Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 30. april 1998, for genoptaget.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet torsdag den 30. april 1998 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Hardstaff
Hr. formand, for ikke at spilde Parlamentets tid indgav jeg en skriftlig stemmeændring. Den er ikke blevet ført korrekt til protokols. Jeg anmoder om, at det bliver bragt i orden, og om, at min stemmeafgivning til ændringsforslag 2 til Desama-betænkningen ændres til »for« i stedet for »imod«.

Formanden
Tak, det vil blive gjort.
(Protokollen godkendtes)

Parlamentets sammensætning
Formanden
Jeg kan meddele Dem, at fru Dury er blevet udnævnt til Bruxelles' guvernør med virkning fra den 1. maj 1998. Jeg lykønsker hende med udnævnelsen.

Fælles valuta
Formanden
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Europa-Kommissionen, mine damer og herrer, vi er i dag vidner til en begivenhed, som ikke tidligere er set i historien. 11 lande står efter en stor indsats for at opnå konvergens i deres økonomier over for at sammensmelte noget så vigtigt som deres valuta. De gør det frivilligt med støtte fra deres respektive parlamenter, men i overensstemmelse med Maastricht-traktaten skal Europa-Parlamentet som lovlig repræsentant ikke kun for disse 11 lande, men for alle borgere i Unionen også udtale sig. Parlamentet skal i dag drøfte forslaget fra Rådet af økonomi- og finansministre og ratificere eller ændre vores udtalelse om en beslutning, som vil ændre fremtiden for vores folk.
Den Monetære Union er endnu et skridt på den vej, som vi alle har begivet os ud på mod en stadigt tættere union mellem Europas folk, således som det står i traktaten. Den fælles valuta er et middel til at nå dette mål. Gid vi alle i dette historiske øjeblik må blive inspireret af fornuft og forstand.
Det er mig en stor glæde i dag i Europa-Parlamentet at hilse på og byde velkommen til de forskellige personligheder, som har taget plads i den officielle loge, og som har besluttet at gøre os selskab på denne så vigtige dag for Europas fremtid, samt de repræsentanter for pressen, som ved en enorm indsats sikrer, at vores drøftelser når ud til borgerne.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om Rådets anbefaling vedrørende de medlemsstater, der opfylder de nødvendige betingelser for indførelsen af en fælles valuta (artikel 109 J, stk. 2 og 4, i EF-traktaten) (7884/98 - C4-0250/98-98/0812(CNS)) og forslag til udtalelse fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, jf. forretningsordenens artikel 79a, om denne tekst (Ordfører: Karl von Wogau).
Jeg giver ordet til hr. Fabre-Aubrespy, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, her ved åbningen af denne debat vil jeg gerne komme med en bemærkning til forretningsordenen og foreslå sagen afvist af formelle grunde i henhold til artikel 128 i vores forretningsorden. Det gør jeg af årsager, der har at gøre med proceduren, og af årsager, der har at gøre med indholdet.
Med hensyn til proceduren minder jeg om, at artikel 109 J i Traktaten om Den Europæiske Union ikke er blevet overholdt, og at forretningsordenens artikel 79 a, der blev vedtaget i al hast, ikke kan betragtes som værende i overensstemmelse med denne artikel. Vi har i dag fået et forslag fra Økonomiudvalget til behandling, som forelægges os mundtligt. Man beder os om at sige ja eller nej til alle Rådets anbefalinger. Der kan ikke indgives ændringsforslag. Det er en procedure med samstemmende udtalelse og ikke en høringsprocedure, sådan som traktaten foreskriver. Rådet tog selv fejl af dette, da det i sin anbefaling nævnte høringen af Europa-Parlamentet i torsdags, som hverken juridisk eller politisk svarede til den høring, der foreskrives i traktaten. Der er her tale om en sand institutionel fordrejning, som medfører, at Rådet ikke påtager sig sit ansvar, at Rådet ikke spiller den rolle, det har fået tildelt af traktaten, og som fører til, at Parlamentet heller ikke respekterer den debat, som det skal afholde. Jeg ved, at man ikke ønsker denne debat. Jeg vil gerne tilføje, hr. formand, at med hensyn til indholdet...

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, artikel 128 foreskriver, at afstemningen om dette forslag skal finde sted med det samme. Jeg går derfor straks over til afstemningen.
(Formanden satte forslaget under afstemning) Resultatet er tydeligt. Vi fortsætter.

Formanden
Jeg giver ordet til formanden for Rådet, hr. Brown.

Brown
Hr. formand, medlemmer af Europa-Parlamentet, på denne historiske dag for Europa vil jeg begynde med på Ministerrådets vegne at sige hjertelig tak til Parlamentet for dets bidrag gennemførelse af den proces, der er gået forud for de beslutninger, vi skal træffe i dag. Vi opnår resultater gennem samarbejde. Det er helt i tråd med de demokratiske forhold og traditioner i vores del af verden, at Parlamentet spiller en vigtig rolle i de historiske beslutninger, vi skal træffe. Jeg ved, at jeg også kan tale på vegne af Rådet, der holder møde her i eftermiddag, når jeg siger, vi alle i Rådet vil sætte stor pris på Parlamentets udtalelse, som bliver resultatet af mødet her til formiddag.
For 50 år siden, da grundlæggerne af Det Europæiske Fællesskab begyndte deres arbejde, havde oprettelsen af ordninger til fremme af varig fred i Vesteuropa højeste prioritet. Målet var at mane ældgamle stridigheder og fjendskab i jorden for altid og etablere en ramme for samarbejde og fremskridt for Europas folk. De var kloge nok til at indse, at varig fred i vores lande kun kunne opnås ved at øge befolkningens velstand. De begyndte så, først med Rom-traktaten, at opbygge en Europæisk Union, et enestående eksperiment i menneskehedens historie, som har dannet grundlag for fred i Vesteuropa i mere end et halvt århundrede og for en bedre levestandard for vores befolkninger end nogensinde før.
Lige fra starten afstak grundlæggerne den kurs, der har ført os til de historiske beslutninger om en monetær union, som vi skal træffe i dag. Det viser beslutningen fra Messina-topmødet for næsten 43 år siden, som opfordrer til samordning af pengepolitikkerne med henblik på oprettelse og udvikling af et fællesmarked. Efter et halvt århundrede, hvor Europa er rykket tættere sammen under opbygningsfasen efter krigen, står Europa nu i dag på tærsklen til en ny tidsalder. Ved at indføre en fælles valuta for Europas lande i dag, agter vi at skabe øget beskæftigelse og velstand for morgendagens europæiske befolkning.
Når euroen indføres, vil over 290 millioner mennesker i Europa bruge den. Det er 5 % af verdens befolkning. De 11 landes fælles valuta vil tegne sig for en femtedel af verdens produktion, svarende til USA's andel. Euroområdet bliver en af de største importører og eksportører i verden, og vores fælles mål - høj vækst og beskæftigelse til alle - afhænger helt af, at indførelsen går godt.
Derfor vil jeg først fremlægge for Europa-Parlamentet anbefalingerne fra de 15 medlemsstaters finansministre, som holdt møde i aftes. Med henblik på en bæredygtig og holdbar Økonomisk og Monetær Union er vores anbefalinger baseret på en overvejelse af, hvorvidt medlemsstaterne har opfyldt betingelserne om juridisk og økonomisk konvergens i Maastrichttraktaten. Vi har givet vores enstemmige samtykke til Kommissionens henstilling, ifølge hvilken 11 medlemsstater - Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig, Irland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Portugal og Finland - opfylder de nødvendige betingelser for vedtagelse af den fælles valuta.
Vi erklærer os enige i, at disse medlemsstater alle har truffet de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at deres lovgivning er forenelig med traktaten og statutten for Det Europæiske System af Centralbanker. Dermed har de opfyldt kriteriet om juridisk konvergens. Vi erklærer os også enige i, at disse lande har nået en høj grad af vedvarende økonomisk konvergens, fremskridt med hensyn til prisstabilitet, en høj grad af valutakursstabilitet, konvergens med hensyn til de lange renter, og at de også er blevet bedre til at kontrollere deres budgetundeskud og reducere deres gæld, selvom der ifølge EMI's rapport er behov for yderligere finanspolitisk konsolidering med henblik på vedvarende opfyldelse af det finanspolitiske kriterium. I vores anbefaling af denne skelsættende beslutning er det dog også vigtigt at nævne, at landenes fremskridt ikke må være resultatet af en engangsindsats for at opfylde målet for et bestemt år, men skal være en del af en løbende indsats for stabilitet og disciplin.
På Ministerrådets vegne vil jeg også gerne fremlægge for Parlamentet den vigtige erklæring fra vores møde i aftes. For at fastlåse vores forpligtelse til at sikre budgetdisciplin og økonomiske reformer fastlægges det i den nye erklæring, hvordan vi med det samme og i den kommende periode skal gennemføre de forpligtelser, der allerede er aftalt i stabilitets- og vækstpagten. Det skal endvidere ske så effektivt og rettidigt som muligt. Ved at fastlåse vores forpligtelse til at sikre disciplin i penge- og finanspolitikken kan den monetære union blive en platform for langsigtet stabilitet og dermed for vækst og beskæftigelse.
I erklæringen understreger vi desuden behovet for økonomiske reformer. Det er faktisk den næste store udfordring for Europa med henblik på at skabe beskæftigelsesmuligheder for alle, gøre vare-, arbejds- og kapitalmarkederne mere effektive, forbedre arbejdsmarkedernes tilpasningsevne, gøre de nationale undervisnings- og uddannelsessystemer mere effektive, fremme en iværksætterkultur, skabe lettere adgang til kapitalmarkederne for små og mellemstore virksomheder, gøre skatte- og afgiftssystemet mere effektivt samt undgå skadelig konkurrence på skatte-og afgiftsområdet. Alt sammen for at fremme vækst og beskæftigelse.
Erklæringen afspejler vores høje prioritering af en indsats for de 18 millioner arbejdsløse, så den monetære union kan fungere bedre. I erklæringen understreges det, hvor vigtigt det er at gøre noget ved arbejdsløsheden gennem reform af velfærds-, skatte- og sociale sikringssystemer samt gennem undervisnings- og uddannelsesforanstaltninger og forebyggelse af social udelukkelse, hvis vi både skal have en vellykket fælles valuta og en sund økonomi.
(Bifald) Den monetære union er ikke kun en præstation. Den er også en udfordring til at indføre de økonomiske reformer, der er nødvendige for den øgede vækst og beskæftigelse, som vi alle ønsker. Kære parlamentskolleger, Den Økonomiske og Monetære Union er affødt af vores fælles mål om vækst og beskæftigelse. Den bygger på vores fælles forpligtelse til at sikre stabilitet på langt sigt. Dens drivkraft er nu vores fælles interesse i budgetdisciplin og økonomiske reformer for at sikre et samfund med både iværksætterkultur og retfærdighed.
Til slut vil jeg sige her i Parlamentet i dag, at vores største præstation, lakmusprøven for vores succes, ikke ligger i erklæringer eller dokumenter, ikke en gang i nye institutioner eller procedurer. Den ligger i at skaffe arbejdspladser til folk, vækst til folk, vestand til folk - et Folkets Europa, hvor alle har muligheder og alle har noget at bidrage med.
(Bifald) Det er vores opgave, som vi - Parlamentet og regeringerne - skal arbejde sammen om. Det vil med tiden blive vores præstation.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Santer
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, De er samlet her i dag til det ekstraordinære møde, der finder sted mellem finansministrenes møde og stats- og regeringschefernes møde, for at give udtryk for Europa-Parlamentets holdning. Dermed får Parlamentet et ansvar med hensyn til denne beslutning uden sidestykke. Med hensyn til euroen er det i dag, det sker, for det er i dag, at 11 af vores lande gør sig klar til sammen at ændre vores Unions skæbne. I dag gør europæerne en vision til virkelighed, også takket være Dem, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, som har spillet med lige fra starten. Og Kommissionen har i flere måneder og i flere år gjort alt for, at det skulle lykkes at overholde fristen i dag. Dette var et vigtigt mål for Kommissionen. Derfor er planen fra Madrid blevet til virkelighed. Jeg må dog minde om, at intet var givet på forhånd. For bare et år siden troede man ikke, at en sådan grad af økonomisk konvergens overhovedet kunne opnås. Medlemslandene, det vil sige nationerne og befolkningerne, blev bedt om en indsats uden fortilfælde, og jeg lykønsker dem med deres succes.
Hr. formand, denne investering i konvergens har været en investering i velstand. De økonomiske forhold har aldrig været så gode som nu. Bestræbelserne på at opnå konvergens har skabt et grundlag for vækst, investeringer og beskæftigelse. Euroen vil i fremtiden give det indre marked dets fulde betydning, idet den afskaffer transaktionsomkostningerne, får spekulationerne til at høre op, gør priserne mere gennemskuelige og forbedrer den finansielle integration. Euroen vil lette handelen og investeringerne og også gøre det lettere for europæerne at rejse fra det ene land til det andet. Euroen vil ikke blot sikre, at resultaterne af europæernes indsats er uigenkaldelige, men vil samtidig være en enestående katalysator for forandring.
Resultaterne vil være uigenkaldelige, for med euroen er der ikke længere mulighed for at slå bak. Den høje grad af konvergens vil blive en reel kendsgerning i Den Monetære Union. Og den vil være en enestående katalysator for forandring, for den giver kreativiteten, innovationen og iværksætterånden i et stærkt Europa mulighed for at udfolde sig. Euroen er i den henseende ganske rigtigt et instrument, som jeg jo altid har sagt, lige siden jeg blev udnævnt til formand for Kommissionen. Den er ikke et mål i sig selv. Derfor skal vi fortsætte vores kamp mod arbejdsløsheden og udstødelsen, og det på grundlag af de beslutninger, der blev truffet på beskæftigelsestopmødet i Luxembourg, og inden for rammerne af de sunde, makroøkonomiske betingelser, som blev opstillet i forbindelse med konvergensprocessen for Den Økonomiske og Monetære Union.
Endelig vil euroen også blive den hidtil mest håndgribelige budbringer om integration for borgerne. Derfor må indførelsen af euroen, som jeg har sagt før, ikke gå ud over forbrugerne. For at euroen skal blive accepteret, må der ikke være nogen ekstraomkostninger, priserne skal være fuldstændigt gennemskuelige og forberedelsen skal være optimal. Herefter vil Europa, takket være euroen, med ét slag gøre sig gældende på det finansielle og monetære verdenskort. Europa er nu klar til at bidrage til oprettelsen af et internationalt monetært system, der er afbalanceret og stabilt, og som er en sikker beskyttelse i tilfælde af krise samt et tiltrækningspunkt for vores partnere. Det er således en stærk Union, der vil modtage vores venner og partnere fra Øst- og Centraleuropa.
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, De skal nu stemme. Deres afstemning vil være en historisk afstemning.

von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, de afgørelser, der forestår i denne weekend, er af historisk betydning for Den Europæiske Unions fremtid. Det skal afgøres, hvilke lande der vil være klar til starten af den fælles valuta den 1. januar 1999. Vi forventer endvidere, at kandiaterne til ledelsen af Den Europæiske Centralbank udnævnes i denne weekend. Sidst, men ikke mindst skal der træffes vigtige foreløbige afgørelser, som vedrører de fremtidige omregningskurser. Denne afgørelse kan få stor indvirkning på finans- og valutamarkederne. Derfor var det nødvendigt at vælge et tidspunkt, hvor børserne var lukkede. Derfor er vi, de tre involverede institutioner, nemlig Rådet af finans- og økonomiministre, Europa-Parlamentet og Det Europæiske Råd, samlet i Bruxelles i denne weekend for at forberede og træffe disse afgørelser.
Vi skal i dag afgive vores udtalelse om, hvilke medlemslande der opfylder kriterierne i Maastricht-traktaten. Her giver Maastricht-traktaten Europa-Parlamentet en institutionel rolle. Det skal høres om forslaget fra økonomi- og finansministrene, inden stats- og regeringscheferne træffer deres afgørelse. Da anbefalingen fra finansministrene først kunne afgives i går aftes, var det nødvendigt at indkalde Parlamentet til et ekstraordinært møde denne lørdag formiddag. Af samme grund er det endvidere nødvendigt, at vi træffer afgørelse i en mundtlig procedure.
Formanden for Rådet, den britiske finansminister Gordon Brown, meddelte i morges Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, at Rådet accepterer Kommissionens henstilling. Det betyder, at Europa-Parlamentet, når det i dag træffer sin afgørelse, direkte kan referere til den beslutning, vi i torsdags traf med et meget bredt flertal.
I denne beslutning slog Europa-Parlamentet på grundlag af min betænkning følgende fast: Siden Maastricht-traktaten blev undertegnet, har alle Den Europæiske Unions medlemsstater gjort betydelige fremskridt med hensyn til konvergens. Det kommer til udtryk i lave inflationstakter, lave langfristede rentesatser, små kurssvingninger og en tydelig konsolidering af de offentlige budgetter.
I Maastricht-traktaten fastsættes det, at kun de lande, som allerede har en stabil valuta, kan komme med i Den Økonomiske og Monetære Union. Det er af særlig betydning, fordi en stabil valuta er en grundlæggende forudsætning for, at en social markedsøkonomi lykkes. Den egentlige målestok for en valutas stabilitet er inflationstakten. Centralbankerne går ud fra, at inflationstakter på under 2 % i praksis betyder valutastabilitet. På det punkt indeholder de foreliggende beretninger glædelige nyheder. Alle 11 kandidatlande har inflationstakter på under 2 %. Det betyder, at der fra starten kun er medlemslande med, som for øjeblikket har stabile valutater. Fire kandidatlande havde i referenceåret 1997 en inflationstakt på 1, 9 % - Italien, Nederlandene, Portugal og Spanien. To lande lå på 1, 5 % - Belgien og Tyskland. Et land lå på 1, 4 % - Luxembourg - og et land på 1, 3 %, nemlig Frankrig. Tre lande lå endog så lavt som 1, 2 %, nemlig Finland, Irland og Østrig.
I gennemsnit lå inflationstakten i de 11 lande i referenceåret 1997 på 1, 5 %. Det viser, at der allerede nu i hele Den Europæiske Union ved udsigten til Den Økonomiske og Monetære Union er ved at udvikle sig en valutastabilitetskultur. Det fremgår af det langsigtede renteniveau, at markederne regner med, at denne udvikling fortsætter. Det ligger i alle 11 lande klart under referenceværdien på 7, 8 %.
Euroens stabilitet er sikret fra starten i januar 1999! Det konstaterer vi i overensstemmelse med alle de beretninger, vi har fået forelagt. De store bestræbelser i de forløbne måneder og år har således båret frugt. Men nu gælder det om at sikre resultatet for fremtiden. Alexandre Lamfalussy, den første formand for Det Europæiske Monetære Institut, har gentagne gange manende sagt til os: Man må ikke overbebyrde den monetære politiks instrumenter. Med henblik på en sikring af valutastabiliteten skal også medlemslandenes budgetpolitik yde sit dertil. Derfor har vi kontrolleret opfyldelsen af traktatens gældskriterier særlig omhyggeligt. Budgetunderskuddene ligger i alle kandidatlandene på mindre end 3 % af bruttonationalproduktet, og på grundlag af budgetforslagene og prognoserne kan der forventes en yderligere tilbagegang.
Hvad angår medlemslandenes gældsniveau, konstaterede vi i vores beslutning i torsdags, at den samlede gæld i nogle lande fortsat giver anledning til bekymring. Her skal det undersøges, om disse landes gældsbyrde ligger inden for den bedømmelsesmargen, som Maastricht-traktaten tillader. I den sammenhæng er det ret vigtigt, om gælden overvejende finansieres af landet selv, eller om det drejer sig om forpligtelser på kort eller længere sigt. Her gælder det om at fastholde, at der i de to lande, der har den største gæld, samtidig er et højt opsparingsniveau, der ligger over gennemsnittet, og at forpligtelserne i vidt omfang finansieres internt. Man kan endvidere konstatere en forbedring af gældens struktur, for så vidt som løbetiderne gradvis, om end langsomt forlænges.
Derudover har vi i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik ført indgående samtaler med de pågældende landes finansministre. Jeg vil gerne her udtrykkelig fremhæve, at finansminister Ciampis redegørelse for de store og vellykkede bestræbelser på at konsolidere budgetsituationen i Italien har bidraget væsentligt til udvalgsmedlemmernes positive vurdering. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har taget hensyn til disse forhold. Vi er kommet til det resultat, at Kommissionens og Rådets positive bedømmelse af opfyldelsen af gældskriteriet skal tiltrædes for alle 11 kandidatlandes vedkommende. Men for at sikre disse resultater for fremtiden krævede vi i vores beslutning af 30. april 1998, at vækst- og stabilitetspagten skal overholdes nøje i alle 11 lande. Vi forventer endvidere af regeringerne i de lande, dette særlig vedrører, at de konkret forpligter sig til at fortsætte konsolideringsprocessen.
Udviklingen inden for arbejdsløsheden er ganske vist ikke noget formelt kriterium i Maastricht-traktaten, men den er den største udfordring, som Den Europæiske Unions lande i dag står over for. Derfor har vi også inddraget beskæftigelsesspørgsmålet i vores samlede bedømmelse, og vi kræver en konsekvent gennemførelse af de afgørelser, der blev truffet på topmødet i Luxembourg.
Jeg går nu over til mit mundtlige beslutningsforslag. På mødet den 2. maj 1998 modtog medlemmerne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik anbefalingen af 1. maj 1998 fra Rådet af økonomi- og finansministre i henhold til artikel 109 J, stk. 2, i traktaten. I denne anbefaling når Rådet frem til den konlusion, at følgende lande opfylder de nødvendige betingelser for at kunne indføre den fælles valuta: Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig, Irland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Portugal og Finland. På dette møde, som ikke var offentligt, forelagde formanden for Rådet, den britiske finansminister Gordon Brown, anbefalingen for udvalget. I tilslutning dertil fandt der en drøftelse sted. Udvalgets medlemmer konstaterede, at det af Rådet vedtagne forslag svarer til Kommissionens henstilling af 25. marts 1998, på grundlag af hvilken Parlamentet afgav en positiv udtalelse den 30. april 1998.
På dette grundlag har jeg anmodet udvalget om at foreslå Dem at stemme for Rådets anbefaling af 1. maj 1998. Mit forslag blev vedtaget, idet 54 stemte for, 3 stemte imod, og 2 stemte hverken for eller imod. På det grundlag forelægger jeg i denne mundtlige procedure Europa-Parlamentet det forslag at stemme for Rådets anbefaling.
Pierre Werner, Valéry Giscard d'Estaing og Helmut Schmidt, Jacques Delors, François Mitterrand og Helmut Kohl er de fremragende statsmænd, som på afgørende vis har formet det store værk, som Den Økonomiske og Monetære Union er, og fortsat former det. Uden deres virke ville vi ikke kunne træffe disse historiske afgørelser i dag. Vi må ikke glemme de mange andre, som har arbejdet med på dette værk; en del af dem er til stede i denne sal i dag.
Stemmer De for mit forslag nu, går vi ind for indførelsen af den fælles valuta i 11 medlemslande den 1. januar 1999. Så siger vi ja, fordi euroen er et væsentligt skridt fra det indre marked til et virkeligt europæisk hjemmemarked. Så siger vi ja, fordi euroen viser vejen for Europa ind i det 21. århundrede og afgørende forbedrer det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne. Så siger vi ja, fordi historien om den europæiske valuta siden undertegnelsen af Maastricht-traktaten allerede nu er historien om en vellykket stabilitetspolitik. Så siger vi ja, fordi der med euroen skabes en valuta af internationalt format, og Europas position i verden styrkes. Så siger vi ja i bevidstheden om, at dette vil blive den vigtigste afgørelse i Europas historie siden Rom-traktaternes fædre undertegnede Rom-traktaterne på Kapitol i 1957. Derfor vil jeg gerne opfordre Dem til at stemme ja!
(Kraftigt bifald)

Green
Hr. formand, først vil jeg gerne takke formanden for ØKOFIN-Rådet for at orientere os i dag. Jeg må benytte lejligheden til at sige, at jeg personlig er glad for at kunne hilse finansministeren i den britiske Labour -regering velkommen her i Parlamentet...
...og til at bede ham om at ønske Labour-regeringen til lykke fra Den Socialdemokratiske Gruppe med Labours første skelsættende regeringsår.
(Blandede reaktioner) Her i dag, hvor Parlamentet gør sit til at invitere euroen indenfor i 11 medlemsstater, vil jeg også gerne bifalde Gordon Browns positive og fornuftige tilgang til indførelsen af euroen i Storbritannien. Takket være det omhyggelige forarbejde kan de af os - mig selv inkluderet - der støtter britisk medlemskab, iværksætte en ja-kampagne i overbevisning om, at der nu er en bedre balance mellem fordele og ulemper, end man overhovedet kunne forestille sig under den tidligere regering.
Selvom Storbritannien ikke er med i den første bølge af medlemsstater, der indfører den fælles valuta, blev euroen fulgt til dørs af det britiske formandskab. Jeg håber, at de, der tvivlede på, om et land uden for den fælles valuta burde eller kunne udføre denne opgave sobert, stramt og endda med glød, har hørt Deres og premierminister Blairs utvetydige erklæringer, som er blevet gentaget mange gange, om at euroen, når den indføres, skal være en succes, ikke alene for de deltagende medlemsstater - hvor vigtigt det end er - men også for alle dem, der ikke deltager. De 15 landes økonomier er så tæt og uløseligt forbundet, at eventuelle problemer med euroen ikke kun vil berøre de 11, men også Storbritannien, Sverige, Danmark og Grækenland. Derfor skal euroen være en succes - og det vil det britiske formandskab kæmpe for af al sin magt.
Her vil min gruppe gerne rose Kommissionen for dens indsats for at føre dette ud i livet, og vi vil også gerne rose den tidligere kommissionsformand, Jacques Delors, for hans bemærkelsesværdige bidrag til Europa og euroen.
(Bifald) Den Socialdemokratiske Gruppe bifalder, at 11 medlemsstater i dag får grønt lys til at gå videre i ØMU'en. Min gruppe har hele tiden argumenteret for, at så mange medlemsstater som muligt skal deltage i Den Økonomiske og Monetære Union fra starten. Vi mener ikke, at en euro med 11 deltagerlande er lig med en svag euro. Helt ærligt, se bare på den utrolige konvergens, som alle 15 medlemsstater har opnået, også dem, der ikke går med nu. Aldrig før har så mange lande af egen fri vilje gjort en indsats for at nå de samme mål samtidig og så effektivt. Dette projekt er større end noget andet hidtil, og det viser, hvad Den Europæiske Union kan, når der er politisk vilje til det, og når vi beslutter os for at trække på samme hammel. ØMU-projektet har indtil nu været en kæmpesucces. Det er på sin plads at anerkende dette og rose de modige regeringschefer, der har ført den ud i livet.
Vi må dog i dag gøre det klart, hvorfor det mere end nogensinde før er nødvendigt at sikre den fælles valuta. Nogle EUborgere er betænkelige ved den kommende euro og dens økonomiske konsekvenser. Mange mener, at de senere års stramme økonomi og den deraf følgende stigning i arbejdsløsheden er resultatet af det pres, der har været for at indføre euroen. Vi må til en vis grad acceptere, at vi ikke har forklaret tydeligt nok, hvordan den fælles valuta i en global sammenhæng ikke alene blever et redskab for europæisk integration, men meget mere end det. Efterhånden som det globale marked er vokset i de sidste otte år, står det klart, at hvis vi skal skabe en fremtid for de unge, skal vi udvikle nye innovative strategier til at imødegå de negative konsekvenser af det globale marked og informationssamfundet og samtidig tøjle de positive konsekvenser.
Den fælles valuta er med sit potentiale for stabilitet, øget sikkerhed for investorer, besparelserne på transaktionsomkostninger, gennemsigtighed i priser osv. en meget vigtig og nyskabende udviklingsmulighed for Europa. Vi siger det måske ikke tit nok, men uanset den fælles valuta, så er verdensøkonomien ved at ændre sig drastisk, og arbejdslivet, som vi kender det, har allerede forandret sig og vil forandre sig endnu mere i løbet af de næste fem eller ti år.
I dag går vi så ind i en ny fase. Ja, den er fuld af udfordringer. Ja, der er visse risici. Men i det mindste har vi mod og visioner til at forestille os, planlægge, organisere og skabe en ny valuta for Europa, en ny chance for Europa. Vi ved alle sammen, at hvis euroen skal stå sin prøve og bekæmpe arbejdsløshed og faldende levestandarder, så skal den ledsages af en politik, der skaber vækst og beskæftigelse og fremmer investeringer. Min gruppe har slået til lyd for, og vil fortsætte med at slå til lyd for, øget samarbejde og samordning af medlemsstaternes økonomiske politik og beskæftigelsespolitik.
Til slut vil jeg gerne fremføre to punkter, som er vigtige for min gruppe. For det første har Parlamentet taget sin rolle i indførelsen af euroen meget alvorligt. Ingen kan anklage os for at skade sagen eller noget som helst aspekt i processen. Hvorfor det? Fordi pengene i borgernes lommer er en alvorlig sag, som man ikke skal eksperimentere med. Derfor forventer vi, at Rådet vil udvise den samme alvor i det næste døgn, når det skal opfylde sin del af aftalen og sin forpligtelse i henhold til traktaten. Vi forventer, at Rådet i morgen vil udnævne formanden og direktionen i Den Europæiske Centralbank som traktaten foreskriver det - én formand for en otteårig periode. Det er euroens første prøve, og Rådet må sørge for, at den består!
(Bifald) For det andet har de seneste ugers skadelige spekulation i medierne om formanden og de politiske studehandeler, der foregår i øjeblikket, vist, at der vil blive lagt et stort pres på Den Europæiske Centralbank. Nu kan vi alle regne ud, hvem der vil ringe til formanden midt om natten og om hvad. Det gør det endnu vigtigere at trække en klar linje med hensyn til ansvarlighed fra ECB til Europa-Parlamentet. I denne forbindelse bifalder vi Den Europæiske Centralbanks uafhængighed som anført i traktaten.
Uafhængighed går dog ikke ud over ansvarligheden. Der er tale om helt adskilte begreber. Euroen skal virke til fordel for alle medlemsstater i euroområdet og hele deres befolkning. Det eneste europæiske organ med tilstrækkelig paneuropæisk gennemslagskraft til at stille banken til ansvar er Europa-Parlamentet. Enhver formand, der er noget værd, vil forstå, at Parlamentet vil udgøre en politisk modvægt til det politiske pres i de enkelte lande og tilstræbe et godt samarbejde med Parlamentet med det samme. Det vil min gruppe bestemt holde øje med under de offentlige høringer af kandidater til formandsposten og direktionen i de kommende uger.
I dag er en festdag. Euroens indførelse er et vigtigt skridt fremad for Unionen. Det betyder ikke, at vores arbejde er afsluttet helt, men det betyder helt klart, at vi har bragt en enorm opgave til afslutning med succes.
(Bifald)
Martens
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, ærede kolleger, vi er jo alle klar over, at vi er vidne til en enestående begivenhed. Europa-Parlamentet deltager i en beslutning, der stærkt vil ændre forløbet af den europæiske integration. Rådets forslag, som vi skal godkende, er resultatet af en meget streng procedure og en meget stram tidsplan, der er fastsat i Maastricht-traktaten. 11 medlemmer af Unionen har opfyldt de kriterier, der garanterer, at den fælles valuta bliver stærk og stabil og vil tjene Europa og dets borgere. På grund af regeringernes beslutsomhed kan denne forbilledlige og for vores kontinents historie enestående reform iværksættes. Det er også et bevis på den sejr, som vores folk har vundet over sig selv. De har accepteret den drastiske sanering af statsfinanserne som pant på denne succes. Vi i PPEgruppen har altid forsvaret Den Monetære Union som en af de vigtigste målsætninger for europæisk integration. Den er den logiske afslutning på et fælles marked, der er ved at blive gennemført, og hvor kurssvingninger ikke mere kan forstyrre konkurrencen.
Det kan også være indledningen til en ny fase, der på linje med Schuman-planen bevirker en reel solidaritet mellem de deltagende lande. Vi vil ved gennemførelsen af Den Monetære Union og i dens funktion lade Parlamentet spille den rolle, som tilkommer det i henhold til traktaten. Allerede i betænkningen af 2. april har vi givet udtryk for, at vi vil påtage os vores demokratiske ansvar med hensyn til Den Europæiske Centralbank.
Ved udnævnelsen af formanden og direktionen kan vi også tage vores ansvar alvorligt. Vi kan uden at rokke ved bankens uafhængighed styrke vores borgeres tillid til denne Centralbank.
Hr. formand for Rådet, jeg henvender mig til Dem, og jeg forventer, og jeg tror, at hele Parlamentet forventer, at den beslutning, som vi vedtog for to dage siden, i dag eller i morgen vil blive tiltrådt af Rådet, så én kandidat udpeges som formand for Den Europæiske Centralbank.
Ærede kolleger, de 11 lande, der nu udgør eurozonen, er det dristige Europas pionerer. Europa kan nu bevise over for resten af verden, at det er en partner med et stærkt instrument af international suverænitet. Vores relationer med USA, Asien og andre stormagter vil ændre sig radikalt. Vi kan lede vores økonomier ind i en periode uden inflation og underskud på statsbudgettet. Vi kan skabe varig beskæftigelse. Vi kan sikre købekraften. Vi kan i en globaliseret verden forsætte med at skabe et menneskeligt Europa baseret på princippet om social markedsøkonomi, hvor det ikke kun er økonomien, der tæller, men også mennesket og den sociale sikkerhed for vores befolkning.
(Bifald) Vi har beriget acquis communautaire med en fælles valuta. Den skal fungere som et fikspunkt for de lande, der vil tiltræde Den Europæiske Union. Den skal motivere dem til at skabe en stabil valuta som et tegn på en saneret økonomi, der kan stå sig i konkurrencen.
Eurozonen kan således inspirere hele kontinentet. Den kan fungere som anker og øge Den Europæiske Unions ambitioner. På den måde kommer vi ikke til at betale udvidelsen med en indholdsmæssig udhulning. For reformen af institutionerne er nødvendig. Alle og enhver vil indse nødvendigheden heraf, efterhånden som landene i eurozonen knyttes tættere sammen.
Jeg udtrykker håb om, hr. formand for Rådet, at alle medlemsstater, og jeg håber også, at Deres land, efter Deres tilskyndelse, inden for en rimelig periode vil tilslutte sig den dynamiske og integrationsbefordrende eurozone, som vi opretter i dag. Jeg vil gerne på vegne af vores gruppe udtrykke respekt for alle dem, der har været med til at opbygge Den Monetære Union, jeg tænker tilbage i historien på Pierre Werner og hans indsats. Jeg tænker på formanden for Kommissionen, Jacques Santer, med hvem jeg som statsminister for mit land bl.a. har forhandlet Maastricht-traktaten, på kommissær de Silguy, på Karl von Wogau og alle medlemmer af vores Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Men jeg tænker først og fremmest på dem, der har været inspiratorer til det som Time har kaldt: The European Union is the real political masterpiece of the twentieth century . I Times artikler om dem, der har domineret det 20. århundrede nævnes Jean Monnet samt Jacques Delors som skaber af Den Monetære Union, men også præsident Mitterrand og den tyske forbundskansler Helmut Kohl inspireret af Jean Monnet.
(Bifald) Det er dem, der har realiseret dette politiske mesterværk. Helmut Kohl, der har genforenet Tyskland og forankret det i Europa. Det store symbol i de sidste ti år for at virkeliggøre dette sande politiske mesterværk.
(Bifald) Det er også betydningen af den beslutning, som vi om et øjeblik skal træffe.
(Bifald)
Azzolini
Hr. formand, de herrer formænd for Kommissionen og Rådet, kære kolleger, i dag den 2. maj 1998 fejrer vi en historisk begivenhed for Europa og hele verden: Euroen skabes som et konkret, forenende symbol for et Europa, hvis befolkninger samarbejder i en ånd af stabilitet, solidaritet og fred. Klaus Emmerle, der var biskop i Aachen, sagde under det femte symposium for biskopper i Europa: "enheden har altid været mærkbar i Europas historie, en enhed, der ikke udjævner forskellene, men favner spændingerne, der redder de forskelligartede elementer og i sidste ende fører frem til, at der opstår en syntese af disse dele«.
Euroen er faktisk en syntese af vores vilje til enhed, og euroen som visitkort er vigtig, fordi den bringer budskab til hele verden om den europæiske historie med dens succeser og dens problemer, og den fortæller ikke mindst noget om vores økonomis helbredstilstand. Den Europæiske Centralbank får fuld uafhængighed for at kunne garantere den monetære stabilitet, men det vil være regeringerne med deres økonomiske politikker og budgetpolitikker der skal sikre de bedst mulige vilkår for en stabil og stærk euro i fremtiden. Der er ingen tvivl om, at højtideligholdelsen af dette historiske øjeblik derfor kun er indledningen til et endnu mere vigtigt og anstrengende forløb, som kræver en stadig bekræftelse af de nationale regeringers vilje til at arbejde sammen og i fuld overensstemmelse for en stærk og stabil valuta.
Det er de nødvendige forudsætninger for, at stabilitetspagten - der i praksis er den pant, som de medlemsstater, der deltager i euroen, skal stille som garanti for, at de handler effektivt - ikke skal gå hen og blive et system, der kun får karakter af sanktioner, som ingen ønsker at få pålagt.
Vi glæder os over, at næsten alle kandidatlandene er blevet medlemmer af Den Monetære Union. Vi kender alle de mirakler, som nogle af de deltagende lande har måttet udvirke for at sikre, at regnskaberne var i orden. Jeg tror, at afgørelsen om at oprette en monetær union med 11 medlemmer også skyldes overbevisningen om, at de strukturelt mest tilbagestående lande vil kunne ændre deres mirakler til seriøse, kompetente og effektive sanerings- og udviklingsprogrammer, der fortsætter over en længere årrække, og hvor inflationsskabende, overførselsindkomstskabende og ressourcespildende politikker - der nu på godt og ondt, og det er værd at minde om, er fælles politikker - definitivt vil afløses af en sund forvaltning af de offentlige budgetter og en stærk indsats for en økonomisk genoprejsning uden brug af bistandsinstrumenter og understøttelse, men hvor midlerne i stedet er skattepolitisk samordning, produktive investeringer, fleksibilitet og genoplæring af arbejdsstyrken, der alt sammen i dag er forudsætningerne for at skabe ny beskæftigelse og en egentlig og mere solid social solidaritet.
Afslutningsvis, hr. formand, vil jeg gerne henlede opmærksomheden på, at det monetære Europa og markedernes Europa har brug for et politisk Europa, det vil sige en europæisk regering, der er langt mere demokratisk og nærmere på borgerne, og som med demokratisk legitime beslutningsprocesser vil kunne styre et langt mere integreret Europa.
Endelig vil vi ikke undlade at mindes alle dem, der siden Den Europæiske Unions oprettelse og frem til i dag har gjort en stor indsats for, at Europa kunne nå frem til dette historiske øjeblik, grundlæggerne og de øvrige unionsarkitekter, som har bragt "Europa-projektet« frem til dette stade med overbevisning og stædighed. Det er takket været dem og som en hyldest til dem, at jeg gerne vil erstatte ordsproget om, at hvor penge haves, krig skabes, med det for os mere aktuelle "hvor penge, euro, haves, fred skabes«.

