Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Haarder
Hr. formand, jeg har længe haft lyst til at kommentere den klokke, hvormed vi kaldes til møde. Vi er meget glade for, at der bliver ringet, men er det nødvendigt at ringe flere minutter i træk, så vi bliver helt sindssyge i hovedet af at høre på det? Hr. formand, vil De ikke godt sige til den pågældende tjeneste, at den skal ringe små klemt.

Formanden
Hr. Haarder, som De ved, beslutter vi de store strategier på meget få minutter, men de små spørgsmål er mere tidskrævende. De rejste allerede dette spørgsmål i sidste valgperiode. Vi skal nok gøre noget ved det.

Flemming
Hr. formand, jeg mener ikke, at der bliver ringet længe nok, og resultatet ser De jo, der er ingen her. Vil De derfor være så venlig at ringe længere og højere fremover!

Formanden
Som De ved, fru Flemming, er det ikke så meget klokken, der får vores kolleger til at indfinde sig i salen, men i højere grad informationen om, hvorvidt der er afstemninger i Parlamentet eller ej. I dette tilfælde er der ikke planlagt nogen afstemninger, og flere kolleger arbejder derfor på deres kontorer.

Hager
Hr. formand, jeg vil blot bede fru Flemming om ikke at betegne mig som ingen!

Formanden
Deres præcisering vil blive ført til protokols.
(Protokollen godkendtes)

Speroni
Hr. formand, jeg henviser til artikel 43, bilag II, om tidsfristerne for indgivelse af spørgsmål. Jeg har allerede rejst dette spørgsmål, og formanden sendte mig høfligt et svar, som jeg dog anser for at være i strid med forretningsordenen, for når der i forretningsordenen står en uge, kan denne uge ikke forstås som syv arbejdsdage. Syv dage kan forstås som kalenderdage eller arbejdsdage, men det samme gælder selvfølgelig ikke for en uge, en måned eller f.eks. et år, der jo ikke betragtes som 365 arbejdsdage. Desuden omfatter den frist, der er fastsat til torsdag i den uge, før spørgsmålet drøftes, ligefrem otte arbejdsdage, eftersom spørgsmålene drøftes om tirsdagen, og det er mere end enhver fortolkning. I mit tilfælde skulle spørgsmålet drøftes onsdag, og det ville være ni arbejdsdage. Fortolkningen af forretningsordenen tilkommer under alle omstændigheder hverken Præsidiet - man nævner her et møde den 22. og 23. november 1979 - eller Præsidiet på formandens anmodning og efter aftale med formændene for de politiske grupper, sådan som det fremgår af beslutningen af 19. november 1992. Der er kun ét organ her i Parlamentet, som kan træffe beslutning om forretningsordenens fortolkning, og det er Udvalget om Forfatningsspørgsmål. I henhold til forretningsordenen anmoder jeg derfor om, at dette spørgsmål forelægges for det kompetente organ.

Formanden
Jeg er sikker på, at formanden vil efterkomme Deres anmodning. Vi vil så få et svar, der helt sikkert vil være tilfredsstillende for Dem og for os alle sammen.

Beskæftigelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0045/1999 af Menrad for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Rådets udkast til afgørelse om nedsættelse af et beskæftigelsesudvalg (KOM(1999) 440 - C5-0173/1999 - 1999/0192(CNS)) og om Kommissionens forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 2000 (KOM(1999) 441 - C5-0147/1999 - 1999/0816(CNS));
A5-0046/1999 af Menrad for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens udkast til fælles rapport om beskæftigelsen 1999 (SEK(1999)1386 - C5-0215/1999 - 1999/2139(COS)).

Menrad
Hr. formand, oprindeligt fik jeg kun til opgave af Parlamentet at udarbejde en betænkning om de beskæftigelsespolitiske retningslinjer for 2000. Den omfattende diskussion og de mange idéer i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender helt generelt i forbindelse med beskæftigelsespolitikken fik mig til i udkastet til min betænkning at foretage en tvedeling, nemlig i konklusioner og i en lovgivningsmæssig del, der er koncentreret om forslagene til retningslinjer for 2000, som skal godkendes af Ministerrådet i december 1999.
Parlamentet bør i den forbindelse forsøge at koncentrere sig om det væsentlige, således at Ministerrådets svar ikke kommer til at lyde: Mindre havde været bedre. Dagen efter afstemningen i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender bad Rådet officielt Parlamentet om en udtalelse. Dermed var det nødvendigt med en simpel høringsprocedure. Det betyder, at lovgivningsmæssige ændringsforslag kun må vedtages uden generelle konklusioner. Af proceduremæssige grunde var det derfor nødvendigt at forelægge to betænkninger i dag, den ene om de beskæftigelsespolitiske retningslinjer for 2000 og om nedsættelse af et beskæftigelsesudvalg, den anden om en fælles rapport om beskæftigelsen 1999, som indeholder de konklusioner, der er vedtaget i udvalget. Denne anden betænkning begynder med et positivt budskab. Fællesskabet har skabt 1,8 millioner ekstra arbejdspladser med sine beskæftigelsespolitiske initiativer i 1998. Men ungdomsarbejdsløsheden og langtidsledigheden viser i de fleste medlemsstater stadigvæk et uacceptabelt højt niveau, ligesom hver arbejdsløs i det hele taget er én arbejdsløs for meget.
Jeg vil ikke komme ind på konklusionerne i detaljer, men med reference til gårsdagens debat i plenarforsamlingen om den makroøkonomiske dialog vil jeg dog nævne ét punkt: Europa-Parlamentet skal inddrages langt mere i udarbejdelsen og gennemførelsen af den europæiske beskæftigelsespagt. Vi beklager, at navnet "Parlament" ikke nævnes i dokumentet om beskæftigelse ved topmødet i Köln. Det går ikke på den måde! Vi er folkerepræsentanter og derfor det vigtigste organ i Den Europæiske Union.
Udtalelserne fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder er vedlagt betænkning nr. 2 på dagens dagsorden. Begge udtalelser har beriget arbejdet i Beskæftigelsesudvalget betydeligt. Jeg vil gerne takke ordførerne for udtalelserne, fru Theorin og hr. Grosch, for deres meget fine arbejde. Mange af deres idéer er medtaget i begge Beskæftigelsesudvalgets betænkninger, men vi har måttet foretage et valg med henblik på koncentrationen. På denne måde er chancerne for, at de godkendes af Ministerrådet, bedre.
Kvindeudvalget har også beskæftiget sig indgående med de beskæftigelsespolitiske retningslinjer, og dermed er vi kommet til den lovgivningsmæssige del, det vil sige til den første betænkning på dagens dagsorden. Den består for sin del igen af to dele, for det første af Rådets udkast til afgørelse om nedsættelse af et beskæftigelsesudvalg og for det andet af forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 2000. Beskæftigelsesudvalget skal rådgive og støtte medlemsstaterne ved koordineringen af beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitikken. Anliggendet i min betænkning om de beskæftigelsespolitiske retningslinjer er allerede blevet nævnt: koncentration om det væsentlige. En yderligere forøgelse af antallet af retningslinjer er forkert. I stedet for kræver jeg en praktisk gennemførelse og mulighed for efterprøvning af retningslinjerne og de nationale handlingsplaner ved hjælp af konkrete kriterier. Ved en ren talmæssig forøgelse skabes der ikke én eneste arbejdsplads mere. Kvalitet i stedet for kvantitet skal være mottoet for en moderne beskæftigelsespolitik.
I forbindelse med bekæmpelsen af ungdomsarbejdsløshed og langtidsledighed kan der opnås en effektiv og vedvarende integration på arbejdsmarkedet gennem en overgang fra passive til aktive foranstaltninger. Konkret skal procentsatsen for de arbejdsløse, som tilbydes uddannelse, videreuddannelse eller omskoling, øges. Vi stræber efter en målstørrelse på 25% i stedet for de 20%, som Kommissionen har foreslået. Vi har brug for erhvervsuddannelse i den mest moderne form. Her skal de eksisterende retningslinjer tilpasses til de ændrede krav fra arbejdsmarkedet, især hvad angår udrustningen af skoler med computere og internetadgang. I den forbindelse får kvindelige elever og studerende særlig opmærksomhed.
Et andet initiativ er adgangen til kapitalmarkedet, især for små og mellemstore virksomheder, som med deres innovationer har skabt størstedelen af de nyligt opståede arbejdspladser. Fremme af frivillige modeller for arbejdstagerdeltagelse i produktionskapitalen i forbindelse med en tydelig reduktion af administrationsomkostningerne samt den afgørende bekæmpelse af sort arbejde kan udløse beskæftigelsesfremmende impulser. De indirekte lønomkostninger skal sænkes, fordi de har direkte konsekvenser for de mellemstore virksomheders konkurrenceevne.
Eksisterende eller nye koncepter til styring af energiforbruget skal naturligvis kontrolleres med henblik på, om de er egnede, også på længere sigt, til at opretholde ligevægten i de sociale sikringssystemer. Som middel mod arbejdsløsheden nævner betænkningen endvidere virksomhedernes øgede tilpasningsevne, hvor lønmodtagernes medvirken, den rettidige information og høring af dem og dermed deres mulighed for at indstille sig på forandringerne skal sikres, f.eks. ved hjælp af minimumsstandarder.
Fleksibilitet er også nødvendig i forbindelse med arbejdstid. Vi ønsker intelligente arbejdsmodeller, som den levende fabrik, hvor arbejdstiden formes, for det meste reduceres, men ikke altid, efter beskæftigelsesgraden i stedet for, at der gennemføres en ensidig arbejdstidsnedsættelse med fuld lønkompensation. Dette skaber ikke nogen nye arbejdspladser, det truer eksisterende. I henhold til Kommissionens forslag bliver de fire søjler i retningslinjerne bevaret. Den fjerde søjle bliver den vigtigste. Den handler om en styrkelse af foranstaltningerne til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder. Koordineringen af den europæiske beskæftigelsespolitik, især gennem de beskæftigelsespolitiske retningslinjer, skal indlede en langsigtet strategi til åbning af det samfundsmæssige potentiale af kreativitet, innovation, iværksætterånd samt investerings- og præstationsberedskab. Reformer til fremme af den dynamiske konkurrence og fleksibiliteten skal afstemmes med kravet om opretholdelse, men også om modernisering af systemet om social sikkerhed. Sådan forstår jeg den europæiske model. Det er en model med social markedsøkonomi. I den forstand beder jeg om godkendelse af de forelagte betænkninger.

Grosch
Hr. formand, jeg vil først gratulere ordføreren med hans betænkning og takke medlemmerne af Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, for arbejdet er virkelig ikke foregået på optimale betingelser, og på samme måde vil jeg også gerne takke administrationen for støtten, for emnet er vigtigt, og trods kontinuerligt høje arbejdsløshedstal får arbejdsløsheden og beskæftigelsespolitikken generelt i mine øjne og i udvalgets øjne stadigvæk ikke den prioritering, som den efter vores mening fortjener her i Europa-Parlamentet og på europæisk plan.
Hvorfor tør man ikke, hvis man kan udtrykke spørgsmålet ganske enkelt, fastsætte kvantificerbare målangivelser i beskæftigelsespolitikken, i det mindste inden for uddannelse? For denne fremgangsmåde ville i det mindste have den effekt, at medlemsstaterne skulle mobilisere alle disponible kræfter for at reducere arbejdsløsheden. Kontinuiteten i beskæftigelsesretningslinjerne - vi har i og for sig at gøre med en konsolidering af retningslinjerne her - er en god metode. En effektiv og målrettet handlen er dog kun mulig, hvis disse retningslinjer bliver udarbejdet på grundlag af en vurdering af de dermed opnåede resultater. Udarbejdelsen af retningslinjerne kunne således inddrage resultaterne af en sammenligning af de bedste metoder i de enkelte medlemsstater for på denne måde at anvende vellykkede strategier i hele Europa.
I denne forbindelse er det også vigtigt, som hr. Menrad netop nævnte, at kunne henvise til pålideligt talmateriale for at gøre en sammenligning mulig og også for at bedømme en udvikling. Der findes ikke noget mirakelmiddel til at bekæmpe arbejdsløsheden på kort tid og med succes. Der er snarere tale om et samspil af forskellige muligheder og faktorer, som skal føre til succes. Foruden uddannelse ligger der i mine øjne en vigtig mulighed i den målrettede reduktion af udgiftsbyrderne på de områder, der beviseligt skaber arbejdspladser. I den forbindelse tillægges SMV en central rolle, da de bidrager væsentligt til at skabe arbejdspladser, og da der for det meste gemmer sig et enormt udviklingspotentiale i dem, som skal fremmes gennem ideelle rammebetingelser.
Til disse betingelser hører også en forenkling af de administrative procedurer samt en målrettet åbning mod og tilnærmelse til informationskilder og også til forskningsprogrammer. Det er først og fremmest servicesektoren, som i almindelighed anerkendes som den sektor, hvor det største potentiale til skabelse af arbejdspladser gemmer sig. Beskæftigelsesretningslinjerne skal være en tilskyndelse for medlemsstaterne til at skabe arbejdspladser. Det må dog ikke udmønte sig i politisk planøkonomi, som ville pålægge de erhvervsdrivende flere byrder, end de kan bære. Retningslinjerne skal snarere følge målet med hensyn til at lokke staterne til en proaktiv beskæftigelsespolitik, som skaber ideelle rammebetingelser for de erhvervsdrivende. I denne forstand håber vi i hvert fald, at vi øger potentialet med henblik på at skabe arbejdspladser, og at vi vil få færre subsidierede statsvirksomheder. Vores udtalelse i Økonomiudvalget var kort og præcis, fordi vi også opfattede dette som en opgave i den forstand. Vi har heller ikke opfattet det som vores rolle i denne rapport, at vi skal afgive politiske trosbekendelser, men derimod fastsætte pålidelige, korrekte og enkle retningslinjer for medlemsstaterne og således også yde et bidrag.

Theorin
Hr. formand, beskæftigelsesretningslinjerne i 1999 understreger, at ligestillingstanker skal gennemsyre samtlige handlingsplaner og foranstaltninger, som foreslås under alle fire søjler i EU's beskæftigelsesstrategi. Indtil nu har resultaterne været tynde. Der er kun sat meget få foranstaltninger i gang om ligestilling. Der er kun gjort krav på få budgetmidler, om nogen overhovedet, og der er kun sat få kvantitative mål op. Europæiske kvinders timeløn er i gennemsnit 76% af mændenes, og kvindernes beskæftigelsesprocent er ca. 20% lavere end mændenes.
Det er ikke nok at komme med flotte løfter om ligestilling under den fjerde søjle i beskæftigelsesretningslinjerne, men der er brug for tydelige henvisninger under alle fire søjler. Den udtalelse, som jeg har udfærdiget til betænkningen, sikrer, at en ligestillingstankegang gennemsyrer beskæftigelsesretningslinjerne for år 2000. De fleste af de forslag, som jeg og Kvindeudvalget har fremsat, er allerede godkendt i udvalget, men et par af de centrale forslag blev ikke godkendt, nemlig ændringsforslag 37, 38 og 39. De bliver fremhævet af flere grupper. I disse forslag står der, at medlemsstaterne forpligter sig til at opnå balance mellem kvinder og mænd i beslutningstagningen, at udtage lige så mange kvindelige som mandlige kandidater til kommitéer og arbejdsgrupper inden for EU, at arbejdsmarkedslovningen forbedres, så den afspejler kvinders problemer og behov, og - ikke mindst - at de personer, som laver retningslinjerne for den nationale beskæftigelsespolitik, bør uddannes til at integrere en ligestillingstankegang i deres arbejde på en mere effektiv måde, og endelig at der indføres årlige målbare målsætninger i medlemsstaterne.
Min udtalelse er helt i tråd med Amsterdam-traktaten, som lægger meget mere vægt på ligestilling end Maastricht-traktaten og Rom-traktaten. Først og fremmest beskriver traktaten opnåelsen af ligestilling mellem kvinder og mænd som en central opgave for EU. Diskrimination af kvinder på arbejdsmarkedet er ikke blot uproduktivt, men det forhindrer også udviklingen af kvinder som individer og kvinder som gruppe samt udviklingen af hele samfundet.

Pronk
Hr. formand, jeg vil takke ordføreren mange gange, og det er ikke blot ment formelt. Han har udarbejdet en overordentlig vanskelig betænkning og udført en overordentlig vigtig opgave under vanskelige omstændigheder. Jeg synes, at den foreliggende betænkning er en god betænkning. Man kan naturligvis altid knytte visse kommentarer til den. Men det kan man naturligvis også til det, som Kommissionen har forelagt os. Jeg vil gerne fremsætte to bemærkninger derom, ikke så meget om Menrad-betænkningen, men om Kommissionens egen rapport.
Den første bemærkning er, at jeg synes, at det er udmærket, at Kommissionen vurderer medlemsstaterne. Jeg ved, at medlemsstaterne ikke altid er lige glade for det, men det er jo meget vigtigt, at det sker. For det får dem til at udfolde større aktiviteter, end hvis der ikke blev foretaget nogen vurdering.
Den anden bemærkning er, at jeg alligevel savner noget i Kommissionens rapport, den demografiske komponent. Den demografiske komponent kan man opdele i to dele. Den ene del er demografien i egentlig forstand, og den anden er migrationens og emigrationens indflydelse på arbejdsmarkedet. Her foreligger der tal, som også udarbejdes af Kommissionen, men der tages utilstrækkeligt hensyn til dem i forbindelse med disse retningslinjer. Jeg vil egentlig bede Kommissionen om for fremtiden at se på dem, for det er et meget vigtigt punkt.
Så har vi i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender talt meget længe om ændringsforslagene. Der forelå et meget stort antal ændringsforslag. For en lang række af dem er der fundet en løsning. Jeg synes, det er ærgerligt, at disse ændringsforslag nu alligevel er stillet igen, først og fremmest fordi de, som har stillet dem, for en stor dels vedkommende alligevel kunne gå med til Menrad-betænkningen.
I særdeleshed må jeg sige, at når jeg hører min forgænger, fru Theorin, ved jeg, at ordføreren har gjort alt, hvad han kunne for at optage så mange ændringsforslag som muligt, men det er ikke længere sådan, at alle ændringsforslag bør optages i en betænkning, således som de er foreslået, selvom man siger det samme to eller tre gange. Vi har nu i dette nye Parlament noget anderledes flertalsforhold. Det kan heller ikke være således, at hvis Den Socialdemokratiske Gruppe synes, at visse ændringsforslag skal optages, så skal de automatisk optages i hver betænkning. Det skal så forkastes. Jeg synes ærligt talt, at den måde, hvorpå der er forhandlet, navnlig af fru Theorin, alligevel har givet nogen anledning til utilfredshed og også til unødige gnidninger med hensyn til denne betænkning. Jeg håber, at dette ikke er nødvendigt i fremtiden, således at vi noget lettere kan nå frem til de i sig selv gode resultater af Menrad-betænkningen.

