Oficiální zasedání - Ingrid Betancourt
Předseda
Dámy a pánové, pane předsedající Rady, pane Komisaři, se značným potěšením a pocitem hlubokého obdivu zde v Evropském parlamentu dnes vítám Ingrid Betancourtovou. Vřele vás vítám, paní Betancourtová!
(Potlesk)
Skutečnost, že tu jste dnes s námi, jasně dokládá, že odvážní lidé v boji za svobodu a lidskou důstojnost nikdy neztrácejí naději. Po vašem osvobození 2. června 2008 jsem měl tu čest vám napsat jménem Evropského parlamentu a přivítat vás zpět na svobodě. Nyní přišla chvíle přivítat vás zde jako našeho hosta.
Byla jste držena v zajetí po dobu šesti let, čtyř měsíců a devíti dnů. Jen vy sama víte, čím jste byla nucena v průběhu těchto 2 321 dnů projít, po celém světě jste se však stala symbolem svobody a lidského odporu proti nucenému utrpení a odpírání základních lidských práv, stejně tak jako vzorem důstojnosti a odvahy pro nás všechny. Vaše děti při vás celou dobu stály. Nikdy nezapomenu, jak za mnou vaše dvě děti - vaše dcera a váš syn - před několika lety přišly, tehdy jsem působil v jiné funkci, a jak se své matky zastávaly. Tomu se říká láska dětí k matce. Můžete být na své děti hrdá!
(Potlesk)
Terorismus, jak jej provádějí vaši únosci, je přímým útokem na naše hodnoty, na svobodu, na lidskou důstojnost a na demokracii.
Paní Betancourtová, váš příklad opět velmi jasně ukazuje, že demokracie nikdy nesmí ustoupit terorismu. Je jejich politickou a morální odpovědností zaručit, že se právní stát vždy prosadí.
Během doby, kdy jste byla v zajetí, celá řada členů Evropského parlamentu neúnavně pracovala pro vaše osvobození a vím, že mnoho zástupců různých výborů Ingrid Betancourtové jsou zde dnes s námi - aktivní zastánci vašeho poslání, lidé, kteří pracují na osvobození všech rukojmí v Kolumbii. Rád bych pozdravil a vřele přivítal i vás všechny, kteří jste vystupovali na podporu Ingrid Betancourtové a jste dnes mezi námi v Evropském parlamentu.
(Potlesk)
Dámy a pánové, musíme neúnavně pokračovat v našem úsilí o vysvobození všech ostatních, kterým je stale upírána svoboda. A to je další důvod vaší dnešní návštěvy. Jak jste sama řekla: "Pro oběť terorismu představuje největší nebezpečí to, že na ni bude zapomenuto. Když jsem byla v pralese, měla jsem určitou tvář a určité jméno. Nyní žádám, abychom učinili to samé pro ostatní, kteří tam zůstali." To byla a stále jsou vaše slova. Jménem Evropského parlamentu se dnes dožadujeme toho, aby tak bylo učiněno.
Letos slavíme 60. výročí Všeobecné deklarace lidských práv, kterou přijalo 10. prosince 1948 Valné shromáždění Organizace spojených národů. Tato deklarace představovala první celosvětovou formální povinnost chránit důstojnost každé jednotlivé osoby a rovnost všech lidí bez rozdílu barvy pleti, vyznání či původu. Třetí odstavec deklarace zní: "Každý má právo na život, svobodu a osobní bezpečnost."
Mnoha, mnoha lidem byla kvůli jejich boji za lidská práva odepřena svoboda. Na konferenci s názvem "Slova obhájců" ("The defenders take the floor"), která probíhá tento týden zde v Evropském parlamentu, jsme slyšeli nesčetná svědectví lidí, kteří byli utlačováni, svévolně zatčeni nebo donuceni k exilu právě proto, že bojovali za základní práva a svobody. Také jsme měli možnost detailně prodiskutovat způsoby, jak lze tyto lidi lépe chránit a jak můžeme jejich práci podporovat.
Paní Betancourtová, je pro nás všechny velkou ctí a nevýslovným potěšením vás nyní vyzvat ke slovu před Evropským parlamentem.