De Vries
Hr. formand, kynikerne fandt det ikke ønskeligt, skeptikerne anså det for at være umuligt, men det var idealisterne, der fik ret. I morgen beslutter landene i Den Europæiske Union, at 11 af dem vil sammensmelte deres valutaer til én fælles europæisk valuta. Det, der i går stadig så ud som en utopi, bliver i morgen en realitet.
På tærsklen til et nyt århundrede er Jean Monnets model stadig spillevende. Modellen om fred gennem samarbejde, baseret på fælles interesser "creant d'abord une solidarité de fait«. Modellen om suverænitetsparadokset, som betyder, at stater med indyrdes uafhængige økonomier vinder magt tilbage, hvor de deler suveræniteten.
At euroen allerede indføres inden århundredeskiftet har vi mange at takke for. Jeg lægger stor vægt på i dag særligt at bringe en hyldest til en mand, der vil gå over i historien som sit lands største statsmand efter krigen, Helmut Kohl. Med Helmut Kohl ærer jeg også de andre fremtrædende tyske politikere, der har presset på for et europæisk Tyskland. Med euroen knytter Tyskland ubrydeligt sin skæbne til sine naboers og yder et uundværligt bidrag til vores kontinents stabilitet. Parlamentet skylder dette historiske valg respekt og taknemlighed.
Jeg er overbevist om, at også Det Forenede Kongerige vil tiltræde euroen inden for en overskuelig periode. Jeg håber det samme gælder for Sverige, der foreløbig ikke har villet opfylde betingelserne.
Til stoltheden passer også en advarsel. En sund valuta kræver en uafhængig Centralbank. I henhold til traktaten er ECBformandens embedsperiode otte år. Beslutningen om at udnævne to kandidater, hver for fire år, vil være i strid med traktaten. Paris er ikke en sådan messe værd. Der skal ikke herske tvivl om, at en kandidat, der stiller sig til rådighed for et sådant kompromis, ikke kan regne med Parlamentets støtte.
En sund valuta kræver også sunde statsfinanser. Jeg tvivler på varigheden af budgetreformerne i de fleste medlemsstater. Når den økonomiske vækst skuffer, vil underskuddene på ny stige, særligt i lande med en høj statsgæld, f.eks. Belgien. Endvidere kommer der en regning, fordi befolkningen bliver ældre. De fleste lande i Europa finansierer pensionerne på grundlag af "pay as you go«-systemet. Disse pensionsforpligtelser er i virkeligheden skjult statsgæld. De stater, der ikke sparer nu, vil ikke være i stand til at betale deres pensioner.
Der er ikke mange emner, der kan få europæernes sind sådan i bevægelse, som faren for, at de vil få udbetalt mindre i pension end de har ret til. For at pensionerne fortsat kan finansieres, er det bl.a. nødvendigt, at de private pensionsforsikringers rolle styrkes. Pensionsforsikringsselskaberne skal kunne udnytte euroen maksimalt og investere i hele Unionen.
Jeg henstiller i dag indtrængende til formand Santer og Kommissionen om at udarbejde forslag til en fælles løsning af pensionsproblematikken. Medlemsstaternes budgetter udgør euroens achilleshæl. Hvis budgetterne ikke reformeres yderligere, er der fare for, at euroen bliver en politisk kæmpe på økonomiske lerfødder.
Min tredje advarsel gælder igen de politiske konsekvenser af euroen. For at opnå borgernes støtte til deres nye valuta er det afgørende, at Europa er i stand til at reducere arbejdsløsheden. Europa betyder her medlemsstaterne, fordi de råder over de tre vigtigste instrumenter. For at skabe arbejdspladser skal arbejdsgivernes arbejdsomkostninger reduceres, de arbejdsløse skal have mere uddannelse, og de skal i højere grad stimuleres til at søge arbejde. Disse strukturelle reformer er også nødvendige uden euroen. Men de er nu dobbelt så nødvendige.
Penge er et spørgsmål om tillid. Med indførelsen af euroen bliver Europa for millioner af mennesker for første gang en følelig realitet. Hvis de udvikler tillid til deres nye valuta, så vil det i høj grad kunne styrke den europæiske integrations bæredygtighed. Men hvis denne tillid ikke vokser, så kommer den europæiske integration på sigt i alvorlig fare. Tillid opstår kun, hvis kommunikationen er god. Derfor skal ikke kun ledelsen af Den Europæiske Centralbank være åben, men det gælder også for vores finansministre. Særligt på tre områder er det vigtigt: Ved fastsættelsen af de globale økonomiske retningslinjer, det multilaterale tilsyn og fastsættelsen af, hvornår der er tale om en et uforholdsmæssigt stort underskud.
Disse politiske beslutninger er for vigtige til, at de kan tages uden seriøs demokratisk kontrol. Af hensyn til borgernes interesser anmoder jeg derfor Rådet om at forpligte sig til samråd med Parlamentet om disse tre politiske hovedpunkter.
Er mine forslag utopiske, således som det også blev påstået om forslaget om én europæisk valuta? Det tror jeg ikke. I mindre sager er landene i Europa ofte hinandens rivaler, men i de store sager er man i bund og grund allierede. Når det drejer sig om de virkelige hovedspørgsmål, spørgsmål som fred, velfærd og ret, så er de nationale interesser i hver enkelt medlemsstat sammenfaldende med de europæiske interesser. Ved indførelsen af euroen viser kraften i denne store europæiske idé sig på ny at være større end den misforståede nationalismes modstand. Det giver, hr. formand, grund til håb og også til forsigtig optimisme.
(Bifald)
Puerta
Hr. formand, med euroens fødsel og beslutningen vedrørende de lande, som skal deltage i den fælles valuta, oplever vi et helt enestående øjeblik i den vanskelige og spændende proces med opbygningen af Europa. At bruge tillægsordet »historisk« i dag er ikke overdrevet, og det dækker meget godt over denne beslutnings betydning og dens følger for fremtiden. Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre deltager med sin mangfoldighed af erfaringer og holdninger alt efter land og parti - en mangfoldighed, der vil fremgå af afstemningen - i dette parlamentariske møde med modstridende følelser af håb og bekymring, håb og bekymring for balancen mellem fordele og risici ved denne fælles valuta.
Ud fra mit personlige synspunkt, der er sammenfaldende med mange af mine kollegers holdning, kan jeg udtrykke dette med en kort sætning: «Euro ja, men ikke sådan.«
«Euro ja«, fordi konceptet og virkeliggørelsen af den fælles valuta er den fornuftige kulmination på fællesmarkedet og indebærer større gennemsigtighed for borgerne som forbrugere. Også fordi euroen betyder en besparelse på de interne omkostninger og forsvar mod den aggressive amerikanske dollar og japanske yen, et forsvar mod den lette spekulation på det internationale finansmarked mod de nuværende nationale valutaer. Endvidere vil euroen uden tvivl rent psykologisk af borgerne blive opfattet som et nøgleelement i foreningen af Europa, som vil få meget større virkning end de nuværende fælles symboler og institutioner, og dette kan på mellemlangt sigt betyde accept og endog krav om politisk union.
«Men ikke sådan«, fordi vi er blevet påduttet en fælles valutamodel, der er baseret på obligatorisk opfyldelse af nogle konvergensindekser, som ud over at være vilkårlige har negativ indflydelse på bekæmpelsen af arbejdsløsheden og på de sociale politikker i medlemsstaterne. En af den fælles valutas fædre, den tidligere tyske forbundskansler Helmut Schmidt, har skrevet, at det aldrig er blevet tilstrækkeligt begrundet, hvorfor det nationale budgetunderskud ikke må være over 3 % af BNP og den offentlige gæld ikke over 60 %. Efter hans mening er disse kriterier afledt af en deflationistisk ideologi, der fastsætter nogle økonomiske og monetære dogmer, som rækker ud over en fornuftig bekæmpelse af inflationen. Vi kan tilføje, at de ultraliberale økonomiske opskrifter er opstået på grundlag af disse dogmer i Den Europæiske Union, og at alvoren forøges, hvis disse kriterier ønskes foreviget gennem stabilitetspagten.
Endvidere er vi meget bekymrede over, at der samtidig oprettes en Europæisk Centralbank, der er uafhængig af politiske retningslinjer og uden egentlig demokratisk kontrol, og som vil ofre den økonomiske vækst og beskæftigelsen ved det mindste tegn på inflation.
Det må siges klart, at det planlagte Euro-Råd ikke har magt til at definere bindende retningslinjer, og at Europa-Parlamentet ikke har tilstrækkelige beføjelser til at udøve en effektiv demokratisk kontrol.
Endvidere kan de asymmetriske økonomiske kriser i det europæiske monetære område i lyset af globaliseringen have meget negative virkninger på de mest sårbare lande, da der ikke engang er en europæisk regering for økonomien eller arbejdskraftens bevægelighed mellem de forskellige stater.
Det er ikke usandsynligt, at rivaliseringen mellem dollaren og euroen i Europa vil give sig udslag i tab af arbejdspladser og lønnedgang med hensyn til en falsk konkurrencedygtighed. På denne baggrund er der stadig nogle, der mener, at det er nødvendigt at reducere solidaritetsfondene, og at eurolandene ikke bør modtage støtte fra struktur- og samhørighedsfondene.
Kære kolleger, repræsentanter for Europas borgere: Vi er ikke sortseere og da slet ikke EU-skeptikere. Vi er overbeviste europæere, men kritiske europæere fra venstrefløjen. Vi anser opbygningen af Europa som et ønskværdigt, demokratisk og progressivt projekt, som bør stræbe efter solidaritet og fælles velstand. Men vi mener også, at den nuværende monetaristiske model kan blive et instrument, der tjener de ultraliberale politikker, og kan øge den allerede eksisterende trussel mod velfærdsstaten og den sociale dimension i Europa. Som præsident Mitterrand sagde i dette Parlament, kan man ikke opbygge Europa imod arbejdernes interesser.
Vi må i dag tænke på Det Europæiske Råd om beskæftigelse i Luxembourg, prioriteringen af bekæmpelsen af arbejdsløsheden og det store mål om økonomisk og social samhørighed. Vi må tænke på, at det er nødvendigt at øge fællesskabsbudgettet, således at det bliver muligt at modstå den regionale uligevægt, som markedet og den fælles valuta kan skabe. Vi anmoder om en arbejdsmæssig, social og skattemæssig harmonisering inden for det europæiske monetære område. Vi håber, at formanden for Rådet vil tage dette ad notam.
I vores egenskab af venstrefløjspartier, der er samlet i Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, anmoder vi om en omprioritering af opbygningen af Europa baseret på solidaritet, medansvarlighed og helt igennem demokratiske institutioner. Når euroens Europa fødes, vil det blive bydende nødvendigt at gennemføre den europæiske politiske union, som vil give borgerne mulighed for deltagelse.
Afslutningsvis vil jeg på egne og på gruppens vegne hjerteligt ønske de 11 lande - heriblandt mit eget - held og lykke med projektet. Disse lande kommer til at dele den fælles valuta, dens positive potentiale og dens risici, men vi betragter ikke briter, danskere, grækere eller svenskere som ringere europæere. Og det er da et paradoks, at Unionens formandskab lige for øjeblikket er britisk. Fremtiden tilhører os alle, og sammen bør vi alle helt og holdent være fælles om Den Europæiske Union.

Roth
Hr. formand, kære kolleger, Bert Brecht skriver, at han, der ikke sætter noget højere end utilfredshed med det, der kan ændres, heller ikke afskyr noget mere end dyb utilfredshed med det, der ikke kan ændres. Et flertal af De Grønne vil i dag stemme for forslaget om euroen. Der er forskellige opfattelser i gruppen. Et flertal vil stemme for med overbevisning, men på ingen måde let om hjertet, og det vil lade sig lede af Brechts tanker. Vi er altid gået ind for en fælles valuta i Europa. Men vi har også fra starten advaret imod de økonomiske og sociale risici ved en monetaristisk monetær politik. Euroen kommer, det er det, der ikke kan ændres. Den kommer, og den er bedre, end vi i vores ængstelse troede, og det hænger sammen med, at utilfredshed blandt de sociale kræfter i Europa har ført til reelle ændringer. Denne lyst til forandring kunne jeg også ønske mig fra Europa-Parlamentets side, for vores rolle skal være en anden end at være statister i kulissen!
Med 11 deltagere bliver euroen ikke et element, der splitter den europæiske integration. Den vil ikke skille kernen fra periferien. Det er godt. Vi er glade for, at traktatens fortolkningsmargen blev udnyttet fuldt ud i forbindelse med afgørelsen om deltagelsen. Også det er godt. Men så må der ikke spilles kort om det bagefter, således som Waigel, der har indledt valgkampen, allerede i går forsøgte igen som en europæisk revser. Altså ingen ekstra betingelser, som ville begrænse enkelte deltageres politiske og skattemæssige handlefrihed.
Alle taler i dag om en historisk dag. Overalt mærker man store mænds længsel efter at skabe historie. Men jeg ville ønske, at disse mænd også lærer af historien. Den Europæiske Unions konstruktion må nemlig ikke ende som Babelstårnet. Det forblev uændret, for de folk, der byggede det, blev forvirrede. De kunne ikke længere forstå hinanden. Den fælles plan blev borte. En strid opstod. Der blev fusket med byggeriet. De folk, der byggede tårnet, forsvandt, og bygningsværket forfaldt.
Vi skal vide, hvad vi bygger og til hvilket formål. Den Europæiske Unions historie er ikke afsluttet i dag. Den skal fortsætte, og det kræver nu koordinering og nyorientering af den økonomiske politik, styrkelse af Europa-Parlamentets rolle, og at Den Europæiske Centralbank kommer ind under de demokratiske spilleregler.
Bekæmpelse af den skadelige konkurrence på skatte- og afgiftsområdet gennem en fælles skatte- og afgiftspolitik og først og fremmest en effektiv og reel beskæftigelsespolitik. Stabilitet er langt mere end en post i regnskabet. Demokrati og social retfærdighed er de grundlæggende forudsætninger for stabilitet.
(Bifald) Man skal derfor ikke kun bygge på en monetær union. Etableres der ikke samtidig en social union, en demokratisk union, vil folk betragte Den Økonomiske og Monetære Union som et bygningsværk, de skal være bange for. Folk ønsker at mærke og erfare, at dette Europa er deres Europa, et Europa, der giver dem arbejde, fred indadtil, brød, rent vand og god vin, altså en fremtid. Den Økonomiske og Monetære Union er god, men den er helt sikkert ikke alt. Det ville være skæbnesvangert, hvis den europæiske energi ville være brugt med den. I dag er ikke en dag, hvor vi afslører mindesmærker. I dag er der rejsegilde på det europæiske hus. Råhuset står færdigt, lad os gøre det beboeligt. Hr. Brown og fru Green talte så begejstret - Pauline and Gordon - if it's so important, why the hell do you not join?
(Bifald)
Lalumière
Hr. formand, det er sjældent, at monetære spørgsmål giver anledning til sindsbevægelse, hvis det da ikke er panik over en pludselig krise. Men her i dag er vi mange, der mærker en positiv sindsstemning og en alvorlig, men optimistisk fornemmelse. Det er for det første fordi vi har været vidner til en sand politisk vilje. De 11 lande, der skal deltage i euroen, har gjort en betydelig indsats. Nogle af dem har indhentet det tabte, og det er med beundring, at jeg lykønsker vores venner i syd. Jeg vil heller ikke glemme den indsats, som mit lands skiftende regeringer har gjort. Andre har forstået at overvinde deres forudindtagethed og deres tilbageholdenhed. Lad os lykønske Tyskland og Bundestag for den modige beslutning. Denne selvovervindelse er i sig selv et tegn på politisk vitalitet, og det virker stimulerende.
Vores gruppe er ligeledes klar over, at euroen også er en politisk sejr over de finansielle markeder. Endelig vil vores lande kunne trække vejret lidt mere frit, eftersom de i højere grad end før vil kunne undgå at blive påvirket af valutaspekulanter, der lægger pres på regeringerne. Selvom ethvert ydre pres ikke er helt udelukket i fremtiden, så vil den fælles valuta, der er mere stabil, nu gøre det muligt at stå bedre imod, og dette er også et vigtigt politisk fremskridt.
Endelig burde euroen fremskynde den politiske integration i Den Europæiske Union, hvis man ellers forstår at bruge dette redskab. Med hensyn til institutionerne hører vi til dem, der ønsker at gå ud over de beskedne fremskridt i Amsterdamtraktaten. Men man kan håbe på og regne med, at den fælles valuta vil trække i den retning, hvilket vil være en fordel. Det er navnlig Europa-Parlamentets rolle, der bør styrkes, for det er Parlamentet, og kun Parlamentet, som har den demokratiske legitimitet til at kontrollere den politiske linje i Centralbankens arbejde.
Med hensyn til indholdet af mange af de politikker, der er vigtige for vores borgere, såsom den økonomiske politik, skattepolitikken, socialpolitikken og særligt beskæftigelsespolitikken samt miljøbeskyttelsespolitikken osv., så skulle man ligeledes mene, at euroen burde få to gavnlige virkninger, nemlig at tilskynde til en tilnærmelse eller endog en harmonisering af disse politikker, og at tvinge de europæiske instanser til fuldt ud at påtage sig deres ansvar.
Lad os så håbe, at Det Europæiske Råd og Ministerrådet vil være i stand til at løse de spørgsmål, der stadig står åbne, når denne etape for euroens indførelse er lykkeligt overstået. Jeg tænker navnlig på valget af formand for Den Europæiske Centralbank. Fornuften forlanger, nej kræver, en klar og hurtig løsning - Parlamentets afstemning i torsdags pegede i denne retning. Det ville nemlig ikke være særlig fornuftigt at dele mandatet for den første formand for Centralbanken i to ved at udpege to på hinanden følgende formænd. Det ville være en krænkelse af traktaten, og det ville uden tvivl være et uheldigt fortilfælde, hr. formand, idet intet jo burde skæmme denne store dag.
Man kan blot håbe, at de lande, der ikke har villet eller kunnet indføre den fælles valuta i dag, snart vil slutte sig til os, så hele familien er samlet.
(Bifald)
Blokland
Hr. formand, i de forløbne måneder er der i aviser og faglitteratur dukket artikler op, hvor det med tungtvejende argumenter fremføres, at Den Europæiske Union ikke er godt forberedt på ØMU'en. Ganske vist er perspektiverne på kort sigt gunstige på grund af den blomstrende økonomi. Der er imidlertid fare for, at ØMU-deltagerne glemmer, at det er nødvendigt med strukturelle økonomiske reformer for - i ØMU-regi - at kunne modstå en eventuel krise. Det er skriften på væggen, at Rådet i sin anbefaling ikke med et eneste ord nævner den tårnhøje statsgæld.
Hvorfor så alligevel ØMU'en? Hvis den tjener til at øge velfærden, så gælder det først og fremmest de velfungerende økonomier i Vesteuropa, idet de central- og østeuropæiske lande bliver til tredjerangs lande. Eller er der ikke sådan noget som en moralsk pligt til så hurtigt som muligt at gøre disse lande til ligestillede medlemmer af Unionen?
Der er også en anden moralsk indvending. ØMU'en har en svinghjulsvirkning når det drejer sig om at overdrage kompetence på andre politiske områder. Det gælder særligt for social- og skattepolitikken og det på trods af, at regeringscheferne i december sidste år klart gav udtryk for, at økonomisk politik og lønpolitik fortsat vil være et nationalt anliggende. ØMU'en fører til en uacceptabel magtkoncentration hos de europæiske institutioner, der er vant til at vurdere de fleste politiske spørgsmål efter en effektivitetsmålestok. Materialisme og markedstænkning varetager ikke altid samfundets og borgernes ve og vel.
Hr. formand, vi går ind for den bredest mulige Europæiske Union af selvstændige, demokratiske europæiske stater. ØMUkorsettet vil på sigt lægge pres på samarbejdet og bevirke, at de mindre rige lande kommer for langt bagud. Endvidere er borgerne bedre tjent med nærdemokrati og en politik, der ikke kun koncentrerer sig om materielle interesser. Vi stemmer derfor imod.

Muscardini
Hr. formand, mon ikke vi er mange, der har en lille frygt for, at euroen også vil betyde en forøgelse af de 19 millioner arbejdsløse, der er i Unionen? Men samtidig føler vi os bevæget over, at vi nu når det mål, vi har forfulgt siden slutningen af tresserne, et håb, der nu endelig bliver til en sikkerhed: Den fælles valuta vil blive udgangspunktet for endelig at gennemføre den politiske union. Den fælles valuta alene vil nemlig aldrig kunne løse de problemer, der stadig præger det europæiske samfund, og som har ført til, at den politiske union endnu ikke er iværksat. En teknisk konstruktion som euro-konstruktionen kan, hvor nødvendig og uundværlig den end er, aldrig give et tilfredsstillende svar på beskæftigelsesproblemerne, der kræver politiske strategier og løsninger, som samordnes på fællesskabsniveau.
Jeg takker ordføreren, hr. von Wogau, for det arbejde, som han har udført og for at have understreget nødvendigheden af en fællesskabsaftale om arbejdsløsheden. For Alleanza Nazionales delegation glæder jeg mig over det heldige udfald af et af et af de mest omstridte mål i Maastricht-traktaten, men på denne højtidelige festdag går vores virkelige tak til de europæiske befolkninger, der har accepteret alvorlige økonomiske ofre for at opfylde et mål, der ikke kan være og ikke bør være af udelukkende økonomisk art.
Alleanza Nazionale minder hver enkelt om, at grundlæggerne ønskede en politisk union, social og kulturel integration og opfyldelse af målsætningen om en varig fred, som kun en gensidig respekt kan sikre. Derfor er der et presserende behov for at styrke komplementariteten mellem de økonomiske politikker og politikkerne for et aktivt arbejdsmarked, ligesom der er behov for egnede strategier til at udfylde den sociale og økonomiske kløft mellem EU's regioner, og derfor er vi enige i forslaget om at institutionalisere en parlamentarisk dialog med de monetære myndigheder.
Dette betyder dog ikke, at den konsensus, hvormed vi støtter henstillingerne til Rådet, bør føre til en formindsket indsats fra Parlamentets side i retning af opnåelsen af den politiske union, uden hvilken kløften mellem de to Europaer og mellem den fælles valuta og de nationale valutaer kun vil blive dybere. Truslerne mod vores enhed kan kun imødegås ved at etablere en politisk union.

Randzio-Plath
Hr. formand, dagen i dag er en stor dag, en historisk dag. Den Økonomiske og Monetære Union vil forandre Europa. For første gang vil der med den fælles valuta over hele Europa blive anvendt den samme valuta fra Flensborg til Sicilien, fra Dublin til Helsinki, et vigtigt og rigtigt skridt på vejen mod den stadig snævrere union af europæiske befolkninger. Euroen vil betyde, at vi dagligt i praksis oplever den europæiske integration. For første gang etableres en europæisk føderal myndighed. For første gang har nationalstater frivilligt og uden tvang eller krig opgivet suverænitet i den monetære politik. Denne opgivelse af suverænitet fører imidlertid i virkeligheden til øget suverænitet for alle, fordi Den Økonomiske og Monetære Union med 300 millioner mennesker, med et bruttonationalprodukt og en andel af verdenshandelen på næsten 20 % vinder i suverænitet og politisk evne til at skabe til gavn for Europa og dets befolkninger og selvbevidst kan trodse globaliseringstruslerne.
Indførelsen af euroen fjerner forstyrrelser i de økonomiske forbindelser på det indre marked, fjerner valutakursrisikoen, øger planlægningssikkerheden, nedsætter transaktionsudgifterne og fører til en bedre udnyttelse af vækstmargenerne, innovationspotentialet og mulighederne for beskæftigelse. Vi ved, at vi i fællesskab er stærkere, end vi er hver for sig. Europa er moden til euroen. Euroen bliver en stabil og sikker valuta. I Europa er der endelig gennemført en stabilitetskultur med historisk lave inflationstakter. Graden af konvergens vil gøre Den Økonomiske og Monetære Union til et stabilitetsfællesskab. I en brydningstid ser ikke alle kun med glæde, men nogle også med skepsis og usikkerhed ind i fremtiden. Det er vores opgave som Europa-Parlament at give disse mennesker en ledetråd og tillid, for i sidste instans har euroen ikke kun brug for markedernes accept, men også for befolkningernes accept.
Vi har lært meget af fortiden. Valutastabilitet er et nødvendigt grundlag for social og politisk stabilitet. Valutakursstabilitet er en nødvendig grundlæggende forudsætning for valutastabilitet på et åbent og integreret indre marked. De to ting kan i længden kun sikres med en fælles monetær politik. Den Europæiske Centralbank, som er uafhængig, er en tilstrækkelig forudsætning derfor. Men for fremtiden vil den monetære politik blive udformet, så den tager hensyn til alle deltagere i Den Økonomiske og Monetære Union, som 11 medlemsstater heldigvis vil deltage i, og de vil forhåbentlig snart få følge af de øvrige. Maastricht-traktaten forpligter med rette Den Europæiske Centralbank til også at støtte den økonomiske politik i Den Europæiske Union. Derfor vil Den Økonomiske og Monetære Union bidrage til den stabilitet i realøkonomien, som vi har så hårdt brug for af hensyn til investeringer, vækst og beskæftigelse, og således er Den Økonomiske og Monetære Union allerede et stykke politisk union.
Vi har brug for fremskridt også i beskæftigelses- og socialpolitikken. Hverken dumping og illoyal konkurrence i forbindelse med social- og miljøstandarder eller en altødelæggende skatte- og afgiftskonkurrence kan forenes med den europæiske fællesskabsånd og det indre marked. Vi har derfor brug for fremskridt inden for beskæftigelsesunionen og tillige i socialpolitikken. De kommende generationer vil spørge os, hvorfor vi ikke for længst havde fået euroen. Den Økonomiske og Monetære Union grundlægger et nyt europæisk samfund. Derfor er Den Økonomiske og Monetære Union ganske rigtigt en vigtig løftestang for Europas rolle i det 21. århundrede. Willy Brandt sagde engang, at dette Europa tilhører os alle. Det er vores opgave at finde det rigtige svar på vores tids udfordringer på det rette tidspunkt. Euroen kommer på det rette tidspunkt. Lad os benytte denne chance. Derfor tilhører den os alle, denne euro!
(Bifald)
Christodoulou
Hr. formand, når nu det helt karakteristiske for Den Monetære Union bør være, at vi viser et Europa med en stærk fælles stemme, og når nu de seneste måneder har vist en uventet god udvikling, så er det en stor politisk fejl, at vi selv skaber problemer, der kan føre til tvivl om ØMU'en. Det bør være det direkte politiske budskab fra dette vigtige møde. Forsigtige teoretiske overvejelser eller national egoisme i forbindelse med valget af formanden for Centralbanken bør ikke få os til at glemme de virkelige rammer for Den Monetære Union, denne fælles vision, der sigter mod en europæisk integration, som naturligvis ikke må føre til, at nogle lande udelukkes og udstødes.
Derfor vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på tilfældet Grækenland, der uanset årsagerne til, at det ikke opfylder kriterierne - og her bør jeg sige, at det ikke mindst skyldes de meget høje forsvarsudgifter - faktisk er det eneste land, der forbliver uden for ØMU'en mod sin vilje. Selvom landet på grund af sin relativt begrænsede økonomi, hvis det indgik i ØMU'en, ikke ville påvirke de øvrige medlemsstaters økonomier i udpræget negativ grad, udsættes det nu for alle de negative konsekvenser af ikke at deltage. Og det betyder i praksis, at der fremover skal gøres en endnu større indsats for at få konvergensen til at lykkes, en indsats der skal fokusere på renterne, på den monetære stabilitet, og som inden for rammerne af ØMU'en ville have været langt lettere.
Denne kommentar betyder naturligvis ikke, at der ikke bør være betingelser for indtræden i ØMU'en. Og det er da også helt berettiget, at det er gjort klart for den græske regering, at landet må forsøge at træffe de nødvendige strukturelle og andre foranstaltninger, som bør indføres øjeblikkeligt og have de nødvendige konsekvenser. Der bør imidlertid samtidig være en konkret og uigenkaldelig forpligtelse til at erkende, at Grækenlands tiltrædelse skal ske inden for de samme fortolkningsmæssige rammer, som gælder for de første 11 medlemmer. I øvrigt er det min overbevisning, at Europa vil blive så stærkt, at det ikke vil blive påvirket af sådanne grænsesituationer. Dette siger jeg, for at også det græske folk skal kunne deltage i denne håbets dag, og ikke føle sig skuffet på et tidspunkt, hvor Europas øvrige befolkninger med optimisme modtager budskabet om deres officielle deltagelse i euroen.