Van Lancker
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, af Kommissionens fælles beskæftigelsesrapport fremgår det tydeligt, at den europæiske beskæftigelsesstrategi lidt efter lidt begynder at give resultater. Frem for alt der, hvor medlemsstaterne har indgået tydelige og fælles aftaler, er der sket fremskridt. Men der er absolut endnu ingen grund til at begynde at hvile på vores laurbær. Der er stadig for mange langtidsledige uden seriøse muligheder på arbejdsmarkedet. Kvinder og ældre har ikke altid lyse udsigter på arbejdsmarkedet. Arbejde er stadig dårligt fordelt, og der investeres f.eks. stadig alt for lidt i servicesektoren.
Desuden kommer der foruroligende tegn på, at den proces, som er startet siden Luxembourg, nu er ved at gå i stå i mangel af europæisk konvergensstrategi. Ikke alle medlemsstater er lige begejstrede for at fortsætte i denne proces. Det har derfor skuffet os, fru kommissær, at se, hvor lidt ambitiøs den afgåede Kommissions forslag var med hensyn til de nye beskæftigelsesretningslinjer for 2000. Der udøves ikke noget ekstra pres. Jeg tror, at vi har brug for et sådant pres.
Heller ikke min gruppe anmoder om nye retningslinjer. Vi anmoder om en styrkelse af indholdet ved at opstille tydelige målsætninger i de eksisterende retningslinjer.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke ordføreren mange gange for samarbejdet. Det var et svært arbejde. Vi skulle arbejde hurtigt, men jeg tør da også sige, at jeg beklager, at min gruppe på en række af vores prioriterede punkter ikke har kunnet opnå tilslutning i Udvalget, og at vi derfor har besluttet, hr. Pronk, at stille disse ændringsforslag på ny, fordi de er væsentlige for os. Jeg mener, at dette er min gruppes ret.
Jeg vil gerne nævne en række punkter. For det første må vi bestemt ikke begrænse den europæiske beskæftigelsesstrategi til udelukkende at følge det, som sker på nationalt plan inden for rammerne af beskæftigelsespolitikken. Den Europæiske Union skal efter vores opfattelse selv give den et kraftigt skub. Derfor vil vi have, at beskæftigelsesretningslinjerne styrkes ved på europæisk plan at inddrage specifikke benchmarks, der kan kvantificeres. Vi har nemlig set, at der, hvor medlemsstaterne er blevet enige om fælles benchmarks, f.eks. med hensyn til integreringen af unge arbejdsløse, er der sket fremgang. Min gruppe foreslår derfor nu, at der formuleres tre nye europæiske målsætninger for de kommende år.
For det første forekommer det os vigtigt, at vi når frem til en beskæftigelsesgrad på 65%. Det var ånden i Jacques Delors' hvidbog, og det var for øvrigt også den forrige Kommissions tekst i 1997, inden der åbenbart blev foretaget censur.
Vi vil for det andet også have, at der opstilles benchmarks for langtidsledige, og at kønskløften halveres. Altså bør både langtidsledigheden og kønskløften mellem mænd og kvinder halveres inden fem år.
En tredje vigtig bemærkning er, at vi skal passe på, at vi i vores beskæftigelsesstrategi ikke fristes til at indføre amerikanske tilstande, hvor arbejde og social sikring spilles ud mod hinanden. Vi vil derfor inden for beskæftigelsesretningslinjerne skabe en sammenhæng mellem dels tilvejebringelsen af nye chancer for arbejdsløse og nye job, dels kvaliteten af disse job og den sociale beskyttelse. Ligesom med hensyn til Den Europæiske Økonomiske og Monetære Union og for øvrigt nu også med hensyn til beskæftigelsen synes vi, at medlemsstaterne bør koncentrere sig om, hvad de tre bedst præsterende medlemsstater gør. Vi vil således egentlig også have en social konvergensstrategi foruden beskæftigelsesstrategien. Vi vil i den forbindelse prioritere kampen mod fattigdommen. Jeg må ærligt sige, at det for mig næsten er usandsynligt, at også dette forslag om ligeledes at begynde med en Luxembourg-proces med henblik på den sociale sikring blev forkastet af PPE-kolleger i udvalget. Selvom det for øvrigt udgjorde kernen i Pronk-betænkningen, som vi stemte om i det forrige Parlament. Jeg tror, kære kolleger, at de, som mener det godt med arbejde og social sikring, endelig skal bekende kulør.
Parlamentet er i år kommet rigeligt sent ind i processen. Det har at gøre med valget, og det har at gøre med ansættelsen af den nye Kommission. Men alligevel tror jeg, kære kolleger, at vi igen har taget et lille skridt fremad. For, som vores ordfører allerede har sagt, i år har Rådet nemlig for første gang officielt anmodet os om en udtalelse. Lad os dog ikke gå glip af denne chance for at styrke de europæiske beskæftigelsesretningslinjer og for samtidig at sætte en proces i gang med kvalitetsjob og god social beskyttelse.

Jensen
Hr. formand, beskæftigelsespolitikken er et nationalt anliggende, og det skal den blive ved med at være. Derfor finder vi i ELDR-gruppen, at der med beskæftigelsespakken er fundet en god løsning på problemet med, hvordan vi forener nærhedsprincippet med ønsket om at sikre en koordinering af beskæftigelsespolitikken. Medlemslandenes rapportering om, hvordan de lever op til retningslinjerne, fortæller ikke alene, hvordan landene klarer sig hver især og relativt, men åbner også op for gensidig inspiration, hvor landene kan lære af hinandens gode resultater. Men den konkrete udmøntning af beskæftigelsespolitikken er helt og holdent det enkelte medlemslands egen sag. Ja, megen beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitik hører hjemme på det lokale niveau.
På den anden side er succes i beskæftigelsespolitikken jo afgørende for en sund udvikling i de offentlige finanser, og der er fornuft i at se beskæftigelsespakken og det makroøkonomiske samarbejde i EU-sammenhæng. Den Liberale Gruppe går imidlertid ikke ind for, at retningslinjerne for beskæftigelsen rummer krav om, at landene tilrettelægger beskæftigelsesindsatsen efter en bestemt skabelon gennem håndfaste talmæssige målsætninger. De enkelte lande prioriterer selv deres beskæftigelsespolitik, og i den sammenhæng vil vi i ELDR tillade os at glæde os over, at liberal beskæftigelsespolitik med vægt på sikring af de rette incitamenter i skatte- og socialpolitik nyder fremme i de fleste medlemslande i disse år.
I EU-landene følger samarbejdet mellem arbejdsmarkedets parter - den sociale dialog - meget forskellige modeller præget af forskellige traditioner og kulturer. Det skal respekteres. Og det må også sikres, at dialogen mellem regeringerne og arbejdsmarkedets parter ikke overskygger den demokratiske proces i de nationale parlamenter og i EU-Parlamentet.
Til sidst vil jeg sige, at Kommissionen i beskæftigelsesrapporten har givet anbefalinger til de enkelte lande. Det er ikke uproblematisk, og det er meget vigtigt, at Kommissionen åbent beskriver, ud fra hvilke forudsætninger den foretager sine anbefalinger.

Flautre
Hr. formand, den europæiske beskæftigelsesstrategi vidner om, at bekæmpelsen af arbejdsløsheden indgår i EU's politikker. Dette er i sig selv ønskeligt. Og det er også en realistisk holdning, eftersom de overordnede mål for den økonomiske og monetære politik påvirker beskæftigelsen i EU. Det er ligeledes ønskeligt i lyset af EU's bestræbelser for at begrænse konkurrencen og sikre en social minimumsstandard og i lyset af bestræbelserne for at begrænse de stigende uligheder mellem forskellige geografiske områder og forskellige sociale grupper i EU. Den europæiske beskæftigelsesstrategi er imidlertid udformet på en måde, som indebærer, at strategien gennemføres gradvist efter Det Europæiske Råds møde i Luxembourg. Endvidere bygger strategien på et diskutabelt ideologisk grundlag, og den er præget af en lidet dynamisk institutionel praksis på området.
Når man lytter til nogle af indlæggene i denne debat, må man spørge, hvorfor det overhovedet skulle være nødvendigt med en beskæftigelsespolitik. Gårsdagens debat om den makroøkonomiske dialog var i så henseende lærerig. Den efterlod det indtryk, at det var tilstrækkeligt med en monetær stabilitetspolitik. Ingen har imidlertid hidtil kunnet dokumentere, at monetær stabilitet og effektiv konkurrence som påstået automatisk indebærer øget beskæftigelse. Den seneste debat i Strasbourg om Michelin og om omstrukturering af virksomheder viste med al ønskelig tydelighed, at der er grund til skepsis, hvad denne automatik angår.
Man siger, at EU's økonomiske politik tager sigte på at øge beskæftigelsen. Dette slås fast i EU's officielle tekster og bekendtgøres i utvetydige vendinger, uden at det ud fra en realistisk og pragmatisk synsvinkel efterprøves, om denne påstand nu også kan bevises. Herved traktatfæstes en relation, ifølge hvilken det sociale aspekt er underordnet det økonomiske. Følgen heraf bliver i sidste instans, at de sociale aspekter alene kommer til udtryk gennem en vis regulering af konkurrencen med henblik på at sikre alle en plads på et stadig snævrere arbejdsmarked. Som en konsekvens af denne økonomisk orienterede, minimalistiske opfattelse oplever vi, at debatten om beskæftigelsesfremmende midler, som bryder disse liberalistisk inspirerede dogmer, er så godt som forstummet og på det nærmeste bandlyst. I en 22 linjer lang tekst om retningslinjer for beskæftigelsen er end ikke én linje viet en reel nedsættelse af arbejdstiden. End ikke én linje omhandler de offentlige investeringer. Teksten berører kun ganske kort indsatsen for aktivt at støtte lokale beskæftigelsesfremmende initiativer, og teksten omtaler slet ikke bestræbelserne for at vurdere de nye arbejdspladser med hensyn til kvalitet og stabilitet. Tallene er i fokus. Antallet af arbejdsløse skal nedbringes i EU, hvor antallet af mennesker, der lever under fattigdomsgrænsen, fortsat ikke viser faldende tendens.
Tillad mig, inden jeg fremlægger vores gruppes forslag, at pege på et forhold, som må vække bekymring. Der er kredse i EU, som synes hensat i en salig optimisme, idet de har blikket stift rettet mod de officielle arbejdsløshedsstatistikker og mod tal, der peger i retning af ny økonomisk vækst. Mange politikere synes at glemme, at en stor del af de nyoprettede stillinger er midlertidige. Ofte er der tale om ufrivillig deltidsbeskæftigelse, især for kvindernes vedkommende. Og ofte giver disse ansættelsesforhold ikke arbejdstageren en indtægt, der bringer den pågældende op over fattigdomsgrænsen. Når man undlader at vurdere, om væksten er af vedvarende karakter og undlader at vurdere dens kvalitative aspekter, risikerer man at undervurdere den indsats, der fortsat kræves for at sikre den sociale dimension i forbindelse med den europæiske integration. Vi finder det derfor afgørende, at der anlægges en målestok for den europæiske beskæftigelsespolitiks succesrate, en målestok, som indbefatter såvel det registrerede antal ledige, levestandarden og de nyoprettede arbejdspladsers kvalitet. Først når vi får nedbragt såvel antallet af usikre ansættelsesforhold som arbejdsløsheden, kan vi tale om fremskridt for EU's borgere.
De Grønne går som skitseret ind for en ambitiøs europæisk beskæftigelsesstrategi, hvilket indebærer, at en række initiativer må iværksættes. Størstedelen af disse initiativer er ikke indeholdt i Kommissionens forslag til retningslinjer. Vi skal styrke indsatsen i forhold til unge arbejdsledige og langtidsledige. Det er uomtvisteligt. Vi skal øge beskæftigelsen ved hjælp af en kombineret indsats, som omfatter flere forskellige politikker med henblik på at skabe varige beskæftigelsesmuligheder.
Det er helt nødvendigt at prioritere lokale beskæftigelsesfremmende initiativer, at støtte den sociale dimension og sikre denne gennem en særskilt statut. Det er nødvendigt at sikre reel anerkendelse af den tredje sektor, herunder sikre den fornødne offentlige finansiering. Der er tale om en økonomisk sektor, der placerer sig mellem den traditionelle offentlige sektor og den private, profitorienterede sektor. Der er tale om en sektor, som tager udgangspunkt i samfundsnyttige aktiviteter. Det er nødvendigt at arrangere høringer og sikre en offentlig debat om større anlægsarbejder, eksempelvis netværk i forbindelse med kollektiv trafik, programmer med energibesparende sigte, renovering og nyopførelse af boliger. Områder, som rummer gode beskæftigelsesmuligheder, og som har en generel samfundsnyttig karakter.
Det er endvidere nødvendigt at nedsætte arbejdstiden, om end emnet er tabu og bandlyst i enhver debat på europæisk plan. Vi må finde de fornødne midler til at foretage en konkret vurdering af de initiativer - ens eller uensartede - der under alle omstændigheder er taget forskellige steder i EU. Og vi skal for virkelig at gøre fremskridt satse på de kollektive tilkendegivelser. Det er således afgørende, at der fastsættes en politik for godkendelse af kollektive projekter og arbejdsløses kollektive krav. Som et minimum må det kræves, at arbejdsløse bevarer fuld og uindskrænket ret til arbejdsløshedsunderstøttelse og -godtgørelse. Vi opfordrer derfor på det kraftigste Europa-Parlamentets medlemmer til at støtte ændringsforslagene 30 og 31. Jeg anmoder om, at der foretages afstemning ved navneopråb, for så vidt angår disse ændringsforslag.
Afslutningsvis ønsker vi at påpege behovet for ændring af de institutionelle procedurer, således at der satses på en reel demokratisk debat og på inddragelse af alle parter. Det er hele kapitlet om den sociale dialog, der her er på tale. Det juridiske grundlag herfor bør etableres i forbindelse med den kommende regeringskonference.

Schmid, Herman
Hr. formand, arbejdsløsheden er jo et af de meget store problemer i Europa. Selvom det naturligvis er den makroøkonomiske politik, som er den vigtigste faktor, er det også helt nødvendigt med en aktiv arbejdsmarkedspolitik. Arbejdsmarkedet kan lige så lidt som andre komplekse systemer styre sig selv, men skal reguleres og styres. Spørgsmålet er blot, hvordan dette skal gøres.
Arbejdsmarkederne i Europa er jo meget forskellige, og forudsætningerne for styring og regulering er forskellige. I nogle lande er den faglige organisationsgrad høj. I disse lande kan arbejdsmarkedets parter selv spille hovedrollen. I andre lande er det staten og arbejdsformidlingerne, som spiller hovedrollen. Måske skal vi også på de fremtidige arbejdsmarkeder tænke på at styrke de enkelte arbejdstageres rettigheder.
Når Kommissionen og Rådet nu udarbejder beskæftigelsesplaner og retningslinjer, må man tage hensyn til disse nationale forskelle. Man kan have de samme mål, men måden at opnå dem på varierer afhængigt af de nationale og regionale forhold. Det vigtigste er dog, at aktørerne på et nationalt, regionalt og lokalt plan vil deltage på en konstruktiv måde. Derfor skal der ikke udstedes ordrer fra Bruxelles, men vi må lytte til aktørerne og skabe en dialog. Jeg synes derfor, at det er godt, at Kommissionen nu er begyndt kraftigt at understrege betydningen af lokal jobskabelse. Jeg så med glæde, at et af hovedemnerne i den employment week, som nu foregår samtidig, netop er betydningen af lokale indsatser. Det er altså et hovedemne på denne konference.
Om Luxembourg-processen kommer til at fungere effektivt, afhænger jo faktisk af samarbejdet mellem lokale, regionale og europæiske aktører. Med hensyn til det synes jeg, at planlægningen og instrumenterne skal forbedres. Menrad-betænkningen er et stort skridt i den retning, selvom jeg synes, at den i det store og hele accepterer den eksisterende planlægningsform. For fremtiden må vi i Parlamentet være mere dristige i vores forslag og initiativer. Personligt tror jeg, at konvergensfilosofien burde erstattes af en interesse for variation, mangfoldighed, eksperimenteren og lokal mobilisering. Arbejderne skal ikke opfattes som abstrakt arbejdskraft, men som aktive medvirkende, der skal bakkes op og styrkes i planlægningsprocessen. Dette er i virkeligheden langt vigtigere end enkelte detaljeformuleringer i de nedskrevne retningslinjer.

