
Talmannen.
   –Vi blev alla djupt chockade över de tragiska nyheterna om bombdådet mot den italienska basen i Nasiriya den 12 november 2003 och antalet dödsoffer som nu uppgår till 27 personer: 19 italienare, 8 irakier och många skadade.
Dessa unga män och kvinnor, hängivna , var entusiastiska till och engagerade i sitt uppdrag, som gick ut på att bevara freden och minska lidandet hos befolkningen i denna krigsdrabbade region. 19 av dem har nu återvänt till sitt hemland i kistor svepta med den italienska trikoloren.
Jag har redan, på era vägnar, uttryckt vår medkänsla med familjerna till dessa offer, med Italiens president, Ciampi, med premiärministern, Berlusconi, med försvarsministern, Martino, med polisen och militären, och naturligtvis med det italienska folket. Våra tankar går också till dem som skadades vid detta angrepp. De har drabbats av lidande och en tragisk förlust av sina vänner och kolleger.
På Europaparlamentets vägnar uttrycker jag vår djupaste indignation och kraftfulla fördömelse av detta angrepp. Låt oss betyga vår vördnad på denna nationella sorgedag i Italien till det mod, kurage och engagemang som de italienska och soldaterna uppvisade. De gav sina liv för fred och frihet i Irak. Jag ber er att hålla en tyst minut till deras minne.
(1) 

Talmannen.
   –Den första punkten på föredragningslistan är kommissionens uttalande om dess lagstiftnings- och arbetsprogram för 2004 samt en muntlig fråga om Eurostat (PPE-DE: O-0067/2003 – B5-0415/2003). 
Prodi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta är sista gången under denna mandatperiod som jag talar inför parlamentet om unionens tillstånd. Det är ett högtidligt tillfälle i våra institutioners arbete, då vi traditionsenligt ser över situationen och tillsammans kastar ett öga på det arbete som kommissionen planerar att genomföra under det kommande året. Jag beklagar att behöva säga att vi i våra hjärtan och tankar är mycket bedrövade detta år på grund av de tragiska händelser som har dominerat nyheterna de senaste dagarna. Jag syftar på den rad av våldsdåd som har översållat Irak och Turkiet med terror och sorg.
I detta ögonblick är era och mina tankar hos dem som sörjer i Italien, till vilka vi sänder ut den sympati som alla människor i Europa känner för de 19 unga män som dog under ett fredsuppdrag. Våra tankar finns också hos dem som sörjer i Turkiet och i de judiska samhällena, och hos alla dem som lider i världen till följd av terrorattacker. Jag vet att jag kan tala för hela kommissionen när jag uttrycker min djupaste sympati för alla de kvinnor, män och barn som har drabbats av dessa tragedier.
Mina damer och herrar! De problem som vi upplever varje dag visar att unionen, trots dessa svåra stunder, är vid god hälsa, trots euroskeptikerna och den oväntade kritiken. Situationen blir inte enklare av att vi befinner oss i en övergångsperiod som både är känslig och invecklad, men en större och starkare union finns inom räckhåll.
Vi har kommit igenom två svåra år vad gäller ekonomin, men de senaste indikatorerna talar för att vi håller på att lämna denna negativa period bakom oss. Det finns höga förväntningar på att den ekonomiska aktiviteten kommer att återhämta sig under den andra halvan av detta år och sedan öka takten under 2004. Det värsta verkar vara över: förtroendet hos företag och konsumenter ökar, och optimismen börjar äntligen att stiga bland europeiska verksamhetsutövare.
Även i andra områden i världen, utanför unionen, återhämtar sig ekonomier. I Förenta staterna hålls tillväxttakten uppe genom monetär och fiskal stimulans och en produktivitetsökning. Det finns emellertid vissa problem med underskottet, som skulle kunna bli större nästa år till följd av skattesänkningarna och kostnaden för konflikten i Irak. I Japan verkar äntligen framtidsutsikterna goda, och trenden för de andra asiatiska ekonomierna förblir positiva, med en beräknad tillväxt på 6,7 procent nästa år. Det kommer även positiva signaler från de länder som skall ansluta sig till unionen. Som en reaktion på den allmänna återhämtningen i Europa, och den förestående utvidgningen, förväntas tillväxten i dessa länder att nå 3,8 procent nästa år. Detta är ytterligare ett tecken på att de politiska beslut som fattades för att stödja enandet av kontinenten var riktiga.
Som jag sade är återhämtningen emellertid fortfarande bräcklig, och vi måste påskynda genomförandet av Lissabonmålen och fortsätta arbetet med våra strukturella reformer. Europeiska unionens initiativ för tillväxt, som kommissionen har arbetat med sedan årets början, har nu börjat ta form. Det svarar för offentliga och privata investeringar för att få i gång tillväxt och sysselsättning. Stärkt av det stöd som vårt ursprungliga förslag fick vid Europeiska rådet i oktober har det blivit en verklig färdplan med klart angivna åtgärder och tidsfrister för att avskaffa de finansiella, och framför allt, de rättsliga och administrativa hindren som motverkar investeringar. Initiativet omfattar även listan över snabbstartsprogrammen, som utgörs av en rad projekt som är eller snart kommer att vara färdiga att inledas. Vi har haft ett nära samarbete med Europeiska investeringsbanken och fastställt 56 projekt på områdena transportnät, energi, telekommunikation och forskning. När vi utarbetade listan tillämpade vi ett antal mycket tydliga kriterier. För det första befinner sig dessa projekt i ett framskridet utvecklingsskede, och de kan omedelbart inledas. För det andra har alla dessa projekt en betydande gränsöverskridande inverkan. Slutligen har vi valt projekt som kan ha en multiplikatoreffekt på investeringar, i synnerhet på privata investeringar, men som inte kommer att medföra någon nämnvärd miljöpåverkan. Vi har även åtagit oss att främja nyskapande projekt inom områdena forskning och utveckling.
När det gäller finansiering kommer den totala investeringen – offentlig och privat – att uppgå till ungefär 10 miljarder euro per år från och med nu och fram till 2010. Den privata sektorns engagemang kommer att variera mellan projekten. Vi räknar dock med att 60 procent av det kapital som behövs för att finansiera projekten skall komma från den offentliga sektorn och 40 procent från privata investerare, som en övergripande riktlinje. Detta innebär att omkring 6 miljarder euro per år kommer att finansieras genom unionen och statsbudgetar. Detta motsvarar ungefär 0,05 procent av unionens BNP, och ni måste att hålla med om att det är ett oerhört lågt pris att betala för att ge den europeiska ekonomin välbehövlig fart, ett pris som är fullständigt förenligt med stabilitets- och tillväxtpakten.
Vilka skeden är vårt initiativ indelat i? Det första skedet är Europeiska rådet i december, som måste godkänna det. Sedan måste medlemsstaterna reformera sina förvaltningar och regelverk, något som ofta utgör ett stort hinder för genomförandet av dylika projekt. Det kommer i synnerhet att göra det lättare att engagera den privata sektorn. Jag uppmanar därför medlemsstaterna att samordna sina nationella och regionala utgiftsplaner med det europeiska initiativet för att maximera investeringarnas effekter.
Lagstiftnings- och arbetsprogrammet för det kommande året sammanfaller, mina damer och herrar, med de största förändringarna för Europeiska unionen. Jag vill bara påminna er om de viktigaste datumen för institutionerna: den 1 maj kommer 10 nya medlemsstater att officiellt ansluta sig till unionen, valet kommer att äga rum i juni och den nuvarande mandatperioden för kommissionen går ut den 31 oktober 2004.
Det program som jag presenterar för er i dag är avsett att fullborda uppfyllandet av de strategiska målsättningar som denna kommission fastställde för sig själv för sin mandatperiod. Eftersom nästa år blir ett speciellt år består det bara av 73 nya förslag. Detta kan låta mycket, men det är långt färre än under tidigare år. Förslagen täcker de politiska prioriteringar som vi diskuterade på djupet i vår strukturerade dialog med parlamentet och rådet mellan mars och juni.
Den viktigaste prioriteringen är att utforma den utvidgande unionens framtid. Den bygger på två viktiga mål: att säkerställa anslutningens framgång och att förbereda den politiska grunden för den nya budgetplanen. När det gäller stabilitet måste vi utveckla en grannskapspolitik för att skapa en vänskapskrets runt Europas nya gränser. Vi måste också slutföra Tammerforsmålen fram till den 1 maj 2004 för att fullborda frihetens, säkerhetens och rättvisans område. När det gäller den tredje prioriteringen – tillväxt – måste vi påskynda vår utveckling mot Lissabonmålen.
Från verksamhetssynpunkt inbegriper programmet de målsättningar som finns i det nya interinstitutionella avtalet med tanke på att rationalisera lagstiftningsverksamhet. Vi har till exempel bringat våra förslag i överensstämmelse med unionens årliga och fleråriga programplanering, och vi åtar oss att tillämpa det integrerade förfarandet för konsekvensbedömning i alla de viktigaste initiativen. När det gäller stabilitet och säkerhet presenterade vi en rad förslag om rättsliga och inrikes frågor vid toppmötet i Thessaloniki och lade grunden till en ny grannskapspolitik. De förslag om ekonomiska ärenden som presenterades var koncentrerade till Lissabonstrategin, slutförandet av den inre marknaden, forskning och transeuropeiska nät. Vi får i nuläget inte glömma den rättsliga ram som nyligen antogs för den kemiska sektorn.
Det skall dock nämnas att arbetsbördan har varit oerhört tung detta år, och kommissionen har inte kunnat slutföra alla de uppgifter som den hade ålagt sig själv. Av denna anledning innefattar programmet för 2004 några ofullbordade initiativ.
Jag skulle vilja uttrycka hela kollegiets uppskattning för det utmärkta samarbetet från Europaparlamentets sida vad gäller programplaneringen. Den strukturerade dialogen har visat sig vara ett utmärkt instrument, men det finns alltid plats för förbättringar, och detta är nödvändigt. Med tanke på de tidsfrister som kommer att påverka båda våra institutioner nästa år kommer kommissionen att ha ett nära samarbete med parlamentet för att förbättra våra förbindelser. Vi föreslår särskilt att man ersätter de rådande dialogmetoderna med ett meningsutbyte mellan talmanskonferensen och vice ordförande de Palacio i april genom att använda det skriftliga förfarandet för halvtidsutvärderingen av programmet och slutligen skjuta upp presentationen av programmet för 2005 – vilket kommer att bli nästa kommissions ansvar – till sammanträdesperioden i december 2004, vilket kommer att ge oss möjlighet att samordna vårt arbete. Till sist har vi utfört en inledande utvärdering av de interna reformer som har moderniserat vår förvaltning av finanser och personal.
De allvarliga oegentligheterna under den tidigare förvaltningen av unionens statistikkontor Eurostat har givit oss mycket att tänka på och föranlett oss att undersöka situationen igen, vilket har lett till vårt förslag om en handlingsplan som jag nu skulle vilja ange huvuddragen i. Jag beklagar att detta tal är så långt, men detta är ett viktigt avsnitt. Den 25 september 2003 redogjorde jag för mina synpunkter på Eurostataffären vid ett av talmanskonferensens sammanträden. Jag gav min bedömning av de fakta som avslöjades genom de undersökningar som leddes av OLAF och det omfattande arbete som kommissionens tjänsteavdelningar gjorde. Jag accepterade dock att sammanbrott i vårt kommunikationssystem – mellan OLAF och den övriga kommissionen, och mellan Eurostats generaldirektör och dess kommissionär – innebar att kommissionen inte kunde vidta alla de nödvändiga försiktighetsåtgärderna tidigare. Jag lovade därför att överlämna en handlingsplan till er för att rätta till detta.
Efter sammanträdet utarbetade internrevisorn slutrapporten och presenterade den för budgetkontrollutskottet. Den innehåller inte något nytt som kan ändra min analys. Kort sagt står det klart att de allvarligaste händelserna inträffade före 1999, att omorganisationsarbetet började 2000 och att Eurostat, ekonomistyrningsavdelningen och andra källor kopplade in OLAF mycket snabbt på huvudaspekterna av denna affär. Hur som helst kunde inte kommissionen agera förrän maj 2003 på grund av ett antal sammanbrott i kommunikationen på olika nivåer, som jag har angivit. Vi vidtog bestämda åtgärder; vi skulle ha kunnat gå snabbare fram, och det är därför som vi överlämnar en handlingsplan till er. Planen grundas på reformens grundläggande principer, och kärnpunkterna inbegriper funktionellt oberoende för OLAF, den nya budgetförordningen som trädde i kraft i januari 2003, de nya tjänsteföreskrifterna, föreskrifter om rättigheter och skyldigheter samt uppförandekoderna. Alla dessa reformer har införts efter hand.
Som jag sade den 25 september skulle det vara orättvist att döma reformen, med dess framgångar och brister, som om allting hade varit helt i funktion så tidigt som 2000. Snarare måste perioden 2000–2003 ses som en övergångsperiod. Just detta Eurostatfall är emellertid ett exempel på hur nödvändigt det var, särskilt när det gäller frågor som rörlighet för känsliga tjänster, avskiljande av drift- och kontrolluppgifter samt införandet av internrevisor. Det är därför en fråga om att bygga på det som har uppnåtts genom reformerna, vilka redan bär frukt. Vi måste befästa dem genom att ge de politiska aktörerna medel för att axla sitt politiska ansvar. Jag skulle också vilja påminna er om att vi har vidtagit vissa stränga åtgärder denna sommar när det gäller Eurostat självt: generaldirektören har ersatts, tjänsterna som operativ chef har utannonserats både inom och utom institutionen, en ny finanschef har flyttats över, organisationsplanen har setts över osv. Avslutningsvis har en hög grad av rörlighet tillämpats när det gäller tjänsterna som enhetschefer.
På samma sätt kände jag att det, som ett första steg, var nödvändigt att ändra den uppförandekod som styr förbindelserna mellan kommissionsledamöterna och deras tjänsteavdelningar, vilken är från 1999. Även om de allmänna principer som utgjorde grunden för koden 1999 skulle kunna vidhållas, i synnerhet principen om icke-inblandning i förvaltningen, borde mer tyngdvikt läggas på kommissionsledamöternas politiska ansvar, som inte bara täcker deras egna åtgärder utan även deras tjänsteavdelningars åtgärder. Den omarbetade uppförandekoden kommer därför att omfatta en hel rad bestämmelser som förbättrar informationsflödet till kommissionsledamöterna för att ge dem en möjlighet att korrekt utöva detta ansvar, så att de kan övervaka sina tjänsteavdelningars arbete och ge dem allmänna instruktioner, däribland instruktioner om finansiell förvaltning. Koden kommer också att fastställa ett särskilt förfarande för att formellt hänskjuta ärenden till kommissionsledamoten, så att generaldirektören omedelbart kan fästa kommissionsledamotens uppmärksamhet på eventuella fakta eller sådan utveckling som kan innefatta kommissionsledamotens politiska ansvar eller kollegiets ansvar som helhet.
För det andra skulle jag också vilja svara på en annan fråga som uppstått på grund av Eurostataffären. Det verkar faktiskt som om vissa signaler och uppgifter om denna affär kom fram på olika håll inom vår institution långt före maj 2003. Dessa signaler var inte av sådant slag att de var och en för sig gav oss någon indikation på hur allvarlig situationen var. Hade de centraliserats och analyserats som en helhet skulle vi inte ha behövt vänta på OLAF:s första oberoende uppgifter innan vi vidtog försiktighetsåtgärder. Jag har därför beslutat att införa ett nytt systemför insamling och dubbelkontroll av alla uppgifter rörande anklagelse om bedrägeri, oegentligheter och missgärningar för att analysera denna information och meddela antingen kommissionen eller den ansvarige kommissionsledamoten, på lämpligt sätt, så att de kan vidta administrativa, finansiella eller andra nödvändiga åtgärder, i synnerhet för att skydda unionens ekonomiska intressen. Jag har beslutat att själv ta ansvar för den politiska övervakningen av detta system med hjälp av Neil Kinnock och Michaele Schreyer. Det förberedande arbetet kommer att utföras på förvaltningsnivå av en grupp tjänstemän på generaldirektörsnivå, som samordnas av generalsekreteraren. Detta system kommer i synnerhet att ge oss möjlighet att tillhandahålla bättre uppföljning av de uppgifter som vi får från OLAF, IDOC och IAS. Syftet är absolut inte att genomföra ytterligare utredningar eller att tillskansa sig rollen som beslutsfattare eller organisatör, utan dessa kommer även i fortsättningen att ansvara för att hålla ett vakande öga på förvaltningen och reagera korrekt på de uppgifter och utredningsrapporter som de mottar. Denna ordning kommer i första hand att fungera som ett system för övervakning och tidig varning.
För det tredje har jag beslutat att förbättra informationskanalerna mellan de centrala avdelningarna och de verksamma tjänsteavdelningarna, att förstärka förbindelserna, förbättra vissa metoder och följa upp vissa av de förslag som lades fram i den interna revisionsrapporten. Det handlar i huvudsak om tekniska åtgärder, men jag anser att de är mycket viktiga för att förbättra informationsflödet och stärka systemen för maktfördelning. Jag beskrev dessa åtgärder för budgetkontrollutskottet tidigare i dag.
För att avsluta dessa tankar kring Eurostataffären övergår jag nu till OLAF. Alla håller med om att den rådande situationen är otillfredsställande i många avseenden. OLAF är en tjänsteavdelning inom kommissionen, men den utför sina undersökningar helt oberoende. OLAF bär det fulla ansvaret för de beslut man fattar inom ramen för sin operativa verksamhet. Detta var också vad vi hade planerat. Men den nuvarande rättsliga ramen förblir svag oavsett om OLAF måste vidarebefordra uppgifter till institutionerna och personer som berörs av undersökningen eller inte. Detta har visat sig vara skadligt i fallet med Eurostat. Jag vill skingra alla tvivel med denna analys av OLAF: dess generaldirektör Franz-Hermann Brüner har mitt fulla förtroende. Jag analyserar hur institutionen är organiserad; det är inte kritik mot generaldirektörens arbete, som i detta fall vidtog rätt åtgärder.
Kommissionen befinner sig i en besvärlig situation, eftersom den måste ta politiskt och rättsligt ansvar för OLAF:s arbete utan att egentligen förfoga över medel för att utöva detta ansvar, och kommissionen bär också det rättsliga ansvaret om OLAF blir föremål för rättsliga åtgärder, till exempel vid skadeståndsanspråk från individer som anser att deras rättigheter har blivit kränkta. Jag har föreslagit parlamentet att OLAF skall ges fullt oberoende inom en tydlig politisk ram i anslutning till planerna på en europeisk åklagarmyndighet. Detta är fortfarande mitt mål. Det krävs ytterligare arbete för att göra OLAF till ett helt externt organ, vilket innebär att detta måste stå kvar på vår dagordning. För att snabbt lösa de aktuella verksamhetsproblemen skulle jag dock vilja föreslå några omedelbara åtgärder som kommer att innebära förändringar av förordningen för OLAF. Målet är att dessa skall kunna antas av det nu sittande parlamentet. Vi måste agera, så att vi kan ge våra efterträdare en rättslig ram som de kan arbeta inom med sinnesfrid. Behovet att förstärka den rättslig ramen har också uttryckts av OLAF:s övervakningskommitté och i det pågående arbetet inom budgetkontrollutskottet, i synnerhet i Herbert Böschs betänkande. Kommissionen beaktar detta.
Jag skulle nu vilja lägga fram de viktigaste aspekterna när det gäller de förbättringar som vi planerar. För det första gäller det att förstärka OLAF:s operativa oberoende genom att återfokusera dess verksamheter på lämpligt vis, särskilt med hänsyn till utvidgningen. Det kan i detta sammanhang bli aktuellt att på nytt tilldela kommissionens tjänsteavdelningar vissa övergripande uppgifter som inte hör samman med undersökningar. För det andra skall OLAF få möjlighet koncentrera sig på sina prioriterade frågor. I detta syfte måste vi i den nya förordningen fastställa och skriva in en princip genom vilken åtgärder vidtas på ett lämpligt och diskret sätt. Detta kommer att tillåta att OLAF vidarebefordrar uppföljningen av fall som är mindre viktiga eller som ligger utanför OLAF:s prioriterade verksamheter till de lämpliga myndigheterna, och det kommer även att påskynda undersökningarna och göra dem effektivare. Jag skulle här vilja specificera att beslutet om undersökningar skall inledas eller inte alltid måste ligga hos OLAF även i fortsättningen. För det tredje, tydligare regler om informationsflödet mellan OLAF och institutionerna samt de berörda organen. Vi måste även se över hur de berörda institutionerna behandlar denna information. Vi måste uppnå en bättre balans mellan att säkra undersökningarnas effektivitet och att skydda unionens ekonomiska intressen med försiktighetsåtgärder. Vi måste även undersöka frågan om det yttersta ansvaret för fattade beslut så noga som möjligt. För det fjärde kommer ändringar av förordningen också att täcka garantier för rätten till försvar, en fråga av yttersta vikt. För det femte måste vi på samma gång göra en ny granskning av OLAF:s styrelsesätt, både vad gäller att stärka rollen och utformningen av dess övervakningskommitté och när det gäller att inrätta en interinstitutionell styrelse.
Sammanfattningsvis föreslår jag en ökning av OLAF:s effektivitet – eftersom OLAF står inför en ökande arbetsbörda inom en utvidgad union – genom att öka dess personalresurser, återfokusera på dess undersökande uppgifter och ändra förordningen, samt ge OLAF mer ansvar.
Herr talman! Detta är alltså de grundläggande linjerna för den handlingsplan som jag föreslår skall genomföras som svar på de frågor som uppstått genom Eurostataffären. Ett meddelande kommer att antas före årets slut. När det gäller de interna åtgärderna inom kommissionen räknar jag med att de kommer att antas i december. Dessutom hoppas jag att våra kontakter med parlamentet kommer att öka tillräckligt för att ge oss möjlighet att kunna lägga fram ett lagstiftningsförslag om OLAF, ett förslag som har en rimlig chans att bli antaget av parlamentet och som för oss framåt när det gäller idén med den europeiska åklagarmyndigheten, något som vi alla kommer att stödja även i fortsättningen.
Herr talman! Jag började mitt anförande med att betona de stora utmaningar som ligger framför oss 2004. Jag bör naturligtvis lägga regeringskonferensen till dessa. Av de många frågor som är aktuella skulle jag i dag vilja koncentrera mig på en enda, nämligen kommissionens sammansättning. Många hävdar att en kommission med 25 eller fler ledamöter skulle vara ohanterlig, men jag vill tala om för er att vi kommer att testa denna idé under en halvårsperiod nästa år eftersom vi kommer att välkomna kolleger från de nya medlemsstaterna, och kommissionen kommer att bestå av 30 ledamöter. Detta kommer naturligtvis att vara en övergångssituation under vilken inga nya portföljer kommer att skapas, och detta kommer endast att fortgå fram till slutet av denna kommissions mandatperiod: från och med den 1 november 2004 och framåt kommer vi att ha 25 kommissionsledamöter. Jag är övertygad om att kommissionen, oavsett om den består av 25 eller 30 medlemmar, kommer att kunna fungera oerhört väl. Först och främst finns det redan i Nicefördraget garantier för den samstämmighet som skall känneteckna en utvidgad kommission, och ordföranden för den kommande kommissionen kommer att få ökade befogenheter att organisera, leda och övervaka dess arbete. För det andra håller jag inte med om att kommissionens arbetsuppgifter skall delas upp i ett dussin portföljer eller däromkring. Vi får inte glömma att kommissionsledamöter också fungerar som Europas ansikte utåt i fråga om den offentliga opinionen i deras hemländer, och detta kommer att bli ännu viktigare för medborgarna i de nya medlemsstaterna. Slutligen beror inte kommissionens effektivitet på antalet ledamöter, utan på hur dess resurser används. De reformer som vi har genomfört under de senaste fem åren har redan givit positiva resultat i detta sammanhang.
Följaktligen förblir därför kollektivt ansvar och fasthet i kommissionens arbete centrala angelägenheter för mig. En utvidgad kommission kommer otvivelaktigt att medföra ett antal utmaningar, men idén med en kommission som består av två skikt, där hälften av kommissionsledamöterna skulle spela en underordnad roll, innebär ingen lösning.
Mina damer och herrar! Jag har talat om kortsiktiga åtaganden, men min kommission ser redan längre framåt. Tidigt i år inledde vi en omfattande debatt om den nya budgetplanen. År 2007 skulle unionen kunna bestå av 28 medlemsstater och av omkring en halv miljard medborgare, och den kommer att ha en ny konstitutionell ram. Därför står det klart att diskussioner måste inledas redan nu om alla instrument skall kunna träda i kraft i slutet av 2006. Tidigare erfarenhet har visat att det inte finns någon tid att förlora.
För att förbereda inför framtiden borde politiken få bestämma, eftersom vi måste besluta vad vi vill att den övergripande ramen för unionens politik skall vara innan vi börjar utarbeta kraven. Vi måste hålla blicken fäst på våra mål: fred, hållbar utveckling, solidaritet och frihet. I praktiken innebär detta att vi måste arbete enligt följande linjer: en färdplan för Lissabon- och Göteborgsmålen; solidaritet mellan länder och regioner för att hjälpa eftersläntrarna; europeiskt medborgarskap på ett område som har utvecklats från en marknadsplats till ett politiskt område; den externa aspekten av vår modell och våra politiska val, och vi börjar med de grannländer som vi måste skapa en vänskapskrets med. Det är viktigt att denna lagstiftande församling – denna lagstiftande församling som har slutfört utvidgningsprocessen – får delta i upprättandet av politiska linjer för den utvidgade unionen.
Sammanfattningsvis, herr talman, kommer 2004 att bli ett år av utmaningar, förnyelse och åtaganden. Valet till Europaparlamentet kommer att vara ett ovärderligt tillfälle att mäta i vilken omfattning medborgarna deltar i vår satsning. Mot denna bakgrund är kommissionen medveten om att den fungerar som en referenspunkt som ger systemet kontinuitet, stabilitet och dynamisk kraft. Vi har åtagit oss att tillsammans med parlamentet, rådet och alla de övriga EU-institutionerna bemöda oss om att lyckas med vårt möte med historien. Tillsammans kan vi bygga en större, kraftfullare och mer oberoende union.
Antonione,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! I går lyssnade vi, som en del av rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) arbete, med stort intresse till kommissionens presentation av dess lagstiftnings- och arbetsprogram för 2004, som har presenteras formellt för Europaparlamentet av ordförande Prodi i dag.
De viktiga institutionella händelserna i unionens kalender för 2004 ger detta program en särskild betydelse. År 2004 kommer verkligen att bli de stora förändringarnas år. För det första har vi undertecknat det nya konstitutionella fördraget, som kommer att ligga till grund för unionens framtida utveckling. Nästa år kommer vi också att få uppleva valet till Europaparlamentet – som för första gången även berör de 10 nya medlemsstaternas medborgare och kandidater. Den 1 november 2004 tillträder den nya kommissionen till fullo. Slutligen kommer man nästa år att inleda förhandlingarna för att definiera nästa budgetplan, som kommer att vara avgörande för fastställandet av Europeiska unionens politik under de kommande åren.
Även om rådet inte ännu har meddelat sin ståndpunkt med hänsyn till kommissionens program, så instämmer rådet bestämt i – och är redo att underteckna – de tre viktigaste prioriteringarna som gemenskapens verkställande organ har angivit: utvidgning, stabilitet och hållbar tillväxt. Rådet har noterat de mål som kommissionen har fastställt, liksom de initiativ och förslag som kommissionen har för avsikt att presentera under 2004 för att genomföra dessa prioriteringar. Med hänsyn till de institutionella tilldragelserna nästa år måste lagstiftningsarbetet vara så fokuserat som möjligt, och ordförandeskapet noterar därför med nöje att kommissionens arbete först och främst är koncentrerat på de initiativ som anses vara viktigast.
Jag skulle också vilja betona att samarbetet mellan rådet och parlamentet mer än tidigare kommer att vara avgörande för att säkerställa att kommissionens lagstiftningsförslag kommer att antas inom den önskade tidsplanen. Rådet noterar med nöje att kommissionen till fullo har genomfört det nya förfarandet för konsekvensbedömning. Detta förfarande är verkligen, som rådet betonade i oktober, oerhört viktigt om vi skall undvika att det uppstår en situation där Europeiska unionens lagstiftning gör unionen mindre konkurrenskraftig jämfört med andra stora ekonomiska områden i världen.
Det är också synnerligen tillfredsställande för ordförandeskapet att kunna konstatera att kommissionens årliga programplanering har utförts inom ramen för den strukturerade interinstitutionella dialogen. Dialogen mellan kommissionen å ena sidan och rådet och parlamentet å andra sidan, som inleddes på grundval av kommissionens meddelande om den årliga politiska strategin, ger dessa två institutioner möjlighet att garantera att deras synpunkter på förslag som gemenskapens verkställande organ har lagt fram för det följande året beaktas innan den slutliga versionen av lagstiftnings- och arbetsprogrammet utarbetas.
Jag känner därför att jag nu måste understryka att ju tidigare den årliga politiska strategin presenteras, desto mer givande kommer detta genomförande sannolikt att bli. Mer specifikt skulle en läglig presentation av strategin göra det möjligt att utveckla diskussionen om budgetförfarandet på grundval av resultaten från den strukturerade dialogen mellan parlamentet och rådet.
Även om rådet, som jag har sagt, ännu inte har angivit sin ståndpunkt när det gäller kommissionens arbetsprogram, så kommer det naturligtvis att ta med den i beräkningen vid utarbetandet av det egna arbetsprogrammet. I detta sammanhang skulle jag vilja påminna er om målet att garantera större kontinuitet och stadga i rådets arbete. De sex delegationer som kommer att inneha rådets ordförandeskap under de kommande tre åren utarbetar ett flerårigt strategiskt program som kommer att antas vid Europeiska rådet i december, i enlighet med de reformer som godkändes av Europeiska rådet i Sevilla.
Jag skulle här vilja nämna att de kommande ordförandeskapen – det irländska och det nederländska – som nästa år kommer att få uppgiften att styra rådets arbete med kommissionens initiativ för 2004, redan arbetar med att utforma nästa årliga programplanering för rådet – liksom jag erinrar mig att det grekiska och italienska ordförandeskapet gjorde för innevarande år. Parlamentet kommer naturligtvis att informeras så tidigt som möjligt om resultaten från detta arbete, så att det kan lägga fram sina egna iakttagelser, enligt bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftande.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle avslutningsvis, om jag får, vilja ta det tillfälle som denna debatt om kommissionens programplanering bjuder i akt för att säga något mycket kort om det italienska ordförandeskapets mål med tanke på Europeiska rådet i december, ett ämne som jag naturligtvis kommer återvända till mer detaljerat vid nästa plenarsammanträde i Bryssel. De beslut som antogs vid toppmötet i december kommer, i viss mån, att återspegla de prioriterade frågor som kommissionen fastställde, och de kommer därför att kunna hjälpa oss att nå de mål som vi har fastslagit för 2004.
När det gäller utvidgningen kommer Europeiska rådet i december först och främst att uppmanas att utvärdera de framsteg som gjorts i förhandlingarna med Bulgarien och Rumänien, på grundval av de rapporter och strategidokument som kommissionen nyligen presenterade, och följaktligen att fastställa tidsplanen för slutförandet av medlemskapsförhandlingarna med dessa två länder. Europeiska rådet kommer dessutom, också på grundval av kommissionens rapport, att uppmanas att bedöma de framsteg som de 10 anslutningsländerna har gjort när det gäller att införa och tillämpa gemenskapens regelverk.
När det gäller stabilitetsmålen, som anges i kommissionens programplanering, måste rådet när det handlar om interna åtgärder bedöma de framsteg som har gjorts vad gäller asyl, migration och yttre gränser, särskilt mot bakgrund av den tidsplan som utarbetades i Thessaloniki, Sevilla och Tammerfors. När det gäller externa frågor kommer Europeiska rådet att uppmanas att anta EU:s säkerhetsstrategi, som utarbetades av generalsekreteraren/den höga representanten, för att ta upp frågan om massförstörelsevapen och utvärdera de framsteg som gjorts inom ESFP. Stats- och regeringscheferna kommer också att anta ett detaljerat arbetsprogram för kommissionen och generalsekreteraren/den höga representanten om förbindelserna med arabvärlden.
Avslutningsvis, när det gäller frågan om hållbar tillväxt måste Europeiska rådet anta konkreta beslut om tillväxtinitiativet, särskilt vad gäller snabbstartsprogrammet, och det kommer att motta en rapport från kommissionen som innehåller förslag för att stärka regelverket för produktionen i syfte att förhindra avindustrialisering.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! För det första skulle jag som talesman för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna vilja uttrycka vår sorg över de mördade italienska soldaterna och karabinjärerna samt de irakiska medborgare som föll offer för detta avskyvärda brott. Vi vill också uttrycka vår upprördhet över förbrytarna i Istanbul och sända vår respekt och sympati till deras familjer och de överlevande på platsen.
Det finns situationer i det politiska livet när man gärna skulle undvika att göra vissa uttalanden eller acceptera en viss typ av tal. Tyvärr har jag dock inget val förutom att klargöra mina åsikter, och jag gör det lugnt och objektivt, eftersom jag inte vill skapa mer svängningar i den italienska offentliga debatten efter förra veckans händelser.
Herr Prodi! Ni ansåg det vara lämpligt att lansera ett politiskt manifest i Italien förra veckan. Detta manifest, herr Prodi, är inte vårt problem, även om man skulle kunna hävda att om man presenterar ett heltäckande program för politiska åtgärder borde inte detta vara som en reaktion på ett lands inrikespolitiska situation; platsen för detta skulle ha varit Europaparlamentet. Det skall också sägas, ...
... men detta är inte min viktigaste punkt. Herr Cohn-Bendit, ni kommer utan tvivel att ges möjlighet att uttrycka era åsikter. Som demokrat, var så vänlig och låt mig uttrycka min.
Min huvudsakliga kritik, herr Prodi, är att ni har engagerat er i partipolitik. Ni har uppmanat en viss politisk rörelse, nämligen den italienska vänstern, att sluta sig samman, och sålunda skapat ...
... intrycket att det å ena sidan finns människor som kämpar för reformer och för Europa, samtidigt som det å andra sidan finns de som inte är för Europa. Låt mig, på min grupps vägnar, säga att varje enskild ledamot av vår grupp delar passionen för Europa, och vi borde inte så split mellan européer, varken i Italien eller i Europa.
Inte heller kan man hävda att detta var en förklaring som framfördes i egenskap av privatperson, eftersom den kommer från kommissionens ordförande. Den som är kommissionens ordförande agerar alltid för européernas räkning. Jag delar vår kollega Enrique Barón Crespos åsikt: om kommissionens ordförande står överst på listan för Europavalet måste han avgå. Mina kommentarer i fick er faktiskt, herr ordförande, ...
... att slutligen klargöra att ni vill förbli i tjänst tills ert mandat upphör den 1 november 2004. Vi välkomnar detta klargörande, men till och med ledamöter av er kommission påstod fortfarande förra veckan att det gick rykten om att ni kanske skulle kandidera vid Europavalet. Tack och lov har ni nu klargjort er ståndpunkt. Denna omständighet – denna ryktesspridning – har icke desto mindre även skadat kommissionen, och jag säger detta nu eftersom det måste sägas.
Alla som innehar höga tjänster inom Europeiska unionen borde alltid tänka på att varje gång de uttalar sig gör de det för Europeiska unionen som en helhet. Om hade ringt mig för att fråga om de uttalanden som ordföranden för Europeiska rådet gjort om Tjetjenien, skulle jag faktiskt ha vidhållit att jag inte instämde med den typ av förklaring som ni har utfärdat. Vi försöker att vara objektiva. Vi vill tjäna Europa, och det är därför som vi inte får dela Europa.
Herr Prodi! Låt mig påminna er om att ni den 15 september 1999 blev utnämnd med vår grupps stöd och förtroende, även om ni inte tillhör vår politiska familj. Vi gav er kommission vårt förtroende, även om majoriteten av era kommissionsledamöter – i motsats till valresultatet – inte tillhör vår politiska familj. Jag välkomnar det faktum att det i utkastet till konstitution anges att i framtiden kommer resultatet av Europavalet att beaktas när en kandidat föreslås till tjänsten som kommissionsordförande.
Kommissionär Solbes! Jag hoppas få höra ett ord eller två om den europeiska valutans stabilitet. Jag tror att detta är en fråga som ni också kommer att ta upp i dag, herr Prodi. Jag skulle vilja uppmuntra er kommission och i synnerhet tacka kommissionär Solbes – som vi ser som garant för den europeiska valutans stabilitet – att fortsätta på denna väg, inte bara i förhållande till de små länderna utan också när det gäller de stora länderna inom Europeiska unionen.
Herr Antonione! Jag uppskattade i synnerhet det faktum att representanten för rådet är här i dag. Detta borde vara givet, men så var inte fallet tidigare. Jag välkomnar det faktum att ni är här i dag, och jag skulle vilja uppmuntra er och uppmana er att inte stödja de idéer som flyter runt i vissa ministrars huvud vid regeringskonferensen, nämligen att minska parlamentets rättigheter när det gäller budgetfrågor, något som vi kommer motsätta oss med bestämdhet. Jag skulle vilja be er att klargöra att ni står på Europaparlamentet sida i denna fråga, och att vi vill ha jämlikhet mellan parlamentet och ministerrådet när det gäller Europeiska unionens budget.
Låt mig avsluta med några kommentarer som jag till stor del gör av personlig respekt, som kommissionens ordförande känner till, även om personlig samhörighet och politiska frågor måste hållas isär; kritik kan inte sopas under mattan på grund av personlig respekt. Det är nödvändigt att säga sanningen. Herr Prodi, ni är ordförande för alla européer. Ni innehar den högsta tjänsten i Europeiska unionen. Ge oss, Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, tillfälle att ge er vårt förtroende till slutet av er mandatperiod den 1 november 2004. Om ni bevisar att ni förtjänar det, kommer ni att få vårt stöd.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag måste börja med att tala för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Jag vill framföra våra kondoleanser till familjerna till alla dem som förlorat livet i terrorattackerna nyligen. Vi står sida vid sida med familjerna till de italienska soldater och de irakiska medborgare som omkommit. Vi vill också uttrycka vår solidaritet med familjerna till offren för angreppen på synagogorna i Istanbul. De senare representerar det sefardiska samfundet i Turkiet. Ordet sefard betyder Spanien på hebreiska. Det kan erinras om att för femhundra år sedan fann dessa judiska samfund en tillflyktsort i det ottomanska imperiet, när mitt eget land inte ville acceptera dem.
Jag går vidare, herr talman, och vill tacka Hans-Gert Poettering för att han införde politik i den här debatten. Det är verkligen egendomligt att vi inte klarar av att tala om politik här. Jag sade faktiskt till kommissionens ordförande att han borde avgå om han någonsin beslutade att ställa upp i valet till Europaparlamentet. Jag sade mer än det. För det första åtnjuter kommissionens ordförande för närvarande stöd från praktiskt taget alla schatteringar i kammarens politiska spektrum. Han måste därför fullgöra sina skyldigheter. Men som medborgare har han rätt att yttra sig om sin vision om Europas framtid. Jag tror därför att det faktum att han avfattade detta dokument om den europeiska drömmen är en positiv utveckling. Jag kan tillägga att jag anser att dokumentet är mycket bättre än det tal han höll i dag.
När jag väl sagt det vill jag påpeka att jag märkte en viss förtrytelse i det som Hans-Gert Poettering sade. Han föreföll ta illa vid sig över att någon som uppenbarligen hörde till den ena sidan skulle ha hoppat över till den andra. Som jag ser det har man rätt att ändra sig och mogna som person under sin resa genom livet. Jag välkomnar att ordförande Prodi har intagit en mer socialt och politiskt framstegsvänlig hållning. Vi lär få gott om tillfällen att diskutera detta i framtiden.
Det vi verkligen behöver från och med nu och fram till denna mandatperiods sista dag är en stark och beslutsam kommission. Jag vill påstå att samma sak gäller rådet. Jag tror att det mest upprörande beteende vi bevittnat under de senaste dagarna var när rådets ordförande fullständigt frångick de grunddrag som överenskommits av ministerrådet, kommissionen och parlamentet. Han kom med oacceptabla uttalanden om Tjeckien och Ryssland. Ni alla har makt att rätta till situationen. Vi kan gå samman i morgon när vi röstar om förslaget till resolution om toppmötet EU-Ryssland.
Jag vill nu inrikta mig på ordförande Prodis tal. För det första vill jag säga att jag, på min grupps vägnar, inte tänker beklaga mig över att förslagen är färre. Problemet är helt enkelt att vi inte vet vilka förslagen är. Vi har fått veta att vice ordförande de Palacio har för avsikt att träffa utskottens ordförande. Vi kommer säkert att få veta det då. I samband med bedömningen av kommissionärernas politik vill jag bara nämna att jag till Hans-Gert Poettering kommer att sända Loyola de Palacios uttalanden om socialisterna. Det bör sägas att hon aldrig missar en enda tillställning med i Spanien. Romano Prodi är inte den ende som är politiskt aktiv på hemmaplan. Det är vi allesammans.
För att beskriva tillväxten använde sig Romano Prodi av uttryck som vanligen används av meteorologer. Han sade att läget stod stadigt på vackert. Jag tror att det vore mycket bra om han kunde förklara, på kommissionens vägnar, hur man tänker anpassa stabilitets- och tillväxtpakten till den nya situationen. Det är en ytterst viktig begäran. Den går hand i hand med behovet att stärka den ekonomiska styrningen. Jag kom också att tänka på att budgetplaneringen har lämnats till sist, som om den vore något man ordnar i efterhand. Den tio år gamla Delorsplanen har verkligen återupplivats. Som jag ser det är det viktigt att diskutera forskning och utveckling, och inte bara infrastrukturen. De är det nervsystem som ger kraft åt hela gemenskapen. Det har också slagit mig att så få detaljer har lämnats om reformen av sammanhållningspolitiken efter debatten om Sapir-rapporten och kommissionär Barniers uppgifter. Jag anser att kommissionens ordförande bör uttrycka sig mycket tydligare. När allt kommer omkring är denna fråga mycket viktig för de nya medlemsstaterna, och även för jämvikten mellan de nuvarande medlemsstaterna.
För det andra ägnade Romano Prodi nästan halva sitt tal åt Eurostat. Jag vill föreslå en del klargöranden här. För det första spelade Europaparlamentet en avgörande roll i Eurostatfrågan genom Casacabetänkandet, som tillägg till de många rapporter som sammanställts inom kommissionen och OLAF. Jag tror att man måste framhålla detta, eftersom man inför nya instrument men samtidigt bortser från den viktiga roll som Europaparlamentet spelar. Jag beklagar att de andra grupperna i kammaren inte samtyckte till att debatten om Böschbetänkandet om bedrägerier skulle hållas medan kommissionens ordförande var närvarande. Detta betänkande finns tillgängligt, och ordföranden hänvisade själv till det. När det gäller Eurostat noterar jag förslaget om att definiera hur det politiska ansvaret skall se ut, och revideringen av kommissionens uppförandekod. Jag är ändå förvånad över att man nu föreslår ett nytt instrument, vilket i praktiken innebär att OLAF dubbleras. Jag befarar att vi till slut hamnar i en situation som liknar den som visas på en skämtteckning från sovjettiden. Teckningen visar en medborgare som förföljs av två KGB-agenter. De, i sin tur, förföljs av ytterligare två agenter, osv. Raden av människor som alla iakttar varandra försvinner i fjärran.
Det handlar här inte om att utöka instrumenten, utan om att agera på ett tydligt och demokratiskt sätt. Här har parlamentet en viktig roll att spela. Jag tror inte att man kan ändra situationen genom att skapa ett nytt maktcentrum inom kommissionen. Att försöka hitta ett kryphål i alla lagar är en utbredd mänsklig svaghet. Jag tror att det finns talesätt om detta på alla språk. Jag vet att det finns ett på spanska. Det innebär att utfärdandet av fler och fler bestämmelser och förordningar inte nödvändigtvis förbättrar någonting. Det som krävs är möjligheten till specifik kontroll. Enligt min åsikt skulle idén att knyta OLAF och den europeiska åklagarmyndigheten till varandra kunna innebära ett steg framåt. Jag vill gärna höra rådets synpunkter här, snarare än kommissionens, eftersom det största motståndet mot den europeiska åklagarmyndigheten kommer från regeringarna. Det är inte någon stridsfråga här bland oss. Herr ordförande, jag anser därför att det är viktigt att förhandla fram ett snabbt förfarande, så att dessa frågor kan diskuteras före slutet på denna mandatperiod.
Herr kommissionsordförande! Jag undrar om ni föreställde er en kompromisslösning för toppmötet i december när ni hänvisade till 25 eller 30 kommissionärer. Om de två siffrorna adderas skulle vissa länder till slut få två kommissionärer. Till slut skulle jag vilja veta om ni håller fast vid ert förslag att dela ut kommissionärsposter och organisera en kommission som består av överordnade och underordnade kommissionärer.
Clegg (ELDR ).
   – Herr talman! På ELDR-gruppens vägnar vill även jag uttrycka vår solidaritet, vår medkänsla och vårt deltagande med de italienska och andra offer för angreppet i Irak i förra veckan och, naturligtvis, med offren för de fruktansvärda angreppen på synagogorna i Istanbul.
Jag vill lämna de politiska fyrverkerierna som kom till uttryck i vissa av de tidigare inläggen och koncentrera mig på det aktuella ämnet, dvs. det årliga lagstiftningsprogrammet. Jag vill först och främst betona att ELDR-gruppen försvarar kommissionsordförandens rätt att uttrycka personliga åsikter om politiska frågor som rör Europeiska unionens framtid. Jag måste emellertid säga att jag – i egenskap av liberal som värdesätter den allmänna opinionens mångfald och pluralism – hyser en del personliga tvivel om de kloka i att förespråka två oppositionsblock i Europadebatten, antingen här eller, mer allmänt, i medlemsstaterna.
Jag tar nu upp det årliga programmet; andra kolleger kommer senare att tala om Eurostatfrågan. ELDR-gruppen har hela tiden välkomnat de framsteg som har gjorts under de senaste åren när det gäller det sätt på vilket kommissionen har lagt fram detta viktiga dokument. Så sent som för några år sedan var det bara en godtycklig förteckning över lagstiftnings- och icke-lagstiftningsförslag. Man har försökt, både i år och under tidigare år, att inbegripa ett visst strategiskt tänkande, och vi välkomnar en del av de senaste idéerna, som t.ex. utvecklingen mot strängare förfaranden för konsekvensbedömningar. Som ordförande Prodi helt riktigt sade återstår emellertid fortfarande många förbättringar, och vi vill betona tre områden – när det gäller dagens framlagda dokument – inom vilka vi anser att det fortfarande finns stora brister.
För det första är valet av de tre strategiska prioriteringarna – dvs. utvidgning, stabilitet och tillväxt – bra. Dessa prioriteringar är emellertid så öppna och förutsättningslösa att det nästan är omöjligt att föreställa sig att någon skulle protestera mot dem. Det är lika omöjligt att föreställa sig något lagstiftnings- eller icke-lagstiftningsförslag som inte skulle hamna under någon av dessa tre strategiska prioriteringar. Med andra ord verkar det inte finnas något riktigt val om det som Europeiska kommissionen föreslår i år, och inget val om vilka Europeiska unionens strategiska prioriteringar bör vara. Det finns tvärtom risk för ett mycket öppet förhållningssätt gentemot EU:s verksamhet, p.g.a. att de tre prioriteringarna i sig är mycket öppna.