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, datoen den 2. maj 1998 vil være et historisk vendepunkt for den europæiske konstruktion, da den definitivt og uden tvivl uigenkaldeligt baner vejen for indførelsen af euroen, den fælles valuta, i 11 af Den Europæiske Unions 15 lande.
Euroens indførelse er et endepunkt, men den er også, og ikke mindst, et udgangspunkt for en ny fremtid, som vi nu skal skabe sammen. Den er først og fremmest et endepunkt, der vil stadfæste fuldendelsen af det store indre marked, som den tidligere monetære uro ofte er gået ud over, men som også er resultatet af den tålmodige indsats for at opnå økonomisk konvergens, som medlemsstaternes regeringer ihærdigt har ydet siden 1992. Men det vanskeligste stykke mangler uden tvivl stadig at blive tilbagelagt, og euroens indførelse vil give signalet til en ny start på en vej, der er fyldt med forhindringer.
Fra i dag af skal der skabes en ny økonomisk orden i Europa, så euroen bliver en folkelig succes, hvilket indebærer, at den ikke blot er resultatet af en økonomisk konvergens, men at den muliggør en social konvergens, der bør være det endelige mål for det europæiske eventyr. Ved at afskaffe kurssvingningerne mellem de europæiske valutaer vil euroen gøre konkurrencen mellem Unionens virksomheder endnu mere effektiv og mere gennemskuelig, hvilket vil kræve en større indsats af virksomhederne med hensyn til administration, innovation og tilpasning til markedet.
Da de økonomiske tilpasninger ikke længere vil kunne ske ved hjælp af en ændring af valutaernes paritet, må risikoen for, at de sker via beskæftigelses- og lønniveauet ikke undervurderes. For at undgå disse farer, som ville være dødbringende for den europæiske konstruktion, skal de forskellige medlemsstaters økonomier styres med det fastlagte mål at sikre den højest mulige vækstrate med henblik på at skabe det størst mulige antal arbejdspladser. Samtidig skal der opfordres kraftigt til at fremskynde de uundværlige strukturreformer, idet man prioriterer folks uddannelse og konstante tilpasning til de tekniske fremskridt, som vil ske med stadig større hastighed, og idet man sørger for mobiliteten, når denne er nødvendig, og fremmer forskningen samt den videnskabelige og tekniske innovation med alle midler.
Euroens troværdighed og internationale rolle, navnlig over for dollaren og yennen, afhænger heraf. Det er de stærke og dynamiske økonomier, der skaber stærke og respekterede valutater, og ikke omvendt. Euroens indførelse udelukker enhver letkøbt politik. De europæiske borgere og regeringer skal vide, at euroen medfører nye forpligtelser, der vil tvinge dem til at opføre sig dydigt. Alle ved dog, at dyden ikke kommer af sig selv - den kræver en indsats af borgerne, og den kræver skattemæssig fornuft og bekæmpelse af spild af regeringerne. Den vej, som euroen baner, vil være lovende, hvis vi er i stand til at indføre den adfærdskodeks, der vil gøre det muligt for os at undgå de skred og de fald i grøften, som truer de uforsigtige eller simpelthen uagtsomme ledere.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne illustrere mine bemærkninger med et billede. Mit land er om nogle uger vært ved VM i fodbold. Hvad euroen angår, så ville vi gerne have kunnet sammensætte et 15mands rugbyhold med vores britiske venner. Vi får i stedet et fodboldhold med 11 spillere, der har måttet yde en enorm indsats for at kvalificere sig. Euroholdet skal spille mod dollarholdet og yenholdet ved et meget åbent men ubarmhjertigt verdensmesterskab.
Vores hold er blevet godt forberedt af træneren Yves Thibault de Silguy, men tilhængerne på tilskuerpladserne, det vil sige den offentlige mening, der repræsenteres af de europæiske og nationale parlamentsmedlemmer, er nervøse. De er bekymrede over, at dommeren - nemlig formanden for ECB - der skal sørge for, at spillereglerne bliver overholdt, endnu ikke er blevet udpeget. Tilhængerne er ligeledes bekymrede, fordi de endnu ikke ved, hvem der skal tilrettelægge spillet og opstille den strategi, der vil gøre det muligt for euroholdet at vinde.
Men én ting er sikker - og jeg kommer nu til slutningen af mit indlæg, hr. formand - nemlig at tilhængerne vil forlange meget af spillerne. De vil ikke tøve med at pibe holdet ud, hvis det laver selvmål eller lader for mange mål gå ind. Kære kolleger, vi håber alle, at vores hold vinder, så lad os opføre os som tilhængere, der er entusiastiske, men også meget krævende.

Van Dijk
Hr. formand, det ser næsten ud som om, at man i dag ikke må kritisere euroen, men netop fordi Unionen er mig meget kær, vil jeg gerne henlede opmærksomheden på de risici, som euroen medfører. Den valuta, der skal være et stærkt symbol på den europæiske enhed, truer med at skabe splid. Et flertal i Parlamentet anmodede sidste torsdag om, at stabilitetspagten nøje blev overholdt. Uklogt, hr. formand. Denne pagt øger paradoksalt nok risikoen for, at Den Monetære Union på ny går i opløsning. Det er opskriften på en politisk og monetær krise så længe de strenge budgetkrav og de drastiske sanktioner ikke opvejes af europæisk solidaritet.
Nogen påstår, at Den Monetære Union vil aftvinge solidaritet på social-, miljø- og skatteområdet. Men det er foreløbig et fromt ønske. Der er stærke modsatrettede kræfter, f.eks. nettobetalerne, der ønsker at klæde EU's budget af, og i Nederlandene bogfører de fire største partier allerede en stor besparelse på kontingentet.
Det hurtige knald i Parlamentet i dag er en formålsløs bifaldsøvelse. Alligevel vil jeg tage afstemningen alvorligt. Den drejer sig reelt om Italien. Forfatterne af Maastricht-traktaten ville hægte Italien af kontinentet og derved splitte Unionen. Heldigvis er de blevet snydt. Fordi jeg ikke ønsker at stille mig på "spaghettifobiens« side, stemmer jeg altså i dag »ja«.
Eurodebatten handlede for meget om biting. Bliver det franskmanden Trichet eller "modeltyskeren« Duisenberg, der bliver formand for Centralbanken. Er Italien klar til euroen? Men om Europa er klar til euroen, det spørgsmål er desværre blevet stillet for lidt. Markedets og valutaenhedens Europa skal også være menneskets og miljøets Europa. Hvis vi ikke snart begynder at arbejde på dette, kan euroen ende som matadorpenge.

Berthu
Hr. formand, kære kolleger, når De nu giver Deres endelige godkendelse til overgangen til den fælles valuta, så tror nogle af Dem måske, at det vil være en stemme for Den Europæiske Union. Men det vil i virkeligheden være en stemme for Unionens opløsning. Den fælles valuta og den tilhørende konvergens- og harmoniseringsideologi vil diktere nogle ensrettede love for folkeslag, der er meget forskellige, med deres traditioner, deres frihed, deres demokrati og deres nationale suverænitet.
Ved at fortrænge denne forskelligartede natur, der udgør Europas rigdom, og som man tværtimod burde lade udfolde sig, vil harmoniseringsideologien give anledning til stærke konflikter i de kommende år. I stedet for at gøre Europa stærkere vil den tværtimod vende Europa mod dets interne konflikter i mindst et årti og til slut svække Europa i forhold til dets store partnere på verdensplan. Harmoniseringsideologien vil også gå ud over væksten og beskæftigelsen, da den forhindrer det enkelte land i at føre en økonomisk politik, der er tilpasset til landets egne særpræg. Endelig vil den underordne de nationale demokratier uden at kunne erstatte dem med noget tilsvarende på europæisk plan.
Hvis De godkender overgangen til den fælles valuta på de nuværende betingelser, vil De faktisk stemme ja til en lov, der betyder et sandt enevælde for en forsamling af internationale eksperter og bankmænd, hvilket vil være en alvorlig tilbagegang for demokratiet i Europa. I dag har Europas befolkninger ikke fået en ærlig information om de endelige mål med den fælles valuta. Hvis det lykkes for Dem at gennemtvinge den på disse betingelser, vil det være et meget dårligt varsel for vores frihed her ved indgangen til det 21. århundrede.
Men det vil ikke være tilfældet. Vi tror, at befolkningerne lige fra starten, når euroen tages i anvendelse, vil forstå, hvilken fælde de er blevet fanget i. De vil hurtigt forstå, at euroen er Europas fjende. Vi vil så kunne begynde at realisere vores ideal, nemlig et frihedens og de nationale demokratiers Europa, der hedder "Nationernes Europa«.

Le Pen
Hr. formand, mine damer og herrer, det er uden tvivl et stort øjeblik for os, der er indkaldt her i dag til et ekstraordinært lørdagsmøde for faktisk at begrave 11 af vores valutaer. Det er netop fordi denne handling er vigtig, og ikke mindst fordi disse valutaer er frugten af arbejdet hos de befolkninger, der har skabt dem, at man burde tage disse med på råd. Men selvom vores befolkninger ejer deres egen valuta, er de udelukket fra denne ekspropriationsbeslutning. De er endda dobbelt udelukket, både nu og for altid.
Udelukkelsen finder sted nu, eftersom Deres stemme her i Europa-Parlamentet, der repræsenterer Europas befolkninger, ikke har større retsvirkning end en samtale mellem kloge mænd. Men udelukkelsen af vores borgere, der trods alt er suveræne, er også for altid. Administrationen af den kommende euro er overladt til Den Europæiske Centralbank, hvis Styrelsesråd i sin bygning i Frankfurt ikke modtager ordrer fra nogen og ikke kontrolleres af nogen andre end et svagt og forlorent Euro-Råd og således kun er ansvarligt over for et dusin højtstående embedsmænds ledelse. Euroen administreres på oligarkisk vis.
Folket er således udelukket, hvilket ikke vil kunne undgå at føre til ødelæggelse. For det første ødelæggelse af den solidaritet, der eksisterer inden for nationerne. I et Europa uden grænser, hvor varer og mennesker kan bevæge sig frit, vil en fælles valuta nemlig give en fortjeneste til det billigste produkt, det vil sige det produkt, der er fremstillet med de laveste sociale udgifter.
Det er derfor, at Europa betyder færre sociale minimumsbeløb, mindre social beskyttelse og mindre solidaritet. Euroens Europa, det er kapitalens Europa, skabt af kapitalen og for kapitalen. Ved yderligere at opbryde vores samfund med 20 millioner arbejdsløse, vil Europa ødelægge vores nationers frihed. Vi ved godt, at formålet er en fælles økonomi- og finanspolitik og en fælles regering, hvilket betyder, at vores stater vil forsvinde som nationer.
Men en valuta er levende, den er folkets hjerteblod, og at ville afskaffe den er lidt ligesom at ville gentage Abrahams ofring af Isak, hvor Gud standsede Abrahams hånd. Vil Gud kunne standse afstemningen, inden ofringen bliver vedtaget? Det håber jeg, men blodet fra de 11 nationer, som De vil have fået til at forsvinde, vil forblive på Dem som en skamplet, og historien vil sige om Dem: "Ruont in servitudinem «.
(Kraftigt bifald fra yderste højre)

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg siger tak til finansministeren og til ØKOFIN-Rådet for deres anbefaling, som Europa-Parlamentet går stærkt ind for. Jeg vil også gerne sige til hele Parlamentet, at dette er en vigtig besked til resten af verden om, hvad Europa kan opnå, når den politiske vilje er til stede. Det er et fremragende eksempel for vores egne borgere og resten af verden. Netop af denne grund er det yderste højre her i Parlamentet så bange, når den politiske vilje i Europa har talt, som den har gjort det i dag.
Formanden for ØKOFIN-Rådet omtalte vores borgere, behovet for at skabe arbejdspladser, behovet for at forebygge social udstødelse og fattigdom. Hr. rådsformand, vi ønsker ikke højtidelige erklæringer fra Rådet. Vi ønsker bevis for, at det detaljerede arbejde, der udføres omkring den monetære union, følges op af detaljeret arbejde til bekæmpelse af social udstødelse og arbejdsløshed. Det stærkeste signal, vi kan sende til vores borgere, er, at denne proces er for dem og ikke kun for kapitalmarkederne. Her i eftermiddag forventer vi en meget stærk udmelding fra Rådet om, at der, især i forbindelse med de brede økonomiske retningslinjer, vil blive truffet hensigtsmæssige foranstaltninger til bekæmpelse af arbejdsløsheden i Europa.
Vi vil naturligvis gerne have stabilitet i Den Europæiske Union. Det ser vi som en måde at bekæmpe arbejdsløsheden på og styrke det indre marked i Den Europæiske Union. Men dette skal suppleres med foranstaltninger til fremme af uddannelse og erhvervsuddannelse for at give de unge en chance og sikre, at Unionens randområder inddrages og får udbytte af processen. Det er på dette grundlag, at borgerne i Den Europæiske Union vil bedømme processen; ikke kun på, hvorvidt Den Europæiske Centralbank kan sikre prisstabilitet, men også på, hvorvidt den kan fremme vækst gennem investeringer og nye arbejdspladser for vores borgere.
Endnu et vigtigt punkt, der skal følges op på - og det håber jeg, rådsformanden vil sige noget om i dag - er hele spørgsmålet om politisk samordning. Jeg gennemgik erkæringen i dag, og så vidt jeg kan se, bekræfter den, at det er ØKOFIN-Rådet, der har ansvaret for samordning af de økonomiske politikker i Den Europæiske Union. Det er meget vigtigt. Den økonomiske samordning bør ikke overlades til uformelle organer. Den hører under Den Europæiske Unions officielle institutioner. Vi bifalder Deres indlæg i dag, men gør venligst noget ved de andre punkter på dagsordenen, især arbejdsløsheden.

Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, der er blevet gjort tilstrækkelig stads af det historiske øjeblik i dag. Jeg vil imidlertid gerne endnu en gang rette en tak til de mange mennesker, som ikke står i rampelyset, og som har bidraget til at gøre denne historiske weekend mulig, og den omfatter naturligvis også de mange tolke i kabinerne. Euroen vil blive en stærk euro og trodse negative meldinger som dem fra kanslerkandidaten fra Hannover/Niedersachsen om, at euroen skulle være et svageligt for tidligt født barn. Her bringes euroen til verden efter flere års diæt og et stramt og konsekvent fitnessprogram. De dermed forbundne aftaler om stabilitet, der er indgået, og som i går endnu en gang blev bekræftet og understreget på ØKOFIN-Rådet, vil hjælpe eurobarnet med at udfolde sig, idet det skuer klart fremad og ikke mister målet af syne, tynget af stor statsgæld.
Nu kan euroen forsynet med det nødvendige udstyr vinde borgernes tillid. Derfor vil alle de, som skaber forvirring med uigennemtænkte udtalelser, ikke længere få medvind. Opgaven i de kommende måneder skal stå i en målrettet informationsstrategis tegn, og informationen skal først og fremmest formidles gennem de elektroniske medier og besvare de spørgsmål, borgerne stadig måtte have. Alle medlemsstater skal gøre sig klart, at ikke kun de store og mellemstore virksomheder fra 1999 vil benytte euroen i forbindelse med bank- og giroindeståender på anfordring, men at også staten skal gå foran med et godt eksempel. Den skal tage euroen med i sine transaktioner og integrere den i dagliglivet og dermed i bevidstheden så hurtigt som muligt.
Forbrugeren har ret til gennemskuelighed, først og fremmest gennemskuelighed i forholdet mellem national valuta og euro. Det er formålet med den frivillige dobbelte prismærkning fra 1999 til slutningen af 2002, hvorved kostbare overgangsscenarier i det første halvår muligvis undgås. Signalet for euroen sættes i dag, den 2. maj, på fuld fart fremad. Vi vil som Det Europæiske Folkepartis Gruppe i overensstemmelse med vores opgaver ledsage de klart afstukne mål ind i en god fremtid.

Lukas
Hr. formand, Europa-Parlamentet vil i dag sandsynligvis med stort flertal stemme for et for tidligt født barn. En baby ved navn euro vil komme til verden på et tidspunkt, hvor vigtige forudsætninger for, at babyen vil komme til at trives og fungere harmonisk, endnu ikke er opfyldt. Da vi ikke anser det for rigtigt bevidst at sætte en for tidlig fødsel i gang, medmindre den er absolut nødvendig, vil vi østrigske liberale stemme imod. Dermed udtaler jeg mig imidlertid ikke imod eurobabyen som sådan. Det er i de europæiske borgeres interesse, at dette for tidligt fødte barn ikke dør. Fra nu af skal alt sættes ind på under stor bevågenhed at fremme de skridt hen imod en harmonisering, der stadig mangler, for at Den Økonomiske og Monetære Union får et solidt fundament.
Som en af dem, der i dag vil stemme imod, vil jeg gerne forpligte mig til at deltage i disse bestræbelser, og jeg vil opfordre alle de kolleger, som ligeledes stemmer imod, til ikke at skue for meget bagud, men kritisk og alligevel konstruktivt tage fat på vores nye valutas fremtid ...
(Formanden fratog taleren ordet, da taletiden var overskredet)

Medina Ortega
Hr. formand, vi spanske socialdemokrater glæder os over at have nået dette øjeblik. I de næsten 14 år, hvor Spanien havde en socialdemokratisk regering under ledelse af Felipe González, indtrådte vores land ikke blot i Den Europæiske Union, men Spanien har endvidere deltaget intensivt i opbygningen af Europa. Rent konkret er Spaniens hovedstad, Madrid, blevet forbundet med euroen ved mindst to vigtige lejligheder: Det Europæiske Råd i Madrid i juli 1989, som godkendte Delors' plan om Den Økonomiske og Monetære Union, og Det Europæiske Råd i Madrid den 15. december 1995, hvor den nye fælles valuta rent konkret blev dannet.
I tråd hermed har den spanske socialdemokratiske regering gjort en stor indsat for at fastsætte konvergenskriterierne, og rent konkret fremlagde daværende økonomi- og finansminister Pedro Solbes i 1994 konvergensplanen for den spanske økonomi. Regeringsskiftet i 1996 har ikke ændret kursen for spansk politik. Den nuværende spanske regering har fortsat denne politik, hvilket jeg lykønsker den med, og derfor har vi alle grund til at glæde os over, at vi nu er gået over i en ny fase i opbygningen af Europa.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, den vej, der fører til euroen, har lige fra starten været hård og fyldt med forhindringer. Vi har måttet udvise meget fasthed og mod for at nå dertil, hvor vi er i dag. Alle ophavsmændene til denne præstation skal have tak. Jeg vil ikke nævne dem alle inden for mine to minutter. Deres navne vil gå over i historien.
I dag lader vi dog blot tæppet gå op. Der skal stadig gøres meget, for at blomsterne også bliver til frugt. Det Europæiske Råd må allerede i dag gøre en ende på dette skænderi fra en anden tid, så euroen kan nyde godt af det tillidsfulde klima, som den kræver. Når først vi er enige om, at der kun er én valuta og én valutapolitik, og at Centralbanken skal være uafhængig, hvad betyder så dette psykodrama med nationalistiske undertoner for at finde ud af, om lederen skal være franskmand, hollænder, finne eller hvad det nu kan være? Hvad betyder denne kandidats nationalitet, når blot han er kompetent, troværdig og uafhængig? Dette tydelige misbrug af vetoretten og en sådan afpresning, som stadig eksisterer i dag, kan ikke længere tolereres, når det drejer sig om udnævnelsen til vigtige poster. Det må vi huske i fremtiden, når der bliver tale om at ændre traktaterne før udvidelsen.
Der er en anden opgave, der venter på Rådet, og det er samordningen af de økonomiske politikker, der forbliver nationale, og af valutapolitikken, som er føderal. Det, som traktaten indeholder i den henseende, er måske ikke tilstrækkeligt, og Rådets opførsel indtil nu har ikke mindst vist, at der var brug for en påvirkning udefra, og navnlig fra Parlamentet.
Min sidste bemærkning er, at eftersom vi nu kun har én fælles politik, skal Europa også tale med kun én stemme over for udlandet og i de store internationale organisationer.

Moretti
Hr. formand, hvor er Europa? Hvor er det egentlige Europa, som I gør så stor reklame for og fremstiller som den eneste kur mod alle de onder, der rammer de europæiske befolkninger, lige fra arbejdsløsheden til den organiserede kriminalitet? Det er regeringernes overherredømme, der har skabt euroen, men de skaber ikke folkets Europa, regionernes Europa, det føderale Europa og befolkningernes Europa.
I dag fejrer man den statsstøttede storkapitals sejr, de stærke økonomiske kræfters sejr, som gennem misinformation lader borgerne og de små virksomheder betale de enorme udgifter til euroen. De små og mellemstore virksomheders fremgang kvæles hver eneste dag af et stadigt mere centralt teknokrati, der styres af storkapitalens interesser, som i dag er førende i europæisk sammenhæng. Det bliver bestemt ikke disse finansielle formler, der løser de store problemer i dagens Europa. Endnu en gang har man glemt de egentlig årsager og fundamentet for denne union, de selvstyrende områders, kommunernes og regionernes rolle.
I dag dør drømmen om et føderalt Europa!

Colajanni
Hr. formand, min mening er lige modsat den foregående talers. Den Europæiske Union tager i dag et afgørende politisk skridt i retning af fremtiden og peger samtidig på en vej for andre store regioner i verden, en vej med sammenslutning og fælles overvindelse af nationalisme, der kun fører til konflikter og krige. Det er vores vigtigste bidrag til en ny verdensorden.
Vi er stolte over, at Italien har troet stærkt på dette tiltag. Det er til italienernes fortjeneste, at de har forstået og accepteret den byrde, de er blevet bedt om at bære, og det er til de italienske lederes fortjeneste, at de nu har vist sig at være troværdige og beslutsomme. Efter en nedgangsperiode, der har varet flere årtier, vil Italien nu igen kunne bidrage til Unionens fremtid med en rolle, der passer til landet. Vi vil med beslutsomhed fortsætte med at bestræbe os på at skabe en egentlig fælles økonomisk politik og stærke repræsentative politiske institutioner. Fra i dag af er Europa mere troværdigt som eksempel på en overnational union. Det vil blive endnu mere troværdigt for de europæiske borgere, hvis den anvender euroen til at løse beskæftigelsesproblemet og dermed sikre fremtiden for millioner af unge på dette kontinent.

Peijs
Hr. formand, vi er nået til et vendepunkt i den europæiske historie. Indførelsen af euroen er symbol på nedrivningen af mure mellem lande, på viljen til samarbejde og det første tegn på enhed, som borgerne vil have i hænderne hver dag.
Efter Anden Verdenskrig og også tidligere er der gjort forsøg på at koble Europas valutaer til hinanden, først indirekte til dollaren, senere i slangen og Det Eoropæiske Monetære System. Ind imellem var der spændinger, f.eks. i 1992 og 1993, men også ved begyndelsen af Det Europæiske Monetære System. På grund af modsatrettede reaktioner fra centralbankerne blev nogle lande fra tid til anden tvunget til at forlade systemet. Euroen gør nu en ende på den nationale valutapolitik i eurolandene, på årtiers tilpasninger af kurserne og på uenighed om den valutapolitik, der skal følges.
Nu er tiden inde til en intensivering af samarbejdet og koordinering af den økonomiske politik. Jeg vil fra denne talerstol indtrængende anmode Rådet om ikke at erstatte uenigheden om valutapolitikken med uenighed om formanden for Den Europæiske Centralbank. Det vil skade Europa enormt, hvis billedet af en harmonisk overgang til den nye valuta forstyrres af nationale interesser.
Udsættelse af valget afviser jeg, fordi det er meget vigtigt, at Den Europæiske Centralbank straks kan gå fra start for at sørge for, at der er orden i eget hus den 1. juli, så Banken med fuld styrke og i tilstrækkelig grad kan gå i gang med sin vanskelige opgave med at styre den europæiske monetære politik. Kandidaturen til formandsposten for EMI, forløberen for Den Europæiske Centralbank, giver kontinuitet ved overgangen fra EMI til Den Europæiske Centralbank. Det var baggrunden for, at Alexandre Lamfalussy forlod Det Europæiske Monetære Institut før tiden. Jeg henstiller til Rådet, at det fastholder denne linje.
Til sidst ønsker jeg af hensyn til de europæiske borgeres interessere euroen en stabil og sikker fremtid, også i dårligt økonomisk vejr.

Fourçans
Endelig er vi nået så langt, kære kolleger. Endelig sætter vi fødderne på det forjættede land. Endelig ser euroen dagens lys. Og konvergenskriterierne? Kan De huske alle de ulykkesprofeter, der påstod, at kriterierne ville være et hårdt slag for vores økonomier. Det var lige det modsatte, der skete. Kriterierne skabte de nødvendige betingelser for vækst og for et højt og varigt beskæftigelsesniveau.
Euroen er her altså. Vi skal nu sørge for, at den fungerer. Den skal med andre ord administreres ordentligt. I den forbindelse kan man have tillid til Den Europæiske Centralbank og dens mænd, uanset deres nationalitet. ECB skal og vil være uafhængig - det kan ikke siges for tit. Det betyder dog ikke, at dens ledere skal være højt hævet over almindeligt dødelige. De skal, uden at det går ud over deres uafhængighed, være underlagt en klart identificeret demokratisk kontrol, hvor vores Parlament skal spille en central rolle.
Men euroen vil kun blive en succes under forudsætning af, at man også er i stand til at samordne vores økonomiske politikker bedre. Det er derfor, at Euro-Rådet er vigtigt, og ikke - det vil jeg gerne understrege - for at fungere som en eller anden modvægt til Centralbanken, men for sammen at fastlægge de fælles mål for den økonomiske politik.
Når det er sagt, vil jeg gerne komme med en advarsel: Vi skal ikke narre offentligheden og få vores beundrende befolkninger til at tro, at euroen som ved et trylleslag vil løse alle vores arbejdsløshedsproblemer. Eller, endnu værre, at den vil bringe alle og enhver lykke og glæde. Med hensyn til arbejdsløsheden, så skal vi udtrykke os klart. Kort sagt, en fjerdedel af dens udvikling afhænger af europæiske tiltag og tre fjerdedele af nationale tiltag. Men den fælles valuta vil være en værdifuld hjælp. Den vil medføre gunstige forhold for indførelsen af nationale strukturreformer, som jeg er overbevist om bliver uundgåelige.
Afslutningsvis vil jeg gerne give udtryk for et ønske, kære kolleger, nemlig at euroen vil styrke vores følelse af at tilhøre det samme folk, det europæiske folk. Og det vil den gøre. Det vil den gøre uden af den grund at udviske vores nationale og regionale særpræg, der også er en del af vores rigdom.

Avgerinos
Hr. formand, PASOK-delegationen i Europa-Parlamentet hilser den afgørelse, der skal træffes i dag om den fælles valuta, velkommen og ser den som en historisk begivenhed. Vi tror på visionen om det forenede Europa uden nationalt had, uden konflikter, et Europa, der er grundlagt på gensidig tillid, forståelse og politisk enhed mellem dets befolkninger. Indførelsen af den fælles valuta vil udgøre et vigtigt skridt i retning af en styrkelse af den europæiske samlingsproces. Dette er årsagen til, at vi støtter den.
Men vi skal heller ikke tage fejl af situationen. Samarbejdet på politisk niveau mellem medlemsstaterne og den fælles valuta løser ikke i sig selv de økonomiske problemer, der belaster de europæiske lønmodtagere. De løser ikke problemerne med arbejdsløshed, fattigdom og udstødelse. De kan ikke i sig selv ændre på køns- og aldersdiskriminationen i erhvervslivet. De er ikke i sig selv tilstrækkelige til at fremme en virkelig konvergens mellem de mere eller mindre rige europæiske samfund. Lad os derfor begynde opbygningen af en ny social politik og sætte den fælles valuta i denne politiks tjeneste. En stærk økonomi bør være til gavn for alle. Lad os sørge for, at vi nu indleder en ny stor epoke for det sociale Europa, med et nyt stort håb, en ny stor inspiration for alle vores borgere.

Areitio Toledo
Hr. formand, i dag er en håbets dag. Penge har ofte været årsag til konflikt mellem stater og folk. I dag er penge årsag til forening af Europas borgere. Processen har været lang og vanskelig. Der er gjort en stor indsats for konvergens fra borgernes og regeringernes side i de seneste år. Hvad angår den spanske regering, har denne indsats været eksemplarisk og afgørende for, at euroen i dag fødes med 11 medlemmer.
I morgen - og jeg bruger Deres egne ord, hr. formand - vil borgerne mærke Europa i deres lommer, og dette er vores store ansvar: At valutaen - det håndgribelige bevis på det forenede Europa - vil få den nødvendige troværdighed, stabilitet og soliditet, som vi ønsker for Europa. For at dette kan blive virkelighed, bør Parlamentet på denne historiske dag, som åbner døren for en ny etape i opbygningen af Europa, gentage sit tredobbelte løfte til borgerne: For det første at sikre Den Europæiske Centralbanks uafhængighed og effektivitet, for det andet at kræve koordinering af de beskæftigelsesdannende økonomiske politikker og for det tredje at fremme solidariteten og samhørigheden mellem alle Unionens borgere og regioner. Hvis vi gør dette, efterlader vi ikke kun en fælles valuta til vores børn, men også en garanti om fred i fremtiden, hvilket er den virkelige berettigelse for opbygningen af Europa.

Marinho
Hr. formand, bekræftelsen, som det store flertal af portugiserne har ønsket, af, at Portugal er et af de 11 lande, der grundlægger euroen, er en kilde til stolthed for hele mit land og styrker de bånd, der i 12 år har knyttet os til Den Europæiske Union.
Som en frugt af det demokrati, der blev erobret for kun lidt mere end to årtier siden, af et afgørende og vellykket valg til fordel for den legitime optagelse i Europa, går Portugal for første gang i dette århundrede forrest, side om side med de i øjeblikket førende lande og folk på vores kontinent. Udfordringen har været stor, og anstrengelserne ikke mindre. Men de har været det værd, for vi når i rette øjeblik frem til det rette mål. Portugal når, ført af sin regering og af sin premierminister, António Guterres, med støtte fra det store flertal af portugiserne, frem til hjertet af den europæiske opbygning.
Men historien slutter ikke her. Vi oplever i dag den første dag af den gamle drøm om et forenet Europa. Med den samme beslutsomhed, som da vi valgte Europa, med den samme fasthed, som da vi formåede at opfylde konvergenskriterierne, vil Portugal i kraft af stabiliteten i sin politik fortsætte med at bidrage til euroens troværdighed. Portugiserne, hr. formand, vil fortsat have brug for Europa. Og Europa vil fra i dag mere end nogensinde kunne regne med portugisernes entusiasme, overbevisning og arbejdsindsats.

Berès
Hr. formand, alle vil forstå, at jeg her gerne vil hylde Jacques Delors og François Mitterrand, hvis vision for Europa i høj grad har bidraget til den etape, som Unionen er på vej ind i. Men når euroen i dag er mulig for Europa, så er det fordi Europas befolkninger har accepteret den nødvendige indsats for at deres lande kan genvinde en delt suverænitet og en ny frihed.
Denne genvundne suverænitet betyder kun noget, hvis den bliver udnyttet. Vi har derfor brug for en fælles politisk vilje. Vi må ikke snyde med målsætningen for Den Økonomiske og Monetære Union og kun lade den handle om markedet. Vi må gøre fremskridt med hensyn til en samordning af de økonomiske politikker. For at kunne gøre dette har vi brug for en økonomisk ledelse, der er demokratisk kontrolleret, og i hvilken vores Parlament er det bærende element. Den næste reform af vores institutioner må ikke ignorere dette.
Overgangen til euroen er et bevis på fællesskabsprincippets levedygtighed. Vi skal i den kommende tid udvise den samme beslutsomhed, når der skal skabes en politisk union og et socialt og solidarisk Europa. Euroen giver Europa en chance for en ny start. Det er nu de politiske lederes opgave at benytte sig af denne nye suverænitet, Europa har fået.