Hyland
Hr. formand, Amsterdam-traktatens ikrafttræden den 1. maj 1999 har sandelig øget opmærksomheden omkring gennemførelsen af en fælles beskæftigelsespolitik. Det centrale element i gennemførelsen af en ny beskæftigelsespolitik er behovet for at garantere lige beskæftigelsesmuligheder i alle medlemsstater gennem regionalisering og decentralisering. Dette er rigtigt og hensigtsmæssigt set i lyset af, at 11 ud af de 15 medlemsstater deltager i det fælles europæiske valutasamarbejde. Der tages desuden højde for, at der inden for det indre marked i Europa, også i mit hjemland Irland, stadig er mange sociale problemer i både by- og landdistrikterne.
Arbejdsløshedsprocenten i Den Europæiske Union er faldende, og i Irland er den på lidt over 6% af befolkningen. Men for ufaglærte, som forsøger at blive integreret på arbejdsmarkedet, er det næsten umuligt at finde lønnet og passende beskæftigelse, medmindre de forsøger sig med et nyt erhverv eller en ny arbejdspraksis. De nationale regeringer i medlemsstaterne skal tage højde for bestemmelserne i de nye forordninger fra Den Europæiske Socialfond. Disse forordninger sikrer i al væsentlighed, at medlemsstaterne støtter de programmer, der tager hensyn til skiftende arbejdspraksis og behovet for at fremme selvstændig virksomhed samt støtter lokale beskæftigelsesprogrammer. Sidstnævnte element har særlig betydning for mig og mine vælgere i den irske provins Leinster. Lokale beskæftigelsesinitiativer skal støttes af den nationale regering så vel som EU. Lokale foretagender, både i den private og offentlige sektor samt inden for frivilligt arbejde, skal have mulighed for at forene deres evner i bestræbelserne på at skabe beskæftigelse i små og mellemstore virksomheder i de pågældende lokalområder. Derfor støtter jeg som altid Leader-initiativet samt EU's nye beskæftigelsesprogram, Equal. Det er desuden en del af decentraliseringen og gennemførelsen af beskæftigelsesinitiativer på nationalt og europæisk plan.
Den Europæiske Union og de nationale regeringer skal gennemføre programmer, som tager hensyn til ændringer i beskæftigelsen i både by- og landdistrikterne. Det betyder desuden, at vi skal løse de nuværende problemer, som specielt i landdistrikterne gør det svært for mænd og især kvinder at komme ind på arbejdsmarkedet.
Et af problemerne vedrører behovet for bedre børnepasningsfaciliteter for kvinder, der er i arbejde i landdistrikterne, i både mit eget land, men også i resten af Europa. Ud fra et irsk synspunkt glæder jeg mig over regeringens seneste udgivelse, hvidbogen om udviklingen i landdistrikterne. Regeringen anerkender, at det er nødvendigt at udarbejde en ny strategi, hvis der skal skabes flere job i de små og mellemstore virksomheder i Irlands landdistrikter. Et vigtigt element er behovet for at udvide børnepasningsfaciliteterne, som hidtil har været utilstrækkelige. Mangelen på børnepasningsfaciliteter er en konkret og grundlæggende hindring for kvinder, som ønsker at komme ind på arbejdsmarkedet.

van Dam
Hr. formand, beskæftigelsespolitikken er et område, hvor Den Europæiske Union ikke udarbejder nogen bindende lovgivning. Og det skal også fortsat være sådan. Det alvorlige problem med arbejdsløsheden fortjener nemlig en politik, som har optimal effekt. Politikken skal derfor tilpasses til det lokale eller det regionale arbejdsmarked.
Denne holdning kræver, at retningslinjerne har en global karakter, for at medlemsstaterne får tilstrækkelig frihed til at føre deres egen politik. Hensigten med Kommissionens planer om nøjere at kontrollere de politiske bestræbelser og de politiske resultater på nationalt plan er god nok. Men de vil sandsynligvis have en modsat effekt. I hvert fald hvis dette sker gennem en kvantitativ vurdering: ved at tælle antallet af foranstaltninger, støtteordninger og beskæftigelsesprojekter. En sådan opsummering siger intet om omfanget, kvaliteten og intensiviteten af de politiske foranstaltninger. Det indbyrdes peer pressure mellem medlemsstaterne kommer mere til sin ret gennem indholdsmæssige drøftelser, udveksling af gode metoder og målrettede anbefalinger, som medlemsstaterne virkelig er tjent med.
Kan Rådets repræsentant forklare, hvordan retningslinjerne er med hensyn til anden EU-politik? Rådet har lige inden sommeren afvist en ordning med henblik på at forhøje skatte- og afgiftstrykket på energi og nedbringe skattetrykket på arbejde. I de foreliggende retningslinjer anbefaler retningslinje 14 netop dette. Hvorfor denne modstridende måde at gribe det an på?
Endelig glæder jeg mig over den indtrængende opfordring til en mere familievenlig politik i betragtning af de individualistiske tendenser i vores moderne samfund. Samtidig er jeg bange for, at det er spild af tid og kræfter, så længe den tanke er dominerende i vores kultur, at man først tæller med som menneske, når man har et betalt arbejde. Netop økonomiseringen af samfundet og indførelsen af markedets virkning på næsten alle samfundsmæssige områder har en uheldig virkning på familielivet og sætter humaniteten under pres. Jeg anmoder Kommissionen og medlemsstaterne om at revidere deres politik drastisk.

Cappato
Hr. formand, vi skal nu drøfte forslaget om at oprette et beskæftigelsesudvalg. Faktisk er det at oprette et udvalg ofte en løsning, der tages i brug, når man netop ikke ønsker at tage et spørgsmål op, eller når man ikke har evnen, beføjelserne eller det nødvendige retsgrundlag til at tage det op. Jeg tror, at dette i virkeligheden er det første spørgsmål, vi står over for, nemlig spørgsmålet om, hvem der bestemmer, når det gælder beskæftigelsespolitikkerne. Som vi allerede har sagt, blev Europa-Parlamentet næsten holdt helt uden for i Köln. Parlamentet burde efter min mening inddrages fuldt ud, i det mindste i betragtning af, at de europæiske beskæftigelsespolitikker er vejledende politikker, der foreslås medlemsstaterne, og hvor man tilskynder dem til en samordning. Der er således ikke tale om nogen egentlig og reel beslutningsbeføjelse - og dette er efter min opfattelse positivt, når alt kommer alt, fordi det fremmer subsidiaritetsprincippet - men derimod om en noget begrænset beføjelse. Et upolitisk udvalg risikerer til gengæld netop at være et kompensationsorgan, hvor man forsøger at afdramatisere debatten og at finde nogle politiske alternativer, som eksisterer på baggrund af en enighed, der netop er neutral og upolitisk, og som jeg mener, at det er umuligt at nå frem til på beskæftigelsesområdet.
Systemet med udvalg, overenskomster og social dialog må ikke træde i stedet for de parlamentariske rettigheder. Det må ikke ske på europæisk plan, men det må naturligvis heller ikke ske på nationalt plan, for når der er en social dialog - som i virkeligheden består i en dialog mellem arbejdstagernes store fagforeninger, ofte inden for økonomiens mest traditionelle sektorer, og de store virksomheder - er der tit tale om dialoger, samarbejde og overenskomster, som medfører en udelukkelse af dem, der i dag står uden for Europas økonomiske systemer, nemlig de arbejdsløse, indvandrerne og dem, der netop er dømt til at stå uden for insidernes system, dem, som ikke er med i det sikre arbejdes system. Der er nemlig noget, som i høj grad mangler i retningslinjerne om beskæftigelsespolitik, og det er indvandringen. Faktisk burde vi som Europæisk Union og som medlemsstater være modige nok til at bede om og til at fremme tilstrømningen af hundredtusinder af personer, som i dag kun kan komme fra lande uden for EU for at dække de stillinger, der har den højeste innovationsprocent, for det er ikke kun den arbejdskraft, som i øjeblikket eksisterer inden for EU, der kan gøre dette. Det, som kan fremme beskæftigelsen i Den Europæiske Union, er således en modig og aktiv beskæftigelses- og indvandringspolitik.

Meddelelse fra formanden
Formanden
Før vi fortsætter forhandlingen, har jeg en meddelelse. Som mange af Dem husker, blev arbejdet på vores møde i Strasbourg torsdag den 28. oktober forstyrret af en fejl i forbindelse med den ændring, der var blevet foretaget af et beslutningsforslag uden nogle af underskrivernes samtykke. Det drejede sig om beslutningsforslaget om omstrukturering af virksomheder og om, hvorvidt virksomheden Michelin skulle nævnes.
På baggrund af de oplysninger, jeg har fået fra generalsekretariatet, kan jeg meddele, at årsagerne til denne fejl dels var en kommunikationsbrist mellem parlamentsgrupperne og dels en manglende koordinering mellem grupperne og generalsekretariatets tjeneste.
Jeg håber ligesom Dem, at en sådan fejl ikke sker igen. Det er en fejl, som sandsynligvis skyldes de kraftige bevægelser, der har fundet sted i vores Parlament, både med hensyn til medlemmerne, de politiske gruppers sekretariat og generalsekretariatet.
De kolleger, der ønsker at se de oplysninger, jeg fik fra generalsekretariatet efter anmodning herom, kan naturligvis få adgang til brevets tekst på selve sekretariatet.

Turco
Hr. formand, svaret på den undersøgelse, De har iværksat med hensyn til det dokument, som ikke stemte overens med det, der var blevet aftalt, forekommer mig at være en smule bureaukratisk, eftersom det spørgsmål, der var blevet rejst, vedrørte et dokument, som var blevet ændret uden nogle af underskrivernes vidende. Dette var emnet, og svaret har således slet ikke noget at gøre med det spørgsmål, der blev rejst.

Formanden
Vi skal ikke til at genoptage den debat, vi havde den anden dag. Svaret er det svar, jeg lige har sammenfattet, hvori der gøres opmærksom på fristerne for den undersøgelse, jeg havde foreslået, og som alle var enige i. Den blev foretaget af generalsekretariatet, og den førte til dette resultat.

Flautre
Hr. formand, er den tekst, der er forelagt Europa-Parlamentets medlemmer som kompromistekst, identisk med den tekst, de politiske grupper har underskrevet? Svaret er nej. Jeg finder det stærkt betænkeligt, at formanden stadfæster en sådan fremgangsmåde, som sår tvivl om demokratiets troværdighed i Europa-Parlamentets tjenester.

Formanden
Jeg er uenig i Deres vurdering, fru Flautre, og jeg beder Dem om at læse teksten i det brev, jeg har fået fra generalsekretariatet. De har ligesom alle de andre kolleger mulighed for at se dette brev, og jeg er sikker på, at De så vil ændre opfattelse med hensyn til Deres sidste bemærkning.

Beskæftigelse (fortsættelse)
Cocilovo
Hr. formand, jeg vil også gerne give udtryk for min tilfredshed med det glimrende arbejde, som ordføreren har udført om et meget vanskeligt emne og på nogle betingelser, der ikke har været lette.
At emnet er vanskeligt, er der to omstændigheder, som viser, nemlig en næsten generel fælles aftale om, at det er presserende og vigtigt at vedtage nogle effektive politikker for at bekæmpe arbejdsløsheden, og at dette skal ske inden for nogle rammer, hvor den nødvendige støtte til en positiv økonomisk proces bevarer den sociale samhørighed og den europæiske socialmodel.
At betingelserne er komplicerede, fremgår af den kendsgerning, at hele vores aftale og enighed om disse målsætninger ofte risikerer at falde til jorden, når det gælder om også at finde nogle løsninger og aktionsstrategier. Jeg vil således koncentrere mig om de ting, som jeg mener vil kunne styrkes i fremtiden, og som kan udgøre et af de aspekter, vi skal være opmærksomme på i vores debat.
Jeg mener først og fremmest, at vores indsats, nemlig medlemsstaternes fællesskabsinstitutioners indsats i forbindelse med udbudspolitikker med henblik på at øge beskæftigelsen, er vigtig, men ikke tilstrækkelig. Samordningen mellem arbejds-, beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitikkerne samt de politikker, der har indflydelse på de strukturelle faktorer og på de makroøkonomiske rammer, er efter min mening utilstrækkelig, og jeg mener ligeledes, at det er utilstrækkeligt med strukturerings- og investeringsniveauet for nogle effektive fællesskabsinstitutioner, der er i stand til at styre disse processer, hvor det ikke er tilstrækkeligt blot at respektere de nationale staters kompetencer og rettigheder. Jeg vil i den henseende blot sætte en grænse, når det gælder de kolleger, som til gengæld altid viser denne lydhørhed. Vi betragter arbejdsløsheden som et onde, der skal bekæmpes, og bestemt ikke som en omstændighed, der også kan udnyttes i konkurrencen mellem landes systemer og produktionssystemer med henblik på en instrumental konkurrence, som er baseret på social dumping. Jeg har aldrig helt forstået, hvad man mener, når man taler om beskæftigelse med socialt indhold, men på den anden side er jeg naturligvis klar over, at det ikke er muligt at fremme beskæftigelsen, hvis man samtidig reducerer den grundlæggende beskyttelse og de grundlæggende målsætninger om social samhørighed.
Endelig mener jeg med hensyn til de aktive arbejdsmarkeds-, uddannelses- og omskolingspolitikker, der alle er vigtige og retningsgivende, at konvergensniveauet er utilstrækkeligt, også når det gælder nogle troværdige indikatorer for disse politikkers effektivitet i forbindelse med de nationale beskæftigelsesplaner, hvis succes og resultater fællesskabsinstitutionerne trods alt skal kontrollere. Når vi opgiver nogle kompenserende og passive politikker til fordel for nogle aktive politikker, må vi ikke nøjes med bare at slynge nogle ord ud. Det er nemlig kendsgerningerne, der tæller, når det gælder skoling, uddannelse og omskoling. Når det drejer sig om flere millioner menneskers problemer, snyder statistikkerne tit. Vi må ikke tillade, at de anvendes på samme måde, som fulde folk undertiden anvender lygtepælene, nemlig at læne sig op ad for ikke at falde, når man vakler, i stedet for at bruge dem til at kaste lys over den vej, man ønsker at gå.

Andersson
Hr. formand, samarbejdet inden for EU om den økonomiske politik er blevet udviklet. ØMU har været fremgangsrig i den betydning, at da landene opstillede fælles mål for inflation, renteniveau og budgetunderskud, medførte denne ordning, at målene også blev opfyldt. Inflationen er lav, renteniveauet er lavt, og budgetunderskuddene er små eller helt væk. Men dette samarbejde på det økonomiske område er alt for ensidigt. Derfor har vi presset på med spørgsmålet om et samarbejde også på beskæftigelsesområdet, at det skulle få samme betydning som samarbejdet på det økonomiske område. Dette blev muligt gennem Amsterdam-traktaten og ved, at Luxembourg-processen blev sat i gang.
Nu skal vi diskutere retningslinjerne for næste år, altså år 2000. Det er vel rigtigt, som Kommissionen har gjort, at disse retningslinjer bygger på sidste års retningslinjer, og at man ikke skal lave alt for mange ændringer fra år til år. Vi synes imidlertid alligevel, at det ville være godt med lidt mere tydelighed på visse områder. Lad mig nævne nogle af disse områder.
For det første skal der ske en øget samordning mellem udformningen af de økonomiske retningslinjer og de beskæftigelsespolitiske retningslinjer. For det andet, hvilket Van Lancker også nævnte, skal vi have en tydeligere målsætning med hensyn til en forøgelse af beskæftigelsesniveauet og en reduktion af langtidsarbejdsløsheden. Det er vigtigt, at vi på disse områder opstiller nogle mål og har en benchmarking for fremtiden, så vi kan opfylde disse mål.
Jeg vil dog primært beskæftige mig med de sociale sikringssystemer. I ændringsforslag 1 siger vi, at vi opfordrer især til at udforme en strategi for social konvergens i henhold til Luxembourg-processen for beskæftigelse, ved hjælp af hvilken man kan sikre, at målet socialt sammenhold bliver prioriteret i udviklingen af den økonomiske politik og beskæftigelsespolitikken. Det er ikke første gang, at vi siger dette, men næsten det samme sagde Parlamentet også i forbindelse med Pronk-betænkningen. Det var klogt dengang - og det er klogt nu at støtte dette. Pronk sagde tidligere, at vi ikke altid kan støtte socialdemokratiske forslag. Nej, det kan jeg forstå, men man kan vel i det mindste støtte sine egne forslag. De, som var kloge for et år siden, er lige så kloge i dag.
Hvad er sammenhængen mellem den økonomiske udvikling, beskæftigelsen og de sociale sikringssystemer? Jo, der er en sammenhæng, fordi økonomisk stabilitet er nødvendig for en forøgelse af beskæftigelsen, og en god beskæftigelse er nødvendig for at sikre de sociale systemer.
Til sidst: Strider dette ikke imod subsidiaritetsprincippet? Svaret er nej! Hvis vi ser på udformningen af beskæftigelsesstrategien, er det fælles mål, men en udformning af politikken på lokalt niveau. Det er det samme, når vi skal stræbe efter social konvergens. Vi opstiller en række fælles mål for bekæmpelse af fattigdom, for holdbare pensionssystemer, for at sikre et godt helbreds- og hospitalssystem for alle og for at have et system, som stimulerer øget beskæftigelse - det strider ikke imod subsidiaritetsprincippet.

Sbarbati
Hr. formand, jeg vil også gerne takke ordføreren for det udmærkede arbejde, han har udført, og jeg vil bemærke, at den ubestridelige oplysning om, at arbejdsløsheden er faldet fra 10,1 til 9,4 uden tvivl bør vurderes positivt, ligesom man må give en positiv vurdering af den beskæftigelsespolitik, som EU har iværksat med de fire grundlæggende søjler, hvor jeg dog vil tillade mig at tilføje den sproglige uddannelse og indvandringsspørgsmålet.
Vi mener også, at man omhyggeligt bør overveje at oprette nogle organer på fællesskabsplan, der på en effektiv måde kan kontrollere og regulere disse processer. Og vi er af den opfattelse, at Europa kan og skal gøre en større indsats, for euroens Europa vil kunne udvikle sig, hvis vi skaber et socialt Europa, et solidarisk Europa og et sikkert Europa med nogle mere effektive makroøkonomiske politikker, hvortil der knyttes nogle strukturelle reformer, som stabiliserer og sanerer medlemsstaternes offentlige finanser.
Det er sandt, at beskæftigelsespolitikkerne er nationale politikker, men det er også sandt, at de i dag bør bringes op på europæisk plan, for det er kun gennem en overenskomst og en social dialog, at vi også vil kunne styrke Europa-Parlamentets beføjelser inden for beskæftigelsespolitik, som er den politik, der vil gøre det muligt for Europa endelig og klart at få politisk karakter og ikke bare økonomisk karakter.

Lipietz
Hr. formand, fru kommissær, det forelagte forslag til retningslinjer for beskæftigelsen lægger med rette stor vægt på begrebet beskæftigelsesegnethed, altså på ansøgerens evne til at udfylde den post, den pågældende kandiderer til. Vi må imidlertid ikke glemme, at der alene er tale om en mulighed. Hvorvidt en person, der er egnet til at påtage sig beskæftigelse, også reelt kommer i beskæftigelse afhænger af udbuddet af ledige stillinger i samfundet. Retningslinjerne taler i denne sammenhæng om iværksætterkulturen. Dette er helt berettiget, men det skal tilføjes, at iværksætteren for at kunne udfolde den ønskede aktivitet har brug for en politik, der støtter nye initiativer, herunder lav rente, en konkurrencedygtig euro og ikke mindst viden om, hvor mange nye arbejdspladser der knytter sig til et givet iværksætterinitiativ. Det er hele problematikken om vækst målt i beskæftigelsesmuligheder.
Det forudsættes, at der ved en vækst under 2,4% ikke opnås nogen nedgang i arbejdsløsheden. Frankrig modbeviser i øjeblikket denne antagelse takket være landets - ganske vist fortsat meget forsigtige - politik med hensyn til nedsættelse af arbejdstiden. Forhåbentlig vil denne politik tage fart og på koordineret vis brede sig til hele EU.
Afslutningsvis skal det påpeges, at der er en særlig type iværksætterinitiativer, som er særdeles effektive set ud fra en beskæftigelsesfremmende synsvinkel, nemlig andelsselskaber og foreninger, hele den tredje sektor. Denne sektor bør have særskilt status, især i skattemæssig henseende. Det er også indholdet i de ændringsforslag, der er fremsat af vores gruppe.