Ingrid Betancourt
(FR) Pane předsedající, dámy a pánové, jsem velmi dojata, že zde mohu být s vámi právě v den, kdy si Organizace spojených národů a Evropská unie společně připomínají 60. výročí Všeobecné deklarace lidských práv.
Samozřejmě nemohu nemyslet na tuto mimořádnou shodu okolností. Ještě před třemi měsíci jsem sledovala vaši práci z nejzapadlejších hlubin amazonského deštného pralesa a mojí nejsilnější touhou bylo, aby jiní zavítali sem do těchto míst a promlouvali naším jménem, zatímco my jsme zůstávali zajatci něčího šílenství a něčího zanedbání.
Je zázrakem, a opravdu tomu věřím, že se s vámi mohu o tyto okamžiky podělit. Přicházím sem plna obdivu k Parlamentu, který je předmětem mé neutuchající závisti. Jako všichni Latinoameričané i já sním o tom, že váš příklad bude nakažlivý a že se i naši lidé sejdou v latinskoamerickém parlamentu, podobnému tomu vašemu, aby na základě dialogu a vzájemného respektu hledali klíč ke krásnému a ušlechtilému společnému osudu našeho kontinentu.
Vím až příliš dobře, jak hodně jste na mě během těchto obtížných let mysleli. Přesně si vzpomínám, jak oddaně jste stáli po boku našich rodin ve chvíli, kdy se svět osudem kolumbijských zajatců přestal zabývat a kdy ti, jež o nás mluvili, sklízeli pouze zamračené pohledy.
V pralese jsem poslouchala rozhlas, který jednou vysílal zasedání, jež se odehrávalo zde. Neměla jsem k dispozici obraz, ale slyšela jsem hlasy novinářů, kteří zasedání popisovali. A právě z těchto míst, z této komory, od vás, prostřednictvím vašeho odmítnutí vzdát se a vašeho tichého nesouhlasu, mi byla poprvé podána pomocná ruka. Díky vám jsem před více než pěti lety pochopila, že již nejsme sami.
To, že se mi podařilo zachovat si po všechny ty roky naději, to, že jsem lpěla na životě, to že jsem byla schopná den po dni nést svůj kříž, bylo díky vědomí, že žiji ve vašich srdcích. Říkala jsem si, že mě sice mohou odstranit fyzicky, ale že mé jméno a moje tvář ve vašich myšlenkách nikdy nezemřou.
A proto od okamžiku, kdy jsem znovu vkročila do svobodného světa, jsem toužila po tom zavítat sem, do těchto míst, protože cítím, že jsou také mým domovem. Cítila jsem nutkání vám sdělit, že nic z toho, co jste řekli nebo učinili, nebylo zbytečné. To, že jsem naživu, že jsem znovu objevila radost ze života, dlužím právě vám. Chci, abyste pochopili, že mě vaše slova zachránila dlouho předtím, než se ke mně dostala skutečná fyzická pomoc.
Děkuji vám!
(Potlesk)
Mé díky patří každému z vás. Děkuji, že jste otevřeli svá srdce této tragedii, která se odehrává tak daleko od vás. Když se ve mně zrodila myšlenka vytvořit statut obětí terorismu a sdělila jsem OSN, že je zapotřebí vymezit prostor umožňující rodinám obětí, aby se mohly vyjádřit, myslela jsem na příklad, jež jste nám dali. Vím, že jste uvítali mou rodinu, mou matku, mé děti a že jste jim naslouchali. Když jsem se to v pralese dozvěděla, znamenalo to pro mě velkou útěchu. Díky vaší štědrosti se Evropský parlament stal platformou, jejímž prostřednictvím se celý svět dozví o rozsahu barbarství, kterého se na nás dopustili, a jehož se nadále dopouštějí na dalších více než 3 000 mých spoluobčanů.
Slova, která zde zazněla a která mně a mým společníkům umožnila nalézt svobodu, vyvolala potřebu jednat a zároveň respektovat život všech rukojmí i všech povstalců, kteří nás zajali. Skutečnost, že se vše odehrálo bez násilí, byla dílem vaší odhodlanosti a oddanosti. Jedná se o zcela přesný, jasný a konkrétní výsledek vašeho jednání.
(Potlesk)
Také bych zde chtěla projevit úctu všem těm tisícům aktivistů v oblasti lidských práv, tisícům bojovníků za svobodu na celém světě, kteří pracovali na tom, aby zajistili náš návrat, stejně jako návrat mnoha, mnoha dalších lidí po celém světě. Vidím mezi vámi žlutá trika federace FICIB.