För det andra finns det ingen märkbar koppling mellan dessa tre vaga prioriteringar och de omfattande bilagor som innehåller lagstiftnings- och icke-lagstiftningsförslag. Vi har förstått att en av bilagorna – av vilka båda innehåller omkring 50 lagstiftningsförslag – skall ha en koppling till prioriteringarna, samtidigt som detta inte gäller för den andra. Dem av er som har läst förteckningarna har sett att de är utbytbara. De är inte tydligt organiserade enligt prioriteringarna, utan verkar konstlat ha organiserats i två kategorier. Med andra ord verkar inte själva prioriteringarna ha varit vägledande vid valet av de lagstiftnings- och icke-lagstiftningsförslag som ligger på våra bord i dag, vilket återigen ger ett visst konstlat intryck när det gäller valet av de framlagda förslagen.
För det tredje: Som både kommissionens och rådets ordförande har nämnt, undertecknade vi alla i somras ett interinstitutionellt avtal som utformats för att säkra bättre lagstiftning i Europeiska unionen. Kommissionen åtog sig uttryckligen, i detta interinstitutionella avtal, att när den i dag lägger fram sitt årliga lagstiftningsprogram för det första fullständigt förklara valet av lagstiftningsinstrument för respektive förslag, och för det andra förklara valet av rättslig grund. Det finns vissa hänvisningar till de rättsliga grunderna i dessa omfattande och tämligen ogenomträngliga bilagor, men inga som helst hänvisningar till valet av lagstiftningsinstrument. Det får inte vara så att kommissionen, bara några månader efter undertecknandet av ett interinstitutionellt avtal om bättre lagstiftning, vid första motstånd misslyckas att uppfylla åtagandena enligt detta avtal. Det bådar verkligen inte gott för förbättringen av lagstiftningen om detta är fallet.
Detta är ett oerhört viktigt ögonblick i den politiska och lagstiftande cykeln i Europeiska unionen. Det är det tillfälle då Europeiska kommissionen utövar sitt suveräna privilegium och företrädesrätt, dvs. sin initiativrätt – som endast kommissionen har. Denna initiativrätt är bara försvarbar om den utövas på ett fullständigt ansvarsfullt och öppet sätt, då motiveringarna förklaras fullständigt och den politiska ansvarigheten är helt säkrad. På grundval av det vi har sett i dag anser vi inte att detta är fallet. Det finns fortfarande ett betydande utrymme för förbättringar.
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! På mina kollegers vägnar, och särskilt mina italienska kollegers i Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, vill jag uttrycka vår djupa sympati med de italienska och irakiska familjer som drabbats svårt. Vi beklagar djupt de fruktansvärda dåd som utförts av terroristgrupperna, och vi fördömer dem kraftigt.
Jag vill utnyttja GUE/NGL-gruppens talartid för att tala om Eurostat, och jag vill klargöra att min grupp inte strävar efter att upplösa Prodis kommission på grund av Eurostat. Vi vill i stället avsluta denna fråga och se till att kommissionen får arbeta i lugn och ro under dess sista år. Kommissionen har ett mycket ambitiöst arbetsprogram för 2004, med utvidgningen och skapandet av tillväxt och stabilitet, inte bara i EU utan också i resten av världen. Tyvärr kommer Eurostatskandalen att ligga som en skugga över kommissionen till dess att den politiska ansvarsfrågan har lösts, och vi vill därför uppmana Romano Prodi att entlediga den kommissionär som är ansvarig för Eurostat, så att kommissionen kan få arbeta i lugn och ro.
Vi har nu fått slutrapporten om Eurostat från internrevisionen. Tyvärr bekräftas där det som vi länge har känt till, nämligen att administrationen av Eurostat har varit skandalös. Det har emellertid varit mycket svårt för internrevisionen att fastslå vad som verkligen försiggått inom Eurostat. Det finns inget arkiverat, och de flesta dokumenten saknas. Det är därför omöjligt att säga särskilt mycket om det som skett efter 1999, men vi vet att de olagliga kontona var öppna ända fram till sommaren förra året och i år. Vi vet att det är ganska troligt att avsevärda belopp har hamnat i fel fickor. Vi vet att det fortfarande inte finns något dataregister över kontrakten. Vi vet att revisionerna inte har följts upp. Vi vet att nästan ingenting har gjorts för att snygga till saker och ting.
Med andra ord vet vi att Eurostats förvaltning efter 1999 har varit skandalös. Men är det någon som tar ansvaret för det? Uppenbarligen inte. Santers kommission föll för nästan fem år sedan. Det gjorde den därför att den oberoende expertkommittén fastslog att det var mycket svårt att finna någon i kommissionen som var villig att bära ansvaret. Efter en mängd reformer hade vi faktiskt hoppats att dessa tider var förbi, men tyvärr har vi de senaste dagarna funnit att vi är tillbaka i ganska välkända förhållanden.
Efter det att Santers kommission föll fick vi en ny artikel i fördraget. Det är nu möjligt för kommissionens ordförande att entlediga individuella kommissionärer. Det är något som Romano Prodi har valt att inte göra, med hänvisning till att den ansvarige personen, Pedro Solbes Mira, inte kände till någonting. Romano Prodi har emellertid erkänt att Pedro Solbes Mira är skyldig därför att han inte har agerat. Jag och min grupp anser att detta är ett tillräckligt skäl. Passivitet och likgiltighet är också ett slags brott, och ett som man måste ta ansvar för.
Romano Prodi har i dag lagt fram sin handlingsplan gällande Eurostat. Jag måste säga detta mycket tydligt: handlingsplaner står min grupp ända upp i halsen. Vi vill se resultat. Vi har sett en massa handlingsplaner och planer på reformer under de senaste fyra åren. Det är naturligtvis utmärkt att ha planer på nya och bättre förfaranden, och vi kommer naturligtvis att ge vårt stöd till sådana förfaranden. Men det räcker inte. Kulturen måste ändras. Det kommer emellertid bara att ske om ordföranden ger tydliga besked till sina anställda. Oriktigheter och bedrägerier får konsekvenser. Vi kommer faktiskt ihåg några kloka ord som Romano Prodi sagt: nolltolerans för bedrägerier. Kloka ord, men uppenbarligen utan betydelse. För mindre än en timme sedan gav jag budgetkontrollutskottet ett råd. Det var att man skulle hitta en annan kommissionär som kan ta över Eurostat det sista året, och att Pedro Solbes Mira skulle behålla sitt övriga ansvarsområde. Han får emellertid sämsta betyg för sin förvaltning av Eurostat. Genom sin passivitet har han bidragit till att bibehålla en kultur med systematisk oordning och oriktigheter. Med andra ord kan han inte längre få behålla ansvaret för Eurostat, och jag hoppas nu verkligen att löftet om konsekvenser och nolltolerans för bedrägerier kommer att uppfyllas, och att man kan finna någon annan som tar hand om Eurostat. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Min grupp skulle också vilja uttrycka sin sorg och sympati efter de senaste dagarnas tragiska händelser. Det var dumt att tro att ett obefogat krig mirakulöst skulle kunna åstadkomma fred och demokrati. Mellanöstern påminner oss varje dag om att en av anledningarna till att fred och demokrati nu förefaller vara mer avlägsna än någonsin är det internationella samfundets oförmåga att åstadkomma verklig sammanhållning.
Kommissionens ordförande började sitt tal i dag med en optimistisk hänvisning till ekonomin, och förklarade att målet med ett större Europa, som kan ta itu med utmaningarna i vår tid, är inom räckhåll. Jag håller med om det, men jag befarar att de föreslagna metoderna i vissa fall återspeglar en något konformistisk politisk och ekonomisk metod, som inte är koncentrerad till de djärvaste och mest innovativa möjligheterna som unionen har i dag. Herr Poettering! Jag kan försäkra er att den metodik som arbetsprogrammet vilar på är identisk med den som finns i ordförande Prodis manifest. Eftersom vi ägnar oss åt politik, och eftersom vi anser att vi är en äkta europeisk politisk kraft, kan våra synpunkter mutatis mutandistillämpas på båda dokumenten. Som kommissionen själv medger har den bara beslutsamt gått vidare med de ekonomiska aspekterna i Lissabonstrategin. Ordförande Prodi! Det räcker inte! Vi befarar att det bakom det politiskt riktiga konceptet med en hållbar utveckling lurar ett koncept med en kontinuerlig utveckling. Miljödimensionen försvagas hela tiden i de viktiga ögonblick när det gäller befintlig praxis och befintliga instrument. Som ni känner till anser vi att tillväxtinitiativet är mycket viktigt, men vi kan verkligen inte dela den allmänna entusiasmen för den förteckning över vägar, flygplatser och höghastighetståg som kostar miljarder euro, varav de flesta fortfarande befinner sig på planeringsstadiet. Något vi betraktar som mycket viktigt är det absoluta behovet av större öppenhet när det gäller Europeiska investeringsbankens finansieringskriterier, och det är viktigt att Europaparlamentet deltar i framtagandet av dessa kriterier.
Vi är inte övertygade av kommissionens fortsatta motsträvighet när det gäller att lägga fram en energieffektivitetsplan, som fullständigt vänder ryggen till kärnkraftssektorn. Det vi saknar i dag är ett övertygande ramverk för investeringar i teknik som kan spara resurser och som koncentreras på social sammanhållning, utbildning och innovation. Om man dessutom beaktar kommissionens förseningar när det gäller att lägga fram ett förslag om att revidera strukturfonderna kan vi inte göra annat än att i viss mån tvivla på unionens förmåga att i tillräckligt god tid svara på de utmaningar som hänger samman med tillväxt och utvidgning. Tillväxtinitiativets framgång beror inte minst på att stabilitetspakten genomförs omdömesgillt – och vi skulle återigen vilja höra er åsikt om detta, ordförande Prodi – och på att det finns ett lämpligt program för iakttagande av Kyotoprotokollet. Om majoriteten av medlemsstaterna inte ändrar kurs kommer unionen inte att kunna uppfylla sina löften.
Ordförande Prodi! För några få månader sedan föreslog vi att det skulle inrättas en klimatstabilitetspakt, men jag är rädd för att vi inte har fått någon respons. Om bara några veckor börjar COP9 (FN:s klimatkonferens 9:e partsmöte) i Milano, och vi skulle vilja lägga fram detta förslag ännu en gång. På samma sätt som när det gällde underskottet är det kommissionen som är ansvarig för att återkalla de medlemsstater till ordningen – särskilt Spanien, Italien och Portugal – som, i sakernas nuvarande läge, kommer att förhindra att vi uppnår Kyotomålet.
Det är några punkter som saknas i ert lagstiftningsprogram. Jag har inte tid att gå in på alla dessa, utan jag skall bara nämna två av dem. Kommissionär Reding! Europaparlamentet har i nästan två år, och i verkligt samförstånd, begärt att det skall läggas fram ett förslag om ett direktiv eller åtminstone en grönbok om mediekoncentration och informationsfrihet. Det framgår tydligt i ert manifest att ni fäster stor vikt vid denna fråga. Varför lyckas då kommissionen inte vidta några åtgärder i frågan? Avslutningsvis har det gått ett par månader sedan misslyckandet i Cancún, och ändå har vi absolut ingen aning om vilka kommissionens slutsatser eller planerade åtgärder är, och det finns inte heller någon koppling till milenniemålen, kommissionär Lamy.
Slutligen frågan om Eurostat. Ordförande Prodi! Ni sade att ni hade lärt er flera läxor av Eurostataffären, men i er text nämns inte en som är verkligt viktig: kommissionen måste ta större hänsyn till parlamentet. Rekommendationerna i betänkandena om ansvarsfrihet är inte bara vänliga råd – de är villkor där det krävs att kommissionen skall agera, och göra det i tid. Förr hade vi en kommission som inte var lyhörd, och nu har vi en kommission där man kan få ett gensvar, och det erkänner vi. Nu har ni ett år på er för att kommissionen skall kunna ta avgörande initiativ. Vi välkomnar revideringen av uppförandekoden och förbättringen av informationskanalerna mellan OLAF, kommissionärerna och generaldirektoraten, och ni kommer knappast att bli förvånade över att vi också välkomnar att man erkänner uppgiftslämnarnas roll. Dessutom har många av dessa åtgärder redan begärts av parlamentet. Vi vill emellertid erinra er om, ordförande Prodi, att öppenhet är en bra metod, inte bara för att bekämpa bedrägerier, utan också för att förebygga dem, och jag hoppas verkligen att vi nästa år, när vi välkomnar de nya medlemsstaterna med öppna armar och med institutioner där det finns insyn och öppenhet, kommer att kunna lägga de senaste årens händelser bakom oss.
Ordförande Prodi! Jag vill hur som helst sammanfattningsvis säga på min grupps vägnar att det i rapporten fortfarande inte finns någon säker ansvarskänsla eller något om att erkänna de fel som begåtts. Som ni själv medgav fanns de inledande tecknen där före maj 2003: det gällde att se dem, och vi tror att man kan förlåta oss för att vi förväntar oss detta av kommissionen, särskilt efter de händelser som kännetecknade Santerkommissionens mandattid.
Camre (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill för Gruppen Unionen för nationernas Europa uttrycka sympati och respekt för de italienska poliser som tillsammans med amerikanska och brittiska soldater dödats av terrorister i Irak sedan parlamentets senaste sammanträde. Vi vill på samma sätt uttrycka vår sympati och respekt för dem som förlorade livet i angreppen på synagogorna i Turkiet. Västvärlden måste förena sig i kampen mot terrorismen.
Jag vill också tala om kommissionsordförande Prodis uttalande om Eurostatskandalen. När man lyssnar till hans uttalande, som vi gjort i dag i budgetkontrollutskottet, kunde man tro att vi alla just hade kommit ut ur urskogen och att offentlig förvaltning var något som måste uppfinnas. Romano Prodi har redogjort för allt som inte fungerar, och hänvisat till bristen på kommunikation mellan kommissionen och kontrollorganen, OLAF:s interna revision, parlamentet etc.
Romano Prodi lovar nu att detta kommer att förbättras, men dessa problem är naturligtvis något som man känner till inom alla regeringar med mycket större administration än vad kommissionen har. I alla normala demokratier är de politiska systemen och förvaltningen utformade på ett sådant sätt att förskingring och bedrägerier förhindras eller upptäcks mycket snart. Kommissionen måste fortfarande uppfinna alla dessa anordningar. Detta kan bara tolkas som ett uttryck för total inkompetens från kommissionens sida, och brist på vilja i ett system som kännetecknas av en avsigkommen administrativ kultur. Det är därför budgetkontrollutskottet har så stora svårigheter att erhålla analysrapporterna och är ålagda sekretess i fråga om allt som man vet. Någon har känt till skandalen under lång tid, och någon har önskat dölja den. Romano Prodi säger att hans reform, som påbörjades 1999, redan fungerar. Hur förklarar han då att pressen och Europaparlamentet kände till Eurostatskandalen drygt ett år innan parlamentsledamöterna tvingade kommissionen att handla?
Romano Prodi säger att OLAF hade behandlat bedrägerierna inom Eurostat i flera år, utan att ge någon som helst information till kommissionen, och ändå säger han att han har fullt förtroende för Franz-Hermann Brüner och OLAF. Det finns tre möjliga förklaringar: antingen hade kommissionen gett OLAF:s direktör helt vansinniga instruktioner, vilket fick till följd att han inte höll kommissionen informerad; eller också ville kommissionen att obehagliga frågor skulle hållas på sparlåga i flera år i ett hemlighetsfullt OLAF; eller också är OLAF:s ledning skrämmande naiv och förstår inte den politiska nödvändigheten av att ringa i varningsklockan så att kommissionen varnas för allvarliga bedrägerier.
Romano Prodi säger att han nu har fattat några svåra beslut. Nej, herr Prodi, det har ni inte. Ni har bara avlägsnat några kriminella chefer med full lön, och ni har bara gjort det efter påtryckningar från budgetkontrollutskottet och parlamentet. Ni har det fulla ansvaret. Parlamentet är naivt om det ger er administration ansvarsfrihet. 
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! Det är en viss skillnad mellan skuld och ansvar. Vem har det politiska ansvaret för Eurostatskandalen? Skandalen är inte att någon försnillat pengar ur kassan. Den allvarligaste skandalen är att vi har ett redovisningssystem som fortfarande möjliggör förskingring.
Fyrtiosju revisorer och andra experter har arbetat med Eurostat sedan juni 2003. De har begärt 78 kontrakt men bara fått 60. Av dessa 60 var 28,5 procent genomförda stick i stäv mot EU:s bestämmelser om anbudsförfaranden. Var finns dessa 18 saknade kontrakt? Vem bär ansvaret för att de inte finns där? Vem kommer att få dem? Det måste naturligtvis finnas kopior av kontrakten i alla företagen. Varför har de inte erhållits direkt, och var är bankens kopior på de hemliga kontona? Vem är ansvarig för att de 47 revisorerna inte har dem? Vem tar ansvaret för att se till att allt bevismaterial nu kommer fram i ljuset? 
Herr Prodi! Ni har just haft ett sammanträde med budgetkontrollutskottet på min grupps kontor, där ni lovade öppenhet och nolltolerans för bedrägerier, vilket ni också gjorde när ni tillträdde ert ämbete 1999. Men hittills har nolltolerans visats först och främst dem som har avslöjat bedrägerier och varnat för det revisionssystem som medger sådana. Kommissionen har varit effektiv i sin behandling av Paul van Buitenen, Marta Andreasen och Dorte Schmidt-Brown. De blev snabbt och resolut utfrysta. Vem bär ansvaret för att se till att deras medborgerliga rättigheter återställs?
När kommer ni att säga till Pedro Solbes Mira: ”Pedro, det är kanske inte du som är skyldig, men Eurostat är ditt ansvar. Träd tillbaka. Jag godtar Freddy Blaks förslag och tar själv ansvaret för att ge en full förklaring till Eurostatskandalen.” 
Pannella (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag kan inte tänka mig någon som uppskattar den sympati som parlamentet uttalar med anledning av mordet på de italienska soldaterna och de irakiska civila. De som dött vet att de mördades av samma anledning som deras amerikanska och brittiska kolleger och medsoldater mördas, och av samma skäl som vi befinner oss i Istanbul med ett fegt, hycklande Europa, som i allmänhet behöver den kapacitet som erbjuds av Istanbul för att se till att en israel får samma mänskliga rättigheter som en palestinier, samma mänskliga rättigheter som någon som åtnjuter fördelarna i detta Vichy-Europa, i detta Europa med pacifistiska tendenser, detta vårt parlaments Europa, där inte ens en tiondel är närvarande denna förmiddag: räkna bara huvudena – 58 – inte ens en tiondel av de valda företrädarna. Men det är följdriktigt, för kammaren är ingenting annat än en omröstningsmaskin, och det är en partipolitisk röstningsmaskin; det är ett Europa som inte förtjänar något erkännande alls för att det uttalar sympati, för det är sympati som innebär opersonlig solidaritet, solidaritet mot George Bush och med Saddam Hussein, alltid, konsekvent, i alla lägen.
Herr kommissionsordförande! När jag läser ert -tal påminns jag om något: det är som om -talet hade hållits av det Washington som ert Europa hatar, som det hatade det 1939 och 1940, som det hatade de plutokratiska frimurar-judiska demokratierna på 1940-talet, som det hatade Jacques Doriots Frankrike och marskalk Philippe Pétains Frankrike, som det hatade dem som ropade ”Dö för Danzig, dö för Danzig!” – nej, aldrig, ! – när i pacifismens namn den mordiska, skamliga München-överenskommelsen slog till; den skamliga pakten som lade grunden till förintelsen och etablerade den fascistiska, kommunistiska, fundamentalistiska och kontrareformistiska alliansen.
Reformens Europa, ordförande Prodi? Var tålmodig: bortsett från Berninis vackra barockkonst är detta kontrareformationens Europa, från den tid då den oförfalskade perversionen i den påvlig-kejserliga politiken gjorde att Dante Alighieri ropade ”skamlös hora” till den påvestol i Vatikanen som vid den tiden exploaterade Kristus historia och uppdrag till förmån för de mest förnedrande världsliga affärer, men jag vill säga att det händer även i dag. Jag citerar Dante, och hur mycket det än smärtar mig känner jag att citatet är på sin plats.
, herr ordförande: enligt de linjer som ni alla väljer – parlamentet, rådet och kommissionen – skall vi ha en kommission som omfattar 30 ledamöter, som snart blir 35, eftersom vi är Europas förenta stater. Naturligtvis borde Förenta staternas president ha ungefär 50 ministrar för att sköta sitt land effektivt, eller hur? Det är inte på detta sätt som ni kommer att förena ett Europa där det finns ett alternativ, Altiero Spinellis Europa, Alcide De Gasperis Europa, det Europa som var Konrad Adenauers snarare än Erich Ollenhauers eller hans andra samtida nationalistiska socialdemokratiska rivalers.
Sådant är tillståndet i unionen. Det är denna union, ordförande Prodi, som finansierar alla de diktaturer som den underhåller förbindelser med, till följd av en brottslig politik. Bestämmelserna i artikel 2, som vanligen utgör grunden för överenskommelser med diktaturregimer, är inte värda det papper som de är skrivna på. För ögonblicket har vi här i Strasbourg företrädare för morgondagens och alla kommande års verkliga Vietnam, vi har företrädare för Vietnams enade buddistkyrka, som begärt att få träffa er. Varje dag, ställd inför händelserna i Vietnam, Kambodja och i hela världen, så tar vi och Javier Solana och andra, på samma sätt som i f.d. Jugoslavien, huvudsakligen ställning för Milosevic mot dem som slåss för demokrati. Tillståndet i unionen är ömkligt, för Europa är televisionens Europa, Münchens, fascismens och kommunismens Europa; det är en demokratisk och civil skamfläck.
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! 2004 kommer att bli ett mycket viktigt år, ett år med utmaningar, som Romano Prodi just sagt. Nästa år i juni kommer Europavalet att hållas under mycket speciella förhållanden, när vi välkomnar tio nya länder i den största utvidgning som Europa någonsin upplevt. Det kommer att äga rum i en atmosfär med förhoppningar om en konstitution för Europa som grundar sig på det utmärkta utkast som konventet tagit fram, allt detta mot en instabil internationell bakgrund, där man fastnat i ett krig i Irak, internationell terrorism som blir alltmer intensiv, med presidentval i Förenta staterna och ett fortsatt känsligt ekonomiskt klimat i Europa.
I en sådan situation måste vi hålla kursen med en stark och oberoende kommission vid rodret. Om det, vilket vi alla hoppas, finns några tecken på ekonomisk återhämtning, måste kommissionen kunna reagera för att dra fördel av alla tillfällen som kan gynna dess ekonomiska politik och sysselsättningspolitik.
Europaparlamentet kan inte kosta på sig att förlora ett år. Våra medborgare skulle inte förstå det. Vi behöver därför koncentrera oss på de förslag som absolut måste antas vid slutet av parlamentets mandattid, dvs. under det första kvartalet 2004, och kontrollera framstegen i fråga om dem som vi tålmodigt väntar på att få skärskåda för första gången. För andra året i följd har vi upprätthållit principen med en strukturerad dialog mellan parlamentets utskott och kommissionärerna. Vi välkomnar detta, men dialogen kan fortfarande förbättras. Vi föreslår därför att det görs upp en mer tillförlitlig interinstitutionell flerårig tidtabell, vilket skulle göra det lättare att följa upp och bedöma de faktiska resultat som uppnås. Det vore också önskvärt att man ser till att skapa en mer systematisk uppföljning av parlamentets krav på att ytterligare åtgärder skall införlivas i programmet.
I fråga om anslutningen av de tio nya medlemsstaterna har vi fullt förtroende för de vänner som kommer att ansluta sig till oss. Vi noterar de utomordentliga framgångar som de har åstadkommit, men vi fäster stor vikt vid att de skall respektera gemenskapens regelverk och tillämpa de texter som gäller kontrollerna vid den nya yttre gränsen. På samma sätt anser vi att det är viktigt att kontrollera kärnsäkerhetsnivån inom den utvidgade unionen. Denna utvidgning kan inte lyckas om inte det institutionella ramverket anpassas. Vår grupp önskar att konventets arbete skall respekteras. Detta utkast bör därför skyddas och måste vara igenkännligt i det konstitutionella fördraget.
Kommissionen har åtagit sig att förbättra vår lagstiftning för att göra den mer tillgänglig, öppnare och lättare att läsa, samt att underlätta lagstiftningen. Vi kommer att se till att den gör det! Detta är en av allmänhetens stora förväntningar. Det extra värdet med Europeiska unionen ligger med rätta i sådan politik som främjar kampen mot olaglig invandring, i gemensam kontroll av våra gränser och kampen mot terrorism och organiserad brottslighet, och detta tack vare förbättrat polisiärt och rättsligt samarbete och utvecklingen av en gemensam asylpolitik med tydliga förfaranden. Dessa initiativ bör genomföras i samarbete med länderna i Medelhavsområdet och den utvidgade unionens nya grannar: Ryssland, Ukraina, Moldavien och Vitryssland.
En annan nyckel till stabilitet är konceptet med en hållbar utveckling, vilket bör påverka allt vårt lagstiftningsarbete. Att göra den hållbara utvecklingen framgångsrik innebär att främja privata initiativ, utbilda och informera allmänheten, fortsätta att sträva efter sund makroekonomisk politik som skapar arbetstillfällen, påskynda strukturreformer och främja investeringar i infrastruktur och mänskliga resurser. Dessa initiativ bör genomföras i enlighet med Lissabonmålen, där man vill höja den möjliga ekonomiska prestationsförmågan genom att öka marknadens flexibilitet när det gäller varor, kapital och arbetskraft. Vare sig det gäller transportpolitik, forskningspolitik (som fortfarande är otillräcklig med tanke på kompetensflykten), telekommunikationer med utvecklingen av Internet, vår strukturfondspolitik som är viktig för att vitalisera regionerna – och inte bara i anslutningsländerna – bör i all vår politik och våra initiativ människorna sättas i centrum. Det är därför vi förväntar oss att ni kraftfullt utfäster er att ta med den ökade medellivslängden i beräkningarna. Allt detta är en del av den hållbara utvecklingen. Även om vi varmt välkomnar de temainriktade strategierna för miljön, beklagar vi bristen på initiativ när det gäller stadsmiljöerna och bristen på uppföljning av rådets möte i Thessaloniki, där man förmodades skapa ett europeiskt diplomatiskt nätverk för miljön och den hållbara utvecklingen.
Även om det kommande året måste bli något stympat på grund av Europavalet, kommer varken kommissionen eller parlamentet att ha för lite att göra. Som jag sade i början bör ni hålla fast vid kursen för 2004.
Slutligen beklagar jag den uppenbara bristen på åtaganden från medlemsstaternas sida när det gäller att genomföra gemenskapens lagstiftning, och i ännu högre utsträckning när medbeslutandeförfarandet tillämpas. 

Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr Prodi! Det är rätt av er att göra frågan om utvidgningen till den viktigaste prioriteringen för 2004 i era förslag. I själva verket har utvidgningen överenskommits formellt, men i många människors medvetande – kanske här i kammaren, men särskilt bland de bredare befolkningslagren – är den fortfarande inte helt slutförd. Av den anledningen gör kommissionen rätt i att under de kommande månaderna koncentrera sig på att se till att där det förekommer korruption, där det finns administrativa frågor som måste lösas, och där kärnsäkerheten står på spel, där skall alla länder som ansluts till Europeiska unionen den 1 maj 2004 verkligen vara förberedda för anslutningen.
Våra förhandlingar med Bulgarien och Rumänien måste också fortsätta. Vi måste klart och entydigt ange att 2010 är det beräknade datumet – men inget land får förutsätta att det planerade datumet kommer att bli det faktiska datumet, om de inte håller fast vid de reformer som har påbörjats.
Herr Prodi! Ni kommer att få uppgiften att förbereda rådets beslut om Turkiet nästa år. Jag vill emellertid be er att tänka på följande: om det inte antas ett positivt beslut om att anslutningsförhandlingarna skall påbörjas måste ni lägga fram idéer om hur vi kan intensifiera vårt samarbete med Turkiet fram till dess att – och, i själva verket, under det att – förhandlingarna påbörjas. De senaste dagarnas händelser i Istanbul visar på vikten av ett samarbete med Turkiet, särskilt när det gäller säkerhetsfrågor. Detta närmare och samordnade samarbete med Turkiet är viktigt, oberoende av frågan om anslutning.
Utvidgningen väcker också frågan om effektiva och säkra yttre gränser. Jag håller med om att detta är en viktig aspekt i vår utveckling, även i samband med att Europa utvidgas. Men samarbetet med våra grannar är också viktigt, till exempel när det gäller att förhindra brottslighet över gränserna och att kämpa mot missförhållandena med människohandel. Utvecklingen på Balkan har visat att det är fullt möjligt för Europeiska unionen att utforma detta samarbete på ett produktivt sätt. Men det är viktigt, när vi talar om migration, att också tala om integration. Jag hoppas att kommissionen kommer att påpeka för vissa länder att det inte bara är en fråga om att begränsa migrationen. Uppgiften är också att vi mer fullständigt skall integrera de människor i våra samhällen, som kommer till Europeiska unionen.
I fråga om tillväxtpolitik, vilket också utförligt tas upp i ert program, stöder vi kommissionens förslag om investeringar i nätverk och kunskap. Vi behöver ett snabbt beslut här. Kammaren måste fatta några snabba beslut för att genomföra tillväxtinitiativet. Att framhålla investeringar är gott och väl, men nätverk och kunskaper kräver också investeringar. I själva verket har erfarenheterna under de senaste månaderna visat att om vi enbart avreglerar utan att samtidigt stimulera till investeringar i nätverk – exempelvis när det gäller energi och transport – kan resultatet bli att nätverken kollapsar temporärt, eller till och med mer långsiktigt. Om vi vill modernisera Europa måste vi – och det betyder Europeiska unionen som helhet och, naturligtvis, alla enskilda medlemsstater – öka investeringarna inte bara i kunskaper utan också i vår infrastruktur.
Herr Prodi! När det gäller frågorna om avreglering och harmonisering vill jag att ni också beaktar att vi försöker åstadkomma en europeisk socialmodell. Enligt min åsikt har detta inte lyfts fram tillräckligt i ert dokument. Ibland får jag det intrycket att vi är mer liberala än nyliberalerna i deras teoriböcker, och mer amerikanska än amerikanerna i vissa av våra åtgärder för att åstadkomma harmonisering och liberalisering. Vi måste tänka på de sociala konsekvenserna. Vi måste prioritera kampen mot social utslagning och fattigdom. I vissa länder ökar fattigdomen igen. Nog är väl det en katastrof? Det kan också bero på att det i sparprogrammen inte tas tillräcklig hänsyn till vilken effekt nedskärningar och avregleringsåtgärder får på olika socialgrupper. Detta är inte ett argument mot avreglering, men helt enkelt ett argument för att beakta den sociala effekten av arbetslöshet etc.
I detta sammanhang – och jag anser att dokumentet inte heller betonar denna fråga tillräckligt – vill jag belysa vikten av allmänna tjänster, vilket vi kommer att diskutera i kammaren nästa vecka. Många allmänna tjänster är ett särskilt kännetecken för den europeiska sociala modellen, som vi klart och otvetydigt vill försvara, också för världen utanför. Jag ber er därför att ta större hänsyn till detta i ert arbete.
Jag vill kommentera ytterligare två saker. Den första rör utrikespolitiken. Parlamentet har mycket ofta diskuterat kammarens och Europeiska unionens hållning när det gäller Mellanöstern. Vi måste ha styrka och beslutsamhet att sträva efter det mål vi har satt upp, och klart och tydligt stödja alla fredsansträngningar; den senaste av dem är Genèveplanen. Men ingen utveckling i Mellanöstern, och ingen kritik som vi yttrar gentemot Israel, kan på något vis rättfärdiga några antisemitiska yttranden eller åtgärder. Europeiska unionen måste vara på det klara med att kritik av den nuvarande israeliska regeringens hållning inte får motivera någon form av antisemitiska ord eller handlingar. Vi bör alla ha lärt oss läxan, särskilt av katastroferna under andra världskriget, och tillsammans bör vi resolut motsätta oss alla former av diskriminering och antisemitism, oaktat vår klara hållning i fråga om Mellanöstern.
Herr Prodi! Ni har hört våra synpunkter i dag. Vi vill ha en stark kommissionsordförande och en stark kommission. Ge inte de anti-europeiska rösterna vatten på sin kvarn genom att skapa osäkerhet eller, i själva verket, tvivel på att ni i er egenskap av ordförande kommer att företräda en stark kommission fram till valet nästa år. Detta är viktigt för att människorna, när de går till valurnorna i juni, skall veta de vad de röstar på, nämligen en stark och enad Europeisk union med en stark kommission och en stark kommissionsordförande. 
Sørensen (ELDR ).
   – Herr talman! Till att börja med vill jag säga hur uppmuntrande det är att kommissionsordförande Prodi och kommissionen i samband med Eurostatfallet uppenbarligen har lärt sig att det finns ett antal saker som måste snyggas till, och att ett antal reformer måste genomföras så att det inte händer något liknande i framtiden.
I den process som nu skall börja är det mycket viktigt att se till att vi även i fortsättningen har en stark internrevision, som naturligtvis trots allt är den första länken i kedjan när det gäller att upptäcka bedrägerier, förskingring och oriktigheter. Det är viktigt för oss att OLAF är starkt och oberoende. Det är särskilt viktigt för oss att få en klar definition på det politiska ansvaret. Jag tror i själva verket att politiskt ansvar är synnerligen viktigt, och, i ännu högre utsträckning, politiskt ansvar som bärs av den enskilde kommissionären. Om vi inte har detta tror jag inte att reformerna kan tränga igenom systemet ned till den enskilde anställde, som är längst ned i hierarkin.
Därför lyssnade jag naturligtvis uppmärksamt till Romano Prodis påpekande att det politiska ansvaret nu måste definieras. Jag vill därför fråga kommissionsordföranden hur det politiska ansvaret, som vi nu skall få definierat för oss, skiljer sig från det som definierades av de oberoende experterna, och som angavs i uppförandekoden som undertecknades av kommissionärerna 1999.
Vi skall nu också få en enhet för övervakning, som skall fånga upp signaler om någonting går snett. Romano Prodi hävdar att kommissionen inte hade möjlighet att ingripa före maj 2003. Men min fråga är följande: vilka slags signaler skall denna grupp fånga upp? När det nu har visat sig att 14 kritiska revisionsrapporter inte räckte till, på samma sätt som klagomål från olika anställda till olika kommissionärer, skrivelser i pressen, utfrågningar i budgetkontrollutskottet och revisorernas skrivelser till den ansvarige kommissionären i den ansvariga enheten inte räckte till, vilka slags signaler krävs innan kommissionen ingriper?
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Herr talman, kommissionärer! Som ordförande i utskottet för sysselsättning och sociala frågor vill jag helt kort diskutera den sociala situationen i Europeiska unionen. Jag har nämligen noterat att vi sakta men säkert rör oss i riktning mot en situation där den socialpolitiska konkurrensen ökar avsevärt, och där de europeiska medborgarna mycket väl i tid skulle kunna dra slutsatsen att social dumpning kommer att spela en större roll än som för närvarande är fallet, och mer än vi kan rättfärdiga inför medborgarna.
Vi vill ha ett tydligt svar från kommissionen på frågan om vi före slutet av mars kan få veta hur den förhåller sig till sysselsättningsdirektiv. Det skulle göra det möjligt för oss att under kammarens sista sammanträde i april yttra oss om dessa sysselsättningsdirektiv, mot bakgrund av det rådande ekonomiska klimatet.
Vi vill påskynda processen med att anta direktiv som hänger samman med ett europeiskt företagsråd och med arbetstider, vilka har att göra med social dumpning. När allt kommer omkring är det i vissa länder, bland dem England, möjligt att arbeta upp till ungefär sextio timmar. Vi vill skynda på paketet med direktiv om utstationering av arbetstagare. Vi vill att de frågor som har att göra med Europeiska socialfonden skall påskyndas; jag skulle kunna fortsätta på detta vis i åtminstone fem minuter till.
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman! På min grupps vägnar vill jag än en gång uttala vår sympati med offren för massakrerna i Nasiriya, med deras familjer och med alla europeiska väpnade styrkor som är ute på fredsuppdrag i hela världen för att bekämpa terrorismen.
Jag vill nu koncentrera mitt inlägg på Eurostatfallet. Det finns alltför många obesvarade frågor i denna affär, och de åtgärder som vidtagits för att avhjälpa saker och ting är få och, vågar jag påstå, senkomna och därför förmodligen ineffektiva. Min åsikt bekräftades efter att ordförande Prodi utfrågades i budgetkontrollutskottet under förmiddagen, där han, uppriktigt sagt, uttryckte sig för allmänt och, om jag får säga så, lite förbehållsamt.
När det gäller hur affären har hanterats, och med tanke på att vi har en ordförande som har gjort öppenheten till ett av sina huvudsakliga mål, förstår vi inte varför vi har kunnat bevittna alla slags försök att dölja dokumentationen och undvika en allmän debatt om Eurostat, som om vi hade att göra med en statshemlighet. Som jag sade finns det alltför många frågor. Har denna åderlåtning av EU:s medel upphört? Om den har upphört, exakt när hände det? Just denna förmiddag betonades det återigen att de allvarligaste händelserna ägde rum före 1999. Och hur står det till med de mindre allvarliga händelserna? När inträffade de? Pågår de fortfarande? Viktigast av allt, vilket är kriteriet för att bedöma hur allvarlig en händelse är? Kanske storleken på den summa som försnillats? Jag vill vördsamt påpeka att bedrägerier är allvarliga till sin natur, och ännu allvarligare och mer oacceptabla när de gäller offentliga tjänstemän.
Och hur är det dessutom möjligt att en bedräglig organisation i flera år har lyckats arbeta utan hinder inom kommissionen? Skall vi verkligen tro på att ingen märkte någonting, trots att rykten, fax och e-postmeddelanden om olagliga förmåner och falska kontrakt cirkulerade inom kommissionens tjänsteavdelningar? Dessutom kan vi inte förstå hur kommissionens väktarsystem fungerar, eftersom många andra skandalösa händelser förutom Eurostataffären har upptäckts, exempelvis fallet med spannmålspriserna. I samband med detta är det mest löjeväckande – det vore skrattretande om det inte vore så allvarligt – att det i det dokument som lagts fram under förmiddagen uppges – jag vill påpeka detta för er – att vi gradvis måste lägga grunden till en ny kultur av ansvar och öppenhet. Vad kan vi sluta oss till av detta? Att bristen på ansvar och öppenhet hittills har utgjort normen inom kommissionen?
Det måste sägas ytterligare en sak när det gäller Eurostat och den allvarliga skandal som omger organisationen. Det är inte bara ytterligare en avdelning, ett av de många centrumen i den europeiska byråkratin: när det gäller att genomföra det registrerande och statistiska arbetet är detta i själva verket den institution som garanterar stabilitetspakten och bestyrker att Maastrichtkriterierna genomförts. Den spelar därför en viktig roll för att definiera medlemsstaternas ekonomiska politik och finanspolitik, och i praktiken även för att tvinga staterna att anta stränga politiska linjer, vilket ofta innefattar nedskärningar i budgeten eller välfärden. Den är därför en institution som har en väktarroll och som inte kan kosta på sig att förknippas ens med minsta tvivel eller misstanke i fråga om sitt oberoende eller sin makt på det vis som sker för närvarande.
Vi inser att affären är förvirrande, eftersom allmänna medel har använts för olagliga syften; vi förstår också det problem det innebär att affären har avslöjats vid en känslig tidpunkt, strax före Europavalet, utvidgningen och konstitutionen; vi förstår problemet, men vi kan inte kompromissa i sak. Vi kan varken överse med den eller, som somliga vill få oss att göra, underskatta allvaret i korruptionen, bedrägerierna och tjänstefelen. Det är medborgarna som kräver att vi intar en fast hållning, samma medborgare till vilka vi vädjar att de skall göra uppoffringar i stabilitetspaktens namn. Dessutom skulle vi verkligen ha uppskattat om kommissionen, i stället för att peka finger mot och göra vissa tjänstemän till syndabockar och på så vis snabbt få ett slut på affären, fullständigt hade axlat sitt ansvar, som Jacques Santer gjorde i fråga om betydligt mindre allvarliga saker.
Vi kan inte låta allt detta passera utan att yttra oss, särskilt vid en tidpunkt när kommissionens ordförande sprider ett politiskt manifest – eller vi kanske borde kalla det ett valmanifest – där han beskriver sina drömmars Europa, samtidigt som han ignorerar det Europa som existerar här och nu. Som om saker och ting inte vore tillräckligt usla redan nu! Ordförande Prodi har rätt att ställa upp som kandidat till nästa Europaval, men om han avser att göra det förväntar vi oss att han gör det på ett passande sätt, och avgår. Å andra sidan skulle detta orsaka en allvarlig och, uppriktigt sagt, oacceptabel skada på institutionsnivå.
Titford (EDD ).
   – Herr talman! Jag vill klargöra mitt ogillande när det handlar om den fullständiga fars som ägde rum i samband med offentliggörandet av OLAF-rapporten och rapporterna om Eurostat. Som ledamot av budgetkontrollutskottet hade jag fullständig rätt att se dessa rapporter utan att utsättas för en löjeväckande, stalinistisk procedur. Det visar tydligt vilket förakt kommissionen hyser för detta parlament, för demokrati och för dem som slutligen måste stå för betalningen av korruptionen inom Eurostat, dvs. skattebetalarna i Europeiska unionen.
I rapporten belyser man de i grunden otillräckliga förfaranden som finns för att bekämpa bedrägerier, och – ännu viktigare – hur långsamt kommissionen reagerade på tydliga bevis på stora problem inom Eurostat. Jag är också djupt oroad över den snigelfart som OLAF arbetade i under sin undersökning av hela denna tråkiga affär. Korruptionens stank finns överallt, och den blir starkare för varje dag. 
Speroni (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har framför mig ordförande Prodis manifest. Det innehåller bra idéer, även om de kan förefalla lite banala och allmänna; vissa av dem förtjänar att stödjas mer och andra mindre, men fastän jag inte har några invändningar mot att kommissionens ordförande sammanställer ett politiskt dokument – han har fortfarande rätt att ha sina egna politiska åsikter – är det oacceptabelt att han vänder sig till ett enskilt land och ett enskilt parti i sitt manifest. Det bör också påpekas – och det tänker jag göra – att han i sin tjänsteställning snarare än att uttala idéer bör se till att saker och ting händer. Han är kommissionens ordförande: han har en ställning så att han kan uträtta saker, han kan vidta åtgärder för att det skall lagstiftas om dem. När det gäller det han sade om att hans manifest riktas till hela Europa, tar jag mig friheten att ha en annan uppfattning. Jag vill faktiskt citera: ”Det är mot denna bakgrund som jag vänder mig till Italien och det kommande valet till Europaparlamentet nästa vår, och föreslår att alla reformvänner ...” och så vidare. Sedan görs det i dokumentet en tydlig hänvisning till Olivträdskoalitionen, för det sägs: ”Men inspirationen är fortfarande den ursprungliga inspirationen bakom Olivträdskoalitionen.” Det är därför ett partisandokument, vilket är oacceptabelt när det kommer från kommissionens ordförande. Om Romano Prodi hävdar att han vänt sig till hela Europa, då pratar han en massa smörja, inte minst eftersom jag inte kan minnas att jag sett några olivträd skjuta skott och växa i länder som Sverige eller Finland. 
Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! I likhet med andra kolleger välkomnar jag denna debatt, eftersom det verkar klokt att diskutera lagstiftningsprogrammet innan vi fattar beslut om budgeten för 2004. Prioriteringen av utvidgningen, tillsammans med de andra två prioriteringarna, är verkligen förnuftig för Europeiska unionen.
Eftersom de flesta kommissionärerna är här skulle det vara klokt att sammankalla alla våra kolleger för att hålla en verklig debatt om Europeiska unionens utveckling. Detta innebär att vi borde ställa in alla möten utanför kammaren, så att våra kolleger kan närvara.
Jag vill kommentera kommissionens reformer, vilka – som ni har sagt, herr ordförande – var skälet till att kommissionen trädde i tjänst. Min grupp har ständigt förespråkat reformer grundade på rapporten från den oberoende expertkommittén. Det har skett betydande framsteg, och nyligen fick vi i budgetutskottet ett mycket positivt dokument, i vilket man redovisade förändringarna i budgetförordningen och tjänsteföreskrifterna. Saken är emellertid den att man i detta dokument inte lyckas ta itu med svagheterna i kommissionens funktionssätt, som avslöjas genom Eurostataffären.
Mot bakgrund av de tre steg som ni redovisade för budgetkontrollutskottet i förmiddags är min grupp besviken på det sätt som reformerna har genomförts. En eller ett par av våra ledamöter sade till er att reformer i samband med informationsflöde, lämpliga interna revisioner och kommissionärers ansvar för sina avdelningar borde ha slutförts i september 1999. Om institutionerna skall kunna reformeras på ett framgångsrikt sätt – vilket är mycket viktigt om våra medborgare skall få förtroende för det sätt på vilket de sköts – är det ett problem, som Blak har sagt, att ingen verkar vilja ta ansvar. Ni har sparkat en generaldirektör, men kommissionärerna sitter fortfarande kvar. Ni försäkrade i förmiddags i budgetkontrollutskottet att kommissionärer kommer att få bära ansvaret, men det finns fortfarande obesvarade frågor.
Den viktigaste frågan som jag vill ha svar på, herr kommissionsordförande, handlar om interna Eurostatdokument. Ni har lagt fram förslag till omorganisation av OLAF. Parlamentet väntar emellertid fortfarande på OLAF:s rapport om Eurostat. Kommer förslagen till omorganisation av hela systemet från OLAF, som ju är en avdelning inom kommissionen, eller finns det möjlighet för oss att få OLAF:s rapport så att vi, i egenskap av parlament, kan utvärdera läget och dra våra slutsatser? Andra talare har redan sagt att vi kommer att behöva en stark kommissionen under 2004 för att se till att vi kan hantera unionens åtaganden på ett effektivt sätt. 
Talmannen.
   –Herr Elles! Jag delar er åsikt om ledamöternas närvaro, men tyvärr kan inte talmannen leda parlamentet som om det vore en militärförläggning. 
Kuhne (PSE ).
   – Herr talman! Det var bra, herr Prodi, att ni var närvarande i budgetkontrollutskottet under förmiddagen, och det är viktigt att det sägs. Som en principfråga vill jag rikta uppmärksamheten på PSE-gruppens oro över Eurostataffären, men även över andra frågor. Det är inte bra om det alltid behövs en ny skandal innan kommissionen tar ytterligare ett steg på vägen till reformer. Detta ger Jens-Peter Bonde hela tiden vatten på hans kvarn – om jag får vara så djärv och nämna namn –, och han livnär sig på det politiskt. Det är en läxa som kommissionen bör lära sig.
Låt mig nu ta upp några enskilda punkter. Jag är mycket positiv till att ni under förmiddagen sade att det bör göras en översyn av informationskanalerna mellan OLAF och kommissionen. Det är nödvändigt. Men – och låt mig vara uppriktig – däri måste också ingå att man besvarar frågan hur kommissionen internt hanterar informationen från OLAF, så att informationen inte helt enkelt bara begravs i pärmarna utan att någon känner till det, medan alla har ett horn i sidan mot kommissionen.
Jag välkomnar också det faktum att ni, när ni tillfrågades, klargjorde för budgetkontrollutskottet att era förslag om reform av OLAF inte innebär att ni ifrågasätter eller begränsar OLAF:s ansvar när det gäller interna undersökningar. Detta är mycket viktigt, för det skulle ha resulterat i en större drabbning med denna kammare. Vi vill betrakta OLAF som en oberoende myndighet, särskilt i ljuset av de interna undersökningarna, och därför är jag positiv till att ni klargjorde denna punkt för budgetkontrollutskottet, och jag vill uppmana er att fortsätta på den vägen.