Ainardi
Hr. formand, fru kommissær, med den foreliggende betænkning af Menrad sættes arbejdsløsheden igen på dagsordenen i EU, hvilket til dels kan opleves som et paradoks.
Beskæftigelsessituationen i EU lader imidlertid meget tilbage at ønske med 17 millioner arbejdsløse og 60 millioner fattige. Når erhvervsfrekvensen i EU holder sig uændret i forhold til 1994, skyldes det især det stærkt stigende antal usikre ansættelsesforhold. Vi er således langt fra målet. EU bør være langt mere ambitiøs, hvad angår beskæftigelsespolitikken. EU bør indtage en voluntaristisk holdning og gennemføre forpligtende initiativer, der bryder med den nuværende ødelæggende praksis. Pengene burde bruges til at opfylde borgernes behov, til at opfylde samfundets behov, men Michelin-sagen vidner om, at det er pengene, der har herredømmet over økonomien og den enkelte.
EU's borgere forventer klare tilkendegivelser fra Europa-Parlamentets side. Retningslinjerne burde derfor, hvis de skal have effekt, omfatte kvantitative, bindende mål for beskæftigelsen. Her på tærskelen til år 2000 må vi have en nedsættelse af arbejdstiden på dagsordenen. Vel at mærke en arbejdstidsnedsættelse uden lønnedgang, uden krav om fleksibilitet og uden usikre ansættelsesforhold. EU må være ambitiøs, når det gælder fremskaffelse af penge til beskæftigelsesfremmende formål, og føre kontrol med statsstøtten til virksomhederne. Der bør endvidere føres en bevillingspolitik, som straffer enhver ødelæggende praksis i forbindelse med beskæftigelsesfremmende initiativer.
Når vi gør os til fortalere for ligestilling, kræver det, at vi afviser enhver form for forskelsbehandling af kvinder, i særdeleshed at vi afviser lønforskelle.
Hr. Menrad har vist gjort et stort arbejde under vanskelige vilkår. Betænkningen indeholder mange udmærkede betragtninger, men den lever efter min opfattelse ikke op til de krav og forventninger, der stilles, uagtet den tager en række ændringsforslag op, som har været drøftet i Kommissionen. Det er derfor helt naturligt, at en række særdeles afgørende ændringsforslag nu genfremsættes både af min gruppe og af andre politiske grupper. En vedtagelse af disse forslag vil være et vidnesbyrd om, at Europa-Parlamentet har en reel vilje til indsats på dette felt.

Nobilia
Hr. formand, jeg vil på UEN-gruppens vegne gerne give udtryk for vores tilfredshed med hr. Menrads betænkning. Jeg må også sige, at selvom det arbejde, der er blevet udført, ikke munder ud i nogen EU-lov, må man ikke se bort fra vigtigheden af, at Parlamentet udtaler sig om et emne, der defineres som en af Unionens prioriteringer, nemlig beskæftigelsesspørgsmålet. Desuden tror jeg faktisk, at hr. Menrads betænkning, som bliver mere fuldstændig med de bidrag, han har været så venlig at medtage, er så god, som den kan blive inden for de begrænsninger, rammerne for emnet, Parlamentets beføjelser og betingelserne for Europas opbygning har sat. Beskæftigelsesspørgsmålet har dog ikke kun at gøre med det udmærkede arbejde, som Parlamentet kan og vil kunne udføre, men også med et meget mere omfattende område, hvor kompetencerne undertiden overlapper hinanden, og hvis indhold undertiden er flygtigt.
Parlamentets angivelser og vurderinger i forbindelse med dette emne er uden tvivl værdifulde, men der er nogle aspekter med hensyn til denne indsats, som forekommer mig at være i modstrid med hinanden. Vi lyttede i går til Rådets og Kommissionens ord om den snarlige iværksættelse af den makroøkonomiske dialog, men vi fik at vide, at vi ikke vil få besked om udtalelserne og retningslinjerne i forbindelse hermed. Men det er ikke så meget det, som det er den tankegang, der fremgik. Den er ret risikofyldt og forhåbningsfuld, men der er ikke noget ønske om samordning. Det formål, man bekendtgjorde med indførelsen af den fælles valuta, lader til at være at skabe tillid til de økonomiske politikker ved hjælp af stabiliteten i valutapolitikkerne, i priserne og i budgetpolitikkerne samt ved hjælp af lønmoderation og stabilitet. Men i dag er de nationale makroøkonomiske dialoger blevet ført ned på regionalt plan. Overenskomster anvendes i regioner og i hele landet, og de har også fået indflydelse på deres planlægningskapacitet, når det gælder brugen af strukturelle instrumenter og udarbejdelsen af lokale udviklingsmodeller. Det forekommer mig dog ikke, at Regionsudvalget deltager i den makroøkonomiske dialog, eller at der er nogen indikatorer i vurderingen af medlemsstaternes gennemførelse i forbindelse med indførelsen af beskæftigelsespolitikker på lokalt plan, som ofte kun er overladt til aktivismen og ønskerne hos arbejdsmarkedets parter.
Arbejdsmarkedets parter skal desuden spille en vigtig rolle i strategierne om beskæftigelse og social integration, og denne rolle er endnu ikke blevet klart fastlagt, navnlig når det gælder den rolle, de spiller som ngo'er. Men det er ikke alt. Der kan nemlig ikke kun være tale om lønmoderation og fleksibilitet som et mål i sig selv, for det ville forvanske de nationale dialogers karakter og tankegang, bevarelsen af den sociale sikring og alle instrumenterne i forbindelse med den planlægning, man har forhandlet om i landet, og som ikke blot vedrører de små og mellemstore virksomheder, men også de sektorer, der i højere grad har at gøre med landets traditioner og karakteristika. Skatten og sikkerheden er naturligvis ikke uvæsentlige, de er tværtimod vigtigere end moderation og fleksibilitet. Jeg håber, at der kommer en rent europæisk model, som er bedre koordineret og mere gennemsigtig, men også bedre defineret, og hvor staterne med deres forskellighed ikke bare er delt op i stærke og svage stater.

Krarup
I Kommissionens rapport om beskæftigelsen kan man på side 13 læse, at beskæftigelsesgraden er højest i Danmark, og to andre lande nævnes også. Der er her tale om de tre lande, som står uden for eurozonen. Det er i sig selv bemærkelsesværdigt. Jeg vil gerne hæfte mig ved det yndefulde ord "beskæftigelsesgraden". Det er en af disse eufemismer, som skjuler det problem, at vi i denne rigeste del af verden har 60 millioner medborgere, som lever under fattigdomsgrænsen, og over 20 millioner arbejdsløse. Det er bemærkelsesværdigt og tankevækkende, at landene uden for eurozonen har en højere beskæftigelsesgrad, og hvis man går uden for Den Europæiske Union, finder vi en endnu højere beskæftigelsesgrad, nemlig i vores naboland Norge. Hovedårsagen til denne beskæftigelsesproblematik, denne skamplet på vores samfund, er jo makroøkonomisk. Det er ØMU-konvergenskriterierne, som i sig selv er fremmende for arbejdsløsheden. Vi fik at vide, da vi stemte om Amsterdam-traktaten i Danmark, at der skete nogle afgørende spring i retning af aktiv arbejdsløshedsbekæmpelse. Det har vi aldrig troet på. Tværtimod er den makroøkonomiske realitet den modsatte. ØMU-projektet er arbejdsløshedsskabende, og hvad angår aktiv arbejdsmarkedspolitik, er det indlysende, at den forudsætter lokale, nationale tiltag allerede af den grund, at arbejdsmarkederne i Unionens lande er så vidt forskelligt organiserede, at det er umuligt at gennemføre andet end de ganske almindelige uforpligtende ting, der er medtaget i de foreliggende forslag. Der er mange ord, men der er et gribende misforhold mellem ordene og realiteterne.

Lang
Hr. formand, tallene for arbejdsløsheden og fattigdommen i EU er fortsat katastrofale. 60 millioner fattige, 9% ledige og en ungdomsarbejdsløshed på 25%. Det er ikke just positive tal, i særdeleshed ikke når vi tager i betragtning, at forbedringen i 1999 primært må tilskrives konjunkturforbedringer, som hverken de enkelte medlemslandes regeringer eller EU har indflydelse på. For Frankrigs vedkommende må man nærmest sige, at væksten i beskæftigelsen inden for den private sektor sker på trods af regeringens politik.
Når man læser de to betænkninger af Menrad, får man uvægerlig den tanke, at EU søger at optræde som redningsmand, om end det i vid udstrækning er EU's politik, der er årsagen til den sociale ulykke, der rammer mange millioner EU-borgere. Med Amsterdam-traktaten har EU officielt, fuldt og legalt skabt et nyt skadeligt område, når det gælder sociale og beskæftigelsesmæssige forhold. Det kan ikke grundigt nok understreges, at det er de ultraliberale politikker indadtil og de ultraglobaliseringsorienterede politikker udadtil, at det er denne dyrkelse af de åbne grænser, af de frie markedskræfter, der har ført til den aktuelle økonomiske situation i Europa.
Nogle af de retningslinjer, Kommissionen foreslår, forekommer udmærkede. Vi finder endog til vores overraskelse fornuftige forslag til en voluntaristisk familiepolitik. Det bliver imidlertid ved de smukke overskrifter. Ser vi nærmere på de foreslåede forholdsregler, kommer EU's sande holdning til beskæftigelsespolitiske initiativer til udtryk. Disse initiativer er kun påskud for at udvide EU's beføjelser på områder, hvor EU's indgriben kun kan betragtes som skadelig: social sikring, pensions- og skatteforhold, lønpolitik. Vi bliver ikke sparet for noget. Der er harmonisering, lovgivningsmæssig samordning, fælles sociale minimumsstandarder på programmet. Og vi kan forvente, at der følger flere usikre ansættelsesforhold, en forringelse af arbejdsvilkårene, generelle forringelser på det sociale område. Det er på høje tid at ændre politik.

Bushill-Matthews
Der er mange ting at glæde sig over i denne betænkning og i de signaler, den sender, og jeg vil som andre før mig gerne lykønske hr. Menrad med hans evne til at skrue betænkningen så godt sammen.
Som britiske konservative deler vi Parlamentets bekymring over den høje arbejdsløshed i EU som helhed, og målet må være en betydelig nedsættelse. Især glæder vi os over henvisningerne til lige muligheder for unge så vel som ældre arbejdsløse samt behovet for at fremme beskæftigelsen af handicappede. Kommentarerne fra Økonomiudvalget om især at fremhæve behovet for en reduktion af skatter, afgifter og administrative omkostninger for SMV hilses også velkommen, da disse udgifter er en af de største hindringer for beskæftigelsesvæksten. Desuden glæder vi os over det generelle ønske om en reduktion af skattebyrden, de sociale ydelser og bureaukratiet, som alle øger arbejdsløsheden og præger jobudbuddet.
Vi kan dog ikke acceptere hovedkonklusionen vedrørende den fælles valuta, nemlig at gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union skaber et godt miljø for nye job. Det passer ikke. Eksperimentet er lige begyndt, og vores holdning til den fælles valuta er velkendt.
Endelig kan vi ikke acceptere, at det skal være EU's opgave at fastlægge konkrete regler for medlemsstaterne inden for et så vigtigt område som beskæftigelse, og det er ildevarslende her til formiddag at høre forslag fra den anden side af salen om, at retningslinjerne skal strammes eller være bindende. Forskellige problemer i forskellige medlemsstater kræver forskellige nationale løsninger for at udvikle et miljø, hvor virksomhederne kan skabe flere job. Derfor vil vi være imod, at disse retningslinjer bliver til regler, som dikterer over for de nationale regeringer, hvad de skal gøre.

Cercas
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, jeg synes, at det er klogt og nødvendigt at indlede dette korte bidrag til forhandlingen om retningslinjerne for beskæftigelsen med at lykønske os selv med de gode tal i den europæiske virkelighed og med at takke for det arbejde, der er blevet udført af alle dem, der har brugt al deres intelligens på at sikre, at vi endelig kan få den beskæftigelsespolitiske samordningsproces, som er fastlagt i artikel 128 i Amsterdam-traktaten.
Men samtidig ønsker jeg ikke kun at give udtryk for tilfredshed, men også for bekymring, for projektet og processen er efter min mening ambivalent. Samtidig med at det er indlysende, at det er meget vigtigt, at Unionen som et af sine mål allerede har et højt niveau for beskæftigelse og social sikring, ser vi, at tallene viser, at der stadig er en enorm kløft mellem de bidrag, der er givet, og behovene hos dem, som i deres familier og personligt er ramt af arbejdsløshedens svøbe.
Og jeg mener, at processen er utilstrækkelig, og det er ikke på grund af den naive holdning om, at det er let at gennemføre den, og heller ikke på grund af barnagtigheden ved at bede Kommissionen og Rådet om at opnå mål, som rækker ud over deres muligheder. Jeg mener, kære kolleger, at den er utilstrækkelig, fordi vi stadig behandler problemet, som om det var et konjunkturproblem, når sagen er, at Europa lider under et strukturelt problem af historiske dimensioner, som er resultatet af en ændring i produktionsmetoden, resultatet af en stigning i arbejdsproduktiviteten, som betyder, at flere produkter og øget velstand ikke ledsages af en stigning i antallet af beskæftigede, og at denne velstandsstigning fordeles mellem virksomheder og dem, der er i arbejde, mens dem, som er dårligere stillet - kvinder, unge uden uddannelse og langtidsledige - lades i stikken. Altså fordi vi i bund og grund stadig tror på, at markedet vil løse det problem, som ikke er et problem, der kan løses af markedet, fordi det ikke er et konjunkturproblem, men et samfundsmodelproblem.
Og jeg vil benytte de få sekunder, jeg har tilbage, til at sige til kommissæren - som jeg takker for hendes tilstedeværelse - at hun skal kontrollere de tal, som regeringerne giver, først og fremmest for at sikre, at tallene er pålidelige, og dernæst for at sikre, at de ikke bliver ved med at give tal om aktive politikker, som i virkeligheden er bidrag, der stammer fra indkomstskatter eller bidrag til sociale sikringsordninger. Selvom vi ikke har tid til at vise det, kan vi konstatere, at der i regeringernes rapporter opgives tal for nye tilskyndelser til de aktive politikker, men de finansieres af indkomstskatter og af bidrag til sociale sikringsordninger. Derfor mener jeg, at de skal være mere omhyggelige i Kommissionen, så de ikke, så at sige, gives stene for brød, og lad os så se, om vi ikke i 2000 har nogle kriterier og nogle niveauer til kvalitativt og ikke kvantitativt at måle vores mål, vores midler og vores resultater. Kun på den måde vil den europæiske beskæftigelsesstrategi blive mere end ren propaganda i nogle af vores lande.

Ducarme
Hr. formand, de forelagte betænkninger er interessante, og forslagene vil højst sandsynligt vinde bred tilslutning i Europa-Parlamentet. Kommissionens forslag er imidlertid efter min opfattelse en gentagelse af Luxembourg-processen, og der er derfor grund til at stille følgende spørgsmål: Hvorfor fokuserer vi ikke på Monti-rapporten, der klart påviser, at den manglende konvergens på det sociale område og på skatteområdet koster arbejdspladser i alle EU-landene?
Jeg vil derfor gerne understrege over for kommissæren, at vi ikke bør holde os inden for den nuværende ramme med heraf følgende svækkelse af interessen for beskæftigelsesområdet. Vi må tilbage til kernen, vi må forstå, at vi ikke får en bedre beskæftigelsespolitik, medmindre vi er klar til ud over økonomisk og monetær konvergens at gå videre og skabe fuld social og skattemæssig konvergens og etablere fælles normer for alle EU's medlemslande.
Det er forslag af denne art, jeg forventer fra den nye Kommission. Hr. formand, kun derigennem vil vi opfylde vores mål om det sociale Europa. Et Europa kendetegnet ved større social velfærd og en beskæftigelsessituation, som ikke beror på spredte initiativer, men derimod er et resultat af den generelle økonomiske udvikling og knyttet til virksomheder, som er både rentable og stabile.

Bouwman
Hr. formand, jeg vil gerne i tilslutning til det, fru Van Lancker sagde, sige et par ord om moderniseringen af arbejdets tilrettelæggelse og forbedringen af jobbene.
Resultaterne af de nationale handlingsplaner i forbindelse med moderniseringen af arbejdets tilrettelæggelse er absolut skuffende. Det drejer sig dels om partnerskab og høring af arbejdstagere, dels om nye former for arbejde og arbejdstider. Den daværende grønbog om modernisering af arbejdets tilrettelæggelse var en stimulering til at overvinde den terroristiske tilrettelæggelse af arbejdet. Det har næppe haft nogen opfølgning.
I nogle lande fremgår det af beretningerne, at lav deltagelsesgrad af mennesker over 55 år - kvinder, tænk på kønskløften - er forbundet med en relativ lav arbejdsløshed. Menneskers opfattelse af arbejde i forbindelse med stress og alle mulige andre fænomener er overordentlig negativ. Bl.a. på denne baggrund er retningslinje 16, moderniseringen af arbejdets tilrettelæggelse, svagt udformet, og der er sandsynligvis for meget, der overlades til europæiske arbejdsmarkedsparter, det vil sige arbejdsgiverne.
Hvis den næste runde med nationale handlingsplaner stadig ikke resulterer i nogen fremgang, skal der efter vores opfattelse træffes strengere foranstaltninger. Jeg vil opfordre Kommissionen til at lægge større vægt på kvaliteten af arbejdet og ikke udelukkende på kvantiteten af beskæftigelsen.