(Potlesk)
(ES) Ráda bych poděkovala FICIB za to, že bojuje za všechna rukojmí v Kolumbii. Otevřeli jste tyto dveře jako první. Díky jsem spolu s patnácti společníky nalezla svobodu. Musíme se nadále bít a rvát, aby byli osvobozeni i ostatní, a já vím, že se na vás mohu spolehnout.
(Potlesk)
Ingrid Betancourt. - (FR) Bojovníků za svobodu bylo mnoho. Samozřejmě tu byla FICIB, ale také mnoho jiných výborů po celém světě: výbory v Paříži, v Itálii, v Nizozemsku, dále také v Řecku, v Německu, v Irsku, v Dánsku, ve Švédsku, zkrátka všude. Přátele jsme rovněž měli všude: v Kanadě, ve Spojených státech, všude v Latinské Americe, ale vše začalo právě tady. Děkuji vám!
(Potlesk)
Dennodenně, po více než šest let, pořádali tito bojovníci za svobodu akce, aby naše tragédie neutonula ve lhostejnosti. Někteří z nás jsou na svobodě, ale ne všichni. Boj ostatních pokračuje.
Více než kdy předtím potřebujeme, abyste je podpořili, abyste jim otevřeli dveře a věnovali jim ochotu a čas. Ze všeho nejvíce ale potřebujeme vaše slovo. Protože moc slov je jedinou zbraní, jíž bychom měli důvěřovat.
Ingrid Betancourt. - (ES) Také bych ráda hovořila o tom, jaké jsou slova neuvěřitelné nástroje, neboť dnes se značným smutkem vzpomínám na ženu, která používala jako zbraň slova a proti které se bojovalo násilím a střelnými zbraněmi.
Kolumbijská žena Olga Marina Vergaraová zemřela 22. září; byla zavražděna společně se svým vnukem, synem a dalšími členy rodiny. Byla bojovnicí za lidská práva. Tato žena mluvila otevřeně a používala slova, aby bránila druhé.
Dnes na ni myslím a zde, v těchto posvátných prostorách, žádám úřady své země Kolumbie, aby udělaly vše potřebné k tomu, aby byli viníci nalezeni, postaveni před spravedlivý soud a posléze potrestáni za hanebné činy, jichž se dopustili.
(Potlesk)
Ingrid Betancourt. - (FR) Víte, slova jsou nesmírně důležitá. Právě díky slovům můžeme nejúčinněji bojovat proti nenávisti a násilí. Jsem přesvědčena, že i vy jste mnohdy pocítili frustraci, protože jste nemohli nic "udělat" a něco "říct" se zdálo být zbytečné. Myslím, že jste něco takového zažili i vy - mně se to tedy stalo určitě, když jsem byla poslankyní kolumbijského parlamentu - že například litujete, že nejste součástí vlády, výkonných orgánů, kde se činí rozhodnutí, kde se podepisují šeky a kde skutečně dochází k činům. V materiálním světě, kde to, co nejsme schopni vidět, neexistuje, je to frustrace, se kterou se musíme potýkat všichni.
Parlament je však svatyní slov, slov, která osvobozují. Zde vznikají všechny důležité procesy uvědomění, kterými společnost prochází. Zde se rodí a vyjadřují všechny věci, které jsou pro naše národy opravdu důležité. To, že se rozhodovací orgány nakonec uchýlí k činu, je důsledkem toho, že dlouho předtím, někdo tady, někdo z vás, vstal a promluvil. Víte stejně dobře jako já, že kdykoliv jeden z vás zde v Parlamentu promluví, zlo ustoupí o další krok zpátky.
Slova mají opravdový dopad na skutečný svět. Sartre to pociťoval od dětství. Françoise Doltová to vyjádřila nádherně, když řekla, že lidé jsou tvorové skládající se ze slov a že slova mají moc o nás pečovat, léčit nás a dát nám život, ale že mohou také způsobit nemoc nebo smrt. Slova, která říkáme, mají sílu pocitů, které jsou v nás.