Låt mig kommentera frågan om politiskt ansvar. Vi har alltid ansett att kommissionärerna också bör kunna bära detta ansvar. På grundval av ert uttalande under förmiddagen och det faktum att det återigen har blivit nödvändigt med ett tillägg till uppförandekoden – där det beskrivs hur kommissionärerna själva bör ställa frågor och hur enheterna och generaldirektoraten bör vara skyldiga att informera kommissionärerna om problem, eller landminor – jag kan bara anta att detta inte har fästs på pränt eller varit allmän praxis. Det var så vi analyserade situationen i juli. Men tiden är nu inne för att lära sig läxorna av detta. Vi vill ha en grundlig revidering av förbindelserna mellan generaldirektoraten och kommissionärerna, och vi kommer att noga granska era förslag för att se om de motsvarar dessa krav. 

Mulder (ELDR ).
   – Herr talman! Alltid när vi talar, var vi än gör det i våra egna länder, så har det under de senaste fem åren alltid funnits ett särskilt känsligt samtalsämne, nämligen detta: hur sköts finanserna? Och sedan den allmänna uppfattningen att Bryssel inte är särskilt bra. Därför var det mycket positivt att Prodis kommission förklarade att från och med nu skulle det vara fråga om nolltolerans över hela linjen. Vi blev därför helt chockerade när vi fick höra det som hävdades i samband med Eurostat för några månader sedan. Det måste sägas att kommissionen reagerade snabbt när nyheterna kom, men den stora frågan är: vad gjorde kommissionen fram till denna tidpunkt? Enligt min åsikt finns det tydliga tecken på att kommissionen under åren fram till maj 2003 kunde haft viss kunskap om vad som skedde inom Eurostat. Kommissionen misslyckades med att vidta några åtgärder till följd av den informationen. Trots att man talar om behovet av att förbättra informationen fick vi regelbundet höra att en utredning hade påbörjats inom Eurostat. Den stora frågan är: varför ringde inte varningsklockorna tidigare i kommissionen?
När jag hör kommissionen tala slår det mig att den är stolt över de resultat man uppnått. Revisionsrätten uppgav faktiskt i går att det märks tecken på förbättringar, och kommissionen kan ha skäl att vara stolt över detta. Men i fråga om de aspekter som helt tydligt gick snett, så tvår kommissionen sina händer. Felet ligger hos OLAF, eller generaldirektoratet, eller vem det nu är, men inte hos kommissionen. Detta är fel. Jag kan bara hänvisa till en engelsk politiker, kanske en statsman – Neil Kinnock känner säkert till honom – Lord Carrington. Han visste ingenting om Falklandskriget, han var inte tillräckligt informerad, och trots detta tog han det politiska ansvaret för det. Det är enligt min åsikt ett mycket hedersamt ställningstagande. I den politiska kultur som jag kommer från är en minister, en statssekreterare eller en fullmäktigeledamot alltid ansvarig, och det bör också gälla en kommissionär och kommissionen. Det är en fråga som vi i Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp kommer att fokusera på. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Er kommission bildades inte helt oväntat. Den efterträdde Santers kommission, som måste avgå just därför att ingen tog på sig ansvaret. Ni uppgav att ni skulle tillämpa nolltolerans, och vi tog er på allvar. Men för ögonblicket är vi ytterst besvikna. När allt kommer omkring behövdes det tusen artiklar i pressen innan parlamentet informerades om Eurostats bedrägerier, och i dag kommer ni till oss med en fin historia, som i själva verket visar att ni gör en bedömning av OLAF snarare än av Eurostat och ert eget ansvar.
Ni uppgav att kommissionen bör ta det politiska ansvaret för OLAF:s åtgärder, utan att ha möjlighet att göra det. Jag anser att detta är otroligt och mutatis mutandis, och jag vill följa upp det genom att säga att kommissionen också är politiskt ansvarig för Eurostat. Till sitt försvar uppger kommissionen att den inte har möjlighet att ta detta ansvar heller. Evangeliet innehåller en fin liknelse, där det sägs: salt är bra, men om saltet har förlorat sin sälta, hur kan man då smaksätta? Bidra själva med sältan, och håll fred med varandra. Jag skulle vilja att vi ... 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Formellt sett har kommissionens arbetsprogram för 2004 presenterats på ett bra sätt, men när man läser det ger det inte intrycket att nästa år kommer att innebära någon historisk vändpunkt för Europeiska unionen.
Naturligtvis måste prioriteringarna godkännas, först och främst slutet på anslutningsförfarandet för de tio nya medlemsstaterna och skapandet av en grannskapspolitik för den utvidgade unionen, som etablerar ett område med fred och välstånd som grundar sig på gemensamma värderingar och intressen. Här anser vi att det är viktigt att utöka kampen mot olaglig invandring, vilket fått en mer framskjutande ställning än i tidigare program. Att den hamnat högre upp på listan med prioriteringar är realistiskt och måste naturligtvis följas av påtagliga initiativ.
Även ansträngningarna att åstadkomma en hållbar tillväxt genom en hel rad initiativ måste godkännas, vilka bland andra inbegriper Lissabonmålen och de större offentliga arbeten som planeras för närvarande.
Vi är ändå förbryllade över kraven på ökad samordning i budgetfrågor och ekonomiska frågor, enligt stabilitetspaktens linjer, eftersom detta tvärtom riskerar att minska flexibiliteten, vilket skulle få en ogynnsam effekt på tillväxten.
Slutligen lämnar programmet många frågor obesvarade. Några är oundvikliga: År 2004 är fullt av osäkerhet, med Europavalet, förnyandet av kommissionen och regeringskonferensen, där ingen vet vilka resultaten blir. Andra frågor gäller utvidgningen, vilken inte enbart är liktydig med ett anslutningsförfarande, vilket det framlagda dokumentet tycks antyda, utan också kommer att innebära en betydande förändring av arbetsmetoderna, också inom kommissionen. Kommer dessa arbetsmetoder att förbli desamma, vilket man förefaller anta i dokumentet, eller måste de ändras? Måste vi dessutom räkna med mer differentiering? Ordförande Prodi hänvisade bara helt kort till detta i slutet av sitt uttalande nyss, men vi hade önskat att denna fråga hade behandlats mer i detalj i dokumentet. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag känner till den långa listan med åtgärder i kommissionens program för 2004. Ändå är en vag åtgärd iögonfallande på grund av sin frånvaro. Det måste hittas en metod för att återställa den harmoniska jämvikten mellan parlamentet och kommissionen. Det är denna strategiska allians som så många framsteg i detta projekt med en europeisk union beror på.
Nu för tiden betraktar vi oss själva som medborgare i en union, inte enbart som konsumenter på en stor marknad. Konsumentbegreppet antyder att det finns en marknad. Medborgarskapsbegreppet kräver emellertid att det finns ett parlament som ett absolut villkor. Ett sådant parlament måste vara en fungerande enhet. Det måste kunna legitimera integrationsprojekt. Det måste också kunna granska de utsedda kommissionärerna, tillsätta kommissionen och utöva demokratisk kontroll över den senare. Det måste vara ett parlament som klarar av att debattera, vederlägga, ratificera och korrigera. Det måste vara ett parlament som är fast förankrat i den verkliga världen, som inte är så fåfängt att det är underdånigt mot överhögheten. Det får inte heller inta någon arrogant hållning. Ett sådant parlament är säkert ägnat att samarbeta med kommissionen, eftersom den senare är en nyckelinstitution när det gäller europeisk integration. Icke desto mindre måste parlamentet fortsätta att spela en viktig och ledande roll i framtiden. Det är den politiska motor som ger kraft åt hela projektet och som sprider de framgångar som uppnås.
Detta livskraftiga samarbete mellan parlamentet och kommissionen får inte hindra kommissionen från att fortsätta med sina åtgärder. Kommissionen måste alltid ledas av kriterier som öppenhet, klarhet, ärlighet och effektivitet. Parlamentet måste för sin del också visa sin förmåga att skilja mellan det som är väsentligt och det som är underordnat. Det får inte ge efter för frestelsen att inta en varaktig fientlig inställning till kommissionen. Det måste utöva sina rättigheter och skyldigheter, med andra ord sina plikter gentemot medborgarna, med känsla för proportioner och ansvar, och på ett väl avvägt sätt. Sorgligt nog har Enrique Barón Crespo, ledaren för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, visat sig otillräcklig i det avseendet. Det är olyckligt att han inte är närvarande just nu. Enrique Barón Crespo framförde tvivel om de åtgärder som Loyola de Palacio, kommissionens vice ordförande, föreslagit. Loyola de Palacio har fina vitsord när det gäller att försvara de europeiska intressena. Många har anledning att vara tacksamma mot henne. Dessutom är hon oåterkalleligen engagerad i fallen med offer för terrorismen, och även engagerad i frågor som rör frihet och rättighet till liv i Baskien. Jag måste säga, herr ordförande, att jag blev förvånad när jag hörde Enrique Barón Crespo tala om att dela ut s.k. ”förenlighetscertifikat”, med tanke på att han har en plats här i kammaren, samtidigt som han är ledamot av kommunfullmäktige i Madrid.
Sammanfattningsvis vill jag fastslå att de åtgärder som föreslås av kommissionens ordförande går i rätt riktning, och också tar hänsyn till utvecklingen i det som har kommit att kallas Eurostatfallet. Även om jag har en annan politisk övertygelse hyser jag inga tvivel om ifrågavarande kommissionärs integritet. Det finns en allmän motvilja bland alla människor mot att sticka ut hakan nu för tiden. Icke desto mindre är jag beredd att garantera hederligheten när det gäller den kommissionär som är ansvarig för Eurostat, och garantera de åtgärder han har föreslagit rörande ändringen av OLAF:s ansvarsområde. Dessa åtgärder går i rätt riktning och syftar till att återställa den strategiska och harmoniska jämvikten mellan parlamentet och kommissionen, som är grunden för så många av de framsteg som gjorts i EU-projektet. 
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Många EU-medborgare anser att det byråkratiska Bryssel är något som inte angår dem. Den utmaning som det nyvalda parlamentet och kommissionen stod inför 1999 var att ändra denna attityd. Under de senaste åren har kommissionen offentliggjort olika förslag om en administrativ reform inom ramen för de europeiska fördragen.Kinnockreformerna koncentrerades på politiken rörande mänskliga resurser och en resultatinriktad budget. Via Europaparlamentet infördes en förordning om uppgiftslämnare. Tack vare vitboken om god offentlig förvaltning fick vi program för kodifiering och förenkling av den befintliga lagstiftningen. Lagstiftningsprogrammen påstods bli 35 000 sidor kortare. På parlamentets förslag antogs ett interinstitutionellt avtal om bättre lagstiftning, som innehöll förslag om alternativa typer av förordningar, där det var möjligt för parlamentet och rådet att få en övervakande roll som lagstiftare.
Avtalet resulterade senare i en minskning av antalet möjliga typer av beslut från tjugosju till endast sex. Detta ledde också till en klar och tillfredsställande fördelning av uppgifterna mellan EU och medlemsstaterna, och gav de lokala och regionala myndigheterna en större roll. Vi vill ge Europa tillbaka till medborgarna, och anpassa politiken nedifrån och uppåt. I enlighet med detta ger vi de nationella parlamenten en större roll så de kan hjälpa oss i Europaparlamentet att övervaka att man uppfyller subsidiaritetsbestämmelserna. Behåll saker och ting på nationell nivå där det är möjligt, och gör det som måste göras i ett europeiskt sammanhang på EU-nivå.
Vi genomför därför reformer både inom och utanför fördragens ramverk. Tack vare dessa kommer EU att kunna agera bättre och mer demokratiskt, exempelvis när det gäller gränsöverskridande brottslighet.
Det irriterande är att dessa landvinningar ibland riskerar att upphävas på grund av sådant som exempelvis Eurostatfallet. Helt bortsett från själva saken är det av stor betydelse för det politiska ansvar som kommissionärerna har för sina tjänstemän att kommissionärerna är hundraprocentigt vettiga och tydliga, inte snart utan nu. Medborgarna och Europaparlamentet vill ha en demokrati, inte en teknokrati.
Tack vare vitboken och många åtgärder som parlamentet och kommissionen sedan har vidtagit har bättre och mer effektiv lagstiftning och administration åstadkommits i stor utsträckning. Detta har gjorts genom att medborgarna har garanterats tillgång till dokument, genom att man hållit fast vid en modern personalpolitik och en resultatinriktad budget, genom att arbeta med aviserade bedömningar av effekten, exempelvis på de ekonomiska och sociala områdena samt miljöområdet, och genom att faktiskt genomföra det interinstitutionella avtalet. Handlingar säger mer än ord.
I ett nötskal arbetar vi på en igenkännlig och tillgänglig europeisk förvaltning. I detta avseende kommer genomförandet av konstitutionen att vara mycket viktigt för de europeiska medborgarna. Vi behöver resultat 2004. Det behövs ingen handbroms från väljarna; det gäller inte här att vinna slaget om Italien, utan att vinna slaget om den europeiska allmänhetens själ och hjärta. Vi vädjar till Italien att kasta sig in i en energisk slutspurt, och jag vet att italienarna är experter när det gäller cykling och slutspurter. Vi önskar Romano Prodi och hans kommission den framgången under 2004.
Procacci (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, företrädare från rådet, mina damer och herrar! Jag håller fullständigt med om allt som José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra sagt om Eurostat, och i detta sammanhang vill jag påpeka det rättmätiga behovet av ett rättframt svar, vilket fullständigt har uppfyllts genom det som kommissionen har gjort och av den handlingsplan som presenterats i dag. Det är oroande att vi fortsätter att utnyttja denna fråga för politiska syften, och blåsa upp bortom all rimlighet en fråga som säkerligen inte är någon kärnfråga för unionens existens, medan Iraktragedin slår till än en gång och påminner oss om vår oförmåga att agera och dessutom om vårt hyckleri inför ett krig som påbörjades för att bekämpa terrorismen, men som till slut bara har tjänat till att underblåsa den. Vi är inte inblandade. Vi är inte lyhörda för den allmänna stämningen. I vår tid krävs det att det vidtas politiska åtgärder för att Europa skall få en själ och bli mer än en sårad, hjälplös jätte, som vissa människor i dag fortfarande vill se fångad i ett skruvstäd av byråkratisk neutralitet: vi behöver mer politik av det slag som föreslås i Romano Prodis dokument, som han som europeisk medborgare först och främst har riktat till sitt eget land, men som gäller unionen som helhet och alla dess politiska grupperingar, inbegripet ledamöterna i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, herr Poettering, de många kristdemokrater som ni också skulle företräda, som inte kan underkasta sig någon omsvängning åt höger. 
Avilés Perea (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Romano Prodi så hjärtligt för att han var närvarande vid sammanträdet med budgetkontrollutskottet. Jag vill också tacka honom för att han talade till kammaren i dag och gav en sådan klar redogörelse för frågorna i framtiden.
Vi håller absolut med om att det är nödvändigt att arbeta för framtiden och att förbättra det som hittills inte gjorts så bra. Vi är därför glada att få höra att reformen skall reformeras, om jag får säga så. Med andra ord har vissa saker, trots reformerna eller försöken till reformer, inte gått så bra. Det behövs en ytterligare reform. Det gladde oss också att höra Romano Prodi tala om ökad öppenhet i framtiden.
Men, herr Prodi, ledamöterna i kammaren vill också diskutera vad som har hänt under dessa fyra år och vad som inte har fungerat så bra. Parlamentets kritiska inställning syftar i själva verket till att förbättra saker och ting för framtiden. Vi hoppas att det blir möjligt att undvika några av de svårigheter som vi för närvarande konfronteras med.
Det är därför vi skulle ha välkomnat mer detaljerade svar från er i vissa frågor, herr Prodi. Vi behöver förvissa oss om att de problem som för närvarande ger anledning till allvarlig oro inte dyker upp igen i framtiden. Vi är oroade därför att vi i parlamentet vill arbeta tillsammans med kommissionen. Vi vill samarbeta för att stärka och förbättra de europeiska institutionerna ännu mer. Det som behövs är ett starkt parlament vid sidan av en stark kommission, herr Prodi.
Av den anledningen har vi i budgetkontrollutskottet ett kritiskt och krävande synsätt. Samtidigt är det naturligtvis ett positivt synsätt. Herr Prodi! Ni får inte tvivla på att vårt syfte är att kommissionen skall bli bättre och starkare när vi går in i framtiden. När allt kommer omkring är det detta budskap som vi måste förmedla när vi ställer upp i valet till Europaparlamentet. Vi kommer att tala om för medborgarna att de måste rösta i valet till Europaparlamentet för att främja ännu starkare institutioner.
Det är det positiva budskap som vi måste överbringa. Vi vill arbeta tillsammans med kommissionen för att få fram budskapet. Herr Prodi! Kom därför ihåg att vår kritik alltid är positiv och syftar till att underlätta lösningar som är acceptabla för alla. 
Berès (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag tror att det bakom varje lagstiftningsprogram finns ett politiskt projekt. Ur den synvinkeln bör 2004 bli det år då det blir möjligt för oss att förena två mycket viktiga syften med vår union: fred och välstånd. Med andra ord har vi ingen möjlighet att möta några av de utmaningar som väntar oss 2004 om vi inte ändrar på grundvalen för välstånd på vår kontinent. Det tredje mål som kommissionen satt upp för 2004, hållbar utveckling, är därför mycket viktigt i ljuset av unionens nuvarande ekonomiska situation.
I detta samband vågar min grupp hoppas att kommissionen kommer att klart prioritera sysselsättningen, därför att varken utvidgningen eller en ny konstitution kommer att godtas av våra medborgare om vi inte först ägnar vår uppmärksamhet åt sysselsättningsfrågan. För att göra det behöver vi också investeringar, både privata och offentliga, i mänskliga resurser, och vi behöver komma tillbaka till en tillväxtnivå som är tillräcklig för att öka livskvaliteten för våra medborgare. Vi får inte enbart förlita oss på förändringar i ränteläget eller på världen utanför för att åstadkomma tillväxtområden i unionen.
Dessutom skulle vi kanske kunna beklaga att kommissionen i sitt omfattande program för 2004 inte mer ingående har tagit upp frågan om ekonomisk styrning, framför allt med tanke på att förhållandena, under vilka kommissionen har för avsikt att förbereda vårens toppmöte särskilt när det gäller genomförandet av Lissabonstrategin, förefaller vara ganska ovissa. Vi behöver veta under vilka förhållanden som den nya kommissionen måste genomföra uppföljningen av denna strategi, och med tanke på detta kunde det kanske vara bra om den avgående kommissionen gör ett utkast till en bedömning av den första fasen i strategin.
Slutligen anser jag att kommissionens program borde ge frågan om hållbar utveckling en högre profil. Jag märker också att trots att det finns ett helt orealistiskt antal nya förslag till lagstiftning, så kan man notera att vissa utelämnats. För det första finns det inte ett ord om den andra behandlingen av direktivet om investeringstjänster, vilket är en text som vi har arbetat ganska mycket med. Jag vågar därför hoppas att vi kommer att kunna slutföra den före slutet av denna mandatperiod. Samma sak gäller översynen av handlingsplanen för finansiella tjänster och utökningen av tillämpningen av Lamfalussy-förfarandet. Denna kommission och detta parlament bör slutföra arbetet i alla dessa ärenden under 2004.
Låt mig sluta med att säga hur förvånad jag är, herr kommissionsordförande, över att ert lagstiftningsprogram, som är så tungt och så späckat, inte ens nämner ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse, något som min grupp och denna kammare som en helhet upprepade gånger har begärt, och som det även uttalades starka önskemål om i konventet. 
Daul (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, kommissionärer, mina damer och herrar! Jag vänder mig till er, herr talman, i er egenskap av ordförande för talmanskonferensen. Som ni känner till har parlamentsutskotten deltagit helt och fullt i förberedandet av det lagstiftnings- och arbetsprogram som Romano Prodi just har lagt fram. Det är tack vare denna interinstitutionella dialog som vi i dag har ett program för 2004, som till stor del återspeglar de prioriteringar som våra institutioner delar. Icke desto mindre finns det säkert fortfarande rum för förbättringar. Även om kommissionen inte har beaktat alla krav som ställts av parlamentsutskotten visar erfarenheten att tillförlitligheten i tidtabellerna kunde förbättras ytterligare. Till exempel har sjutton av de tjugotvå förslagen om medbeslutande i programmet för 2004 redan förekommit i tidigare årliga program, och borde därför ha lagts fram för länge sedan. Det är därför viktigt för båda parter att granska detta program noga. I detta sammanhang vill jag påminna er om att parlamentet förra året lade fram idén om att ha policydokument för varje lagstiftningsområde. Dessa skulle utgöra grunden för mer detaljerad planering och skulle också vara helt i linje med det interinstitutionella avtalets syfte ”bättre lagstiftning”, där det krävs att de tre institutionerna skall se till att det både blir bättre samordning och bättre synkronisering i lagstiftningsarbetet. Jag vill betona att det gäller de tre institutionerna, eftersom rådet för närvarande inte är inblandat i den strukturerade dialogen. Vid nästa sammanträde i Bryssel med Europeiska rådet kommer rådets första fleråriga program att läggas fram. Det vore bra om Europaparlamentet kunde informeras om programmet i god tid, just för att en konstruktiv dialog skall kunna åstadkommas mellan de tre berörda institutionerna.
Jag tar mig också friheten att påpeka behovet av att komma överens om ett förfarande för en ad hoc-dialog med kommissionen för 2004. Vi kommer att ta upp denna fråga under eftermiddagen i talmanskonferensen. Men enligt min åsikt är det viktigt att alla ansträngningar görs för att se till att alla berörda parter, inbegripet de nationella parlamenten och de rådgivande organen, och, slutligen, den europeiska allmänheten, får ett lagstiftningsprogram för 2005 i god tid. Om det stämmer att den nuvarande kommissionen verkligen kommer att kunna lägga fram sin politiska strategi och budget för 2005 för unionen före oktober nästa år, så borde den också kunna lägga fram sitt lagstiftningsprogram under samma oktobermånad.
Förra året sade jag här att jag var övertygad om att vi, tack vare den strukturerade dialogen, såg framför oss att det skulle inrättas en äkta kultur med planering och interinstitutionell programplanering. Erfarenheterna från de senaste månaderna och utsikterna för framtiden ligger i linje med det interinstitutionella avtalet om ”bättre lagstiftning”, och bekräftar min optimism fullständigt. Det är allas vår sak att arbeta tillsammans på detta, till gagn för våra medborgare. 
Terrón i Cusí (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Det var planerat att det program som fastslogs vid Europeiska rådets möte i Tammerfors skulle slutföras i år. Dessutom behöver vi under den korta återstående tiden integrera de tio nya staterna i detta mål. Målet är fortfarande inte fastställt. Vi har upprepade gånger uttalat parlamentets oro över införandet av Tammerforsmålen i anslutningsländerna.
Beträffande den interna situationen är jag mycket oroad över längden på förteckning 4 vid denna sena tidpunkt. Det är den förteckning där man väntar på beslut från lagstiftaren. Den innehåller direktivet om villkor för inresa och uppehåll i Europeiska unionen av arbets- och studieskäl. Den innehåller också det beslut som skall fattas om beviljande av asylstatus, och minimivillkoren för att människor skall kunna begära asyl i Europa. Stadgan om varaktigt bosatta och direktivet om familjeåterförening bör också finnas med på listan. Även om det fattats ett beslut om det senare finns det otaliga undantag i frågan, så det gör verkligen ingen skillnad om man har detta direktiv eller femton olika lagstiftningsvarianter
Det är sant att detta är rådets problem. Icke desto mindre är det också kommissionens ansvar att försvara det program som den själv har förslagit, och att försvara det kraftfullt. Programmet är bra, konsekvent och övergripande. Kommissionen måste försvara det som Romano Prodi sade för några veckor sedan inför kammaren, när han talade efter tragedin med de italienska offren. Tragiskt nog upprepades denna tragedi i Spanien. Herr Prodi! Ni kan räkna med vårt stöd när det gäller att försvara programmet inför rådet.
Rådet håller för närvarande på att utöva starka påtryckningar för att skapa fragmenterade åtgärder i fråga om det som rådet kallar olaglig invandring. Dessa åtgärder är dömda att misslyckas. Jag gör inte något ideologiskt uttalande. Jag säger i stället att det är helt omöjligt att bara ta hänsyn till de synpunkter som inrikesministrarna har i en fråga som är så komplex och övergripande som invandringen. Jag uppmanar er att sätta upp invandringen, i dess vidaste bemärkelse, på dagordningen för förbindelser med våra grannar. Den måste utgöra en faktor när man söker uppnå stabilitet och välstånd. Invandringen behöver också kopplas till sysselsättningen, vilket redan har gjorts. Ni kan räkna med vårt stöd här.
Det finns också en utförlig förteckning över beslut som skall fattas om samarbete i frågor som rör brottslighet. Egendomligt nog innehåller denna förteckning bland annat direktiven om skydd för gemenskapens intressen och kampen mot människohandel. Som jag sade: detta är egendomligt. Jag uppmanar er att behandla dessa frågor med prioritet. Än en gång: ni kan lita på stöd från parlamentet. 
Nassauer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionens ordförande började sitt uttalande under förmiddagen med att säga att unionens hälsa är god. Vilken planet befinner han sig på? Stabilitetspakten, en av grundvalarna för vår gemensamma valuta, står på spel, och den gemensamma valutan är en av pelarna i hela denna union. Med sin ytterst obetänksamma beskrivning av pakten som en enfaldig pakt har kommissionens ordförande själv bidragit till att den spårat ur.
Två större länder har på ett flagrant sätt frångått efterlydnaden av bestämmelserna i stabilitetspakten. Tyvärr inbegriper detta mitt eget land, som till att börja med önskade driva igenom pakten. Hur och med vilken auktoritet har kommissionens ordförande tänkt återkalla dessa länder till ordningen, med tanke på att han själv har hjälpt till att underminera pakten? Vad gör kommissionens ordförande egentligen för att motverka hotet mot pakten, som också kommer från konventets utkast? Vem var det som faktiskt auktoriserade konventet att radera prisstabilitetsmålet i listan över unionens mål? Prisstabilitet är grundvalen för unionens hela monetära konstitution. I Tyskland har vi bedrivit lobbying för att allmänheten skall stödja den gemensamma valutan och utfasningen av den tyska marken, genom att försäkra dem att de skulle garanteras prisstabilitet och att centralbanken skulle vara oberoende. Vi kommer att känna oss lurade om målet med prisstabilitet nu urvattnas, och om prisstabiliteten sätts på sparlåga. Herr Prodi! Det är därför vi förväntar oss att ni stöder kommissionär Solbes i denna fråga, och inte faller honom i ryggen.
Som en andra punkt nämnde ni Lissabonstrategin. Om tio år kommer vi förmodligen att vara det mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomiska området i världen. Är detta något mer än tomma ord? Tro mig, herr ordförande, ni behöver ändra er lagstiftningskultur på mer än ett sätt om vi skall uppnå detta mål!
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Italien innehar för närvarande ordförandeskapet i rådet, och en framstående italienare, Romano Prodi, är ordförande i kommissionen. Följaktligen måste det första jag gör bli att uttala mitt deltagande med det italienska folket efter de tragiska händelserna de senaste dagarna.
Jag vill nu ta upp en fråga som Romano Prodi en lång stund uppehöll sig vid, nämligen frågan om kontroller. I moderna organisationer är kontrollen något som utövas av dem som förvaltar den politiska makten eller den lagstiftande makten. Enrique Barón Crespo, ordföranden i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, hänvisade tidigare till Casacabetänkandet om vikten av att parlamentet är en källa till politisk makt. Sedan finns det lagstiftningskontroll.
Som Enrique Barón Crespo tidigare sade måste vi förhindra att de administrativa kontrollerna dubbleras. Administrativa kontroller har sin plats inom administrationen. Jag tror emellertid inte att de olösta frågor vi har i dag någonsin kan behandlas på lämpligt sätt utan ett ordnat system med politisk kontroll och lagstiftningskontroll.
För det andra fokuseras kommissionens lagstiftningsprogram på utvidgningen. I detta sammanhang måste jag återge den djupa oro som kammaren känner efter kommissionens senaste översiktsrapport som Günther Verheugen framförde i kammaren. Vi undrar hur många av anslutningsländerna som verkligen klarar av att införliva gemenskapens regelverk fram till den 1 maj. För den händelse att ett eller flera av dessa länder misslyckas med att uppfylla ifrågavarande krav undrar vi också vilka åtgärder kommissionen tänker föreslå, och vilka åtgärder rådet tänker vidta för att förhindra att sådana länder ansluts till gemenskapen.
Jag har också sagt att kammaren häpnade över den lettiska regeringens beslut att entlediga en av sina ledamöter från åtagandet som observatör vid Europaparlamentet, eftersom ifrågavarande ledamot hade uttryckt åsikter som skilde sig från regeringens officiella linje. Allt detta är förknippat med frågan om folkminoriteter i de baltiska länderna. Frågan inställer sig huruvida dessa länder uppfyller det fundamentala Köpenhamnskriteriet att ha ett öppet och fungerande demokratiskt system.
Lagstiftningsprogrammet innehåller också en hänvisning till unionens nya grannar. Det finns i synnerhet ett förslag om att skapa gemensamma områden när det gäller rättsliga och inrikes frågor, tillsammans med Ryssland och Ukraina. Jag vill erinra om det som nyligen hänt i dessa länder. Industriledare har arresterats, fängslats och åtalats. Det förefaller troligt att detta gjordes av politiska skäl, och inte av enbart juridiska skäl. Man kan undra hur mycket vi kan ha gemensamt med regeringar av detta slag.
Slutligen vill jag ställa en fråga som berörts av bland andra Nicholas Clegg och Margrietus J. van den Berg. Jag hänvisar till antagandet av det interinstitutionella avtalet. Jag noterar att ordföranden avstod från att hänvisa till detta avtal på något sätt. Trots att det är nytt är detta avtal mycket viktigt. Det vore lämpligt om kommissionen försåg kammaren med information om de följder detta avtal får för kommissionens lagstiftningsprogram. 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag börjar med att betona vissa av de kommentarer som har gjorts i kammaren i dag om vår oro över EU:s ekonomiska redovisning. Denna oro är mer spridd än vad jag kan komma ihåg har varit fallet någon gång tidigare. 
Om vi tittar på bilaga 3 i kommissionens meddelande blir jag särskilt bekymrad att läsa att Prodikommissionen hävdar att man nått stora framgångar inom detta område. Dess åtagande att åstadkomma ett brett program för interna reformer omfattar ett godkännande av en ny budgetförordning för förvaltning av gemenskapens medel. Det finns emellertid inget nytt när det rör Eurostatkrisen eller bakgrunden till den, samtidigt som revisionsrätten inte har kunnat godkänna räkenskaperna nio år i sträck.
Låt oss inte säga att parlamentet plötsligt är fullständigt utan skuld i detta sammanhang. Parlamentet har, oaktat revisionsrättens förhållningssätt, godkänt dessa räkenskaper år in och år ut, så det råder ingen som helst tvekan om att kommissionen har fått uppfattningen att dessa frågor inte betyder så mycket för parlamentet. Om detta har förändrats så välkomnar jag det. Varför välkomnar jag det? Därför att EU:s medborgare just nu likställer kommissionen med negativt laddade företeelser som t.ex. bedrägeri, dålig förvaltning och usel bokföring.
Jag beklagar verkligen detta och anser att Europeiska unionens image måste förbättras. Vi hoppas att kommissionen tar itu med denna fråga. På vilket sätt kan den göra det? Helt enkelt genom att ta itu med de frågor som jag har tagit upp, genom att inte nonchalera dessa frågor och genom att vidta åtgärder i förhållande till uppgiftslämnares – dem som har gjort allmänheten uppmärksam på dessa frågor – ställning. För närvarande finns det tre sådana personer som har blivit avstängda från sitt arbete.
Jag uppmanar kommissionären att vidta åtgärder för att se till att de personer som har gjort oss uppmärksamma på skandalerna i samband med EU:s räkenskaper – och vars nuvarande avstängning fullständigt har missuppfattats av EU:s medborgare – återfår rollen att få ordning på EU:s räkenskaper. 
Prets (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill fokusera på frågan om kultur, och jag välkomnar kommissionens strävan i fråga om utbildning, ungdom och kultur, också för 2003. För 2004 har ni tagit upp ett arbetsprogram med sju förslag som är av intresse för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Jag måste börja med att uttrycka kritik mot att dessa arbets- och handlingsprogram alltid lämnas relativt sent på dagen. Resultatet blir att vi just nu behandlar programmen för ungdom, kultur, organisationer och yrkesutbildning. Vi har en enorm tidspress och måste hitta lösningar under dessa förhållanden. I annat fall kommer programmen för nästa år att misslyckas, och de kommer inte att genomföras. Ingen vill bli utsatt för denna kritik, och framför allt vara ansvarig för detta.
Prioriteringarna i kommissionens handlingsprogram för 2004 ligger inte nödvändigtvis på området utbildning, ungdom och kultur. Av särskilda skäl har det andra prioriteringar, exempelvis utvidgning, parlamentsval, ekonomisk trygghet etc. Jag vill ändå vädja till kommissionen att inte glömma bort utbildning, ungdom och kultur. I planeringsschemat för detta år var målen satta mycket högre än vad som faktiskt uppnåddes. Jag tänker till exempel på lagstiftningsförslag som skulle ha antagits i september eller oktober, till exempel Europass-utbildningen, europeisk meritförteckning, etc, men som sköts upp, som kanske kan antas i slutet av detta år, och som i vissa fall kan genomföras 2004. Utbildningsprogrammen efter 2006 är en viktig fråga inom kulturpolitiken.
Jag uppmanar därför kommissionen att anta de utlovade förslagen för att se till att de åtminstone kan genomgå den första behandlingen i parlamentet under denna mandatperiod. Jag vill särskilt framhålla lagstiftningsförslagen på det audiovisuella området, som enligt planerna skall läggas fram i december. Det har fortfarande inte lagts fram någon text om den sedan länge aviserade revideringen av direktivet om tv utan gränser. Det vi fått i stället är ett samrådsförfarande med kommissionen, vilket uppenbarligen är utan slut.
Anslutningen av tio nya medlemsstater, stabilitet och hållbar tillväxt är utan tvivel viktigt, men det betyder inte att kultur och utbildning bör förbises. Utbildning måste vara en prioritering för utvidgningen. Ämnena bör länkas samman. Fokus bör inte alltid ligga på att länka samman ekonomi och politik. Kultur och utbildning måste integreras i högre utsträckning, utbildning som varande grundvalen för framsteg och utveckling i Europeiska unionen, kultur som varande en förutsättning för förbindelser i gemenskapen, samt dialog och respekt för den kulturella mångfalden.§ 
Oostlander (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill instämma i det som just sagts, till min stora förtjusning, av Hartmut Nassauer, nämligen att genomförandet av arbetsprogrammet för 2004 börjar under ett mycket mörkt moln, särskilt med tanke på att de två viktiga länderna Frankrike och Tyskland, som inom EMU:s ram uppfann stabilitetspakten, under fem års tid nästan har glömt bort de löften de gav. Och att arkitekterna för denna pakt har skiftat från att vara starka till att vara svaga, från att vara stabila till att vara instabila, från att vara pålitliga till att vara opålitliga, och från att ha ansvarskänsla till att inte ha det. Detta är de förskräckliga fakta som också nyligen bekräftades i den nederländska televisionen av direktören för , när han också påpekade att utan en stabilitetspakt skulle det inte ha funnits någon euro, och att vi till och med luras av dem som har skrivit utkastet till denna stabilitetspakt.
Det är under detta moln som de fortsatta diskussionerna om EU:s utvidgning äger rum. Det är några fler länder som väntar på att få ansluta sig. Enligt min åsikt är det mycket viktigt att vi envist håller fast vid en hederlig och sammanhållen politik, och att vi också fortsätter att vara stränga gentemot dessa länder i fråga om kriterierna, särskilt när det gäller lagbestämmelser, demokrati och god grannsämja. Det är oklokt att behandla Balkanländerna som om loppet redan vore kört. Dessa länder behöver först bevisa att de hör till Europeiska unionen. Dessutom bör man avvisa införandet av andra kriterier än dem som redan överenskommits, exempelvis religionsskillnader, storleken på landet eller befolkningen, varje strategiskt läge, politiska fördelar, datum för ansökan om medlemskap, historiska förbindelser eller ekonomiska fördelar. Allt detta är beståndsdelar som naturligtvis alla förr eller senare kommer att tänka på, men det vore extremt illa om dessa skulle utesluta eller relativisera de överenskomna kriterierna.
Günther Verheugen nämnde behovet av mer gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i ljuset av utvidgningen. Vad anser rådet om det? Delar rådet kommissionär Verheugens åsikt att vi på grund av utvidgningen bör sträva mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik med desto större brådska? 
Bösch (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Eurostataffären är nu känd för allmänheten, den är en skandal, och vi kan inte radera ut den. Men det vi kan göra är att dra lärdomar av den. För det första betyder det att kommissionen i framtiden måste lyssna till parlamentet, den direktvalda församlingen som representerar Europas medborgare, i stället för att ignorera parlamentets betänkanden på grund av en egendomlig blandning av ovetskap och arrogans. Om kommissionen hade lyssnat så skulle ärendet inte ha antagit sådana proportioner.
För det andra är vi skyldiga våra medborgare att rätta till det som har hänt under denna period, dvs. under vår och er mandattid. Vi har lagt fram ett antal förslag i detta sammanhang. Betänkandet kommer inom kort att läggas fram här i kammaren. Det har redan antagits av budgetkontrollutskottet. Bland annat tas frågan om budgetförordningen upp, som ni hittills inte alls har berört. Det tar till exempel upp det faktum att det uppenbarligen fortfarande är möjligt för företag att erhålla kontrakt från kommissionen utan att det krävs att de avslöjar detaljer om sina ekonomiska förhållanden.
Det finns företag som har sina huvudkontor på Bahamas och ryktet säger att vissa tjänstemän inom kommissionen stöder dem. Det måste ändras. Generaldirektoraten kan för närvarande existera utanför revisorernas fingranskning. Det måste också ändras. Eurostat är ett typexempel. Det är inte bra, och vi måste ändra den här situationen.
För det tredje föreslår vi att budgetförordningen eller de interna bestämmelserna skall ändras så att interna revisionsfunktioner underställs chefen för internrevisionen. Om detta hade varit fallet hade Eurostatfrågan inte fått denna omfattning. Vi vill ha en lösning, herr Prodi, och vi vill ha den nu, inte om ett eller två år. Vi måste agera nu. Det som har hänt måste rättas till, och sedan kan vi återställa väljarnas förtroende. 
Theato (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att uttala min stora tacksamhet till ordförande Prodi för att han kom till budgetkontrollutskottet i förmiddags. Den handlingsplan som han lade fram för oss behöver kommenteras, och jag skulle till att börja med vilja ta upp det fortlöpande misslyckandet med att klara upp frågan om kommunikation mellan förvaltningen och kommissionen – och här menar jag kommissionärerna, även om jag inser att det redan finns många åtgärder på papperet; uppförandekoden från september 1999, ”stadga för utanordnare” från december 2000, osv. Jag tror verkligen att det vi behöver på detta område inte är nya bestämmelser, utan att man tillämpar dem som redan finns, och det är vad jag vill trycka på.
För det andra är det klart att det behövs nya mekanismer för att göra detta. Ordförande Prodi! Låt mig enträget varna er för att skapa ännu fler organ, utan i stället stärka dem som vi har och genomföra reformer där så behövs. Jag ser föga mening i detta nya maskineri för att samla all information om eventuella exempel på bedrägerier. Jag ser föga mening i att ha ett organ som skall avslöja ekonomiska oriktigheter. Jag anser inte heller att det finns något behov av att inrätta en förvaltningskommitté som ersättning för OLAF:s övervakningskommitté. Ni har berört en hel del, och det är bra, men frågan om uppgiftslämnande måste fortfarande ordnas upp. Det har redan påpekats att det inte längre är någon viktig fråga.
Det finns så mycket som vi kan göra tillsammans, och därför uppmanar jag er att ni, innan ni sänder ut meddelandet, tar parlamentet på allvar, talar med oss, tittar på Böschbetänkandet, så att vi inte hamnar på fel spår. Det skulle skada den europeiska budgeten och följaktligen också den europeiska skattebetalaren. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Liksom ordföranden i budgetkontrollutskottet vill jag börja med att uttala min tillfredsställelse över att ordförande Romano Prodi var närvarande vid utskottets sammanträde under förmiddagen. Det var ett första positivt tecken, som vi inte kan bortse från, på att kommissionen nu är beredd att lyssna mer noggrant till oss än den tidigare har gjort, och vi måste därför notera detta. Jag noterar också något annat som inte kan nonchaleras, och det är att de interna samråden, både på central nivå och på Eurostatnivå, har fungerat bra och oberoende. Det är ett mycket positivt resultat av den pågående reformen.
För det andra vill jag säga att i fråga om Eurostat så måste ansvarsområdet definieras; vissa mekanismer fungerar mycket långsammare än de bör, men slutligen sker ändå någonting. Jag vill också säga att jag inte kan förstå varför Publikationsbyrån, det organ som är ekonomiskt ansvarigt för att anslå medel till Planistat, hittills inte har vidtagit någon åtgärd, inte har påbörjat någon efterforskning och inte ställt någon till svars. Varför har det organ som lämnade större delen av de anslag som missbrukades av företaget CSD – och detta är ett organ som är beroende av stöd utifrån – inte uppmanats att lämna en redogörelse eller varit föremål för någon åtgärd, medan allting har fortsatt som om ingenting hade hänt utanför Eurostat?
Om kommissionen vill att vi skall tro att man tar principen om ansvarighet på allvar är det absolut nödvändigt att man vidtar åtgärder rörande dessa två kommissionsavdelningar. I annat fall kommer vi inte att kunna ta kommissionen på allvar. 
Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Ni, herr kommissionsordförande, har föreslagit att ökad stabilitet och säkerhet är prioriterade frågor i ert program, och det kan man bara välkomna. Bland annat med tanke på detta föreslår ni att det skall tas steg i riktning mot att inrätta en gemensam gränsövervakning. Det har ni vårt fulla stöd för. Genom att göra så kommer ni till slut att gå med på våra krav, för vi har alltid önskat att samma höga normer skall tillämpas på alla våra yttre gränser efter utvidgningen, och det måste vidtas försiktighetsåtgärder för att detta skall bli fallet. Förra veckan föreslog ni igen vid en presskonferens att det redan från början skulle inrättas en myndighet som skulle ta över arbetet med kontroll och samordning. Detta skulle vara den sextonde myndigheten, och det vi hittills har lärt oss om myndigheter kan sammanfattas i det faktum att vi har glömt namnet på många av dem, vi har glömt vad de gör, och att vi är mest medvetna om dem när det är budgetdags, då vi märker – i allmänhet efter att de har funnits i bara ett par år – att kostnaderna exploderar. Allt jag kommer att tänka på är att vi bör föreslå att det inrättas en myndighet för att undersöka de andra myndigheternas effektivitet och fråga oss huruvida vi behöver några fler sådana.
Det vi skulle vilja är att medlen för kontroll och samordning inrättas inom kommissionen eller i nära samverkan med den, för att det skall bli en effektiv kontroll av de yttre gränserna. Vi behöver kontroll, vi behöver samordning, vi behöver utnyttja resurserna effektivt, men vi behöver under inga förhållanden någon myndighet.
Min andra punkt är att ni säger att det måste vidtas kraftfulla åtgärder mot olagliga invandrare, och att något måste göras för att integrera dem som är här helt lagligt. Där har ni vårt fulla stöd, men vidta åtgärder en gång för alla; se till att det finns återvändandeavtal, inte bara med Macao eller Hong Kong, utan också med de stater som migranterna faktiskt kommer från. Det är en sak som ni inte får göra, och det är att erbjuda dem att avskaffa visumen som en motprestation; ge dem i stället bättre hjälp genom att erbjuda möjligheter till handel och ekonomiskt stöd, så att emigrationen inte längre blir nödvändig. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill, för det första, rikta uppmärksamheten på frånvaron av en rad frågor inom det socialpolitiska området. För det andra vill jag betona behovet av försiktighet, så att vi inte skadar våra EU-institutioner genom att skapa en stor skandal av frågor som är viktiga i förhållande till Eurostat men – med tanke på det kommande valet – som allvarligt kan skada våra institutioner om de ges för stort utrymme. 
Det är djupt olyckligt att kommissionen ännu inte har tagit de utlovade initiativen, som om och om igen har belysts av Europaparlamentet: arbetstagares kollektiva rättigheter, social trygghet för atypiska arbetstagare, skydd mot individuella uppsägningar, översyn av direktivet om arbetstider och direktivet om europeiska företagsråd.
Kommissionen verkar också försöka att vinna tid på andra viktiga områden, t.ex. när det gäller minimiinkomster. Den har utarbetat en grundlig undersökning av kostnaderna för ett ”icke-socialt Europa”, i vilken man drog följande slutsats: samtidigt som de s.k. kostnaderna för socialpolitiken blir synliga omedelbart är det mycket svårare att fastställa och kvantifiera vinsterna. Denna socialpolitik bidrar emellertid till arbetsmarknadens kvalitet och bildandet av socialt kapital.
Med hänsyn till den senaste tidens reportage, till exempel om avgifter för rullstolar som tas ut av Ryanair på Dublins flygplats, är det viktigt att kommissionen lägger fram den utlovade förordningen om avtal mellan passagerare och flygbolag, i synnerhet för passagerare med funktionshinder.
Av förmiddagens inledande tal att döma råder det ingen tvekan om att valkampanjen redan har startat. Jag vill be ledamöterna att vara mycket försiktiga så att de inte undergräver förtroendet hos EU:s valmanskår genom att gå i taket över skandaler. Det är viktigt att få bort korruptionen, men vi bör vara oerhört försiktiga när det gäller hur vi presenterar detta för våra väljare. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att inskärpa i oss två motton för kommissionen och för vårt eget arbete. Det första mottot är detta: ”Det är inte i början belöningen kommer, utan bara genom fast uthållighet, genom att man sätter upp och förverkligar mål.” Och det andra mottot är det här: ”Den som inte tar sig själv på allvar blir heller inte tagen på allvar av andra.” Även om vi gick in i konventet med syfte att göra Europa mera öppet, att föra det närmare dess medborgare och att göra det mera demokratiskt, så har vi fortfarande inte förverkligat det. Målen är mer relevanta än någonsin. Så, herr kommissionsordförande, måste han som skulle göra Europa mera öppet vara förberedd på att känna till sina egna uppgifter och söka nå mål på ett konsekvent sätt. Vad detta betyder är att jag uppmanar till större uppriktighet, ett uppriktigare sätt att behandla parlamentet, våra resolutioner, våra syften, våra farhågor och vår kritik och att göra verklighet av vår självbild som gemensam församling.
Vi får allt fler förslag som i själva verket aldrig borde ha dykt upp från kommissionens sida: om kreditlöften för konsumenter, kemikaliedirektivet, om förbudet för diskriminering, vilket strider mot den ekonomiska verkligheten; vi har harmoniseringen av punktskattesatser på diesel, vilken har tänkts igenom sektor för sektor snarare än som en helhet. Jag uppmanar er att fortsätta ta ert kollegiala ansvar och, med särskild hänvisning till Eurostat och till de uttalanden som ni har gjort i dag, kräver jag att ni tar ert politiska ansvar på större allvar. Med tanke på stabilitets- och tillväxtpakten kräver jag att ni insisterar på att lagen efterlevs. Vi läser i ert program att ni efterlyser bättre samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik och budgetpolitik, men jag kan säga er att vi inte har något behov av bättre samordning; vad vi behöver är efterlevnad av stabilitets- och tillväxtpakten. Att åstadkomma det skulle leda till tillräcklig samordning!