Brie
Hr. formand, min vurdering er differentieret. Jeg ser f.eks. positivt på udsagnene om en styrkelse af regionale og lokale beskæftigelsesinitiativer og på en større betoning af ligestillingen af kvinder i beskæftigelsespolitikken, og her mener jeg, at fru Theorins kritik fortsat gælder. Ikke desto mindre anser jeg de grundlæggende holdninger for utilstrækkelige. Vi har alle mange arbejdsløse blandt vores vælgere. Det ville være vores pligt at tilbagevise det billede, som Kommissionen har brugt alt for tit, af at arbejdsløse skulle få impulser gennem en fortsat deregulering af arbejdsmarkedet og gennem social tvang, impulser til at søge at finde arbejde eller deltage i foranstaltninger i forbindelse med beskæftigelsespolitikken. Jeg mener, at massearbejdsløsheden især har strukturelle og samfundspolitiske årsager. Den generelle henvisning til servicearbejdspladserne i USA gør problemet overordentligt tydeligt. Enhver ved, at det i den forbindelse for en stor del handler om socialt ikkesikrede og underbetalte arbejdspladser. Den, der på denne måde orienterer sig efter USA, affinder sig med ødelæggelsen af de europæiske socialstater eller udfører den.
Jeg beklager desuden den moderne mangel på samfundsøkonomisk tænkning. Hvis finansmarkeder er mere lukrative end økonomiske investeringer, forbliver netop arbejdsløshedsproblemet uløst. Jeg beder derfor så indtrængende som muligt mine kolleger om at støtte det ændringsforslag, der refererer hertil.

Hermange
Hr. formand, jeg vil gerne indledningsvis lykønske ordføreren med det foreliggende produkt og takke det administrative personale, som er tilknyttet udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, idet personalet under vanskelige arbejdsbetingelser har stået til rådighed også i sene aftentimer. Den foreliggende betænkning af Menrad rummer konstruktive forslag til medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i år 2000 med udgangspunkt i en klar analyse af Kommissionens fælles rapport om beskæftigelsen. Betænkningen af Menrad anviser således den vej, EU bør følge for at sikre optimal udnyttelse af EU's ekstraordinære potentiale i form af menneskelige ressourcer. Betænkningen omtaler i denne forbindelse det demografiske aspekt, hvilket er særdeles vigtigt, idet et aldrende kontinent bevæger sig mod økonomisk selvmord. Betænkningen ligger inden for rammerne af Luxembourg-processen, som jeg for mit vedkommende kunne have ønsket mig mere præcis med hensyn til konkrete, kvantificerbare målsætninger. Betænkningen falder ligeledes i tråd med Europa-Parlamentets holdning, hvad angår ønsket om at få kendskab til Kommissionens oversigt over de årlige nationale handlingsplaner for beskæftigelsen.
Jeg deler i denne henseende ordførerens synspunkt, når denne anfører, at det må anses for meget nyttigt, at Europa-Parlamentet sammen med Kommissionen kontrollerer gennemførelsen af de europæiske beskæftigelsesinitiativer i medlemsstaterne. Det er helt nødvendigt, at der finder en åben og demokratisk offentlig debat sted, og jeg føler mig overbevist om, at Europa-Parlamentet har været med til at sikre, at Luxembourg-processen kom i stand. Jeg finder det imidlertid vigtigt at understrege, at denne proces, der nu begynder at bære frugt, ikke må ødelægges af foranstaltninger, som lægger snærende bånd og ikke tager højde for virksomhedernes og arbejdstagernes interesser. De franske medlemmer af Europa-Parlamentet havde i går et møde med franske erhvervsdrivende, og budskabet lød: Vi ønsker ikke, at den positive udvikling på beskæftigelsesområdet kvæles af unuancerede og ufleksible foranstaltninger.
Det andet forhold, jeg ønsker at fremhæve i dette indlæg, er den sociale dialog. Når vi taler beskæftigelsespolitik, spiller den sociale dialog en væsentlig rolle, og der er behov for fornyelse på dette felt. Det er for det første afgørende, at arbejdstagerne inddrages i relevante beslutningsprocesser i virksomhederne. Havde Renaults direktør, hr. Schweitzer, i sin tid kontaktet det europæiske rådgivende beskæftigelsesudvalg, der er nedsat på forslag af Europa-Parlamentet, havde vi utvivlsomt undgået Vilvorde-sagen, og måske havde vi også undgået Michelin-sagen. Det er for det andet ønskeligt og påkrævet, at arbejdstagerne får adgang til frivillig aktietegning i den virksomhed, de er ansat i. Dette anføres også af ordføreren i forbindelse med ændringsforslag 12 til Kommissionens retningslinjer for beskæftigelsen. Der er to begrundelser herfor. Dels økonomiske hensyn, idet virksomhederne har behov for at udvide egenkapitalen for at kunne gøre sig fri af de store investeringsfondes diktater og sikre beskæftigelsen. Dels hensynet til oprettelsen af fremtidsorienterede stillinger, som stiller stadig større krav til uddannelse og personligt engagement, hvilket kun sikres på hensigtsmæssig vis ved at give medarbejderne adgang til aktietegning i virksomhederne.

Weiler
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne sige tak til hr. Menrad. Hans betænkning er et godt grundlag, som - det bør vi også sige her - er blevet betydeligt forbedret af vores skyggeordfører Anna Van Lancker.
Jeg vil gerne sige til De Liberale, som har talt her, at de med deres tese om, at beskæftigelsespolitik ikke er nødvendig i Europa, kommer fem år for sent. Selvfølgelig har den europæiske beskæftigelsespolitik allerede stået sin prøve. Analyserne viser, at medlemsstaterne har taget mange fornuftige initiativer, at de tager kvalificering og videreuddannelse af lønmodtagerne alvorligere end før, og at der via denne beskæftigelsespolitik også er blevet skabt nye arbejdspladser, og det, hr. Brie, også det vil jeg gerne sige til Dem, først og fremmest på serviceområdet. I vores udvalg ønsker vi ikke nogen nye arbejdspladser på serviceområdet, som er forbundet med en indkomst, der ligger under fattigdomsgrænsen som i USA, men vi ønsker kvalitativ servicebeskæftigelse, som også ligger i nærheden af det område, hvor der produceres.
Der er naturligvis også fremsat kritik af den hidtidige politik, specielt af medlemsstaternes handlinger. Vi mangler bæredygtighed, vi mangler at bekæmpe udelukkelsen af ældre beskæftigede, og vi konstaterer, at kvinderne ikke deltager lige i erhvervslivet i alle medlemsstaterne, endda heller ikke i Sverige.
Det forekommer mig, at virksomhederne og erhvervslivet trods beskæftigelsespagt og trods social dialog fuldstændig ignorerer dette emne. Det er tvingende nødvendigt, at de deltager, også i økonomien! Det kan ikke være rigtigt, at det kun er medlemsstaterne og Den Europæiske Union, der skaffer penge til beskæftigelsespolitikken!
Til fornyelse og modernisering af beskæftigelsen i medlemsstaterne hører naturligvis også deltagelsen af arbejdsmarkedets parter. Grundlaget herfor er lønmodtagernes deltagelse og informationen af dem. Her skal Kommissionen være meget mere aktiv, for på dette område - det mærkede vi i sidste uge i debatten om Michelin - er der stadig meget at gøre.
Europa-Parlamentets deltagelse i retningslinjerne - her er vi enige - er nødvendig. Det er dog også nødvendigt - det har Anna Van Lancker allerede sagt - med den forpligtende målangivelse i retningslinjerne. Vi vil derfor sætte disse forslag til afstemning. Jeg må sige, jeg forstår overhovedet ikke, kære kolleger fra De Konservative, hvorfor De ikke ønsker at støtte forpligtende angivelser for medlemsstaterne, f.eks. at øge beskæftigelseskvoten eller konkret at afskaffe langtidsledigheden på fem år. De vil endda hjælpe de socialistiske og socialdemokratiske regeringschefer på en måde, som de måske slet ikke forventer.
Jeg vil til sidst gerne nævne, fordi vores kollega fra De Konservative har sagt det her, at euroen også er et vellykket eksempel på beskæftigelsespolitik. De stabilitetskriterier, der er forbundet hermed, har alle medlemsstater stilet imod og desuden også de stater, som ønsker at blive medlemmer af Den Europæiske Union. Disse konkrete kriterier har vi også brug for i beskæftigelsespolitikken.

Cacciari
Hr. formand, i forhold til de tidligere dokumenter er der i det store og hele ikke noget nyt i Kommissionens forslag til retningslinjer for beskæftigelsespolitikkerne i år 2000. Forslaget indeholder dog nogle meget centrale punkter, navnlig med hensyn til informationssystemerne og de politikker, der tager sigte på at lette overgangen fra disse systemer til et arbejde. Det er også rimeligt at understrege, sådan som det sker i ændringsforslag 2 og 3 til retningslinje 1 og 2, at langtidsledighed ikke kan bekæmpes effektivt ved hjælp af statstilskud.
Jeg ønsker blot at fremhæve tre begrænsninger, som vi stadig mangler at finde en løsning på, når det gælder beskæftigelsespolitikkerne, og som ikke bliver behandlet tilstrækkeligt i Kommissionens forslag. Først og fremmest lægges der alt for lidt vægt på den lille og mellemstore industri, som ikke kun har de problemer, der også kendetegner den store industri, nemlig den alt for store skattebyrde.
Desuden nævner dokumentet slet ikke den rolle, som en aktiv kreditpolitik, der tager sigte på at støtte virksomhederne, kan spille - det europæiske kreditsystem er i den henseende stadig milevidt fra det amerikanske - og EU's og medlemsstaternes hidtidige indsats for at ændre dette system har efter min mening været meget ringe.
Endelig er den væsentligste mangel ved disse dokumenter definitionen af regionernes og de lokale myndigheders rolle i en aktiv beskæftigelsespolitik. Hvis man bliver ved med at tænke på den makroøkonomiske planlægning i stedet for at tage udgangspunkt i aftaler, der indgås på lokalt plan og mellem administratorer, fagforeninger og erhvervsdrivende, når det gælder fastlæggelsen af konkrete udviklingsprojekter, som er baseret på nogle reelle ressourcer, vil man aldrig tage fat på beskæftigelsesproblemets rod. Ændringsforslag 15 til retningslinje 12 er i den forbindelse vigtigt, men stadig ikke tilstrækkeligt.

Evans, Jillian
Adskillige medlemmer har omtalt behovet for foranstaltninger imod diskrimination af kvinder i bekæftigelsespolitikkerne. Vi skal i retningslinjerne gøre det klart, hvilke foranstaltninger der kan gennemføres, f.eks. forældreydelse, børnepasningsfaciliteter og politikker til bekæmpelse af sexchikane.
Vi skal kræve af medlemsstaterne, at de gør mere end blot at fremme lige løn. Direktivet om lige løn blev vedtaget for over 20 år siden, men der er stadig en lønforskel på 28%, så vi er nødt til at stramme retningslinjerne og opfordre medlemsstaterne til at træffe foranstaltninger med henblik på at sikre lige løn.
I Kommissionens rapport om gennemførelsen af beskæftigelsespolitikkerne fastslås det, at medlemsstaterne kun har gjort symbolske bestræbelser på at mindske ulighederne mellem kønnene. Vellykket mainstreaming kræver, at de mennesker, der udarbejder politikkerne, forstår at gennemføre dem på en effektiv måde. Derfor er der behov for uddannelse i og øget bevidsthed om kønsaspektet samt en bedre balance mellem antallet af kvinder og mænd i beslutningsprocessen. Nyligt offentliggjorte forskningsresultater fra Wales, hvor jeg kommer fra, viser endnu en gang, at kvinder er stærkt underrepræsenterede i lederstillinger på arbejdsmarkedet, og at de ikke bevæger sig så hurtigt opad i hierarkiet, som deres kvalifikationer berettiger dem til. Vi ved, at dette er en typisk situation, som fortjener særlig opmærksomhed i retningslinjerne. Derfor anmoder jeg parlamentsmedlemmerne om at støtte ændringsforslag 37 og 38, som har til hensigt at opnå dette.

Figueiredo
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, som man kan konstatere i betænkningerne om medlemsstaternes beskæftigelsespolitik, lever man ikke op til de fælles retningslinjer, og arbejdsløsheden er stadig meget høj. Dette viser, at det snarere end retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik er en ændring af den økonomiske politik og af finans- og pengepolitikken, der skal til. Det, der først og fremmest forhindrer, at der skabes ordentlig og stabil beskæftigelse, er stabilitetspagten med de nominelle konvergenskriterier, som begrænser de offentlige investeringer og sætter rammer for den økonomiske og sociale politik.
Denne politik må derfor ændres, så der i stedet kan opstilles klare mål og findes effektive redskaber til at skabe varig og rigtig beskæftigelse og den deraf følgende nedbringelse af arbejdsløsheden. Jeg håber derfor, at Parlamentet vedtager de forslag, der peger i den retning.

Karas
Hr. formand, mine damer og herrer, balancen gør kontrol mulig, og vi bør naturligvis gennemføre øget kontrol. Mål er kontrollerbare angivelser. Jeg anser derfor begge dele, som nu er sammenfattet i Menrad-betænkningen, for vigtige, fordi fred og sikkerhed på den ene side og vækst og beskæftigelse på den anden side er prioriteret højst i Den Europæiske Unions politik. Men balancen og målangivelserne fritager hverken medlemsstaterne eller arbejdsmarkedets parter fra deres hovedansvar for beskæftigelsespolitikken i deres lande, fordi de er specifikke.
Benchmarking er blevet nævnt. Jeg vil gerne supplere med et par tanker her. Vi taler alle om en primært strukturel arbejdsløshed. Den strukturelle arbejdsløshed har flere indikatorer: for høje arbejdsomkostninger, manglende fleksibilitet i forbindelse med arbejdstid og erhvervsbiografier, en utilstrækkeligt udviklet serviceindustri, for stor reguleringstæthed fra statens side og bureaukrati, for lave innovationshastigheder og for lange overførselstider mellem videnskabelige resultater og gennemførelsen af dem i produktionen.
Vi skal derfor fortsætte med for det første at reducere underskuddet på statsbudgetterne. I de fleste lande stifter vi stadigvæk gæld for gældens skyld. Det betyder udsalg af fremtiden for især de unge generationer. Vi har brug for et større spillerum for de nødvendige fremtidsinvesteringer. For det andet skal vi bekæmpe de strukturelle indikatorer og øge reformtempoet for strukturelle ændringer, hvis vi skal sænke arbejdsløsheden reelt og på langt sigt og ikke kun ønsker at øge beskæftigelsestallene. Vi skal for det tredje fremme innovationerne i uddannelsespolitikken, fordi mange unge mennesker, men også langtidsledige ikke kan finde noget arbejde på arbejdsmarkedet med deres uddannelse, da de endnu ikke har de nødvendige kvalifikationer i forbindelse med den nye tekniske udvikling.
Vi skal for det fjerde gøre det lettere at etablere virksomhed, og de små og mellemstore virksomheder, som sikrer og skaber 80% af arbejdspladserne i Europa, skal vi støtte med en harmonisk, koordineret skattepolitik og med en fjernelse af lænkerne ved etableringen af virksomheder. Hvis vi går frem efter retningslinjerne og disse principper, vil vi ikke blot øge beskæftigelsestallet, men også reducere den eksisterende arbejdsløshed, og det er vores mål.

Koukiadis
Hr. formand, ordføreren hr. Menrad har skulle udføre et vanskeligt stykke arbejde, og han skal roses for den metodiske måde, som han har gennemført det på. Det store antal ændringsforslag er et udtryk for alles ængstelse over det største problem inden for det indre marked, nemlig arbejdsløshedsproblemet. Skønt det ikke siges højt, har det forbindelse med selve vores demokratiers skæbne, for historien viser, at demokratier ikke kun bevares gennem skabelsen af rigdom, men det er også en forudsætning, at denne rigdom bliver fordelt på bred basis til størstedelen af befolkningen, og desuden er det i vores nutidige samfund også en forudsætning, at beskæftigelsen sikres.
Et af de interessante bidrag i de foreslåede ændringsforslag er indførelsen af mere analytiske, sammenlignende og kvantitative mål samt sammenlignende, statistiske data med henblik på at forbedre vurderingsgrundlaget for sammenligninger. Men vi må bemærke, at fra det øjeblik, hvor vi anerkender, at arbejdsløsheden ikke kun er en kvantitativ størrelse, men også en kvalitativ, så skal kvantiteten af de kvalitative parametre angående arbejdsløsheden være mere vidtgående med henvisning til indtægtsstørrelsen, arbejdstiden og særlige arbejdsbetingelser. For i sidste ende er denne altid mere eller mindre mulig uden direkte henvisning til indholdet af beskæftigelsen. Denne slags kvalitative data er selve sjælen i vores samfundsmodel. I den betydning skal der forekomme en afbildning af minimumsbeskyttelsen og en procentsats af formindskelsen af det usynlige område.
Men fremgangen i beskæftigelsen skal også sættes i forbindelse med den slags aktiviteter, som den opnås med, for en beskæftigelsesstigning baseret på aktiviteter, der er tilpasset modeller af virksomheder, som ser ud til at ville ophøre, er en kortsigtet løsning og spild af ressourcer. I den betydning går ændringsforslag 9 i retningslinje 7 i den rigtige retning. Men det kan man ikke sige om retningslinjerne 1 og 2, hvor der omtales en faglig uddannelse, som skal bidrage til en effektiv start på arbejdsmarkedet. Med det stillede ændringsforslag tilføjes der en betingelse om konstant optagelse på arbejdsmarkedet, hvilket er en forbedring. Men den rigtige måde, som medlemsstaterne skal læse det på, må være, at hovedparten af programmerne ikke baseres på aktiviteter, som stammer fra fortiden, men som sætter opnåelsen af kreative færdigheder som hovedmål.
En anden bemærkning drejer sig om servicesektoren. Retningslinje 13 omtaler med rette udnyttelsen af servicesektoren og den industrirelaterede servicesektor. Jeg er af den mening, at vi burde lægge et videre, holistisk syn til grund. Serviceudviklingen inden for alle områder forløber på to forskellige måder: På den ene side har vi en serviceudvikling af alle produktionsområderne inklusive landbruget, der ikke bliver nævnt, og som fører til en ophævelse af sektorernes indbyrdes grænser, og på den anden side industrialiseringen af servicesektoren. Det første tilfælde er en kilde til rigdom, og følgelig burde servicesektoren inden for landbrugsområdet være nævnt, mens det andet tilfælde, såsom banker og forsikringsselskaber, vil skabe arbejdsløshed, og derfor skal der træffes andre foranstaltninger.