Byla jsem skutečně ohromena - to, co vám zde říkám, je poměrně osobní, nechávám vás nahlédnout do svého osobního života - když jsem se dozvěděla, že se má dcera za mé nepřítomnosti upnula na několik slov, která jsem během života náhodně utrousila, aniž bych o nich příliš přemýšlela. Tehdy mě ani nenapadlo, jak velkou naději a sílu jí tato slova dodají, až od ní budu odloučena a budu držena v zajetí. Především vzpomíná na dopis, na který jsem zapomněla, že jsem jej kdy psala, a který jsem jí poslala k patnáctým narozeninám. Řekla mi, že ho každé narozeniny znovu četla...
(Potlesk)
... a že každým rokem, protože se od minulých narozenin trochu změnila, v něm našla něco nového, co promlouvalo k osobě, jež se z ní stávala...
(Potlesk)
Doktoři pro to mají pojmenování: jedná se o posttraumatický stresový syndrom. Člověk se s ním musí vypořádat. Nic jiného to není. Je mi líto.
Říkala jsem tedy, že pokaždé v těchto dopisech našla něco nového, co promlouvalo k osobě, jež se z ní stávala a která tím vším procházela. Bože, kdybych tehdy bývala věděla! Dala bych si ohromný pozor, abych na její cestu rozesela více lásky a bezpečí.
Dnes myslím na nás, tedy na vás a na sebe. Kdybychom opravdu mohli pojmout skutečnou míru účinku našich slov, možná bychom byli v našich diskuzích troufalejší, odvážnější a náročnější, pokud jde o způsob, jakým lze ulevit od utrpení těm, kdo potřebují, abychom za ně bojovali. Oběti despotických režimů vědí, že slova, která tu dnes znějí, vyjadřují tíhu jejich utrpení a propůjčují jejich boji smysl. Nikdy jste nezapomněli na jejich jména ani na situace, ve kterých se nacházejí. Zabránili jste jejich utiskovatelům, aby se skrývali za skutečností, že se na jejich zločiny zapomnělo. Nenechali jste je skrýt hrůzy, které páchají na svých obětech, do hávu doktríny, ideologie nebo náboženství.
Když jsem byla v zajetí, několikrát jsem slyšela mluvčího FARC Raúla Reyese, jak mluví mým jménem. Slyšela jsem, jak v rozhlase říká: "Ingrid říká to", "Ingrid říká ono". Byla jsem rozhořčena, že v důsledku mého zajetí mě povstalci nejen připravili o osud, ale že mě také připravovali o vlastní hlas.
A právě s vědomím, že jsem znovu nalezla svůj hlas, k vám dnes promlouvám, abych vám sdělila, jak hodně svět potřebuje, aby Evropa promlouvala. Svět, ve kterém vzrůstá úzkost, ve kterém hrozí, že nás strach ze zítřka uzavře do našich ulit, potřebuje, abychom se otevřeli druhým, natáhli štědrou dlaň a začali měnit svět.
Spotřební společnost, ve které žijeme, nás šťastnými nečiní. Počet sebevražd, míra používání drog a násilí ve společnosti jsou jen několika příznaky zneklidnění, které se šíří světem. Globální oteplování, v důsledku kterého vznikají přírodní pohromy, nám má připomenout, že má Země naší nezodpovědnosti, ale také našeho sobectví, zrovna tak dost.
(Potlesk)
Jaká je souvislost mezi touto skutečností a utrpením obětí krutosti po celém světě? Myslím, že je to souvislost velmi hluboká. Když jsem byla v zajetí, měla jsem příležitost zkoumat sociální chování svých únosců, a to samozřejmě dosti důkladně. Povstalci, kteří nade mnou drželi stráž, nebyli starší než moje vlastní děti. Nejmladším bylo 11, 12, 13, nejstarším bylo 20 nebo nanejvýš 25 let. Než byli najati FARC, pracovala většina z nich - řekla bych tak 95% - jako sběrači listů koky. Říká se jim "raspachines”. Tráví veškerý čas od východu do západu slunce tím, že přeměňují listy koky na pastu z koky, která posléze slouží jako základ pro výrobu kokainu.