Jag uppmanar er att ta initiativ till att förstärka den inre marknaden, konkurrenspolitiken och den sociala sammanhållningen. Om ni även placerar er själv i ledningen för projekt i syfte att skapa en känsla av europeisk identitet så kommer det att spela en roll när det gäller att göra europeisk politik till inrikespolitik, för att rådets interna politikområden inte skall kunna blockera europeiska projekt, något som människor där hemma kommer att klandra kommissionen och parlamentet för. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Visserligen närmar sig Europavalet och slutet på den här kommissionens mandatperiod, men historiens gång kan inte ändras under de få månader som återstår. Inte desto mindre måste kommissionen uppenbarligen fortsätta att klara sitt jobb ända till slutet.
Inom transportsektorn vill jag säga att ett viktigt arbete har gjorts under alla dessa år: det gemensamma europeiska luftrummet, de båda järnvägspaketen, avregleringen av hamntjänster och det nya förslaget till transeuropeiska nät, där jag självfallet vill påpeka att huvudfrågan inte handlar så mycket om lagstiftningsförslaget som finansieringen, som jag personligen hyser vissa betänkligheter om.
I alla händelser tror jag att huvudfrågan inom transportsektorn framdeles är att vi och kommissionen måste förena våra krafter och övertyga rådet om vissa frågor som har förblivit oavgjorda i cirka två år nu, så att de skall kunna slutföras så snart som möjligt. Exempelvis Meijerbetänkandet om urbana transporter är ett klassiskt exempel, och vad vi måste göra nu är att utnyttja tiden fram till valet för att påskynda ett antal andra frågor, som harmoniseringen av vissa sociala dimensioner inom vägtransportsektorn, det ändrade förslaget till en förordning om medlemsstaternas åtgärder avseende de villkor enligt vilka offentliga tjänster åt allmänheten tillhandahålls inom sektorerna för transporter på järnväg, vägar och inre vattenvägar samt förbudet för tunga lastbilar under veckosluten, vilket också är en fråga som har sackat efter en väldigt lång tid.
På liknande sätt, vad beträffar regionalpolitiken, även om det inte i egentlig mening är ett lagstiftningsärende, så vill jag påpeka att kommissionen måste lägga fram den tredje rapporten om sammanhållning så snart som möjligt, så att Europaparlamentet får tillfälle att ta ställning i denna oerhört viktiga fråga före Europavalet.
Stauner (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt oss begrunda Eurostataffären. Jag är väldigt besviken över de åtgärder som aviserades av ordförande Prodi, vilka tyder på att viljan att verkligen tackla dessa problem saknas. Framför allt noterar jag frånvaron av förändringar när det gäller struktur och personal, till exempel förändringar i de tre berörda kommissionärernas ansvarsområden.
Låt mig bara påminna er om att denna kammare, alldeles i början av den här kommissionens mandatperiod, ville hålla fast vid åtskillnaden mellan budget och budgetkontroll, just för att undvika de intressekonflikter som vi nu ställs inför. Jag hittar inte ett spår av någon allvarlig reprimand för de tre ansvariga kommissionärerna som klargör att de har gjort sig skyldiga till brott mot sitt övervakningsansvar och mot sin allmänna skyldighet att iaktta varsamhet. Det, herr talman, är något som varje vanlig anställd under liknande omständigheter har att se till under sin anställning. För det tredje måste kontrollerna göras mycket mer effektiva, eftersom Eurostat enligt min mening är ett strålande exempel på hur kommissionens maktfördelning kan slå fel. Det skulle ha varit enkelt för er att välja åtminstone ett eller två av dessa tre möjliga handlingssätt, men ni har inte valt något av dem.
Vad detta betyder, ordförande Prodi, är att ni för andra gången sedan den 25 september har misslyckats med att förklara affären avslutad och återvinna parlamentets och allmänhetens förtroende. Det finns en sak som jag inte under några omständigheter som helst tänker tillåta att ni klarar er undan, nämligen försäkran om att reformeringen av kommissionen kommer att vara slutförd under 2004 och att ett Eurostatfall inte längre kommer att bli möjligt. Låt mig säga er att motsatsen kommer att bli fallet, eftersom era reformer och den nya budgetförordningen kommer att försvaga kontrollen ytterligare. Som en följd av att de oberoende revisorerna avskaffades äger generaldirektörerna makt till en grad som saknar motstycke. Låt mig fråga er detta: är detta verkligen vad ni vill? Demokrati kräver kontroll, och en enhet som så saknar demokrati som kommissionen behöver det sannerligen.
Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka ordförande Prodi för att han har kommit hit i dag. Detta är fjärde gången jag är här för att lyssna på hans presentation. Det är faktiskt fjärde året i rad som hans kommission har misslyckats att få en positiv revisionsförklaring från revisionsrätten, och det nionde året i rad som kommissionen, i egenskap av institution, har misslyckats med detta. 
Jag är medveten om att ingen i Prodis kommission godtar politiskt ansvar för något, men jag är säker på att det finns kommissionsledamöter som har politiska känselspröt och kan känna stämningen i parlamentet när vi diskuterar problemen i samband med Eurostat och redovisningssystemet. Jag anser personligen att Prodi har försvagat sin och kommissionens ställning genom att ge sig in i italiensk inrikespolitik, vilket är något jag är säker på att han inte bör göra. Jag anser att han gör kommissionen lite mer kraftlös genom att erkänna att kommissionärerna inte har något politiskt ansvar i detta fall. I och med Eurostat har han kastat in jästen i ugnen långt efter det att brödet är färdigt, och räknar med att kunna skylla på budbäraren i stället för att lösa problemet.
Jag vill emellertid mycket kort ta upp uppgiftslämnarnas stadga, vilket är något som jag vet att Prodi tog upp i budgetkontrollutskottet tidigare i dag, eftersom hans kommissions största misstag har varit det sätt på vilket den har behandlat vissa uppgiftslämnare. Kommissionen har varit en skendomstol. Den har suspenderat dem som ställer frågor och skapar problem, och har faktiskt belönat dem som sysslat med att försöka tysta ned saken.
Jag vill också vara positiv, eftersom jag vet att vi får tio nya kommissionärer i maj 2004. Likaväl som jag vill se ett oberoende OLAF vill jag också att kommissionen skall överväga möjligheten att låta en av dessa kommissionärer få ansvar för kommissionens budgetkontroll och interna revision, eftersom ju tidigare detta avskiljs från själva budgetfunktionen, desto tidigare kan vi börja lösa dessa problem. 
Andria (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Samtliga politiska strategier som har presenterats är förvisso väldigt tilltalande, men i många fall skulle de kunna stöta på hinder av varierande storlek om de inte backas upp av ett helt tillförlitligt strukturellt och administrativt system. Anslutningen av de nya länderna som vi har planerat, främjat och åstadkommit alla tillsammans måste ske inom en solid, öppen ram för att vi skall undvika att skapa stora problem för gemenskapens personal, av vilken det redan krävs att den påtar sig mera arbete, eller skadar Europaparlamentets image och trovärdighet. Därför måste de prioriterade frågorna och de stora besluten ha det nödvändiga stödet från ett Europa som fungerar, som är öppet och, vilket är allra viktigast, som kan redogöra för hur gemenskapens medel har förbrukats och använts. Eurostataffären gör ingenting för att främja saken. Det smärtade mig att höra Giovanni Procacci, som inte hade läst OLAF-rapporten eller revisionsrapporten, när han beskriver detta som en obetydlig olyckshändelse; om vi läste rapporterna skulle vi inse att de är ytterligt oroande. Det är därför som kommissionens ansvar är att allteftersom öka kontrollerna, som hittills har visat sig vara lika täta som såll, genom att förbättra systemet på ett sådant sätt att åtskillnad görs mellan övervakning och kontroller, å ena sidan, och operativ förvaltning – tjänstemän som beviljar tillstånd – å den andra.
Vidare har Rådgivande kommittén för finansiella transaktioner, som arbetade enligt den tidigare budgetförordningen, avskaffats, och likväl har det blivit klarlagt att många transaktioner inte underkastades något krav på ekonomisk nytta, öppenhet eller kontraktsmässig legitimitet, något som inneburit att ett slags frizon skapades där uppdrag även efter 1999, eller kanske särskilt efter 1999, kunde lämnas med endast ett deltagande företag, ofta där det förelåg en intressekonflikt och med kontrakt som saknade underskrifter, vilket medfört skada för gemenskapens finanser, vars omfattning det är svårt att bedöma. 
Bayona de Perogordo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka ordförande Prodi för att han har kommit till kammaren i dag och också för att han har inställt sig inför budgetkontrollutskottet. Jag skall försöka fatta mig kort.
Vad gäller det som ni, ordförande Prodi, så högtravande har betecknat med termen ”handlingsplan för Eurostat”, vill jag hävda att detta bara är kapitel tre i ett arbete där kapitel ett och två saknas. Det saknade kapitlet ett borde ha getts rubriken ”fakta”, och det saknade kapitlet två ”ansvarsområden”. Detta kapitel om åtgärder som skall antas torde vara kapitel tre.
Som jag redan har anfört i budgetkontrollutskottet anser jag att dessa åtgärder är absurda, besynnerliga och föråldrade. De är absurda därför att den person eller det organ som skall kontrolleras faktiskt har till uppgift att underrätta den som kontrollerar om eventuella överträdelser. De är besynnerliga därför att det inte är samordningskommittéer som behövs för att följa upp anklagelser och söka sanningen. I stället krävs efterlevnad och omedelbar utredning av sanningen. Alternativt borde informationen föreläggas de rättsvårdande myndigheterna. Åtgärderna är föråldrade därför att revisorer upprepade gånger har anfört behovet av att bryta sig loss från de riktlinjer som utarbetats av generaldirektörer som har kontroll över dem.
Vidare avser denna plan inte enbart Eurostat. Den tillämpas generellt på kommissionens arbetssätt. Jag anser, herr talman, att ordningsföljden är fel. Den borde vändas om. Information genererar inte ansvar när allt kommer omkring. Snarare kräver ansvar information för att kunna klara åtaganden.
Med hänvisning till OLAF, ordförande Prodi, får jag föreslå att något slags avgörande införs om tillåtlighet. Det skulle medge att sådana långdragna, kostnadskrävande och odugliga förfaranden som är skadliga för specifika institutioner eller organ avvisas. Jag kommer att tänka på ett antal fall nyligen av det här slaget. Inget av dem resulterade i några betydelsefulla prestationer. 
Prodi,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka er så mycket för denna debatt och tacka er för era åsikter om programmen som, vilket ni känner till, vi var tvungna att begränsa, därför att nästa år kommer att bli ett år med begränsad verksamhet, eftersom det är sista året för kommissionens och parlamentets mandatperioder. Vi måste ta hänsyn till att parlamentet kommer att tvingas uppskjuta sitt arbete tillfälligt under en stor del av året och att kommissionen kommer att förändras två gånger: en gång i maj – även om det bara kommer att vara en utökning snarare än en förändring – och sedan igen till hösten i samband med det normala slutet på dess mandatperiod. Det är därför som det program vi har lagt fram är väldigt begränsat i det att det innehåller förslag som är möjliga att genomföra 2004; inte mer än vad som är genomförbart, om man inte minst tar hänsyn till den erfarenhet som vi fick när vi genomförde arbetsprogrammet för 2003, med de goda och dåliga sidorna i den processen.
Vi har 126 prioriterade frågor, några gamla och några nya, där vi kan garantera resultat och handling. De är centrala, viktiga prioriterade frågor, men uppenbarligen kan vi inte garantera någonting utöver dem. Vi arbetar också, vilket har klargjorts, på budgetplanen. Vi ligger en hel del före planeringen med vårt arbete, inte minst därför att vi var ganska så medvetna om att avbrotten under det kommande året kommer att förorsaka betydande förseningar.
Frågan som ni ställer är huruvida kommissionen kommer att lägga fram särskilda lagstiftningsförslag. Ja, det kommer vi att göra. Till att börja med lägger vi fram dem som linjerna i ett politiskt projekt, och sedan lämnar vi förstås fakta och siffror senare, när det politiska projektet har godkänts. Jag vill vidare betona att den här kommissionen har gjort utvidgningen till sitt viktigaste mål, och den kommer att lägga fram sitt förslag till en utvidgad union. Alla de särskilda lagstiftningsförslagen kommer att läggas fram av det utvidgade kollegiet, det vill säga efter den 1 maj 2004, och sedan kommer vi att behöva diskutera tidtabellen för arbetet efter det.
Ett antal viktiga frågor har uppstått ur debatten, inbegripet – vilket har tagits upp av många talare – frågan om stabilitetspakten. Jag vill gärna klargöra detta helt, att kommissionen kommer att genomdriva stabilitetspakten på lämpligt sätt och i överensstämmelse med lämpliga villkor. Vi är väktare av en makt som har överlämnats till oss av regeringarna. Jag drar mig ännu till minnes den tyske finansministerns ögonbryn, som han rynkade mot mig när jag var Italiens premiärminister, och tvingade mig så att gå med på stabilitetspakten.
Vi har nu gjort den mer flexibel och, som jag tror, mer lätthanterlig, och kommissionen kommer att genomdriva den på lämpligt sätt inom denna ram, och samtidigt ta hänsyn till de reella problemen, men även hålla i minnet att pakten är grundvalen för vårt skydd av euron. Vi måste upprätta den som sådan.
Jag vill gärna rikta ett annat litet postskriptum till er i er egenskap av parlamentsledamöter. Vi talar om stabilitetspakten, men medan vi diskuterar siffror, bråktal och decimalkomman sker det en utveckling på den politiska arenan som jag tycker ger anledning till oro. Jag skall bara ge ett exempel: Ekofins försök att åstadkomma vad som i grund och botten skulle innebära slutet för stabilitetspakten genom mellanstatliga och utominstitutionella avtal. Detta är mycket allvarligare än någon annan fråga. Om detta försök lyckas kommer det att vara slutet för den lilla – som är alldeles för liten, vilket jag många gånger har upprepat här inför er – ekonomiska styrning som unionen har. Det är inte en fråga om något visst land: hela Ekofin-systemet går för närvarande i den riktningen. Jag vill gärna höra inte bara kommissionen utan även parlamentet säga sin mening högt och tydligt om denna fråga.
Det är verkligen inte min mening att vara elak när jag säger att den här komplotten inte är helt befriad från försök, något som vi har bevittnat under de senaste dagarna, att frånta parlamentet dess årliga och fleråriga budgetbefogenheter, som redan är alldeles för få. För närvarande anser jag att det ligger i vårt gemensamma intresse att inte bli utestängda från en av de största politiska processerna, från ett av de viktigaste besluten som påverkar arbetet för vår kommission.
Jag fick en annan fråga om sammanhållningspolitik. Våra idéer kommer att anges i huvuddrag i ett politiskt dokument som kommer att läggas fram före de särskilda förslagen till budgetplanen. Jag vill betona två av de områden som vi arbetar på: för det första kommer sammanhållningen fortsättningsvis att fungera för att förhindra att de regioner som släpar efter marginaliseras, och, för det andra, kommer sammanhållningen att bli mer uttalat kopplad till programmet för hållbar tillväxt som vi håller på att utveckla på grundval av den erfarenhet vi har fått genom att hantera Lissabon- och Göteborgsprocesserna. Samma förhållande – och jag svarar här Monica Frassoni – gäller för frågan om hållbarhet med avseende på Kyoto och den processen.
Vad OLAF anbelangar så finns det ett nyckelbegrepp: vi håller på intet sätt på att försöka vända Eurostatkrisen till en OLAF-kris. Alla observatörer med något förnuft har sett att informationskanalen mellan OLAF och kommissionen inte har fungerat och att den fortfarande inte fungerar, och det skulle vara oansvarigt av oss att inte göra något åt det här problemet. Ingen tänker sig att avlägsna OLAF:s ansvar för internutredningar: precis tvärtom, alla utredningar måste fortsättningsvis utföras av ett OLAF som är ännu mer effektivt. Vi planerar inte att inrätta några fler byråkratiska organ, en fråga som togs upp av Enrique Barón Crespo och ordföranden för budgetutskottet. Enligt min mening har vi gjort upp en ganska enkel plan, men när jag hör all denna oro tycker jag att det skulle vara rätt och riktigt att debattera frågan ytterligare, att prata igen, för vi har inte för avsikt att göra institutionerna ännu mer sammansatta genom att lägga till flera strukturer. Vi vill bara vara i stånd att samla in all relevant information – där inte all information fanns tillgänglig i det här fallet – från de olika delarna av kommissionen för att kunna ta ett tydligt, snabbt beslut om vilka åtgärder som skall antas så att OLAF kan fortsätta med full vetskap om sakförhållandena, och vi kan ta ett helt och fullt informerat beslut. Beslutet – om huruvida man skall inleda en utredning eller inte – kommer uteslutande att vara en angelägenhet för OLAF. Det ankommer på OLAF, som vilket undersökande organ som helst, att besluta om huruvida fallet är tillräckligt intressant för att en OLAF-utredning skall inledas eller huruvida det endast är av administrativ betydelse, eller huruvida det helt enkelt inte krävs någon åtgärd. Detta kommer att beslutas av OLAF.
Som svar till Freddy Blak vill jag gärna säga att om vi fortsätter att bråka så kommer vi inte att vara till nytta för någon, minst av allt de europeiska medborgarna. Vi har tagit fram oberoende, noggranna, sakliga rapporter som har kastat ljus på samtliga punkter och inte uppdagat bevis på några oegentligheter efter 1999. Vi tittar nu på andra särskilda förslag som vi kommer att diskutera med parlamentet. Jag kommer inte att godta skendomstolar eller summariska domar: allt är i sin ordning vad gäller det som har varit, och vi arbetar på mer ändamålsenliga åtgärder även för framtiden.
Jag skall avsluta mitt inlägg med två saker: vad gäller tjänster i allmänhetens intresse, vilka står i centrum för vår uppmärksamhet, så nämner programmet en fortsättning på vitboken därför att, som det nu är, har idén om att lägga fram ett förslag till ett direktiv inte uteslutits, utan ett beslut om detta har ännu inte tagits. Vi arbetar på det, och beslutet kommer att tas mot bakgrund av den debatt som just nu börjar. Om den tillfälliga rättsliga grunden inkluderas i den slutliga texten till konstitutionen är det tydligt att det kommer att vara en ytterligt viktig faktor, för det kommer att göra det möjligt för oss att arbeta på detta.
Till sist ett personligt svar till Hans-Gert Poettering: Jag vill gärna påminna honom först av allt om att det dokument som innehåller mina åsikter, mina erfarenheter och även mina drömmar vad gäller Europas framtid är fullständigt legitimt. Jag måste säga att det också är en legitim del av min plikt att uttrycka min politiska åsikt,
en plikt som mina företrädare uppfyllde i rikligt mått, och i många fall i högre grad än vad jag har gjort, genom att samtidigt ta aktiv del i partipolitiken, som jag anser vara riktigt och rätt och allt viktigare för kommissionens utveckling. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna har själv, helt riktigt, redan nämnt att resultatet av det politiska valet kommer att beaktas när den nya ordföranden för kommissionen utses. Detta har bestämts – vilket, tycker jag, är rätt – därför att kommissionen alltmer håller på att bli ett politiskt organ som tar hänsyn till det allmänna intresset för dess arbete, men som inte kan undgå att ha en allmän åsikt; i annat fall skulle ni, mina damer och herrar, inte ha haft någon anledning att ge mig ert förtroende. Ni gav mig ert förtroende på grundval av en politisk linje!
Jag vill gärna säga ett ord om innehållet också. Jag är väldigt glad, herr Poettering, att höra er kritisera den italienska tidning som ringde er innan ni läste det här dokumentet, för om den hade läst det skulle den däri ha funnit den anda som kännetecknade unionens grundare och era egna ord, de ord som ni uttalar när ni inte tyngs ned av bördan av de euroskeptiker som omger er grupp, ord som vi håller med om och som vi har hållit med om många gånger i det förflutna.
Jag vill säga till er att jag är ordförande för alla européer, och jag måste uttrycka mina politiska åsikter inför alla medborgarna. Därför undrar jag varför orden i ett så starkt europeiskt program som både ni, herr Poettering, och vi håller så kärt kan orsaka sådan oro. Beror det på att människor är skrämda av de värderingar och projekt som ni konsekvent har trott fullt och fast på?

Poettering (PPE-DE ).
   – Ordförande Prodi! Det som jag kommer att säga till er säger jag som en personlig bundsförvant, som en som delar många av era europeiska ideal, och jag säger med beklagande att ni inte har gått över den bro som jag har byggt för er. Det är inte manifestet som är under debatt, och det är tendentiöst att upprepa att jag, när jag gav intervjun till Corriere della Sera i måndags kväll, då ännu inte hade läst manifestet. Jag grundade min kritik på en rapport från en byrå, enligt vilken ni hade lämnat en rekommendation på en partipolitisk lista i Italien, och detta är inte förenligt med er roll som ordförande för Europeiska kommissionen!
Låt mig göra detta fullkomligt klart – och Enrique Barón Crespos uttalande visar att jag inte kan ha fel om detta – att ordförandeposten för Europeiska kommissionen inte är förenlig med att finnas med på en lista över kandidater i Europavalet, och att detta borde resultera i att ni avgår. Denna kommentar hängde dock i luften. Där fanns frågan i ert eget kollegium om huruvida ni skulle fullfölja ert uppdrag fram till den 1 november 2004. Tack och lov klargjorde ni det, men bara detta faktum att dessa rykten kunde komma upp till ytan är inte något som vi kan applådera er för. Herr ordförande! Jag säger detta till er i väldigt hög grad som en vän, men också i all uppriktighet och också med ett behärskat språk: ni behöver stöd inte enbart av en sida i denna kammare. Om ni fortsätter på det här sättet så kommer vi inte längre att kunna stödja er i framtiden.
Vi behöver en kommission – detta är inte partipolemik, utan min djupa övertygelse ...
... vi behöver en kommission i en svår tid, när vi står inför en utvidgning, i en svår tid när vi har en konstitution, och vi behöver varken en kommission eller en kommissionsordförande som ständigt lägger sig i de inrikespolitiska debatterna i sitt eget hemland, ett land, låt mig tillägga det, som fortfarande innehar ordförandeskapet för Europeiska unionen.
Ordförande Prodi! Det ankommer på er ensam att besluta om huruvida förtroendet från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna ...
... och ni kallar er själva demokrater, när ni inte ens lyssnar på vad man säger? Vi lyssnar alltid när ordföranden för er grupp talar, och detta är god demokratisk sed. Jag skall därför avsluta med att säga följande: det ankommer på er ensam, ordförande Prodi, att besluta om huruvida ni vill att vi, Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, skall stå vid er sida. Vi vill att ni skall lyckas därför att vi alla har del i er framgång, men ni själv måste vara beredd på att gå över den här bron. Om ni inte är beredd att gå över den här bron, då måste ni själv bära ansvaret för följderna.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först gärna säga hur glad jag är över att en politisk debatt äntligen har ägt rum i denna kammare. En sådan debatt sattes i gång i morse, men bara fyra av oss var närvarande.
Jag vill gärna svara på den kommentar som framfördes av ledaren för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna. Detta är en underlig kropp med två själar. Herr Poettering! Jag skulle vilja förtydliga mitt uttalande förra veckan. För det första, Romano Prodi, den nuvarande kommissionens ordförande, installerades och fick stöd av majoriteten av grupperna i den här kammaren. Jag har i dag upprepat att, så som min grupp och jag ser det, det är Romano Prodis plikt att leda kommissionen till den sista dagen av hans uppdrag. Det han fallit på hans lott att styra kommissionen genom en period av stor politisk betydelse. För det andra har Romano Prodi i sin egenskap av europeisk medborgare rätt att uttrycka politiska åsikter om Europas framtid. Han kan inte förvägras den rätten.
Förebyggande censur får inte införas. Det skulle vara som att förbjuda kardinalerna i katolska kyrkan att tala om Gud. Det låter helt enkelt inte riktigt klokt.
För det tredje vill jag gärna framföra min personliga åsikt, ifall Romano Prodi, som är både italiensk och europeisk medborgare, beslutar att ställa upp i det kommande valet till Europaparlamentet, då bör han avgå. Jag tycker att detta är tämligen grundläggande. Detta är vad jag faktiskt anförde.
Talmannen.
   –Slutligen skall vi lyssna på vad ”kardinal” Cohn-Bendit har att säga!
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr Poettering! Jag är allvarligt orolig för er, eftersom det var i juli förra året som Romano Prodi föreslog att en lista skulle utarbetas i år. Ni vaknade upp fem månader senare. Ert parti har gjort ett allvarligt fel genom att ta fem månader på sig för att inse att Romano Prodi är inne på det politiska spåret i Italien.
För det andra, jag säger detta därför att det är absurt att ni skall göra anspråk på att vara moralpredikant i den här frågan utifrån en önskan om att skydda Silvio Berlusconi som, i politisk mening, för närvarande gör en slät figur som EU:s ordförande.
Jag finner det oacceptabelt att ni ställer er upp i kammaren och säger ”Jag har byggt broar, och ni har inte gått över dem”. Herr Prodi har rätt att gå över de broar som han själv väljer snarare än dem som ni bygger. Ni måste förstå detta en gång för alla, min bäste herre!
Det är absurt att ni ställer er upp i den här kammaren och säger ”Vad ni säger är egentligen helt riktigt, och jag beklagar att Silvio Berlusconi inte sade det. Det är därför som ni, herr Prodi, inte får säga det, eftersom jag hellre skulle vilja att Silvio Berlusconi gör det”. Det är detta som är ert problem. Se till att reda ut det i er egen grupp och lämna oss andra i fred, och låt Romano Prodi vara politiskt aktiv på vilket sätt han vill utan ständiga moralistiska angrepp från er.
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skall fatta mig kort, eftersom jag har förlorat min röst – och jag menar då inte politiskt, utan fysiskt! Det är uppenbart att det pågår en strid på furstlig nivå i en av våra större medlemsstater. De främsta motparterna i denna strid råkar vara kommissionens nuvarande ordförande och rådets nuvarande ordförande. Det skulle vara orealistiskt att påstå att personer i denna ställning inte har haft ett politiskt förflutet, eller inte har en politisk framtid att se fram emot. Man kan ställa sig frågande till om innehavarna av dessa tjänster till en sådan grad bör ge sig in i en sådan politisk strid, samtidigt som de innehar dessa tjänster. Men det skulle vara naivt av oss att tro att sådana strider inte kommer att fortsätta, och förvisso naivt av detta parlament att föreställa sig att sådana personer kommer att ta dessa tjänster.
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Denna förvalsincident har absolut ingenting att göra med min grupp, vilket är anledningen till att jag hade tänkt håll tyst.
Inte desto mindre tycker jag att denna incident uppdagar någonting som länge har stått klart för mig, nämligen att kommissionens påstående om att den företräder det allmänna europeiska intresset är ett påstående som den är oförmögen att svara upp mot.
För mitt vidkommande skulle jag föredra att se parlamentets höger och vänster opponera sig mot varandra med den här sortens passion om Europeiska unionens politik, hellre än att opponera sig mot varandra om karriärplaner och statsangelägenheter.
Muscardini (UEN ).
   –  Jag vill gärna erinra var och en av oss om den roll som institutionerna borde ha och be dem att inte blanda ihop sina respektive roller. Jag säger detta eftersom någon talade om ordförande Berlusconi, som till dess att motsatsen bevisats är chef för en regering och som sådan har rätt att fatta politiska beslut i sitt land. Ordförande Prodi har utsetts av rådet och röstats in av parlamentet. Vi respekterar honom i hans egenskap av ordförande för kommissionen, och vi har bett honom att vara ordförande för kommissionen. Jag instämmer i vad Hans-Gert Poettering och Enrique Barón Crespo sade, eftersom kontentan i deras inlägg var densamma: att ordförande Prodi har rätt att gå tillbaka till aktiv politik i den mån som och om han önskar det, men inte som ordförande för Europeiska kommissionen.
Med avseende på utvidgning, kampen mot terrorism och de svårigheter som vi ställs inför varje dag när vi försöker göra våra institutioner öppnare för medborgarna, så kan ingen av oss utnyttja Europa för inrikespolitiska syften. Jag hoppas att det som sades i dag delvis berodde på en ytterlig känslomässig påfrestning och att alla inom de närmaste timmarna kommer att gå tillbaka till det jobb som de blivit utnämnda till att göra. Om någon vill avsäga sig sin nuvarande roll, låt dem då framföra detta tydligt: de kan spela en annan roll, men de kan inte inneha två institutionella roller på samma gång.
Vad beträffar Daniel Cohn-Bendits yttrande, så kanske Hans-Gert Poettering verkligen har två själar, men det är bättre att ha två själar än att inte ha någon själ alls.
Talmannen.
   –De talare som har tagit upp denna fråga under förmiddagen har mycket bestämda åsikter. Det är tydligt att dessa åsikter skiljer sig åt. Jag vill framföra en vädjan: vilka de olika åsikterna än är, så genomgår Europeiska unionen just nu en viktig omdefinieringsfas. Den största enskilda, omedelbara utmaningen under de kommande veckorna är att tillsammans hitta den klarhet och klokhet – inom institutionerna och med medlemsstaterna – som behövs för att vi för morgondagens Europa skall kunna utarbeta ett konstitutionellt fördrag som återspeglar logiken i Europeiska konventets arbete.
Låt oss se till – även om våra åsikter skiljer sig mycket åt under de närmaste åren – att vi samarbetar under de kommande veckorna, för det allmännas bästa, för att kunna lösa den främsta och nödvändiga uppgiften för ett konstitutionellt Europa.
Punkten är avslutad. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Kauppi (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Utskottet för ekonomi och valutafrågor föreslår med mycket stor majoritet att detta förslag från kommissionen skall förkastas, och detta är därför utskottets förslag till lagstiftningsresolution. Jag hoppas att vi kan rösta om det här förslaget som skall förkastas först innan vi går vidare till ändringsförslagen som har lagts fram för plenarsammanträdet. Jag hoppas att vi kan gå vidare på detta sätt därför att, så som jag uppfattar det, både min egen grupp och en klar majoritet i parlamentet är för det här förslaget som skall förkastas, så det är ingen mening med att vi först röstar om ändringsförslagen och sedan sist om det här förkastandet, eftersom det här förslaget från kommissionen högst troligt kommer att förkastas. 
Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! Tillåt mig stödja det förfarande som föreslagits av Piia-Noora Kauppi. Naturligtvis går ett förkastande längre än något ändringsförslag till en text som majoriteten i utskottet för ekonomi och valutafrågor föreslår skall förkastas. Så, låt oss först rösta om att förkasta förslaget, eftersom detta kommer att bespara oss besväret att behöva gå igenom ett meningslöst röstningsförfarande. 
Talmannen.
   –När jag förberedde omröstningen följde jag några råd i samband med denna fråga. Kammaren får godta eller förkasta ett förslag i dess ändrade lydelse. Saken är emellertid den att inget utskott eller någon grupp har lagt fram ett ändringsförslag om att förkasta förslaget. Jag godtar att föredraganden alldeles nyss har föreslagit detta, på utskottet för ekonomi och valutafrågors vägnar, men eftersom det inte finns något ändringsförslag att förkasta, och då det finns ändringsförslag som vi måste hålla omröstning om, har jag blivit informerad om att jag enligt arbetsordningen bör uppmana kammaren att rösta om ändringsförslagen.
I slutändan får kammaren själv besluta om den vill följa föredragandens och Robert Goebbels råd. Jag har emellertid blivit informerad om att jag – eftersom ingen har lagt fram något ändringsförslag om förkastande – är skyldig att godta ändringsförslagen i sin nuvarande lydelse. 
Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! Jag vet inte vad jag skall säga. Omröstningen i utskottet för ekonomi och valutafrågor var tydlig: vi förkastade förslaget med en förkrossande majoritet, och utskottet för ekonomi och valutafrågor föreslår därför att kommissionens förslag förkastas. 
Talmannen.
   –Kammaren måste ta en rekommendation från ett utskott på allvar, men det handlar inte om något ändringsförslag till ett förslag.
Vill ni lägga fram ett muntligt ändringsförslag om att förkasta förslaget? 
Kauppi (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Naturligtvis vill jag lägga fram ett muntligt ändringsförslag om detta krävs. Jag vill försäkra mig om att ni förstår att utskottet för ekonomi och valutafrågor nästan var enhälligt i fråga om huruvida detta förslag skulle förkastas. Det är därför vi inte bör tvingas rösta om ändringsförslag i förväg: vi kan rösta om dem om förslaget att förkasta dem inte får de flesta rösterna.
Talmannen.
   –Fru Kauppi! Jag förstår helt och hållet denna inställning. Jag önskar inte ge mig in i en diskussion om ekonomiutskottets åsikt. Jag måste emellertid följa arbetsordningen. När vi nu har hört Piia-Noora Kauppis förklaring, finns det då några invändningar mot det muntliga ändringsförslaget?
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Tillsammans med Theresa Villiers och Astrid Lulling har jag själv lagt fram ett ändringsförslag i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Det ändringsförslaget antogs med 22 röster för, 2 röster emot och 2 nedlagda röster. Det ändringsförslaget har nu försvunnit. Jag vill veta var det är. Det ändringsförslaget har antagits, och vi måste rösta om det först. 
Talmannen.
   –Herr Blokland! Jag har inget problem med kammaren, men jag har en plikt att följa arbetsordningen. Denna är tydlig på denna punkt: om det finns ändringsförslag så säger jag det till kammaren. I dag finns inget ändringsförslag om förkastande av kommissionens förslag. Jag är verkligen ledsen, men det är inte mitt problem. Det är någon annans problem. Jag skall nu göra min plikt och gå vidare med omröstningen.
De Palacio,
   . – Herr talman! Jag beklagar resultatet av den omröstning som just ägt rum. Vi har noterat de åsikter som majoriteten av kammaren har uttryckt.
Kommissionen kommer därför att vidta lämpliga åtgärder i enlighet med ramavtalet och de avtal som nåtts med parlamentet. Jag kommer att informera kommissionärskollegiet om händelserna i kammaren i dag. 

–Omröstningen är avslutad.

Queiró (UEN ),
   . – Enligt den information som finns tillgänglig överstiger antalet radioaktiva strålkällor som för närvarande finns ute på marknaden i Europeiska unionen 100 000 stycken. Denna siffra visar begränsningarna i de system som har inrättats i medlemsstaterna för att detektera och eliminera dessa strålkällor som, av många olika skäl, slinker igenom de kontrollåtgärder som har införts. Dessa ”föräldralösa” strålkällor kan också upptäckas av enskilda som inte är medvetna om riskerna.
Kommissionens förslag utgör därför ett motiverat gemenskapsinitiativ, som bemöter mot två viktiga mål genom att man inrättar ett system för spårbarhet för att
- förhindra exponering för joniserande strålning till följd av otillräcklig kontroll av slutna radioaktiva strålkällor med hög aktivitet,
- säkerställa att säkerheten för strålkällorna kontrolleras i syfte att så långt det är möjligt förhindra all skadlig användning.
Jag röstade därför för en text som man har nått politisk enighet om i rådet, och detta kommer att göra det möjligt för oss att säkerställa en säker och ändamålsenlig kontroll av slutna strålkällor med hög aktivitet i Europeiska unionen. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag röstade för det här betänkandet därför att jag anser att antalet radioaktiva strålkällor som nu finns ute på marknaden i Europeiska unionen kräver att särskild försiktighet och varsamhet iakttas när de förvaltas, förpackas och hanteras, och det är centralt att de som av många olika skäl inte plockas upp av medlemsstaterna detekteras och elimineras.
Att inrätta det spårbarhetssystem som förslagits av kommissionen skulle kunna bidra till att förhindra exponering för joniserande strålning till följd av otillräcklig kontroll av strålkällorna och till att säkerställa att säkerheten kontrolleras. Detta är ett försök till att förhindra den skadliga användningen av dessa strålkällor och att göra det möjligt att kontrollera dem i Europeiska unionen genom att underlätta en harmoniserad förvaltning av dem på EU-nivå, den fortgående kontrollen av deras livscykel och säkert utbyte av dem mellan unionens länder.
Jag delar föredragandens åsikt om behovet av att framhålla ansvaret hos leverantörerna, och även hos de tekniska experterna, under livscykeln för de många olika strålkällor som de ställer till förfogande. Jag instämmer också när det gäller den obligatoriska kontrollen av de ifrågavarande strålkällornas eventuella förflyttningar över gränserna, både inom Europeiska unionen och till tredje länder, och om att i linje med medlemsstaternas rättsliga och straffrättsliga traditioner inrätta ett system med harmoniserade påföljder som skulle kunna tillämpas om föreskrifterna överträds. 

Coelho (PPE-DE ),
   . – Beslutet om att fastställa de beteckningar som skall finnas på skyltar vid yttre gränsövergångsställen togs första gången 1994 enligt Schengensystemet. Detta initiativ försöker uppdatera dessa beteckningar och också fastställa enhetliga minimibeteckningar som skall användas på skyltar.
Gérard M.J. Deprez’ utmärkta betänkande berättigar till vårt fulla stöd, och det tar upp frågan om yttre gränser, vilka har blivit den svagaste länken i systemet.
Jag önskar framhålla fyra grundläggande punkter:
– stödet för systemet med separata kontrollstationer, vilket skall välkomnas, med tanke på skillnaderna i krav vad gäller hur kontrollerna genomförs på gemenskapens medborgare, från Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller från Schweiz och på tredje lands medborgare,
– det får inte vara någon skillnad på skyltar för unionsmedborgare och för medborgare från länder som omfattas av samma rättigheter när de passerar gränser – dessa skyltar måste vara så tydliga och enkla som möjligt,
– myndigheterna i medlemsstaterna skall få sätta upp skyltar på andra språk eller använda andra bokstäver, särskilt i flerspråkiga länder, i länder som använder ett alfabet med särskilda bokstäver eller i länder som tar emot ett stort antal besökare som använder sig av språk som har särskilda bokstäver,
– detta måste tillämpas inte enbart på flygplatser utan även vid land- och sjögränser. 
Queiró (UEN ),
   . – Detta är en uppsättning åtgärder om passage av medlemsstaternas yttre gränser som behandlar personkontroller vid dessa gränser, något som jag anser vara helt motiverat.
Systemet med separata kontrollstationer för medborgare som omfattas av gemenskapsrätten vid godkända övergångsställen för passage av unionens yttre gränser är helt motiverat. Skyltarna måste vara tydliga och lättbegripliga (E.U./NON E.U.). Vidare måste myndigheterna i länder som Island, Norge och Schweiz, vars medborgare jämställs med EU-medborgare, identifiera sina medborgare när dessa passerar gränser. Vi måste också undvika att använda ord på skyltar när det är tillräckligt tydligt med symboler. Avslutningsvis bör myndigheterna i medlemsstaterna vara uttryckligen bemyndigade att sätta upp skyltar på andra språk eller använda andra bokstäver, särskilt i flerspråkiga länder, i länder som använder ett alfabet med särskilda bokstäver eller i länder som tar emot ett stort antal besökare som använder sådana språk.
Dessa åtgärder är lämpliga för sitt syfte, varför jag röstade för dem. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade för detta betänkande, som föreslår inledande av ett förfarande för att rekrytera tjänstemän från de länder som Europeiska unionen behöver integrera efter utvidgningen som är planerad till den 1 maj 2004.
Likväl vill vi betona att vi inte instämmer i det val som den europeiska institutionen har gjort om att anställa dessa nya tjänstemän med lönenivåer som kommer att vara lägre än dem som de nuvarande tjänstemännen i Europeiska unionen har, med tanke på att de kommer att anställas vid en tidpunkt då en ny årlig löneskala håller på att införas som kommer att bli mindre fördelaktig för nya anställda, oavsett deras ursprungsland.
Det är tydligt att det är budgetrelaterade beslut som bildar underlag till det här beslutet. Dessa nämns alltid när sociala frågor berörs, men de kommer aldrig på tal när det är fråga om att ge understöd till stora europeiska företag eller tillhandahålla militär utrustning för Europas försvar. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Som jag har sagt vid flera tillfällen är det kunskapsbaserade samhället mera än bara en strävan; det är redan en påtaglig verklighet. I detta avseende instämmer jag i att stödja och uppmuntra alla åtgärder som syftar till att försöka tillhandahålla en ändamålsenlig grundval för politiska uttalanden, som Lissabonstrategin från 2000 och handlingsplanen eEurope som antogs i Sevilla 2002.
Därför röstade jag för betänkandet, även om jag är övertygad om att de särskilda summor som är aktuella borde ökas allteftersom. Om gemenskapens finansiering, som kommissionen föreslog, för projekt som förordas enligt eTEN-programmet kommer att stiga från 10 procent till 30 procent med den åtföljande minskningen av antalet godkända projekt – eftersom det totala värdet på tilldelade anslag kommer att bli oförändrat – måste det bli en reell ökning av de anslag som görs tillgängliga. Det är inom dessa områden och inte i egendomliga lagtexter som blickar in i framtiden som europeisk solidaritet måste baseras och inom vilka vi måste bygga ett äkta EU som i ökande utsträckning är solidare och har bättre förankring.
Som föredraganden påpekade avslutas många olika projekt ”vars potential har konstaterats” utan att någonsin ha fått se dagens ljus på grund av brist på finansiering i genomförandefasen. Detta är desto mera beklagligt därför att vi vet att en del av dessa projekt, som e-hälsovård, e-lärande och e-säkerhet, skulle kunna vara till oerhört stor nytta för våra medborgare. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Detta förslag till beslut är avsett att tillhandahålla ett svar på förvaltningskapitlet i handlingsplanen för eEurope 2005, särskilt genom ”programmet för elektroniskt datautbyte mellan förvaltningar (IDA), till hjälp för att inrätta alleuropeiska förvaltningstjänster i syfte att stödja gränsöverskridande verksamhet”. IDA-programmet syftar till att främja samarbete mellan nationella offentliga förvaltningar och mellan dessa och kommissionen ”för att hjälpa till” att genomföra lagstiftning, gemenskapsprogram, övervakningsförfaranden ”och den öppna samordningsmetoden”.
Kring det som förefaller vara ett tekniskt program och dess instrument råder dock tvekan vad gäller försöket att öppna vägen för federalism, att främja europeisk integration och att väcka idén om ”en europeisk offentlig förvaltning” utöver de underliggande målen. Likväl underlåter meddelandet fullständigt att ta upp frågan om ”e-förvaltning”.
Eftersom Internet kan garantera en enkel kontakt med förvaltningarna och tillhandahålla tjänster direkt till medborgarna måste vi alltid säkerställa allmän tillgång och förbättra kvaliteten på tjänsterna. Internet får helt klart inte ses som en ersättning för expeditionstjänster åt allmänheten, och inte heller kan vi acceptera att det används för att centralisera tjänster, något som skulle få direkta följder på tillhandahållande av tjänster och på territoriell sammanhållning. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag välkomnar kommissionens förslag och Imelda Mary Reads utmärkta arbete.
Som jag har sagt vid tidigare tillfällen kräver ett kunskapsbaserat samhälle, som är ett av Europeiska unionens mål, ändamålsenliga åtgärder för att främja olika slags kommunikationsinfrastruktur för telematik – särskilt Internet – som främjar driftskompatibla system och mer utbredd tillgång till den nya tekniken för alla EU-medborgare.
Jag är också glad att notera det imponerande resultat som har åstadkommits inom ramen för IDA-programmet – gränsöverskridande samarbete och samordning mellan offentliga förvaltningar. Härnäst välkomnar jag det nya programmet som kommer att avlösa detta och som benämns ”Driftskompatibla alleuropeiska e-förvaltningstjänster för offentliga förvaltningar, företag och medborgare” (IDABC) – för perioden 2005–2009.
I själva verket är utbyten mellan nationella myndigheter och gemenskapens institutioner av central betydelse, både i operativ bemärkelse – de utgör en värdefull källa för information och samarbete för personalen vid nationella offentliga förvaltningar och leder till högre effektivitet – och i bemärkelsen av att kunna garantera medborgarnas rättigheter genom att de gör förbindelserna mellan nationella offentliga myndigheter och gemenskapens offentliga myndigheter öppnare och rakare. Jag röstade därför för betänkandet. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – För att motivera höjd skatt på dieselbrännolja i de fall där skatten är lägre än på bensin lägger kommissionen antingen fram argumentet att en harmonisering behövs på en europeisk nivå eller anger falska skäl om att skydda miljön. Vi förkastade det här förslaget i det att vi röstade emot varje ändringsförslag som skulle leda till en höjning av skatten på diesel.
Vi skulle inte se något fel med att stora vägtransportföretag, som är stora dieselförbrukare, beskattas mera. Det skulle vara logiskt att de bidrar till att betala vägnätet som staten tillhandahåller dem utan avgift, något som ger dem en fördel framför järnvägstransporter. Men om detta vore syftet så är det de här företagens vinster som borde beskattas för att inte bestraffa enskilda, inbegripet dem med mycket låga inkomster som ofta är hänvisade till privatbilism på grund av att lämplig kollektivtrafik saknas. 
Santos (PSE ),
   . – Trots att vi röstade emot betänkandet i fråga – helt i linje med den ståndpunkt vid omröstningen som fastställdes av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp – så anser jag att detta kommissionsinitiativ är helt giltigt och att det utgör ett ytterst positivt steg mot att uppnå en bättre fungerande inre marknad.
Som jag fick tillfälle att nämna under debatten om betänkandet så måste det förslag om att förkasta direktivet som lades fram av utskottet för ekonomi och valutafrågor ses som en sporre för kommissionen att ändra de återstående delarna i detta förslag till ett förkastande utan att samtidigt överge de grundläggande skälen som stöder det. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Kommissionens förslag syftar till att, till ett högre pris, åstadkomma en stegvis harmonisering av punktskattesatserna för bränsle som används för yrkesmässiga ändamål och att åtskilja systemen för beskattning av yrkesmässiga ändamål och för beskattning av privattrafik. Kommissionen hävdar att den vill komma till rätta med snedvridningen av konkurrensen på den inre marknaden och att skydda miljön i enlighet med principen om att ”förorenaren betalar”.
Detta förslag till direktiv bör ses inom ramen för den strategi som lades fram i vitboken med titeln ”Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: Vägval inför framtiden”, där önskan om att fördela skattebördan mellan ”användare” och ”skattebetalare” och att vältra över de ”riktiga” transportkostnaderna på ”användarna” kommer till uttryck. För att åstadkomma detta måste, enligt kommissionen, ”gradvis avgiftsbeläggning av transportinfrastrukturanvändningen införas och punktskattesystemets överensstämmelse förbättras”. I ett vidare sammanhang vill kommissionen inom tio år upprätta en europeiskt skatteordning som omfattar skatter för registrering och användning av fordon, ett intelligent avgiftsbeläggningssystem för infrastruktur och harmoniserad bränslebeskattning.
I förslaget till direktiv fastställs också minimisatser för punktskatter på blyfri bensin och en central sats för bränsle för yrkesmässiga ändamål. När man betänker våra meningsskiljaktigheter om de flesta av dessa förslag så stödde vi föredragandens ståndpunkter om att förkasta kommissionens förslag, vilket parlamentet godkände. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag röstade för föredragandens yttrande, som återspeglar yttrandet från parlamentets fackutskott, och säkerställde därigenom att kommissionens förslag förkastades. Jag anser att detta förslag, som kommissionen motiverar genom att säga att miljön måste skyddas och att illojal konkurrens på den inre marknaden måste bekämpas, lämnar mycket övrigt att önska i bemärkelsen ändamålsenlighet, och det skulle kunna få skadliga återverkningar för de nuvarande och i synnerhet för de nya medlemsstaterna.