Procacci
Hr. formand, ærede kolleger, beskæftigelsesspørgsmålet er et europæisk spørgsmål og ikke kun et spørgsmål, der vedrører de nationale stater. At indrømme dette betyder ikke, at man fratager medlemsstaterne deres kompetence, men at man mener, at man ud fra et større og mere sammenhængende billede af beskæftigelsesproblematikken kan arbejde mere effektivt for at tage et af de vigtigste spørgsmål op i vores tid. Det er således nødvendigt med en institutionel ligevægt, der er delt mellem Unionens målsætninger og retningslinjer og medlemsstaternes frie valg. Udvalget er det første skridt i den forbindelse, men det er ikke tilstrækkeligt.
Med hensyn til retningslinjerne vil jeg navnlig gerne komme ind på den del, der vedrører overgangen fra skolen til arbejdet. Denne målsætning kan nemlig ikke udelukkende forfølges med de ganske vist rosværdige forslag, som retningslinje 7 og 8 indeholder. Det er selvfølgelig prisværdigt, at man anerkender skolens fundamentale rolle, når det gælder om at bekæmpe arbejdsløsheden, men der henvises slet ikke til nødvendigheden af, at skolen arbejder inden for rammerne af en overordnet fysisk planlægning, og at den samarbejder med arbejdsmarkedets parter, de lokale myndigheder og erhvervslivet. Det er derfor nødvendigt, at Kommissionen henviser til dette aspekt og lover at fremme nogle støtteprogrammer, der virker fremmende for dette perspektiv.

Mann, Thomas
Hr. formand, i mange år har Europa-Parlamentet lagt et betydeligt pres på medlemsstaterne. Vi er trætte af kun at opleve hensigtserklæringer med et indhold, der er blødt som voks, i stedet for beslutninger med knaldhårde konsekvenser! I dag, kort tid før årtusindskiftet, kan høsten af det, der blev sået ved beskæftigelsestopmødet i Luxembourg i 1997, køres ind. Det lykkedes under kristelig-demokratisk ledelse at vinde politiske, økonomiske og sociale aktører til at blive konkrete i forbindelse med bekæmpelsen af arbejdsløshed og til nye arbejdsstrukturer. Det forudsagte gruppepres har fundet sted. Hvem har mon lyst til at høre til dem, der ikke har lavet deres lektier? Og der er en europæisk merværdi, hvis medlemsstaterne, men også arbejdsmarkedets parter, lærer af hinanden og lærer i fællesskab, udvikler nye koncepter og gennemfører modelforsøg.
Det var helt rigtigt at udnævne Winfried Menrad til forfatter af betænkning 2000. Hans udmærkede arbejde - udført under betydeligt tidspres - kan alle de tre udvalg, som jeg er medlem af, identificere sig med, i hvert fald Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og kun med forbehold Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, for hvilket gælder: Mindre ville have været bedre.
Betænkningen dokumenterer, at der mangler mange fremskridt i forbindelse med bæredygtighed. For det første lader makroøkonomisk tænkning meget tilbage at ønske, for det andet gennemførelsen af strukturreformer, for det tredje valget mellem økonomisk politik og beskæftigelsespolitik. Det er ikke til at overse, at præventive foranstaltninger har taget til, f.eks. integrationen af langtidsledige på arbejdsmarkedet, eller aktive foranstaltninger, f.eks. tilskyndelse til jobsøgning og skabelse af arbejdspladser. Det, der mangler, er kvalificeret omskoling og uddannelsesmuligheder for unge arbejdsløse. Det, der ligeledes mangler, er deltidsmodeller for ældre lønmodtagere, som er egnede og villige til at arbejde.
Vi må ikke glemme de unge, som har brug for adgang til at arbejde med computere og Internet i praksis. Her har medlemsstaterne ansvaret for i rette tid at formidle informationskendskab. Vi må ikke glemme de svage elever, som i henhold til konceptet om en ny chance har brug for åbne døre til vores skole- og uddannnelsessystemer. De største fremskridt ses heldigvis i de små og mellemstore virksomheder: bedre omgivelser for iværksættelser, afskaffelse af administrative vanskeligheder. Men der er brug for handlekraft i forbindelse med adgangen til risikovillig kapital og arbejdstagerdeltagelse i produktionskapitalen. Facit er, at de fire søjler - beskæftigelsesegnethed, iværksætterkultur, virksomhedernes og deres ansattes tilpasningsevne og lige muligheder - er stabile elementer i den fremtidige konstruktion af sikre arbejdspladser. Mit forslag om ubetinget at bibeholde rytmen med kontrol af retningslinjerne hvert år, således at medlemsstaterne ikke giver op i forbindelse med den aktive støtte til beskæftigelsen, er blevet accepteret.

Ghilardotti
Hr. formand, i sit dokument om retningslinjerne for beskæftigelsespolitikkerne i medlemsstaterne i år 2000 tager Kommissionen udgangspunkt i en grundlæggende betragtning, nemlig at der er sket nogle betydelige fremskridt i retning af en udvikling af beskæftigelsesprocessen, efter at man lagde grunden hertil på det særlige topmøde. Den nævner nogle tal - nemlig at der er blevet skabt 1.800.000 arbejdspladser i Europa - og bekræfter således den struktur, der er baseret på fire søjler, samt hovedindholdet i retningslinjerne.
Man kan godt være enig i, at det er nødvendigt i det store og hele at bevare strukturen uændret. Både Kommissionens dokument og Europa-Parlamentets betænkning kunne - og ikke mindst burde - dog have været lidt modigere, selvom hr. Menrad har gjort et prisværdigt stykke arbejde. Koordineringen af de makroøkonomiske politikker og af retningslinjerne for beskæftigelse bør navnlig ændres fra en simpel dialog til konvergens mellem medlemsstaterne, uden at det går ud over selve staternes kompetence og ansvar, som ingen sætter spørgsmålstegn ved. Det er dog nødvendigt, at retningslinjerne og anbefalingerne på europæisk plan giver sig udslag i nogle konkrete og målbare målsætninger, som medlemsstaterne skal rette sig efter i deres egne nationale planer. Det skal være nogle konkrete målsætninger, hvor man opstiller nogle mål, der kan måles på mellemlangt sigt, og som konvergerer, når det gælder beskæftigelsesprocenten, reduktionen af den eksisterende kløft mellem mænds og kvinders beskæftigelse - også ved hjælp af investeringer i infrastruktur og tjenesteydelser - og tiltag for at fremme beskæftigelsen af de unge. Der skal fastlægges nogle kvantitative og kvalitative indikatorer. Det drejer sig ikke om, at man skal komme med en løsning på europæisk plan, sådan som nogle frygter, men det drejer sig uden tvivl om at angive en bred vifte af instrumenter, der reelt gør det muligt at nå det resultat, at man skaber beskæftigelse og social samhørighed. Det er således nødvendigt med et kvalitetsløft, og det er nødvendigt at være modigere. Indførelsen af den fælles valuta var mulig, fordi man fastlagde nogle bindende kriterier. Hvis vi ikke også gør sådan med beskæftigelsen, vil resultaterne altid være alt for ringe.

Kauppi
Hr. formand, Unionens beskæftigelsespolitiske reform startet i Luxembourg i 1997 er et af de største og vigtigste anliggender, som EU i løbet af årene har iværksat. Selvom hovedansvaret for projektet hovedsageligt ligger hos medlemsstaterne, vil en så omfattende reform politisk være umulig at gennemføre på de fælles markeder uden en koordination på unionsplan. Der er sandelig også brug for fornyelse i den europæiske beskæftigelsespolitik! De største problemer ligger i medlemsstaternes grundlæggende strukturer. Høj beskatning, omfattende sociale indkomstoverførsler og ufleksibel lønpolitik fører ofte til den samfundsnedbrydende tilstand, hvor arbejde ikke mere udgør et økonomisk lønsomt alternativ for et individ.
Rammerne for at tilvejebringe en ændring eksisterer imidlertid. Den fælles valuta giver os et glimrende miljø til at fremme beskæftigelsen. Forstærkning af det indre marked muliggør den nødvendige fleksibilitet på arbejdsmarkeder og bringer mere dynamik til hele den europæiske økonomi. Desuden tilbyder konvergensen af de økonomiske politikker i eurolandene, foranlediget af den fælles valuta, os en mulighed for at lede efter de bedste modeller, for benchmarking. Dette forudsætter faktisk, at vi har sammenlignelige indikatorer, som også i dag allerede er nævnt flere gange her, til rådighed. Og hvorfor ikke - sommetider bør vi lede efter disse modeller også uden for Den Europæiske Union.
Forslaget til retningslinjer er ganske hæderligt, og specielt har ordfører Menrad udført et særdeles godt stykke arbejde. Jeg vil lægge særlig vægt på foranstaltninger til fremme af forbedring af beskæftigelsesforudsætningerne inden for SMV-sektoren. En reduktion af administrationsomkostninger, skatter og afgifter er helt enkelt nødvendig. Jeg henviser samtidig til servicebranchens moms-afprøvning, som blev godt nok gennemført i Rådet, men medlemsstaterne ser ikke ud til at gå med bortset fra nogle undtagelser. Jeg havde for mit hjemland Finlands vedkommende håbet på en anderledes løsning i denne sag.
Jeg ser det som et mindre problem, at forslagene til retningslinjer for 2000 kommer under behandling, allerede før de konkrete foranstaltninger fra de gamle retningslinjer er gennemført endsige påbegyndt. Medlemsstaterne har bundet sig til at gennemføre retningslinjerne i deres nationale programmer. De skal også have mulighed for dette.

Damião
Hr. formand, Kommissionen og ordføreren, som vi takker for hans arbejde, erkender, at der skal ske en videreudvikling ....
På grund af støjen i salen ser jeg mig nødsaget til at afbryde mit indlæg. Den ligegyldighed over for Fællesskabets institutioner, som man kan mærke fra befolkningens side, må skyldes den ligegyldighed, som Parlamentets medlemmer og Fællesskabets institutioner udviser. Hver gang der skal diskuteres et problem på det sociale område, hersker der nemlig en total mangel på interesse ...
(Formanden afbrød taleren)
Som jeg var ved at sige, erkender Kommissionen og ordføreren, at der skal ske en videreudvikling af de retningslinjer, der har haft positive resultater, men som dog alligevel har visse mangler. Vi er endnu langt fra den samordning af beskæftigelsespolitikken og den økonomiske politik, som Amsterdam-Traktatens artikel 126 anbefaler. Kommissionen har fremlagt relevante anbefalinger, hvad angår effektiv jobskabelse, de små og mellemstore virksomheder og skat på arbejde, anbefalinger, som vi socialdemokrater ikke ønsker skal indebære, at de sociale sikkerhedssystemers finansieringsgrundlag svækkes.
Hvad angår nedsættelse af et beskæftigelsesudvalg, mener vi, at et sådant kan befordre ikke blot konkretiseringen af retningslinjerne og deres implementering på lokalt og regionalt plan, som jo ikke er tilfredsstillende, men også at de langtidsarbejdsløse og de unge, der er uden arbejde, bliver inddraget.
Vi appellerer til medlemmerne af Det Europæiske Folkeparti om at genoverveje deres holdning til de kvantitative og kvalitative mål, så disse retningslinjer kan få den virkning, som vi alle ønsker. Kommissionen må tage hensyn til Parlamentets forslag, for selvom Parlamentets formelle indflydelse i denne sag er begrænset, har det ikke desto mindre et ansvar i forhold til de arbejdsløse, et ansvar, som det må påtage sig, hvad angår det ulovlige arbejde og de mennesker, der er beskæftiget i nedslidte industriområder.
Hr. formand, det forhold, at de nationale beskæftigelsesplaner ikke er baseret på en ægte dialog, har en negativ effekt for den teknologiske og organisatoriske modernisering, således som Michelin-sagen så tydeligt viser det.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg skal tale om spørgsmålene i forbindelse med arbejde, sociale anliggender og beskæftigelse. Vi har den glæde at have kommissær Anna Diamantopoulou hos os i dag, og jeg ville gerne have mere tid, så hun kunne lytte til mine forslag. Jeg ville således gerne invitere hende ud at spise, hvis det er muligt, og hvis hun synes om dette forslag, så jeg kan tale i længere tid end de to minutter, jeg har fået tildelt. Jeg håber, at hun svarer mig, og jeg vil således bruge de par sekunder, jeg har tilbage, på at sige, at jeg fandt forslagene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder ret mærkværdige.
(En del af indlægget var uden mikrofon) Jeg vil gerne understrege, at de ældre og pensionisterne med glæde overlader deres arbejdsplads til de unge. Her i Parlamentet er vi 630 medlemmer, og jeg er sikker på, at mange af os gerne ville give vores plads til nogle unge medlemmer. På denne måde ville vi naturligvis ikke øge antallet af arbejdspladser, men vi ville øge antallet af unge arbejdsløse, som således kunne få den tilfredsstillelse, de fortjener. Jeg vil nemlig gerne sige, at medlemsstaternes indsats bør gå ud på at give de ældre - der har betalt nok for at få deres pension - mulighed for at overlade arbejdet til de unge.

Howitt
Idet jeg lykønsker hr. Menrad med betænkningen, vil jeg gerne tale om udviklingen, eller mangelen på samme, i forbindelse med beskæftigelsesretningslinje 9, som skal fremme et arbejdsmarked, der er åbent for alle.
Nu hvor det økonomiske opsving igen er ved at indfinde sig i medlemsstaterne i Den Europæiske Union, er det især vigtigt at hjælpe de udstødte på arbejdsmarkedet. Hvis det ikke sker nu, vil alle disse socialt udstødte mennesker være ladt i stikken for altid.
Europa-Kommissionen har ret, når den i sin rapport kritiserer mangelen på fremskridt i beskæftigelsen for sådanne dårligt stillede grupper i medlemsstaterne og efterlyser en højere grad af mainstreaming i de beskæftigelsesprogrammer, der vedrører foranstaltninger til fjernelse af diskrimination. Europa-Parlamentet har ret, når vi i ændringsforslag 13 støtter en holistisk fremgangsmåde og efterlyser sammenlignelige mål, som jeg vil uddybe om lidt, og som jeg anmoder alle i Parlamentet om at støtte.
Jeg hilser eksemplerne i betænkningen velkommen. Især eksemplerne vedrørende beskæftigelse for handicappede. Da sociale ydelser til handicappede har skabt stor offentlig debat i mit hjemland, Det Forende Kongerige, glæder jeg mig her til formiddag over den nye ordning for handicappede, som forsøger at nedbryde barriererne ved hjælp af personlige rådgivere på lokalt niveau - single gateway-princippet - med henblik på fleksibel udnyttelse af budgetterne for både beskæftigelse og social sikring over for arbejdsløse handicappede, så vi én gang for alle kan finde ud af, hvilke foranstaltninger der kan hjælpe dem i arbejde. Men på europæisk niveau kan vi gøre mere. Hvis vi kan få medlemsstaterne til at garantere præstationsmål for både ungdomsarbejdsløshed og langtidsledighed, hvorfor forsøger vi så ikke at indføre lignende mål for arbejdsløsheden blandt handicappede. Hvis problemet er manglende pålidelig statistik, er det nødvendigt hurtigt at få fastslået en passende definition heraf. Hvis dette ikke sker, kan kommissæren måske venligst forklare, hvordan vi nogensinde skal kunne vurdere, hvorvidt vores politik er vellykket, samt hvordan arbejdsløse handicappede kan hjælpes tilbage på arbejdsmarkedet.

Bodrato
Hr. formand, det er efter min mening meget korrekt, at man i hr. Menrads betænkning lader en modernisering af arbejdet spille en grundlæggende rolle for forøgelsen af produktiviteten, for konkurrencen og således også for beskæftigelsen. Konklusionerne har dog visse begrænsninger. Når det gælder beskæftigelsespolitikken og standarderne for den europæiske socialmodel, finder der en konkurrence sted mellem medlemsstaterne, som ikke fremmer opnåelsen af de målsætninger, vi giver udtryk for at ville forfølge, og på de betingelser, som i teorien sikres.
Når vi slår fast, at nedsættelsen af skattetrykket på arbejdsomkostningerne ikke må gå ud over saneringen af de offentlige finanser eller sikringssystemernes finansielle ligevægt, foreslår vi en umulig opgave, som kun en stærk økonomisk vækst kan løse. I virkeligheden er der en tendens til at skabe en øget konkurrenceevne ved at lade visse sociale udgifter tynge familiernes budget, men på denne måde vil de sociale forskelle blive større, og i nogle tilfælde vil der også blive flere udstødte og nye fattige. Med globaliseringen af markederne risikerer Europa dog ikke mindst at blive udsat for konkurrence fra de store økonomier, der har investeret - og investerer mere - i teknologiernes udbredelse og i forskning, og som desuden investerer i de unges erhvervsuddannelse, det vil sige i fremtiden for de teknologisk avancerede industrier. Jeg tror således, at hr. Menrad har ret, når han i de generelle konlusioner understreger nødvendigheden af, at Kommissionen harmoniserer dokumenterne om de grundlæggende linjer for den økonomiske politik og om retningslinjerne for beskæftigelse. Jeg tror, at udvalget kan udgøre et meget vigtigt skridt i den retning.