Castagnetti
Hr. formand, i dag overdrager vi til efterkrigsgenerationerne, der har oplevet Europas deling, resultatet af en utopi, der er blevet til virkelighed, og til de nye generationer en grund til indsats og håb for fremtiden, en konkret myte, som Alcide De Gasperi sagde. Der skabes en valuta, der vil ændre det økonomiske verdensbillede, der nu vil bevæge sig i retning af en monetær todeling; i forholdet mellem Den Europæiske Centralbank og nationalbankerne lægges fundamentet for en ny europæisk føderalisme; der genopbygges en fælles moralsk forståelse i det europæiske samfund omkring stærke værdier som ansvarlighed og civil adfærd, som indgår i den nye valutas krav, og foran os viser sig omridset af den vej, vi skal gå: Efter Den Monetære Union kommer Den Økonomiske Union. At drøfte de økonomipolitiske valg sammen hvert år er ensbetydende med at træffe politiske valg. Derfor er der brug for nye europæiske institutioner, der er mere effektive, mere gennemskuelige og i højere grad er i stand til at træffe beslutninger.
For kun tre år siden, hr. formand, forestillede man sig, at Den Monetære Union ville omfatte fem lande. Nu omfatter den 11 takket været de helt usædvanlige resultater, ikke blot i mit eget land, der endelig har genfundet sin tillid til sig selv, sine europæiske ambitioner og har bidraget til at udvide den nye valutas område og give denne dag den historiske karakter, som tilkommer den.

Metten
Hr. formand, hvor mange i Europa er klar over, hvor historisk et skridt, vi i dag tager. For den beslutning, som vi i dag tager om at oprette en Økonomisk og Monetær Union med 11 medlemsstater, vil forandre Europa mere radikalt end nogen anden beslutning siden oprettelsen af EF i 1957. Men tag ikke fejl: Én valuta og én monetær politik er ikke nok. ØMU'en vil kun blive en succes, hvis der sker en væsentlig forbedring af det økonomiske samarbejde. Den vil kun blive accepteret og beskyttet af befolkningen, hvis den ikke kun giver mere stabilitet, men også mere vækst og beskæftigelse. Derfor er euroen ikke kun "finishen« på et stort projekt, men den skal også være starten på et endnu større projekt for gennem fælles anstrengelser at reducere arbejdsløsheden i Europa. Lad os allerede i dag begynde på dette nye økonomiske og sociale projekt.

Porto
Hr. formand, dette er en dag af stor betydning for Europa og for verden i kraft af den beslutning, der vil være en afgørende faktor for fremskridt og tilnærmelse mellem mennesker og mellem folkeslag.
Med de nødvendige betingelser opfyldt fremstår euroen styrket og troværdig nok til at blive antaget fra begyndelsen af den største del af Unionens lande, såvel i nord som i syd. Tiden vil vise, at frygten var ubegrundet hos dem, der foretrak først at begrænse den til et område omkring marken, idet den manglende spekulation mellem vores valutaer i de seneste måneder - hvor det stadig var muligt - er et utvetydigt bevis på den gensidige tillid, der allerede er skabt. Og det er et andet billede af, hvor stærk en valuta er, når den ikke deler; tværtimod, den begynder allerede at forene alle europæere, der er opsat på at deltage i den samme proces.
For Portugal udgør tilslutningen til euroen, med den klare opfyldelse af Maastricht-kriterierne, også et utvetydigt bevis på vores ydeevne og på vores enhed, på en vej frem, der begyndte under den tidligere regering, og som fortsætter under den nuværende regering, der repræsenterer størstedelen af befolkningen, med vedholdende pæne vækstrater og en arbejdsløshed, der er blandt de laveste på vores kontinent. Imidlertid nu med øgede krav om strukturelle reformer, der ikke mere kan udsættes.
Når man bevidner en uigenkaldelig og ønskværdig åbningsproces over for omverdenen, i en verden, hvor de portugisisktalende lande, som vi er så nært forbundne med, får en stigende betydning, glæder vi os ydermere over, at vi er blandt stifterne af en valuta, der ikke er vendt mod nogen, tværtimod, en valuta, der i Europa og uden for Europa vil være en faktor til stabilitet og fremskridt.

Lööw
Hr. formand, vi ved alle, at skepsisen til den monetære union er stor i mit hjemland, Sverige. Jeg tror dog, at alle, både vi, der tror på euroen som en logisk konsekvens af et fælles marked og som en måde at styrke den økonomiske politik i Europa på, og de, der er skeptiske eller til og med modstandere af hele idéen, alligevel er enige om, at det er en historisk beslutning, der træffes i dag. Vi kan også være enige om, at det er en vigtig beslutning, ikke kun for de lande, hvis tilslutning vi snart skal stemme om, men at det også i høj grad er en beslutning, som angår alle os, som af forskellige grunde står udenfor.
Jeg vil gerne her i dag sige, at også for os, som ikke er med fra starten, er det vigtigt, at euroen nu bliver en succes, at den faktisk bliver en platform for vækst og beskæftigelse. Jeg håber, at mit land alligevel kan bidrage til denne politik for vækst og beskæftigelse, selvom vi nu vælger at stå udenfor ØMU'en.

Stenzel
Hr. formand, sjældent er en fødsel blevet imødeset med så blandede følelser som euroens. Euroen er imidlertid hverken et for tidligt født barn eller en abort. For et land som Østrig, som i to årtier har været knyttet til den tyske mark, er det kun fornuftigt at gå ind i Den Økonomsike og Monetære Union sammen med den. Vi er endvidere lettede over, at Italien er med, for dette lands valutakurssvingninger i de sidste år har givet store tab for os. Et stort indre marked kan kun fungere med en fælles valuta. Euroen er imidlertid endnu ikke i sig selv nogen garanti. Dens værdi skal vedvarende sikres. Europæisk valuta forpligter til europæisk stabilitetskultur, ikke mindst af hensyn til social sikkerhed og arbejde i Europa. Euroen skal gøre sig fortjent til vores tillid. Konflikten om, hvem der skal stå i spidsen for Den Europæiske Centralbank, har allerede skadet denne tillid.
Forældrene bør ikke strides, allerede inden barnet er født. Kun hvis euroen er politisk kit, fortjener denne weekend i Bruxelles at gå over i historien som en historisk weekend!

Swoboda
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, mine damer og herrer, euroen er det hidtil stærkeste bånd, som holder Europas stater sammen og binder dem til hinanden. Som østriger er jeg stolt af, at vores land deltager i Den Økonomiske og Monetære Union fra starten, og jeg er glad for, at vores vigtigste handelspartnere, navnlig Tyskland og Italien, ligeledes er med fra starten. Alligevel vil der være behov for stor indfølingsevne for at kunne vise vores befolkning, at det er et fælles Europa, et borgernes Europa, vi vil forankre med indførelsen af euroen. Dertil hører først og fremmest sikring af og bekymring for arbejdspladser. Vi skal vise, at 20 millioner arbejdsløse virkelig er uacceptabelt for os. Vi skal dag for dag bevise, at vi har sparet for at få et mere sundt og ydedygtigt statsligt system, som kan føre en målrettet beskæftigelsespolitik.
Virksomhedslederne på vores kontinent skal gennem en omlægning af skatte- og afgiftssystemet tilskyndes til at skabe arbejdspladser. Vi har allerede euroen og Den Økonomiske og Monetære Union i hovedet. Men mange af vores borgere har den endnu ikke i hjertet. Det er den opgave, vi skal udføre i de kommende år.

Ilaskivi
Hr. formand, i dag binder borgerne i 11 medlemslande af Den Europæiske Union sig endnu tættere sammen. En fælles valuta betyder ikke kun en ny dimension i det økonomiske samarbejde, den indebærer også et politisk og sikkerhedsmæssigt aspekt.
Jeg er stolt over, at Finland på trods af, at det står sidst på deltagerlisten, er ét af de tre deltagende lande, som opfylder alle oprindelige konvergenskriterier. Det er et resultat af en målbevidst og eksemplarisk finanspolitik, som er gennemført i Finland.
Det næste skridt er valget af direktionen for Den Europæiske Centralbank. Jeg håber, at den vil repræsentere et bredt finanspolitiskt standpunkt. Jeg håber, at også spørgsmålet om ligestilling tages i betragtning. Finland har en udmærket bestyrelseskandidat, som opfylder begge betingelser: Det er Finske Banks nuværende generaldirektør, dr. økon. fru Sirkka Hämäläinen.

Willockx
Hr. formand, kære kolleger, denne weekend er et historisk øjeblik for den europæiske enhed. Indførelsen af euroen er samtidig slutpunktet for en lang proces, men også en historisk ny start. I sig selv giver euroen store muligheder, ikke kun økonomisk, men også for beskæftigelsen. De lave kurser, stabile priser og renteudviklingen som følge heraf virker vækstfremmende. Det drejer sig nu om at flankere indførelsen af euroen stærkt, ikke kun med en koordination af medlemsstaternes økonomiske politik, men også med en økonomisk politik baseret på frivillighed fra Europa selv.
Det glæder os, at der særligt siden regeringsskiftet i Frankrig og Det Forenede Kongerige i den sidste tid er taget skridt i den rigtige retning. Der kommer en første embryo fra den økonomiske regering. Vi skal nu fortsætte ad samme vej. Beskæftigelsen skal nu virkelig være det centrale mål i Europa. Endvidere skal vi forsøge at udnytte indførelsen af euroen som brækjern for en bedre skattemæssig, social og økologisk koordination. Det er nødvendigt for at sikre, at merværdien ved euroen bidrager maksimalt til et mere levevenligt Europa for alle dets indbyggere.

McCartin
Hr. formand, det glæder mig at få lejlighed til at få ordet i denne historiske forhandling. I dag har Den Europæiske Union taget et stort skridt mod både politisk og økonomisk integration. Euroen bliver forhåbentlig et symbol på vores indbyrdes afhængighed og et incitament til endnu tættere samarbejde for medlemsstaterne i Den Europæiske Union. Jeg vil gerne fremhæve den engagerede indsats, som Karl von Wogau, hans udvalg og selve Parlamentet har gjort for dette projekt i årenes løb. Vi bør også anerkende kansler Kohls lederskab. Uden hans styrke og fremsynethed var vi aldrig kommet så vidt, som vi er i dag.
På denne historiske dag vil jeg gerne sige, at jeg håber, at alle medlemsstater vil deltage i den fælles valuta inden alt for længe. Jeg vil især gerne rose det irske parlament for dets pragmatiske og fornuftige tilgang til dette projekt. Da Irland blev medlem af Den Europæiske Union, kunne landet mønstre 59 % af gennemsnittet for Fællesskabet. I dag er vi nået op på gennemsnittet for Fællesskabet. Den europæiske ramme har været til fordel for Irland. Det vil blive endnu bedre med den fælles valuta. Vi har endnu mere brug for den end de store lande.

Sindal
Hr. formand, Danmark har vist, at det kan lade sig gøre at kombinere bestræbelserne på at sikre en solid økonomi med en nedbringelse af arbejdsløsheden. Det må være målsætningen for EU. På en dag som i dag skal vi huske hinanden på, at Den Økonomiske og Monetære Union skal være borgernes projekt. Beskæftigelsen drejer sig ikke kun om økonomiske incitamenter, men også om at kvalificere arbejdsstyrken. Der er ingen tvivl om, at euroen ikke alene vil have meget stor indflydelse på de 11 deltagerlande, men også på de lande, som ser til fra sidelinjen. Danmark vil uden tvivl få glæde af en succesfuld start på ØMU'ens tredje fase. Vi skal snart have en afstemning om Amsterdam-traktaten i Danmark. Lad mig slå fast, at det danske forbehold over for ØMU'en ligger 100 % fast. Det er danskernes afgørelse. Men på vegne af de danske socialdemokrater vil jeg gerne ønske de 11 lande held og lykke med euroen. Vi stemmer for. Det danske forbehold forhindrer ikke andre i at deltage.

Reding
Hr. formand, uenigheden omkring formanden for Den Europæiske Centralbank er bestemt ikke væsentlig. På denne historiske dag, hvor europæerne grundfæster deres fælles skæbne, er det kun euroens indførelse, der bør interessere os.
Luxembourgerne er stolte af at have bidraget til skabelsen af den fælles valuta i løbet af de sidste årtier. De har endda været med ved begyndelsen. Jeg henviser her til Werner-betænkningen fra starten af 1970'erne, hvor den tidligere luxembourgske premierminister havde opfundet elementerne til den kommende fælles valuta; elementer, der senere blev brugt ved euroens skabelse.
For os repræsenterer den fælles valuta den økonomiske fornuft, et effektivt middel til at styrke Europas position i en globaliseret verden og frem for alt et instrument, der gør Unionen uigenkaldelig, så freden sikres for de kommende generationer. Hr. formand, jeg er, sammen med det luxembourgske folk, bevæget og stolt over i dag at kunne deltage i dette enestående bidrag til det europæiske folks historie.

Myller
Hr. Formand, når vi står ved afgørelsen af fremtiden for Europa og europæere, står vi i samme situation som den russiske forfatter Leo Tolstoj i "Krig og Fred« - midt i en bevægende serie af begivenheder. Vi forstår stundens historiske betydning, men vi bliver nødt til at sige, at vi endnu ikke ser dens helhed. Selve begivenhederne, som bliver historiske, udvikles skridt for skridt, begivenhed efter begivenhed, stund efter stund. Helheden af begivenheden kan først ses, når den har fundet sted og er blevet fortid. Finland, et nyt medlemsland med en streng krise i starten af 90'erne, er nu takket være en beslutsom politisk virksomhed centralt med til at skabe fremtiden i Europa. Beslutningerne har været bevidste og er taget på basis af eksisterende oplysninger og bedst mulige forudsigelser.

Fayot
Hr. formand, jeg er meget lykkelig over at se det monetære Europa blive skabt. Den Monetære Union, som er en ny styrkelse af den europæiske integration, er således en yderligere garanti mod den aggressive nationalisme, der har bragt såvel mit land som hele Europa meget ulykke i dette århundrede, og som risikerer at dukke op igen. Den bedste måde at bekæmpe denne aggressive nationalisme på er sammen at sikre vores økonomiske og sociale fremgang. Euroen vil bidrage hertil, hvis vi har den politiske vilje.
Som borger i et lille land er jeg overbevist om, at euroen vil give os mulighed for at deltage i en fælles monetær suverænitet, der er stærkere, end hvis vi forblev i hver vores lille krog. Vi må derfor rette en opfordring til de lande, der ikke ønsker at være med i Den Monetære Union. Ved at stå udenfor svækker de både sig selv og os. Britiske, svenske, danske og græske venner, slut jer hurtigt til os! Det er godt for jer, det er godt for os, det er godt for alle parter!

Malone
Hr. formand, de irske socialdemokrater glæder sig også over, at vi er nået frem til dette øjeblik. Som flere andre talere har sagt, så er det nok det mest historiske øjeblik i Europa i de sidste 40 år. Jeg tror, at euroen bliver en succes. I mit indlæg vil jeg dog gerne gøre opmærksom på et punkt, som jeg føler er blevet lidt overset. Jeg henviser til artikel 109m i Maastricht-traktaten, som foreskriver, at valutakurspolitik skal behandles som et spørgsmål af fælles interesse. Jeg mener, at Kommissionen og Rådet endnu ikke har behandlet dette spørgsmål tilstrækkeligt.
Der hviler en forpligtelse på alle medlemsstater, men især dem, der har valgt ikke at deltage i ØMU'en fra starten. Her mener jeg jo Det Forenede Kongerige, Sverige og Danmark. De skal behandle deres valutapolitik som et spørgsmål af fælles interesse. Dette er overordentlig vigtigt for mit eget land, Irland, og for Finland. Jeg håber, at Storbritannien ikke får lov til pludselig at devaluere pundet. Rådsfomanden kan måske forsikre os om dette.

David
Hr. formand, på vegne af den britiske Labour-delegation hilser jeg denne historiske beslutning varmt velkommen. Europa er kommet langt i løbet af de sidste 40 år, men beslutningen i dag er utvivlsomt en af de mest skelsættende nogensinde. Europa begynder nu på et nyt kapitel af sin udvikling. I dag oplever vi begyndelsen på et Europa med stadig tættere samarbejde, et Europa med reel fred og stabilitet og et Europa med større økonomisk velstand. Jeg er stolt over, at denne beslutning er truffet under det britiske formandskab. Jeg er lige så stolt over, at den britiske Labour-regering er den første regering, der i princippet arbejder for, at Det Forenede Kongerige skal deltage i den fælles valuta.
Jeg er sikker på, at euroen vil blive en stærk og succesrig valuta, og jeg er overbevist om, at den britiske og den europæiske økonomi vil arbejde mere og mere sammen for at åbne døren for Storbritannien i dette storslåede europæiske projekt. Lad os i dag gå fremad sammen, forenet i vores fælles overbevisning om, at euroen vil være en fordel for alle vores befolkninger.

Brown
Hr. formand, det er et privilegium, ikke kun som en af de 15 finansministre, men også som borger i Europa, at være til stede her i Parlamentet i dag og høre næsten 50 indlæg, der går ind for finansministrenes anbefalinger. Først vil jeg gerne sige, at jeg sætter pris på den veltalenhed og lidenskab, det engagement og den fornemmelse for historie, der kom til udtryk i formiddagens forhandlinger. Jeg vil gerne forsikre jer om, at Parlamentets rettigheder og forpligtelser ikke alene anerkendes i dag, men også vil blive anerkendt i alt, hvad vi foretager os i fremtiden.
Jeg vil gerne slutte mig til alle, som har takket Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut samt takke Parlamentets personale for at gøre det muligt for os at nå til denne historiske beslutning i dag på en så smidig og ordentlig måde. Jeg vil også gerne takke alle, der i løbet af de sidste 50 år, hvor toldunionen er blevet til fællesmarkedet og fællesmarkedet til det indre marked og det indre marked nu bliver til den fælles valuta, har bidraget med deres vision af det, der nu er et resultat, som anerkendes over hele verden.
(Bifald) Som svar på det, der er blevet fremført i denne debat kan jeg sige til Parlamentet, at finansministrenes beslutning, som vi anbefaler i dag, ikke alene var enstemmig, men vi overholdt også, og det agter vi at fortsætte med, vores traktatmæssige forpligtelser i både ånd og bogstav. Jeg kan også sige, at gennem oprettelsen af Euro-X er ØKOFIN-Rådets (de 15 landes økonomi- og finansministre) samordnende rolle ikke alene blevet anerkendt, men styrket, da vi jo skal føre tilsyn med og overvåge den økonomiske politik over hele Fællesskabet.
Jeg blev spurgt om Den Europæiske Centralbank og kan fortælle Parlamentet, at der sker fremskridt, og jeg tror, at vi snart kan fortælle jer, hvad der er opnået. Jeg vil også, som næsten alle andre talere, sige, at de beslutninger, vi i dag anbefaler, ikke kun markerer afslutningen på en forhandlings- og aftaleproces, men også begyndelsen på en ny udfordring for vores del af verden. Jeg er enig med næsten alle tidligere talere, som sagde, at den fælles valuta, som vi nu er i gang med at skabe, ikke bliver indført for sin egen skyld, men med et bestemt formål. Formålet er at skabe øget vækst, beskæftigelse og velstand over hele Europa.
(Bifald) Det er grunden til, at finansministrene anser de nye handlingsplaner på beskæftigelsesområdet og de nye retningslinjer for reform, som jeg fremlægger her i dag, for overordentlig vigtige. Jeg vil også gerne sige en ting mere. De beslutninger, vi nu træffer, signalerer, at Europa ikke alene er mere forenet indadtil, men også bedre i stand til at skue udad, at være internationalt orienteret og være gavmild over for de fattige over hele verden.
Endelig er vi bevidst om vores gensidige interesser og indbyrdes forbundne skæbne. Vi er fast besluttet på sammen at fremme vores fælles mål gennem disciplin og reform. Vi står fast på vores støtte til vækst og beskæftigelse med henblik på velstand for alle. Vi er opmærksom på de arbejdsløses og de socialt udelukkedes behov. Med det som udgangspunkt skal vi resolut gå videre i tillid til fremtiden, og i dag skal vi, med samme fremsynethed som grundlæggerne af Den Europæiske Union har vist i de sidste 50 år, gå de store udfordringer i møde, som vi sammen ikke kun vil gøre noget ved, men også imødegå.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Før vi går over til afstemningen, vil jeg gerne takke alle de embedsmænd fra Parlamentet og fra andre af Fællesskabets institutioner, som ved at arbejde på disse fridage har gjort det muligt for os at træffe denne beslutning på behørig vis.
Afstemningen om Rådets anbefaling vedrørende de medlemsstater, der opfylder de nødvendige betingelser for indførelsen af en fælles valuta (artikel 109 J, stk. 2 og 4, i EF-traktaten) (7884/98 - C4-0250/98-98/0812(CNS)) og forslag til udtalelse fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, jf. forretningsordenens artikel 79a, om denne tekst er baseret på følgende grundlag:
anbefaling af 1. maj 1998 fra Rådet af økonomi- og finansministre vedrørende de medlemsstater, der opfylder de nødvendige betingelser for indførelsen af en fælles valuta; -høring af Rådet i dets sammensætning af stats- og regeringscheferne, jf. EF-traktatens artikel 109 J, stk. 2 og 4; -forretningsordenens artikel 79a; -det mundtligt forelagte forslag fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik.Jeg giver ordet til hr. Gollnisch, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Gollnisch
Hr. formand, jeg skal gøre det meget kort. Vi har nu hørt det meget bevægende indlæg af formanden for Rådet, som er, tror jeg nok, britisk minister, og når man hører dette bevægende indlæg, kan man kun undre sig over, at regeringen...

Formanden
Hr. Gollnisch, dette er ikke en bemærkning til forretningsordenen. Jeg beklager, men De fortsætter forhandlingerne, som er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
(Parlamentet godkendte anbefalingen og afgav hermed samstemmende udtalelse om teksten)
(Parlamentet hilste afstemningsresultatet med kraftigt og langvarigt bifald)
Formanden
Jeg vil videregive Parlamentets samstemmende udtalelse til Rådet af stats- og regeringschefer og til Kommissionen.
(Herefter underskrev formanden videregivelsen af den samstemmende udtalelse under overværelse af hr. Brown, formand for Rådet, hr. Santer, formand for Kommissionen, hr. von Wogau, formand for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og ordfører, samt fru Randzio-Plath, formand for Underudvalget for Valutaspørgsmål)

Garosci
Fru formand, kære kolleger, i dag er det lykkedes os at føre det skib i havn, der indeholder alle de nødvendige varer for at iværksætte den fælles valuta: tillid, stabilitet, fælles forpligtelse og det kollektive hensyn, der sættes over det individuelle hensyn. Som for alle skibe, der har sejlet langt, har også nogle sygdomskim sneget sig om bord i form af usikkerhed og skepsis, som vi kun kan overvinde med den store medicin, som håbet er. For første gang siden romertiden vil alle europæere fra Irland til Middelhavet benytte den samme valuta. Det er ikke kun takket være vores indsats eller denne eller hin medlemsstats midlertidige politik, at det er lykkedes at nå så langt, men det skyldes først og fremmest de ofre, som lønmodtagerne, erhvervslivet og alle borgerne har påtaget sig.
Vores gruppe støtter denne forpligtelse ved at stemme for, bortset fra nogle enkelte kolleger, der på egne vegne har ønsket at stemme anderledes. Vi ser i dagens dokument en syntese af det arbejde, der er udført i alle disse år i Europa-Parlamentet og alle de europæiske institutioner. Efter euroen skal vi nu skabe Europa. Vi må gøre alt i vores magt for at bekæmpe Fællesskabets store problemer, arbejdsløshed, manglende retfærdighed og vold og vi må fremme miljøbeskyttelse, kulturel vækst og personlig frihed. Vi må få alle borgerne i hele dagens Europa til at forstå, at det i dag drejer sig om den fælles valuta, men at vi i morgen gennem den fælles valuta må arbejde for en politisk union.
I dag har vi gennemført den fælles valuta, det er et stort skridt, men der er stadig noget, der mangler: De europæiske borgere forventer, at vi påtager os store og presserende opgaver. De ønsker, at vi også på det sociale område kæmper for at opnå de sejre, som vi i dag opnår på det økonomiske område, således at de store problemer i hverdagen lettere kan løses. Men i dag kan vi med ro i sindet bruge Gandhis ord: "Et skridt ad gangen er nok for mig«.

Hautala
Fru formand, en bred majoritet i Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet har stemt for, at 11 lande indfører et euroområde fra starten af næste år. En bred baggrund er meget vigtigt for euroområdet, fordi det må ikke dele Den Europæiske Union.
Den største udfordring i verden er at skabe stabilitet, når kapitalen bevæger sig frit og globalt. Euroen skal anvendes i samarbejde med de andre store valutaer for at skabe global stabilitet, men samtidig er det vigtigt at forstærke demokratiet i Den Europæiske Union. Borgerne skal bedre end hidtil være i stand til at påvirke Unionen, så kløften mellem borgerne og beslutningstagerne ikke vokser sig større.
Disse politiske muligheder må ikke være en hindring for at kunne se, at euroens økonomiske virkninger stort set ikke er til at forudsige. Der er behov for risikoviden og solidaritet. Forskellige nationaløkonomier er stadig meget uensartede, og deres økonomiske udvikling sker ikke samtidig. Chok og kriser, som et enkelt medlemsland kan havne i, skal i fremtiden også udjævnes fra Unionens side. Der bør ikke sættes mere fart i forbedringen af de offentlige finanser, fordi det i betydelig grad vil vanskeliggøre samfundsfreden og beskæftigelsessituationen.
Den monetære politik skal være åben og begrundet. Europa-Parlamentet står foran en betydelig opgave, idet Den Europæiske Centralbank åbent skal begrunde sine afgørelser, og at den i hele taget skal begrunde dem. Euroen bør anvendes til at skabe et socialt Europa og Unionen bør sige fra over for de nyliberale retningslinjer, som vanskeliggør skabelsen af et socialt Europa.

Bonde
Fru formand, jeg har det lige nu som dem, der stod på kajen og vinkede farvel til det flotte skib Titanic, som med garanti ikke kunne synke. Jeg håber ikke, at de skændes så meget på kommandobroen, at skibet synker. Men skal det synke, så er det bedre, at det sker nu, hvor passagererne endnu kan svømme i land og bruge de nationale valutaer som redningsbælte. Den rigtige farefulde færd starter i år 2002, hvor redningsbælterne smides ud. Så kan der blive farligt mytteri med skænderier og det, der er værre, mellem f.eks. Frankrig og Tyskland. Euroen er et farligt eksperiment, som ender med at kunne lægge det nødvendige internationale samarbejde for had, og min gruppe har stemt nej i dag.
Jeg ville ellers gerne lykønske de 11 euro-lande med evnen til at se bort fra al økonomisk teori. I hvilken lærebog står det, at en møntunion fungerer bedst, når der kun er penge og valutapolitik? Hvor i alverden står det, at valutakursen skal være konstant, når konkurrenceevnen forringes eller forbedres? Jeg håber for de 11 lande, at eksperimentet lykkes. Det har trods alt større chance for at lykkes end den kinesiske kulturrevolution, hvor man også satte sig ud over økonomiens love. Men al fornuft siger, at ØMU'en i sin nuværende udformning enten lider skibbrud ved mødet med markedskræfterne eller må følges op af en politisk union med en fælles regering til at føre indkomstpolitik, finanspolitik og alle andre økonomiske politikker i præcise doseringer til gavn for menneskene i Europa. Husk: En fælles valuta er ikke livets mål, men højst et redskab til at gøre mennesker lykkelige. Da møntunionen blev vedtaget, havde vi 12 millioner ledige. Vi har nu over 18 millioner uden job, så hvis møntunionen skal kaldes en succes, så er det målestokken, der er gal.

Van Bladel
Fru formand, nederlænderne i Gruppen Union for Europa går ind for euroen, men har stemt imod. For euroen, fordi den historiske nødvendighed står os klart. Imod euroen, fordi betingelserne for en stabil euro på kort sigt ikke er tilstrækkeligt opfyldt, og fordi der ikke er bindende sanktioner, hvis man ikke holder sig til kriterierne. Udsættelse af euroen ville være det bedste. Derfor ønsker vi, at der i vores land afholdes en folkeafstemning, ellers er der fare for, at de ældre, der har opbygget Europa, trækker det korteste strå, og fare for, at opbakningen af en eventuel yderligere integration af den europæiske politik udebliver. Ingen af de traditionelle partier i Nederlandene har gjort euroen til et vigtigt punkt ved det kommende valg på onsdag. Det er et meget dårligt varsel for et demokratisk Europa. Det vil vi bestemt ikke medvirke til.

Ripa di Meana
Fru formand, Amsterdam-traktaten har tvunget de europæiske institutioner tilbage til deres første tid, begyndende med Parlamentet, der er blevet frataget afgørende og vigtige beslutningsmæssige beføjelser. De monetære integralister fortæller os, at den fælles valuta er den eneste måde at forberede den europæiske politiske enhed på. Denne styringsmæssige ortodoksi er præget af et naivt håb om, at det kan lade sig gøre at afmontere de nationale stater indefra. Men historien fortæller os, at det altid har været de politiske enheder, der har fastsat møntsorterne og ikke omvendt. I dag foreslår man ikke, at den europæiske stat slår mønt, men at mønten slår den europæiske stat.
Den Europæiske Union starter med en overnational centralbank, selvom den ikke har en politisk union og selvom den ikke har en fælles beskatningspolitik. Den monetaristiske integration har altid haft sine grænser: en meget høj ungdomsarbejdsløshed, ingen fælles økonomisk politik, socialstaternes krise, miljøpolitikkens stagnering, ny fattigdom og marginalisering af de svageste.
Det siges, at den fælles valuta er nødvendig af hensyn til globaliseringen. Men er den mon ikke snarere skabt for at oprette en regional blok, der kan byde USA og Japan hård konkurrence?
Det er altså hele den europæiske sekvens, der er blevet vendt på hovedet. I stedet for at tage udgangspunkt i stater, der bevæger sig mod en europæisk grundlov, så vælger man at kaste den fælles valuta ud i et tomrum. Det er et hasardspil, der medfører alvorlige risici uden at give tilsvarende garantier.
Jeg har arbejdet for et anderledes Europa i årevis og jeg kan ikke give min stemme til det, som jeg betragter som et autoritært og ulogisk eventyr.

Farassino
Fru formand, kære kolleger, min stemme svarer ikke til min gruppes, eftersom jeg personlig er af den overbevisning, at der ikke er noget aspekt af den fælles valuta, der på dette tidspunkt i historien udgør et virkeligt samvittighedsspørgsmål, og derfor kan jeg kun som et medlem af Europa-Parlamentet, der altid har sat folkenes og regionernes Europa i højsædet, tilslutte mig den fælles valuta som et første og ægte slag mod de centralistiske og selvstyrefjendske nationalstaters suverænitet.
Heri ser jeg en opfyldelse af den forpligtelse, som jeg højtideligt har påtaget mig over for de vælgere i Piemonte, Val d'Aosta, Liguria og Lombardia, der har en ægte tro på den politiske og kulturelle selvstændighed.
Dette skal ses om en forklaring på min personlige stemmeafgivelse i forhold til min gruppetalsmands stemmeforklaring.

Macartney
Fru formand, som de fleste andre kolleger her i Parlamentet vil også jeg udtrykke glæde over denne historiske dag. Der er dog lidt skår i glæden, for mit eget land, Skotland, deltager ikke i dette historiske fremskridt for Europa. Som skotte vil jeg gerne have ført til protokols, at jeg mener, at der i Skotland ville have været flertal for at indføre den fælles europæiske valuta, hvis man havde haft chancen ved en folkeafstemning.
Hvorfor gør Skotland så ikke noget ved det? Hr. Bonde refererede til Titanic . Vi er en af de redningsbåde, der var monteret på Titanic . Desværre har regeringen i London lagt den helt forkerte kurs, og det er da ironisk, at Gordon Brown og Tony Blair fejrer etårsdagen for deres indtog i Downing Street ved igen at komme for sent til eurobåden. Det er dog en midlertidig forskydning. Jeg er overbevist om, at et skotsk parlament inden længe stemmer for deltagelse i den fælles valuta, og at Skotland vil sejle afsted sammen med resten af Europa mod vores fælles skæbne.

Mann, Thomas
Fru formand, i dag bliver en vision til virkelighed. Euroen bliver et nyt symbol på Europas enhed. Den skaber de nødvendige forudsætninger for flere investeringer, solid vækst og varige arbejdspladser. Arbejdstagerne, det vil sige det brede flertal i den europæiske befolkning, vil nyde godt af, at inflationstakterne er lave, at den offentlige gæld nedbringes yderligere, at de langfristede renter daler og valutakurssvingningerne bortfalder. Først meddelte Kommissionen os, Europa-Parlamentet, sin henstilling om de 11 medlemsstater, der indgår i euroområdet. Vi afgav vores udtalelse i forgårs og gør det også netop nu. Det er mig her i dag magtpåliggende at takke den tyske forbundskansler, Helmut Kohl, for hans udholdenhed og hans evne til i god tid politisk at have bragt euroen på bane. Han var udholdende og lod sig aldrig gå på af dem, der tøver eller fremsætter usaglig kritik. Denne holdning er basis for berettiget tillid til euroen og til en stabil fremtid for Europa.