Vi måste titta närmare på idén med att upprätta två kategorier av skatter för bensin och på garantin för att den skattesats som tillämpas för privatfordon – bränsle för icke-yrkesmässiga ändamål – även snabbt kommer att tillämpas för skattesatsen för blyfri bensin i syfte att ta hänsyn till de återverkningar som dessa åtgärder kommer att få för de berörda industrisektorerna.
Samtidigt som jag är medveten om att det finns enstaka fall av ”bensinturism” så anser jag att omfattningen av detta problem inte motiverar en fullständig harmonisering. Skattekonkurrens skulle rent av kunna vara hälsosam, eftersom en standardisering i de flesta fall skulle leda till högre punktskattesatser.
Jag kommer från en av unionens medlemsstater som ligger i ett av dess randområden, och jag kan således bara hoppas på att geografin beaktas i framtida förslag. Det är faktiskt inte troligt att portugisiska lastbilsförare blir inblandade i ”bensinturism” på samma sätt som tyska eller belgiska lastbilsförare påstås vara. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – Vi är för en utveckling av forskningen och således finansieringen av den. Av alla de utgifter som de europeiska institutionerna har är det förvisso inte utgifterna för forskning och utveckling som stör oss, under förutsättning att de inte enbart tjänar som förevändning för att ge offentligt stöd till privata företag. Vi noterar dock att det är finansieringen av forskningen, vid sidan av de sociala utgifterna, som snabbast har skurits ned, åtminstone i Frankrike, i syfte att öka på de offentliga stöden till storfinansen.
Det är fortfarande så att hela tillvägagångssättet som man har antagit i detta betänkande innebär att man betraktar forskning helt och hållet som en faktor i konkurrensen mellan Europa och Förenta staterna, eller mellan olika företag. I själva verket tvingas man i själva betänkandet notera att de privata företagen som i huvudsak befattar sig med vinster, ja rent av kortsiktiga vinster, struntar i att investera i forskning.
Det finns faktiskt en motsägelse mellan sökande efter vinst och vetenskaplig forskning i samhällets intresse som en helhet. Vi röstade inte emot detta betänkande därför att vi är för att den offentligstödda forskningen drar nytta av betydligt fler resurser än vad som för närvarande är fallet, men inte heller ville vi sanktionera det sätt på vilket forskningen intar en andraplacering i konkurrensen om vinsterna. 
Caudron (GUE/NGL ),
    – Omröstningen om detta betänkande ger mig tillfälle att ge ett erkännande åt denne store parlamentariker, Rolf Linkohr, och att hylla det utomordentliga arbete för att ge forskningen en sant europeisk dimension som kommissionär Busquin har lagt ned under sin tjänstgöringstid, som nu snabbt närmar sig sitt slut.
Utifrån en kvantitativ synpunkt måste vi nu lägga i en högre växel för att börja förbereda det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling med en budget på 30 miljarder euro, och sätta press på de stater som inte ökar, eller som i själva verket rentav minskar, sina forskningsutgifter.
På detta beror Europas framtid, dess oberoende, dess tillväxt och sysselsättning inom forskningen. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – De ungefärliga siffrorna för Portugals nuvarande investeringsgrad inom forskning och utveckling (FoU) är av oerhörd betydelse, eftersom de totala utgifterna uttryckt i procent av BNP ligger på uppskattningsvis 0,8 procent, medan den statliga finansieringen uppgår till 65 procent av den totala, med 30 procent som härrör från företag och 5 procent från utlandet (i huvudsak från EU-medel). Det får heller inte glömmas bort att framtiden för företagens investeringar inom forskning och utveckling beror på den utveckling som sker inom många andra sidor av samhället, och på förändringar i arbetskraften och i landets allmänna utveckling. Dessa frågor sträcker sig långt bortom vetenskaps- och teknikpolitik.
Europaparlamentets betänkande är relevant därför att det återspeglar den rådande oron beträffande utvecklingsnivån på forsknings- och utvecklingsaktiviteterna i Europa och den sektorns särskilda egenskaper och behov. En aspekt som motiverar särskild uppmärksamhet är den tyngd som betänkandet ger behovet av att öka investeringarna i den offentliga sektorn när man gör den observationen att detta är centralt när det gäller att göra framsteg inom forskning och utveckling inom den privata sektorn.
Även om betänkandet är oklart på några punkter så stöder det i grund och botten kommissionens förslag, och lägger till en del andra, särskilt genom att öka finansieringen enligt det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling (till 30 miljarder euro), bildandet av ”tekniska samfund” och inrättandet av ett Europeiskt forskningsråd (ERC). 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Bibehållna och ökade investeringar i forskning är den bästa garantin för att nå framgång med att uppnå de mål som Europeiska unionen har ställt upp för egen del, vilka är att skapa ett ekonomiskt sett mer dynamiskt, sammanhängande ekonomiskt område baserat på kunskap. Detta kommer därför att bli en av de bästa investeringarna för våra medborgares framtid. Detta meddelande från kommissionen ställer upp mer ambitiösa mål än vad vi hittills har sett genom att det föreslår åtgärder som är avsedda att öka forskningen inom EU till en nivå på 3 procent av BNP, varvid en tredjedel skall härröra från offentliga medel och två tredjedelar från privata medel. I dag ligger denna procentandel på endast 1,9 procent, vilket understiger de procentandelar som ses i Förenta Staterna (2,7 procent) och i Japan (3 procent), och avslöjar betydande skillnader inom själva unionen. För att uppnå detta mål måste de årliga investeringarna i forskning ökas med 8 procent utöver den höjning av budgetanslagen som behövs i samband med den nära förestående anslutningen av tio nya länder.
Detta är således min åsikt, och jag röstade följaktligen för betänkandet. 
Vachetta (GUE/NGL ),
    – Linkohrbetänkandet kritiserar skarpt det förhållandet att forskningsutgifterna är alltför låga i Europa. Vi är uppenbarligen för en ökning av forskningsfinansieringen, men resonemanget i detta betänkande blir oacceptabelt när det kommer fram till vad denna ökning skulle inriktas mot. Betänkandet nämner aldrig det bidrag som forskningen kan lämna när det gäller att förbättra levnads- och arbetsförhållanden eller att skydda miljön.
Det enda skälet som framförs för att finansiera forskning är Europas konkurrenskraft och betydelse. Den metod som föreslås för att åstadkomma detta är forskning som genomförs på en konkurrenskraftig grund, något som böjer sig mera för de privata företagens kommersiella intressen. I betänkandet noteras att inte alla forskningsaktiviteter har den förväntade positiva effekten på de europeiska ekonomierna, varför man rekommenderar att ett europeiskt system inrättas i syfte att fastställa kriterierna för effektivitet och resultat och att bedöma forskningen på grundval av dessa kriterier. I själva verket är det just forskarsamhället i Frankrike och i andra europeiska länder som protesterar mot de drastiska nedskärningarna i den offentliga finansieringen och mot skyldigheten att inrikta forskningen mot de områden som kommer att prestera vinst snabbare.
Eftersom vi förenar oss med dem som försvarar den fria forskningen på det allmänna intressets vägnar så röstade jag emot detta betänkande och den farliga premiss som bildar grundval för det. 
Zrihen (PSE ),
   – Forskning är en central faktor om Europa skall komma tillbaka in på tillväxtspåret på långtidsbasis. Jag säger ”på långtidsbasis” därför att det inte är fråga om att rätt och slätt öka den ekonomiska aktiviteten på kort sikt utan att på lång sikt, i enlighet med målen från Lissabon och Göteborg, garantera att en innovativ och livskraftig europeisk industri finns förhanden. Det är därför jag röstade för Rolf Linkohrs betänkande, och jag hoppas att detta kommer att tjäna till att förstärka investeringar som är avsedda för forskning, både i medlemsstaternas budgetar och i EU:s budget. Det är dock nödvändigt att fortsätta vara vaksam och undvika en situation där man under förevändning av att stödja innovation vidtar åtgärder som tenderar att tillgodose vissa av industrins påtryckningsgrupper, ofta helt främmande för EU, till skada just för våra forskares och företagares intressen. Jag röstade därför emot punkt 28, vars tvetydiga ordalydelse skulle kunna ge anledning till tanken att parlamentet, på de innovativa små och medelstora företagens kostnad inom denna sektor och till nytta för de amerikanska multinationella företagen som önskar vidmakthålla sin dominerande ställning, är i färd med att ta tillbaka den ståndpunkt som det har antagit inom ramen för sin analys av förslaget till direktiv om patenterbarhet för programvara. 

Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   . – I flera år nu har EU systematiskt främjat storfinansens penetration på en rad sektorer med offentligt ägande och under offentlig tillsyn (energi, telekommunikationer, järnvägar, postväsendet osv.). År 2002 beslutades om ett regelverk för telekommunikationer som inför en fullständig avreglering med enhetliga föreskrifter för att förhindra skarpa motsättningar och underlätta de nya aktörernas konkurrens med de dominerande förutvarande offentliga storföretagen som nu är starka monopolföretag samt se till att telekommunikationsmonopolen penetrerar de nya medlemsstaternas marknader effektivt.
Gemenskapens beslut har fortfarande inte börjat tillämpas i sju medlemsstater, inbegripet Grekland, mot vilka kommissionen har inlett rättsliga åtgärder. Denna fördröjning visar EU:s oförmåga att införa entydiga lösningar mellan motstridande intressen och reaktionerna på det klart negativa resultatet av avregleringen.
Betänkandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi begråter förseningen och hotar med evig fördömelse vid ett eventuellt åsidosättande av besluten. Betänkandet går till och med så långt som att kräva ett förbud för prissänkningar från ”dominerande operatörers” sida. Parlamentsledamöterna från Greklands kommunistiska parti saknar inte enbart anledning att begråta, utan vi fördömer än en gång utförsäljningen av offentliga tillgångar, och vi framhåller vår standardståndpunkt, som är den att det bör finnas uteslutande offentliga tjänster inom sådana centrala sektorer av ekonomin som telekommunikationerna. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade naturligtvis emot det här betänkandet, vars enda berättigande är att förmana de regeringar som inte är tillräckliga snabba med att tillämpa sina egna beslut om att avveckla offentliga telekommunikationstjänster i syfte att göra den här sektorn ännu mer vidöppen för konkurrens och kapplöpningen efter vinster.
Föredraganden är begeistrad över att få in fördelarna med konkurrens på den berörda sektorn. Dessa så kallade fördelar är förlust av arbetstillfällen i det förflutna eller i framtiden, hot mot löne- och arbetsvillkor, en utbredd avsaknad av anställningstrygghet i företag – som France Télécom i Frankrike – som nu håller på att privatiseras, och faran med massiv övertalighet i privata företag som är inbegripna i ett hänsynslöst handelskrig.
Det kan finnas ett bredare urval för användare, men bara för de kunder som har betalningsförmåga. Telefonkiosker tas bort på oerhört många ställen där de inte är lönsamma men behövs mer än någon annanstans. Telefonen håller på att bli mindre tillgänglig eller också dyrare, något som bestraffar dem i de sociala klasserna som har de allra lägsta inkomsterna som är i störst behov av denna tjänst, i synnerhet gamla människor.
Motståndare som vi är till privatiseringen av offentliga telekommunikationstjänster så förkastar vi detta betänkande och den sociala nedrustning som det bidrar till. 
Crowley (UEN ),
   .– Vi tycker alla att sättet på vilket elektronisk kommunikation och teknik används är spännande, och det gäller även effekterna på våra kollektiva ekonomier. Den viktigaste frågan i dagsläget handlar inte så mycket om själva tekniken, utan om hur den används på ett sätt som bidrar till tillväxt genom förbättrad produktivitet.
Om vi skall kunna skörda de verkliga vinsterna från den nya och framväxande informationstekniken måste vi investera i en omorganisering av företags och våra administrativa strukturer. En av de centrala delarna av denna investering handlar om att se till att de nya bredbandsmöjligheterna blir tillgängliga.
Det gläder mig att höra från Erkki Liikanen, dvs. kommissionären med ansvar för IT-frågor, att antalet bredbandsanslutningar fördubblades från 9 miljoner i juli 2002 till 17,5 miljoner i juli 2003. Jag stöder kraftfullt Europeiska kommissionens mål att hälften av alla Internetanslutningar i Europeiska unionen skall ha bredbandskapacitet senast 2005.
EU-ländernas regeringar är också skyldiga att ansluta hela den statliga förvaltningen till bredband senast 2005. Jag stöder verkligen initiativet e-Europa, genom vilket man koncentrerar sig på att främja bredbandsanvändning på de områden där offentliga sektorn kan spela en roll.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Föredraganden hyser den uppfattningen att ”Belgien, Frankrike, Grekland, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien och Tyskland” ”fortsätter att stoppa liberaliseringsprocessen” genom att de misslyckas med att införliva den ”nya lagstiftningen inom den utsatta tidsfristen”, varigenom de äventyrar den ”europeiska konkurrenskraften”. Vi gratulerar därför Europeiska kommissionen till att den har ”inlett förfaranden mot de medlemsstater som inte införlivat den nya lagstiftningen i den nationella lagstiftningen” och till att den begär att förfarandena ”slutförs så fort som möjligt”, och kommissionen uppmanas till och med att ”använda sig av det bredare åtgärdsspektrum som står till förfogande” för att framhålla lagstiftningens bestraffande karaktär. Denna ståndpunkt är oacceptabel.
Vad gäller samhällsomfattande tjänster anser föredraganden att det föreligger inkonsekvenser i finansieringen av dem, och han anser att dessa tjänster borde vara öppna för alla operatörer, inbegripet mobiltjänstoperatörer, genom ”offentlig upphandling”. Vad gäller offentliga tjänster, eller till och med tjänster i allmänhetens intresse, så finns där nästan inte ett ord, förutom lite omsorg om medborgare med funktionshinder.
Detta är därför ett betänkande som underlåter att värdera offentliga och samhällsomfattande tjänster, ett betänkande som begär en avreglering, som reglerar vidare i den överlägsna konkurrensens namn och i de för företagen förmodade ekonomiska fördelarnas namn med ”en helt konkurrensutsatt öppen marknad” i syfte att förverkliga ”Lissabonstrategin”. 
Vachetta (GUE/NGL ),
   – Avregleringen av telekommunikationssektorn har lett till den allvarligaste krisen i dess historia. Politiken med utbredd privatisering, som är en direkt följd av att man väljer avreglering och framtvingad konkurrens, har lett till förfärande skulder för operatörernas del som söker nya marknadsandelar till vilket pris som helst och bygger upp parallella och konkurrerande nät, som mobiltelefonnät, vilket är ett diskutabelt resursslöseri. Denna situation, och det må man komma ihåg, beledsagas av stora förluster i arbetstillfällen och av att varje begrepp om offentliga tjänster äventyras. I det betänkande som Nicholas Clegg har lagt fram för kammaren visar det sig att man förespråkar ytterligare steg i samma riktning. Jag kan inte annat än rösta emot det.
Det behövs en annan politik som baseras på att tillgodose sociala behov. Telekommunikationerna måste värnas som en offentlig tjänst, något som gör det nödvändigt med statlig övervakning av den politik som tillämpas och av valet av operatörer. Vi värnar om följande principer: låga avgifter för de tjänster som används mest av majoriteten av befolkningen; kostnadsfria tjänster för de fattigaste människorna; heltäckande geografisk täckning av mobiltelefonnät med hög omsättning och Internetbaserade nät inom ramen för offentliga tjänster; samt, avslutningsvis, att förse utvecklingsländerna med utrustning på grundval av rättvisa och jämställda förbindelser mellan nationer. 
Talmannen.
   –Röstförklaringarna är avslutade.

Talmannen.
   – Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter? 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill gärna nämna med hänvisning till protokollet att det uttalande som jag gjorde före fastställandet av arbetsplanen i går om de italienska soldaterna och polismännen som dödades i Irak även är tillämpligt på uttalandet av talman Cox när han öppnade dagens sammanträde med samma ämne och på den tysta minut som Europaparlamentet iakttog. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Patakis. Vi har noterat era synpunkter, och kommer att vidta nödvändiga åtgärder. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag läste i dag i protokollet från gårdagens sammanträde att uttalandet som jag gjorde om situationen i de baltiska staterna och om flagranta brott mot de mänskliga rättigheterna gjordes som svar på Charles Tannocks inlägg. Detta stämmer inte. Jag inledde mitt uttalande i går före fastställandet av arbetsplanen med ett ord om vad Charles Tannock hade sagt, vilket jag karakteriserade, och sedan gick jag direkt in på huvudfrågan i mitt inlägg, vilken var situationen i de baltiska staterna. Jag vill därför be att protokollet rättas till. Mitt inlägg var inte något svar på Charles Tannocks inlägg. 
Talmannen.
   – De nödvändiga rättelserna kommer att göras, herr Korakas.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0385/2003) av Rosa Miguélez Ramos för utskottet för regionalpolitik, transporter och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om förbättrat sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den nyligen inträffade vågen av terroristattacker har även slagit till mot själva unionen. I morse iakttog vi en tyst minut till minne av de unga italienska militärer som miste livet, och också till minne av de irakiska civila som dog. Uppenbarligen är inget land eller område riskfritt.
Det är viktigt att erkänna att oavsett om vi tycker om det eller inte så kan gärningar av det här slaget ske vid vilken tidpunkt och på vilken plats som helst, oavsett vilket motiv som ligger bakom dem. Sjöfarten är inget undantag. Jag vill påminna er om fallet med kryssningsfartyget ”Achille Lauro”. Detta inträffade visserligen så långt tillbaka som 1985. Därefter utsattes dock oljetankern ”Limburg” för en terrorattack.
Kommissionens förslag syftar till att underlätta en ändamålsenlig och harmoniserad tillämpning av de säkerhetsåtgärder med avseende på fartyg och hamnanläggningar som stöds av medlemsstater i unionen inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationen. Förslaget är avsett att upprätta ett gemensamt område för sjöfartssäkerhet inom vilket samma säkerhetsnivå garanteras för alla sjötransporter inom Europeiska unionen.
Förslaget är i linje med den text som antogs av parlamentet och rådet om säkerhet på den civila luftfartens område. Inom både sjöfarten och den civila luftfarten måste beslutsamma åtgärder om säkerhet från Europeiska unionens sida visa våra internationella partner att vi verkligen tar mycket allvarligt på hela raden av frågor som berörs.
De instrument som har antagits inom Internationella sjöfartsorganisationen gäller enbart för fartyg som är involverade i internationell handel och för anläggningarna i de hamnar som de använder. Det är önskvärt att utvidga en del av bestämmelserna i dessa instrument till att även omfatta nationell sjötrafik inom Europa. Detta skulle bidra till att uppnå det globala säkerhetsmålet för sjötransportsektorn. Det är därför absolut nödvändigt att se till att de åtgärder som skall tillämpas står i proportion till den eventuella risken. Passagerartransporterna bör prioriteras.
Förslaget går längre än vissa av de bestämmelser som antogs av Internationella sjöfartsorganisationen. I förslaget görs vissa bestämmelser obligatoriska som i IMO-avtalet endast klassades som rekommendationer. Avsikten är att garantera den högsta eftersträvade skyddsnivån och att förhindra medlemsstaterna från att komma till motstridande tolkningar. För det ändamålet finns det en bestämmelse om en enda nationell kontaktpunkt med ansvar för övervakningen av skyddsåtgärderna för fartyg och hamnanläggningar. Det finns också en bestämmelse om en inspektionsordning som övervakas av kommissionen. Den kommer att övervaka genomförandet av nationella planer som antagits inom ramen för denna förordning.
I förslaget anpassas också vissa bestämmelser som har avtalats inom ramen för IMO till förmån för medlemsstaternas nationella sjötrafik. Förslaget utvidgar tillämpningsområdet för IMO:s säkerhetsåtgärder för passagerarfartyg på inhemska rutter som tar dem längre ut från kusten än 20 sjömil. Tillämpningen utvidgas till att omfatta alla andra passagerarfartyg på inhemska rutter. Lastfartyg kommer också att omfattas i viss utsträckning. Det finns också en bestämmelse om anpassningsförfaranden avseende fartyg som tillhandahåller regelbunden trafik.
Jag vill gärna upprepa ännu en gång att IMO är fast beslutet att dessa skyddsåtgärder för sjötrafiken skall träda i kraft den 1 juli 2004. Huvudsyftet med det förslag till förordning som har förelagts kammaren är att se till att unionens medlemsstater antar de nödvändiga åtgärderna inom den avtalade tidsperioden. Detta kommer att säkerställa att medlemsstaterna uppfyller sina internationella åtaganden. Det kommer också att säkerställa att tillämpningen av dessa åtgärder harmoniseras i hela Europeiska unionen.
Det är absolut nödvändigt att allt är på plats senast vid den fastställda tidsgränsen. Följaktligen kan jag inte annat än stödja varje beslut som leder till att förslaget antas vid första möjliga tillfälle utan några men för innehållet. Jag inser att parlamentet och föredraganden är fullt medvetna om detta. Samarbetet med rådet har pågått i åtskilliga månader nu i syfte att säkerställa att texten antas vid första bästa tillfälle, helst vid första behandlingen. Jag vill därför gärna tacka Rosa Miguélez Ramos för hennes utmärkta arbete. Tack också till hela kammaren för dess ansträngningar för att nå fram till en snabb, effektiv och ändamålsenlig lösning som kommer Europeiska unionens medborgare till godo. 
Miguélez Ramos (PSE ),
   . – Herr talman! Europeiska kommissionen behandlade säkerheten för passagerare på kryssningsfartyg i Europa för en tid sedan i vitboken om transportsektorn. Parlamentet har också uttryckt sin oro över säkerheten och över orsakerna till olyckshändelser i samband med fiskeriverksamhet. Kammaren krävde en hög säkerhetsnivå för såväl passagerare som besättning. Som kommissionären emellertid anförde var det efter de tragiska händelserna den 11 september som Internationella sjöfartsorganisationen krävde nya åtgärder. Vid sitt möte i november instämde IMO enhälligt i att nya åtgärder bör utarbetas för sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar. Sjötransporter av passagerare eller last anses vara en av de mest sårbara sektorerna nuförtiden.
Dessa nya instrument kommer att träda i kraft automatiskt för alla medlemsstater den 1 juli 2004. Det är viktigt att hålla detta i minnet. Åtgärderna måste därför införlivas i gemenskapslagstiftningen före detta datum, så att erfarenheter kan göras vad gäller tolkningen och den harmoniserade tillämpningen av dem, och även avseende gemenskapens övervakande funktion.
Jag vill gärna tacka mina kolleger i utskottet för regionalpolitik, transport och turism för deras insiktsfullhet genom att reagera på ärendets brådskande karaktär. Jag måste även tacka dem för den flexibilitet de har visat när de behandlade detta förslag till förordning. Jag uppskattar också deras stöd för betänkandet. Det senare godkändes enhälligt, med en enda nedlagd röst. Jag är särskilt tacksam för det arbete som har lagts ned av dem som fungerade som föredragande av yttranden. Jag syftar på Marcelino Oreja Arburúa och Christos Folias. Jag är dem båda tack skyldig för deras betydande hjälp och stöd.
Enligt min mening tyder detta på att Europaparlamentet stöder ett sådant globalt tillvägagångssätt. Det tyder också på att kammaren anser att problem som drabbar hela planeten bäst hanteras med hjälp av åtgärder som internationella organisationer föreslår. Detta borde visa sig vara mer effektivt än att anta ensidiga åtgärder.
De åtgärder som har antagits av IMO gäller endast för internationella sjötransporter. Likväl är den gränsöverskridande sektorn inte den enda som står under hot. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism välkomnade att dessa åtgärder utvidgas på europeisk nivå till att omfatta inhemska rutter och de relevanta hamnanläggningarna. Som en följd av detta kommer säkerhetsnormerna inom gemenskapen att vara högre ställda än dem som föreskrivs på internationell nivå.
Sjösäkerhet måste vara mer än bara ett svar på terroristhotet. Det måste också inbegripa lämpliga förebyggande åtgärder för att möta alla slags hot. Det är därför som förslaget till förordning breddar räckvidden för obligatoriska åtgärder till att omfatta inte enbart passagerarfartyg utan även lastfartyg som dem som transporterar containrar, kemiska ämnen, gaser och råolja. Hamnanläggningarna som utnyttjas av dessa fartyg omfattas också. 
Sjösäkerhet har kommit att bli en allvarlig fråga för de europeiska medborgarna efter de svåra sjöolyckorna i europeiska vatten under senare år. Jag tänker på ”Erika” och särskilt ”Prestige”. Den första årsdagen för den katastrofen högtidlighålls för närvarande. Just nu när vi talar presenterar ledaren för det regionala styret i Asturias i ett annat rum i denna byggnad slutsatsen i en rapport om denna fruktansvärda olyckshändelse i förhoppning om att hjälpa oss i vårt arbete.
Ändringen av SOLAS-konventionen och av del A i ISPS-koden inbegriper tvingande bestämmelser. Del B i den förutnämnda koden innehåller rekommendationer, men kommissionen föreslår att en del av dessa bör göras tvingande. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism stöder det tillvägagångssättet. De obligatoriska åtgärderna avser utrustning på fartyg och fastställer en uppsättning skyddsåtgärder. Andra åtgärder avser den teoretiska utbildningen och praktiska träningen av den berörda personalen, och fastställer tydligt de olika aktörernas skyldigheter och ansvarsområden.
I förslaget till förordning föreskrivs även att en del av rekommendationerna i del B i ISPS-koden görs tvingande. Syftet är att öka skyddsnivån och förekomma tolkningsskillnader. Europeiska kommissionen skall vara ansvarig för kontrollen av effektiviteten hos medlemsstaternas nationella planer och av de nationella myndigheternas verksamhet. Europeiska sjösäkerhetsbyrån kommer att få i uppdrag att bistå vid utförandet av dessa uppgifter.
Utskottet för regionalpolitik, transport och turism skyndade sig att hålla de snäva tidsgränserna som förfarandena i kammaren påbjuder. Kommissionens vice ordförande hänvisade till detta tidigare. Förhoppningen är att denna rad av åtgärder kommer att träda i kraft i juli 2004. Samtidigt har vi arbetat tätt tillsammans med rådet och kommissionen i syfte att säkerställa att den här förordningen antas vid första behandlingen i den mån det gagnar den brådskande karaktären hos de åtgärder som skall vidtas.
Utskottet för regionalpolitik, transport och turism bedömde att det är nödvändigt att formulera ett antal viktiga synpunkter för att förbättra förslaget. En av dessa nämndes tidigare. Det innebär att tillämpa åtgärderna på lastfartyg i samma mån som på passagerarfartyg. En annan avsåg inrättandet av en europeisk kustbevakningsenhet eller ett sådant organ före 2010.
Ledamöterna i detta utskott uppmanade Europeisk kommissionen att lägga fram ett direktiv om generellt skydd i hamnanläggningar före utgången av 2003. Direktivet borde innehålla beledsagande skyddsåtgärder som skall gälla i alla gemenskapshamnar. Det borde omfatta alla berörda arbetstagare. Jag tänker på sjöfolk, hamnarbetare och alla yrkesutövare som tillfälligt måste arbeta i dessa områden. Vi anser att det är absolut nödvändigt att sjöfolk garanteras utbildning, övningar och praktiska erfarenheter som inbegriper den ansvariga personalen.
Därutöver delar vi kommissionens oro vad gäller containrar. Vi hoppas att det arbete som vi har utfört kommer att underlätta ett avtal mellan institutionerna. Det skulle sedan vara möjligt att den här förordningen tillämpas från den 1 juli 2004. Europaparlamentet har gjort ett bra arbete. Det arbetet kan hjälpa till att förbättra de olika aspekterna av säkerhet som rör sjötransporter. Det bemöter medborgarnas oro.
Herr talman! Jag vill gärna göra en teknisk kommentar med avseende på ändringsförslag 16. Den text som stöds av utskottet för regionalpolitik, transport och turism och som framträder som ny artikel 3, punkt 2, stycke 2a ersätter i själva verket artikel 3, punkt 2, stycke 2. 
Oreja Arburúa (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Även jag vill inleda med att tacka föredraganden för hennes arbete. Detta gör jag inte bara som en formalitet. Föredraganden har berett vägen för att yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor i stort sett kunnat införlivas i det arbete som gjorts av utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Detta innebar att det fanns en riktning för vårt arbete i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Loyola de Palacio samtyckte till den ståndpunkt som tidigare framförts av kammaren. Det har tidigare sagts att vi för närvarande är omgivna av terrorism och lever under dess ständiga hot. Följaktligen är nu de åtgärder som utformas för att bekämpa denna 2000-talets plåga särskilt viktiga. Jag talar även i egenskap av medborgare i det baskiska land där terrorismen är en del av vardagen.
Den internationella diplomatkonferensen för parterna i den internationella konventionen om säkerheten för människoliv till sjöss skall dessutom rekommenderas. Vid denna klargjordes att alla medborgare och alla former av transporter kan utsättas för angrepp. Samtliga riskerar att bli mjuka mål.
Det är också viktigt att komma ihåg att unionen skall ta in tio nya medlemsstater nästa år. I takt med att utvidgningen närmar sig är det absolut nödvändigt för oss att förstärka samtliga åtgärder för bekämpningen av terrorismen och för skyddet av våra fartyg och hamnar. I detta hänseende syftar utskottets ändringsförslag till att göra kommissionens förslag något tydligare. I ändringsförslagen uppmanar vi till att samtliga olagliga handlingar omfattas. Jag tänker på terrorism, sjöröveri och liknande gärningar. De utgör ett särskilt hot mot fartygens säkerhet, deras last, passagerare och besättning.
Mot bakgrund av de miljökatastrofer som nyligen inträffat har vi också strävat efter att stärka säkerhetsåtgärderna för transport av farliga ämnen. Illegal hantering av sådana ämnen utgör en särskild risk för både miljö och människor. Dessa ämnen måste därför omfattas av avtalets tillämpningsområde.
Jag håller med föredraganden om att en kontrollcentral för sjöfartsskydd bör inrättas. En sådan central skulle utgöra en kontaktpunkt mellan kommissionen och medlemsstaterna vid övervakningen av de åtgärder som ingår i förordningen. Jag håller också med föredraganden om att Europeiska sjösäkerhetsbyråns behörighetsområde skall breddas så att den kan utföra sina inspektionsuppgifter och följa upp den nu gällande förordningen. Detta uppnås troligen bäst genom ett nytt lagstiftningsinstrument.
Det är viktigt att denna förordning och kommissionens meddelande träder i kraft vid första lämpliga tillfälle. Förordningen bör träda i kraft den 1 juli 2004. 
Folias (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill lyckönska utskottet och föredraganden, eftersom behovet av att utveckla säkra hamnar och sjötransporter varje dag visar sig vara mycket stort. Jag förstår givetvis också att frågan brådskar. Jag måste dock beklaga det faktum att ett förslag som lagts fram av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi beträffande medfinansieringen av dessa åtgärder förkastades.
I en OECD-undersökning från juli 2003 beräknades att de inledande kostnaderna för de nödvändiga åtgärderna uppgår till 1 279 miljoner amerikanska dollar i initialinvesteringar, varefter det krävs 730 miljoner amerikanska dollar per år för att vidmakthålla dem. Som ni förstår måste denna omfattande kostnad, som kommer att fördelas mellan hamnarna i Europa, betalas, eftersom det inte förekommer någon medfinansiering enligt förslag från industriutskottet av hamnar, rederier och små och medelstora företag med närliggande verksamhet.
Vi förstår därför att den europeiska ekonomins konkurrenskraft kommer att belastas med en oproportionerligt stor börda i jämförelse med andra konkurrerande ekonomier. Det faktum att det är konstaterat att arbetstillfällen försvinner och små och medelstora företag kommer att läggas ned har också förbisetts. Jag är orolig över att ingen verklig hänsyn har tagits till detta, och jag är orolig över att vi offrar detta i vår brådska att anta förordningen. Jag hoppas att tiden kommer att visa att jag har fel, men jag är mycket oroad över att dessa allvarliga frågor medför mycket höga kostnader för den europeiska ekonomin. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman och fru vice kommissionsordförande! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna godkänner utan förbehåll det utmärkta betänkandet av Rosa Miguélez Ramos. Det är viktigt att de regler som utarbetas av Internationella sjöfartsorganisationen i realiteten blir obligatoriska. Vi har fört ingående diskussioner om detta över huvud taget var tillåtligt med tanke på att rederiverksamheten är global. Nej, men vi måste ändå införliva de viktigaste punkterna i gemenskapens lagstiftning, eftersom detta är det enda sätt på vilket vi i realiteten kan garantera att IMO:s regler snarast tillämpas inom EU:s farvatten och i EU:s hamnar, och därmed ger allmänheten skydd mot de potentiella farorna från terrorism, sjöröveri eller annan kriminell verksamhet.
Även vi beklagar givetvis att vi måste diskutera dessa frågor så pass snabbt. Förutom problemet med finansiell hållbarhet, som Christos Folias nyligen behandlade, undrar folk i hamnarna ständigt huruvida det vi föreskriver är hanterbart och huruvida det kan genomföras i praktiken. Jag hoppas att rådet mycket noggrant arbetar igenom de praktiska resultaten när dessa förordningar har införlivats; eftersom IMO:s regler skall börja gälla från och med den 1 juli nästa år anser vi dock att det är viktigt att vi nu skapar rättslig visshet och därför godkänner föredragandens begäran att nå en överenskommelse vid första behandlingen.
Vi hoppas dock att de regler som utarbetas gemensamt av föredraganden och rådet i realiteten leder fram till hanterbara och praktiska bestämmelser i hamnarna, eftersom dessa är kritiska knutpunkter som vi vill göra säkrare utan att samtidigt förhindra deras funktion. De måste fungera, och jag hoppas att vi kan nå dithän. 
Poignant (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Vi kommer att se tillbaka på en mandatperiod under vilken säkerhet och skydd har varit dominerande teman. Jag syftar självfallet på att vi förlorade”Erika”den 12 november 1999 samt också på attacken mot World Trade Center den 11 september 2001 och de därigenom ökade riskerna för sjösäkerheten. I morgon har det dessutom gått ett år sedan den 19 november 2002 då vi förlorade ”Prestige”. Dessa händelser kommer självfallet att utgöra ett incitament för oss att gardera med bestämmelser om allt från förebyggande till sanktioner.
Med anledning av det betänkande vår kollega lagt fram och som jag stöder, skulle jag vilja lyfta fram tre punkter. Den första är att friheten till sjöss måste vara kontrollerad. Havet får inte längre betraktas som en arena för individuella äventyr eftersom dessa också kan medföra fara för andra människor. Det krävs noggrannare övervakning och mer disciplin inom alla områden: från öppet hav till hamnanläggning.
För det andra måste EU få en djupare förankring inom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO), som fungerar som ett slags globalt sjöfartsministerium, precis som exempelvis Internationella valutafonden (IMF) fyller funktionen av ett finansministerium. Bland de cirka fyrtiotalet medlemmar som jag tror ingår i styrelsen är ett dussin medlemmar i det nuvarande eller framtida EU. Det skulle därför vara värdefullt med mer samordning dem emellan. Annars blir det så mycket lättare att ta till bekvämlighetsflagg.
För det tredje och sista måste all lagstiftning åtföljas av sanktionsmöjligheter, annars förblir den steril och ineffektiv. IMO-konventionerna är på intet sätt bindande. Jag anser att åtgärder måste vidtas för att säkerställa att de blir det en dag, samt att liknande ansträngningar dessutom måste göras för att se till att ett fartygs ursprungsland tar ansvar för fartyget. Så länge detta inte är fallet, kommer vi att ha luckor i våra regelverk.
Sammanfattningsvis: kontrollerad frihet på haven, ordnad sammanhållning inom IMO och lagar som efterlevs av alla. Det är dessa tre principer som vi måste arbeta vidare med. De stakar ut riktningen för sjösäkerhet och sjöfartssäkerhet, men det återstår en lång väg att gå. 
Vermeer (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär, fru föredragande! Tack för den dynamik ni har tillfört ert arbete. Den uppgift politikerna och beslutsfattarna på området för säkerhetsåtgärder, i det här fallet i hamnar och på fartyg, står inför är upprätthållandet av den svåra balansgången mellan genomförbarhet och eftersträvad effekt av planerade åtgärder. Detta är i grunden en otacksam uppgift, eftersom både hamnmyndigheter och fraktföretag som blir tvungna att tillämpa nya bestämmelser alltid kommer att uppleva dessa som en olägenhet. För lagstiftaren kvarstår ju också frågan huruvida sjöfartssäkerheten verkligen kommer att öka som en följd av en given åtgärd. Hittills har sektorn haft ett gott anseende vad gäller säkerhet. Om anseendet nu kan bibehållas tack vare det föreslagna lagstiftningspaketet återstår frågan om vi i Europa får erkännande för det. Att vänta och se utgör inget alternativ. Därför är det av synnerlig vikt att detta lagstiftningspaket omgående börjar tillämpas, men inte på bekostnad av allt annat. Jag finner det underligt att vi i Europa skulle gå längre än vad vi kommit överens om inom ramen för IMO, i synnerhet genom att också vilja tillämpa åtgärderna på vår lokala sjöfart. Det är värt att notera att Amerika, som tvingade igenom detta paket inom ramen för IMO, inte gör detta själva.
Varför siktar Europa så högt? En administrativ börda som läggs på vår lokala sjöfart kommer att leda till att det blir svårare att transportera gods genom Europa. Detta påverkar särskilt de små hamnarna med en omsättning som bara är några hundra tusen euro. Fler hinder för godstransporter innebär att transportsektorn regelmässigt åsamkas merkostnader. Merkostnader är ineffektivt, och ineffektivitet medför att vi knappast närmar oss Lissabonmålen.
I denna takt kommer vi aldrig att bli konkurrenskraftiga internationellt sett. Under tiden seglar fartyg upp och ned längs Amerikas öst- och västkuster och fraktar gods utan att stöta på några som helst hamnmyndigheter eller tulltjänstemän. I Europa ser det däremot annorlunda ut eftersom vår inre marknad dessvärre inte omfattar våra kustremsor. Lokal frakt mellan Nederländerna och Belgien existerar inte. Den betraktas alltjämt som internationell, men kommer alltså från och med nu också att ingå i den inre marknaden. De inre sjögränserna bör därför avskaffas.
Avslutningsvis skulle jag vilja framföra att jag i stort stöder de ändringsförslag som lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Jag kommer att dra tillbaka mitt ändringsförslag 42, eftersom ändringsförslag 65, som lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, är att föredra. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag måste få börja med att berömma Rosa Miguélez Ramos för hennes utmärkta betänkande. Jag vill också än en gång upprepa att jag är för den mest vidsträckta tolkningen av begreppet sjöfartsskydd. Följaktligen välkomnar jag det faktum att det förslag till förordning vi i dag har framför oss innehåller förebyggande åtgärder som krävs för att hantera allehanda potentiella risker. Dessa åtgärder bör inte endast tillämpas på passagerarfartyg. Fartyg som fraktar containrar, kemiska produkter, gas, olja eller annan farlig last bör också omfattas.
Det har nu gått ett år sedan den tragiska incident där ”Prestige”var inblandat. Tankfartyget hamnade på havets botten och orsakade det värsta utsläppet till havs och den värsta miljöförstöringen till dags datum. Dessutom anser de tusentals människor som i söndags än en gång demonstrerade i Galicien att skadornas omfattning blev så stor på grund av att de ansvariga i den spanska regeringen gravt misskötte den kris som uppkom ombord på fartyget den 13 november.
Allt detta bekräftar det brådskande behovet av att upprätta skyddsplaner för att se till att framtida kriser hanteras med ett garanterat lägsta mått av framgång. Det är också viktigt att övervaka tillämpningen av säkerhetsåtgärderna och att utbilda team genom praktiska övningar och simuleringar, där personal med ansvar för säkerheten ombord på fartyg och i hamnar samt vid både internationella och inrikes sjötransporter deltar.
Vi kommer att stödja Miguélez Ramos-betänkandet eftersom vi anser att det föreligger ett brådskande behov av att slå fast alla de åtgärder som står till buds för att kunna förhindra fler katastrofer som den där ”Prestige”var inblandat. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påtala tre saker. För det första förefaller det mig som om vi i eftermiddag har kallats in för att medverka i en verkligt schizofren övning. Med anledning av Miguélez Ramos-betänkandet uppmanas vi att införliva två instrument som vid ytterst lämplig tidpunkt antagits på global nivå av IMO, och vilka syftar till att stärka skyddet för hamnanläggningar inom ramen för bekämpning av internationell terrorism. I Jarzembowskibetänkandet uppmanas vi å andra sidan till att på EU-nivå anta ett direktiv om marknadstillträde avseende hamntjänster som, om den utmärkta principen om fri konkurrens tillämpas kategoriskt, faktiskt på motsatt sätt riskerar att undergräva säkerheten i våra hamnar och förvandla de hamnar som ännu inte blivit det till verkliga bekvämlighetshamnar. Är det för att dölja denna motsättning som de två dokumenten inte är föremål för en gemensam debatt?
För det andra har vi bevis för att IMO – som när det backas upp av målmedvetna stater uppenbarligen är den lämpliga instansen för hantering av frågor om internationellt sjöfartsskydd – inte är dömt till svaghet. De ändringar som gjorts i SOLAS-konventionen och ISPS-koden på Förenta staternas initiativ bevisar detta liksom den höjning av IOPCF-taket som man kom överens om på initiativ av flera europeiska stater. Därför får vi inte sluta upp med våra påtryckningar för ansvarsfulla sjötransporter, och då främst genom att områden på Atlanten och i Engelska kanalen klassificeras som särskilt känsliga havsområden så som föreslagits av sex europeiska stater.
För det tredje och avslutningsvis: kommissionen använder sig av vad som blott borde ha varit ett införlivande i gemenskapslagstiftningen av åtgärder som endast berör internationell sjöfart för att utvidga räckvidden för ett antal bestämmelser till att också omfatta nationell sjöfart. Det är inte säkert att denna oberäkneliga hållning, som uppenbarligen ökar kommissionens tillsynsbefogenheter, på ett effektivt sätt också kommer att bidra till att öka den allmänna sjösäkerheten. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Kvintessensen av Europeiska unionen är inte de ideal i fråga om demokrati och frihet som omtalas i betänkandet. I stället handlar det om att tjäna storfinanserna, och i detta specifika fall sjöfartsfinanserna. Detta kräver lagar och åtgärder som en skyddssköld för deras intressen. Målet är att öka de redan orimliga vinsterna genom att avskaffa sjöfolkets grundläggande rättigheter.
Med terrorismen som täckmantel försöker man återigen införa ett system för spioneri och övervakning i hamnar och ombord på fartyg med hjälp av ett omfattande nätverk av kontroller och tvångsåtgärder. Syftet är att lägga hinder i vägen för politiken och fackföreningsåtgärder och att trampa ned gräsrötterna med skosulorna i samband med de reaktioner som provocerats fram av att privatiseringen främjas.
Det är därför ingenting sägs om de verkliga problemen och de verkliga hoten mot sjösäkerheten, dvs. om hälsa och säkerhet för dem som arbetar på fartyg och i hamnanläggningar, om flottans ålder och om ”mördarhamnarna” eller de bekvämlighetshamnar som lovprisas i privatiseringsdirektivet.
Inte ett ord om ansvaret hos de stora redarna, som är medhjälpare i de tragiska brotten inom sjöfarten och därmed banar väg för terrorister.
Inte en referens till det faktum att regionala beslut om fartygssäkerhet väsentligt försvagar Internationella sjöfartsorganisationens roll och underminerar säkerhetsreglerna inom ramen för ett ekonomiskt krig och en vinststyrd kapplöpning.
Detta är en bedrövlig uppgörelse kapitalister emellan på bekostnad av sjösäkerheten och den marina miljön i syfte att öka de orimliga vinsterna. Sjöfartsfinansernas oansvar förstärks genom bekvämlighetsflagg, privatisering av fartygsregister och bristen på all form av konkreta inspektioner eller kontroller utförda av statliga myndigheter. Det är detta och inte de spökpirater som EU letar efter som utgör de verkliga och allvarliga terroristhoten mot sjöfarten.
Det behöver utvecklas en kollektiv och dynamisk rörelse på gräsrotsnivå mot dessa strategier att stjäla allmän egendom och att införa ett medeltida arbetssystem och slavlöner. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter att ha gratulerat Rosa Miguélez Ramos till det arbete hon har utfört vill jag klargöra vad det hela handlar om, eftersom det kan ha uppkommit vissa missförstånd. Vad vi gör på gemenskapsnivå är att genomföra en överenskommelse som EU:s alla medlemsstater röstade för i Internationella sjöfartsorganisationen.
Kommissionen är här i dag, och parlamentet håller med kommissionen, varför vi kan godkänna åtgärderna på gemenskapsnivå, slutföra dem och genomföra dem i praktiken. Det som skiljer detta direktiv från andra liknande EU-initiativ är att vi nu agerar proaktivt; vi handlar innan vi drabbas av en ödesdiger katastrof medan vi – som ni vet – i det förgångna har agerat på gemenskapsnivå först efter ett fartygshaveri, naturkatastrofer eller andra olyckor. Ur den aspekten menar jag att detta är ett alltigenom positivt initiativ.
Finns det trots detta inga orosmoln? Finns det inga frågetecken? Jo då. Christos Folias och Georg Jarzembowski har gett röst åt detta. EU-industrin oroar sig verkligen för att den skall tvingas bära bördorna av åtgärderna snarare än vi, åtgärder som är nödvändiga och som måste vidtas – vilket ingen av oss tvivlar på. Det kan vara en omfattande börda, och i vissa fall kan den snedvrida konkurrensen eftersom det kommer att krävas färre åtgärder i vissa medlemsstater och fler i andra, och industrin kan därför tvingas bära en ojämn börda.
Av dessa skäl och mot bakgrund av att rådet inte var redo att anta vissa ändringsförslag som direkt berörde frågan om finansiering av medlemsstaterna själva uppmanade vi Europeiska kommissionen att anta ett ändringsförslag om att kommissionen skall inleda en undersökning om just konkurrens och extrakostnaderna – både därför att åtgärderna är brådskande och därför att Europaparlamentet inte kunde övertyga rådet om ett förlikningsförfarande (och jag är glad att rådet åtminstone accepterar detta).
Eftersom industrin verkligen oroar sig uppmanar jag kommissionären att i dag försäkra oss om att kommissionen kommer att lägga fram denna undersökning så snart som möjligt och tillvarata industrins intresse vad gäller konkurrensens funktion i hamnar från och med nu.
Pohjamo (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill inledningsvis tacka Rosa Miguélez Ramos för hennes utmärkta förberedande arbete. Säkerheten är en viktig sjöfartsfråga.
Jag har varit angelägen om att små fartyg som utför inhemska tjänster, såsom färjor och fartyg längs kusterna, inte skall behöva omfattas av vad som administrativt sett är ett mycket tungrott säkerhetsarrangemang. Utskottet har redan uppmärksammat detta, och frågan bör kunna redas ut med hjälp av de ändringsförslag som lagts fram.
Min andra fråga rör de ökade kostnaderna för små och medelstora hamnanläggningar. Om säkerhetsrelaterad utrustning, inhägnader eller andra investeringar måste genomföras mycket snabbt kommer avgifterna för transporttjänster att öka, och resultatet blir att hamnarna förlorar sin konkurrensmässiga skärpa. Jag hoppas att dessa två frågetecken kan rätas ut i omröstningen, och jag hoppas också att kommissionen tar hänsyn till dem i tolkningen av hur direktivet skall genomföras.
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande! Det är sannerligen mycket viktigt för våra medborgare att vi kan erbjuda dem bästa möjliga säkerhetsarrangemang i samband med alla former av transport – i luften, på land och till sjöss.