Diamantopoulou
Fru formand, jeg vil gerne gratulere og takke hr. Menrad for det arbejde, han har lavet. Jeg må også sige, at jeg med opmærksomhed har lyttet til og takker hr. Grosch og fru Theorin for deres respektive udvalgs vurderinger af beskæftigelsespakken.
Af de sidste to timers forhandling mener jeg, at der er fremkommet et optimistisk resultat, eftersom det er tydeligt, at Europa-Parlamentet følger med i, vurderer, men især opstiller forslag i dette yderst følsomme emne, nemlig den europæiske beskæftigelsesstrategi. Da vi har hørt mange indlæg og forslag fra parlamentsmedlemmerne om Kommissionens rolle for en institutionalisering af mål, der sikrer en så aktiv aktion som muligt, vil jeg gerne betone, at hensigten med den europæiske beskæftigelsesstrategi er at støtte og opmuntre de nationale politikker, og inden for denne ramme forsøger vi at arbejde så tæt sammen med medlemsstaterne som muligt.
I dag er retningslinjerne for beskæftigelse blevet forhandlet i Beskæftigelsesudvalget, og i udvalget for økonomi foregår der intense forhandlinger, så vi kan gå til Rådet, hvor vi tror, at der vil være fuld accept af dem, og hvor den officielle forhandling om dem skal foregå den 29. november på det fælles økonomiminister- og beskæftigelsesministertopmøde.
Jeg vil gerne understrege, at der tilsyneladende findes en aftale om den måde, som vi skal anvende og planlægge retningslinjerne for det kommende år på. Der er ikke tale om store ændringer. De fire basale kernepunkter bevares fortsat, og de ændringer, der er gjort i retningslinjerne, er meget små og vedrører fire punkter. Det første er en større fokusering på overgangen til arbejdsmarkedet efter endt faglig uddannelse. Det andet er IT-området, hvor Kommissionen med sit forestående initiativ angående informationssamfundet lægger et stort arbejde i at forbinde beskæftigelsesspørgsmålet med informatik. Det tredje er de lokale faktorers aktive rolle, hvor medlemsstaterne anmodes og tilskyndes til at give større kompetence til de lokale myndigheder, og naturligvis de sociale parters rolle. Fru formand, jeg vil gerne meget kortfattet påpege visse basale oplysninger, som blev berørt i betænkningen af Menrad, men som også er blevet gentaget af flere medlemmer.
Den første er, at det er klart, at det forudsætter en stabil og langsigtet økonomisk ramme desangående, for at den europæiske beskæftigelsesstrategi skal lykkes, og at der findes et koordineret og fortsat samarbejde i hele den langsigtede økonomiske politik.
Det andet seriøse emne er spørgsmålet om indekserne og harmoniseringen af de statistiske tjenester og indekserne for medlemsstaterne. Det er et emne, der, som det ganske rigtigt er blevet sagt, ikke er teknisk, ikke er teknokratisk, men som er dybt politisk. Det, at vi kan have en overvågningsbase af medlemsstaterne, er overordentligt vigtigt, men samtidig også overordentligt vanskeligt. Det er en af vores prioriteter, og vi forsøger at fremskynde harmoniseringsprocesserne af indekserne.
Det næste punkt er den tvungne uddannelse. Vi forsøger, men det er tydeligt, og det ses også af rådene til medlemsstaterne, at der ikke har været lagt nær så stor vægt på den tvungne uddannelse, som der burde. Vores mål for det kommende år er, at der skal føres en aktiv og organiseret politik i medlemsstaterne i forbindelse med tvungen uddannelse af arbejdstagerne.
Det næste emne er informationsteknologien. Der er blevet sat et mål, der er blevet fremsat forslag til mål på nationalt plan om informationssamfundet. Jeg mener, at vi bør være mere ambitiøse og stille fælles europæiske mål inden for IT, for vi kan ikke tale om konvergens mellem medlemsstaterne, medmindre der opnås konvergens på dette særligt følsomme område af informationssamfundet. Desuden vil jeg gerne erindre om, at der på topmødet i Köln blev indgået en resolution mellem statslederne om at sætte som mål at forbinde skolerne gennem deres adgang til Internettet.
Jeg bemærker det overordentligt vigtige spørgsmål om udvikling og realisering af politikker fra de lokale myndigheders side på regionalt plan i medlemsstaterne. Også dette punkt søgte det finske formandskab at fremme og opprioritere, og vi tror, at Rådet vil etablere en sådan tilnærmelse.
Mine damer og herrer, ærede medlemmer, det er gentagne gange blevet foreslået, at der skal være et mere regelmæssigt samarbejde mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet i et forsøg på at fremme strategien for den europæiske politik yderligere. Det er tydeligt, at der i Köln opstod specifikke processer, processer, der skal foregå til efteråret og foråret, men jeg venter stadig på forslag og praktiske måder til at anvende dette tættere samarbejde på, som under alle omstændigheder i første fase kommer til at foregå med det tilsvarende Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.

Formanden
Tak for Deres indlæg, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.
Hr. Cappato og hr. Costa har tilkendegivet, at de ikke ønsker at deltage i afstemningen. Jeg antager, at det betyder, at de er til stede i salen.

AFSTEMNING
Cappato
Fru formand, jeg vil gerne informere kollegerne om, at artikel 51 i vores forretningsorden reelt er blevet ophævet på grund af bureaukratiet. Det er den artikel, som skulle give parlamentsmedlemmerne mulighed for at underskrive skriftlige erklæringer, der, såfremt de underskrives af et flertal blandt parlamentsmedlemmerne, bliver direkte videresendt til de institutioner, som er nævnt i disse erklæringer. Men denne ret har man efter min mening reelt frataget os. I Strasbourg har jeg selv forsøgt at underskrive hr. Perrys forslag om at flytte Parlamentets arbejde til Bruxelles og således endelig at give vores Parlament ét enkelt samlingssted. Det tog mig 20 minutter, for ingen vidste, hvor kontoret var. Det er placeret på anden sal i tårnet, og det er meget langt fra mødesalen - det er endda længere væk, end det var i sidste valgperiode.
Med prøv i stedet at se på beliggenheden af de kontorer, hvor vi skal sætte de eneste underskrifter, vi nemt får mulighed for at sætte, nemlig de underskrifter, der giver os penge for vores tilstedeværelse. Hvis de var blevet gemt i et eller andet kontor i den parlamentariske labyrint, ville vi sandsynligvis gøre oprør. Så jeg vil gerne henvise til vores parlamentariske værdighed, fru formand, for det er nødvendigt, at de politiske underskrifter og underskrifterne på politiske erklæringer får samme værdighed og samme plads som de underskrifter, der drejer sig om vores tilstedeværelse og om penge.
Jeg kommer nu til det andet punkt. Kun et Parlament, der forsøger at lade de politiske erklæringer og de politiske underskrifter finde sted i kælderen, og et Parlament, som reelt er styret af en bureaukratisk tankegang, kan tillade, at man fortsætter den diskrimination af Parlamentets løsgængere - der nu har varet i flere måneder - hvor de har færre rettigheder end de andre parlamentsmedlemmer. Vi har ikke til hensigt at finde os i denne diskrimination, og derfor agter vi heller ikke denne gang at deltage i afstemningen, så længe dette spørgsmål ...
(Formanden afbrød taleren)

Nassauer
Fru formand, i går meldte jeg mig sammen med andre kolleger under afstemningen ved navneopråb, fordi min afstemningsmaskine ikke fungerede. Nu ser jeg til min overraskelse, at De ikke har set min melding, i henhold til protokollen. Jeg anmoder Dem om at korrigere det i overensstemmelse hermed.

Formanden
Naturligvis. I øvrigt vil jeg, eftersom vi nu går over til afstemning, gerne tilføje, at vi har fået kontrolleret, at det elektroniske afstemningsanlæg fungerer. Jeg beder om, at alle medlemmerne kontrollerer, at de er i besiddelse af stemmekort.

Costa, Raffaele
Fru formand, jeg opfatter det som min pligt at tilslutte mig hr. Cappatos anmodning i forbindelse med vurderingen af den parlamentariske gruppes oprettelse.
Hvis spørgsmålet ikke bliver løst, tror jeg, at der er andre parlamentsmedlemmer, som heller ikke vil deltage i afstemningen. Jeg håber ikke, at det bliver nødvendigt.

Indstilling ved andenbehandling (A5-0042/1999) om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om håndhævelse af bestemmelserne om søfarendes arbejdstid på skibe, der anløber Fællesskabets havne (8639/1/1999 - C5-0035/1999 - 1998/0321(COD)) (Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender) (Ordfører: Hughes)
(Den fælles holdning godkendtes)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0041/1999) om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 93/104/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, for at omfatte sektorer og aktiviteter, der er undtaget fra dette direktiv (8642/1/1999 - C5-0036/1999 - 1998/0318(COD)) (Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender) (Ordfører: Smet)

Hudghton
Kan fru Smet før næste afstemning om Smet-betænkningen få mulighed for officielt at afklare et punkt vedrørende selvstændige partsfiskere, som hun ikke fik mulighed for at afklare inden sessionen blev afbrudt i går? Kan fru Smet venligst officielt bekræfte, hvorvidt bestemmelserne i dette forslag også gælder for selvstændige fiskere?

Formanden
Vi kan selvsagt ikke genoptage forhandlingen vedrørende dette spørgsmål. Imidlertid har fru Smet bedt om ordet for, som jeg har forstået det, at stille forslag om, at afstemningen udsættes til mødeperioden i Strasbourg. Jeg giver straks ordet til fru Smet.

Smet
Fru formand, som svar på det spørgsmål, som netop blev stillet med hensyn til fiskerne, vil jeg sige, at når det drejer sig om selvstændige erhvervsdrivende, falder de ikke ind under direktivet. Når det drejer sig om arbejdstagere, falder de ind under direktivet.
Spørgsmålet om udsættelse af afstemningen til Strasbourg fører til, at der kommer en løsning på de seneste diskussioner, der er mellem grupperne. Det drejer sig om en andenbehandling. Vi har stadig tilstrækkelig tid til at tilrettelægge afstemningen i Strasbourg. I samråd med andre grupper anmoder vi derfor egentlig om, at dette kan udsættes.

Formanden
Udmærket. Ordføreren har fremsat et forslag.
Er der medlemmer, som ønsker at udtale sig for fru Smets forslag om udsættelse af afstemningen til mødeperioden i Strasbourg?
Er der medlemmer, der ønsker at udtale sig imod det omhandlede forslag?

Crowley
På vegne af min gruppe vil jeg gerne foreslå, at vi stemmer imod ordførerens anmodning om at sende forslaget tilbage til afstemning i Strasbourg. Der er mere end tilstrækkeligt med kompetente parlamentsmedlemmer til stede her til at kunne foretage afstemningen i dag, så vi bør tage afstemningen nu.

Hughes
Jeg vil gerne støtte ordførerens henstilling om at udsætte afstemningen. Det er en problematisk uge med lavt fremmøde. Visse afgørende ændringsforslag i denne betænkning kræver 314 afgivne stemmer. Vi har i Parlamentet allerede én gang haft et spørgsmål vedrørende en kontrovers, som opstod i går, og som meget vel på grund af forvirring kan bringe et vigtigt ændringsforslag i fare. Set i lyset heraf er det fornuftigt at vente til Strasbourg. Rådet er endnu ikke færdig, så vi har tid nok til at vente. I Strasbourg er vi sikre på, at det nødvendige antal parlamentsmedlemmer er til stede, og vi undgår desuden yderligere forvirring i forbindelse med den endelige afstemning.
(Forslaget om udsættelse af afstemningen vedtoges)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0040/1999) om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til forbrugeroplysninger om brændstoføkonomi og CO2-emissioner i forbindelse med markedsføring af nye personbiler (5617/2/1999 - C5-0037/1999 - 1998/0272(COD)) (Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik) (Ordfører: Sterckx)
(Formanden erklærede den fælles holdning for vedtaget)
Betænkning af Gahrton (A5-0049/1999) for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Folkerepublikken Kina (KOM(1999) 287 - C5-0038/1999 - 1999/0123(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning af Quisthoudt-Rowohl (A5-0048/1999) for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Russiske Føderation (KOM(1999) 324 - C5-0083/1999 - 1999/0133(CNS))

Quisthoudt-Rowohl
Fru formand, kære kolleger, som ordfører er jeg overbevist om, at aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde med Rusland er god og rigtig. Alligevel anmoder jeg om udsættelse af afstemningen som tegn på, at vi forventer, at Rusland alvorligt og konkret bestræber sig på at finde frem til en fredelig løsning i Tjetjenien så snart som muligt.
I den forbindelse ved jeg præcis følgende: Udsættelsen af en teknisk aftale er ikke ubetinget det bedste middel til at give appellen eftertryk. Jeg ved også, at denne udsættelse, hvilket desværre meget ofte er tilfældet, netop rammer de forkerte personer, det vil her sige de russiske videnskabsmænd og forskere. Alligevel, med mavesmerter og efter mange samtaler med kolleger fra mange grupper og udvalg, appellerer jeg her til at give et tegn, selvom det desværre kun kan være svagt!

Maes
Jeg vil gerne støtte ordføreren her. I går opfordrede jeg på vegne af Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance indtrængende til, at dette signal kan gives. Jeg er overbevist om, at vores borgere ikke ville forstå, at vi i dag, hvor velment det end er, godkender en aftale, mens Den Russiske Føderation bombarderer Tjetjenien og endda hindrer værgeløse flygtninge i at flygte. Fru formand, jeg støtter gerne ordføreren, og jeg håber, at også andre grupper vil gøre det.

Speroni
Fru formand, jeg er i princippet enig, for det, som Rusland gør mod det tjetjenske folk, er uværdigt. Men jeg kan ikke se, hvor Parlamentets konsekvens er henne, eftersom det for få minutter siden vedtog en aftale med Kina, selvom Kina har undertrykt det tibetanske folk siden 1959.
Derfor mener jeg, at vi for at være konsekvente enten bør vedtage dem begge, eller også burde vi henvise dem begge til fornyet udvalgsbehandling.
(Bifald)

Diamantopoulou
Fru formand, jeg deler fuldt ud Europa-Parlamentets bekymring over den kritiske situation i Tjetjenien. I går aftes fik den kompetente kommissær mulighed for at forklare indholdet i denne aftale, og hvem den omhandler, for den handler især om universiteter og forskerverden i Rusland. Kommissionen er af den mening, at denne dialog og en fortsættelse af denne dialog er til gunst for udviklingen af de processer og en styrkelse af de kræfter, som vi ønsker i Rusland. Vi mener altså, at det ville være et fejlagtigt budskab, hvis den specifikke aftale ikke gik i denne retning.

Formanden
Tak, fru kommissær. Europa-Parlamentet er nu fuldt orienteret om dette spørgsmål.
(Forslaget om udsættelse af afstemningen vedtoges)
Betænkning af Linkohr (A5-0047/1999) for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af aftalen om videnskabeligt og teknologisk samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Argentinske Republik (KOM(1999) 292 - C5-0040/1999 - 1999/0125(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning af Menrad (A5-0045/1999) for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Rådets udkast til afgørelse om nedsættelse af et beskæftigelsesudvalg (KOM(1999) 440 - C5-0173/1999 - 1999/0192(CNS)) og om Kommissionens forslag til retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 2000 (KOM(1999) 441 - C5-0147/1999 - 1999/0816(CNS))

Menrad
Fru formand, jeg vil gerne komme med tre indledende bemærkninger. For det første vil jeg gerne understrege, at jeg i den udtalelse, som jeg afgiver, repræsenterer holdningen i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, selvom jeg mener noget andet personligt. Sådan er det i nogle tilfælde.
For det andet afviser jeg nye ændringsforslag på bestemte betingelser, hvis jeg mener, at de ikke indeholder noget nyt. Jeg er tilhænger af en koncentration af vores forslag til Ministerrådet.
For det tredje er der naturligvis også forslag, som jeg afviser rent indholdsmæssigt, f.eks. forslag 46, som propaganderer for nedsat arbejdstid med fuld lønkompensation som eneste afprøvede middel. Her er jeg for fleksibilisering.

Formanden
Tak for Deres forklaringer, hr. Menrad. De har indleveret Deres udtalelser om de enkelte ændringsforslag, og jeg skal, som det er sædvane, meddele Europa-Parlamentet Deres holdning.
Ændringsforslag 13

Menrad
Fru formand, til ændringsforslag 13: Jeg har ikke noget imod proceduren om en fælles afstemning, men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at den tyske udgave ikke er korrekt. Vi behandler her et forslag, som blev fremsat som mundtligt forslag i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Det mundtlige forslag fra hr. Skinner er ikke indeholdt heri, heller ikke den konstatering, som fru Sbarbati kom med i forbindelse med handicappolitik. Det gælder for den tyske udgave. Mens begrundelsen er rigtig, er det ikke fremstillet rigtigt i den oprindelige tyske udgave. Jeg anmoder om, at der stemmes om det, som vi har besluttet i udvalget. I øvrigt synes den engelske udgave at være rigtig.

Formanden
Udmærket, hr. Menrad. Tak for denne særdeles vigtige præciserende bemærkning.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Gollnisch
Fru formand, tillad mig at fremsætte en kort bemærkning med henvisning til Forretningsordenens artikel 29. Alle har kunne konstatere, at en række af Europa-Parlamentets medlemmer, som er medlemmer af en politisk gruppe, har stemt anderledes end flertallet af gruppens medlemmer. Dette er i øvrigt helt legalt og i overensstemmelse med medlemmernes ret til at udøve deres mandat frit. Det betyder imidlertid også, at medlemmerne kan udøve deres mandat frit i forbindelse med afstemning, uden at dette indebærer, at den berørte gruppe berøves sit fælles politiske tilhørsforhold i henhold til definitionen i Forretningsordenens artikel 29. Samme regel finder anvendelse på samtlige politiske grupper, store som små, og jeg formoder, at man næppe med henvisning til den omhandlede artikel vil konkludere, at der er grundlag for at opløse PPE-gruppen, fordi en national fløj i forbindelse med Europa-Parlamentets afstemninger udøver deres mandat frit. Imidlertid må vi så indtage en konsekvent holdning, og Europa-Parlamentet må ændre den beslutning, der er truffet af et flertal af Parlamentets medlemmer vedrørende en politisk gruppe, som i respekt for medlemmernes frie mandat havde indføjet en bestemmelse herom i gruppens interne vedtægter. Dette udelukker ikke et fælles politisk tilhørsforhold.
Betænkning af Menrad (A5-0046/1999) for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens udkast til fælles rapport om beskæftigelsen 1999 (SEK(1999)1386 - C5-0215/1999 - 1999/2139(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Forslag til beslutning af Palacio Vallelersundi (B5-0204/1999) for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om strategien for EU's indre marked
(Forslaget til beslutning vedtoges)

STEMMEFORKLARINGER- Betænkning af Menrad (A5-0045/1999)

Maes
Fru formand, vi har ikke vedtaget betænkningen om beskæftigelsespolitikken. Sammen med Kommissionen konstaterer vi, at der er store svagheder hos medlemsstaterne i forbindelse med gennemførelsen af beskæftigelsespolitikken, således som den er fastlagt i retningslinjerne. Men vi spørger os selv, om Kommissionen nu også lægger tilstrækkelig vægt på den konstatering, at der inden for selve medlemsstaterne er store velfærdsforskelle og store forskelle med hensyn til beskæftigelse mellem de forskellige regioner. Jeg nævner Belgien som eksempel. I Flandern er arbejdsløsheden 8,2% og i Vallonien 24,5%. De forstår, at Flandern og Vallonien inden for Belgien fører samme politik med hensyn til skatte- og afgiftspolitik og social sikring, men det er utilstrækkeligt. Der skal kunne føres en klart forskellig regional politik. Med henblik derpå skal der også være regionale statistikker til rådighed. Jeg beklager, at Kommissionen ikke går ud fra denne regionale virkelighed, for jeg er overbevist om, at en regional løsning og en europæisk måde at gribe sagen an på begge er nødvendige. Men at man med henblik derpå også må råde over de regionale tal, for tallene fra medlemsstaterne tilslører den regionale virkelighed.

