarbejde mellem bilfabrikanter, underleverandører osv. Det er altså ikke kun bilproducenter, der her er tale om.

McIntosh
Fru formand, jeg bifalder i høj grad Kommissionens forslag og vil gerne benytte lejligheden til at lykønske ordføreren for hans fremragende arbejde. Europa-Parlamentet nåede efter en lang proces frem til et acceptabelt kompromis. Jeg synes ikke, at den nuværende situation, hvor forskelle i nationale love hindrer den frie bevægelse, er acceptabel længere.
Kommissionens forslag skal hilses velkommen, fordi det sigter mod en harmonisering af bestemmelser, der har den mest direkte indvirkning på det indre markeds tilfredsstillende funktion: definitionen af mønsterkrav for opnåelse af beskyttelse, omfanget af og betingelserne for en sådan beskyttelse, kriterier for afslag på mønsterbeskyttelse eller for en sådan beskyttelses ugyldighed, definitionen af de til beskyttelsen knyttede rettigheder og begrænsningerne derpå.
Vedtagelsen af dette direktiv vil gavne alle grene af industrien, men især forbrugsgodeindustrien. Af princip håber jeg meget, at Parlamentet vil genindsætte ændringsforslaget til reparationsklausulen. Jeg er helt enig i, at fri kopiering af mønstre til reservedele, der er påkrævet til reparationsformål, mod betaling af et vederlag, er et rimeligt kompromis.
Jeg støtter derfor Kommissionens forslag og de ændringsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Jeg håber, at Parlamentet er modigt nok til at vedtage disse ændringsforslag og tilgodese forbrugernes og industriens behov i denne henseende.

Blot
Fru formand, kære kolleger, dette direktiv giver efter min mening mulighed for at komme med en advarsel imod ændringsforslag, der risikerer at fjerne den meget ømtålelige ligevægt, som Rådet har fundet mellem medlemsstaterne og de økonomiske interesser. Tiden taget i betragtning, vil jeg naturligvis koncentrere mig om artikel 14, det vil sige reparationsbestemmelsen.
Under påskud af at forsvare forbrugerne, og endog små franske virksomheder, risikerer man at skabe problemer for de europæiske fabrikanter og i visse tilfælde, navnlig i Sydøstasien, at fremme kopier og efterligninger af de produkter, der er udviklet, selvom ingen indtil videre af helt forståelig tilbageholdenhed har villet omtale denne virkelige geografiske trussel.
På den ene side har Europa-Parlamentet altid udvist stor bekymring for arbejdsløshedens omfang i Europa, og dette med rette i øvrigt, samt for virksomhedsflytninger, der på betydelig vis forværrer arbejdsmarkedssituationen i industrisektoren. Det er under påskud af at gøre denne sektor en smule mere åben over for konkurrence, til trods for at denne konkurrence inden for bilindustrien er åbenlys og meget stærk, og at man ikke med anstændighed kan tale, tror jeg, om monopol inden for denne industrisektor, at man således risikerer af svække de rettigheder, som fabrikanterne har med hensyn til deres beskyttede komponenter. Dette kan efter vores mening kun fremme efterligninger, skabe stridsspørgsmål; kort sagt, medføre en juridisk usikkerhed. Og alle ved, at juridisk usikkerhed er dårlig for foretagsomheden, og at det, der er dårligt for foretagsomheden generelt i den sidste ende er dårligt for beskæftigelsen.
Lad mig gentage, at bilindustrien er stærk, men den er også meget følsom, og argumenterne til fordel for Parlamentets ændringsforslag, selvom de på nogle punkter hænger godt sammen på det juridiske plan, efter min mening mangler økonomisk relevans og er ude af trit med det virkelige økonomiske liv.
Jeg ønsker derfor, at Parlamentet af alle disse årsager holder sig til Rådets fælles holdning, og jeg vil naturligvis stemme i denne retning.

Rothley
Fru formand, vi er nået til andenbehandlingen! Ved førstebehandlingen vedtog Parlamentet næsten enstemmigt reparationsbestemmelsen med overvældende flertal. Kommissionen støttede Parlamentets synspunkter, og Rådet prøvede at undgå at tage stilling. Rådet prøvede at undgå at tage stilling til det afgørende spørgsmål, nemlig hvad vi skal gøre med reservedelene - det var jo hensigten med direktivet. Nu er sagen til andenbehandling i Parlamentet, og vi siger, at vi jo slet ikke mente det så alvorligt. Sådan kan man selvfølgelig svække Parlamentet.
For fremtiden er der ingen Kommission og intet Råd, som vil tage Parlamentets synspunkter ved førstebehandlingen særligt alvorlig - heller ikke selvom den næsten blev truffet med enstemmighed.
Der foreligger to afgørelser fra højeste domstolsinstans, nemlig House of Lords og den italienske forfatningsdomstol, som siger: Mønsterbeskyttelsen beskytter kun modellen, ikke komponenterne, som udgør den. Det er trods alt to afgørelser fra højeste domstolsinstans!
Nu hævdes det, at arbejdspladserne er i fare. Reparationsbestemmelsen fratager ikke bilindustrien dens markedsandele på reservedelsområdet, men udsætter blot markedsandelene for konkurrence. Bilproducenterne har på nuværende tidspunkt en markedsandel på 88 % på reservedelsområdet! De råder over et effektivt forhandler- og distributionsnet, og desuden vil der altid være mange kunder, som sætter pris på originale reservedele. Det er derfor helt urealistisk at forvente en tilbagegang for denne markedsandel.
Det drejer sig om, hvorvidt det frie marked også fremover vil kunne fastholde en markedsandel for reservedele på 12 % eller ej. Producenterne vil have monopol på dette marked, det er alt, og det er ikke ønskeligt.