Nordmann
Fru formand, jeg takker Dem, fordi De gør det muligt for en liberal stemme at gøre opmærksom på den historiske betydning af vores afstemning og af indførelsen af euroen, som gennem valget af en stabil valuta repræsenterer et samfundsvalg og en slags stateligt farvel til det 20. århundrede her ved slutningen af denne vigtige og skæbnesvangre periode, der begyndte med Første Verdenskrig. I løbet af denne periode er der sket kurssvingninger og samtidig er faste holdepunkter gået tabt, alt på bekostning af en samhørighed, der bygger på tilliden til den sociale kontrakt, som valutaen repræsenterer.
Det er ligeledes et valg af styrke, med evnen til at gribe ind i verdens anliggender, en evne, som verdenskrigene havde ødelagt, og som svarer til det valg, general de Gaulle ønskede at foretage med guldfodens tilbagevenden. Instrumentet vil naturligvis være et andet. I stedet for en fysisk målestok vil vi få en kontraktmæssig helhed, der er fastlagt ved hjælp af nogle administrationsregler, men målsætningen er den samme, nemlig at fratage en privilegeret aktør monopolet på en væsentlig funktion af almen interesse.
Lad os derfor, fru formand, vise general de Gaulles og Raymond Poincarés paradoksale og posthume fælles sejr en velfortjent hyldest.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, af respekt for Dem, for mine kolleger og for de embedsmænd, som venter og som er til stede her i dag, hvor man forlanger meget af dem, vil jeg undtagelsesvis bede Dem om lov til at fremlægge min stemmeforklaring skriftligt.

Sjöstedt
Fru formand, som svensker er jeg lettet over at få lov til at blive stående på kajen, når Titanic, som hr. Bonde talte om, sejler afsted. Som europæer beklager jeg dog, at arbejdere, kvinder og socialt udsatte fra 11 lande tvinges til at tage med som tredjeklasses passagerer på denne risikable rejse.
Når ØMU-skibet nu sejler afsted, er roret fastlåst; kaptajnen må ikke tage imod råd, hverken fra besætning eller passagerer. ØMU'en låser os til en dogmatisk monetarisme, en lovbestemt højrepolitik. Prisen for den politik betales allerede nu af arbejdsløse og voksende klasseforskelle.
ØMU'en er økonomisk risikabel, demokratisk under lavmålet og realiseres ud fra politiske motiver: drømmen om en europæisk superstat, en drøm, som ikke deles af store dele af Unionens befolkning.

Eriksson
Fru formand, efter alle de store ord og løfter om ØMU'ens fortræffelighed, der er fremført her i dag, tager jeg nu ordet for at fremføre synspunkter fra de mange millioner borgere, som slet ikke er blevet spurgt og heller ikke vil blive spurgt, hverken af politiske eller medierepræsentanter.
På mine egne, mit partis og vores vælgeres vegne har jeg i dag stemt nej, selvom Sverige for øjeblikket har valgt at stå udenfor. Jeg tror, jeg dermed har stemt for flere millioner kvinder, arbejdsløse og fattige i Europa, som trykkes ned af den i dag førte økonomiske politik, den politik, som nu fastlægges som den eneste for Europa, nyliberalismen. Jeg beklager denne historiske begivenhed.

Fassa
Fru formand, når jeg skal forklare, hvorfor jeg har stemt for henstillingerne til Rådet må jeg fremlægge tre årsager: For det første tror jeg, at den fælles valuta udgør det første vigtige skridt fremad for oprettelsen af en autentisk europæisk suverænitet, der rækker ud over den, som staterne alene stod for før i tiden. For det andet mener jeg, at euroens Europa udgør et uundværligt instrument for oprettelsen af det føderale Europa - det Europa som blandt andre Altiero Spinelli ønskede - der er åbent over for folkenes og regionernes aktive bidrag, og for det tredje er det min opfattelse, at den fælles valuta udgør det vigtigste modtræk mod alle de forsøg, der i dag også i mit eget land gøres for at ødelægge Europa. Statsinteresser og nationalisme blusser op ved enhver lejlighed og forkæmperne benytter alle, og især de økonomiske, vanskeligheder i den europæiske samlingsproces til at fremføre deres synspunkter. Lad os sætte enhver form for nystatslig egoisme til side, ikke blot af hensyn til den nye valuta, men også for at fremme en ny politik, og især af hensyn til et nyt europæisk samfund

Ojala
Fru formand, i den nyligt overståede afstemning stemte jeg for. Det er dog vigtigt, at der ikke foretages nye opstramninger i ØMU's stabilitets- og vækstpagt, men tværtimod skal der skabes økonomisk spillerum for at forbedre beskæftigelsessituationen og skabe et socialt Europa. Beskæftigelsesmålene, som medlemslandene i EU bandt sig til ved topmødet i Luxembourg, skal blive lige så stærke kriterier som ØMU-kriterierne. Hvis ØMU'en skal accepteres af borgerne i Europa, skal den enorme arbejdsløshed bringes ned. ØMU-projektet skal fremme borgernes velfærd og beskæftigelsen. Udviklingen i det indre marked skal ikke overlades til markedets nåde. Det er vigtigt, at velfærden og beskæftigelsen fordeler sig retfærdigt blandt borgerne.

Seillier
Fru formand, vejen til helvede er brolagt med gode intentioner. Jeg ønsker ikke at sætte spørgsmålstegn ved alle vores kollegers intentioner i dag, men på trods af erfaringen med kommunismen kan jeg med beklagelse konstatere, at marxismen triumferer i Europa. Jeg tror ikke, og jeg accepterer ikke, at de monetære og økonomiske infrastrukturer er afgørende for det, som Marx kaldte politiske og andre overbygninger. I dag har vi således kun lindret symptomerne, ikke fundet selve kuren mod den katastrofale situation på alle planer, der kendetegner vores forskellige lande i Europa.
For hvad betyder monetær stabilitet, når der ikke er social stabilitet, og når vi oplever en sand opløsning af vores samfund. Derfor opfordrer jeg til en grundig gennemgang af den økonomiske videnskab, der er en humanistisk videnskab og ikke en videnskab som så mange andre, idet man genskaber kontakten med Europas store åndelige og humanistiske arv. Vi har i dag været vidner til et nederlag for tankegangen, for den økonomiske tankegang og for den politiske tankegang.

Ephremidis
Fru formand, de to medlemmer af Europa-Parlamentet for Grækenlands Kommunistiske Parti har stemt imod, fordi de mener grundlæggende, og det er også i overensstemmelse med det vi har hørt her, at euroen og Den Økonomiske og Monetære Union simpelthen vil udvide og forværre udbytningen af lønmodtagerne i Europa og også uden for Europa, samt at den vil være et slag mod Europas regioner. Der er jo ikke tale om at nedsætte antallet på 25 millioner arbejdsløse eller 50 millioner sultne med bare en eneste. For hvis de har eksisteret i så mange år, er det jo ikke fordi euroen eller ØMU'en har manglet. Andre årsager vil blive ved med at eksistere, og de vil blive forværret med det middel, som Den Økonomiske og Monetære Union og euroen er.
For det andet, fru formand, stemmer vi imod, fordi der er en dobbelt antidemokratisk provokation. I siger alle, at det vi nu stemmer om, vedrører Europas og dets befolkningers fremtid. Men det sker uden deres vidende, de har ikke den mindste anelse herom. I undgår, som djævelen undgår røgelse, at lægge det ud til folkeafstemning. Og når der nu, fru formand, er talt så meget om historie og historiske skridt, så tillad mig at misbruge noget, der er forblevet i historien, nemlig Cambronne. Det er jeres sejr. Og på grund af denne sejr, så vil sejrherrerne i denne afstemning, når de stilles foran det folkelige oprør råbe: "Ve sejrherrerne!«

Dell'Alba
Fru formand, på denne historiske dag, også for mit lands tiltræden af den fælles valuta, bliver jeg nødt til at advare om og minde om, at der stadig i Italien er det, som vi kalder den italienske "pest«. Det italienske venstreparti PDS' leder Massimo D'Alema, sagde for få dage siden: "I Italien er der ikke pressefrihed«. Jamen, fru formand, det er netop hans parti, der kvæler pressefriheden i Italien, der kvæler muligheden for, at f.eks. en radio som den radikale radio, Radio Radicale, fortsat kan spille sin institutionelle rolle, som er at sikre direkte udsendelser fra parlamentet, direkte klip fra det demokratiske liv i vores land. Et land, der ganske vist går ind i euroområdet, men hvor Marco Pannella, vores tidligere kollega, sammen med tusinder af andre mennesker i dette øjeblik sultestrejker for at sikre den informationsfrihed, som vi i dag ikke længere har, som landet ikke længere har - hvilket virkelig bekymrer os - og derfor vil vi gerne advare vores kolleger i Europa-Parlamentet om, at Italien ganske vist er i euroen, men at den italienske "pest«, i hvert fald hvad dette angår, risikerer på ny at brede sig til den europæiske scene.

Ribeiro
Fru formand, med den højtidelighed, som anledningen kræver, men som den eufori, der skal gøre indtryk på den offentlige mening, ikke tillader, erklærer parlamentsmedlemmerne fra Portugals Kommunistiske Parti, at:
deres stemme er et sammenhængende udtryk for en holdning imod dette projekt, den måde, som det er blevet gennemført på, og de interesser, som det tjener. Det er ikke en stemme imod prisstabilitet, budgetligevægt, eller kontrol med udgifter, mekanismer og redskaber. Det er til gengæld en stemme imod anvendelsen heraf til at gennemtvinge strategier, der koncentrerer rigdom, forøger arbejdsløsheden, skærper uligevægt og ulighed, skaber større og ny fattigdom og social udstødelse, formindsker den nationale suverænitet og øger det demokratiske underskud; -det er også en stemme imod dannelsen af den hårde kerne til ECB's direktion, der privilegerer geografisk-monetære zoner og deler indflydelsen mellem store partifamilier i en indlysende polarisering af magten i den institution, der skal bestemme alle medlemsstaternes samlede politik; -efter dette skridt vil de fortsætte med at bekæmpe såvel de allerede kendte som de forudselige onder, der følger af de mekanismer og redskaber, som er skabt til dette projekt. De vil på samme måde søge at bidrage til, at deres virkemuligheder gøres stærkere; -de beklager endelig, at Parlamentet er gået glip af lejligheden til at vinde troværdighed som institution, har overgivet sig til pomp og pragt i et godkendelses- og bekræftelsesritual af det, som er blevet det forelagt.
Ahlqvist og Theorin
Vi har valgt at stemme nej ved denne afstemning. Grunden til dette er følgende:
Det er ikke vores sag at beslutte, hvilke lande der skal med i ØMU'en. De lande, der skal være med i ØMU'en, må selv afgøre dette.
ØMU'en indebærer større overstatslighed og indskrænker friheden for de enkelte lande til at føre den økonomiske politik, de ønsker. ØMU'en indebærer dermed de facto en indskrænkning af demokratiet. At overlade beslutningsmagten over pengepolitikken til en centraliseret ECB indebærer, at et vigtigt økonomisk-politisk middel tages fra de nationale parlamenter. I virkeligheden indebærer det imidlertid, at de nationale parlamenter også frasiger sig retten til at fastlægge finans- og skattepolitikken, da det ikke vil være formålstjenligt, at disse strider mod hinanden.
ØMU'en udgør et risikoprojekt i stor skala, hvis konsekvenser vi endnu ikke med sikkerhed kan overskue, men som indebærer, at de svageste i samfundet har mest at tabe, hvis det ikke lykkes.
Yderligere en vægtig grund til vores stillingtagen er, at der i de fleste af EU's medlemsstater råder en stor skepsis til ØMU'en. Opinionsundersøgelser viser, at store dele af befolkningen er imod ØMU'en, især i Sverige. Politikere har at ansvar for at lede og overbevise folk, men også for at lytte til borgerne. Dette er en alt for vigtig beslutning til, at den skal hastes igennem.
Vi mener, at målsætningen med konvergenskriterierne ikke ensidigt skal fokusere på prisstabilitet og vækst, men at der også bør tages hensyn til det enkelte menneske i form af et arbejdsløshedskriterium samt sociale kriterier.

Amadeo
Alleanza Nazionales delegation udtrykker tilfredshed med euroens fødsel og Italiens deltagelse heri, og samtidig understreger den, at italienerne ganske vist agter at gå ind og forblive i eurofamilien, men uden betingelser af nogen art og uden at "stå med hatten i hånden«.
Det er i dag ikke blot regeringen og de partier, der støtter den, som fester på grund af de opnåede resultater, men det er hele landet, og dermed også oppositionspartierne: en opposition, der på trods af forskellige opfattelser af det hensigtsmæssige i strategierne for at nå frem til en deltagelse i Den Monetære Union og selvom den fandt, at den politiske og institutionelle union i Europa burde styrkes før den fælles valuta, aldrig har stukket en kæp i hjulet på den italienske økonomiske saneringspolitik - selvom den ville have foretrukket, at denne gennemførtes ved strukturelle reformer og bæredygtige nedskæringer af unødvendige udgifter - og aldrig har anvendt obstruktionistiske manøvrer i de to parlamentskamre og især aldrig har anvende den øgede skattebyrde som argument for at så modvilje og ligegyldighed i Italien over for den europæiske samlingsproces.
Det er derfor hele Italien, der i dag går ind i euroområdet, uden de opdelinger og åbne fjendtligheder, som udgør et farligt træk i situationen i andre medlemsstater. Frankrig er således nærmest delt midt over med det yderste venstre og det yderste højre forenet i modstand mod den fælles valuta, mens centrum-højrefløjen udviser tendenser til usikkerhed.
I Tyskland afviser det kommunistiske parti og det yderste højre euroen, og kritikerne findes også blandt socialdemokraterne. Det østrigske højre er sammen med det yderste venstre i Spanien og Portugal fjendtligt indstillet; lige så utilfreds er en del af den politiske klasse og den offentlige mening i England for slet ikke at tale om den storm af euroskepsis, der ryster Danmark.
Den europæiske opbygning - især når den uundgåeligt skal føre til den politiske union og dermed suppleres med en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - kan ikke undvære den italienske entusiasme og enighed.
Også af disse grunde træder Italien ind i euroen gennem hoveddøren og ikke ad bagindgangen. Også af andre grunde bør ærlige europæiske Europa-tilhængere glæde sig over den italienske deltagelse i den fælles valuta lige fra begyndelsen.

Anttila ja Ryynänen
Ved plenarmødet i Europa-Parlamentet stemte vi imod ØMU-anbefalingen fra finansministrene. I overensstemmelse med Det Finske Centerpartis holdning er vi imod indførelsen af ØMU'en i den nuværende form og Finlands tilslutning til den i den første fase. Som begrundelse vil vi udtale følgende:
1.I sin økonomiske struktur er Finland et meget anderledes land på grund af en større konjukturfølsomhed end i andre medlemslande i Den Europæiske Union. Når Finland gennem ØMU'en mister sin selvstændige finanspolitik og de finanspolitiske muligheder begrænses, er der behov for nye midler mod konjuktursvingninger. ØMU'en vil forstærke en udvikling i den globale økonomi, som er med til at koncentrere produktion og knowhow til tætbefolkede områder. Strukturen i provinsøkonomierne i Finland, EU's mest afsides land, er allerede ved at blive ensidige, hvilket med hensyn til konjuktursvingninger udgør et problem for den regionale økonomi. Som en modvægt mod koncentrationsudviklingen bør den nationale regionale politik forstærkes.2.Finland har ikke forberedt sig ordentligt til at møde den voksende konkurrence og de strukturelle ændringer, som følger med ØMU'en. Derfor er tilslutningen for Finland en risiko, som et land med en stor arbejdsløshed og en stor gældsat statsøkonomi ikke bør tage. At løbe den risiko vil kræve fornyelse i de statslige økonomiske strukturer, således at de opmuntrer til foretagsomhed og beskæftigelse.3.Den fremlagte model for en monetær union for 11 lande er ikke fordelagtig for Finland. Det er ikke et godt fundament for den stabile ØMU, at man er ved at slippe Maastricht-kriterierne. Når Sverige, Danmark og Det Forenede Kongerige bliver uden for Den Økonomiske og Monetære Union, bliver valutaområdet ufordelagtigt for Finland. Derfor kan ulempen være større end fordelen.4.Der bør tages mere højde for menneskers velfærd og beskæftigelse i ØMU'en. ØMU'en er i sin nuværende form en trussel mod det nordiske velfærdssamfund, den offentlige sektors balancerende rolle og både den regionale og den sociale ligeberettigelse.
Marinho, Torres Couto, Apolinário, Barros Moura, Campos, Candal, Correia, Torres Marques, Lage, Moniz
Euroen vil træde i kraft den 1. januar 1999. Det er en kendsgerning, der kategorisk afkræfter de negative varsler, som mange har fremført.
Portugal har imod alle forudsigelserne fra dem, der ikke ville holde så meget som en øre på dets muligheder, bestået alle prøver med glans og befinder sig i første række blandt de stiftende lande, og det deltager derfor med stolthed i dette i sandhed afgørende øjeblik i Europas historie; det Europa, der således giver til kende, at det ikke vil ældes eller gå tilbage. Også imod dem, der arrogant med samlede ben garanterede, at det for at nå euroen ville være nødvendigt at ofre borgernes umiddelbare interesser, og samtidig forudså en krise for den nationale produktion. Portugal afkræftede i euroens opløbsfase alle akademiske teorier og hævdvundne opfattelser: Landets økonomiske vækst steg, portugisernes levefod blev forbedret, og eksporten voksede.
Alt dette blev opnået, fordi det store flertal af portugiserne identificerer sig med dette store projekt, fordi arbejdere og arbejdsgivere har forstået at udnytte den favorable konjunktur, og - det er rimeligt at sige det - fordi den socialistiske regering har forstået dygtigt at kombinere udvidelsen af den indenlandske efterspørgsel med offentlige investeringer og har satset på det private initiativ, som den lave rente har tilført dynamik. Alt dette er sket i et klima af social ro og solidaritet, som indførelsen af en mindsteindkomst har været det største symbol på.
Fra nu af vil kritikerne af integration og skeptikerne skifte retorik. Fakta er fakta. De vil snart begynde at udtrykke tvivl om den portugisiske økonomis evne til klare konkurrencen inden for den monetære union og den fælles valuta. De forudser eller gætter på kommende kriser for landet.
Man kan ikke sige, at der ikke vil være problemer eller vanskeligheder. Men sådan som landet har vist sig i stand til at gennemføre de præstationer, som det har gjort, vil det også være i stand med den samme ånd og dynamik at udnytte de muligheder, som det har foran sig, og hurtigere nærme sig de gennemsnitsværdier for rigdom og konkurrenceevne, som kendetegner vores partnere i euroen, sammen med hvilke vi slår ind på denne endnu uprøvede vej i samtidshistorien. En vej, der lægger op til, ja snarere fordrer, en intensivering af den europæiske integrations politiske og sociale dimension. Det politiske Europa har nu ordet, Den Europæiske Unions demokratiske funktion og borgernes deltagelse har prioritet.
Vi, der altid har kæmpet for og drømt om dette øjeblik, og som så ofte i stilhed har frygtet, at vi ikke ville komme til at nyde glæden vd at nå dertil, forstår at anerkende dem, der har vist os vejen, og dem, der har gjort den mulig. Vi oplever et enestående øjeblik i Europas historie, en begyndelse og ikke en slutning, og vi er bevidste om, at i denne nye fase af det europæiske projekt vil denne institution blive kaldet til at gribe mere ind i Europas skæbne.

Banotti
Jeg er fuld af håb om, at euroen bliver en succes. I dag er den mest historiske dag siden krigens slutning. Den fælles valuta vil have vidtrækkende økonomiske konsekvenser, hvoraf nogle utvivlsomt vil være vanskelige - men frem for alt vil den have en enorm symbolsk værdi for alle folk i Europa, både inden for og uden for processen.
Det har været en langsom rejse, men undervejs har vi lært hinanden bedre at kende og lært at respektere hinanden. Vi er uundgåeligt blevet ført tættere sammen - jeg er meget stolt over, at mit land er med i førerfeltet.
Det skyldes en hel række irske regeringers kloge ledelse - det varsler godt for fremtiden for Europas yngste befolkning.
Vi skal sikre, at de unge fortsat sætter pris på tidligere europæiske lederes store visioner og resultater.
Vi skal til gengæld igen og igen fremme Europas sag over for hver eneste generation.
Indførelsen af euroen er en ledestjerne for det nye årtusind.

Barros Moura
Af hensyn til klarhed og politisk ansvarlighed vil jeg nu udtrykkeligt påtage mig og at uddybe den holdning, som jeg har indtaget angående skabelsen af den fælles valuta.
Jeg har fra det første øjeblik støttet Maastricht-traktaten under devisen: «Ja, men mere«! Jeg har støttet den fælles valuta og Portugals deltagelse i overensstemmelse med de fastsatte betingelser og tidsfrister. Jeg genkender mig selv i regeringen António Guterres' politik, der har skabt betingelserne for, at hele det portugisiske samfunds anstrengelser kan blive kronet med succes. Jeg glæder mig over at kunne deltage aktivt i denne forandring af historiske dimensioner, af hvilken man trods vanskelighederne kan vente mere åbenhed, modernisering og udvikling i Portugal.
Jeg er af den opfattelse, at denne kvalitative forandring af EU kræver en føderal styrkelse af den politiske og sociale integration, der kan sikre demokratiet og koordineringen af den økonomiske politik, en ægte »økonomisk regering«, der kan gøre det muligt at overvinde nyliberalismens dystre virkninger, bekæmpe arbejdsløsheden og bevare den europæiske sociale model ved at reformere den. Det kræver således et europæisk skattevæsen og et EU-budget, der kan sikre den økonomiske og sociale samhørighed. Det kræver endelig en udenrigs- og forsvarspolitik, der kan sikre Europas autonomi, støtte til udvikling, menneskerettigheder og fred.
Denne politiske dimension er ikke en automatisk følge af euroen. Den kræver politisk vilje og de demokratiske og progressive kræfters kamp i Europa.

Berthu
I europæiske anliggender er der en konstant lov: Man fremlægger nogle flotte principper til ratificering, og lokker med en lang række fordele. Borgerne opdager først ulemperne senere, heriblandt regningen.
Den fælles valuta vil rette sig nøje efter denne lov. Under forhandlingerne for lidt siden sagde formanden for Kommissionen, Jacques Santer, at "med euroen er der ikke længere mulighed for at slå bak«. Formanden for Europa-Parlamentet, José-Maria Gil Robles, udtalte for sin del, at euroen ville være et "uigenkaldeligt stykke på vejen mod integration«. I dag har alle de talere, der er euro-tilhængere - det vil sige flertallet - forsøgt at overgå hinanden med nye krav over temaet "for at få det fulde udbytte af Den Monetære Union, er det nødvendigt at gå meget længere med hensyn til beslutningernes konvergens«. Parlamentsmedlemmet Karl von Wogau, der er formand for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, har navnlig udtalt, at det med euroen vil blive nødvendigt at gå fra det indre marked til et hjemmemarked, det vil sige simpelthen at gøre medlemslandene til regioner i en europæisk stat.
Vi kan således se, hvordan den samlede regning for euroen vil tage sig ud: I den kommende tid vil man laste skibet med afkald på suverænitet, idet man hvert år tilføjer nye overdragelser, som man vil påstå er uundværlige for at de overdragelser, der allerede har fundet sted, kan fungere. De vil aldrig være tilstrækkelige. Enden på denne onde cirkel vil i teorien være nationernes endeligt.
Man vil så se, at den samlede regning for euroen er blevet gigantisk: Folket vil have opgivet deres ret til at bestemme over deres egen skæbne til fordel for fjerne, internationale organer, der er ligeglade med borgernes konkrete behov, og som ikke kan væltes på demokratisk vis. Til gengæld vil det samme folk opdage, at man blot har givet dem latterlige peanuts: at de sparer nogle tiendedele procent af BNP på transaktionsomkostningerne, og andre såkaldte fordele, der i praksis vil vise sig at være ubetydelige eller illusoriske.
I øvrigt begynder mange løfter allerede at forsvinde. Jeg vil kun nævne et enkelt eksempel, der dog er vigtigt: Hvor mange officielle salgsargumenter har man ikke offentliggjort i de senere år, hvor man forsikrede, at euroen ville fremme væksten og beskæftigelsen! Men efterhånden som man nærmer sig datoen for euroens endelige indførelse, og efterhånden som eurosælgerne har fået det indtryk, at folket definitivt har ladet sig indfange, så fortæller man os, at man ikke skal regne alt for meget med nye arbejdspladser. Det var, hvad kansler Helmut Kohl udtalte for nylig, og alle de europæiske føderalister har i dag tilsluttet sig denne linje. Årsagerne til denne kovending er tydelige: Føderalisterne begynder at frygte de afvisningsreaktioner, der vil opstå som følge af de falske forhåbninger, de har givet næring til.
De gør rigtigt i at tage sig i agt. Euroen vil i dag blive indført imod folkets vilje eller helt uden folket, eller på grundlag af et samtykke, som man har narret dem til at give. Når folket bliver klar over størrelsen af den samlede regning, så vil skuffelsen være voldsom.

Buffetaut
11 medlemsstater har fået lov til at deltage i euroen. Der var i øvrigt ikke nogen spænding, eftersom de pågældende regeringer omhyggeligt havde set bort fra enhver høring af folket med hensyn til den endelige overgang til den fælles valuta. Alle kendte listen over de lande, som Rådet ville godkende, og Parlamentets afstemning var givet på forhånd.
Det er nødvendigt med et par bemærkninger for at gøre status. Man har manipuleret en smule med konvergenskriterierne for at gøre det muligt at godkende 11 deltagerlande i den fælles valuta, for syv lande ville have været udelukket, hvis man havde holdt sig til de oprindelige kriterier. Rådet gik ud fra meget formelle konvergenskriterier, der ovenikøbet var falske, og så med vilje bort fra divergenskriterierne, der er meget vigtige, og som afspejler den økonomiske, sociale og psykologiske virkelighed i nationerne.
Kommissionen, denne uægte institution, der ikke har noget reelt politisk ansvar, vil i stabilitetspagtens navn føre nøje tilsyn med den økonomiske politik i de lande, der deltager i euroen, hvilket kan gå så vidt, at disse lande idømmes bøder.
Endelig vil Den Europæiske Centralbank, med Rådets og Europa-Parlamentets samtykke, få den monetære magt uden kontrol eller ansvar. En enevældig bank, det er en usædvanlig innovation i statstyrelsens historie!
Disse kendsgerninger præger på bekymrende vis euroens indførelse, og vores regeringer og kolleger burde uden tvivl udvise en lidt mindre naiv optimisme. Men politik er at udvise realisme. Vi må derfor vende os mod fremtiden. Fremtidens slag vil være slaget om den demokratiske kontrol i Den Europæiske Union. Aldrig før har det været så nødvendigt at råbe om hjælp, at råbe "SOS demokrati«.
Det Europa, som vi skaber fjernt fra folkets blikke, risikerer at være dødbringende for den europæiske idé. Vi må indlede en debat om institutionsreformen, hvor vi forlanger at få gjort en ende på Kommissionens overherredømme, og at den får en rent administrativ rolle.
Rådet bør tage initiativet til de europæiske tekster og have den udøvende magt. De nationale parlamenter bør deltage i lovgivningsarbejdet lige fra starten, sammen med Europa-Parlamentet. Vi må holde op med at have den centraliserede og mere end føderale statsopfattelse, der præger den europæiske konstruktion. Vi må så absolut sørge for at sikre et gennemsigtigt og demokratisk europæisk samarbejde, der kontrolleres af befolkningen.
Europa skal ikke skabes imod nationerne, men med dem, og med henblik på vores folks lykke og fred.

Burenstam Linder, Carlsson, Cederschiöld, Stenmarck og Virgin
Den svenske PPE-delegation har i Europa-Parlamentet arbejdet for at fremme ØMU-projektet og har i dag støttet beslutningerne om, hvilke lande der skal indgå i kredsen af de første medlemmer af den monetære union.
Vi beklager, at den svenske socialdemokratiske regering, trods dens traktatmæssige forpligtelser, ikke har arbejdet for, at Sverige skal komme med i denne gruppe.
Vi arbejder for i Sverige at skabe øget forståelse for den store betydning, som ØMU'en vil få for Europas fremtid. Den svenske opinion har også udviklet sig i positiv retning. Det er vores forhåbning, at Sverige snart vil blive medlem af ØMU'en.

Chichester
Ved at stemme imod forslaget om, at 11 lande opfylder de nødvendige betingelser for tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union og at den skal starte den 1. januar 1999 er jeg ikke imod de 11 landes ret til at gå videre. Det har de naturligvis ret til at vælge.
Den vigtigste grund til, at jeg stemmer nej er, at jeg ikke mener, at betingelserne i traktaten er opfyldt, og at de 11 lande går videre i processen på grundlag af konvergenskriterier med fejl og uklarheder som antydet i betænkningen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om indførelse af den fælles valuta. Jeg hentyder især til de afsnit i betænkningen, der er slettet og dermed undertrykt af et flertal i Parlamentet ved afstemning.
Min stemme er også en protest mod de franske myndigheders taktik, hvor de prøver at undertrykke principperne i traktaten om den foreslåede Europæiske Centralbanks uafhængighed og integritet, både ved at gøre banken til genstand for uforholdsmæssige politiske indgreb og ved at komme frem med deres egen kandidat til formandsposten for ECB så sent og imod de andre medlemsstaters konsensus. Sammen med rygterne om studehandelen om at forkorte den første ECB-formands embedsperiode bidrager dette i høj grad til at underminere tilliden fra markederne og verden omkring os.
Jeg har masser af andre forbehold over for den fælles valuta og Det Forenede Kongeriges mulige deltagelse en gang i fremtiden, som mange andre i min valgkreds tilsyneladende deler, især de små virksomheder og selvstændige erhvervsdrivende i Devon, som for det meste kun ser de omkostninger og ulemper, som projektet medfører, men jeg vi ikke gå nærmere ind på forbeholdene nu, hvor Det Forenede Kongeriges medlemskab ikke er på dagsordenen.
Der er dog det respektable argument, at fordi Det Forenede Kongerige jo har valgt ikke at deltage i ØMU fra starten bør de britiske medlemer af Europa-Parlamentet enten afholde sig fra at stemme eller holde sig uden for afstemningen. Jeg mener, at i en så vigtig afstemning som i dag er det så meget desto vigtigere, at vi britiske medlemmer af Europa-Parlamentet bruger vores stemmeret i Parlamentet til at stemme, som vi mener, at vores valgkreds vil have det.
Til slut kan jeg godt se, at min stemme jo meget vel kan blive en af de meget få nejstemmer. I den konsensus og koalitionspolitik, som det forholdstalsvalgsystem, der hersker i Europa-Parlamentet, giver anledning til, er der en tendens til utålmodig afvisning af ethvert synspunkt, der går imod flertallet, for flertallet har jo ret, og hvordan kan man dog være uenig i det. Det er efter min mening ikke godt for demokratiet, og det er endnu en grund til at jeg stemmer nej, så jeg kan komme lidt grus i maskineriet.

Cassidy
Det Forenede Kongerige kan jo både blæse og have mel i munden. De britiske borgere, der gerne vil bruge euroen, har også mulighed for det. Dem, der ikke vil, behøver ikke. De kan fortsætte med at bruge vores nationale valuta.
Londons finansverden, the City, og især bankerne og futures- og optionshandlerne, vil tjene godt på at handle med euro på samme måde som de nu gør med ecu. Nogle britiske virksomheder har modtaget krav fra deres kunder om at angive priserne i euro. Andre kræver, at deres egne leverandører gør det. Britiske ferierejsende, der rejser i euroområdet, vil også bruge den.
Men situationen vil ikke ændre sig for dem, der ikke er i forretningslivet eller ikke rejser udenlands (og det gør de fleste af mine landsmænd ikke).
Jeg kunne ikke stemme for finansministrenes anbefalinger, fordi de lægger et »slør« over Italiens og Belgiens offentlige gæld og ser helt bort fra Det Europæiske Monetære Instituts advarsel om den forestående pensionskrise, som især vil ramme Frankrig, Italien og Spanien.
At stemme imod ville være uforskammet over for de 11 suveræne stater, der har truffet beslutning om at deltage i euroen.
Da Det Forenede Kongerige jo både vil kunne blæse og have mel i munden, afholder jeg mig fra at stemme.

Caudron
I dag den 2. maj 1998 stemmer jeg entusiastisk og bevæget ja til euroen!
Da jeg har været europæisk føderalist siden min spæde barndom, stemmer jeg uden hverken bagtanker eller tøven ja til euroen, denne fælles valuta, vores fælles valuta, som er et vigtigt føderalistisk instrument. Men for mig er det kun en etape og ikke et mål i sig selv. Efter den fælles valuta skal vi meget hurtigt gå i gang med at skabe det politiske Europa, det sociale Europa, borgernes Europa og et Europa mod arbejdsløsheden. Det er fem års udfordringer, som vi står foran. Intet må standse os længere, alt skal fremskyndes.
Som den socialdemokrat, jeg er, er rammerne for at kunne gå i den retning allerede til stede, hvis blot man ønsker det og herefter gør, hvad der er muligt, for at det skal lykkes. Det er en vigtig politisk kamp, og jeg er optimistisk med hensyn til vores chancer for at vinde.
Jeg vil derfor gerne gentage, at afstemningen om euroen i dag er et sjældent øjeblik. Den er resultatet af de europæiske tilhængeres handlinger, og dem bør vi takke.
Den er ikke mindst et nyt udgangspunkt.