Jsou to mladí zemědělci, kteří nezřídka žijí ve velmi odlehlých oblastech, ale kteří jsou díky satelitní televizi velmi dobře informovaní o tom, co se děje ve světě. Stejně jako naše děti jsou zasypáváni informacemi a stejně jako naše děti sní o iPodech, o konzolách Playstation, o DVD. Pro ně je však svět konzumu, po kterém prahnou, zcela nedosažitelný. Navíc práce na drogových plantážích, přestože je lépe placena než práce tradičních rolníků v Kolumbii, sotva pokryje jejich základní potřeby.
Pociťují frustraci z toho, že nemohou přispět k uspokojení potřeb rodiny, pronásleduje je policie (přirozeně, když jsou zapojeni do nelegální činnosti), často jsou oběťmi korupce a příležitostného násilí ze strany bezohledných důstojníků a obětí všemožného zneužívání, podvodů a nekalého jednání zločinců, kteří dané oblasti vládnou. Je to říše zločinců, obchodu s drogami a mafie. Nakonec utopí žal spolu s vydělanými třemi pesy v alkoholu v provizorních barech, kde nacházejí útočiště.
Když povstalci provádějí nábor, tito mladí lidé získají pocit, že našli pro svá trápení řešení: mají stravu, oblečení a bydlení na celý život. Domnívají se, že si budují kariéru, protože mohou uvnitř povstalecké vojenské organizace získávat vyšší a vyšší hodnosti. Také nosí na rameni zbraň, což jim v dané oblasti, tedy v očích rodiny a kamarádů, propůjčuje úctyhodné postavení. A proto v místech, kde vládne chudoba, být povstalcem znamená jistý společenský úspěch.
Nicméně ztratili všechno. Přišli o svobodu. Nikdy již nebudou moci FARC opustit, už nikdy nespatří svou rodinu. Aniž by si to uvědomili (já jsem toho však byla svědkem), stanou se z nich otroci organizace, která je nikdy nenechá odejít. Jsou pouze nábojem do děl v nesmyslné válce.
Tento útvar čítá přibližně 15 000 mladých lidí, kteří tvoří podstatnou část vojska FARC a kteří by se neocitli v situaci, ve které se nacházejí, kdyby jim naše společnost nabídla skutečné vyhlídky na úspěch. Nikdy by se v ní neocitli, kdyby se hodnoty naší společnosti neobrátily a touha vlastnit věci se nestala tak důležitou součástí našeho žití.
(Potlesk)
Naše společnost postupně produkuje v Kolumbii mraky bojovníků, v Iráku fanatiky, v Afghánistánu teroristy a v Íránu extremisty. Naše společnost rozemílá lidské duše na padrť a posléze se jich zbavuje jako odpadu společenského systému. Jedná se o přistěhovalce, které nechceme, o nezaměstnané, kteří jsou na obtíž, o drogově závislé, překupníky s drogami, dětské vojáky, chudé, nemocné, zkrátka všechny, kteří nemají v našem světě místo.
Proto musíme sami sobě klást otázky. Máme právo dál budovat společnost založenou na vyloučení většiny? Můžeme si dovolit zabývat se pouze naším vlastním štěstím, když způsobuje tolika jiným utrpení? Co kdyby potrava, kterou vyhazujeme v tunových množstvích, byla rozdána v zemích, kde lidé hladoví? Co kdybychom hledali racionálnější spotřebitelské modely, aby i ostatní měli přístup k přínosům moderního světa? Dokážeme si představit, že by v budoucnosti existovala odlišná civilizace, ve které by se pomocí komunikace vyřešily konflikty, ozbrojené konflikty, a ve které by nám technický pokrok umožnil jinak uspořádat čas a prostor, a to tak, aby všichni na planetě měli své právoplatné místo, dané pouhou skutečností, že jsou občany tohoto světa?
Skutečně věřím tomu, že obrana lidských práv vyžaduje přeměnu našich zvyků a obyčejů. Musíme si uvědomit nátlak, který náš způsob života představuje pro ty, kteří k němu nemají přístup. Nemůžeme nechat proud nespravedlnosti téct a prostě věřit, že miska nikdy nepřeteče.
(Potlesk)
Všichni jsme lidská stvoření, máme stejné potřeby a stejné touhy. Měli bychom začít tím, že uznáme právo ostatních - člověka, kterého vidíme pod mostem, lidí, na které se ani nechceme podívat, neboť nám kazí naše prostředí - na to, aby chtěli to samé, co chceme my.