Ilgenfritz
Fru formand, ærede kolleger, vi har godt nok alle taget del i betænkningerne om beskæftigelsessituationen, men er af den opfattelse, at arbejdsløshedskvoten i Europa er dramatisk høj, og at der hverken nationalt eller i Europa falder os nogen effektive metoder til bekæmpelse af problemet ind. Årsagerne hertil er mange. En vigtig årsag er efter min mening, at vi europæere i sammenligning med amerikanerne generelt ikke er parate til at løbe nogen risiko, og at der også mangler en positiv motivation i befolkningen generelt, der skal bidrage til, at vi med en god økonomisk vækst også opnår en positiv beskæftigelsespolitik i Europa og i nationalstaterne.
Til dels hænger det også sammen med, at vi f.eks. i forhold til Østrig har en meget lav virksomhedsejerkvote. I Østrig har vi en virksomhedsejerkvote på ca. 8%, vi befinder os dermed internationalt set på næstsidste plads. Undersøgelser, som vi har gennemført blandt afgangselever eller studerende, som skulle til at starte i erhvervslivet, har f.eks. vist, at 60% af vores unge mennesker i stedet for at tage et aktivt erhvervsarbejde ønsker at slå ind på en embedsmandskarriere. Man kunne forenklet sammenligne det med, at man ønsker at opstille et beskæftigelseshold, hvor der ud af 22 spillere melder sig 13 som dommere, hvor kun 9 ønsker at spille med, og hvor antallet af forwarder, som i sidste ende er afgørende for succesen, så reduceres til kun 2-3 spillere.
Vi har derfor brug for et bedre klima. Vi har brug for enklere love, og vi må især ikke - heller ikke her i Parlamentet - lave den fejl, at vi nationalt og gennem europæiske standarder, gennem forordninger eller direktiver skaber en overregulering, som befolkningen opfatter som en forhindring, hvor den så i sidste ende hælder til ikke at løbe nogen risiko, ikke at gøre sig selvstændig, ikke at udføre nogen faktiske aktive handlinger, men snarere at agere på et sikkert område, hvilket i sidste ende vil føre til, at et opsving igen ...
(Formanden afbrød taleren)

Gillig
Fru formand, jeg vil gerne afgive stemmeforklaring vedrørende den foreliggende betænkning af Menrad, i særdeleshed vedrørende ændringsforslag 31. Jeg tilkendegav, som også de øvrige franske medlemmer af PSE-gruppen, at vi hverken ønskede at stemme for eller imod dette ændringsforslag. Forslaget blev i øvrigt forkastet.
Det er primært ændringsforslagets radikale ordlyd, der er anstødsstenen. Vi deler det synspunkt, at initiativer, som støtter og fremmer beskæftigelsen, ikke kan være underlagt teknokratiske og ufleksible kontrolbestemmelser, idet vi dermed risikerer at udelukke nogle af de svageste ledige fra de omhandlede initiativer. Vi foreslår derfor ikke kontrol, men positive og konstruktive ledsagende foranstaltninger i tilknytning til den, må vi erkende, særdeles vanskelige indsats.
Ser vi på de ledsagende foranstaltninger, der allerede finder anvendelse især i forhold til de svageste i arbejdsstyrken, viser erfaringerne, at det ikke er tilstrækkeligt at bevilge økonomisk støtte og så tro, at det friholder os for videre ansvar. I virkeligheden er det at sammenligne med den gode samvittighed, der råder hos den, der har givet en pengegave til et eller andet formål. Der er kun én farbar vej, hvis vi ønsker, at initiativer til støtte og fremme af beskæftigelsen skal have effekt ikke kun i form af øget beskæftigelsesegnethed, men også i form af et hermed nært forbundet varigt fodfæste på arbejdsmarkedet for mennesker, der lider under følgerne af langvarig arbejdsløshed. De to mål hænger nøje sammen, og eneste farbare vej hedder ledsagende foranstaltninger, som sikrer, at der ved aftalebaserede procedurer i samråd med den ledige opstilles individuelle mål.
Det er også denne holdning, der kommer til udtryk i det ændringsforslag, vi havde stillet. Ændringsforslaget blev desværre forkastet.

Caudron
I sidste uge udtalte jeg mig om Michelin-sagen og den skandaløse situation, at en i øvrigt velkonsolideret virksomhed griber til kollektive afskedigelser.
Mine bemærkninger drejer sig i dag om forslaget til retningslinjer for beskæftigelsen i år 2000. Takket være Amsterdam-traktaten har jeg mulighed for at kommentere det foreliggende forslag. Jeg vil benytte lejligheden til at understrege, at jeg finder det helt afgørende, at Europa-Parlamentet høres i forbindelse med udarbejdelsen af disse retningslinjer.
Der er ikke tale om at føje nye retningslinjer til, idet de grundlæggende retningslinjer, der blev fastlagt i 1997, synes at fungere. Men der er behov for en tilpasning med udgangspunkt i Kommissionens forslag til fælles rapport om beskæftigelsen 1999, idet der tages højde for den aktuelle socio-økonomiske virkelighed.
Det fremgår således, at der ganske vist er sket fremgang siden 1998, eftersom arbejdsløsheden er faldet fra 10,1% til 9,9%, og arbejdsstyrken er udvidet med 1,8 millioner mennesker. De positive tal må imidlertid ikke få os til at glemme, at der fortsat er store forskelle og problemer. Ungdomsarbejdsløsheden ligger således fortsat på næsten 20%! De langtidsledige udgør halvdelen af de ledige i EU. Der er fortsat mange i usikre ansættelsesforhold, og 60 millioner mennesker lever under fattigdomsgrænsen.
Der er således behov for at tilføre den europæiske beskæftigelsesstrategi ny kraft og sætte ambitiøse mål herfor, såsom en halvering af arbejdsløsheden inden for en femårs periode. For at nå dette mål vil det være nødvendigt at sætte ind på flere fronter og anvende effektive metoder af såvel præventiv som korrigerende art.
Som en afgørende forudsætning for at nå det anførte mål skal nævnes en reform og modernisering af undervisnings- og uddannelsesområdet. Denne skal vel at mærke komme alle til gode, uden skelen til eksempelvis det sociale miljø, og den skal tage højde for ny teknologi, herunder informationsteknologi. Det er en forudsætning, at der sættes ind over for alle former for arbejdsløshed og usikre ansættelsesforhold. Det skal for enhver pris forhindres, at der er mennesker, der så at sige "finder sig til rette" i en arbejdsløshedssituation. De ledige har behov for støtte, vejledning og motivation til at søge fodfæste på arbejdsmarkedet. Der er behov for kreative foranstaltninger, som kan afpasses efter de forskellige vilkår i de enkelte medlemslande, og som ikke anfægter den lediges værdighed.
Bemærk vel, at vi ikke må gå i den fælde, der hedder, at man, som nogle politikere hævder, fordi man er arbejdsløs, må tage imod ethvert jobtilbud ud fra devisen, at et usikkert ansættelsesforhold er bedre end intet ansættelsesforhold! Målet er at sikre de arbejdsløse varigt fodfæste på arbejdsmarkedet på lige vilkår, både med hensyn til pligter og rettigheder!

Cossutta
Arbejdsløsheden er det væsentligste problem i Europa, og i Italien har den et dramatisk omfang, idet den overstiger 12%. Det er nødvendigt at fortsætte arbejdsløshedsbekæmpelsen med nogle effektive og virkningsfulde foranstaltninger, der kan gennemføres med det samme. Det er vigtigt, at Europa-Parlamentet også på dette område forsøger at nå frem til nogle demokratiske indgreb, når det gælder EU's valg. Europa-Parlamentets medlemmer må ikke blot nøjes med, sådan som det er sket tidligere, at være tilskuere til de beslutninger, der træffes andetsteds, og som ikke svarer til befolkningernes reelle behov.
Vi er ikke enige i dokumentet om retningslinjerne for beskæftigelsespolitik, da det er inspireret af den økonomiske liberalismes idéer og principper. Europa-Parlamentet foreslår dog nogle retningslinjer for indførelsen af lige beskæftigelsesmuligheder for mænd og kvinder, et konstant forsøg på at opnå en dialog mellem arbejdsmarkedets parter samt virksomhedernes nødvendige høring og information af arbejdstagerne.
I vores land kæmper kommunisterne for en hurtig vedtagelse af loven om fagforeningsrepræsentation, som også er en demokratisk handling på arbejdspladsen.
Vi noterer os Europa-Parlamentets bemærkning om, at der skal opstilles nogle rammer for de skattemæssige incitamenter til virksomhederne, "således at de virkelig bidrager til at skabe arbejdspladser og ikke til omstrukturering og flytninger med tilhørende afskedigelser". Man undgår på denne måde en gentagelse af Michelin-skandalen.
Med hensyn til den begrænsede og utilstrækkelige opmærksomhed på arbejdsmarkedet har vi indgivet nogle meget fornuftige og ansvarlige ændringsforslag. De blev dog ikke godkendt, og de italienske kommunister har derfor stemt nej til Menrads betænkninger.

Darras
Den foreliggende betænkning giver anledning til en debat, hvor de politiske skel uundgåeligt markeres skarpt. Emnet er overordentlig politisk, og vi ser højrefløjen gøre sig til fortaler for usikre ansættelsesforhold, mens venstrefløjen lægger sig i selen for at sikre social konvergens, idet der argumenteres med den nære sammenhæng mellem beskæftigelse, kvalitet i beskæftigelsen og social sikring.
Med Amsterdam-traktaten er vi for første gang sikret muligheden for at komme til orde i debatten om retningslinjerne for beskæftigelsen, konkret i form af den forelagte betænkning af Menrad.
Europa-Parlamentet bør derfor præcisere målene både med hensyn til tid og omfang. Der er således grund til at understrege vigtigheden af de ændringsforslag, PSE-gruppen har genfremsat:
1) At EU og medlemsstaterne i fællesskab tilstræber en erhvervsfrekvens på 65%, inden der er gået fem år.
2) At målet for de forebyggende foranstaltninger er en langsigtet nedbringelse af arbejdsløsheden med 50% i de enkelte medlemsstater inden for de kommende fem år.
3) At der iværksættes initiativer, som tilskynder de unge ledige til at søge beskæftigelse, og som gør det nemmere for dem at vinde fodfæste på arbejdsmarkedet.
4) At det på ny sættes som mål, at alle skoler skal være udstyret med computere, og alle skoleelever skal have adgang til Internettet senest i år 2002.
Beskæftigelsen måles ikke kun i antallet af nye arbejdspladser. Mindst lige så afgørende er arbejdspladsernes kvalitet og lige adgang til undervisning og uddannelse af høj kvalitet.
Vi bliver vurderet på det samlede resultat af vores indsats for beskæftigelsen. Vurderingen vil omfatte både de kvantitative og kvalitative aspekter og vil omfatte en nydefinering af begreber som arbejdstid, fritid og deltid.
Lad os vove at gøre indsatsen, vove kampen for liv og fodfæste.

Fruteau
Det glæder mig, at Amsterdam-traktaten sikrer, at Europa-Parlamentet i højere grad inddrages i gennemførelsen af den europæiske beskæftigelsespagt. Europa-Parlamentet har således haft lejlighed til at udtale sig om retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i år 2000.
Forbedre beskæftigelsesegnetheden, udvikle iværksættertanken, anspore såvel virksomheder som arbejdstagere til at udvise tilpasningsevne, sikre lige muligheder for mænd og kvinder. Disse punkter udgør fundamentet i beskæftigelsespolitikken. Vi har anmodet Rådet og Kommissionen om, at der ud over disse ambitiøse principper i retningslinjerne fremsættes konkrete forslag, som lader sig omsætte til praktiske og effektive foranstaltninger i medlemsstaterne.
Jeg glæder mig selvsagt over, at arbejdsløsheden i EU er faldet (fra 10,1% af den erhvervsaktive befolkning i 1998 til 9,4% i 1999). Imidlertid må vi ikke glemme, at der bag disse tal skjuler sig store forskelle, idet der er områder i EU, hvor de økonomiske og sociale forhold er specielt vanskelige.
Væksten kommer langtfra alle EU's borgere til gode. Arbejdsløshedsprocenterne er således foruroligende høje i de franske oversøiske departementer - 27% når det gælder Martinique, 30% for Guadeloupe og 37% for Réunion. Og tendensen er negativ, når vi ser på de seneste års udvikling. Værst af alt, situationen rammer hvert år titusindvis af unge, der således berøves deres fremtidsdrømme. At være 25 år, have "livet foran sig", som man siger, men ikke have mulighed for at skabe sig et liv, kun have udsigt til arbejdsløshed og i bedste fald en indtægt svarende til et eksistensminimum. Er det ikke en dødsdom? Er det så forbavsende (eller for nogle forargeligt), at de unge under disse omstændigheder fristes til vold og kriminalitet, at trykket undertiden får låget på den sociale heksekedel til at lette?
Situationen er foruroligende, ikke mindst fordi den ikke er konjunkturbestemt. Forklaringen skal derimod søges i vores fjerne beliggenhed, i vores status som øsamfund, i samfundsstrukturen og de demografiske forhold. De klassiske løsningsmodeller kan således ikke med succes anvendes inden for disse rammer. Det er ikke tilstrækkeligt at sikre varig økonomisk vækst. Udsigten til fuld beskæftigelse følger ikke automatisk i kølvandet!
Imidlertid må den aktuelle situation ikke betragtes som en naturlov! Alt lader sig forandre, og vi må derfor vise kreativitet og helhjertet søge specielle løsninger på specielle problemer.
Den nye artikel 299, stk. 2, i Amsterdam-traktaten anerkender de særlige træk, der kendetegner de franske oversøiske departementer, som henregnes til regionerne i den yderste periferi. Under henvisning til denne artikel har vi mulighed for at få vedtaget særlige foranstaltninger til gavn for netop disse områder. Der er grund til at minde om, at Det Europæiske Råd i forbindelse med topmødet i Köln i juni måned anmodede Kommissionen om inden årets udgang at udarbejde forslag til en konkretisering af traktatteksten. Europa-Parlamentet må følge disse initiativer med stor opmærksomhed og sikre, at der bliver tale om en modig og ambitiøs indsats. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan løse disse regioners problemer. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan undgå at skuffe befolkningens forventninger - en befolkning, der befinder sig på en fremskudt post midt i Det Caribiske Hav og Det Indiske Ocean.

Laguiller
Jeg kan ikke stemme for den foreliggende betænkning om Kommissionens retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik.
Retningslinjerne ændrer ikke ved den omstændighed, at det er markedskræfterne og de multinationale virksomheder, der styrer økonomien. Imidlertid er der 20 millioner arbejdsløse og 60 millioner fattige i EU. Alligevel indeholder retningslinjerne ingen bindende foranstaltninger, som kan hindre afskedigelser og nedskæringsplaner. Der foreslås udelukkende foranstaltninger i form af støtte til virksomhederne, og den beskæftigelsesfremmende virkning af sådanne foranstaltninger er som oftest beskeden.
Den såkaldte beskæftigelsespolitik indskrænker sig i bedste fald til nogle indholdstomme sætninger, i værste fald tjener den fortsat som påskud for at støtte arbejdsgiverne. Skønne spildte midler, så længe der ikke gennemføres bindende forholdsregler, som hindrer store overskudsgivende europæiske virksomheder i at foretage afskedigelser. Når EU's medlemsstater ikke ønsker at gennemføre bindende foranstaltninger på lige netop dette område, vidner det om, at målet først og fremmest er at fjerne alle forhold, herunder sociale hensyn, som lægger sig hindrende i vejen for virksomhedernes profitmaksimering. Målet er ikke at bekæmpe arbejdsløsheden.

Thors
Ved behandlingen af Menrad-betænkningen blev der taget mange vigtige spørgsmål om ligestilling op. Jeg støtter de forslag, som lagde vægt på, at især unge kvinder skal tages i betragtning i forbindelse med uddannelsessatsninger inden for informationssamfundet. Da jeg af principielle årsager er imod kvantitative mål i beskæftigelsesstrategien, kunne jeg derimod ikke støtte målet om inden for fem år at reducere lønforskellen med en vis procent (ændringsforslag 22).
Kvantitativa mål, især inden for EU, giver et forkert billede af Unionens faktiske muligheder med hensyn til beskæftigelsen. De er heller ikke forenelige med nærhedsprincippet.
Det er godt, at medlemsstaterne opfordres til at stræbe efter den bedste praksis, men det opnås ikke ved hjælp af kvantitative mål. Derimod er det glædeligt, at ligestillingsaspektet ofres megen opmærksomhed.
Det indre marked (B5-0204/1999)

MacCormick
Jeg vil gerne komme med at par bemærkninger om, hvorfor jeg stemte for strategien for det indre marked, men før jeg gør det, vil jeg lige sige, at jeg stemte imod forslaget om at udsætte afstemningen om fiskerisagen, da jeg ikke kan deltage i Strasbourg-mødet om to uger og meget gerne vil udtrykke min solidaritet med partsfiskere i Skotland, specielt på øerne og i de afsidesliggende områder.
Hvad angår strategien for det indre marked, glæder det mig, at ændringsforslag 1 blev vedtaget. Min ærede kollega, fru Echerer, fremsatte dette forslag i vores gruppe for at begunstige kunstnere, som rejser rundt i Fællesskabet og tjener penge i mange forskellige lande. Jeg er glad for, at Kommissionen havde forståelse for vores holdning.
I går aftes, under behandlingen af beslutningen som helhed, gjorde jeg hr. Bolkenstein opmærksom på de punkter i betænkningen, der vedrører fjernelse af barrierer for gennemførelsen af det indre marked. Jeg gjorde endnu en gang opmærksom på problemet med udenlandske lektorer på italienske universiteter, hvis rettigheder er blevet krænket på trods af tre domme fra højeste europæiske niveau. Jeg håber, at Kommissionen, som hr. Bolkenstein indikerede i går, presser energisk på for at sætte en stopper for disse uretfærdigheder.
Tak.

Formanden
Vi har nået sidste punkt på dagsordenen.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.20)