Crowley
Jeg vil gerne have ført til protokols her i Parlamentet, at jeg går fuldt og helt ind for euroens indførelse og bifalder Finansministerrådets beslutning om, at 11 lande skal deltage.
Vi har nu mulighed for at sikre, at den manglende økonomiske stabilitet, der tidligere optrådte, nu kun vil optræde i historiebøgerne. Dermed mener jeg ikke, at der ikke vil opstå problemer. Der er stadig en udtalt mangel på forbrugeroplysning, trods de store summer, der bliver brugt på reklame for euroen. Vi kan ikke lade den situation fortsætte. Oplysning og forståelse er afgørende for at kunne mønstre den nødvendige støtte fra offentligheden for den fælles valuta, og det må ikke overlades til tilfældighedernes spil.
Der er andre problemer, som især vil berøre detailsektoren, specielt små og mellemstore virksomheder. De nødvendige teknologiske ændringer må ikke lægge en besværlig administrativ eller økonomisk byrde på denne sektor. Regeringerne skal yde støtte, enten som skattelettelser eller finansielt.
Jeg vil slutte med at sige, at polemikken omkring formandsposten i Den Europæiske Centralbank ikke må aflede opmærksomheden fra de driftsbetingelser, der er nødvendige for banken. Der vil være regionale forskelle i den samlede europæiske økonomi, og indgreb må ikke udelukkes fra starten.
I dag markerer starten på en ny begyndelse, hvor vi vil opleve øget økonomisk stabilitet, stærkere økonomisk vækst og en lysere horisont for fremtidige generationer.

Cushnahan
Det er mig en ære at være til stede her i dag og deltage i denne historiske beslutning. Indførelsen af den fælles valuta vil indebære betydelige fordele for det land, jeg repræsenterer, og for Europa som helhed. Vi kan gå fremtiden i møde med fornyet selvtillid. Det er særlig vigtigt, da vi eksporterer over 70 % af alt, hvad vi producerer og fremstiller. Fremtidens eksportklima vil være præget af økonomisk, finansiel og valutamæssig stabilitet. Irske og europæiske borgere vil også nyde godt af dette, for euroen vil senere medføre lavere inflation, lavere renter, billigere realkreditlån, billigere forbrugsvarer osv. Inden for euroområdet er dagene med besværlige, omkostningskrævende valutatransaktioner desuden ved at være talte.
Jeg er stolt over, at mit land opfyldte kriterierne og er med i den første bølge af deltagere i den fælles valuta. Det er dog et skår i glæden, at Det Forenede Kongerige ikke skal være med. Det kan give problemer for vores økonomi, men har også betydelige konsekvenser for forholdet mellem Irlands to dele.
Mange af os havde håbet, at Europa ville skabe rammen omkring forsoning af Irland. Som følge af Storbritanniens nej til at deltage vil der desværre komme en mere og mere solid økonomisk grænse på vores ø. Jeg håber stærkt, at det mod, som den britiske regering har udvist i spørgsmålet om Europa såvel som Nordirland, vil kulminere i en beslutning om at deltage i den fælles valuta, og at de vil træffe den beslutning så snart som muligt.

Daskalaki
Jeg har stemt ja til euroen, fordi jeg tror, at dette er et historisk øjeblik i den europæiske opbygningsproces, og et ja til euroen betyder, sådan som situationen er i dag, også et ja til Europa. Selvom Maastrichtkriterierne ikke blev det, som de europæiske befolkninger ønskede, er et nej i øjeblikket det samme som at fornægte alle de ofre, som Europas befolkninger er blevet bedt om at påtage sig for at vi kunne nå frem til denne dag. Det betyder også en fornægtelse af alle de store ofre, som især det græske folk har måttet betale i historiens løb. Nu må vi så se frem til januar 2001, hvor vi i overensstemmelse med aftalen har mulighed for at indgå i den fælles valuta sammen med de øvrige partnere på samme vilkår, som gælder for de hidtidige medlemmer. Det betyder også en form for farlig isolering af Grækenland.
Endelig betyder et ja til euroen også et nej til de antieuropæiske kræfter, hvis stemmer høres i Europa fra det yderste højre på den ene side og frem til venstrefløjen på den anden side, i et Europa, som vi netop har opbygget for at undgå sådanne ekstreme ideologier.

Delcroix
Euroen er et redskab. Den er et vigtigt redskab for at undgå, at de bivirkninger, der fulgte oprettelsen af det store europæiske marked, skal blive ved med at hærge.
Massiv arbejdsløshed, illoyal konkurrence ved hjælp af konkurrende devalueringer og virksomhedsflytninger til områder med en lavere skat, eller med lave lønninger og sociale udgifter, har svækket borgernes tillid til den europæiske kontruktion.
Euroen vil bidrage til at mindske de forskelle, man har oplevet siden vedtagelsen af Fællesakten. Men det vil ikke være nok. Andre tiltag skal følge hurtigt efter, ellers vil den illoyale konkurrence, der således ikke længere kan finde sted på grundlag af kurssvingningerne, antage andre former, som vil anrette nye skader.
Vi må uden ophør fortsætte arbejdet med at gøre Europa endnu mere harmonisk, så vi genopretter Europas legitimitet hos befolkningen.
Jeg glæder mig over, at jeg ved min første afstemning i denne ekstraordinære mødeperiode kan godkende mit lands deltagelse i euroen.

Díez de Rivera Icaza
Der er ingen tvivl om, at efter denne afstemning går Den Europæiske Union ind i en fælles monetær politik, og denne kendsgerning er af afgørende betydning. Gennemførelsen af den fælles valuta i 11 medlemsstater er en historisk milepæl, som dog overskygges af den høje og vedvarende strukturelle arbejdsløshed i visse medlemsstater og også af andre staters store offentlige gæld.
I dag er en dag, hvor vi flytter os fra det europæiske drømmeri over i borgernes virkelighed, og samtidig med at vi glæder os over dette kæmpeskridt, kræver vi i dag også en bedre definition og gennemførelse af de øvrige politikker, nemlig social-, miljø- og skattepolitikken osv., således at den fælles valuta bliver en faktor, der virkelig bringer stabilitet, vækst og fred.

Fabre-Aubrespy
Uden at være bange for at blive isoleret blandt dem, der slår på trommer for den såkaldte historiske dag, som vores møde i dag skulle være, så har jeg stemt nej til de anbefalinger, som ØKOFIN-Rådet har forelagt Det Europæiske Råd med en opfordring om at udtale sig om indførelsen af den fælles valuta med deltagelse fra 11 af de 15 medlemsstater.
Det gjorde jeg uden tøven, for jeg mener stadig, at den fælles valuta udgør en stor fare for fortsættelsen af den europæiske konstruktion, og at den ikke tager højde for de økonomiske og sociale betingelser i medlemsstaterne.
Ved at oprette en Europæisk Centralbank, hvis uafhængighed og suverænitet man hele tiden understreger, og som skal fungere uden kontrol fra nogen demokratisk instans, og ved at pålægge 11 stater en vækst- og stabilitetspagt, der definitivt vil fratage dem enhver økonomisk, budgetær, finansiel og endda social frihed, vil euroen være et skæbnesvangert slag for de europæiske nationers suverænitet.
Dette dødsstød sker uden demokratisk høring og efter en fremgangsmåde, der kun kan betegnes som totalitær: Debatten om fordelene og ulemperne ved den fælles valuta har aldrig rigtigt fundet sted, og befolkningen i Den Europæiske Unions medlemsstater er aldrig rigtigt blevet hørt, selvom man fratager dem retten til i fremtiden at udtale sig om størtstedelen af de politikker, der vedrører dem direkte. Skuffelsen risikerer i høj grad at blive slem, når vores befolkninger skal gennemleve det trauma, som deres ledere vil udsætte dem for ved at afskaffe deres respektive valutaer.
Ydermere indføres den fælles valuta i en situation, hvor der stadig er stor arbejdsløshed, hvilket ville kræve en indsats fra alle de økonomiske aktører, og hvor de tværtimod bliver straffet som følge af de konkrete konsekvenser af den hurtige overgang til euroen. Den vilde jagt for at overholde Maastricht-kriterierne, der ofte indebærer regnskabsmæssige eller budgetære kunstgreb, har allerede vist sig at være dyr med hensyn til arbejdspladser. Desværre tør jeg vædde på, at stabilitetspagten vil få nogle endnu værre konsekvenser i fremtiden.
Kære kolleger, de vigtige etaper i den europæiske konstruktion har været udført med forsigtighed og demokratisk respekt for ønskerne hos befolkningen i vores store og gamle nationer. Sådan vil det ikke forholde sig på valutaområdet. Man burde faktisk have fortsat i samme spor som Det Europæiske Monetære System, idet man indførte en fælles valuta, der ikke erstattede de nationale valutaer, og som gjorde det muligt - da et sådant valg ikke havde været uigenkaldeligt - at gøre status efter nogle år, før man eventuelt planlagde overgangen til en ny fase, der skulle ske med borgernes samtykke.
Det valg, man har truffet i dag, er først og fremmest ideologisk. Man har valgt i stilhed at gennemtvinge føderalstaten, der er fritaget for enhver demokratisk eller politisk forpligtelse. Den tager ikke rigtigt højde for vores økonomiske omgivelser. Jeg kan derfor ikke godkende den med god samvittighed.

Ferrer
Forklaringen på, at jeg stemmer for Rådets anbefaling, har intet andet formål end at deltage i den betydningsfulde debat, som vi netop har gennemført, og som har gjort os til privilegerede medspillere i det kapitel af Europas historie, som vi i dag er med til at skrive.
Det er en debat, som åbner dørene for vedtagelsen af en fælles valuta i 11 lande i Den Europæiske Union fra og med den 1. januar 1999 og hermed etableringen af en platform for økonomisk stabilitet, som vil sætte os i stand til at opnå en økonomisk vækst, der vil give mulighed for at skabe arbejdspladser og således virkeliggøre et af de grundlæggende mål med den europæiske integrationsproces, nemlig økonomisk og social velfærd for Unionens borgere. Derfor er stabilitetspagten så vigtig, fordi en sund og stabil økonomi er afgørende for, at euroens fordele giver sig udslag i beskæftigelsesdannelse.
Men euroen og dermed Den Monetære Union er også og især et symbol på den europæiske enhed, og derfor er mødet i dag af så stor historisk betydning. For den fælles valuta vil gøre det muligt for os at tage et kvalitativt spring hen imod den forening af Europas folk, som udgør grundlaget og fundamentet for opbygningen af Europa, da den fælles valuta ud over de unægtelige økonomiske fordele, ud over bidraget til beskæftigelsesdannelsen, ud over de fremskridt, som den uundgåeligt vil medføre inden for både skatteområdet, det sociale område og især det afgørende område med politisk union, uden tvivl vil bidrage til i Unionens borgere at vække en følelse af tilhørsforhold til et fællesskab, som er uundværlig for at afslutte arbejdet for fred og solidaritet, som blev igangsat af de idealistiske arkitekter bag opbygningen af Europa.

Gallagher
Jeg bifalder, at Irland vil tilslutte sig den nye fælles valuta, der starter den 1. januar 1999. Den fælles europæiske valuta vil indebære følgende fordele for den irske økonomi:
Lavere renter, hvilket er godt for små og mellemstore virksomheder. Afvikling af transaktionsomkostninger, hvilket er godt for de irske eksportører og vil helt sikkert øge strømmen af turister til Irland.Det irske institut for økonomi, forskning og social forskning (ERSI) har udarbejdet en rapport, som siger, at det helt klart er i Irlands interesse at melde sig som deltager i EU's Økonomiske og Monetære Union fra starten. Desuden er det ifølge ERSI til fordel for den irske økonomi at deltage i den fælles valuta, selvom Storbritannien har valgt ikke at deltage i den fælles valuta fra starten.
Omfattende og godt finansierede kampagner for dobbelt prisangivelse må og skal føres i alle supermarkeder og forretninger før indførelsen af den fælles valuta, så forbrugere og brugere af valutaen får kendskab til den egentlige værdi af eurosedler og -mønter i forhold til det irske pund og for at forebygge forvirring. Underskuddet på oplysningsbalancen med hensyn til den fælles valuta er et reelt problem, som kræver en overordnet løsning.
Indførelsen af den fælles europæiske valuta er virkelig en udfordring. De problemer, der opstod i forbindelse med overgangen til decimalsystemet i 1972, kan og må ikke gentage sig.
Den fælles valuta er et logisk fremskridt fra det indre marked, som for nylig er afsluttet inden for Den Europæiske Union, og som har medført fri bevægelighed for personer, tjenesteydelser, kapital og varer inden for EU. Det bør det irske folk tage godt imod. Det er godt for vores økonomi og godt for fremtiden.

Girão Pereira, Rosado Fernandes og Cardona
Lørdag, den 2. maj 1998. Man mener, at det i dag er en historisk dag. Lad den være det. For de europæiske folk, for Den Europæiske Union, for verden. Den europæiske fælles valuta er dens eksistensberettigelse, den politiske vilje hos de stater, der ville tilslutte sig euroen, har været dens primære årsag. Som det sker med alle historiske datoer, vil også denne blive mindet. Positivt eller negativt.
Idet vi har altid har ment, at Portugal ikke ville kunne klare sig alene i en monetær konkurrence, der ofte er unfair, har vi, såvel før som nu, på ansvarlig vis kritiseret den vej, som man har valgt til den fælles valuta. Hvis det havde stået til os, havde vi rettet den mod den reelle konvergens mellem de europæiske folk, så havde vi måske ventet endnu nogen tid, så havde vi ganske givet inddraget de europæiske folk i beslutningen herom.
Vi stemte, men i mindretal, imod Maastricht-traktaten i det portugisiske parlament. Men som de tilhængere af demokratiet, som vi er, er en beslutning, der hidrører fra vores parlament, selvom vi ikke er enige i den, lov. Hvis den er lov, respekterer vi den som sådan.
Det, der i dag foreslås Europa-Parlamentet, er, at det giver sin mening til kende om en beslutning, der allerede er taget, og ikke blev taget isoleret: listen over lande, der kan tilslutte sig ØMU'ens tredje fase. Da man efter vores mening ikke kan sige nej til en konstatering, foretrækker vi portugisiske medlemmer af dette Parlament at fremhæve, at vi tilhører et land, hvis folk under store afsavn har formået at overkomme de største vanskeligheder, for at vi i dag her i Europa-Parlamentet kunne bevidne resultatet af en del af dets anstrengelser. Man må håbe, at solidariteten, der også kommer til udtryk i den økonomiske og sociale samhørighed, og som i øvrigt også er forankret i traktaterne, ikke vil blive glemt. Fra i dag, lørdag, den 2. maj 1998.

Gutiérrez Díaz
Vi er nogle medlemmer af vores gruppe og heriblandt det kvindelige medlem og de mandlige medlemmer af partiet Nueva Izquierda og Iniciativa per Catalunya, som vil stemme for forslaget om de stater, som vil deltage i den fælles valuta.
Vi er klar over, at processen indledes på en ufuldstændig måde.
For at have et minimum af soliditet for sin videre fremfærd kræver den økonomiske politik ud over den fælles valuta også en skattemæssig harmonisering.
Men derudover kræves der for at opbygge en retfærdig Union ud over den økonomiske politik en socialpolitik, og at institutionerne helt igennem fungerer på demokratisk vis.
Intet af dette opnås i nødvendigt omfang.
Alligevel stemmer vi for, fordi vi mener, at løsningen, når man skal gå, ikke er at amputere det ben, som man har, men at anstrenge sig for hurtigst muligt at få det, der mangler.
Vi mener også, at vi med en konstruktiv holdning bedre vil kunne kræve disse mangler udbedret hurtigst muligt.
Den politiske, økonomiske og sociale betydning af vores udtalelse i dag, som vi stemmer for, kan udvikle sig til et rent røgslør, altså en fiasko, hvis vi ikke alle bidrager ansvarligt til at give Den Europæiske Union skattemæssig lighed, social retfærdighed og fuld demokratisk lovlighed.

Hindley
Jeg vil ikke støtte forslaget, som går ind for, at de lande, der gerne vil deltage i den fælles valuta fra den 1. januar næste år, faktisk er i stand til det. Jeg støtter heller ikke forslaget om, at den fælles valuta med disse kriterier og denne tidsplan er ønskelig eller kan lade sig gøre. Jeg tvivler ikke på, at de, der stemmer for, mener det alvorligt, nogle er mere overbevist end andre, men alle er klar over, at der er er en risiko. Man er gået væk fra den finansielle og økonomiske planlægning, idet man tror, at man gennem den politiske vilje kan opnå den ønskede europæiske integration ved at forcere økonomisk konvergens ved hjælp af monetær disciplin. Det er efter min mening den helt forkerte kurs.
De, der reelt styrer projektet, og de er ikke her i Parlamentet, er nu fulde af falsk optimisme som en kaptajn, der absolut vil sejle, trods advarsler om, at skibet har design- og konstruktionsmæssige fejl, og i den faste overbevisning, at hjertet på rette sted og lidt medvind nok skal få projektet i havn. De, der er til stede i dag, flytter blot lidt rundt på dækstolene og spiller fine, hvor de lader som om de har mere indflydelse end de egentlig har. Hvis jeg må fortsætte med dette billede, så har den brede offentlighed klogt nok hidtil afslået opfordringen til at nyde sejlturen - alene det burde være en advarsel, for som demokrater skal ve både følge og føre.
Når nogle lande har kvalificeret sig, men klogt nok vælger at stå uden for projektet, mens andre helt klart ikke er kvalificeret, men alligevel deltager, er vi ude på fantasiens overdrev, hvor den politiske fremtoning er alt og den økonomiske virkelighed intet.
Jeg vil gerne sige kategorisk, at jeg ikke er imod den fælles valuta, den kan nok ikke undgås, hvis det indre marked fungerer.
Den fælles valuta er dog ikke afgørende for det indre marked. Begrundelsen for den fælles valuta er at fremme den politiske integration, og det er den rene galskab at prøve at presse endnu meget forskellige økonomier sammen i én enhed. Jeg er bestemt ikke imod økonomisk integration, og igen kan det indre marked måske bidrage dertil, men det er jo ikke noget særligt retfærdigt samfund, der vi blive resultatet af en sådan markedsøkonomi. Jeg er og bliver socialdemokrat, og mener derfor, at det eneste fornuftige og humanistiske formål med økonomisk planlægning er at skabe et retfærdigt og fornuftigt samfund med ligeret. Jeg mener, at det kun kan lade sig gøre - realistisk og praktisk - ved at de eksisterende nationalstater med deres samlede magt, som folk har tillid til, går sammen om at handle, og ikke gennem en »union«, som stadig drives af en ikkefolkevalgt Kommission, ikke-folkevalgte bankfolk.
Det er umuligt at få den fælles valuta, som vi her skal tage stilling til, i stand uden yderligere nedskæringer i de sociale udgifter. Det kan kun føre til en yderligere forringelse af den sociale struktur i vores verdensdel - og af hele den sociale velfærdsstruktur, som mit eget parti blev oprettet for at indføre.
I bedste fald vil denne fælles valuta låse os fast i et stift valutakurssystem, som tidligere har gjort, at de vesteuropæiske økonomier har været præget af lav vækst og høj arbejdsløshed.
Det er den rene galskab at gå væk fra at bruge valutakursjusteringer som økonomisk redskab til at udjævne de uundgåelige varierende forskelle i økonomisk præstation mellem lande og regioner og mellem forskellige sektorer i økonomien. I værste fald vil den fælles valuta låse os fast på kollisionskurs med spekulanterne, som vil prøve til det yderste at teste forbindelsen mellem den fiktive europæiske økonomi og en europæisk valuta, man kan handle med. De forskellige europæiske økonomier eksisterer stadig, og indtil videre er det klogest at bevare de forskellige europæiske valutaer.
Jeg har endnu en grundlæggende indvending mod den fælles valuta, og det er, at den er udemokratisk. Hvis jeg virkelig ville påvirke Europas skæbne, så ville jeg ikke have været så dum og åbent erklæret mine politiske overbevisninger, åbent opfordret et politisk parti til at støtte sagen, og derefter afprøvet ideerne i frie demokratiske valg.
Jeg ville være blevet en forsigtig, bureaukratisk bankmand og begravet mig i elfenbenstårnet med lidt intriger i udvalgene, med vilje skjult i bunkevis af statistikker, hvisket i ørerne på de store og de gode og aldrig i min vildeste fantasi stillet op til noget parlament. En person, eller for den sags skyld mange, kan aldrig have magten i én bank eller ét finansieringsinstitut, medmindre banken er underlagt demokratisk kontrol. Den Europæiske Centralbank, som vi er i færd med at etablere, tilsidesætter åbenlyst århundreders demokrati i Europa - som valgt medlem skal jeg lade mig binde af bankens synspunkter i min budgetpolitik, men banken er ikke forpligtet til at bemærke mit demokratiske mandat.
Ethvert parlament, der stemmer ja, giver afkald på års, årtiers indsats, ambitioner og vilje til at lade den økonomiske magt stå til regnskab. Jeg stemmer nej, ikke negativt, men for at have en platfom af principper, så jeg kan argumenere for et andet Europa, hvor varig social velfærd prioriteres højere end midlertidige og misforståede ortodokse monetære teorier.

Hyland
Som irsk medlem af Europa-Parlamentet går jeg ind for den fælles valuta, som er et positivt skridt mod europæisk integration.
Jeg er især stolt over, at mit land kunne opfylde alle konvergenskriterierne fuldt ud.
Irland har vist, hvad man kan opnå gennem planlagte økonomiske målsætninger og en engageret indsats for at gennemføre dem.
ØMU's stramme finanspolitik er det langsigtede økonomiske grundlag for fortsat vækst, og vil forebygge den kortsigtede politiske fristelse til at basere beslutninger på, om de nu også er populære politisk.
På langt sigt vil Parlamentets beslutninger i dag være en væsentlig faktor i kampen mod arbejdsløsheden og fastlægge EU's økonomiske grundlag for at klare udfordringen fra verdenshandelen.

Imaz San Miguel
Partiet PNV stemmer for euroen. Af økonomiske årsager, men også på grund af dens politiske konsekvenser.
Euroen vil konsolidere det indre marked, afskaffe vekselgebyrerne mellem de europæiske valutaer, bidrage til at forbedre vores virksomheders konkurrencedygtighed og øge stabiliteten, hvilket vil fremme investeringerne og beskæftigelsen.
Også for forbrugerne vil den betyde større udbud, større gennemsigtighed med hensyn til priser og færre udgifter, når de rejser i Europa.
Euroen giver os et positivt konkurrencemæssigt udgangspunkt, men det forpligter os til at våge over dem, som kan have større vanskeligheder. Det kræver større territorial solidaritet i Den Europæiske Union og en styrkelse af den sociale samhørighed i vores samfund.
Men euroen åbner frem for alt dørene for en politisk proces. Udøvelsen af den monetære magt i Europa vil kræve en øget koordination af de økonomiske politikker og en accelerering af den europæiske integration. En god nyhed for os, der satser på et føderalt Europa.
Endvidere svækker denne integrationsproces staternes rolle og åbner en historisk mulighed for, at folk og nationer som den baskiske kan deltage direkte i et forenet Europa, der respekterer mangfoldigheden hos de folkeslag, som det består af.

Kaklamanis
Der er nu gået 50 år siden den dag, hvor Europas grundlæggere startede den store rejse, som det forenede Europa er.
Igennem alle disse år har mange politikere og millioner af mennesker troet på og arbejdet for at opbygge et solidaritetens, et arbejdets, et kvalitetens og ikke et kvantitetens, et flersprogethedens Europa.
Og i dag, den 2. maj, kun en dag efter arbejdernes 1. maj-fest, begraver Rådet med sine lovprisninger - desværre sammen med Europa-Parlamentet - dette visionernes Europa og overgiver befolkningerne til bankdirektørernes nåde og ve. Med administrativ alkymi er det endda lykkedes dem at tilsidesætte Maastricht-kriterierne.
Ingen har forklaret os, på grundlag af hvilke kriterier lande som Italien og Belgien er kommet med i den første bølge af ØMUlande.
Ingen har forklaret os, hvornår der vil være lys for enden af arbejdsløshedens tunnel, og hvornår den fattigdom, der har omdannet Europa til et totredjedelssamfund vil blive bekæmpet.
Ingen har forklaret os, hvorfor Europas politiske union er blevet ofret til fordel for bankdirektørernes tal og viljer, f.eks. franskmanden, hr. Trichet, der er kandidat til den første formandspost for Den Europæiske Centralbank, og hvis navn (som ved en tilfældighed) betyder "bedrager« på hans eget sprog....
Alle dem, der i dag med deres stemme i Europa-Parlamentet (indirekte) og i Rådet (direkte) medvirker til denne monstrøse kloning af et forenet Europa, vil snart blive stillet til regnskab for deres beslutning af deres befolkninger.
Jeg håber, at de også vil have det politiske mod, op til det kommende Europa-valg, til at forblive konsekvente over for de holdninger, som de indtager i dag.
De, der rent faktisk går ind for et forenet Europa, bør sige ja til den politiske og praktiske økonomiske konvergens og nej til den forfalskede nominelle "konvergens«. Derfor er min holdning her i Europa-Parlamentet negativ, hvilket jeg udtrykte ved at afholde mig fra at stemme under afstemningen.

Kreissl-Dörfler
Det er en uomstødelig kendsgerning, at euroen den 1.1.1999 vil blive indført i 11 af Den Europæiske Unions lande. Det hilser jeg udtrykkelig velkommen. En indførelse af euroen i blot 6-7 kernelande i Den Europæiske Union, således som Bayerns ministerpræsident Edmund Stoiber, medlem af Europa-Parlamentet Ingo Friedrich og den tyske finansminister Theo Waigel (alle CSU) ønsker, ville jeg have været nødt til at stemme imod. For det ville uvægerligt have ført til en splittelse af Den Europæiske Union og til en ophævelse af solidariteten mellem EU's befolkninger og lande.
Nu gælder det imidlertid om ikke at læne sig tilfreds tilbage og overlade den videre politik til Den Europæiske Centralbank. Den ekstremt høje arbejdsløshed i EU's medlemsstater, som af eksperter anslås til at omfatte helt op til 34 millioner mennesker, kræver en koordineret økonomisk politik og beskæftigelsespolitik i EU. En ren og skær holden fast ved den monetære stabilitet vil øge arbejdsløsheden yderligere og føre til uanede sociale spændinger. En renationalisering i landene, som De Grønne ikke ønsker, og et ryk mod højre ville være konsekvensen. Det er derfor uomgængelig nødvendigt, at Den Europæiske Centralbank effektivt forankres i det demokratiske system, for at den, løsrevet fra en fælles europæisk økonomisk politik og social- og arbejdsmarkedspolitik, ikke udelukkende føler sig bundet af prisstabiliteten, hvor vigtig den end også er. Det er derfor nødvendigt at bistå ECB med et økonomisk råd, for at ECB's politik styrer mod de samme politiske mål som en samlet europæisk politik.
Den tyske finansminister Waigels krav om at ændre spillereglerne under proceduren og f.eks. lade særlige regler gælde for nogle lande som Italien og Belgien skal afvises. Stabilitetspagten skal ikke foretrækkes, og der kan ikke fastsættes en bestemmelse om, at merindtægter på statsbudgettet udelukkende skal gå til afvikling af underskuddet på statsfinanserne. Det ville i betydelig grad begrænse en regerings handleevne til f.eks. at fremlægge et beskæftigelsesprogram og må anses for at være et utilstedeligt indgreb i den nationale suverænitet. Politik skal arbejde for alles vel, ikke kun for kapitalejernes. Så meget desto mere har vi brug for en effektiv koordinering af den makroøkonomiske politik, som opstiller bekæmpelsen af arbejdsløsheden som en af de vigtigste og mest hastende opgaver. ECB skal derfor ikke udelukkende forpligtes til at føre en stram monetær politik, som det kræves i Wogau-betænkningen. Det var en af grundene til, at jeg stemte imod Wogaubetænkningen, som udelukkende vil lægge EU-borgernes vel ind under en monetaristisk neoliberal politik.
Det er heller ikke mit mål at opbygge et europæisk overherredømme i kraft af euroen. Den Europæiske Union bør bruge sine beføjelser og sin styrke, som den sikkert vil øge med euroen, til etablering af en social, økologisk og tillige solidarisk økonomisk verdensorden. Euroen må ikke misbruges til at bygge murene omkring Europa endnu højere og befæste dem. På baggrund af den så ofte anførte globalisering af verdensøkonomien ville dette være den forkerte vej at gå, da den kun ville føre til yderligere spændinger og afvisninger ikke kun i EU's medlemsstater, men også internationalt. En monetær politik som den, CSU-lederne foreslår, skal der siges klart nej til. Med Frankrig og andre EU-lande samt med en anden tysk politik efter valget til forbundsdagen den 27. september, en politik, som igen vil koncentrere sig om det, der med fuld ret ligger folk på sinde, kan euroen tjene som instrument for en uddybning og også åbning af Den Europæiske Union. Euroens succes og stabilitet og ikke mindst borgernes accept vil afhænge af en socialt og økologisk orienteret økonomisk politik. Jeg hilser udtrykkelig indførelsen af euroen velkommen, netop også for så vidt angår Tysklands politiske forankring i Den Europæiske Union, men nu gælder det om at tage fat på de nødvendige rettelser.

Lienemann
På dette tidspunkt har Europa-Parlamentets afstemning, der finder sted uden kommentarer eller ændringsforslag, ikke længere nogen indflydelse på tingenes gang eller på betingelserne for overgangen til euroen.
Jeg vil undlade at stemme i dag. Jeg ville gerne have kunnet stemme ja i dette historiske øjeblik, da jeg går ind for den fælles valuta. Men de rammer, der foreslås os i dag, udgør for stor en risiko for vores demokrati og for vores sociale model til, at jeg kan godkende dette initiativ.
Euroen kunne være en fantastisk fordel for vores befolkninger, hvis den gav mulighed for at fremskynde den politiske Union og den demokratiske styrkelse af Europa, hvis den gav et økonomisk spillerum, der gjorde det muligt at afskaffe arbejdsløsheden og at tage hul på en ny æra med social fremgang, og hvis den gav vores kontinent mulighed for at fastslå en anden opfattelse af vores planets fremtid over for det amerikanske overherredømme.
Dette er dog ikke tilfældet i dag. Rammerne for euroens indførelse indebærer ikke en overførsel af suverænitet fra nationerne til de europæiske demokratiske instanser (hvilket ville være positivt), men derimod en afståelse af befolkningernes suverænitet.
ECB, der bliver den mest uafhængige bank i verden, og som bliver meget mere almægtig end den amerikanske centralbank eller den nuværende Bundesbank, får en uindskrænket magt uden parlamentarisk kontrol og uden at skulle gennemføre en europæisk regerings politik, da Den Europæiske Union ikke har dannet en økonomisk regering og således har givet afkald på dette uundværlige instrument.
De europæiske befolkninger fratages således enhver kontrol med de monetære valg. Med stabilitetspagten fra Dublin fratager man dem også enhver kontrol med de makroøkonomiske valg, der trods alt er afgørende for deres liv og deres fremtid.
Ikke alene tager stabilitetspagten et monetært jerngreb om vores økonomier, den indfører også - og det er endnu mere alvorligt - en sand økonomisk forfatning, der fratager regeringerne og parlamenterne enhver makroøkonomisk bestemmelsesret, og som endda straffer de stater, der overtræder reglerne.
Hvad skal man med valg, hvis disse vigtige beslutninger ikke længere kan ændres? Jeg nægter at overlade vores fælles skæbne til pengenes magthavere og til tilhængerne af monetaristiske dogmer.
Nogle ser euroen som en etape, der medfører en styrket politisk integration i Europa. Der er ikke noget, der underbygger denne forhåbning. Det store marked og frihandelsområdet, der fungerer som europæisk projekt i øjeblikket, har ikke brug for et stærkt, politisk Europa. Det er snarere det omvendte, der er tilfældet, for man vil kunne se, at selvstændiggørelsen af det økonomiske og finansielle område, der undgår enhver kollektiv og demokratisk regulering, har en tendens til at sætte politikken i baggrunden. I øvrigt planlagde man i forbindelse med Maastricht-traktaten afholdelsen af regeringskonferencer med henblik på at styrke den politiske integration og forbedre institutionerne. Fremskridtene for det politiske Europa skulle således ske samtidig med oprettelsen af Den Økonomiske og Monetære Union.
Man må konstatere, at Amsterdam ikke har medført nogen fremskridt af betydning. Det politiske Europa er magtesløst, og den balance mellem det monetære, det økonomiske og det politiske, som man lovede i Maastricht, er ikke blevet skabt.
For at imødekomme europæernes bekymring over den stigende arbejdsløshed bekendtgjorde de europæiske instanser, at der ville blive skabt millioner af arbejdspladser og udsendt en hvidbog. Siden da er hverken det store arbejde eller en bedre beskatning af kapitalen for at lette beskatningen af arbejde blevet ført ud i livet.
Arbejdsløsheden er blevet større i euro-zonen, og navnlig når man tager i betragtning, at de officielle arbejdsløshedstal ikke medregner alle de arbejdssøgende eller de "fattige lønmodtagere«, hvis antal hele tiden øges.
Løfterne fra Maastricht, og navnlig dem om beskæftigelsen og om en politisk og demokratisk styrkelse af Europa, er således ikke blevet holdt. Hvad værre er, så giver stabilitetspagten kun landene ét spillerum, nemlig den skattemæssige og sociale dumping, for at imødegå den skærpede konkurrence. De nuværende rammer for overgangen til euroen risikerer at fremskynde et liberalt skred i Europa og efterligningen af den amerikanske model. Her har vores folk intet at vinde og meget at tabe.
Jeg ønsker, at den indsats, der ikke kunne finde sted før overgangen til euroen for at få et politisk og socialt Europa, som fortjener dette navn, vil kunne ske fra nu af.
Som den krævende eurotilhænger jeg er, er det en prioritet for mig.
Lindqvist (ELDR), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), skriftlig. (SV) ØMU'en er et centralistisk højrisikoprojekt med svag folkelig forankring. ØMU'en prioriterer prisstabilitet og lav inflation. EU er ikke et optimalt valutaområde, og de forskellige medlemslandes økonomier er alt for forskellige til at gennemføre en fælles valuta. Der er stor risiko for, at ØMU'en med dens ensidige indretning på inflationsbekæmpelse fører til stigende arbejdsløshed. Forskellene mellem vækstregioner og affolkningsområder kan blive forstærket med voksende regionale ubalancer til følge.
ØMU'en fører til en stærk centralisering og afdemokratisering af økonomi-, penge- og valutapolitikken, som på længere sigt kan komme til også at omfatte skatte- og finanspolitikken. Dette fremgår også af betænkningen, som taler om »en øget koordinering af skattesystemer og -satser«.
ØMU'en handler om økonomi, men er i høj grad et politisk projekt mod øget overstatslighed og centralisering. ØMU forøger de føderale indslag i EU i retning mod en statsdannelse - EU-staten.
ØMU og den nye valuta, euroen, skal styres af Den Europæiske Centralbank, ECB. ECB får større uafhængighed og magt end nogen anden bank i verden. ECB's repræsentanter, som vælges for otte år og ikke kan afsættes, får en kolossal indflydelse på valuta-, rente- og øvrig økonomisk politik, som direkte påvirker mennesker, regioner og nationer. Den demokratiske kontrol er svag.
Kommissionen har fremlagt en henstilling om at indføre den fælles valuta i 11 medlemsstater den 1. januar 1999. Det er disse staters valg. Sveriges rigsdag har besluttet ikke at deltage i ØMU'ens tredje fase fra den 1. januar 1999. Dette er en klog beslutning. ØMU'en er behæftet med de samme økonomiske og demokratiske mangler, uanset hvor mange lande, der er medlemmer af valutaunionen. På baggrund af ovenstående har vi stemt nej til henstillingen.
Dette er ikke en stillingtagen imod de enkelte landes beslutning eller økonomi, men bygger derimod på opfattelsen af ØMUprojektet som sådant.