Pirker
Fru formand, jeg vil begrænse mig til reparationsbestemmelsen. Det bliver snart en realitet, hvis vi følger Rådet, at der forestår prisstigninger på reparationer hos 180 bil- og motorcykelproducenter og derfor naturligvis også stigninger på forsikringer. Alt dette vil ske, hvis vi ikke følger det, som Parlamentet allerede én gang har besluttet, og det, som Kommissionen allerede én gang har foreslået. Det vil sige, og her forstærker jeg det, som blev sagt før, det ville virkelig medføre, at det ville blive forbudt at kopiere synlige reservedele. Det ville medføre et monopol, det vil sige et eventuelt prisdiktat fra bilkoncernernes side. Det ønsker vi naturligvis ikke. Vi vil hverken have dyre reparationer eller nedlæggelse af arbejdspladser. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der ikke kun går arbejdspladser tabt i produktionsleddet, men selvfølgelig også i salgsleddet, hvor reservedelene sælges, og naturligvis også på de uafhængige værksteder, som ikke længere ville være i stand til at arbejde i fuldt omfang. Her går der også arbejdspladser tabt.
Vi burde egentlig gå ind for begge dele, det vil sige for originale reservedele og for kopiering af reservedele. Begge dele må lige så vel kunne lade sig gøre som autoriserede værksteder og uafhængige værksteder. I sidste ende udmærkes et frit marked ved alt det, og det bør også udmærke det. Det er kun rimeligt, når man ved, at 70 % af de originale reservedele hos bilkoncernerne alligevel skal købes ved siden af. De eklatante årsager, som nogle udtaler sig så positivt om, eksisterer altså ikke.
Konklusionen burde lyde: Ja til mønsterbeskyttelse, men med en reparationsbestemmelse, som giver mulighed for at kopiere synlige dele på helt særlige betingelser, nemlig hvis producenten af originalen informeres herom, og hvis der betales en licensafgift. Jeg mener, at Rådet indirekte har taget parti for bilkoncernerne, og vi bør som Parlament tage parti for forbrugerne og det frie marked ved afstemningen i morgen.

Hager
Fru formand, jeg synes først og fremmest, at det er beklageligt, at diskussionen om den meget vigtige betænkning af Manuel Medina Ortegas om retlig beskyttelse af mønstre stort set har begrænset sig til kun at omfatte reparationsbestemmelsen. Efter min mening vil et ja til denne reparationsbestemmelse være en pyrrhussejr for repræsentanterne for bilisterne. Naturligvis ikke en pyrrhussejr i økonomisk forstand, men snarere i retlig forstand. Jeg kan meget vel forstå argumenterne fra repræsentanterne for bilisterne og producenterne af reservedele, men som jurist kan jeg ikke finde noget objektivt kriterium for, at principperne om mønsterbeskyttelse burde ophæves lige netop i forbindelse med reservedele til biler. Denne udvikling er efter min mening snarere meget betænkelig og muligvis præjudiciel.
Det problem, som vi står over for, er efter min mening i virkeligheden ikke noget mønsterbeskyttelsesproblem, men et konkurrenceproblem, og det burde derfor bedømmes med dette aspekt for øje.

Bangemann
Fru formand, som kompetent kommissær for industrien havde jeg meget at sige til det, som i dag er blevet fremført. Det vil jeg dog undlade af tidshensyn, men jeg vil gerne følge hr. Rothleys opfordring til som medlem af Kommissionen at være konsekvent. Ved førstebehandlingen støttede Kommissionen de ændringer, som hr. Medina fremlagde. Rådet overtog dem ikke. I øvrigt kan jeg sige følgende til et parlamentsmedlem, som spurgte om det: Rådets beslutning var enstemmig, så der var i sandhed tale om en beslutning fra Rådet.
Vi vil dog fortsætte med at være konsekvente. Vi støtter derfor Parlamentets ændringsforslag med fire undtagelser: Vi støtter ikke ændringsforslag 12, fordi det efter vores mening komplicerer tingene unødigt, fordi det omtaler et på ny åbent spørgsmål, og på den måde ville man sikkert ikke fremme tingenes gang, især ikke en hurtig afgørelse. Vi har saglige grunde til at afvise nr. 1, 5 og 6. Hvis man genindfører reparationsbestemmelsen, sådan som Parlamentet vil have det, ville disse ændringsforslag efter vores opfattelse snarere føre til tvivl om, hvad denne reparationsbestemmelse betyder i alle enkeltheder.
Det betyder dog, at vi støtter størstedelen af ændringsforslagene, herunder reparationsbestemmelsen, ligesom vi gjorde ved førstebehandlingen, og vi håber, at dagens diskussion har gjort et vist indtryk på Rådet.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.30.
(Mødet hævet kl. 20.15)