Dagens debatt rör sjötransporter, och jag tar mig givetvis friheten att framföra mina hjärtligaste gratulationer till föredraganden. När det gäller säkerhet i samband med sjötransporter är passagerarnas säkerhet av stor vikt för oss, men det är också viktigt att ta hänsyn till godstransporter. Ett antal fartyg transporterar faktiskt farligt gods och utgör därför en perfekt måltavla för terrorism. Även oberoende av problemen med terrorismen har vi sett prov på att vanliga naturkatastrofer kan få katastrofala följder.
Allt som bidrar till ett bättre skydd måste därför välkomnas, och vi har återigen fått förslag på mycket viktiga åtgärder, vilka jag stöder: ett nationellt övervakningscenter för sjöfartsskydd och utökad utbildning för personalen, för att inte tala om adekvat utrustade hamnar – så många åtgärder som vi så ofta har efterlyst här i kammaren. Detta är vad jag betraktar som viktigt, även om jag stöder de ledamotskolleger som menar att systemen måste genomföras på ett balanserat och harmoniserat sätt och utan att äventyra den faktiska verksamheten i hamnarna.
Det är också viktigt att tydligt definiera varje parts ansvarsområde, vilket också är skälet till att jag måste ta upp frågan om medlemsstaternas ansvar. Är de beredda att göra sjösäkerheten till en huvudfråga? Vilka länder har hittills införlivat de direktiv som kammaren röstat igenom? Vilka länder kontrollerar verkligen att våra EU-förordningar tillämpas? Hur långt har vi nått med att upprätta EU-kartan över nödhamnar? Vilka länder har gjort framsteg, och vilka är långsamma? Vad gäller Frankrike vet jag att åtgärder äntligen har vidtagits i denna riktning. Vilken är rådets åsikt, för att inte säga beslut, när det gäller den europeiska kustbevakning som jag så länge har krävt?
Om ytterligare en katastrof eller olycka skulle inträffa, kommer då EU fortfarande att anklagas för att ha bidragit till att detta kunde ske, eller kommer medlemsstaterna äntligen att ta sitt ansvar?
Fru kommissionär! Ni har verkligen fullbordat ett arbete – och ett utmärkt sådant – i nära samarbete med parlamentet. Det är dags att detta erkänns och att sanningen sägs öppet och offentligt om vissa länders blockering, om förseningar rörande det som har genomförts och det som inte har genomförts och om vad ministerrådet egentligen vill.
Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig inledningsvis gratulera föredraganden, Rosa Miguélez Ramos, till hennes arbete och hennes vilja att nå snabba överenskommelser så att åtgärder av detta slag kan antas snabbt och därmed vidtas utan dröjsmål. 
Som vissa kolleger helt riktigt har påpekat i debatten om denna förordning står vi med tanke på den befintliga terrorismen inför en rad hot. Parlamentet har beslutat om åtgärder. Vi har beslutat om åtgärder på initiativ av kommissionen, som under denna mandatperiod på ett aktivt sätt har lagt fram förslag för oss på hur vi skall kunna förbättra säkerheten för alla former av transporter. Vi har antagit sådana, och vi är i färd med att anta sådana på området för säkerhet i samband med sjötransporter.
På området för säkerhet i samband med sjötransporter står vi inför internationellt organiserade former av terrorism, men det finns också en form av terrorism som orsakar förödelse internt, t.ex. i Spanien. Detta måste bekämpas och åtgärder måste beslutas, och detta är vad vi gör.
Det är tydligt att vi står inför problem och att det måste göras justeringar, men att förbättra vår säkerhet, att förbättra transportsäkerheten och hamnsäkerheten är en nödvändighet och ett åtagande som vi måste fullgöra.
Jag vill därför gratulera kommissionär De Palacio till hennes förslag och föredraganden till beslutsamheten och viljan att vidta åtgärderna snabbt. 
Marques (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Kampen mot terrorismen kräver globala åtgärder och fokuserar på de olika hot som världen dagligen ställs inför och som – tyvärr – är både mångskiftande och oräkneliga.
Jag delar därför den oro i fråga om sjötransporter som kommissionen och föredraganden gett uttryck för och som tydligt tar sig uttryck i det förslag till förordning som vi nu undersöker och som syftar till att öka säkerheten för fartyg och hamnanläggningar som en del av kampen mot terrorismen. En sådan åtgärd skulle automatiskt innebära att de internationella säkerhetsåtgärder som antagits av Internationella sjöfartsorganisationen genomförs i hela gemenskapen och följaktligen att en gemensam EU-politik definieras på området. Detta skulle innebära en ökad skyddsnivå och samtidigt förhindra att tolkningen skiljer sig medlemsstaterna emellan.
Låt mig ta upp tre frågor som jag anser vara avgörande i detta sammanhang. När det gäller att utvidga de åtgärder som beslutats av Internationella sjöfartsorganisationen till att även omfatta nationell sjöfart och berörda hamnanläggningar vill jag först och främst sätta fokus på behovet av att utarbeta en tidtabell som är tillräckligt tilltagen för att berörda länder skall kunna följa de regler som slagits fast. Infogandet av nationella sjöfartstransporter bör vidare göras med hänsyn till en bedömning av den risknivå som fartyget och/eller lasten utsätts för och av fartygets eller hamnanläggningens sårbarhet ställt mot en kostnads-nyttoanalys.
När det gäller kontrollen av att skyddsreglerna genomförs och följs, vilket täcks av artikel 10 i förslaget till förordning, anser jag vidare att dessa uppgifter bör utföras av ansvarig myndighet i respektive medlemsstat. Eftersom det krävs inspektioner på gemenskapsnivå måste dessa utföras uteslutande med förordningen som rättslig grund och alltid i samarbete med varje enskild medlemsstats myndigheter.
Avslutningsvis vill jag påpeka att förordningen om upprättandet av Europeiska sjösäkerhetsbyrån inte ger detta organ befogenhet att agera på säkerhetsområdet som sådant. Detta bör beaktas i den helt nödvändiga översynen av förordningen.
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Vi EU-medborgare engagerar oss för sjösäkerheten, inte minst vi galicier, eftersom vi drabbades direkt av de extremt allvarliga olyckor vi alla känner till.
Följderna av dessa olyckor tvingar oss att snabba på genomförandet av sjösäkerhetsåtgärder av alla slag och att försöka nå samförstånd mellan de olika politiska grupperna och mellan institutionerna – kommissionen, parlamentet och rådet. Vi måste därför möta medborgarnas krav och undvika långdragna lagstiftningsförfaranden genom att nå överenskommelser vid första behandlingen och på så sätt undvika behovet av en förlikning.
Jag gratulerar kommissionen till det förslag som lagts fram och föredraganden till betänkandet. Betänkandet har nått enhällighet, vilket är lika talande som det stöd vi ger de ändringsförslag som lagts fram dels i fråga om att utvidga förordningen även till andra typer av fartyg, exempelvis fartyg som transporterar särskilt farligt gods, dels i fråga om förebyggande åtgärder av olika slag, dels de globala avtalen inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationen och överenskommelserna med Förenta staterna.
Debatten kommer därför lägligt, men jag vidhåller att vi måste komma ihåg att om vi enas om den grundläggande frågan, vilket vi gör generellt sett, måste vi också enas om formen och förfarandet och agera med största ihärdighet, vilket flera gånger har upprepats här. Låt oss inte förlora en sekund på politiska diskussioner som utvidgar lagstiftningsförfarandena till så känsliga frågor.
Internationella sjöfartsorganisationens åtgärder inom ramen för SOLAS-konventionen är därför välkomna, precis som åtgärderna inom ramen för MARPOL-konventionen, vilka inte bara ökar säkerheten på fartyg och i hamnar utan också ser till att kriminalitet bestraffas, vilket kammaren måste vänta med att debattera och godkänna.
Europaparlamentet måste gå i bräschen i denna kamp, och jag hoppas att det nyligen tillsatta tillfälliga utskottet kommer att fortsätta med detta samförstånd och tillhandahålla bästa möjliga resurser och instrument i denna kamp och leda den på EU:s vägnar på global nivå.
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar kommissionens förslag och vill tacka Rosa Miguélez Ramos för det väl förberedda betänkandet. Kommissionens förslag är särskilt nödvändigt i syfte att klargöra de nya internationella instrument som Internationella sjöfartsorganisationen antog förra året. De tragiska händelserna den 11 september visade att alla produktionssektorer, alla transportsätt och byggnader lätt kan falla offer för en terrorattack. Förebyggande åtgärder och skyddsåtgärder är brådskande också på grund av andra hot mot säkerheten till sjöss, såsom sjöröveri och sabotage. Inte desto mindre är det viktigt att EU inte skyndar på åtgärdsbesluten i onödan, utan i stället lugnt håller sig till den tidsplan som redan slagits fast av Internationella sjöfartsorganisationen som sin vana trogen är mycket noggrann och krävande.
I dagens föränderliga värld ser jag internationellt samarbete som det allra viktigaste för att förbättra säkerheten för fartyg och hamnanläggningar och som ett mycket bättre alternativ till de ensidiga åtgärder som tidigare beslutades. Det ligger i EU:s eget intresse att agera i multilaterala system och samtidigt stärka dem. Samarbete med Ryssland är också av särskild vikt.
Jag delar kommissionär Frits Bolkesteins oro över de negativa effekter på handeln som ensidiga säkerhetsåtgärder eventuellt skulle kunna få. Det finns en risk för att de ensidiga avtal inom sektorn för containrar som träffats mellan amerikanska och vissa europeiska hamnar kommer att snedvrida konkurrensen. Med hänsyn till detta välkomnar jag att nuvarande förhandlingar mellan kommissionen och USA skall täcka in överenskommelsen Container Security Initiative [initiativ för säkra containrar].
Innehållsmässigt skiljer sig kommissionens förslag egentligen inte från Internationella sjöfartsorganisationens instrument, vilka har utarbetats uteslutande för internationell sjöfart. Därför ställer jag mig frågande till tolkningen att samma instrument bör tillämpas i samma utsträckning på nationella transporttjänster i EU:s medlemsstater. Med tanke på kostnaderna och andra problem till följd av säkerhetsåtgärder liknande dessa ser jag inget behov av att gå längre än Internationella sjöfartsorganisationen. Befogenheten att besluta om att införa åtgärder i individuella länders inhemska transportsystem måste hur som helst bli kvar hos medlemsstaterna, vilka bäst kan bedöma situationen. Det skulle exempelvis vara absurt om färjor som trafikerar de inre vattenvägarna i Finland, detta tusen sjöarnas land, tvingades genomgå säkerhetskontroller trots att de inte utgör något särskilt hot mot säkerheten.
De Palacio,
   . – Herr talman! Jag vill återigen tacka föredraganden, Rosa Miguélez Ramos, för det arbete hon har utfört. Jag vill också tacka utskottet för regionalpolitik, transport och turism för sättet att utföra arbetet och de textförbättringar de har gjort, eftersom huvuddelen av ändringsförslagen är acceptabla, även om formuleringen skiljer sig något i vissa fall. Jag vill också tacka föredragandena Marcelino Oreja Arburúa och Christos Folias från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor respektive utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för de åsikter som de har bidragit med och som har tjänat till att förbättra kommissionens förslag.
Det är min förhoppning att föredragandenas arbete i nära samarbete med kommissionen och rådet kommer att leda till att texten kan antas vid första behandlingen.
Det finns många ändringsförslag som är mycket tekniska och som – om jag har förstått saken rätt – syftar till att föra kommissionens förslag närmare den text som är resultatet av verksamheten i rådet, som å sin sida har hållit många möten med experter om detta projekt. Jag är glad att vi tack vare detta samspel – nästan en sorts ständig trepartsdialog genom hela förhandlingsomgången – har kunnat finna ett positivt svar på nästan allt.
För att svara på det som tagits upp av några ärade ledamöter, särskilt Christos Folias och Konstantinos Hatzidakis, vill jag påpeka att vi godkänner ändringsförslaget om att inleda en undersökning som särskilt skall behandla hur finansieringen skall delas mellan offentliga myndigheter och operatörerna utan att detta påverkar behörighetsfördelningen mellan medlemsstaterna och Europeiska gemenskapen. I denna undersökning skall kostnaderna för att genomföra dessa åtgärder analyseras liksom följderna för sjöfartens konkurrenskraft i förhållande till alternativa transportsystem och den europeiska ekonomin i allmänhet. Vi kommer givetvis att lägga fram denna undersökning för parlamentet och rådet, och om nödvändigt kommer vi att utarbeta relevanta förslag i enlighet med detta.
Det finns emellertid fem ändringsförslag som innebär vissa problem för kommissionen och som jag skall kommentera helt kort. Två av dem kan vi inte godkänna eftersom de ifrågasätter den känsliga balans vi har nått med rådet i fråga om att utvidga dessa åtgärder till att även gälla nationella transporter. Av era ändringsförslag föredrar jag dem som noggrant återspeglar den balans som har nåtts.
Det finns tre nya ändringsförslag rörande kommittéförfarandet som vi kommer att kunna godkänna i den mån de inte äventyrar sjösäkerhetskommitténs roll enligt förordning (EG) nr 2099/2002. Mot bakgrund av de berörda frågornas komplexitet godkänner kommissionen slutligen att man stryker det tidiga genomförandet av dessa åtgärder, även om det i mina ögon är grundläggande att varje medlemsstat antar ett nationellt program för tillämpning av den lagstiftning vi föreslår genom denna förordning.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godkänna 62 ändringsförslag fullt ut och 5 delvis, och som jag sade förkastar vi endast 2 ändringsförslag. Siffrorna återspeglar tydligt det samarbete som har ägt rum och som jag uppskattar, och med anledning av detta vill jag återigen tacka alla ärade ledamöter för arbetet under dessa månader.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (Α5-0364/2003) av Georg Jarzembowski om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillträde till marknaden för hamntjänster (PE-CONS 3670/2003 – C5-0461/2003 – 2001/0047(COD)). 
Jarzembowski (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru vice ordförande! Under svåra förhandlingar har parlamentets delegation lyckats övertala rådet att godkänna ett stort antal regler som är positiva inte bara för existerande hamnsystem och för hamnarbetare, utan också för de rättvisa konkurrensvillkoren inom och mellan hamnar.
Även om det fanns vissa krav som vi inte kunde få rådet att acceptera rekommenderar jag därför att alla parlamentsledamöter accepterar resultatet av förlikningsförfarandet och uttrycker sin tillfredsställelse med det som har uppnåtts. Omsorgen om rättssäkerhetsfrågor som rör hamnar, hamnansvariga och hamnarbetare innebär att Europeiska unionen behöver sitt första grunddirektiv om hamnar. Om denna kompromiss förkastas skulle det leda till att frågor av avgörande betydelse för den europeiska transportpolitiken skulle förbli oreglerade i åratal. Exempel på sådana frågor är tillträdet till marknaden inom hamnar och konkurrensförhållanden mellan hamnar. Därför skulle detta öppna dörren för snedvriden konkurrens mellan hamnar, liksom för okontrollerbar överlappning mellan hamnarnas tjänsteutbud.
Jag skulle vilja säga ett varningens ord till de parlamentsledamöter som förespråkar ett förkastande: Om detta skulle ske skulle kommissionen få undersöka situationen inom varje enskild hamn. Det skulle vara bättre om vi formulerade grundläggande regler så att alla från början vet vilka regler som gäller. Parlamentet bör se särskilt positivt på det faktum att rådet har accepterat kravet att definitionen av egenhantering endast skall omfatta rederiernas utnyttjande av personal på fartyg och inte också personal på land. I detta avseende har parlamentet lyckats ta hänsyn till de viktigaste frågorna för såväl de hamnansvariga som de människor som arbetar i hamnarna.
För att åstadkomma en kompromiss blev parlamentets delegation å andra sidan tvungen att överge begäran om ett allmänt krav på förhandstillstånd för hamntjänster. Rådet vill följa subsidiaritetsprincipen och överlåta detta till medlemsstaterna. Vi fick på vår sida likväl gehör för tanken att medlemsstaterna bör kunna göra det möjligt för en behörig myndighet att insistera på förhandstillstånd för hamntjänster, så rätten att besluta om detta ligger ändå hos medlemsstaterna. Slutligen godkände rådet parlamentets ändringsförslag angående tidsfristerna och villkoren för tillstånd och övergångsbestämmelser, i vilka parlamentet har sett till att ägarintressen och hyresverksamhet får samma status. Parlamentets delegation har också fått gehör för kravet att tillstånd kan ändras eller dras in då villkoren för tillståndet inte uppfylls eller då gällande sociala trygghetsbestämmelser inte följs. Man måste därför konstatera att vi har tagit mycket tydlig ställning för hamnarbetarnas sociala villkor, och att vi har lyckats mycket väl.
Rådet accepterade också att medlemsstaterna måste utarbeta riktlinjer i enlighet med vilka nyligen auktoriserade tjänsteleverantörer åläggs att göra lämpliga kompensationsutbetalningar till tidigare tjänsteleverantörer. Men – och detta är något vi inte är nöjda med – rådet vill inskränka detta till de fall där auktorisationens giltighetstid förkortas genom det nya direktivet. Det finns en viss logik i detta. I alla andra fall skall de respektive medlemsstaternas egen lagstiftning tillämpas.
En aspekt av den större kompromiss som parlamentet fick acceptera med visst beklagande var att lotstjänster kommer att omfattas av direktivet. Detta blev dock mer acceptabelt genom rådets och parlamentets gemensamma och enskilda betoning av vikten av lotstjänster för säkerhet och miljöskydd, och mot bakgrund av det faktum att de behöriga myndigheterna, av skäl som har med den offentliga säkerheten att göra, får begränsa antalet leverantörer av lotstjänster till en enda. Parlamentet lyckades till slut få rådet att dra tillbaka sin tilltänkta föreskrift om att tillståndet för lotstjänster skulle gälla en begränsad tid.
Jag anser att parlamentet har brutit ny mark genom att lyckas få målen för direktivet utvidgade genom tilläggen om rättvisa konkurrensvillkor inom och mellan hamnar. För detta ändamål måste leverantörerna av hamntjänster inför medlemsstaterna och kommissionen redogöra för vilka finansiella förbindelser de har med varandra och med offentliga organ. Kommissionen å sin sida bör dra de nödvändiga slutsatserna av detta med avseende på undanröjandet av snedvriden konkurrens, och den har redan klargjort sin vilja att formulera tydliga direktiv för begränsningen av offentlig finansiering av hamnar.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att utgången av detta förlikningsförfarande är en stor framgång för oss alla, med tanke på den helt avvisande hållning som rådet intog inledningsvis. Jag vill särskilt tacka rådets italienska ordförandeskap och vice ordföranden för att de gjort det möjligt för oss att slutföra arbetet med detta problematiska ärende på ett som jag ser det positivt sätt.
Låt mig till slut göra följande observation. Vad det handlar om här är inte enskilda frågor om hamnar. Vad som står på spel är konkurrensförmågan för EU-hamnarna, som ju är mycket viktiga knutpunkter i de transeuropeiska näten. Vi har alla ett ansvar för att göra dessa hamnar mer effektiva, och jag ber er acceptera resultatet av förlikningsförfarandet och ställa er bakom det. 
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka parlamentet och förlikningskommittén för deras arbete med förslaget till direktiv för tillträdet till marknaden för hamntjänster. Jag vill särskilt tacka förlikningskommitténs ordförande, Renzo Imbeni, och föredraganden, Georg Jarzembowski, för det omfattande arbete de utfört med denna komplexa fråga.
Parlamentet ombeds rösta om en kompromiss som har godkänts av förlikningskommittén. Jag vill tydligt klargöra att kommissionen ställer sig bakom kompromissen, och även om jag vet att vissa ledamöter är emot den skulle jag vilja be er att tänka efter innan ni förkastar den. Jag tror att kompromissen är mycket viktig för den europeiska transportpolitiken.
Kompromissen innebär inte en total avreglering av hamntjänsterna, vilket jag har hört i den tidigare debatten. Långt därifrån. Allt den leder till är en liten grad av öppenhet så att vissa typer av tjänster kan utföras genom egenhantering, det vill säga med användning enbart av ombordpersonal.
Mina damer och herrar! Vi talar varje dag om att vi vill ha hållbara och miljövänliga transporter och att vi vill främja närsjöfarten, så vi kan inte nästa dag rösta mot en åtgärd som kommer att underlätta utvecklingen av denna typ av transporter.
Vad jag vill säga med detta är att vi måste vara konsekventa i våra förslag. Det förslag vi skall rösta om – särskilt i den form det nu har fått, efter diskussionerna i parlamentet, efter parlamentets ändringsförslag och efter förhandlingarna med rådet – är ett mycket balanserat och återhållsamt formulerat förslag, men det kan utan tvekan komma att främja kustfarten, och detta är grundläggande för ett hållbart europeiskt transportsystem.
Vi har haft tre år av förhandlingar, och jag tror helt enkelt att ett förkastande av detta initiativ skulle leda till mycket allvarliga problem för transportpolitiken under kommande år.
Jag skulle vilja påminna er om några av de aspekter av texten som torsdagens omröstning kommer att gälla. Det ursprungliga förslaget var begränsat till regler inom en given hamn. Parlamentet insisterade bestämt på behovet av att ta itu med frågan om konkurrensen mellan hamnar, och denna punkt – som kommissionen accepterade – har korrigerats i den slutliga texten i samråd med rådet.
Kommissionens ursprungliga förslag avsåg egenhantering med ombordpersonal och personal på land. Det är sant att vi tog upp frågan om egenhantering för företag med personal på land. Parlamentet tog upp två typer av frågor: Den första var sociala garantier för att förhindra social dumpning, och denna godkändes av kommissionen. Den andra minskade ytterligare möjligheten till egenhantering och avgränsade denna till att gälla endast ombordpersonal.
Nu talar vi enbart om ombordpersonal. Det är uppenbart att denna egenhantering av ombordpersonal kommer att fungera vid transporter över korta sträckor. Den kommer inte att fungera vid transporter över de stora världshaven, med tanke på den typ av gods som transporteras och den typ av fartyg som används.
Det vi talar om är därför särskilt viktigt för utvecklingen av transporter över korta sträckor. Parlamentets ståndpunkt står därför fast, och egenhantering skall endast gälla ombordpersonal. Dessutom skall de sociala garantier jag nämnde tidigare gälla.
I det ursprungliga förslaget betraktades lotstjänster som en kommersiell tjänst som omfattades av samtliga regler. Parlamentet föreslog att dessa tjänster inte skulle inkluderas, och vi har till slut nått fram till en uppgörelse som innebär en viss grad av öppenhet gällande lotstjänster. Men vad som måste stå helt klart är att vi inte avreglerar bestämmelserna för lotstjänster. Vad vi talar om är exempelvis – och, återigen, detta gäller kustfarten och närsjöfarten – kaptenen som färdas längs samma rutt varje dag eller två eller tre gånger per vecka och känner till den mycket väl, och som kan få tillstånd att inte använda lots. Vi talar om en åtgärd som är viktig för närsjöfarten.Den kommer inte att påverka sådana transporter över världshaven där fartyget anländer till en viss hamn en, två eller fem gånger per år. Detta påverkar bara de fartyg som har reguljära rutter – alltså, återigen, närsjöfarten.
Jag skulle vilja säga, mina damer och herrar, att kommissionen har varit mycket flexibel genom hela denna diskussion. Vi menar att vissa av de åtgärder som föreslagits av parlamentets ledamöter har inneburit förbättringar av texten – jag har inte nämnt några eftersom de inte var kontroversiella. I fråga om andra förslag, där problem och frågor togs upp som kunde vara av politisk natur, har vi försökt uppnå en så bra balans som möjligt.
Vad som återstår till slut är en minsta gemensam nämnare, men det är en viktig sådan, och jag anser att den är mycket viktig för främjandet av kustfarten, särskilt kustfarten inom Europeiska unionen. Därför, mina damer och herrar, vill jag be om ert stöd och om era röster för detta kompromissförslag som man häromdagen nådde fram till i förlikningskommittén.
Jag vill än en gång tacka Renzo Imbeni och naturligtvis Georg Jarzembowski för deras arbete under hela denna tid. 

Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! I och med betänkandet av Georg Jarzembowski – som jag vill ge en eloge till för det omfattande arbete som har fört oss till denna punkt – gör vi i grund och botten inte mer i dag än vad vi gjorde när parlamentet arbetade för att posttjänster skulle öppnas för konkurrens, för att järnvägarna skulle öppnas för konkurrens eller för att luftfarten skulle öppnas för konkurrens. Det skulle vara märkligt om detta parlament, som har gått i spetsen för att öppna dessa tjänster för konkurrens, i morgon skulle säga, av skäl som i alla fall för mig skulle vara obegripliga, att ett undantag måste göras från denna långa rad av åtgärder, och att hamntjänsterna skall vara det undantaget.
Som Loyola de Palacio berättade accepterades till slut många av parlamentets ståndpunkter under diskussionerna med rådet. Lotstjänster, som är ett undantag, egenhantering, som har begränsats till att gälla ombord, konkurrens mellan hamnar, där parlamentets ståndpunkt i stort sett accepterades, även om kommissionen åtminstone i början av förhandlingarna var emot. Skyddet av anställdas rättigheter, där det finns en uttrycklig föreskrift i direktivet om att vi inte får ha en lägre skyddsnivå än i någon av medlemsstaterna.
Mot bakgrund av detta förstår åtminstone inte jag varför vissa fortsätter att motsätta sig det vi har uppnått. Det bör i sammanhanget påpekas att det vi har uppnått inte helt tillfredsställer branschen – särskilt redarna hade önskat något djärvare. Jag för min del menar att den kompromiss vi har framför oss tjänar branschens intressen i viss utsträckning, i den bemärkelsen att det finns andra tjänsteleverantörer – den bryter upp monopolet och skapar större valfrihet – och den tjänar arbetarnas intressen, eftersom nya företag då kan startas, och nya företag betyder nya jobb. Alltså är den ett steg framåt, och det är därför vi måste stödja resultatet av förlikningsförfarandet och rösta ja. 
Piecyk (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Man kan ha samma mål, fru kommissionär, men försöka uppnå dem på olika sätt. Tyska hamnar uppvisar i alla fall en imponerande tillväxt för närvarande, och det utan detta direktiv. Saker och ting kan uppenbarligen fungera på andra sätt. Den här veckan har parlamentet haft ett utmärkt tillfälle att visa att det absolut inte är rådets ombud utan främst svarar inför folket, medborgarna och arbetarna.
Låt mig påminna er om följande: Vid den andra behandlingen krävde detta parlament med mycket, mycket stor majoritet tre viktiga saker: Vi ville att det skulle råda insyn i hamnarnas finansiella förbindelser och att dessa förbindelser skulle regleras, och detta har delvis blivit fallet. Vi ville att lotstjänster för sjöfarten inte skulle vara bara ytterligare en hamntjänst av typen bogsering eller förtöjning, som skulle vara utsatt för det rådande ekonomiska trycket i hamnverksamheter. I stället ville vi att de inte skulle vara konkurrensutsatta, utan ha säkerhet som främsta mål. Lotstjänster är en särskild typ av allmänna uppgifter som inte faller under detta direktiv, men vi har inte lyckats hålla dem utanför det. En mycket viktig punkt är att vi ville att egenhantering skulle begränsas till fartyget och dess besättning, men med rätt till diskretionärt godkännande och med rimliga villkor i fråga om social trygghet och arbetsrätt. Låt mig citera ännu en gång: ”Egenhanterare skall behandlas på samma sätt som andra leverantörer av hamntjänster. Därför skall egenhanterare följa samma riktlinjer för social trygghet och ha samma yrkesmässiga kvalifikationer som andra tjänsteleverantörer inom samma eller liknande hamnsystem.” Detta är vad rådet förkastade, och detta är vad vi inte kunde uppnå. Det här kan alltså inte beskrivas som en rättvis kompromiss – det är mer av eftergivenhet gentemot rådet.
Om ni alltså vill att de lotsar som styr våra fartyg säkert in i hamn även i fortsättningen skall ha skyldigheter gällande säkerhet och miljö måste ni förkasta resultatet av förlikningsförfarandet. Om ni inte vill att den sociala dumpningen skall få fotfäste i våra hamnar, utan i stället vill att kvalificerad arbetskraft skall kunna arbeta under goda sociala villkor och att social harmoni skall upprätthållas i våra hamnar, då måste ni förkasta detta direktiv. Jag är helt och hållet positiv till att man vid sådana här kompromisser betraktar dem för att se om glaset är halvfullt eller halvtomt, men i det här fallet är glaset inte halvfullt med vatten; det innehåller bara några droppar åt parlamentet, och jag kan tala om för rådet att det inte kan ligga i parlamentets intresse att först inta en stark ståndpunkt och sedan låta nöja sig med lite. Detta handlar inte bara om den här sakfrågan, utan i det här fallet också om vår uppfattning av vår parlamentariska funktion. Därför förordar jag liksom min grupp starkt att vi förkastar alltihop.
Vermeer (ELDR ).
   – Herr talman! Efter två och ett halvt år av debatter, ändringsförslag, demonstrationer och omröstningar långt in på natten har vi nu ett kompromissförslag framför oss. Alla är inte nöjda med det. Resultatet är ett steg framåt för den europeiska sjöfarten. Jag vill tacka Georg Jarzembowski för att han ändå har uppnått ett visst resultat.
Ingen är väl ovetande om att ämnet har rört upp starka känslor. Detta framgår tydligt av att hamnarbetare har demonstrerat här i Bryssel och till och med i Rotterdam. Jag skulle vilja säga några ord om dessa demonstrationer. Demonstrationsdeltagarna har använt sig av sin demokratiska rätt att informera oss som parlamentsledamöter kraftfullt och effektivt. Jag ställer mig helt och hållet bakom demonstrationer som ett sätt att föra fram ett budskap. Men jag anser att det är beklagligt när det urartar i förstörelse, störande av ordningen, hot och undertryckande av andra åsikter. Jag har egna erfarenheter av hur obehagligt det kan kännas om man intar en hållning som inte stämmer överens med deras. Detta är mycket olyckligt. Resultatet blir att människor tvingas in i överdrivna handlingar och smutskastning.
Trots detta har något åstadkommits – en rättslig ram som möjliggör klara och tydliga relationer mellan hamnar, myndigheter och tjänsteleverantörer. Denna ger insyn i användningen av allmänna medel för finansieringen av hamnar, och innefattar en överenskommelse om att utarbeta klara riktlinjer för det statliga stödets förenlighet med europeisk rätt.
Lotstjänster har till slut inkluderats, liksom möjligheterna till egenhantering, även om dessa möjligheter enligt min mening är för begränsade. Rederierna har fått större manöverutrymme, vilket de behöver för att kunna få en bra avkastning på sina investeringar. Större manöverutrymme innebär tillväxt och arbetstillfällen. Fler arbetstillfällen är i allmänhet den bästa socialpolitiken. Från parlamentets sida kan vi inte ha mycket inflytande på arbetets kvalitet. Låt oss därför inte göra detta till vårt mål. I Nederländerna, där mycket hamnarbete utförs, har man gjort framsteg och arbetsfreden har varit ganska begränsad. Från både socialministern och transportministern, den tidigare parlamentsledamoten Karla Peijs, har jag fått skriftliga löften med syftet att minska den oro för de ökade möjligheterna till egenhantering som finns hos rederier, leverantörer av hamntjänster och fackföreningar. Ministrarna vill formulera nya politiska ramar för att definitivt garantera att nederländsk arbetsrätt följs i hamnarna. Sådana löften bör också vara möjliga att ge på annat håll. Kort sagt gör vi framsteg, och liberalerna kommer till största delen att rösta ja. 
Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Inom sjöfarten och i hamnarna finns det mer utrymme för oegentligheter än i många andra branscher. Verksamheten innefattar gränsöverskridande flöden av varor mellan olika stater, inte bara inom Europeiska unionen utan över hela världen. Dessa länder skiljer sig åt inte endast i fråga om lagstiftning, utan framför allt i fråga om ersättning till arbetskraften, arbetsvillkor, säkerhet och graden av miljöskydd. Sådana skillnader utnyttjas genast av dem som ser social dumpning och miljöförstöring som potentiella konkurrensfördelar.
Under många år har det inom sjöfarten existerat ett fenomen som vi känner som bekvämlighetsflagg, vilket innebär att europeiskt ägda fartyg registreras i ett utvecklingsland. På detta sätt betalar man mindre skatt, man slipper följa många olika regler och man kan anställa besättningar med löner på utvecklingsländernas nivå. Företag som ägs av EU-medborgare konkurrerar med varandra i en internationell djungel. Det faktum att denna djungel hittills så långt det är möjligt har hållits utanför de europeiska hamnarna är ingen tillfällighet. Om de inte hade bekämpats av fackföreningar och om det inte hade funnits några lokala hamnföretag skulle bekvämlighetshamnar ha varit ett faktum för länge sedan. På dessa arbetsplatser erbjuds bara tillfälliga arbeten som är smutsiga och farliga, och framför allt drar de till sig icke yrkesutbildad arbetskraft. I dessa hamnar utförs mycket av arbetet av människor från utvecklingsländer som inte tillåts komma till Europa för annat arbete i land. I detta slags konkurrenssituation kommer hamnar som betjänar ett gemensamt inlandsområde att konkurrera ut varandra. Vinnaren är alltid den mest anti-sociala, mest miljöovänliga och farligaste hamnen, det vill säga den bekvämaste hamnen.
Om man från Europeiska unionens sida vill harmonisera reglerna för hamnarbete måste dessa vara inriktade mot att eliminera illojal och farlig konkurrens inom varje grupp av hamnar som betjänar ett gemensamt inlandsområde. Detta problem är särskilt akut i fråga om hamnarna runt Nordsjön, från franska Dunkerque via de belgiska och nederländska hamnarna till Hamburg i Tyskland. Dessa hamnar förbinds via järnvägar, floder och kanaler med i stort sett samma industriområden och med städer överflödande av konsumenter. Från dessa hamnars sida har man under lång tid försökt ta varandras kunder på grundval av stora offentliga investeringar, med låga priser och genom många otillbörliga åtgärder. Under den förra sammanträdesperioden uttalade sig parlamentet för att något borde göras åt detta via ett hamndirektiv. Detta skulle ge största möjliga skydd åt registrerade och behöriga hamnarbetare i hela Europa, och det skulle förebygga fartygsolyckor som beror på felaktig lastning, vilket orsakade olyckan med det danska lastfartyget ”Karin Cat” i februari. Detta slags hamndirektiv skulle stå i samklang med ett antal olika miljöåtgärder som genomförts av Europeiska unionen på senare tid, och som syftar till att göra det svårare att göra utsläpp och dumpa fraktavfall till havs, och till att på längre sikt hålla tankfartyg med enkelskrov borta från europeiska hamnar.
I stället har kommissionen föreslagit ett direktiv som leder till motsatsen. Om man tar bort eller minskar det existerande skyddet för registrerad hamnarbetskraft gentemot illojal konkurrens på medlemsstatsnivå kommer denna konkurrens bara att öka. Eventuellt kommer hamnarnas kostnad för godshanteringen att minska som ett resultat av detta, men dessa kostnader utgör ändå i de flesta fall bara en försumbar del av produktionskostnaden.
Parlamentet ändrade dessa planer både vid första behandlingen för två år sedan och vid andra behandlingen i mars. Ändringen var visserligen inte så långtgående som fackföreningarna önskade, och risken för missbruk fanns kvar, men de inblandade parter som företrädde olika intressen verkade kunna acceptera detta till viss del. Så är det inte längre, då rådet (transport) i somras systematiskt vägrade godkänna ändringarna. Under förlikningen verkade parlamentets delegation först vilja stå fast vid den ståndpunkt som dessförinnan hade antagits av parlamentet. Detta gällde inte bara vänstern, utan jag hörde också detta från kristdemokrater och liberaler.
Den 29 september hade de flesta av invändningarna plötsligt gått upp i rök. I utbyte mot ytterligare en studie av konkurrensen och en text där man bollar med orden ”får” och ”måste” har åtta av de femton medlemmarna givit upp det som parlamentet hade uppnått. Det faktum att ett direktiv håller på att förverkligas var plötsligt viktigare än det exakta innehållet. Det slutliga förslaget påminner mycket om spanska och italienska bestämmelser för hamnmonopol som betjänar små inlandsområden runt Medelhavet. Tillämpningen av sådana bestämmelser i andra delar av Europa kommer att leda till ökande oegentligheter och en intensifierad kamp mellan hamnar, särskilt runt Nordsjön. Många hamnarbetare i nuvarande och framtida medlemsstater har vid olika tillfällen klargjort att de finner detta oacceptabelt.
Under dessa omständigheter motverkar direktivet sitt eget syfte och bör därför inte antas. Detta förslag bör förkastas på torsdag.
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Hur mycket jag än vill tacka föredraganden, kommissionären och andra för det arbete de har utfört så har det inte givit det önskade resultatet. Grönboken om hamnar var klar och tydlig, eftersom syftet med den var att ta itu med konkurrensen mellan hamnar, särskilt den illojala konkurrensen och miljöeffekterna av den när de nya terminalerna byggs. Till slut fick vi ett direktiv om konkurrens i hamnar och öppnandet av marknader för nya tjänsteleverantörer. När vi närmare betraktar resultatet av förlikningsförfarandet måste vi konstatera att balansen inte är bra. Vad som saknas är de önskade obligatoriska kraven på tillstånd för nya tjänsteleverantörer i fråga om sociala frågor, miljö och säkerhet och andra aspekter. En definition av egenhantering saknas, eftersom man hänvisar till egna besättningar, vilket ger stor frihet inom de nuvarande ramarna för anställningsförhållanden i de flesta hamnar. Tillräckligt mycket har sagts om lotstjänster. Den insyn som prisas så av Georg Jarzembowski innebär enligt vår mening ett steg framåt, men den kommer inte i närheten av vad vi efterlyste tidigare.
På det hela taget är förslaget oacceptabelt, särskilt i förhållande till ILO:s fördrag gällande dåliga arbetsvillkor, och med tanke på säkerhetsaspekterna. Det finns en överhängande risk för att dessa hamnar förvandlas till bekvämlighetshamnar. Mot bakgrund av alla dessa invändningar förkastar vi i Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen denna kompromiss som ett förslag där den rätta balansen inte har hittats. Avreglering är inget universalmedel, och som Loyola de Palacio antydde innebär ett förkastande av förslaget inga som helst problem för andra. 
Esclopé (EDD ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi är inte mer nöjda med den kompromiss man nådde fram till i förlikningskommittén i september än vad vi var med de tidigare versionerna. Att döma av de jämna röstsiffrorna – åtta röster för och sju emot – är vi inte ensamma om detta. Georg Jarzembowski har dock använt hela sin betydande övertalningsförmåga.
Även om vi med automatik höll med i fråga om strävan efter större effektivitet för uppnå konkurrenskraft i en globaliserad ekonomi, så ville vi inte att denna skulle förverkligas på vilket sätt som helst, och med ett enda slutmål: den totala avregleringen av hamntjänsterna. Teknisk, social och miljömässig säkerhet är i själva verket det mål som fortlöpande måste stå i fokus, oavsett vilken reform som genomförs. Lotstjänsterna har åtminstone vid en ytlig betraktelse skyddats från ohämmad konkurrens, men den frihet som ges varje stat framstår för oss som för stor, och den står i motsättning mot de utmärkande drag för offentliga tjänster som tjänsterna i fråga anses ha, antingen via staterna själva eller enligt Europeiska gemenskapernas domstol.
Vad gäller egenhantering kan den sociala tryggheten och miljösäkerheten på samma sätt försämras om redarna utan kontroll får använda egen utrustning och använda oerfaren, outbildad och tillfälligt anställd personal. Det är inte troligt att hänsyn till de anställdas sociala skydd och säkerhet skulle väga tungt om den ställdes mot jakten på ekonomisk lönsamhet via billig arbetskraft. Genom hela kedjan av tjänster – lotsning, förtöjning och lossning – krävs yrkesutbildade arbetare för att man skall kunna undvika olyckor. Egenhantering skulle leda till en utarmning av dessa tjänster liksom av yrkeskvalifikationer och miljösäkerhet, och skulle också leda till en social kostnad relaterad till förlorade arbetstillfällen.
Sammanfattningsvis förkastar vi införandet av bekvämlighetshamnar och egenhantering vid terminaler. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I Flandern tillbringar nu tusentals flamländska hamnarbetares familjer veckan i spänd väntan inför resultatet av omröstningen nästa torsdag om avreglering av hamntjänster. I Flandern väntar tusentals människor under veckan på besked om huruvida de kommer att ha ett arbete om några månader. Det och inget annat är vad det betänkande vi debatterar i dag egentligen handlar om. Faktum är att avreglering i det här sammanhanget, för tusentals flamländska hamnarbetare, inte innebär något annat än arbetslöshet och social misär. Genom att blint tro på sin egen ideologi och helt avvisa varje form av seriös diskussion med berörda parter visar kommissionen än en gång att den inte bryr sig ett dugg om den subsidiaritetsprincip som de profeter som talar för ”ett Europa av guld och gröna skogar” har bombarderat oss med sedan Maastricht. I den här specifika frågan tummar kommissionen faktiskt på traditioner som under decennier har gjort flamländska hamnar ryktbara världen över. I och med torsdagens omröstning om detta betänkande löper Europa risk att utplåna årtionden av social stabilitet i de flamländska hamnarna på grund av en ultraliberal ideologi som riskerar att resultera i motsatsen till vad den syftar till.
Särskilt avregleringen av energiområdet och järnvägstransporterna har visat, i Flandern men också i Storbritannien, att resultaten kan bli negativa för konkurrensen, arbetskvaliteten och utbudet av tjänster. Detta slags avreglering kan komma att få mycket negativa konsekvenser för våra hamnar, för deras konkurrensförmåga, för deras utbud av arbetstillfällen och för deras utbud av tjänster. Men det är inte för sent.
Jag hoppas att alla parlamentsledamöter oavsett politisk grupptillhörighet och ideologi på torsdag kommer att beakta den utsatta situationen för hamnarbetare i Antwerpen, Zeebrugge och Gent, och i övriga Europa. Jag hoppas därför att betänkandet kommer att röstas ned med bred marginal. 
Savary (PSE ).
   – Fru kommissionär! Ni inledde debatten om ”Prestige” med att förklara för oss att sjöfarten var ett område av okontrollerad frihet, ett slags djungel som behövde regleras. Vad som var fallet i fråga om säkerheten gäller dessvärre i ännu högre grad på det sociala området.
Vi vet alla att besättningar är mycket blandade, både vad gäller nationalitet och social och geografisk tillhörighet. Egenhantering innebär därför detsamma som att föra in denna sociala djungel i våra hamnar. Naturligtvis gäller problemet främst övervakningen av efterlevnaden av de sociala reglerna i mottagarlandet och hamnen. Vem kan på ett övertygande sätt hävda att två filippinare, tre malajer, två argentinare och en afrikan som just har klivit i land i en hamn med egenhantering där deras fartyg just lagt till kommer att respektera de sociala regler som gäller i landet där hamnen är belägen?
Naturligtvis är det så hamnarbetare – och inte bara hamnarbetare utan också hamnföretag i hela Europa – har kommit att inse att målet nu var att konkurrera genom social dumpning, det vill säga genom social splittring av en hel yrkeskår, oavsett om arbetarna är offentligt anställda eller privatanställda. Det är därför vi inte kan gå med på att man sätter bocken till trädgårdsmästare. Vad som i stället behövs – och alla befolkningar skulle förstå detta – är att man i grunden angriper den anarki som råder när det gäller flaggningar och besättningar som lever i slaveri, och att man ser till att alla regler efterlevs, regler som helt och hållet kringgås av de flesta länder i Internationella sjöfartsorganisationen, länder vilka som alla vet är piratländer liksom de redare som är medborgare i dem är pirater.
Om man kunde återställa ordningen och också harmonisera skattevillkoren och de sociala villkoren i alla våra egna länder – och detta gäller inte bara sjöfarten utan också den tunga lasttrafiken – så skulle naturligtvis ett direktiv som detta bli trovärdigt, och man skulle kunna tala om rättvis konkurrens. Olyckligtvis är det snarare en typ av social splittring som ni föreslår, och vi kan inte ta risken under dessa förhållanden. 
Sterckx (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär, herr Jarzembowski! Tack för det arbete ni har utfört, men jag kommer inte att stödja kompromissen, eftersom jag menar att den saknar en viktig aspekt, nämligen att tillstånd bör krävas i EU-hamnar. Vi godkände detta i parlamentet vid andra behandlingen, men det saknas i kompromissen. En behörig myndighet får ansöka om tillstånd men behöver inte göra det, och detta ser jag som en nyckelfråga.
Både vid första och andra behandlingen arbetade jag hårt för att förbättra artikeln om tillstånd, och fick till och med hjälp av kommissionären på flera områden. Både vid första och andra behandlingen lyckades vi förbättra detta system för licenser. Trots detta, herr Jarzembowski, har jag en känsla av att vi hade kunnat gå en aning längre under förlikningsförfarandet, och att vi kanske skulle ha utnyttjat tiden till att nå fram till en bättre text på den punkten också.
I vilket fall som helst är jag för fria hamntjänster. Enligt min mening bör alla få erbjuda sina tjänster där, men dessa fria tjänster bör balanseras av ett licensieringssystem som regleras på så sätt att vi kan ange våra egna krav för miljö, offentliga tjänster och, sist men inte minst, sociallagstiftning.
I de flamländska hamnarna har relationerna mellan hamnarbetare, arbetsgivare och de ansvariga för hamnanläggningarna försämrats mycket sedan ett och ett halvt år tillbaka. Oavsett resultatet av omröstningen på torsdag kommer man att bli tvungen att åtgärda denna förvärrade situation, med eller utan direktiv. Jag vill därför be alla berörda parter att samlas runt förhandlingsbordet för att diskutera våra hamnars framtid och se till att den inte äventyras, med eller utan direktiv.
Ainardi (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Det är långt ifrån första gången detta direktiv debatteras. Jag anser fortfarande att det är ett liberalt direktiv med ett enda huvudsyfte: minskade kostnader. Detta är i sin tur negativt för säkerheten, sysselsättningen och tjänsternas kvalitet.
Det största problemet har utan tvekan att göra med egenhanteringen. Även om egenhanteringen begränsas till ombordpersonal, och även om vi antar att detta inte får några effekter för medlemsstaternas lagstiftning, vilket återstår att se, så kommer fartygsbesättningar eller särskilt anlitade arbetare – vilket ni påpekade – att kunna utföra lastning och lossning i stället för tillgänglig kvalificerad personal. Oavsett om man tycker om det eller inte så är egenhantering det samma som social dumpning, även om man nu i samband med den talar om säkerhet och om personalens behörighet. Ett sådant system skulle vara farligt för människor eftersom det skulle tillåta omständigheter som är till skada för säkerheten: otillräckliga kvalifikationer, okunnighet om lokalförhållanden och instruktioner, bristfälliga språkkunskaper och otillräcklig utbildning. Alla redare skulle på detta sätt kunna utnyttja billig arbetskraft, vilket skulle innebära fara för hamnarna och den omgivande miljön. Problemet inverkar också på andra yrkeskårer än hamnarbetare, särskilt lotsar verksamma vid kusten och andra lotsar för vilka undantag gjordes i första versionen samt på dem som arbetar med bogsering, vilka alla åläggs begränsningar i förhållande till hamnmyndigheterna. Jag vill tillägga att då rådet inte höll inne de tillstånd som redarna måste ansöka om innan de kunde börja tillämpa egenhantering kommer, som min kollega Gilles Savary sade, resultatet att bli att djungelns lag råder på hela området.