Lucas Pires
Jeg har stemt for Rådets beslutning, som udpeger stifterne af de elleves Europa, blandt hvilke mit land befinder sig.
For Europa er det skabelsen af et formidabelt identitetssymbol, en løftestang for magt i verden og middel til økonomisk udvikling, intraeuropæisk samhørighed og solidaritet mellem borgerne. Det vil være en helgen og et tegn for 300 millioner mennesker med forskellige sprog.
Det er imidlertid nødvendigt at bevæge sig frem mod en mere fælles skattepolitik, en mere perfekt demokratisk legitimering, en i det mindste tilstrækkelig socialpolitik, en større intraeuropæisk mobilitet, et mere fælles budget og solidaritet for at afbøde eventuelle asymmetriske sammenstød.
For mit land betyder det at komme med på listen over stiftere af fremtidens Europa en sejr for håbet efter årtiers isolation og tilbageståenhed. Vores ansvar er derfor nu større, men vi vil være på højde med denne revolution i den europæiske historie, som er den vigtigste siden begyndelsen af Fællesskabets opbygning og den sikreste garanti for dens uafvendiglighed.

Lulling
Som medlem af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, der i løbet af de seneste år har ofret meget tid og energi på indførelsen af den fælles valuta, men som ikke har haft taletid under forhandlingerne, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at jeg stemte ja på trods af, at Rådet i sin anbefaling og navnlig i afsnit 1 simpelthen ser bort fra kriteriet om den langtfristede gæld, som ikke må overstige 60 % af BNP.
Som sagerne står på dette område, er det alligevel utroligt, eftersom kriteriet vedrørende deltagelsen i valutakursmekanismen, der efter min mening er mindre vigtigt, uden videre tages i betragtning, bl.a. for at konstatere, at Sverige ikke opfylder betingelserne. Det er dog sådan, at Sverige endnu ikke ønsker at deltage i euroområdet.
Heldigvis er der erklæringen fra ØKOFIN-Rådet, der i øvrigt er anderledes solid på en række punkter, som jeg lægger vægt på, og som ikke fandt nåde hos Den Socialdemokratiske Gruppe i den beslutning, der blev vedtaget i forbindelse med vores konvergensrapport. Jeg glæder mig således over, at stabilitetspagten træder i kraft den 1. juli, hvilket flertallet i dette Parlament ikke har turdet skrive; over at Rådet indrømmer, at vi på grund af den demografiske situation sidder på en bombe med hensyn til finansieringen af pensionsordningerne; over at den vigtigste bekymring med hensyn til skatten ikke er at afskaffe den skattemæssige konkurrence, men at undgå illoyal og skadelig konkurrence, det vil sige hverken mere eller mindre end det, som blev besluttet på ØKOFIN-Rådets møde den 1. december 1997.
Det er af disse årsager, at jeg trods alt velvilligt stemte ja.

Marin
Jeg vil gerne over for parlamentskollegerne, der repræsenterer mere end 15 stater og mere end 100 historiske regioner og nationer, befolkninger og fællesskaber bringe vidnesbyrd om og stemme for en historisk nation, - la Vénétie, the Veneto, das Venetland - der også på sin side har medvirket til fremskridtene i den europæiske økonomi og den europæiske civilisation, og hvis historiske udvikling til enhver tid har været forløber for de store begivenheder, som vi i dag er vidne til, i form af gennemførelsen af den fælles europæiske valuta.
I dag udgør Veneto, som et folk og en administrativ region, sammen med de øvrige regioner og folk i Italiens nordøstlige område, en af de rigeste og mest dynamiske og produktive kraftcentre i Europa.
Ligesom Venetos arbejde og intellekt i 130 år - hvoraf mere end halvdelen uden nogen form for demokrati - har bidraget til den italienske mønts styrke, så vil Veneto nu, hvor de kunstige og kvælende grænser, som det italienske kongehus og nationalisterne rejste, endelig er faldet, i endnu højere grad være af betydning for stabiliteten, udviklingen og styrken af en mønt, hvor regionen endelig, som i sine tusinder af års uafhængighed før, fuldt ud kan tage del i.
I de førromerske tider var folkene fra Veneto-området til stede og aktive langs et stort antal handelsveje og korsveje, på land, ved floderne og til havs, på vores kontinent såvel som i Nordafrika og i Lilleasien, i det baltiske område og i Centraleuropa, langs ravets og tinnets handelsveje, i det nuværende Veneto, i Lazio, i Bretagne, og på de britiske øer, på Balkan og på den iberiske halvø, ved Konstanz-søen som i Sortehavet, og over alt var de præget af samme interesse for arbejde, handel og borgerliv fremfor krig, overmagt og udplyndring.
Folk fra Veneto vurderer, som jøden Abraham siger i »Vita di San Girolamo Manni« af Suzanne Chantal, den kollektive interesse over den individuelle interesse. Derfor har de altid haft en tendens til i de tre årtusinder at opbygge republikanske institutioner og ligevægtige samfund, der dermed har været fremgangsrige, ligesom de har bidraget til at fremme diplomatiske løsninger i stedet for at anvende konfliktløsninger, føderale forfatninger fremfor feudale styreformer, varernes, menneskenes og idéernes frie bevægelighed fremfor diktatoriske og stagnerende systemer. Under de trojanske krige var folkene fra Veneto at finde ved siden af de angrebne, for sammen med dem at forsvare frihededsrettighederne, herunder handelsfriheden mellem hele Europa og Asien.
Lige så lærerig er den venetianske monetære erfaring før oprettelsen af det første store europæiske kejserrige: mens de nærtboende keltiske, græske eller helleniserede og italiske befolkninger producerede et utal af mønter - en ny for hver stamme eller klan eller bosættelse - der var i omløb i et begrænset område, så slog venetianerne i århundreder gennem forskellige møntvæsener i byer, eller fællesskaber, som de var forenede med i føderationer, en fælles sølvmønt med en stabil og konstant værdi, der var udbredt langt ud over Venetia et Histria til en stor del af det kontinentale Europa: et tydeligt tegn på venetianernes evne og tendens til at anvende et overnationalt økonomisk og monetært system med kontinentale og overkontinentale tendenser.
Venetianerne tilsluttede sig fredeligt og på lige fod Romerriget, ligesom Spanien og Irland, Østrig og Finland har tilsluttet sig Den Europæiske Union og euroen i dag, og de bevarede under hele Romerrigets levetid deres selvbestemmelse, deres handel og fremgang, en fremgang, der prægede en stadigt større andel af befolkningen.
Disse handelsaktiviteter blev aldrig helt afbrudt, heller ikke under hunnernes og goternes tid, men tog tværtimod til i intensitet, omfang og kvalitet takket været den nye hovedstad, Venezia, hvor de republikanske og føderale institutioner for Veneto havde samlet sig.
Den moderne venetianske republik, der rakte fra Schweiz til Sortehavet, var i vores øjne ikke blot en multietnisk og multikulturel føderal stat, der i over 1000 år var fædreland for civile og religiøse rettigheder og det gode styre, men også et mere stabilt og stabiliserende økonomisk og finansielt system for hele Europa - der er stadig ingen mønt, der i varighed i tid og rum har overgået de venetianske mønter - fra Zen-brødrenes Atlanterhav til Middelhavet, til de blomstrende lande og markeder langs med Silkevejen og Marco Polos rute frem til Persien og landene på den anden side.
I dag, hvor Den Europæiske Union på ny præges af mange af de bedste kendetegn fra de venetianske institutioner, er det mig en stor ære som venetianer og europæer at bidrage med min stemmeafgivning til den konkrete gennemførelse af den fælles valuta, som vi alle kan identificere os med som en demokratisk valuta, da den ikke blot er et økonomisk instrument, men i sig selv en faktor, der vil medvirke til tolerance, dialog og ikke-retorisk solidaritet, kort sagt civilisation.

Marset Campos
Partiet Izquierda Unida har i tilstrækkeligt omfang fremført sin kritik af den nuværende økonomiske og sociale model, der er blevet udviklet i løbet af de seneste år i EU under den monetære disciplin i henhold til Maastricht-kriterierne.
Ligeledes har vi radikalt kritiseret stabilitetspagtens indhold, som medfører større arbejdsløshed og svækkelse af velfærdsstaten.
Der er netop behov for en anden økonomisk politik, der sætter fuld beskæftigelse og social velfærd i centrum.
Den nuværende model, som euroen er baseret på, betyder markedets overherredømme til skade for demokratiet og den politiske union.
På nuværende tidspunkt, hvor man kun er ved at vurdere, hvilke lande der opfylder kravene til at deltage i euroen, kan vi kun afholde os fra at stemme, da det netop er vores opfattelse, at euroen, den fælles valuta, således som den er indført, medfører usikkerhed og ustabilitet for arbejdstagerne, hvorimod den fælles valuta burde have været baseret på andre parametre med prioritering af solidaritet, fuld beskæftigelse og social velfærd.

Martinez
Så er det sket! Med 467 stemmer mod 65 har det euromonetære tempels sekt lige besluttet, at 11 nationer skal begå selvmord.
Liren fra byernes Italien, pesetaen fra det Spanien, hvis imperium indtil i dag strakte sig helt til Bruxelles, pundet fra de vilde ponyers Irland, escudoen fra Vasco da Gamas store Portugal, alle disse valutaer, der er nationernes historie, symbol og identitet, er lige blevet afskaffet.
Kære kolleger, lyt til dem, der spiller uden for salen, De kan ikke undgå at høre det. Det er et orkester fra den tyske hær, der spiller. De kan høre dem spille på deres trommer, basuner og klokkespil. Hvad spiller de? De spiller "Preussen Gloria«. Det er lige præcis, hvad de spiller: en strækmarch, en march fra Frederik den Andens Preussen, her, i Parlamentet, den 2. maj 1998, for at fejre de nationale valutaers død og euroens fødsel.
Hvad ønsker man mere? Centralbanken i Frankfurt, strækgang, musik fra den tyske hær, den budgetære rationeringspagt, som Theo Waigel har dikteret, og euroen: Det er ti valutaers, herunder francens, monetære Anschluss til den tyske mark.
Man har glemt det hele. Vores valutaer er resultatet af det offer, som tusinder og atter tusinder af arbejdere fra stål-, kul- og tekstilindustrien, fra Pas-de-Calais eller Lorraine og lige til Asturien, og som fiskerne, lige fra Bretagne til det spanske Galicien, har bragt; og de er også resultatet af de europæiske bønders hårde slid. En valuta består af alt dette. Den er folkets hjerte og blod.
Når man afskaffer en valuta, så afskaffer og benægter man hele denne tidsalder med sved og ofre. Det er derfor, at De ikke kunne gøre det. Det er derfor, at De har misbrugt Deres magt, da De gjorde det. De er gået ud over Deres beføjelser. Folket har ret til monetært at overleve sig selv. Uanset hvad Europa-Parlamentet mener og gør.

Megahy
Jeg stemmer imod forslaget for at få registreret en protest mod denne uigennemtænkte, udemokratiske og økonomisk katastrofale plan for den fælles valuta.
Jeg ved godt, at der er mange, som har arbejdet i årevis på at få denne møntunion i stand, så man kan jo godt forstå deres eufori. Jeg mener også, at de i en ikke alt for fjern fremtid vil se tilbage på deres eufori med bedrøvelse, som passagererne på Titanic sikkert gjorde, da skibet sank i Polarhavet.
Vi briter har mange gange fået at vide, at vi skulle være med i euroen i den første bølge, ellers ville skibet sejle uden os. Tilfældet Titanic viser dog tydeligt, at nogle gange er det bedst at komme for sent til skibet. Jeg mener ikke, at dette skib er sødygtigt, og jeg er sikker på, at der er isbjerge forude. Igen som på Titanic vil det være passagererne på de nederste dæk, der kommer til at lide. De fleste af dem, der har presset hårdt på for at få dette projekt gennemført uden egentlig at tænke det igennem eller indlede en ægte demokratisk debat, vil sidde trygt og godt i redningsbådene, når euoens skib går ned. Det er lønmodtagerne, de arbejdsløse og de mest sårbare grupper i samfundet, der som sædvanlig vil lide, når dette utætte skib synker ned under den økonomiske virkeligheds iskolde overflade.

Moreau
Den afstemning, som vores Parlament netop har foretaget, har betydning for vores landes fremtid. Den vil ikke være en dans på roser, men derimod fyldt med fælder og ofre for vores befolkninger.
Euroens indførelse vil nemlig være en ny etape for det ultraliberale Europa, der allerede - på sin passivside - tæller næsten 18 millioner arbejdsløse og 57 millioner fattige. Drastiske begrænsninger vil blive (og er allerede blevet) pålagt de nationale budgetter som følge af konvergenskriterierne og de sanktionstrusler, der foreskrives af stabilitetspagten, hvis iværksættelse lige er blevet fremskyndet. Den fælles valutakurs vil føre til et enormt pres på lønnen og til en udnyttelse af arbejderne, med deregulering og fleksibilitet.
Et Europa, der er domineret af de finansielle markeder, vil hele tiden og i stadig større grad blive den økonomiske krigs Europa, der modsætter sig en fremskridtspolitik. Det er et sådant Europa, vi kritiserer, alt imens vi arbejder for at skabe et andet Europa. Vi ønsker at bidrage til at gøre den europæiske konstruktion social og gå i retning af samarbejde og en samudvikling af ligeværdige og suveræne nationer, et Europa, hvor man deler viden og omkostninger, et Europa, der er åbent over for verden, og som baserer sine forbindelser på solidaritet og fælles interesser.
Kort sagt et Europa, der er i stand til at tage det 21. århundredes udfordringer op. Et Europa, der er i stand til at mobilisere nogle ressourcer for at bekæmpe arbejdsløsheden og udstødelsen; som er ivrigt efter at harmonisere den sociale lovgivning opad, og som kan forhindre konflikter og sørge for det enkelte lands sikkerhed.
Ud fra dette synspunkt har vi bestemt os til i stor udstrækning at gå sammen, f.eks. for at sætte spørgsmålstegn ved stabilitetspagten og erstatte den med en vækst- og beskæftigelsespagt; for at få ændret Centralbankens status og opgave; for at få et sandt valutasamarbejde med en fælles - og ikke en enkelt - valuta, som er baseret på de nationale valutaer, og som er gavnlig for kreditten til fordel for beskæftigelsen; og for at de offentlige tjenester, der bidrager til den sociale samhørighed, får midlerne til at udføre deres opgaver af fælles interesse.
For at eksistere har dette Europa brug for, at folket griber ind. De første store eurodemonstrationer fandt sted de to sidste år, og de viser muligheden for at udvide kampkonvergenserne med hensyn til at sige nej til tilbagegangen, løsne de finansielle markeders skruestik og fremme alternative løsninger, der er på højde med folkets umådeligt store fortrin. Det drejer sig kort sagt om endelig at demokratisere den europæiske konstruktion.
Vi har til hensigt at lægge alle vores kræfter i dette, og vores nejstemme i dag skyldes ønsket om at skabe et andet Europa.

Müller
Jeg har stemt for indførelsen af euroen, fordi jeg inderst inde er overbevist om, at den fælles valuta vil bringe europæerne nærmere hinanden, og det vil ske hurtigere og mere intensivt, end en regeringskonference i sig selv nogensinde ville kunne gøre.
Som tysk medlem beklager jeg dog, at indførelsen af euroen, dette revolutionære projekt, netop kun blev vedtaget på en regeringskonference og ikke fulgt op af en folkeafstemning i mit land.
Dette demokratiunderskud har medført, at mange mennesker hos os har fået alt for lidt at vide om euroens fordele. Også i Tyskland burde vi have haft mod til at tilrettelægge en bred, sikker og bevidst afgørelse angående denne integrationsproces.
Borgerne i Europa gror sammen med Europa, når de kan opleve , at de er et aktivt led i afgørelsen.
For det andet vil jeg gerne fremhæve, at der inden for en overskuelig fremtid ikke bliver tillid til den ny valuta, hvis det fælles og for fremtiden tillige udvidede Europa ikke holdes i balance. Men balance betyder i denne sammenhæng først og fremmest, at stabiliteten ikke ensidigt kun går ud på monetær stabilitet, men at der med samme engagement også kæmpes for social stabilitet.
Derfor er indførelsen af euroen ikke f.eks. afslutningen på en politisk vision om Europa, men tværtimod starten på mere Europa, øget integration, en mere effektiv koordinering af de økonomiske politikker og til en styrkelse af de europæiske borgeres grundlæggende sociale rettigheder.

Nicholson
Beslutningen om at gå videre med Den Økonomiske og Monetære Union er forhastet. Den er blevet forceret af politiske hensyn frem for hensynet til økonomisk vækst og lavere arbejdsløshed i EU.
Jeg er bekymret over, hvilken virkning denne overilede beslutning vil have for de mennesker, jeg repræsenterer i Nordirland. Eftersom man har set bort fra Maastricht-kriterierne for nogle af de 11 lande, især Belgien og Italien, sættes europrojektet i gang på et meget usikkert grundlag. Euroens indførelse vil have en lige så stor virkning på de lande, der har valgt ikke at deltage i projektet, som på de lande, der er med i første bølge. Min valgkreds er den eneste del af Det Forenede Kongerige, der kommer til at dele landegrænse med et deltagerland. Derfor er jeg temmelig bekymret over, at den negative effekt, som Belgien og Italien sandsynligvis vil have på projektet, vil få visse konsekvenser for lokaløkonomien i min valgkreds.
Det glæder mig, at Det Forenede Kongerige har truffet en ansvarlig beslutning om ikke at være med i den første bølge. Det er muligt, at europrojektet vil underminere EU's succes. Det Forenede Kongeriges regering har klogt nok valgt ikke at kaste det britiske folk ud i det uvisse.

Newens
Jeg har været for en fælles valuta, for så kan man købe varer til samme pris over hele Den Europæiske Union, og man skal ikke betale transaktionsomkostninger for at veksle til de andre landes valutaer, og for at fremme handelen. Med en fælles valuta er det ikke længere muligt for spekulanter at spekulere mod bestemte nationale valutaer og få store gevinster på almindelige nemmeskers bekostning, som det er sket tidligere.
Bestemmelser, der beskytter de mest sårbare samfundsgrupper er dog blevet alvorligt forsømt i de forslag, der ligger på bordet nu.
Efter min mening er arbejdspladser lige så vigtige som prisstabilitet. Begrænsningerne af de offentlige udgifter og de stramme budgetlofter vil berøve medlemsstaterne visse pengepolitiske muligheder for at hjælpe de mindre konkurrencedygtige områder, der vil miste arbejdspladser og investeringer.
Vi kan se, hvordan arbejdsløsheden er steget kraftigt i Tyskland, især i de mindre konkurrencedygtige områder, siden genforeningen og indførelsen af en fælles tysk valuta.
Der skal gøres meget mere for at bekæmpe den voksende arbejdsløshed, og jeg afholder mig fra at stemme for at vise min dybfølte utilfredshed med dette.

Olsson
En stadig fastere sammensvejsning af Europas lande har været hovedmålet for den europæiske integration lige side 1950'erne.
At vi nu beslutter om en fælles valuta og en økonomisk og monetær union er en af de største og vigtigste beslutninger i denne proces. ØMU'en er dermed et vigtigt bidrag til fredsprojektet og styrker Den Europæiske Union i arbejdet med udvidelsen mod Central- og Østeuropa. Beslutningen markerer Europa som en samordnet, sammenhængende og kraftfuld aktør i verdensøkonomien.
Under debatten om ØMU'en i Sverige og i mit parti har jeg stædigt hævdet, at Sverige burde tage del i ansvaret for og fordelene ved dette samarbejde. Det er også min overbevisning, at Sverige efter en vis betænkningstid vil slutte sig til dette historiske projekt.
Især af disse grunde betragter jeg det som vigtigt at stemme »ja« og dermed vise min tilslutning til det europæiske samarbejde.

Orlando
Om euroen bliver et fælles hus og ikke til et ufuldendt tårn ligesom Babelstårnet er helt op til os, befolkningerne og staterne, Europa-Parlamentet. Også euroen har naturligvis både en lys- og en skyggeside: sådan er det for ting, der bevæger sig i den forkerte retning, men sådan er det også for ting, der bevæger sig i den rigtige retning, for ambitiøse projekter. Ja til monetær integration, men straks efter skal vi også have en juridisk og retslig integration, en integration af forsvarssystemet, den økonomiske og den miljømæssige udvikling og naturligvis frem for alt udviklingen på det sociale og det beskæftigelsesmæssige område.
To positive bemærkninger: Portugals, Spaniens, Italiens og Frankrigs deltagelse fra starten er et konkret og fornuftigt tegn på ønsket om at opbygge et Europa: Det skal være et Europa, der både omfatter den germanske del og Middelhavsdelen. Italiens deltagelse fra starten har standset opløsningstendenser, forhindret, at et rigt Norditalien kunne tænke separatistiske tanker under henvisning til et Syditalien, der skulle være "skyld« i den manglende indlemmelse i euroen.
I dag, da et helt og samlet Italien indgår i det europæiske system, kan alle de lokale områder trygt - og bør også have fantasi til det - gennemgå deres helt egen udvikling: Jeg håber, at dette vil ske for Sicilien og Sardinien, og jeg håber at det vil være det, vi forstår at gøre i regionerne og på øerne, som jeg har den ære at repræsentere her i Europa-Parlamentet.
Palermo skal i juni være vært for Europa-Middelhavsmødet med deltagelse af 27 udenrigsministre fra europæiske, asiatiske og afrikanske kystlande med al den styrke, alle de muligheder og den tryghed, der ligger i Italiens deltagelse i Den Monetære Union.

Pailler
Jeg har i lang tid været for Europa, for et Europa med beskæftigelse og sociale fremskridt, et demokratisk Europa, der er tæt på befolkningerne, og som respekterer de nationale kulturer, et Europa, der er i stand til at modstå Amerikas overherredømme.
Når jeg var imod Maastricht-traktaten, hvis hovedidé var den fælles valuta, så var det fordi jeg mente, at den ikke var i overensstemmelse med denne opfattelse af Europa. Det Europa, der er blevet skabt siden, bestyrker min frygt.
Selvom de ikke er uden interesse, så har erklæringerne og beslutningerne på det sociale område egentlig ikke bødet på den europæiske konstruktions tunge, ultraliberale tendenser.
Den fælles valuta er både et resultat og et nyt udgangspunkt for en Europæisk Union, der er hårdere for de svage og meget gunstig for de stærke.
I stedet for at fremme samarbejdet skærper den konkurrencen mellem lande, regioner og folk. Jeg vil citere hr. Tietmayer, der er formand for den tyske centralbank, og en af euroens hovedarkitekter: "Vores udfordring i dag er at skabe gunstige betingelser for en varig vækst og for investorernes tillid. Vi må derfor kontrollere de offentlige budgetter, sætte skatte- og afgiftsniveauet ned til et rimeligt niveau på langt sigt, reformere den sociale beskyttelse og fjerne arbejdsmarkedets stivhed, så vi får en ny vækstfase, hvilket kun vil ske, hvis vi gør en indsats for at gøre arbejdsmarkedet fleksibelt«.
Euroen vil tage et jerngreb om medlemsstaternes økonomiske og sociale politikker - og Tyskland ønskede at stramme grebet yderligere med den såkaldte Waigel-erklæring på ØKOFIN-Rådets møde i går - uden nogen egentlig demokratisk kontrol, hverken fra de nationale parlamenter eller fra Europa-Parlamentet.
Dette Europa, der bygger på den fælles valuta og dens stabilitetspagt, vil være en alvorlig hindring for nye etaper med hensyn til de ændringer, som franskmændene - der stemte for en venstreorienteret regering - ønsker, og det vil forhindre ethvert egenligt ønske om en ændring.
Af alle disse grunde stemte jeg nej til euroen.
Som sociologen Pierre Bourdieu sagde for nylig: "Man må vælge mellem markedernes tillid og folkets tillid. Den politik, der har til hensigt at bevare markedernes tillid, vil miste folkets tillid«. For mit vedkommende foretrækker jeg folkets tillid og at have tillid til folket, for jeg mener ikke, at kampen er slut. De skærpede modsigelser i forbindelse med euroens indførelse kan få folket til at fremsætte andre krav og andre retningslinjer for den europæiske konstruktion.
Jeg agter at fortsætte forklarings- og informationsarbejdet for at bidrage til kampens udvikling og samordning på europæisk plan, og med det formål at få sat beskæftigelsen, kulturen, de sociale fremskridt og demokratiet i centrum for den europæiske konstruktion.

Papayannakis
Med den ekstraordinære procedure, der gennemføres i dag, afsluttes et kapitel, som begyndte med Maastricht-traktaten. Den Monetære Union er endnu ikke færdigudformet, for den vil først være klar, når alle Den Europæiske Unions medlemsstater også er medlemmer af ØMU'en, og jeg vil gerne tilføje, at jeg glæder mig over, at ØKOFIN-Rådet har tilkendegivet sin overbevisning og sit håb om, at også mit eget land vil kunne indtræde i ØMU'en fra den 01.01.2001 på samme betingelser som de 11 lande, der allerede har opfyldt konvergenskriterierne og er blevet medlemmer af euro-området.
Imidlertid har selve oprettelsen af euroen i sig selv historisk betydning. Den indebærer en færdiggørelse af det indre marked, som euroen skal tjene og fremme. Den åbner særdeles vigtige muligheder for, at Europa kan spille en klar og afgørende rolle i verden, og ikke kun hvad økonomien og markederne angår. Og endnu mere vigtigt er det, at euroen betyder, at en klar og konkret viljebestemt politik kan triumfere over "tingenes naturlige udvikling« hvad økonomien og markederne angår! Det giver en antydning af rækkevidden af en europæisk politik, når den gennemføres med konsensus og overbevisning.
Jeg håber, at en tilsvarende vilje også vil blive udvist i kampen mod arbejdsløsheden og den sociale udstødelse, for en bæredygtig udvikling og naturligvis i den videre indsats for en institutionel og politisk integration af Den Europæiske Union på et føderalt grundlag.
Vi råder nu over et grundlæggende redskab, som jo netop er euroen. Lad os nu beslutte at anvende den til disse målsætninger. Med disse kommentarer, dette håb, og dette krav, der stadig lyder fra det europæiske og europæisksindede radikale og økologiske venstre stemmer jeg ja til forslaget om at iværksætte euroen.

Pinel
De mest inkarnerede tilhængere af et føderalt Europa gør Den Økonomiske og Monetære Union til en mirakelkur, fremhæver dens gavnlige virkninger i tide og ofte i utide og hævder gerne, at euroen vil fremme en større økonomisk og social samhørighed, eller at den vil bidrage til at bekæmpe arbejdsløsheden, selvom kansler Kohl tydeligt har givet udtryk for, at "euroen ikke vil skabe arbejdspladser«.
I virkeligheden vil ØMU'en forværre misforholdet mellem de velstående regioner i Mellemeuropa (Benelux-landene, Parisområdet, Rhin- og Rhônedalen samt Norditalien) og randområderne, der er handicappede på grund af deres afsides beliggenhed (Finland, Syditalien og Spanien), men også de mindst befolkede landområder.
Når et marked vokser, vil det opleve en vis industriel specialisering inden for hver region eller hver by. Hver region eller hver by vil forsøge at udnytte situationen bedst muligt. I lige så høj grad som de regioner, hvis infrastrukturer er moderne, kan håbe på at komme godt fra det, må landområderne og de regioner, der ligger længst væk fra Europas økonomiske centrum, frygte Den Økonomiske og Monetære Union. Sidstnævnte regioner, der ikke er lige så befolkede, er nemlig mindre interessante markeder, som de store industrier vil negligere, også fordi transportomkostningerne her ovenikøbet vil være større. Man kan frygte, at miljøet tager skade af disse misforhold.
Strukturfondene vil naturligvis fungere som et plaster på såret, og Fællesskabets manna vil således bøde på utilfredsheden. Ifølge fremtrædende økonomer, f.eks. professor Rosa, så vil strukturfondene - også selvom de anvendes effektivt, hvilket langt fra er tilfældet i øjeblikket - dog ikke kunne "udviske de lokale forskelle mere end hjælpen fra Milano har kunnet løse Syditaliens problemer«.
Vi har endnu en gang fået et bevis for, at den fælles valutas Europa er et egoistisk Europa, der lader de svageste i stikken for en håndfuld sedler.

des Places
Såvel her som andre steder er det god tone at glæde sig over euroens indførelse. Men i virkeligheden er der stadig mange problemer, og fortalerne for den fælles valuta tilslører med vilje euroens negative konsekvenser, navnlig for det europæiske landbrug.
Det første dårlige argument for euroen er prisstabiliteten. Først vil jeg gerne minde om - som jeg også har sagt og skrevet i min betænkning om landbrugspriserne, der vil blive fremlagt for plenarforsamlingen i juni måned - at landbrugspriserne og -kompensationerne angives i grønne ecu. Man fortæller os så, at en euro vil være lig med en ecu. Vil vi få en grøn euro? Vi har ikke fået noget svar fra Kommissionen. Vil vi i mangel heraf få en kompensationskoefficient? Vi har ikke fået noget andet svar fra Kommissionen, end at dette ville koste Fællesskabets budget ECU 400 millioner pr. procent afvigelse mellem den grønne ecu og euroen. Den nuværende gennemsnitsforskel mellem pariteten for den grønne ecu og euroen er på 2, 5 %. En simpel multiplikation viser, at euroens indførelse vil koste det europæiske landbrug ECU 1 milliard, hvilket svarer til mere end FRF 6 milliarder. Og det er der ingen, der taler om, hverken landbrugsorganisationerne eller de politikere, der er ansvarlige for landbruget. Euroen vil således være skadelig for landmændenes priser og indtægter.
Det andet dårlige argument for euroen er afskaffelsen af de agromonetære foranstaltninger. På Rådets landbrugsministres sidste møde den 20. og 21. april 1998 vedtog man med kvalificeret flertal en ændring af forordning nr. 724/97 om foranstaltninger og kompensationer med hensyn til de valutamæssige variationer, der kunne have indflydelse på landmændenes indtægt, og dette naturligvis for de medlemsstater, der vil stå uden for euroen. De agromonetære foranstaltninger vil således vedblive med at eksistere for de lande, der er "ude«. De britiske landmænd vil få et "sikkerhedsnet«, selvom deres regering og mange europa-parlamentarikere fra Det Forenede Kongerige stadig er kraftige modstandere af den fælles landbrugspolitik og blot forsøger totalt at afskaffe Fællesskabets præferenceordning til fordel for en globalisering af handelen. I modsætning til det, som euroens store tænkere havde fortalt os, vil de agromonetære foranstaltninger således fortsætte.
Det tredje dårlige argument for euroen er modvægten til dollaren. Som den seneste rapport fra OECD om de globale landbrugsperspektiver viser os, bliver Den Europæiske Unions markedsandel i den globale eksport af korn, mælkeprodukter og kødprodukter hele tiden mindre, og det vil den blive ved med. Vi ved allesammen godt, at verdenskurserne er og altid vil være angivet i dollars. Terminsmarkedet i Chicago vil ikke høre op med at eksistere. Ecuen var en valutakurv bestående af valutaer, der ikke alle reagerede på samme måde over for dollarens svingninger. Ecuen havde således en vis stabilitet. Euroen vil derimod svinge meget mere. Jeg minder om, at restitutionerne fastsættes for to uger ad gangen. For at kunne fortsætte deres aktivitet vil de europæiske eksportører blive nødt til at spille poker og i virkeligheden at være spekulanter. De ansvarlige i Kommissionen vil ikke løbe denne risiko, det viste de os for nylig med hensyn til eksportlicenserne. Det vil være en stor bremseklods for den europæiske eksport. Nogle ser disse vanskeligheder som en mulighed for på langt sigt at afskaffe selve princippet om restitutioner og afgifter. De europæiske kurser vil således rette sig efter verdenskurserne, og Fællesskabets præferenceordning vil blive totalt afskaffet.
Det fjerde dårlige argument for euroen er en begrænsning af konkurrenceforvridningerne mellem medlemsstaterne. Kommissær de Silguy sagde følgende i sit indlæg den 30. april i år til Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik: "F.eks. kan de lande, der deltager i euroen, og hvor lønningerne ikke er så høje som gennemsnittet, ikke regne med straks at få det samme lønniveau som i de rigeste lande, da det ellers ville medføre en stor arbejdsløshed. Det er først nødvendigt med en stigning i arbejdets produktivitet«. Det vil de franske producenter af frugt og grøntsager sikkert blive glade for. Så vil de spanske jordbær nemlig fortsat træde i stedet for de franske. Hvordan det end forholder sig, så vil det specialiserede landbrug, der benytter arbejdskraft, i højere og højere grad blive flyttet til de medlemsstater, som har det laveste lønniveau. Kommissær de Silguy glemmer nemlig, at arbejdets produktivitet set ud fra et makroøkonomisk synspunkt ikke har den samme værdi som analysen af arbejdets sektorinddelte produktivitet.
Ud over disse dårlige argumenter tilslutter jeg mig naturligvis alle indlæggene fra kollegerne i min gruppe, og jeg stemmer nej til euroens indførelse. De europæiske og franske landmænd vil om kort tid blive klar over, at euroen i virkeligheden er et ødelæggende redskab for den fælles landbrugspolitik, der i dag er den eneste fælles politik, som fungerer.