(Potlesk)
Pak tu jsou také naše srdce. Všichni jsme schopni toho nejlepšího, pod skupinovým nátlakem jsme však také schopni toho nejhoršího. Nejsem si jistá, zda se můžeme cítit chráněni před naší vlastní schopností být krutí. Když jsem pozorovala ty, kteří mě drželi v zajetí, vždy jsem se sama sebe tázala, zda bych byla schopná jednat jako oni. Bylo jasné, že se většina z nich nachází pod velkým nátlakem, nátlakem, který vyvolávají požadavky skupiny.
Co nás před tím ochrání? Co zajistí, abychom neporušili lidská práva, nejprve uvnitř nás samotných - když ta porušení přijmeme, zavíráme oči nebo se vymlouváme - a potom ve světě? Jak se před tím dokážeme chránit? Naším nejlepším štítem vždy budou naše oduševnělost a naše zásady. Přesto musíme bojovat především pomocí slov - tím nejpozoruhodnějším mečem jsou právě slova.
Proto neustále opakuji, že pokud chceme ukončit válku ve světě, je dialog nezbytný. Ať už se jedná o válku v mé zemi, tedy o kolumbijskou válku, nebo o válku v Darfuru, v Zimbabwe, v Demokratické republice Kongo či v Somálsku, řešení bude vždy všude stejné. Potřebujeme spolu mluvit, neboť je zcela zásadní, abychom uznali právo ostatních být vyslyšeni, nikoliv proto, že mají či nemají pravdu, ani proto, že jsou dobří či špatní, ale proto, že mluvením můžeme zachránit lidské životy.
(Potlesk)
Chci vám sdělit to, čím jsem si jistá a co mě naplňuje. Nic není silnější než slova. Musíme zahrnout svět slovy, abychom se dotkli srdcí a změnili chování. Musíme čerpat v pokladech našich duší, a tak budeme schopni mluvit jménem všech. Právě prostřednictvím slov pramenících z hlubin našeho nitra můžeme vybudovat mír. Prostřednictvím slov ochráníme svobodu každého. Prostřednictvím slov začneme budovat novou civilizaci, civilizaci Lásky.
(Potlesk)
Dovolte mi, abych mluvila o Lásce. Jak víte, od svého osvobození neustále myslím na osud svých nešťastných bratrů, kteří jsou dnes přivázání řetězy ke stromům jako zvířata, kteří po mém odchodu zůstali v pralese. Pojďte se mnou do míst, kde se nacházejí.
(Potlesk)
Promiňte, tolik se stydím.
(Potlesk)
Pojďte se mnou do míst, kde se nacházejí, pod porost obrovských stromů, které skrývají modré nebe...
(Potlesk)
... jsou přidušeni vegetací, která je do sebe uzavírá jako svěrák, zaplaveni neutuchajícím bzukotem bezejmenného hmyzu, který jim ani nedopřeje tichý odpočinek, obležení nejrůznějšími netvory, kteří je pronásledují...
Promiňte, už nemůžu. Opravdu se omlouvám.
(Potlesk)
... obležení nejrůznějšími netvory, kteří je bez ustání pronásledují, proto jejich těla trpí bolestí.
Je možné, že nás zrovna teď poslouchají a čekají, s uchem přiloženým k radiovému přijímači, na tato slova, na naše slova, aby jim připomněla, že jsou stále naživu. V očích únosců jsou jen předměty, zboží, mají ještě menší hodnotu než dobytek. Pro ně, pro své únosce, pro povstalce, představují pouze otravnou každodenní povinnost, která jim žádný okamžitý zisk nepřinese, a jsou snadnými terči jejich podrážděnosti.
Ráda bych vám řekla jméno každého z nich. Darujte mi prosím několik minut jako projev úcty, protože když nás uslyší, jak je vyvoláváme, z hlubin jejich hrobky obklopené pralesem nám odpoví zrychleným tlukotem srdcí. Podaří se nám, byť jen na několik okamžiků, vysvobodit je z trpkého pokoření jejich řetězů.