Följden blir att en osäker situation nu uppstår för all den kvalificerade personal som hittills har bidragit till säkerheten i hamnarna: hamnarbetarna, som utför en ekonomiskt mycket viktig uppgift under svåra förhållanden genom att upprätthålla säkerheten, och de som utför kust- och sjöfartstjänster av typen lotsning, vilka generellt anses som tjänster som har ett allmänintresse. Alla dessa sektorer bör ses som viktiga för sjöfartsskyddet och för en hållbar utveckling. Det förslag som har framlagts skulle utan tvekan få allvarliga konsekvenser för hamnarna, både socialt och i fråga om arbetstillfällen. Det har inte förekommit något verkligt samråd med berörda parter. Man vill att vi i dag skall rösta för ett förslag som förkastas av alla yrkesarbetare i hamnarna. Detta måste sägas tyda på en märklig uppfattning om vad demokrati är. I går kväll, till och med här i Strasbourg, sammanträffade arbetstagarrepresentanter med grupperna för att förklara sina synpunkter och varna för vad som kan hända. Jag menar att vi inte får slå dövörat till. Dessa människor har argument som vi måste lyssna till.
Avslutningsvis är jag angelägen om att påpeka att jag tror att det är omöjligt att ta ställning till detta direktiv om man inte betraktar det mot bakgrund av våra debatter om sjöfartsskyddet. Parlamentet har ställt sig positivt till en tillfällig undersökningskommitté för ”Prestige”. Vi har haft många diskussioner i parlamentet om olika åtgärder för att befrämja sjöfartsskyddet, och ni, fru kommissionär, har lagt fram rationella förslag. Något jag personligen alltid drar mig till minnes är att alla de yrkesarbetare inom sjöfarten vid den franska kusten som jag talade med efter ”Prestige”-katastrofen alltid insisterade på att säkerhetsarbetet måste börja i hamnarna. Ni talade om konsekvens. Mot bakgrund av det ser jag en enorm inkonsekvens i att först genomföra positiva åtgärder för sjöfartsskyddet och sedan i praktiken omintetgöra dem genom ett beslut om egenhantering. Av säkerhetsskäl och med tanke på sysselsättning och hållbar utveckling i de europeiska hamnarna måste vi förkasta detta dokument. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Våra hamnar är av enorm betydelse för vårt välstånd, och de är grundbulten i världshandeln. Illojal konkurrens mellan hamnar bör därför undvikas, och vi kan föreställa oss ett direktiv som gör att den kan undvikas, men det har inte författats ännu. Konkurrens skall inte behöva leda till säkerhetsbrister, social dumpning och miljöförstöring i hamnar. Den typ av egenhantering som har föreslagits här i parlamentet innebär till och med i sin nedtonade version en allvarlig fara för detta. Mot bakgrund av detta ville Europaparlamentet göra en obligatorisk tillståndsansökan till ett villkor för egenhantering, och man ville också undanta lotstjänster från konkurrens. Därför är det mycket olyckligt att varken rådet eller kommissionen handlade i enlighet med den kompromiss som man lyckades nå fram till i parlamentet. Trots två och ett halvt år av diskussioner står de olika sidorna i alla avseenden mot varandra. Vi är för ett brott i de sociala traditionerna i våra hamnar. Efter fartyg under bekvämlighetsflagg står vi nu inför bekvämlighetshamnar.Farhågor inför detta finns inte bara hos hamnarbetare, utan också hos dem som är angelägna om att upprätthålla hamnarnas sociala stabilitet, som äventyras av ert direktiv, fru Miguélez Ramos. Denna strävan mot avreglering innebär för närvarande fler risker än fördelar för våra hamnar. Vi kommer därför kraftfullt att rösta emot det. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Jag ställde mig starkt bakom parlamentets ståndpunkt vid andra behandlingen. När jag jämför den med slutresultatet av förlikningsförfarandet är det uppenbart att man i överenskommelsen med rådet fokuserar på andra element än de som ansågs viktigast i parlamentet. Genom att acceptera åtaganden i form av studier av konkurrensen har vi uppnått konkurrens inom hamnar. Denna del av överenskommelsen är allt annat än rättvis. Överenskommelsen innebär en orättvis fördelning av rättigheter och skyldigheter mellan arbetsgivare och arbetstagare. Inom andra transportsektorer har behovet framgått av att minimera riskerna för socialt vanstyre. Inget har gjorts här trots att det finns ett behov. Jag menar att ett generellt tillståndskrav skulle vara mer ändamålsenligt. Mot bakgrund av vårt mål att anta en hållbar transportpolitik och system som är hållbara för såväl företag och anställda som för samhället i stort kan jag inte ge mitt stöd till det resultat som kommittén lägger fram här i dag.
Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som så riktigt har påpekats har vi nu arbetat två och ett halvt år med en viktig fråga, och det har framgått att det är en fråga som väcker starka känslor.
Jag är verkligen överraskad av dagens debatt, för det verkar som om vi ger en bild av verksamheten i våra hamnar som någonting mittemellan den sociala situationen i artonhundratalets Europa, någon form av kapitalism och Chicagomaffians verksamhet på 1920-talet. Ändå är det vi eftersträvar precis motsatsen.
Detta är tjugohundratalet. Vi vill ha ett modernt och effektivt socialt Europa. Vi vill ha bärkraftiga och konkurrenskraftiga hamnar som kan vara ett alternativ till andra transportformer. Det som nu läggs fram ger oss naturligtvis inte detta, men det är ett första litet steg, mycket mindre än vad de flesta av oss räknade med. Detta är det Europa jag tror på. Ett artonhundratalets Europa eller ett Europa som är en återspegling av tjugotalets Chicago är inte mitt Europa. Det kanske finns de som vill ha det så. Det kanske finns de som vill bevara en sådan situation. Självklart kommer vi inte att stödja något sådant, men vi kommer att stödja resultatet av förlikningsförfarandet.
Jag skulle vilja ge en eloge till kommissionären för att hon har fortsatt att fokusera på målet att modernisera våra hamnar samt på föredragandens målsättning och målsättningen hos vissa grupper i parlamentet som, trots det totalt oacceptabla tryck de har utsatts för av vissa arbetare i europeiska hamnar, har försvarat moderniseringen av våra hamnar och deras konkurrenskraft. 
Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Det är stor skillnad mellan orden ”måste” och ”får”. I det direktiv vi nu efter förlikningsförfarandet har framför oss sägs att hamnar får införa ett system med tillstånd, och sedan sägs det mer specifikt att detta gäller eget utförande av lastning och lossning. I Jarzembowskibetänkandet, som vi antog tidigare vid den andra behandlingen, står det fortfarande att hamnarna införa ett system med tillstånd. En stor del av den text som blev resultatet av kompromissen skiljer sig från den text som antogs vid andra behandlingen. Skillnaden mellan ”får” och ”måste” är av stor betydelse för hamnar och hamnarbetare i Europa. Ett icke-obligatoriskt tillståndssystem gynnar illojal konkurrens, och detta kan inverka negativt på sysselsättningen i de hamnar som har ett bra tillståndssystem. Detta kan ändå inte vara syftet med denna avreglering. Hamnar med sämre standard skulle finnas kvar, och den resulterande illojala konkurrensen skulle kunna komma att inverka negativt på sysselsättningen i de väl organiserade hamnarna.
En fråga har alltid varit prioriterad i mitt parti, det nederländska arbetarpartiet, och den anger vår miniminivå. Om man inom hamnarna själv skall sköta lastning och lossning så måste denna verksamhet noga regleras via ett bra tillståndssystem som gäller generellt. Detta kom man fram till under förlikningsförfarandet. Nu föreslås det att det inte skall finnas något obligatoriskt tillståndssystem för egenhantering. I korthet är den så viktiga frågan om en verklig harmonisering av hamnars egenhantering av lastning och lossning inte längre aktuell, och resultatet blir att det kan finnas olika system i olika hamnar. Frågan har därför blivit ett exempel på dålig avreglering. Det är märkligt att EU kan ange detaljerade regler för alla och envar i många situationer, men att man inte har kunnat göra detta i en situation som denna i fråga om arbetets kvalitet. Vi måste förklara detta ännu en gång för de människor vars intressen det nu gäller. Mot bakgrund av vad jag sagt kan det knappast komma som en överraskning för någon att min grupp inte har något annat val än att rösta mot detta direktiv. 
Pohjamo (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag vill först av allt tacka Georg Jarzembowski för hans hårda arbete med denna fråga. Den föreslagna kompromissen utgör ett varsamt steg i riktning mot att göra marknaden för hamntjänster öppnare och att öka insynen i hamnarna. Kompromissen är inte den bästa tänkbara, men den innebär ändå en acceptabel lösning. Att inkludera lotstjänster i direktivet innebär ett problem, särskilt i områden som är känsliga från säkerhets- och miljösynpunkt. Den kompromiss som blev resultatet av förlikningsförfarandet är dock acceptabel från denna synpunkt.
Det är viktigt att öka effektiviteten och konkurrenskraften hos hamnarna, som fungerar som centrum i utvecklingen av unionens transportsystem. Om hamnarna öppnas för kontrollerad och sund konkurrens och om insynen i dem ökar kommer de att bli mer konkurrenskraftiga och effektiva, och detta kommer att leda till en ökad användning av kombinerade transporter och sjötransporter. Sjötransporterna är mycket viktiga för utomeuropeiska regioner och är ett mer miljövänligt alternativ i tätbefolkade områden. Denna kompromiss är ett försiktigt steg i rätt riktning. 
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag är något förvånad. Ni, fru kommissionär, hävdar att vi kommer att påverka transportpolitiken i riktning mot hållbarhet genom detta direktiv. Låt mig påminna er om vad hållbarhet verkligen är. I Göteborg slog vi fast att hållbarhet är en liksidig triangel, med en ekonomisk, en ekologisk och en social sida. Låt mig bara ställa en enkel fråga: på vilket sätt främjar ni hållbarheten när ni äventyrar säkerheten i hamnarna genom det här direktivet? Direktivet kan leda till värre skador på miljön, och det gör inget för att skydda den. På vilket sätt stärks den sociala aspekten när ni tillåter egenhantering, vilket betyder att fartygets besättning, som har färdats så länge med det, nu också skall lasta och lossa fartyget? Kvalifikationer och förlorad arbetstid beaktas inte alls.
Konstantinos Hatzidakis argument att detta skulle skapa nya arbetstillfällen är vansinne. Tänk själva! Om ett visst arbete utförs av personer som redan har annat att göra, så minskar det antalet arbetstillfällen, snarare än att stimulera till nya jobb. Det strider också mot Lissabonmålet full sysselsättning 2012, om vi hela tiden går åt motsatt håll. Jag måste verkligen säga, fru kommissionär, att jag hade förväntat mig att ni skulle se på detta ur rätt synvinkel. Det ni sade var fullständigt ensidigt, och det visar, som ni också sade, att ni vill fortsätta avreglera.
Om det är detta ni betraktar som ert mål, så är det bara att säga som det är. Då kommer det att stå fullständigt klart att vi aldrig kommer att kunna finna en gemensam nämnare. För er betyder avreglering nämligen inget annat än minskade kostnader. Ni kan mycket väl hävda att det är det det handlar om, men det gör inte jag. Och inte heller min grupp.
Om vi så ser till hamnarbetarna och lotsarna, så har ni under den diskussion som vi har genomfört – och detta vet Georg Jarzembowski också – uppfyllt några av våra förväntningar, men inte andra. I slutändan, efter förlikningsförfarandet, står absolut ingen av de berörda personerna på er sida – inte en enda! I går besöktes vi på nytt av hamnarbetarna, och 21 000 namnteckningar är väldigt många för den yrkeskåren. Och ni tar inte minsta hänsyn till det! Detta innebär, enligt min bedömning, att detta direktiv, snarare än att främja säkerhet och sociala normer och därigenom lägga en fast grund för konkurrensen, uppnår raka motsatsen. Därför kan vi inte göra annat än förkasta förslaget. 
Dhaene (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Ja, vi vill se mer sjötransporter, men inte om de är osäkra. Som flera talare redan har påpekat är detta direktiv sannerligen dåliga nyheter för hamnarbetarna, för det finns inga sociala miniminormer som kan genomdrivas i hela EU.
Detta blir i själva verket ett dåligt exempel för resten av världen. Som européer försöker vi alltid ligga före alla andra när det gäller sociala normer. Men om detta förslag antas kommer vi att främja negativ globalisering och socialt sönderfall. Den som till äventyrs tror att den nuvarande texten fortfarande erbjuder en möjlighet att bryta denna onda cirkel misstar sig. Detta kommer snart att stå klart, för konkurrensen mellan olika hamnar är stenhård. Utan stränga regler kommer egenhantering att bli dödsstöten för vanliga hamnarbetare. Texten innehåller dessutom dåliga nyheter för lotsarna. Men i stället vill vi se mer obligatorisk lotsning. Riskerna ökar hela tiden eftersom trafiken blir allt intensivare i farlederna och eftersom manskapet har allt sämre utbildning. Fartyget Tricolor utanför den flamländska kusten är ett skrämmande exempel på detta. Det har dessutom förekommit över 60 allvarliga kollisionstillbud. Vi måste därför ha fler lotsar ombord. Att spara på detta är att spara på säkerheten och att äventyra människoliv och miljö. 
Andersen (EDD ).
   –Herr talman! Om Europaparlamentet vill bli taget på allvar måste det hålla fast vid sina tidigare beslut och rösta mot förlikningsresultatet. 
Inget av de viktiga ändringsförslag som antogs av parlamentet vid den andra behandlingen av kommissionens förslag kan på något sätt återfinnas i förlikningsdokumentet. Rätten att på nationell grund kräva att kollektivavtal följs har fullständigt åsidosatts. Avregleringen har nu dessutom utsträckts till att även omfatta lotsarna.
Om Europaparlamentet röstar för förslaget kommer redarna att tolka det själva och bli fria att själva avgöra om de vill använda sjömän eller hamnarbetare, precis som entreprenörer och redare kommer att kunna strunta i dyrköpta rättigheter och kollektiva löneavtal. Båda kommer att bli fria att välja vem de vill skall arbeta för dem, och de kommer att kunna använda oorganiserad och underbetald arbetskraft för att lasta och lossa fartyg, snarare än välutbildade hamnarbetare som genom avtal har säkrat sin rätt till arbetet och till rimliga villkor.
Följden blir arbetslösa hamnarbetare och bekvämlighetshamnar, vilket rimmar väl med de bekvämlighetsflaggade fartyg vi nu ser. Avregleringen bär också delvis ansvaret för att hamnsäkerheten undergrävs vid en tidpunkt när stora investeringar görs i övrigt för att säkra hamnarna mot terrorism.
I Danmark handlar det inte bara om de ca 1 500 hamnarbetarna. Det är den danska avtalsmodellen som är i fara. Det är den principiella frågan om hur långt EU bör gå för att harmonisera och ingripa i löner och arbetsvillkor. Det är fullt tänkbart att andra grupper av anställda kan bli aktuella. Det är därför viktigt att vi sätter ned foten. 
Langenhagen (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Här har talats om vågor, och höga vågor bryter fortfarande in över min del av norra Tyskland. Det är svårt att på bara 120 sekunder tala om en fråga som kommer att påverka grundstrukturen för våra europeiska hamnar och kuster. Jag är djupt övertygad om fördelarna med att skapa ett tydligt, öppet och lättbegripligt gemensamt rättsligt ramverk. Jag är övertygad om att konkurrensen mellan hamnarna kräver att vi även i fortsättningen har ett särskilt konstruerat ramverk och vissa regler, inte minst för de anställda och för miljön. Detta är alltså det stora mål som vi skall sträva mot tillsammans. Ledamöter av denna kammare, med föredraganden Georg Jarzembowski i spetsen, har arbetat seriöst under de olika behandlingarna, och de har lagt fram ett stort antal ändringsförslag för att målet skall bli tydligare och rättvisare. Ett förlikningsförfarande är ingen enkel match, och jag vet av egen erfarenhet att man aldrig lämnar ett sådant förfarande med en påse full med godis. Men trots det måste vi noggrant granska resultatet från förlikningen, och var och en av oss måste noggrant tänka igenom om vi kan nöja oss med det och om vi kan försvara det inför våra respektive landsmän. Som jag ser det har rådet varit alldeles för passivt. Det är rådet som måste ta sitt ansvar, och jag måste säga att jag tänker framför allt på den tyska regeringen när jag säger det.
På torsdag skall vi alltså fatta beslut. Vi måste alla vara beredda att besvara vissa frågor: vad är för närvarande den faktiska situationen när det gäller balansen? Hur är det med ersättningar och justeringar? Låt mig påminna om artikel 12. Jag måste medge att jag alltid blir lika imponerad av Georg Jarzembowskis skicklighet som förhandlare. Men trots det kan jag inte vid det här tillfället glömma bort de många små hamnarnas intressen, eftersom jag kommer från Cuxhaven, som är en av dem. Vissa globala aktörer kanske är nöjda, men inte jag. Jag vill inte att vi överlämnar åt nationalstaterna att bestämma om ersättningarna på ett sätt som fortfarande är oklart, framför allt eftersom inget fästs på papper. Det kanske bara är en enda kritisk synpunkt, men den är avgörande. Jag erkänner att jag fortfarande kämpar med direktivet, och med mig själv, men kommer folk därhemma att förstå det?
Izquierdo Collado (PSE ).
   – Herr talman! Vi diskuterar ett förslag till direktiv med ett ambitiöst innehåll. Jag undrar om vi alla är överens om hamnarnas betydelse när det gäller att organisera EU:s transporter. Det tror inte jag. Jag tror att alla har sin egen strategi. Jag anser att hamnarna är av grundläggande betydelse när det gäller att organisera EU:s transporter, och jag menar inte bara sjötransporter, utan transportsystemet som helhet, och framför allt vägtransporter.
En av de frågor som uppkommer i samband med denna organisering av sjötransporterna är – och den frågan har ställts här – om det är hållbart att försöka reglera och liberalisera hamnar. När vi diskuterar om det är möjligt att driva ett hållbart transportsystem står det klart att om vi inte accepterar att ett av villkoren för att göra transportsystemet hållbart är en enorm ökning av hamnarnas kapacitet så är vi på väg åt motsatt håll.
Jag vågar därför hävda att det är av absolut avgörande betydelse att hamnarna får spela en betydligt mer framträdande roll än vad de gör för närvarande, och att miljövinsterna från den omläggningen skulle bli så enorma att det skulle göra det möjligt för oss att i stor utsträckning lösa den stora överbelastningen, den enorma osäkerheten, som är betydligt större än vad som kan lösas enbart med hjälp av hamnarna, och de omfattande föroreningar som för närvarande skapas av andra transportformer. Men vi är splittrade när det gäller ett direktiv som teoretiskt sätt har en rimlig målsättning, antagen av parlamentet, dvs. att avreglera de olika transportsektorerna.
Jag har försvarat Georg Jarzembowski vid flera tillfällen. Jag brukar säga att han är en konsekvent, beslutsam, effektiv och intelligent parlamentsledamot. Men nu måste jag säga att hans strategi som föredragande har varit osäker, och på grund av hans hela tiden ändrade ståndpunkter har vi hamnat i en situation med reella motsättningar i samband med ett direktiv som parlamentet borde enas om.
Jag vill därför be att om detta direktiv antas i morgon så skall vi fortsätta att förbättra det, och om det inte antas så skall vi börja arbeta på nästa direktiv på grundval av all den information vi har och med ett större mått av realism än vad vi har visat hittills. 
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja förklara varför jag kommer att rösta mot förlikningskommitténs kompromissförslag i morgon.
De ändringsförslag som antogs av Europaparlamentet under dess behandling av betänkandet var en rimlig kompromiss mellan dem som vill se en total avreglering av hamntjänsterna och dem som tycker att vi skall ta hänsyn till våra arbetstagare. Dessvärre återstår det inte mycket av parlamentets ändringsförslag, vilket innebär att de europeiska hamnarbetarna kommer att stå inför en osäker framtid om kompromissen antas. Om vi accepterar kompromissen kommer hamnarbetare att förlora sina arbeten, helt enkelt därför att sjömän på fartyg som anlöper EU:s hamnar har fått rätt att hantera lasten. På så vis kommer EU att förlora ett stort antal arbetstillfällen. Vi vill inte ha några bekvämlighetshamnar, precis som vi inte vill ha några bekvämlighetsflaggade fartyg. I Skandinavien har vi sett exempel på hamnarbetare som vägrat befatta sig med laster från fartyg på vilka arbets- och löneförhållanden inte uppfyllde gällande krav. Nu försöker man få bort denna solidaritet genom en dålig EU-lag.
De som förespråkar en avreglering säger att det ändå inte är så många människor som är anställda på moderna fartyg och att hamndirektivet därför inte kommer att betyda färre hamnarbetare. Men det är just eftersom det inte är så många personer anställda i moderna fartyg som vi borde överlämna till kompetenta hamnarbetare att se till att frakten hanteras på rätt sätt. Europaparlamentets krav på tillståndsgivning har dessutom trängts ut från direktivets formuleringar under förlikningskommitténs arbete. Därför öppnar vi nu dörren för dåligt utbildad arbetskraft som kan äventyra hamnsäkerheten.
När vi diskuterar säkerheten i EU:s hamnar är det två saker man skall hålla i minnet, säkerheten för de människor som arbetar i hamnarna och säkerheten för det gods som hanteras. Jag kommer själv från en dansk hamn, och jag är mycket väl insatt i problemen. Vi har löst dem genom att samarbeta med de stora hamnarna i grannskapet. Vi delar upp godsmängderna, och på det viset garanterar vi att de olika hamnarna utnyttjas optimalt, samtidigt som vi bevarar den fria konkurrensen.
Jag vill uppmana alla att rösta mot kompromissförslaget, för vart skulle de arbetslösa hamnarbetarna ta vägen? Vilka utbildningsmöjligheter har de? Till min kollega Brigitte Langenhagen, som var osäker på hur hon skulle rösta, måste jag säga att hon bör rösta i enlighet med sin övertygelse och inte följa gruppdisciplinen. Det är inte alls bra att gruppdisciplinen tillåts bestämma i dessa frågor. Därför finns det bara ett sätt, nämligen att rösta i enlighet med sin övertygelse. Om hamnarbetarna skall få någon hjälp, så kan vi dessutom ge dem det genom att rösta mot detta dåliga dokument från förlikningskommittén. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag kan inte instämma i de slutsatser som godkändes i förlikningssammanträdet mellan Europaparlamentet och rådet när det gäller direktivet om tillträde till marknaden för hamntjänster.
Jag anser det vara otänkbart att någon skulle vara villig att riskera säkerheten på flygplatserna genom att upprätta en privat fri konkurrens och tillåta flera än en tjänsteleverantör för flygledningstjänster. På samma sätt anser jag att lotstjänster, bogsering och förtöjning och till och med lastning av säkerhetsskäl måste tillhandahållas av ett enda organ som tillhandahåller varje tjänst och som garanterar en lämplig samordning av samtliga anställda.
I det sammanhanget kan det vara värt att notera att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna redan har godkänt en lag i det spanska parlamentet som medger egenhantering för denna typ av tjänster för alla rederier eller skeppsmäklare, och där tar man för givet att denna vansinniga avreglering skall godkännas av Europaparlamentet. Jag hoppas att det inte blir så och att det spanska parlamentet är försiktigare i framtiden och inte stormar fram ”som dom från Pozas”, som vi säger i Bilbao. 
Pex (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är svårt att bedöma direktivet om hamntjänster i dess nuvarande form. Europeiska kommissionens syfte var att avreglera hamntjänsterna, men det är inte mycket av det som återstår. En negativ effekt av förslaget var risken för social dumpning. Europaparlamentet, och framför allt föredraganden, har arbetat aktivt för att få bort problemen i samband med förslaget. Den lagstiftning som återstår är helt klart det mesta vi kunde uppnå, även om det finns utrymme för förbättringar. Jag frågade mig därför om jag skulle stödja resultatet eller inte. Om jag jämför direktivets resultat med ett status quo när det gäller lagstiftningen om europeiska hamnar, så blir slutsatsen att det är bättre att anta detta direktiv än att förkasta det. Sammanfattningsvis: förslaget har sina fördelar, och risken för social dumpning är mycket liten.
Dessutom kan medlemsstaterna vidta effektiva åtgärder för att förhindra problem, i de fall det fortfarande krävs, via lagstiftning. I Nederländerna kommer en hamnlag att läggas fram, som kommer att förbättra situationen för de nederländska hamnarbetarna. Den viktigaste fördelen för de europeiska hamnarna är förekomsten av ett rättsligt ramverk som möjliggör klarhet och öppenhet i förbindelserna mellan hamnmyndigheterna och tjänsteleverantörerna. Jag välkomnar dessutom att man erkänner lotstjänsterna som specialisttjänster. Öppenheten i samband med hamnarnas finansiering är något mycket viktigt. Det är något mycket viktigt för att skapa lika villkor när det gäller statligt stöd. Jag ser detta direktiv som början på en europeisk lagstiftning på detta område, och jag tror att vi kan fortsätta samarbeta för att förbättra lagstiftningen om vi bara får i gång en produktiv dialog mellan de berörda parterna – hamnmyndigheter, tjänsteleverantörer och fackföreningar. 
Van Lancker (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja ge mitt uttryckliga stöd till dem av mina kolleger som tidigare i denna debatt sade att ett av de viktigaste skälen till att detta direktiv – denna kompromiss – är oacceptabel för oss är arrangemanget kring egenhanteringen.
Det faktum att kompromissen ger medlemsstaterna frihet att välja om de vill införa tillstånd för egenhantering – denna form av subventioner – gör att hela systemet med tillstånd blir ett tomt skal – detta står nu klart för alla. Om inget tvingar en medlemsstat att införa ett tillståndssystem, så kommer resultatet med nödvändighet att bli en stenhård konkurrens, vilket kommer att få negativa effekter för arbetsvillkoren, hamnarbetarnas sociala skydd och säkerheten i hamnarna. Redarna kommer mycket snart att leta reda på de hamnar som inte har något tillståndssystem. Och då menar jag inte hamnar i Italien, för de har ett sådant system, och inte heller hamnarna i Spanien, för de har också ett sådant system, utan hamnar som intar en tämligen nonchalant attityd när det gäller trygga och säkra arbeten.
Om vi verkligen vill öppna hamntjänsterna för konkurrens på den inre marknaden, så måste vi för det första slå fast sociala och ekologiska umgängesregler som gäller för samtliga länder utan undantag. För det andra ger detta direktiv medlemsstaterna frihet att även lägga ut lotstjänsterna på marknaden. Men det är verkligen att gå alldeles för långt, enligt min mening. Lotstjänsterna har en avgörande säkerhetsfunktion. Denna kompromiss kommer att leda till skadlig konkurrens via social dumpning, och till osäkra arbetsvillkor i våra hamnar. Dessutom är det ett slag i ansiktet på alla de hamnarbetare som demonstrerat mot detta direktiv vid flera tillfällen och som dessutom just i morse överlämnade över 20 000 namnteckningar till vår egen talman för att göra klart att de är kraftigt missnöjda med detta direktiv. Jag vill därför uppmana alla de av mina kolleger som fortfarande är osäkra – från Nederländerna eller Italien, kanske – att rösta mot detta direktiv, denna otillfredsställande kompromiss, och att börja arbeta för en tillfredsställande lösning, en som inte bara är bra för hamnarna, utan framför allt för hamnarbetarna.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Även om resultatet av förlikningsförfarandet skiljer sig åt från kommissionens ursprungliga förslag, så är det fortfarande inte bra. Vi kan därför inte stödja den text som föreslagits. Formuleringarna när det gäller egenhantering och lotstjänster ligger alldeles för långt ifrån det som förespråkades av parlamentet, förutom förslagets starka avregleringsprofil. Enligt det här förslaget skulle transportföretagen, genom vad som kallas ”självhantering”, kunna tillhandahålla någon eller några av hamntjänsterna åt sig själva, under förutsättning att de använder sina egna sjömän och sin egen utrustning. Dessutom säger man inte i förslaget att tillstånden skall vara obligatoriska, och medlemsstaterna skulle få svårt att begränsa dessa aktiviteter, utom i vissa speciella fall.
Detta är en situation som kommer att skapa allvarliga problem för tryggheten för de anställda inom sektorn för hamntjänster. Det kommer att försvåra samordningen av aktiviteter ombord och i land, och det kommer att bidra till att skapa konflikter och bryta upp solidariteten mellan de anställda i hamnarna och fartygens besättningar. Det kan också uppkomma säkerhetsproblem för anläggningar och anställda, eftersom de ombordanställda kanske inte är bekanta med hamnens specifika förutsättningar.
Europaparlamentet har föreslagit att lotstjänsterna borde lyftas ur direktivets räckvidd, men i förlikningstexten sägs att de behöriga myndigheterna, av säkerhetsskäl, kan betrakta lotstjänsterna som obligatoriska tjänster och behålla den tjänsten för sig själva, eller lägga ut den tjänsten direkt på en enskild tjänsteleverantör. Detta innebär att lotstjänsterna också skulle kunna tillhandahållas på egenhanteringsbasis, med de potentiella konsekvenser för sjö- och miljösäkerheten som det innebär, och detta är något som vi inte kan acceptera.
Tack vare de olika alternativen som ges till medlemsstaterna att införa striktare regler om de så önskar, så finns det en risk för att vi i framtiden kommer att få se bekvämlighetshamnar, där allt, eller nästan allt, är tillåtet, med de oundvikliga konsekvenser för konkurrensen mellan hamnarna och för själva sjösäkerheten som detta medför. Därför röstar vi mot detta förslag. 
Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen kommer att rösta mot detta direktiv, eftersom det nu är hög tid att skapa ett socialt Europa, förutom ett ekonomiskt och finansiellt. Vi måste sätta stopp för allt som låter sociala rättigheter, folkhälsa, säkerhet och välstånd för de anställda komma i andra hand jämfört med lagarna som styr en illa genomtänkt avreglering. Därför säger Verts/ALE-gruppen ett klart ”nej” till detta hamndirektiv. Hamnarbetarna i Antwerpen, Rotterdam, Hamburg eller Genève måste få garantier för att fartyg lossas på ett professionellt, säkert sätt i hela EU och med lönevillkor som inte pressas tillbaka genom social dumpning. Eftersom det inte skall införas något obligatoriskt system för tillstånd är slutsatsen fullständigt klar. Europaparlamentets krav i samband med andra behandlingen uppfylldes aldrig. Därför måste nu Europaparlamentet också avvisa direktivet i dess helhet. 
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! De olika ståndpunkterna i samband med detta ärende är välkända. Den här veckan måste fartyget Europa bestämma vilken hamn det skall anlöpa. Att avreglera eller inte avreglera, det är inte frågan, anser jag. Frågan är i stället hur vi avreglerar och om vi gör det på ett humant sätt.
Förlikningskommittén kom fram till en gemensam ståndpunkt i detta sammanhang, och jag måste säga att en del av de vassa kanter som man kan skada sig på i en avregleringsprocess har rundats av, bland annat genom att egenhanteringen begränsas till de ombordanställda. Synd bara att man inte gick en liten aning längre, för då hade jag också kunnat förlika mig med texten.
Som redan har påpekats flera gånger av flera av mina kolleger, så fanns det faktiskt en majoritet i parlamentet som var för att införa ett system med obligatorisk tillståndsgivning för tjänsteleverantörer och för egenhantering. Ordet var ”måste”. Dessvärre tog man inte fasta på parlamentets rekommendation, och avtalet stannade kvar vid ”kan”.
Om medlemsstaterna skiljer sig åt genom det sätt de använder de möjligheter de fått, så finns det naturligtvis en risk för att konkurrensen snedvrids. Rädslan för att konkurrensen skall snedvridas kan dessutom i sig leda till en slapp lagstiftning. Vi tycker inte om den tanken, och därför stöder jag inte detta förslag till text.
Vi vet att Sankt Nikolaus inte kommer förrän i december, men jag hoppas verkligen att vi skall kunna förhindra att hamnarbetarna lämnas ensamma med barnet, eller i det här fallet Svarte Petter, redan i den här veckan. Jag känner sympati för dem som förtjänar sitt uppehälle genom att arbeta i hamnarna. Jag kommer därför att rösta mot förslaget. Oavsett resultatet av omröstningen skulle jag vilja rikta följande uppmaning till de belgiska hamnarbetarna: låt er inte nöja med det ni uppnått, för inte ens det faktum att denna text avvisas kommer att innebära att era problem är slut. Ni vet att man sedan länge diskuterat om den belgiska hamnlagen – känd som ”Majorlagen” – överensstämmer med fördragets regler om fri rörlighet för tjänster. Jag vill verkligen livligt rekommendera er att ta kontroll över de här frågorna i god tid, innan andra måste ta itu med dem.
Watts (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst tacka föredraganden och kommissionären för att ha underlättat diskussionen. Jag anser att detta europaparlament skall vara stolt över det faktum att man har lyssnat på och beaktat alla åsikter.
Man hade, helt riktigt, kraftiga invändningar mot den ursprungliga texten, och den ändrades förvisso också i många stycken. Man bedömde hamnarna från en felaktig utgångspunkt. I stället för att bedöma konkurrensen mellan hamnarna koncentrerade man sig på konkurrensen inom hamnarna – det liknade lite en lagstiftning för en inre marknad som skulle öka konkurrensen inom en stormarknad i stället för mellan stormarknader. Man misslyckades med att ta itu med orättvisa statliga stöd eller bristen på insyn i redovisningarna. Det hotade i synnerhet den framgångsrika brittiska hamnmodellen; en del av hamnarna i min hemregion finns bland dem som har störst sysselsättning, och jag skulle t.o.m. vilja säga bland de mest framgångsrika i hela världen. I rättvisans namn har man faktiskt tagit itu med en del av dessa brister, men vid förlikningen lyckades man inte ta itu med många av de viktigaste frågorna på ett framgångsrikt sätt. Man misslyckades med att få bort egenhantering eller att säkra obligatoriska tillstånd – ”must or may”-frågan -, och man misslyckades i synnerhet med att se till att lotsar inte omfattades av direktivet.
Detta handlar emellertid inte om vad som finns i det, utan snarare om vad som inte finns i det. Jag anser att man inte vidtog några egentliga åtgärder för att ta itu med öppenheten eller orättvisa statliga stöd. Parlamentet bör också oroas över det faktum att det inte finns något samförstånd, varken i parlamentet eller i samhället. Jag är medveten om att det finns många olika åsikter, både för och emot. Det som särskilt oroar mig är emellertid det faktum att hamnarbetarna inte stöder oss. Europaparlamentets labourgrupp är också mycket bekymrad över att viktiga brittiska grupper är emot detta förslag, och vi bör alla bli bekymrade när brittiska lotsar och – i synnerhet – brittiska sjöofficerare enbart av säkerhetsskäl rekommenderar ett förkastande av detta förslag. Jag sade i början av detta förfarande 2001 att man borde förkasta detta förslag och återförvisa det till kommissionen. Med tanke på att de viktigaste frågorna kvarstår kommer Europaparlamentets labourgrupp att hålla fast vid sin linje. Vi måste tänka på de brittiska arbetstillfällena, de framtida investeringarna i våra hamnar och, framför allt, säkerheten när vi nu förkastar detta förslag. 
Laguiller (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Genom att förkasta den text sin föreslagits om hamntjänster uttrycker jag min personliga åsikt, men jag företräder också de invändningar som har framförts av ett stort antal fackföreningar.
Enligt förslaget om egenhantering skall redarna själva få utföra alla hamntjänster med sin egen personal och sin egen utrustning. Det öppnar också dörren för alla slags missbruk av de skurkar sin sysslar med sjötransporter. Direktivet tvingar inte redarna att betala sina anställda gällande hamnarbetarlöner, och inte ens att respektera arbetsrätten. Redarna kan låta anställda som anställs utan garantier arbeta för låga löner, och de kan utsätta dem för vilka arbetsvillkor som helst. Detta kommer att leda till att de säkra arbetstillfällena i hamnarna försvinner och till att antalet hamnarbetare med osäkra jobb, som är underbetalda, överutnyttjade och oerfarna ökar, med alla de hot som detta innebär för miljö och säkerhet.
Vi förkastar det här direktivet. Att anta det skulle skada alla de personer som förtjänar sitt uppehälle med att erbjuda hamntjänster. Det skulle öka riskerna för olyckor och föroreningar. Vi förkastar det dessutom eftersom det medför att anställda i olika yrken – sjömän och hamnarbetare – skall konkurrera med varandra – för att villkoren skall bli tuffare för båda grupperna, vilket enbart redarna tjänar på.
Idén att konkurrensutsätta hamntjänsterna är ett resultat av samma primitiva tänkande som idén att konkurrensutsätta järnvägstransporter, flygledartjänster, posttjänster eller telekommunikationer. Vi är motståndare till detta. Hamntjänster, liksom alla andra tjänster som används direkt eller indirekt av befolkningen som helhet, bör erbjudas i offentlig regi och skyddas från att skadas av konkurrens och profitsträvan. 
Schörling (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag har bara en minut och den minuten tänker jag använda till att säga att jag under inga omständigheter vill medverka till att Europa får så kallade bekvämlighetshamnar. Därför måste jag rösta nej till förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillträde till marknaden för hamntjänster. Jag är inte emot vare sig ekonomisk liberalisering eller regelverksliberalisering, men jag kan inte se att avsikten med direktivet finns kvar i det förslag som nu lagts fram. Avsikten har redan raderats ut.
Däremot anser jag att det som återstår kan leda till social dumpning. I de nordiska länderna har vi länge arbetat för bra regler och arbetsförhållanden inom sjöfarten, och mot social dumpning. Det skall inte vara lönsamt att flagga ut fartyg eller anställa folk under usla förhållanden. Kompetensen i hamnarna och säkerheten för dem som arbetar där måste säkras.
Genom att avvisa detta förslag värnar Europaparlamentet om arbetstagarna och om de sociala och arbetsrättsliga reglerna för hamnarbetarna. 
Cocilovo (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär de Palacio! Mycket har sagts, och jag skulle faktiskt vilja ställa en fråga till samtliga ledamöter. Det låter som om vi, genom att anta den kompromisstext som lagts fram, riskerar att falla från paradiset ned i skärselden, för att inte säga ända ned i helvetet, när det gäller hamntjänsterna. Men utan det direktiv som vi skall rösta om så skulle det inte finnas något som hindrar de enskilda medlemsstaterna – vilket har varit fallet hittills – från att anta nationell lagstiftning för att öppna marknaden för hamntjänster utan några rättsliga ramar. Jag är en av dem som kämpade hårt för att göra tillstånden obligatoriska, och jag är fortfarande övertygad om att de borde vara det. Vi lyckades inte uppnå detta, men vi har ett direktiv som hänvisar till subsidiaritetsprincipen, till vad medlemsstaterna kunde ha gjort, och som bestämmer referenskriterier för tillstånden som erbjuder ett fullgott skydd för social trygghet, säkerhet och miljöskydd. Detta stämmer naturligtvis om en enskild stat vill göra tillståndet obligatoriskt. Utan direktivet skulle emellertid Vilda västern ha varit betydligt vildare
Vi känner alla till det ursprungliga förslaget och hur det behandlades. Vi känner alla till de gränser som bestämdes för egenhantering, vilka regler som avskaffades, regler som innebar ett slags Vilda västern utan några normer för nya hamnar, för nya hamnsektioner eller för delar av hamnarna som inte var öppna för kommersiella tjänster. Detta är skälen till att, till exempel, samtliga fackföreningar i mitt land, Italien – CGL, CISL, UIL – uppmanar oss att anta kompromisstexten. Vi går inte från paradiset till skärselden. När det gäller vad de enskilda medlemsstaterna kunde ha gjort har jag en känsla av att vi ännu inte har nått paradiset, men att vi förmodligen har tagit oss upp från helvetet till skärselden. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Skärselden är lika smärtsam som helvetet, men man stannar inte där för evigt – har jag hört.
Den viktigaste frågan här är egenhanteringen i EU:s hamnar. Eftersom jag kommer från en ö-medlemsstat som exporterar 90 procent av sin produktion är jag djupt bekymrad över bristen på obligatoriska tillstånd i detta direktiv. Det måste vara smärtsamt för kommissionären och Georg Jarzembowski att se detta breda motstånd mot förslaget som uttrycks här i dag. De bör emellertid dra tillbaka detta förslag, utarbeta ett nytt och se till att det innehåller obligatoriska förhandstillstånd för egenhantering och som skulle omfatta kriterier för sysselsättning, de sociala aspekterna, yrkeskvalifikationer och miljöhänsyn. Det finns inget sätt att undvika detta. Jag vädjar därför till er att vara förnuftiga och utarbeta ett nytt förslag. 
Smet (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det belgiska systemet för hamntjänster fungerar till allas belåtenhet. Varken hamnmyndigheterna, de anställda eller hamnarbetarna vill ändra detta system. Det uppnåddes genom en social dialog, och det kan, om så behövs, anpassas via en social dialog till den faktiska situationen i de olika belgiska hamnarna. Den sociala dialogen erbjuder arbetsgivarna en garanti för att deras krav också – vad gäller sysselsättning, sociala tjänster, säkerhet och kvalitet – ingår i ett avtal mellan parterna. Ett av resultaten av detta system är att hamnen i Antwerpen är nummer ett när det gäller konventionell lastning, och det är den mest arbetskraftsintensiva lastningsaktiviteten. Antwerpen har förtjänat den positionen trots att dess hamnarbetare kanske är en aning dyrare än i andra hamnar, men å andra sidan är detta en mycket produktiv hamn, mycket säker och med en utmärkt kvalitet. Redarna vill inte ha något annat system.
Hur uppfattas EU:s inblandning av de belgiska hamnmyndigheterna, hamnarbetarna och de belgiska politikerna? För det första kan de inte se någon förbättring för egen del i detta. Motsatsen gäller. De letar i direktivet efter möjligheter att bevara det nuvarande systemet så långt det går via belgisk lagstiftning. För det andra ser de att allt detta arrangeras långt borta från deras eget hemterritorium. De är vana vid att gå fram via en social dialog. För det tredje tror de att direktivet utgår från de hamnar som hade de slappaste reglerna, där ett dåligt organiserat hamnarbete av dålig kvalitet utfördes. Fru kommissionär, ett korrekt förfarande hade varit att underkasta aktiviteten i de europeiska hamnarna ett system med obligatoriska tillstånd som reglerar de viktigaste inslagen vad gäller socialt ramverk, säkerhet, utbildning, arbetets organisering och miljö. Ett obligatoriskt system som detta hade inte bara gjort egenhanteringen möjlig, det hade dessutom erbjudit garantier för striktare normer i samtliga europeiska hamnar. De hamnar som redan har effektiva regler och ett säkert system bestraffas till förmån för den mycket slappare attityden i andra hamnar. Vi borde ha gått åt motsatt håll. Av alla dessa skäl kommer jag att rösta mot direktivet: av övertygelse. Jag är en övertygad europé, men i det här fallet innebär det europeiska ingripandet en utveckling åt fel håll.
De Palacio,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Man har flera gånger jämfört problemen när det gäller hamnar och hamntjänster med flygplatserna och flygplatstjänsterna, och frågan om säkerheten har lyfts fram som ett avgörande skäl till att förkasta den nuvarande texten, i första hand säkerheten i samband med lotstjänster och också i samband med egenhantering i allmänhet. Jag tror det är ett misstag att jämföra lufttrafik med egenhantering.
Jag tror däremot att det är vettigt att jämföra öppenhet och konkurrens i samband med hamntjänster med det som finns inom flygplatstjänster. Tidigare ledde även detta till alla möjliga diskussioner, och man sade att det skulle äventyra säkerheten på flygplatserna. Men så har det inte blivit. Tvärtom har vi fått se mer aktivitet och fler möjligheter för alla på flygplatserna.
En avreglering har föreslagits, och i dag har man avreglerat underhållstjänsterna på flygplatserna. När det diskuterades sade man att detta skulle medföra enorma risker för flygplanens säkerhet.
För närvarande finns det vissa företag som löser vissa frågor på egen hand. Andra företag, å andra sidan, anställer tjänstelevarantörer utifrån. Det finns olika möjligheter, och detta sänker kostnaderna för flygsektorn – och de ärade ledamöterna kommer att vara bland de första som drar nytta av detta, i likhet med alla oss som är medborgare i Europeiska unionen – och inget av allt detta har medfört att flygsäkerheten har undergrävts. Det vi har fått se är mer aktivitet, mer sysselsättning och fler möjligheter. Och det är detta som vi föreslår.
Lufttrafik kan jämföras med sjöfart. I infartslederna till de flesta stora hamnar förekommer det sjötrafik, som kontrolleras med helt moderna system. Vi talar inte om att avreglera och genomföra de olika tjänsterna för att kontrollera sjötrafiken i hamnarna, ingen föreslår något sådant. Låt oss inte blanda äpplen och päron. Låt oss göra jämförelser som är vettiga.
Avregleringen av flygplansunderhållet har inte på något sätt äventyrat flygplanens säkerhet. Kommer någon hamnmyndighet, eller någon regering i våra medlemsstater, att fatta beslut som plötsligt innebär att fartyg kolliderar med piren eller fyller flygplatserna med olämpligt avfall eller som leder till olyckor?
Mina damer och herrar! Vi agerar inom vissa ramar som garanterar en fungerande avreglering av detta slag, som medger ökad konkurrens och hamnaktivitet, större möjligheter och mer kapacitet för hamnar, ökad kustfart och därmed kraftigare utveckling av sjötrafiken, för att avlasta andra typer av transporter där trafikstockningen för närvarande är total.
Vad är det som är så oroande i Belgien? Där finns den lagstiftning som utarbetades av den tidigare belgiska ministern med ansvar för hamnarna. De kommer inte att behöva ändra den. De kanske måste göra vissa modifieringar. Och de måste motivera varför lotstjänster och egenhantering inte utförs. De skäl som medger att egenhantering kan begränsas är ”säkerhetsskäl eller krav i samband med miljöbestämmelser” (artikel 10) bland annat.
Dessutom sägs i artikel 16 att ”bestämmelserna i detta direktiv får inte på något sätt påverka de nationella bestämmelserna på området för yrkeskvalifikationer och utbildningskrav, sysselsättning och sociala aspekter, under förutsättning att de överensstämmer med gemenskapens lagstiftning”.
Mina damer och herrar! Jag undrar om vi har läst samma text. Om vi tittar på frågan om lotstjänster, så sägs där också att – vi vet alla att lotstjänsterna är en mycket viktig komponent och att de därför kräver vissa typer av tilläggsgarantier: ”den behöriga myndigheten kan kräva obligatorisk lotsning ...”. Detta är sant: det kommer de att kunna göra. Om det verkligen finns en säkerhetsrisk, tror ni då att någon nationell myndighet inte kommer att kräva obligatorisk lotsning? Mina damer och herrar! Jag tror att vi talar om risker som inte existerar.
En annan fråga är påtryckningarna från hamnarbetarnas fackföreningar. Detta är en annan fråga som är politiskt mycket viktig och som utan tvekan gäller något högst respektabelt, men låt oss inte glömma att vi talar om påtryckningar från en viss grupp, en grupp som alltid används som exempel i vissa läroböcker i ekonomi och sociologi, eftersom de har varit mycket väl organiserade under mycket lång tid. Det vi har här handlar om påtryckningar eller om relationer med dessa fackförbund. Och det är en annan fråga, mina damer och herrar.
Men blanda inte ihop detta med säkerhetsproblemen. Låt oss inte tala om något som inte är relevant. Jag kunde acceptera om ni säger till mig: ”Det finns ett politiskt problem; vi behöver fackföreningarnas stöd; de är emot detta, och vi kan inte rösta för det.” Det skulle jag inte ha några invändningar mot. Jag skulle säga att detta är politiskt fullkomligt naturligt, men kom inte och säg att det är ett säkerhetsproblem. Det är det inte. Åtminstone tror inte jag att det finns något sådant problem, mina damer och herrar. Det är inget säkerhetsproblem, utan ett politiskt problem. Låt oss kalla saker och ting vid deras rätta namn och därför ta vårt ansvar, var och en av oss. För jag tror att om vi tar tag i problemet som gäller hamnarbetarna – som jag inte anser vara motiverat eftersom det kommer att bli mer arbete för dem och fler möjligheter i våra hamnar om vi godkänner direktivet – så kommer vi att kunna uppnå större effektivitet i våra hamnar, och detta är av avgörande betydelse om vi skall kunna skapa ökad kustfart.