Reding
Den Økonomiske og Monetære Unions Europa skal også være borgernes Europa!
Selvom betegnelsen historisk nu om dage misbruges meget, er den alligevel på sin plads, når denne weekends begivenheder skal beskrives. Efter 20 turbulente år er startskuddet til den fælles valuta, euroen, nu definitivt givet. Noget, der ofte er blevet udskreget som hjernespind og illusion, bliver nu en realitet.
Det lille Luxembourg er altid gået ind for og har altid fremmet den fælles valuta. Allerede tidligt indså man de finanstekniske og økonomisk-politiske fordele ved at deltage i en stor, fælles europæisk valuta. Den tidligere regeringschef i Luxembourg, Pierre Werner, redegjorde allerede i 1969 (i den såkaldte Werner-beretning) for de grundelementer, der i dag danner grundlaget for den fælles valuta.
Den luxembourgske økonomi vil få gavn af euroen: For vores overvejende eksportorienterede virksomheder vil den nye monetære stabilitet betyde nedsat finansiel risiko og dermed besparelser, som øger konkurrenceevnen. På længere sigt vil denne udvikling givet få en positiv indflydelse på beskæftigelsen.
Da Luxembourg er relativt lille, er den luxembourgske forbruger nødt til hele tiden at kunne klare andre valutaer og dermed tillige transaktionsudgifterne og problemerne i forbindelse med prissammenligninger. Med euroen bortfalder disse problemer: ikke flere kedelige vekselgebyrer og gennemskuelighed ved prissammenligninger. Derudover kan vi være stolte over, at vi som det eneste land er nået frem til en aftale mellem handelen og forbrugerbeskyttelsen, som sikrer en overskuelig og korrekt overgangsperiode: Der kommer ingen skjulte prisforhøjelser, priserne vil blive angivet både i euro og i luxembourgske franc.
Ud over disse praktiske aspekter af indførelsen må man imidlertid ikke miste de politiske mål og konsekvenser af syne. Euroen er et stort skridt i retning af en stadig tættere sammenslutning af de europæiske befolkninger: Den fælles valuta er et stærkt symbol på uddybningen af følelsen af et fælles tilhørsforhold til Europa. Denne uddybning af forbindelserne vil også finde sted imellem medlemsstaterne: Den Økonomiske og Monetære Union vil ligefrem henlede opmærksomheden på nødvendigheden af fælles politiske afgørelser.
Derfor er det også ønskværdigt, at alle EU-lande før eller senere tiltræder ØMU'en, for at de kan få del i denne sammenvoksningsproces. Derudover gør euroen Europa irreversibel og betyder således en sikkerhedsgaranti for de kommende generationer.
Til slut står blot tilbage at ønske, at det finansielle og økonomiske samarbejde også vil få en socialpolitisk pendant med henblik på, at Den Økonomiske og Monetære Unions Europa også bliver borgernes Europa.

de Rose
Lad os håbe, at denne dag vil gå over i historien som "historisk«!
Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet bliver enige om at anvende nogle underlige kriterier på en mærkelig måde og mørklægger visse af dem. Det bliver der brugt meget blæk på.
Resultat: - 11 medlemsstater i stedet for 15, det er et halvt nederlag. Man er ikke enig om Den Monetære Union... offentligheden er fjendtligt indstillet eller resigneret.
Jeg kan derfor kun modsætte mig denne forhastede beslutning, der lige til det sidste ikke har fulgt en egentlig demokratisk proces.
En ren syndflod af propaganda har medført, at man tror, at der gælder det samme for euroen som for en budding: Når man spiser den, så er det fordi, den er god.
Vi må nu passe på, at den monetære proces ikke river det hele med sig på sin vej og således fratager medlemsstaterne et økonomisk spillerum. Dette vil de ikke længere kunne retfærdiggøre over for borgerne, som er gået med til at gøre en stor indsats for at få nogle hypotetiske fordele, der hele tiden udskydes til i morgen.
Europas største problem i dag er arbejdsløsheden - 20 millioner mennesker er uden arbejde, og det er ikke skæbnebestemt - mens USA samtidig har mindre end 5 % arbejdsløse. Er der nogen fornuftig grund til, at beskæftigelsen ikke var et kriterium?
Politikerne burde kun være tilfredse, når befolkningen er det.

Seppänen
Euroen er en politisk valuta med dårlige økonomiske begrundelser. Den er et vigtigt og uigenkaldeligt skridt i retning af EU's forenede stater. Når ØMU'en fører til en uddybelse af den politiske union, fører den også til en forstærkning af en konstruktion, som ligner EU's forenede stater. ØMU'en bliver uundgåeligt fulgt af en institutionel fornyelse (fjernelse af medlemslandenes vetoret og forøgelse af mængden af afgørelser med kvalificeret majoritet) samt en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som måske vil sætte de lande, der står udenfor en militær alliance, under et uoverkommeligt pres om et NATO-medlemskab.
De fleste lande, som optages i ØMU'en, opfylder ikke helt konvergenskriterierne i Maastricht-traktaten. Der anvendes politisk vold mod nogle landes ratificerede kriterier, når euroen tages i brug efter et unaturlig hurtigt tidskema, før de økonomiske forudsætninger er til stede.
Efter Maastricht-traktaten overgår den monetære politik til Fællesskabets autoritet, men også Dublins stabilitets- eller disciplinpagt er en vigtig del af ØMU'en. Den beskærer landenes økonomiske suverænitet og begrænser anvendelsen af deres egne finanspolitiske værktøjer. EU's økonomiske politik styres af problemerne i de store landes konjunktursvingninger.
For at indførelsen af den fælles valuta i forskellige lande skal være begrundet, skal landene harmoniseres og gøres ensartede. Det fører uundgåeligt til deflation i Europa og derigennem til fortsættelse af massearbejdsløsheden. Selvom uigenkaldelige valutakurser nok ved skabelsen af ØMU'en er rigtige og valutaen stabil, kan indførelsen af euroen på grund af forskellige landes forskellige historie og forskellige strukturer foranledige store problemer. Netop på grund af landenes forskelligartethed fordeler ØMU'ens fordele og ulemper sig ujævnt.
ØMU'en administreres af Den Europæiske Centralbank, som har en udemokratisk og uparlamentarisk administration. ECB betyder et stort skridt baglæns i den politiske udvikling. Det indebærer forherligelse af markeder og en uigenkaldelig magtoverførsel fra politikere til såkaldte markedskræfter.
ØMU'en har ingen solid nationaløkonomisk begrundelse. Aldrig før har man foretaget en politisk afgørelse, hvor man indfører en politisk valuta uden politiske beslutnings-, kontrol- og ansvarsorganer.
Nu er man ikke i gang med at opbygge en statssammenslutning eller de selvstændige staters Europa men en unionstat: en politisk union med overnationale beslutningsorganer. På den måde tvinges de enkelte medlemslande gennem andres beslutninger til at indføre en sådan ny økonomisk-politisk fleksibilitet, som højst sandsynlig er uholdbar set fra fagbevægelsens og den nordiske velfærdmodels side.
For de nordiske lande betyder ØMU'en mere social ulighed og også mindre ligestilling mellem kønnene.

Sornosa Martínez
Jeg stemmer i overensstemmelse med partiet Nueva Izquierdas holdning for forslaget om de stater, som skal deltage i den fælles valuta.
Jeg mener, at indførelsen af den fælles valuta åbner et nyt perspektiv i opbygningen af Europa, der går via konsolideringen af et indre marked, men som samtidig kræver en økonomisk praksis, der omfatter beskæftigelses- og skatteharmoniseringspolitikker, uden at det glemmes, at målet er et solidarisk og mangfoldigt Europa.
Jeg stemmer for, fordi jeg mener, at jeg som medansvarlig for beslutningen er berettiget til fortsat at kræve en retfærdig skattepolitik, der sikrer fællesskabsretten, især velfærdsstaten, og til at fortsætte arbejdet for en politisk union.

Souchet
Vi er samlet her for at gøre status.
Hvad angår den fremtvungne eufori og den strøm af propaganda, der omgiver omvæltningen til euroen, er vi nogle stykker, et mindretal, der ikke ønsker at udvise en generel velvilje over for noget, som vi anser for, og som vores befolkninger betragter som, en stor politisk fejltagelse over for vores nationer og over for Europa.
Med hensyn til den fælles valuta har man til hensigt at påberåbe sig en uimodståelig og uigenkaldelig "historisk betydning«, som det ville være forgæves at modsætte sig. Lad os passe på utopierne. Vi har ingen undskyldninger, vi ved godt, hvor de fører hen.
Når man - som det er tilfældet i dag med de elleves eller de femtens Europa, og i fremtiden med det store kontinentale Europa - har at gøre med en samling forskellige samfund og uens økonomier, er pålæggelsen af en fælles valuta, der er kunstigt skabt, en spændings- og konfliktfaktor, hvorimod kurssvingningerne mellem forskellige valutaer er en fredsfaktor.
Har den nyere historie ikke lært os, at kunstige konstruktioner har det med at bryde sammen?
Selv de, som har en begrænset diplomatisk erfaring, ved, at kurssvingningerne tjener som neutral og upersonlig administrationsindikator, der bidrager til at tage brodden af konflikter, mens en central myndigheds valg, påbud og diskrimineringer tværtimod fremhæver konflikterne og forstærker dem.
Hvordan vil de nationer og de folkeslag, der jo er så forskellige og lige så interesserede i respekten for deres egen identitet som for vores, navnlig middelklassen og arbejderklassen, reagere på de sanktionsmekanismer, som stabilitetspagten foreskriver? Hvordan vil vores befolkninger reagere på de domme, de fordømmelser, den straf og de udelukkelser, der vil være personlige, og som direkte vil sætte spørgsmålstegn ved ledelsen af de regeringer, som befolkningerne har valgt til at repræsentere deres interesser? Hvordan vil de reagere på de påbud, der vil komme fra centraliserede og identificerbare organer, som befolkningerne dog ikke identificerer sig med, nemlig ØKOFIN-Rådet og navnlig den "enevældige« Europæiske Centralbank? Vil de ikke anse disse for at være en utålelig indblanding?
Når den økonomiske, sociale og kulturelle adfærd ikke er ensartet, er valutakursen en uerstattelig sikkerhedsventil til at undgå, at en lokal krise skal sprede sig til et helt geografisk område. Vil den fælles valutas manglende fleksibilitet ikke tværtimod lette udbredelsen af lokale kriser, og det i tilfælde af et alvorligt chok i en sådan grad, at det direkte vil true hele Europas stabilitet?
Under alle omstændigheder er det svært at se, hvordan sådanne spændinger kan overvindes uden den perfekt sammensvejsede europæiske nation, der på ingen måde eksisterer. Til gengæld er det meget let at se, hvordan disse spændinger kan medføre en opløsning af den enhed, som Europa ikke mere end lige har fået, og en genopståen af gammelt fjendskab, navnlig mellem Frankrig og Tyskland. Vil euroen ikke forgifte de fransk-tyske forbindelser i løbet af de kommende år?
Det er ikke et godt tegn, at ECB's historie starter med en bitter strid om formandskabet. Hvordan vil det så gå, når uoverensstemmelserne ikke længere drejer sig om personer, der har den samme tankegang, men om fastsættelsen af renter, der har betydning for specifikke økonomiers livskraft?
På et tidspunkt, hvor nationerne endelig har frigjort sig fra de blokke, der havde forsøgt at opløse dem, hvorfor så ønske af al vold og magt at skabe en "ny slags herredømme« med euroområdet, sådan som hr. Moscovici sagde det i Aix-la-Chapelle? En ny blok, det er en ny splittelses- og modsætningsfaktor i Europa. Maskineriet med den fælles valuta blev indført direkte af Delors-rapporten, hvilket skete før Murens fald i Berlin og i en situation, hvor der stadig fandtes blokke. Euroen er langt fra et udtryk for det nye post-sovjetiske Europa, den er tværtimod et glimrende symbol på en europæisk konstruktion, der er opstået under og som følge af den kolde krig, og som ikke har forstået at revidere sit grundlag og sine målsætninger i lyset af den nye geopolitiske situation.
At indføre euroen i dag, det er at indføre euroen på lykke og fromme. Det er et foretagende med for mange trusler til, at man kan tage let på det. Når man med en prometheisk fremgangsmåde forsøger at gennemtvinge en ensretning af de europæiske nationers aktuelle økonomier og samfund med den fælles valuta som mellemled, så tager man det skridt for meget, der risikerer at få hele skibet med det forsonede Europa til at kæntre og at umuliggøre en genopståen af det store Europa, der trods alt skulle efterfølge det lemlæstede Europa fra Jalta.
Europas styrke ligger i samvirket mellem dets foretagsomme nationer og ikke i afskaffelsen af deres suverænitet til fordel for en central magt. Det er kun for ikke at komme ind på dette, at man taler om den europæiske konstruktion, mens man via en monetær harmonisering sætter sig for på denne måde at ødelægge selve drivkraften for den europæiske dynamik. Lad os hellere sige, at man giver sig i kast med et selvdestruktivt foretagende.
Man vil i fremtiden spørge sig selv om den fælles valutas mærkelige tilblivelse. For hvem forlangte de nationale valutaers endeligt og indførelsen af den fælles valuta? Hvilket folk? Hvad er der blevet af demokratiet? Hvilke økonomiske forhold nødvendiggjorde det? Hvad er der blevet af ønsket om fælles velfærd?
Vi står i virkeligheden over for en teknokratisk ordre, der er afgivet af en lille, sammenspist kreds, og som blindt er blevet overtaget af stats- og regeringscheferne, der har ladet sig fratage det ansvar, som deres folk havde betroet dem. De underkastede sig alle de arrogante eksperter, der var drevet af en drøm om magt, som nationerne er en hindring for, og som de derfor har besluttet at afskaffe. På grund af denne fejl fra Rådets side er folket og deres vilje fraværende i denne debat.
Opfinderne af den fælles valuta har i denne fundet et rendyrket instrument til overstatslighed uden noget spor af mellemstatslighed; et afgørende instrument, der vil gøre det muligt gradvist at afskaffe de afgørende nationale kompetencer, der stadig er tilbage. Stabilitetspagten er allerede blevet gjort strengere af ØKOFIN-Rådet, og føderalisterne hævder, at den fælles valuta kun kan få sin virkning, hvis man meget hurtigt går i retning af mere samarbejde og konvergens. Den onde cirkel, som vi gør opmærksom på, fungerer til fulde.
Men denne politik er ikke i overensstemmelse med folkets vilje. De ønsker ikke en europæisk konstruktion, der bygger på forvirring, hvor finansministeren fremlægger nogle forslag for os, som hans regering ikke tilslutter sig, og hvor europaparlamentarikere fra lande, der ikke er med i ØMU'en, stemmer om oprettelsen af en eurozone, som deres lande ikke deltager i ...
Man vil snart opdage, at folket ikke ønsker et udvisket Europa, der er baseret på et konstant stormende fremskridt. Der er tærskler, man ikke skal overskride. Indførelsen af den fælles valuta skaber et system, der en dag godt kunne få folket til at forkaste selve idéen om den europæiske konstruktion. Det tunge ansvar hos dem, der har indført og som støtter et sådant projekt, vil så komme frem i lyset.
Det er for at nationerne skal kunne blive ved med at sørge for den fælles velfærd til gavn for de befolkninger, som de repræsenterer, det er for at bevare Europas enhed og stabilitet, og det er for en bæredygtig fremtid for det fransk-tyske venskab, at vi har sagt nej til anbefalingen fra ØKOFIN-Rådet. Det, som vi anser for absolut nødvendigt at bevare - i modsætning til den "uigenkaldelige« proces med den fælles valuta, som man foreslår os - det er folkets ret til selvbestemmelse.

Spiers
Jeg afholdt mig fra at stemme om Rådets anbefaling.
Jeg anerkender, at det britiske formandskab har gjort et stort arbejde under vanskelige forhold for at gøre overgangen til ØMU'ens tredje fase så nem som mulig. De 11 udpegede lande vil gerne indføre den fælles valuta fra den 1. januar 1999, og det var nødvendigt, at formandskabet gjorde, hvad det kunne for at gennemføre deres ønsker.
Ikke desto mindre fortryder jeg hele projektet med Økonomisk og Monetær Union, som allerede har medført store økonomiske vanskeligheder, og som utvivlsomt vil give anledning til flere problemer i fremtiden. Som de fleste tilhængere af den fælles valuta siger, så er den et politisk projekt. Den er et middel til at opnå politisk union.
Desværre er dette ikke blevet beskrevet klart nok over for Europas borgere. De har ikke godkendt, at ØMU'en helt sikkert vil give Den Europæiske Union mere magt. EU's demokratiske strukturer er heller ingen garanti for tilstrækkelig kontrol af denne øgede magt.
Tro, ikke fornuft, har været drivkraften for projektet med den fælles valuta. Modargumenter er slet ikke blevet hørt siden Maastricht-traktaten. Dette er en moderne ørkenvandring.
Nu hvor beslutningen er truffet, må vi håbe, at den fælles valuta bliver en succes. Jeg frygter dog, at den vil medføre enten lavkonjunktur og arbejdsløshed i de mindre konkurrencedygtige medlemsstater eller en kraftig stigning i EU's beføjelser og budget, imod borgernes ønsker. Efter min mening er ingen af de to resultater ønskelige.

Striby
Jeg har personligt ønsket at undlade at stemme ved den historiske afstemning i dag.
Jeg er klar over betydningen af den beslutning, som vi lige har taget. Idéen med en fælles valuta er måske fristende, men jeg har altid være meget forbeholden med hensyn til dens indførelse i et begrænset antal medlemsstater. Jeg har altid været af den overbevisning, at den fælles valuta skulle have været kronen på værket i Den Europæiske Union, og ikke et af midlerne til at skabe Unionen.
Vi har netop indført euroen i kun 11 lande ud af 15. Det beklager jeg dybt.
Den forhastede indførelse af euroen vil få nogle destabiliserende økonomiske, politiske og sociale konsekvenser, som vi endnu ikke kender omfanget af i dag.
Derfor vil jeg først kunne ændre min indstilling til euroen den dag, hvor alle de 15 medlemsstater deltager i Den Økonomiske og Monetære Union.

Theonas
Euroens fødsel signalerer, at bestræbelserne på at nå frem til et kapitalens Europa, de multinationales, despoternes og undertrykkelsens Europa er indledt. Arbejdstagernes Golgata bliver stadigt mere stejl og vanskelig at passere.
Europa uden grænser og uden forskelsbehandling, befolkningernes, lønmodtagernes Europa, samarbejdets, fredens, og demokratiets Europa er millioner af europæiske borgeres drøm, en drøm, der deles af lønmodtagerne, der fortsat kæmper stædigt for deres eget retfærdige lige og harmonisk udviklede samfund, hvor mennesket er i centrum sammen med de almenmenneskelige værdier i stedet for profitten og pengene.
Euroen vanskeliggør denne kamp, den sætter endnu en etage på udnyttelsens og den sociale uretfærdigheds hus. Men offentligheden er voldsomt provokeret af den brutale politik, som føres af dem, der nu har ansvaret i EU og medlemsstaterne. Og befolkningernes reaktioner på den internationale kapitals planer vil blive stadigt stærkere, og i sidste ende vil de ikke tillade, at dens planer føres til ende.
Indførelsen af den fælles valuta ledsages af nedbrydningen af den såkaldte europæiske velfærdsstat, der vil få voldsomme konsekvenser for arbejdstagernes rettigheder hvad angår arbejdsmarkedet, det sociale liv og socialsikringen.
Europa-Parlamentet undlod i sin stillingtagen at henlede opmærksomheden på det ansvar, som de, der har bidraget til disse beslutninger og denne politik, har for denne katastrofale virkelighed, og samtidig gav det grønt lys til stats- og regeringscheferne og det frygtede ØKOFIN-Råd til at fortsætte deres reaktionære og antifolkelige politik.
Stabilitetspagten, budgetdisciplinen og fastlåsningen af valutakurserne er midlerne til at gennemføre en uhæmmet monetaristisk politik, der kun sørger for at varetage kapitalens interesser og pålægger medlemsstaterne at overholde en økonomisk politik, der er et udtryk for kapitalens interesser. Den såkaldte uafhængighed hos Den Europæiske Centralbank, som nu er under oprettelse, er kun et forsøg på at marginalisere folkene og give storkapitalen mulighed for at træffe afgørelse uden generende indblanding fra folkelige bevægelser og endda fra regeringerne.
Udnyttelsen, knapheden, forsøgene på at nedbryde det sociale sikringssystem og omlægningen af arbejdsmarkedsrelationerne vil blive forstærket på grund af de voldsomme krav i traktaterne og bestemmelserne om fremme af euroen og de støttede multilaterale kontrolmekanismer.
Når der igen falder ro oven på alle de organiserede festligheder, det forfalskede billede af den europæiske enhed og de uægte visioner vil alt dette hurtigt vige pladsen for det virkelige billede af den menneskelige ulykke, som har oversvømmet Europa, dets arbejdstagere og befolkninger. De nominelle konvergenskriterier vil komme i konflikt med den reelle konvergens mellem medlemsstaternes økonomier, de sociale modsætninger vil vise sig og dermed den relative og absolutte marginalisering, som arbejdstagerne i hele Europa drives ud i. Konsekvenserne af et Europa med flere hastigheder og i flere koncentriske ringe vil blive endnu tydeligere.
Hvad der end sker, og hvor meget kapitalinteressen end skjuler sig, kan de sociale konsekvenser ikke undgå at hævde sig. Arbejdstagerne vil i deres kamp vælte dette stabile system. De vil bygge deres eget Europa. Et Europa med mennesket i centrum. Et fredens, den gensidige nyttes og det gensidige samarbejdes samt et fremskridtets og det sociale velfærds Europa.

Ullmann
Jeg har stemt for indførelsen af euroen pr. 1.1.1999 i den overbevisning, at denne afgørelse var i de borgeres interesse, der har valgt mig.
Men om denne overbevisning deles af borgerne selv, må i det mindste for Forbundsrepublikken Tysklands vedkommende betvivles. Demokratiunderskuddet i Den Europæiske Union har givet sig udslag i et tungtvejende informationsunderskud. Den omfattende uddeling af brochurer trykt på glittet papir har ikke kunnet udligne det. Demokratisk meningsdannelse kan ikke erstattes af reklame.
Unionens borgere i alle medlemslande har ikke fået at vide, at det nye monetære område er et politisk område, som for fremtiden tvinger deres regeringer til at tale med én stemme under monetære og økonomiske forhandlinger på internationalt plan.
Jeg vil derfor fortsat gå ind for, at muligheden for folkeafstemninger om spørgsmål, som vedrører samtlige borgere i Unionen, for fremtiden bliver en af de uomgængeligt nødvendige demokratibetingelser for medlemskab af Den Europæiske Union og således også skal indføres i Forbundsrepublikken Tyskland.

Van Dam
Mange taler om, at dagen i dag er et historisk øjeblik. De har ret. Det mærkelige er først og fremmest, at sjældent er en så indgribende beslutning blevet taget på en så uforsvarlig måde.
Rådet, Kommissionen og Parlamentet har udvidet tiltrædelseskriterierne så meget, at ØMU'en starter med en alt for stor heterogen gruppe lande. De strukturelle budgetunderskud for to lande ligger meget over de 3 % af BNP på trods af den konjunkturmæssige udglatning. Ideérne om økonomisk politik og statens rolle heri går ofte på tværs af hinanden. I denne kontekst er det uforsvarligt, at medlemsstater frasiger sig meget vigtige politiske instrumenter og er overgivet til grillerne fra en lejlighedskoalition i ØKOFIN- og Euro-11-Rådet.
De større grupper i Europa-Parlamentet drejer sig som snurretoppe udenom pensionsproblematikken. Betydningen af at få statsgælden reduceret er indlysende i betragtning af befolkningens højere levealder. Selvom et punkt herom i beslutningen blev strøget, viser det sig, at en passage herom i Rådets erklæring støttes af alle. Mangel på omhu? Det er i hvert fald ikke tillidsvækkende.
Af politiske grunde er jeg imod oprettelsen af ØMU'en og indførelsen af euroen. Men den forbavsende, overfladiske mangel på omhu er endnu en grund til at stemme imod.

Väyrynen ja Virrankoski
Vi undertegnede repræsentanter for Det Finske Centerparti i Europa-Parlamentet tilslutter os vores eget partis holdning, som både er imod indførelsen af Det Monetære Union og Finlands deltagelse blandt de første nationer i dens tredje fase.
Vi er imod beslutningen om at indgå i den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union og Finlands deltagelse i den både af politiske og økonomiske grunde.
Den Økonomiske og Monetære Union fører til, at Den Europæiske Union udvikler sig til en unionstat. Det er vi modstandere af: Vi mener, at vi skal udvikle Unionen som en statsunion, som består af selvstændige stater.
Den Europæiske Union danner ikke et såkaldt optimalt valutaområde, hvor énvalutasystemet med succes kan føres ud i livet.
Tidligere forsøg på at skabe en helt fælles valutakurspoltik for EU er mislykkedes. Den seneste valutaforvirring oplevede vi i starten af dette årti, hvor valutakurserne også i flere af medlemslandene ændredes. Det er urealistisk at konkludere, at økonomierne i EU's medlemslande efter disse begivenheder i den grad er blevet harmoniseret, at en fælles valuta med succes kan føres ud i livet.
Da Den Monetære Union trods alt dette realiseres, opstår der et voksende behov for at indføre foranstaltninger, der skal udjæve de voksende regionale forskelle og støtte medlemslandene, når de havner i økonomiske vanskeligheder enten på grund af deres konjunktur eller struktur.
Vi er også imod dette forslag til beslutning fra Parlamentet og specielt af den grund, at Finland efter vores mening bør blive uden for den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union sammen med Storbritannien, Danmark og Sverige.
Overgangen til en fælles valuta er et kolossalt politisk projekt. Landene, som deltager i den fælles valuta, mister deres egen nationale valuta, hvilket på mærkbar vis nedskærer deres økonomisk-politiske selvstændighed. Således får også Finland en valuta, hvis renteniveau og internationale vekselkurs vi ikke har en reel indflydelse på. De andre landes økonomiske politik og økonomiske udvikling har til gengæld en afgørende påvirkning på vores økonomi og samfund.
Finland er geografisk set et afsides land: Vi er langt borte fra EU's hovedmarkeder. Vores samfund og økonomiske struktur afviger på en afgørende måde fra forholdene i kerneeuropa. Finland kommer til at lide for den fælles valuta både af strukturelle og konjunkturmæssige grunde. Ved indførelsen af den fælles valuta er der ikke på nogen måde taget højde for forebyggelse af disse problemer

Voggenhuber
En fælles valuta i Den Europæiske Union er et vældigt fremskridt for den europæiske integration. Den gør sammenslutningen af Europa til en realitet, som alle mennesker kan opleve, og danner grundlaget for et nyt gensidigt ansvar til alle lande og samfund i Unionen. En fælles valuta kan dermed også blive et betydeligt skridt til at overvinde nationalismen. Euroen medfører en række økonomiske fordele og kunne på længere sigt blive en modvægt til den amerikanske dollars globale magt. Af disse grunde har jeg i dag stemt for von Wogau-betænkningen om Rådets anbefaling.
Der er imidlertid ikke nogen som helst grund til, at Parlamentet bryder ud i jubel over det udviklingstrin, Den Økonomiske og Monetære Union nu har nået. Dertil er de forkerte afgørelser om en ensidig monetaristisk monetær politik for graverende, og i denne sammenhæng er det for foruroligende, at det ikke lykkedes for topmødet i Amsterdam at fremme den politiske union, der er nødvendig for en økonomisk og monetær union, og omsider at give den europæiske integration en social og beskæftigelsespolitisk dimension. I Den Økonomiske og Monetære Unions konkrete udvikling er det manglende kendskab til massearbejdsløsheden, den nye fattigdom og den stadig mere uretfærdige fordeling af velstand og indkomster for skandaløs.
Disse forkerte afgørelser gør, at Europas borgere har sværere ved at acceptere dette integrationsprojekt, og de har betydet store sociale risici. De Grønne har virkelig gjort modstand mod dette misbrug af den store idé om en fælles valuta i form af den herskende, stadig mere aggressive neoliberale ideologi og finansmarkedernes alt for store indflydelse.
Trods disse meget betænkelige rammebetingelser tager jeg den realitet, de etablerede politiske kræfter har skabt, til efterretning, en realitet, som på dette fremskredne stadium ikke mere gør det muligt uden uansvarlige risici at indhente de mislykkede politiske og sociale integrationsskridt inden indtrædelsen i Den Økonomiske og Monetære Union.
Jeg vil imidlertid heller ikke fortie, at der i de sidste måneder også er sket positive udviklinger, så en del risici tydeligt har kunnet formindskes. Dertil hører navnlig beslutningen om at begynde Den Økonomiske og Monetære Union med 11 deltagere og derved undgå faren for, at et kerneeuropa skulle splitte Unionen. Udnyttelsen af de politiske margener i forbindelse med opgørelsen af konvergenskriterierne skal noteres som noget positivt i lighed med de første, om end stadig helt utilstrækkelige tiltag til en koordineret økonomisk politik, til at bringe den ruinerende skattedumping til ophør samt til en europæisk beskæftigelsespolitik.
Den manglende udbygning af en politisk union, etableringen af et europæisk demokrati og indførelsen af en social union er imidlertid uomgængelig nødvendige og er og bliver den altafgørende udfordring for den europæiske integration i de kommende fire år.

Wolf
Vi stemmer i dag om, hvorvidt den fælles valuta skal indføres den 1.1.1999 med 11 stater som deltagere.
Det spørgsmål kan jeg med fuld overbevisning besvare med et ja.
Med deltagelse af alle medlemsstater, der kan og vil, er minimalbetingelsen opfyldt for, at en social og økologisk udformning eller for at sige det klart en kursændring i forhold til den hidtil dominerende neoliberale og monetaristiske plan med euroen overhovedet kan gennemføres.
Planen i form af et reduceret kerneeuropa, som skulle have dannet det materielle grundlag for de mægtigste landes overherredømme, strandede på virkeligheden - navnlig på de sydeuropæiske befolkningers faste vilje til ikke at lade sig hægte af - og på Tysklands manglende evne til at udfylde rollen som autoritær politisk tugtemester, således at det blev troværdigt.
Derudover har den franske reformregering, som har svaret på de sociale bevægelsers bestræbelser i Frankrig, ændret betingelserne for politisk diskussion på europæisk plan og i det mindste åbnet døren på klem for, at den oprindelige Maastricht-plan med euroen stadig kan korrigeres.
Det, det drejer sig om nu, frem til den 1. januar 1999 og i Den Økonomiske og Monetære Unions første år, er effektivt at iværksætte disse rettelser. Vi gør os ingen illusioner om, og vi siger heller ikke til andre, at det bliver nemt. Tværtimod, en effektiv europæisk beskæftigelsespolitik, en rationel koordinering af de økonomiske makropolitikker, en tilstrækkelig koordinering af skatter og afgifter for at udelukke skattedumping for fremtiden, en reel demokratisk pligt for ECB og ESCB til at aflægge regnskab samt en moderat, defensiv anvendelse af euroen på vejen mod en international stabilisering af det monetære system - alt dette vil give vanskelige diskussioner på vejen mod et økologisk, demokratisk og socialt Europa.
Den vej er endnu ikke tilbagelagt. Hvis vi bestræber os, vil vi imidlertid få chancen for at gøre den fri og virkelig tilbagelægge den! Det er det, det drejer sig om fra nu af.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Parlamentets dagsorden er udtømt.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 13.06)