ALAN JARA, SIGISFREDO LOPEZ, OSCAR TULIO LIZCANO, LUIS MENDIETA, HARVEY DELGADO, LUIS MORENO, LUIS BELTRAN, ROBINSON SALCEDO, LUIS ARTURO ARCIA, LIBIO MARTINEZ, PABLO MONCAYO, EDGAR DUARTE, WILLIAM DONATO, CESAR LASSO, LUIS ERAZO, JOSE LIBARDO FORERO, JULIO BUITRAGO, ENRIQUE MURILLO, WILSON ROJAS, ELKIN HERNANDEZ, ALVARO MORENO, LUIS PENA, CARLOS DUARTE, JORGE TRUJILLO, GUILLERMO SOLORZANO, JORGE ROMERO, GIOVANNI DOMINGUEZ.
Také myslím na mimořádnou ženu, AUNG SAN SUU KYI, která za právo svého národa na svobodu platí vlastním životem a která zahájila hladovku, aby byla vyslyšena. Víc než kdy předtím potřebuje naše slova, aby jí dodala odvahu.
(Potlesk)
Samozřejmě také ve svém srdci nosím kříž za dalšího ze svých krajanů, Guilada Shalita, kterého zajali v červnu 2006. Jeho rodina trpí podobně, jako trpěla ta má, klepe na všechny dveře a dělá vše možné i nemožné proto, aby byl vysvobozen. Jeho vlastní osud je propleten s politickými zájmy, se kterými on sám nemá nic společného a nad kterými nemá kontrolu.
GUILAD SHALIT, AUNG SAN SUU KYI, LUIS MENDIETA, ALAN JARA, JORGE TRUJILLO, FORERO,...
Jejich jména, jež zní mezi těmito zdmi, nesou tíhu zla. Musí vědět, že dokud nebudou vysvobozeni, každý z nás se bude cítit jako vězeň.
Z hloubi duše doufám, že potlesk, který se rozléhá z tohoto Parlamentu, může dopravit naši lásku, veškerou naši sílu a energii až k nim, navzdory dálce, která nás od nich dělí. Kéž by věděli, že jsme zcela odhodlaní. Kéž by si byli jisti, že nikdy nezmlkneme, a že dokud nebudou na svobodě, nikdy, nikdy nepřestaneme jednat!
Děkuji.
(Ovace ve stoje)
Předseda
Ingrid Betancourtová, otevřela jste nám své srdce, nám, svobodně zvoleným poslancům Evropského parlamentu a - dámy a pánové, věřím, že mohu mluvit jménem vás všech - nikdy předtím jsme v tomto Parlamentu nezažili tak hluboce dojemné chvíle jako teď.
Paní Betancourtová, předala jste nám poselství solidarity a vyslovila touhu, aby vaše zkušenost - utrpení, kterým jste musela projít, a svoboda, kterou nyní máte - vedla i k vysvobození těch, které teroristé stále drží v zajetí, aby se tito zajatci dostali na svobodu jako vy. To je největší důkaz solidarity, jaký je možný poskytnout zajatcům na celém světě, a z celého srdce vám za to děkujeme.
(Potlesk)
Paní Betancourtová, prostřednictvím vašeho nenásilného boje za svobodu, demokracii, lidská práva a důstojnost každého jedince jste nám, svobodně zvoleným poslancům Evropského parlamentu dodala odvahu, abychom pokračovali v boji pomocí nenásilných prostředků, abychom nepovolili a byli plni odhodlání. Povzbudila jste nás k tomu, abychom zahájili dialog, a označila jste slova za nejdůležitější věc na světě. Slova stála na začátku lidské komunikace. Povzbuzujete nás, abychom v této cestě i nadále pokračovali.
Paní Betancourtová, na závěr mi dovolte říci následující: měli jsme tu čest, že jsme mohli s vámi zažít toto hluboce dojemné zasedání, tento okamžik hlubokých lidských emocí, ale zároveň také výzvou k činu - výzvou určenou nám, kteří jsme byli zvoleni právě proto, abychom činy uskutečňovali. Nyní, když jste znovu získala svobodu a začala nový život, doufáme, že ve Francii, vaší rodné zemi - důležité zemi Evropské unie, která tohoto půl roku Evropské unii předsedá - najdete klid a že naleznete štěstí, po kterém toužíte. A nejvíce ze všeho vám přejeme lásku, o které jste hovořila. Merci, Ingrid Betancourtová!
(Potlesk)
(Zasedání bylo zahájeno v 15:55)