Hur skall vi kunna skapa ökad kustfart i Europeiska unionen om vi inte förbättrar prestanda och effektivitet i våra nuvarande hamntjänster? Mina damer och herrar! Vi har hamnat i en återvändsgränd som hindrar oss från att komma vidare, och vi behöver denna kustfart. Under de kommande 10 åren måste den europeiska kustfarten öka med minst 40 procent, för allt som inte transporteras sjövägen kommer att transporteras på landsväg. Även våra järnvägar måste öka sin kapacitet med 40 procent, men kustfarten måste uppgå till minst 40 procent, gärna ännu mer, för att avlasta vägarna.
Mina damer och herrar! Hamnarbetarna är mycket respektabla, det håller jag med om. Men – och jag ber er att än en gång tänka igenom detta – det är inte ett säkerhetsproblem vi diskuterar här, utan ett problem som har att göra med fackföreningar. Vi diskuterar för närvarande frågor i samband med en transportform som verkligen är genuint hållbar över tid, en effektiv transportform som vi behöver i Europeiska unionen för vår konkurrenskraft, men också för våra medborgare och för att utveckla samtliga våra länder och för att förbättra miljön.
Tack, herr talman, tack mina damer och herrar! Oavsett resultatet kommer vi att fortsätta arbeta, och jag kommer att fortsätta att räkna med ert stöd, på samma sätt som jag gör i samband med alla initiativ som jag presenterar. 

 – Debatten är avslutad.Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B5-0414/2003).
Talmannen.
Tror kommissionen att ISPS-koden (Internationell kod för skydd på fartyg och i hamnar) från 2002 kommer att genomföras inom EU före utsatt tid (den 1 juli 2004) och att de rättskipningsområden som ligger utanför EU, framför allt de som huvudsakligen använder bekvämlighetsflagg, kan driva igenom villkoren i koden? 
Nielson,
    – Herr talman! Den 12 december 2002 antog Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) diplomatiska konferens ett nytt kapitel XI-2 om särskilda åtgärder för att främja sjösäkerheten som en del av Internationella sjöfartsorganisationens SOLAS-konvention (säkerheten för människoliv till sjöss), samt en ny kod kallad internationella koden om skydd av fartyg och hamnanläggningar (ISPS-koden). Denna kod förefaller vara av grundläggande betydelse för inrättandet av ett världsomfattande system för sjösäkerhet.
Den 2 maj 2003 lade kommissionen fram ett förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om förbättrat sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar. Syftet med detta förslag är att införa ett nytt instrument i gemenskapslagstiftningen och nödvändiga bestämmelser om tolkning.
Den 9 oktober 2003 antog rådet (transport) enhälligt en allmän inställning till förslaget. Europaparlamentet kommer att avstå från omröstning om förslaget vid första behandlingen den 19 november 2003.
Eftersom det arbete som genomförts av dessa två institutioner varit mycket framgångsrikt hoppas kommissionen att detta dokument antas så snart som möjligt, så att medlemsstaterna senast den 1 juli 2004 kan uppfylla de internationella skyldigheter som de har ingått inom Internationella sjöfartsorganisationen.
Den 1 juli 2004 är också tidsfristen för fartyg att använda andra flaggor än EU:s medlemsstaters flaggor. Internationella sjöfartsorganisationen har inte för avsikt att förlänga tiden för tillämpning av dessa åtgärder. Kommissionen är överens med Förenta staternas myndigheter om denna inställning. I enlighet med de gällande bestämmelserna om ISPS-koden kommer det därför att vara möjligt att efter den 1 juli 2004 vägra fartyg, som inte uppfyller säkerhetsbestämmelserna i dessa internationella instrument, tillträde till hamnar i stater som är medlemmar i Internationella sjöfartsorganisationen. 
Purvis (PPE-DE ).
   – Herr Nielson! Det var en lång diskussion om detta tidigare i morse, och ni måste förstå att det är mycket kort tid mellan dagens datum och den 1 juli 2004 för att se till att alla fartyg och hamnar följer kraven enligt ISPS-koden, särskilt med tanke på att läget inte är fullständigt klart i dagsläget. De ekonomiska riskerna för företag som inte kan följa koden är enorma. Vad gäller för utomeuropeiska flaggor? Även om våra egna medlemsstater följer bestämmelserna, kan det inte finnas en avsevärd risk att många andra fartyg inte gör det vid den aktuella tidpunkten, och då inte tillåts segla in i europeiska hamnar? Har kommissionen försökt att göra någon konsekvensbedömning för den europeiska handeln eller rentav världshandeln om man inte följer bestämmelserna fullt ut senast den 1 juli 2004? 
Nielson,
   . – När jag nu har fått möjlighet att lyssna på den tidigare diskussionen är jag övertygad om att man kommer att klara av de nödvändiga förändringarna inom denna tidsram. I slutändan kommer vi att stå inför problemet att det är en sak att ha rätt att vägra tillträde till våra hamnar för fartyg som inte följer bestämmelserna, men att, på samma gång, den globala spridningen av hela denna idé kommer att vara ett mycket kraftfullt hinder för fartyg som seglar under andra flagg att fortsätta att ignorera normerna. Det är sålunda en mycket meningsfull och nödvändig åtgärd. 
Talmannen.
I sin strategi för den inre marknaden fram till 2006 och i grönboken om tjänster i allmänhetens intresse planerar kommissionen en omfattande avreglering av de offentliga tjänsterna.
Av allt att döma borde detta även gälla vattenförsörjningen.
Är en avreglering av ett så viktigt område inom allmännyttiga tjänster som vattenförsörjningen verkligen i linje med kommissionens avsikter?
Hur tänker kommissionen försvara ett så allvarligt ingrepp i suveräniteten när det gäller utnyttjande av de inhemska vattenreserverna för de medborgare som berörs? 
Nielson,
   . – Som meddelades i Strategin för den inre marknaden – Prioriteringar för 2003-2006, håller kommissionen för närvarande på att analysera om det finns utrymme för förbättringar av effektiviteten och resultaten inom vattensektorn. Denna analys inriktas särskilt på hur de rådande konkurrensbestämmelserna och bestämmelserna för den inre marknaden bör tillämpas på denna sektor. Kommissionen vill inte på detta stadium utesluta några alternativ, och dessa omfattar möjligheten att vidta ytterligare lagstiftningsåtgärder.
Som en del av sin undersökning har kommissionen sänt detaljerade undersökningsformulär till de nuvarande och framtida medlemsstaterna i syfte att samla in uppgifter om de rättsliga och administrativa bestämmelser som bildar ramen för den verksamhet vattensektorn bedriver. Kommissionen har också haft informella samtal med regionala och lokala myndigheter, näringslivs- och medborgarorganisationer och företag som verkar inom sektorn.
Analysen är ännu inte klar, så det är för tidigt att dra några slutsatser. När analysen är klar kommer kommissionen naturligtvis att redovisa resultaten och sina åsikter om eventuella kompletterande åtgärder, med fullständig hänsyn till garantier i fördraget för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och till miljöbestämmelser. 
Flemming (PPE-DE ).
   – Ni kanske inte har uppmärksammat, kommissionär Nielson, att denna fråga har väckt stor uppståndelse i Österrike i flera år nu, och den har åter blivit aktuell under de senaste veckorna. Alla delstater, alla partier och även de största dagstidningarna är överens om att uppror ligger i luften överallt. Som ni vet är vatten liv. Österrike är fortfarande ett land som är starkt inriktat på jordbruk, och om ni så mycket som antyder för en lantbrukare att hans vatten kommer att tas ifrån honom, då är det krig som gäller.
Jag kan inte föreställa mig att Österrike någonsin skulle samtycka till avreglering av vattenförsörjningen, och jag hör samma sak från andra länder som Tyskland och de nordiska länderna. Har kommissionen, mot bakgrund av det våldsamma motståndet, för avsikt att allvarligt ompröva avregleringen inom detta område? 
Nielson,
   . – Linjen är att alternativen är öppna. Vi är i färd med att analysera detta, och jag anser att det på detta stadium är meningslöst att spekulera om slutsatserna. 
Talmannen.
Det är svårt att komma in i EU för skyddssökande människor från tredje land. På senaste tiden har vi sett fruktansvärda katastrofer där människor på jakt efter en tryggare tillvaro mött döden utanför EU:s gränser. Vi måste stoppa människohandeln och de individer som tjänar stora pengar på andras olycka. Ett intressant förslag har riktats till kommissionen i syfte att minska marknaden för människosmugglare och göra EU mer tillgängligt för människor från tredje land.
Vad anser kommissionen om tanken på ett system där flyktingar skulle få möjlighet att ansöka om ett särskilt asylvisum på EU-ländernas ambassader och konsulat runt om i världen? 
Vitorino,
   . – Kommissionen har länge delat åsikten att det finns ett stort behov att undersöka olika sätt att erbjuda snabb tillgång till skydd så att inte flyktingar blir beroende av ligor som sysslar med olaglig invandring eller människosmuggling. Detta är skälet till varför vi lät genomföra undersökningen om möjligheterna att handlägga asylansökningar utanför Europeiska unionen mot bakgrund av det gemensamma europeiska asylsystemet, som offentliggjordes i december 2002.
I undersökningen analyserades möjligheterna för en europaomfattande användning av skyddade inreseförfaranden i ursprungsregionerna, och hur sådana förfaranden kan göra det möjligt för en icke-medborgare att kontakta ett potentiellt värdland utanför dettas eget territorium i syfte att söka asyl eller någon annan form av internationellt skydd, och få rätt att resa in i det aktuella landet.
Kommissionen har sedermera uppmärksammat – i sina meddelanden från mars och juni 2003 – att skyddsförmågan i ursprungsregionen måste förbättras, och att man måste hantera begäran om skydd så nära platsen där behovet uppstår som möjligt. Detta kan innefatta en reglering av tillträdet till Europeiska unionen genom upprättande av inrese- och vidarebosättningsprogram. Sådana åtgärder kan också underlätta ett mer ordnat mottagande i Europeiska unionen.
Europeiska rådet i Thessaloniki uppmanade kommissionen att utreda alla möjligheter för att säkra en mer ordnad och hanterbar inresa i EU för personer som behöver internationellt skydd, och undersöka på vilka sätt man kan förbättra skyddsförmågan i ursprungsregionerna.
Före juni 2004 skall vi lägga fram en heltäckande rapport i vilken vi kommer att föreslå vilka åtgärder som bör vidtas. Det nuvarande ordförandeskapet har dessutom hållit ett expertseminarium i Rom den 13 och 14 oktober, under vilket man ytterligare utredde Europeiska rådets mandat och i synnerhet tog upp vidarebosättning och förfaranden för skyddade inresor. För- och nackdelarna med de skyddsmetoder som diskuterades under seminariet kommer att undersökas ytterligare i den rapport som Europeiska rådet i Thessaloniki uppmanade kommissionen att utarbeta, som jag just nämnde.
Enligt det italienska ordförandeskapet är det meningen att rådet (rättsliga och inrikes frågor) under sitt sammanträde i november skall anta rådets riktlinjer som grundas på slutsatserna från seminariet i Rom, för att därmed ge kommissionen den nödvändiga politiska vägledning som behövs för att den skall kunna utarbeta den rapport som skall läggas fram i juni. Parlamentet kommer att uppmanas att avge sitt yttrande efter rapportens offentliggörande. 
Hedkvist Petersen (PSE ).
   – Tack så mycket för svaret. Problemet med dagens regelverk för asylansökningar är inte att vi släpper in för många flyktingar, alltså själva regelverket, för vi har både resurser och en moralisk skyldighet i Europa att ta emot människor med skyddsbehov. Problemet är i stället den människosmuggling genom vilken skrupellösa handlare lurar människor att försöka ta sig in på olagliga vägar.
Vårt eget regelverk, som gör det svårt att ansöka om och få visum, gör också att människohandlarna blir fler och fler. Så här får vi inte ha det. Det har också i rådet kommit fram inhumana förslag om gränsstyrkor och om frizoner i tredje land där vi skulle ha flyktingar som ansöker om asyl. Det tycker inte jag om. Jag anser att vi skall ha en ordning som stärker asylförfarandet.
Ett sätt är förslaget som forskaren Gregor Noll har lagt fram och som jag ställt min fråga om. Det förslaget anser jag är väl värt att undersöka. Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten vilka för- och nackdelar han ser med forskaren Gregor Nolls förslag om att asyl skall sökas vid EU-ländernas ambassader runtom i världen. Det vore intressant att höra svaret på den frågan. 
Vitorino,
   . – Jag delar er åsikt att det helt klart är nödvändigt att utveckla ett asylsystem som förhindrar att de som behöver internationellt skydd blir offer för kriminella gäng. Ett av sätten att ta itu med detta mål är att förbättra skyddet i regionen och att tillåta folk att ansöka om asyl i en av medlemsstaternas ambassader. Som ledamoten vet tillåter redan vissa medlemsstater detta förfarande.
I åtminstone fem medlemsstater tillämpar man redan vidarebosättningsprogram. Vi studerar nu erfarenheterna på området för att fastställa för- och nackdelarna, för att därmed kunna lägga fram ett förslag som gör det möjligt för alla medlemsstater att använda samma program. Jag hoppas att jag i junirapporten 2004 skall kunna lägga fram konkreta förslag i detta avseende. 

Talmannen.
Är kommissionen medveten om att man i diamantindustrin hyser djup oro över De Beers nya distributionssystem, kallat ”Bästa leverantör-systemet” (Supplier of Choice)? Delar kommissionen åsikten att De Beers förfogar över detta system helt efter eget godtycke och att systemet baserar sig på urvalskriterier som är både dunkla och subjektiva? Är kommissionen medveten om att en tredjedel av De Beers viktigaste kunder hittills har uteslutits ur ”Bästa leverantör-systemet”, vilket har lett till en koncentration av diamanthandeln i allt färre händer och en allmän begränsning av konkurrens och utbud? Kommer kommissionen nu att återuppta sina utredningar om ”Bästa leverantör-systemet” innan det tas i bruk i sin fulla utsträckning i slutet av detta år?
Monti,
    – Den 16 januari 2003 meddelade kommissionen att den givit tillstånd till De Beers distributionssystem kallat ”Bästa leverantör-systemet”. Tillståndet gavs efter det att De Beers hade ändrat det ursprungliga förslaget till ”Bästa leverantör-systemet”, vilket hade lagts fram för kommissionen. En sammanfattning av det ändrade ”Bästa leverantör-systemet” hade offentliggjorts i november 2002 i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, och berörda tredje parter uppmanades att lämna kommentarer. Som Richard Corbett betonade när kommissionen gav tillstånd till ”Bästa leverantör-systemet” åtog sig kommissionen att övervaka marknaden och förbehöll sig rätten att på nytt ta upp ärendet om ändringar i den faktiska eller rättsliga situationen i fråga om viktiga aspekter av avtalet gjorde att kommissionen ändrade sin ståndpunkt.
Kommissionen har för avsikt att fullgöra sitt åtagande. Den kommer därför att fortsätta att övervaka De Beers användning av ”Bästa leverantör-systemet” för att se till att gemenskapens konkurrensregler följs. Kommissionen kommer i detta syfte att beakta klagomål från företag om överträdelser av bestämmelserna och att företagen har lidit skada på grund av detta.
Även om kommissionen redan har fått viss information om den särskilda användningen av ”Bästa leverantör-systemet” har den ännu inte tillgång till alla detaljer. Kommissionen har därför för avsikt att använda sig av de befogenheter den har enligt förordningen om tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i fördraget för att samla in information som ger kommissionen möjlighet att inta en ståndpunkt i frågan mot bakgrund av alla fakta. De närmaste veckorna kommer kommissionen därför att begära att information översänds. När kommissionen har undersökt den information som den därigenom erhållit kommer den att fatta beslut om vilka åtgärder som skall vidtas i ärendet. 
Corbett (PSE ).
   – Samtidigt som jag tackar kommissionären för hans svar, kanske han kan berätta för oss hur många formella klagomål om Trisystemleverantören han har mottagit under de senaste veckorna från aktörer inom diamantsektorn? Jag välkomnar det faktum att han kommer att undersöka detta ingående och samla in alla relevanta uppgifter. 
Låt mig uppmana kommissionären att även ta hänsyn till de kommentarer som har framförts av Oppenheimer, som är ordförande i De Beers, i ett tal han nyligen höll i Kapstaden under en konferens som arrangerats av Harvard Business School. Jag citerar vad Oppenheimer sade: ”vi låter inte påskina att vi inte försöker styra diamantmarknaden, kontrollera utbudet, styra priserna och agera i maskopi med våra partner i branschen”. Jag vill påstå, herr kommissionär, att detta är ett anmärkningsvärt erkännande. Det gjordes i mars 1999, bara några månader innan Trisystemleverantören inledde sin verksamhet. Låt mig uppmana kommissionären att ta hänsyn till detta erkännande när han utreder det mest välkända världsmonopol som fortfarande existerar, som ännu inte utretts av kommissionen i samband med att den använder sina befogenheter på konkurrensområdet. 
Monti,
    – Vad gäller Richard Corbetts sista anmärkning tar jag mig friheten att påpeka att kommissionen, och i synnerhet denna Europeiska kommission, har börjat att uppmärksamma dessa frågor ingående.
Beträffande frågan om klagomål kan jag säga att kommissionen faktiskt har mottagit klagomål rörande ”Bästa leverantör-systemet” och att dessa klagomål kommer att undersökas i enlighet med de standardförfaranden som kommissionen följer genom tillämpning av artiklarna 81 och 82 i Fördraget. När det gäller antalet klagomål och varifrån de kommer, herr Corbett, följer naturligtvis kommissionen principerna om god förvaltningssed och skyldigheten att beakta sekretess avseende det exakta antalet klagomål och deras ursprung. Om ett företag inger ett klagomål till kommissionen och anser det lämpligt att offentliggöra detta får det naturligtvis göra det. 

 – Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 37.
Fråga nr 38 från Claude Moraes (H-0660/03):
Angående: Iraks återuppbyggnad
Kan kommissionen i detalj redogöra för det stöd den till dags dato lämnat till Iraks återuppbyggnad? 
Nielson,
   . – Som parlamentet känner till föreslog kommissionen i sitt meddelande av den 1 oktober 2003 att 200 miljoner euro från EU:s budget skulle öronmärkas för återuppbyggnadsbistånd i Irak under 2003 och 2004. Jag är glad att kunna säga att, med parlamentets hjälp, denna utfästelse tillkännagavs vid givarkonferensen i Madrid den 24 oktober 2003.
En framgångsrik konferens, under vilken man samlade in mer än 33 miljarder US-dollar från fler än 70 länder, var bara första steget mot återuppbyggnad. Jag påminner er om att kommissionen i sitt meddelande angav fyra punkter som är nödvändiga för en framgångsrik återuppbyggnad: förbättrad säkerhet, åtgärder för en politisk övergång till en irakisk regering, upprättandet av en multilateral ram för återuppbyggnad och samarbete med Iraks grannländer.
Man har gjort framsteg inom tre av dessa punkter, men när det gäller säkerheten återstår mycket att göra för att man snabbt skall kunna gå vidare med den återuppbyggnad som kommissionen finansierar.
För 2003 har vi två mål: att hjälpa till med att överbrygga övergången från den humanitära fasen till återuppbyggnad, och hjälpa FN att uppfylla sitt mandat enligt säkerhetsrådets resolutioner 1483 och 1511. De 40 miljoner euro som vi har föreslagit för 2003 är därför avsedda att se till att biståndet så snabbt som möjligt kommer till Irak via FN och dess fackorgan.
Jag kan rapportera att – och jag tar då hänsyn till det arbete som hittills har utförts av ECHO – ett första paket på 29 miljoner euro har frigjorts för FN:s arbete med program som rör vatten och sanitär utrustning, hälsa, utbildning, sysselsättning och inkomstskapande åtgärder: alla områden på vilka FN har varit aktivt och där FN:s 4 000 lokala företrädare fortfarande är verksamma. Dessa medel bör vara tillgängliga för fördelning till FN i början av december i år. Ytterligare 11 miljoner euro kommer att anslås i slutet av året till stöd för FN:s arbete med lokal och regional offentlig styrning, civilförvaltning, reformer på rättsområdet, medier och mänskliga rättigheter.
Vi har dessutom frigjort 2 miljoner euro – från den övergripande budgetposten för minröjning – för att hjälpa till med att ta itu med det enorma problem som landminor och blindgångare utgör i Irak.
Under 2004 borde den internationella återuppbyggnadsfond som föreslagits av Världsbanken och FN i Madrid inrättas. Vi förväntar oss därför att kunna kanalisera lejonparten av de föreslagna 160 miljoner eurona via denna fond för att stödja områden som t.ex. sociala trygghetsnät, institutions- och kapacitetsskapande åtgärder, makroekonomisk förvaltning, stärkande av det civila samhället i Irak och skydd och främjande av mänskliga rättigheter och demokrati.
Beslutet om hur kommissionen kommer att fördela medlen mellan FN och Världsbanken kommer att grundas på de erfarenheter och komparativa fördelar som de två organisationerna har på de aktuella områdena. Det kommer emellertid också att grundas på om läget i Irak faktiskt har förbättrats, och på utsikterna för FN:s organ, icke-statliga organisationer och irakiska departement att lyckas genomföra uppgifterna. Saken är den att det fortfarande finns många komplicerade osäkerhetsfaktorer. 
Moraes (PSE ).
   – Jag tackar kommissionären för detta mycket heltäckande svar och gratulerar alla dem i EU som har hjälpt det irakiska folket vid denna mycket svåra tidpunkt.
Jag har två korta, kompletterande frågor. En handlar om hur kommissionären anser att det bistånd som härrör från Madridkonferensen passar in i våra andra biståndsåtaganden, i synnerhet i områden i Afrika och på andra håll där det råder konflikter som inte uppmärksammas lika mycket av medierna, men där folk fortfarande lider. På vilket sätt anser han att dessa konflikter kan lösas?
För det andra: vilken är hans syn på genomförandet av befintligt humanitärt bistånd under den humanitära fasen? Är han nöjd med detta, med tanke på de politiska påtryckningarna från enskilda medlemsstater när det rör hela förhållningssättet till Irak? 
Nielson,
   . – För det första vill jag säga i en positiv ton: Det strikta sätt på vilket vi fördelar pengar till olika geografiska portföljer innebär att pengar inte flyttas från någon annanstans till Irak. De 200 miljoner eurona är pengar som, så att säga, har ”sugits upp” i grannskapet. Vi tar sålunda inte bort några pengar från det vi kan och bör göra i Afrika på grund av det vi gör i Irak.
Det vi gör i andra konflikter är en så pass omfattande fråga att vi inte har tid att ta upp den i dag.
När det gäller den andra kompletterande frågan kan jag rapportera att av de totalt 100 miljoner euro för humanitärt bistånd i Irak som har mobiliserats för i år har vi gjort ett detaljerat åtagande för ca 70 miljoner euro, och vi förväntar oss att det mesta av de återstående pengarna kommer att anslås i slutet av året. När det gäller faktiskt användande och genomförande har vi, trots alla svårigheter, lyckats hålla oss mycket nära planeringen och förväntningarna. Det måste noteras att det faktiska arbete som vi gör där utförs av lokalbefolkning som arbetar för oss eller för de organisationer som vi använder som genomförandeorgan. Vi kan fortfarande göra något meningsfullt, men vi bör hålla en låg profil av uppenbara säkerhetsskäl. Om vi tittar på saker och ting ur ett dags- eller veckoperspektiv har emellertid de humanitära ansträngningarna hittills gett fantastiska resultat. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag vill använda mig av den möjlighet som ges i arbetsordningen för att ställa precis de frågor som jag tidigare lade fram. Hur förhåller sig kommissionen till den begäran som inkommit från ockupationsmakterna i Irak och till den allvarliga situation som det irakiska samhället nu befinner sig i? Vilka åtgärder överväger kommissionen att vidta för att stödja FN:s insats i Irak? 
Nielson,
   . – Det framgår tydligt av det tidigare svaret att vi betraktar Förenta nationerna och Världsbanken som våra huvudpartner när det gäller att ge bistånd till och rekonstruera Irak. Vi arbetar inte hand i hand med ockupationsmakten. Övergångsmyndigheten finns på plats, och den har också ansvar för säkerhet, lag och ordning osv. Denna myndighet är därför en del av den struktur inom vilken alla i Irak måste arbeta. Som jag sade är alltså de partner genom vilka vi kanaliserar pengar först och främst Förenta nationerna och Världsbanken. 
Talmannen.
   – Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 39–45 att tas upp tillsammans.

Enligt pressuppgifter nyligen har importörer skridit till rättsliga åtgärder mot medlemsstater för att dessa uppburit tull för importerade varor som misstänks ha sitt ursprung i de israeliska bosättningarna, men som israeliska tullmyndigheter anser vara berättigade till preferensbehandling.
Gemenskapens lagstiftning kräver att myndigheterna i de importerande landet godkänner de lagenliga bedömningar som myndigheterna i det exporterande landet gjort. Är kommissionen övertygad om att medlemsstaterna kan hålla fast vid uppbärande av tull, trots protester från importörerna, med den motiveringen att Israel, i det svar landet givit för att bevisa produkternas ursprung, inte nämner tillverkningsplatsen för de ifrågavarande produkterna, trots att tullmyndigheterna i medlemsstaterna ställt detta som ett krav? Anser Israel att de svar som landets tullmyndigheter givit gällande produkternas ursprung är tillräckliga och att de måste accepteras inom ramen för associeringsavtalet?
Vid plenardebatten den 4 september 2003 om tillämpningen av associeringsavtalet mellan EG och Israel tillfrågades kommissionen varför den inte underrättat medlemsstaterna om den olagliga definitionen på territoriell avgränsning som Israel tillämpar för att fastslå ursprunget för alla de varor som landet exporterar inom ramen för avtalet. Kommissionsledamot Nielson svarade att kommissionen redan gjort det man begärt när den offentliggjorde ett meddelande till importörer i november 2001. I detta meddelande bekräftade kommissionen att ”Israel utfärdar ursprungsintyg för produkter som kommer från orter som sedan 1967 lyder under den israeliska förvaltningen”.
Bekräftade kommissionen också att ”det förekom vissa allvarliga fel vid tillämpningen av dessa avtal som innebar att giltigheten av alla av Israel utfärdade intyg om ursprung som medför förmånsbehandling kunde betvivlas”? Anser kommissionen att den försett medlemsstaterna med sådan information som väcker tvivel om det verkliga ursprunget för alla de produkter som Israel exporterar?
Anser kommissionen att det meddelande till importörer som publicerades i november 2001, den information som finns tillgänglig för medlemsstater om produkter från och företag inom de israeliska bosättningarna samt bestämmelserna i artikel 32 i associeringsavtalet ger medlemsstaterna tillräckliga rättsliga och tekniska medel för att på ett tillförlitligt sätt neka preferensbehandling av produkter som importerats från bosättningarna och av produkter som innehåller en betydande andel komponenter och material som tillverkats inom bosättningarna, inklusive produkter som sammanblandas med i stort sett identiska produkter från Israel?
Avser kommissionen föreslå att nya bestämmelser om kumulering införs i associeringsavtalet med Israel i samband med att alleuropeisk kumulering införs samtidigt som israelitiska bosättningar på ockuperat område, vad gäller tillämpningen av Israels avtal med EU, fortsätter att betraktas som israelitiskt territorium? Kommer kommissionen föreslå att nya bestämmelser om kumulering införs i EU:s handelsavtal med Israel och Jordanien i samband med industrizoner (qualified industrial zones) så länge som situationen inte ändras på denna punkt?
Är kommissionen medveten om att, innan meddelande utgått till importörerna i november 2001, tog medlemsstaterna inte ut några avgifter efter att ha fått bekräftelse från de israelitiska tullmyndigheter om att ifrågavarande produkter tillverkats i bosättningsområden, och Israel på nytt hävdat att dessa produkter är berättigade till positiv särbehandling? Har man med meddelandet till importörerna undanröjt möjligheten att medlemsstaterna återigen inte kan ta ut avgifter?
När Israel skall ange ursprung för sin export till Europeiska gemenskapen och utfärda eller kontrollera ursprungsbevis, skiljer då Israel någonsin mellan varor som producerats inom bosättningar på de ockuperade områdena och varor som producerats inne i Staten Israel? Kan en israelisk exportprodukts verkliga ursprung egentligen fastställas enligt rådande tillämpning av associeringsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Israel?
Under plenarsammanträdet den 4 september om tillämpningen av associeringsavtalet mellan EG och Israel fick kommissionen frågan varför den inte informerat medlemsstaterna om att Israels definition av territorialitet är olaglig. Kommissionsledamot Nielsen svarade att kommissionen redan hade gjort detta i november 2001 i ett meddelande till importörer.
Har kommissionen verkligen upplyst medlemsstaterna om att Israels tullmyndigheter tillämpar en olaglig definition av territorialitet när de fastställer ursprunget för samtliga produkter som exporteras inom ramen för avtalet i fråga? Har kommissionen informerat medlemsstaterna om att Israels tullmyndigheter, när de utfärdar ursprungsbevis, inte gör någon åtskillnad mellan produkter som framställts i bosättningarna och produkter som framställts på Israels territorium? Förväntar sig kommissionen att medlemsstaterna skall kontrollera ursprunget för all import från Israel? 
Nielson,
   . – Herr talman! Kommissionen påminner om att associeringsavtalet mellan EU och Israel, enligt dess villkor, endast är tillämpligt för staten Israels territorium. Produkter från de israeliska bosättningarna på Västbanken och i Gazaremsan, östra Jerusalem och Golanbergen har inte rätt att få förmånsbehandling i tullhänseende när de importeras till EU, och bevis på ursprung som medför förmånsbehandling som utfärdats av Israel för dessa produkter kan inte godtas av gemenskapens tullmyndigheter.
I ett meddelande som offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning i november 2001 informerade kommissionen tullmyndigheterna i medlemsstaterna europeiska importörer om att Israel utfärdar bevis på ursprung som medför förmånsbehandling för produkter som kommer från platser som Israel tagit kontroll över fr.o.m. 1967. Som en uppföljning till detta meddelande kontrollerar tullmyndigheterna i EU:s medlemsstater all import från Israel i syfte att identifiera de olagligt utfärdade ursprungsbevisen, och återsända de berörda ursprungsbevisen till Israel i enlighet med det kontrollförfarande som anges i artikel 32 i protokoll 4 till avtalet.
I de israeliska svaren, i samband med dessa kontrollförfaranden, görs ingen åtskillnad mellan produktion i bosättningarna och på staten Israels territorium. Enligt artikel 32 i protokoll 4 till avtalet skall tullmyndigheterna vägra förmånsbehandling om det inte inkommer något svar på begäran om kontroll inom tio månader, eller om svaret inte innehåller tillräckliga uppgifter för att avgöra om dokumentet i fråga är äkta eller produkternas verkliga ursprung. De nationella tullmyndigheterna har behörighet att i varje enskilt fall enligt dessa bestämmelser fastställa om de faktiska omständigheterna och lagstiftningen tillåter dem att vägra förmånsbehandling i tullhänseende. Denna vägran ger upphov till en tullskuld som medlemsstaternas tullmyndigheter måste driva in, eftersom de, enligt gemenskapsrätten, är ansvariga för indrivandet av tullskulder som är gemenskapernas traditionella egna medel.
EU tar varje tillfälle i akt för att hitta en lösning på problemet med importen av produkter från de israeliska bosättningarna, och finner att denna fråga bör lösas innan man ändrar protokollet om ursprungsbestämmelser mellan EU och Israel så att detta omfattas av den alleuropeiska ursprungskumulationen för Medelhavsländerna.
När det gäller skapandet av ”kvalificerade industrizoner” i samband med EU:s handelsförbindelser med Jordanien och Israel håller kommissionen för närvarande på att genomföra en teknisk analys, och man har ännu inte dragit några slutsatser.
Om man skulle ställa en kompletterande fråga om varför kommissionen inte formellt har förslagit skiljedomsförfarandet – som är en del av allt detta – skulle jag svara att skiljedom förvisso är en möjlig åtgärd inom ramen för vårt associeringsavtal om det föreligger olika avtalstolkningar.
Kommissionen har emellertid hittills vidtagit nödvändiga åtgärder för att tillvarata gemenskapens ekonomiska och rättsliga intressen.
Man bör i detta avseende uppmärksamma att det för att inleda detta förfarande krävs ett enhälligt samtycke från medlemsstaterna. 
Cushnahan (PPE-DE ).
   – Jag är inte övertygad om att kommissionären har gett ett fullständigt svar på alla frågorna. Det är tydligt – och det erkänner han själv – att det är kommissionen som är ansvarig för att gemenskapsrätten tillämpas på ett fullständigt och korrekt sätt, vilket också omfattar internationella avtal som slutits av gemenskapen och, därför, tillämpningen av associeringsavtalet mellan EU och Israel.
Det kommissionären har sagt är att han lämnar det till medlemsstaterna att ta itu med de områden inom vilka förmånsbehandling har beviljats på olagliga grunder. Med tanke på att det i slutändan är kommissionen som är fördragens väktare undrar jag vilka åtgärder kommissionen vidtar för att se till att medlemsstaterna tillämpar dessa kriterier fullt ut. Som tidigare talare har antytt när det gäller denna fråga har enskilda medlemsstater inte tillämpat kriterierna på ett korrekt sätt. Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att se till att medlemsstaterna tillämpar lagstiftningen på ett korrekt sätt i detta avseende? Om de inte gör det, vilka åtgärder kommer den att vidta för att straffa dem? 
Nielson,
   . – Jag föregrep frågan genom att utvidga mitt ursprungliga svar för att klargöra att det krävs enhällighet om kommissionen skall kunna använda nästa tillgängliga instrument som en rättslig uppföljning. Detta är det svar jag kan ge. Detta är en beskrivning av läget. 
Sandbæk (EDD ).
   – Det finns en annan lösning. Kommissionen kan meddela tullmyndigheterna att de, i stället för att använda den mycket ofullständiga företeckningen för att fastställa vilken del av godset som kanske kommer från bosättningarna och vilken del som kanske kommer från Israel, bör återsända allt israeliskt gods och uppmana Israel att kontrollera allt gods som är märkt ”made in Israel”. Är kommissionären beredd att göra det? 
Nielson,
   . – Ett sätt är att lösa detta problem på ett rättsligt sunt och effektivt sätt. Ett annat är att satsa på en fullständig upptrappning, som åtgärden som nämns här absolut skulle uppfattas som. Jag kan inte se att detta kommer att ske inom en överskådlig framtid. 
Morgantini (GUE/NGL ).
   –Jag hänvisar faktiskt tillbaka till John Walls Cushanans och Ulla Margrethe Sandbæks frågor. Jag frågade bl.a. kommissionen om den verkligen ger medlemsstaterna tillräckliga rättsliga och tekniska hjälpmedel för att identifiera varor som importeras olagligt. Jag vill tacka kommissionären för hans förslag till kompletterande fråga, eftersom det skulle vara intressant att få reda på vilka länder som t.ex. i stället för att kräva att avtalen övervakas eftersträvar att avtalen och EU-medborgarnas intressen inte respekteras. 
Nielson,
   . – Jag har ingen förteckning över dessa länder. Detta måste följas upp på ett försiktigt sätt. 
Poos (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär Nielson! Ursprungsreglerna är mycket tydliga, men problemet är att de inte följs av Israel. Israel har i åratal fortsatt att behandla olagliga bosättningar som upprättats på ockuperade områden som om de låg inom de egna territorialgränserna. Också när den tidigare kommissionsledamoten Manuel Marín hade ansvar för dessa frågor var det diskussioner med de israeliska myndigheterna. Det var för sex år sedan och ingenting har ändrats.
Det är därför som flera av oss ber er att vidta åtgärder och berätta för oss vad ni tänker göra. Kommer ni t.ex. att förbjuda alla nya bestämmelser om ursprungskumulation i handelsavtal med Israel eller inte föreslå några alls? Kommer ni att namnge några medlemsstater inför domstolen? Dessa är de frågor som vi skulle vilja att ni ger tydliga svar på. 
Nielson,
   . – Jag delar förvisso oron över hur denna fråga håller på att utvecklas. Jag vill också tillägga att jag anser det vara mycket ironiskt och motsägelsefullt om man skulle resa en mur mitt i det som fortfarande påstår sig vara ett väsen när det gäller ursprung. Jag tror inte att det är möjligt att härifrån gå vidare till en ingående diskussion om vilka åtgärder som kan vidtas, utan jag anser att dessa frågor och svar klargör frågan. 
Dhaene (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Missbruk av ursprungsbestämmelser måste leda till återbetalning av tullar. Om så inte sker har vi inte bara ett skatteproblem, utan även ett etiskt problem. Min fråga är följande: Har varningsmeddelandet till importörerna haft någon effekt på de medlemsstater som har en ganska lättsinnig inställning till ursprungsbestämmelserna? Vi håller faktiskt på att forma en inre marknad, och tillträdet till den marknaden måste regleras på korrekt sätt. 
Nielson,
   . – Jag har ingen statistik som visar hur detta såg ut innan meddelandet skickades till medlemsstaterna, eller hur det såg ut efteråt. Vi vet att problemet fortfarande är olöst, och jag anser att detta är tillräckligt. 
Boogerd-Quaak (ELDR ).
   – Herr taman! Jag ansluter mig också till den analys som framfördes av de parlamentsledamöter som talade tidigare. Som jag ser det återstår två frågor. En fråga gäller att vi talade om en teknisk analys. Kan jag dra slutsatsen att den tekniska analysen kommer att ge mer insyn i produkternas ursprung? Kan man säga när den analysen kommer att vara avslutad? Jag skulle också vilja upprepa frågan varför inte kommissionen inleder talan mot en medlemsstat i domstolen om det tydligt är fråga om en överträdelse. Man kan faktiskt inte säga att vi inte har tillgång till de nödvändiga åtgärderna. Det finns alltid åtgärder för att förklara att medlemsstater har begått överträdelser. 
Nielson,
   . – Mina kommentarer om teknisk analys har att göra med skapandet av ”kvalificerade industrizoner” i samband med Europeiska gemenskapens handelsförbindelser med Jordanien och Israel. Jag avslutade dessa kommentarer med att säga att kommissionen just nu håller på att genomföra en teknisk analys. Vi har ännu inte dragit några slutsatser till följd av denna analys. Vårt arbete i detta avseende kommer förmodligen att öka vår beslutsamhet framöver. 
Pronk (PPE-DE ).
   – När tror kommissionen att dessa slutsatser kan dras? 
Nielson,
   . – Det exakta svaret är jag helt enkelt inte vet det. 
Talmannen.
Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att lösa problemet med skuldavskrivning för låginkomstländer? Vad anser kommissionen om den skuldpolitik som förs av den irländska regeringen, vilken ansluter sig till en 100-procentig avskrivning av de fattigaste ländernas skulder, varigenom man erkänner nödvändigheten av att vid beräkning av hur stor del av sin skuld ett land kan betala tillbaka ta hänsyn till de länder som har en stor andel HIV/AIDSsmittade och till frågor om mänsklig utveckling? Kommer kommissionen att i framtiden vidta några konkreta åtgärder för att utforma en gemenskapspolitik om skuldavskrivning för låginkomstländer, och i så fall när? 
Nielson,
   . – Kommissionen anser att tacklandet av utvecklingsländernas skuldproblem är ett viktigt medel för att uppfylla målen för gemenskapens politik på området för utvecklingssamarbete. Gemenskapen deltar aktivt i det nuvarande initiativet för skuldlättnad för kraftigt skuldtyngda fattiga länder (HIPC-initiativet) och har hittills anslagit över 1,6 miljarder euro: 680 miljoner euro genom sina egna skuldkrav och 934 miljoner euro som givare till förvaltningsfonden för HIPC-länderna.
Kommissionen vill också påminna om att detta deltagande står för mycket mer än minimikravet enligt HIPC-initiativet. Saken är den att gemenskapen, i egenskap av givare, faktiskt är en av de större bidragsgivarna till förvaltningsfonden för HIPC-länderna, och att dess andel uppgår till nästan 25 procent av de totala medlen.
Utöver sitt förväntade deltagande som givare har kommissionen också öronmärkt 60 miljoner euro för avveckling av alla de särskilda lån som skulle kvarstå hos de minst utvecklade AVS-länderna efter det att de främjats av en fullständig tillämpning av HIPC-villkoren.
Det är också värt att uppmärksamma att de flesta av EU:s medlemsstater har meddelat sina avsikter att avskriva 100 procent av de bilaterala skulderna utöver HIPC-villkoren. Detta innebär att all ytterligare skuldavskrivning i HIPC-länderna till stor del kommer att skötas av multilaterala institut, kreditgivare som officiellt inte är medlemmar i Parisklubben och privata sektorn.
Vid denna tidpunkt står det också klart att HIPC-initiativet måste betraktas som ett första viktigt steg i riktning mot långsiktigt hållbara skulder, och att det inte kommer att vara tillräckligt att se till att mottagarländerna uppfyller millennieutvecklingsmålen, särskilt i länder som har drabbats hårt av hiv/aids. De negativa effekterna av hiv/aids erkänns dessutom numera mycket tydligare än vad som var fallet när HIPC-initiativet inleddes, och kommissionen instämmer i att den måste ta hänsyn till hiv/aids också när den diskuterar långsiktigt hållbara skulder.
Inom ramen för EU-Afrika-dialogen har frågan om Afrikas utlandsskulder varit en del av dagordningen sedan Kairomötet. Kommissionen har aktivt följt upp diskussionerna mellan ledarländerna (Frankrike och Tyskland) och företrädare för Afrikanska unionen. Vid ministertrojkans senaste möte inom ramen för EU-Afrika-dialogen, som hölls i Rom den 10 november – som jag närvarade vid tillsammans med den irländska utrikesministern – avtalades att man så snart som möjligt skulle förbereda diskussioner och utarbeta den motsvarande rapporten om Afrikas utlandsskuld, och att expertmötet inom den utvidgade trojkan skulle hållas under första kvartalet nästa år.
Till sist: kommissionen har nyligen inlett – som en del av EU-Afrika-dialogen – en undersökning om skuldlättnad utöver HIPC-initiativet, som har som främsta mål att ge en fast grund för att utvärdera läget efter den fullständiga tillämpningen av HIPC-initiativet. Denna undersökning borde ge ett viktigt underlag för att, tillsammans med medlemsstaterna, utforma unionens framtida skuldpolitik. Kommissionen räknar med att kunna delge parlamentet resultaten av denna undersökning i början av nästa år.
Jag vill också säga att det är mycket svårare att göra något åt multilaterala skulder, och att det är mycket mer komplicerat ur ett politiskt perspektiv när det gäller internationell fördelning av skuldbördan i jämförelse med hanteringen av bilaterala skulder. De flesta givarländer som tar sitt ansvar som givare på allvar har faktiskt mer eller mindre avskrivit alla sina utestående bilaterala skulder. För kommissionen är det viktigt att uppmärksamma att vår del av allt detta som kreditgivare är mycket begränsad, framför allt på grund av att vi är en bidragsgivare och inte lånar ut pengar till våra partner. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Den irländska regeringen är för närvarande den enda av EU-medlemsstaternas regeringar som helt och hållet stöder avskrivningen av de fattigaste ländernas skulder. Tyvärr verkar det som denna regering inte är särskilt mån om att vi skall genomföra denna politik, trots att den antogs så långt tillbaka som i juli 2002. 
Det finns många personer och organisationer som vill att denna politik genomförs under det irländska ordförandeskapet. Vi vill också att kommissionen skall stödja detta. I Förenade kungariket försöker man i samband med ”the British Jubilee Debt campaign” att få politiker att stödja detta.
När vi talar i parlamentet och i utskottet för utveckling och samarbete om att försöka hjälpa utvecklingsländerna har man erkänt att skuldavskrivning skulle vara ett av de mest förnuftiga sätten att se till att vi verkligen hjälper dessa länder. Skulderna är djupt orättvisa. Dessa länder utnyttjas under falska förespeglingar. Den enda vägen framåt för alla rättvisa, moderna samhällen i denna tidsålder borde vara att främja den politik som den irländska regeringen stöder. Vi vill se att detta sker under det irländska ordförandeskapet, och vi vill även att kommissionen deltar.
Herr kommissionär! Ni har inte gett någon garanti för att ni kommer att stödja denna politik. Om vi t.ex. kan få huvuddelen av medlemsstaterna att stödja denna politik och anta den, så vill vi naturligtvis också att kommissionen stöder den. 
Nielson,
   . – Jag försökte att förklara detta. De bilaterala skulderna är ganska lätta att hantera för givarna; det är deras eget beslut. Kommissionen har inte möjlighet att säga till de enskilda medlemsstaterna vad de skall göra. Vi har spelat en viktig roll på det svåraste området; vi har nämligen vidtagit meningsfulla åtgärder för de multilaterala skulderna, och vi har därmed sträckt oss långt bortom vår roll som kreditgivare.
Det som Irland gör är bra. Jag måste emellertid säga att vi 1995, när jag var dansk biståndsminister, tillkännagav något liknande för de minst utvecklade, fattiga länderna. Min tvekan när det gäller att utvidga skuldavskrivningens räckvidd till att omfatta exempelvis medelinkomstländer grundas på bedömningen att vi då kommer att ta pengar från de minst utvecklade och fattigaste länderna och ge dem till länder som har det förhållandevis mycket bättre ställt. Det är inte så lätt att göra detta i praktiken. Det som Irland gör är berömvärt, och det kan inspirera andra länder att göra något liknande. Kommissionen kan emellertid inte uppmana medlemsstaterna att göra det. 
Talmannen.
Delar kommissionen uppfattningen att man bör prioritera stödet för att utveckla AVS-parlamentens förmåga att delta i överläggningar, särskilt beträffande förhandlingarna om Europeiska utvecklingsfonden och avtalet om ekonomiskt partnerskap? 
Nielson,
   . – Enligt Cotonouavtalet erkänns goda styrelseformer som en grundläggande del av AVS-EU-partnerskapet och som ett stödområde inom ramen för vår strategi för utvecklingssamarbete. Det totala beloppet som har öronmärkts i nionde Europeiska utvecklingsfondens nationella vägledande program för stöd till projekt och program inom området offentlig styrning står för omkring 640 miljoner euro, vilket motsvarar ungefär 10 procent av hela tilldelningen till de nationella vägledande programmen. En del av dessa medel får användas till projekt som har som mål att stärka förmågan hos parlamenten i AVS-länderna.
Ett totalt belopp på 38,5 miljoner euro har redan anslagits, inom de befintliga programmen för offentlig styrning, för särskilda stödåtgärder till parlamenten i AVS-länderna. Dessutom planerar man i år att godkänna två nya finansieringsförslag som fokuseras på stöd till AVS-parlamenten: ett för Madagaskar (1,9 miljoner euro) och ett för Sydafrika (10 miljoner euro).
Delegationerna kommer att informeras om möjligheten att stödja särskilda aktiviteter som utformats för att öka de nationella parlamentens medvetenhet om Cotonouavtalets tillämpning, om detta begärs av våra partnerländer.
Dessutom är de olika programmen för stärkande av AVS-ländernas förhandlingsförmåga på handelsområdet, däribland de pågående AVS-fonderna på 10 miljoner euro och 20 miljoner euro för förhandlingar i samband med WTO och ekonomiska partnerskapsavtal, också relevanta när det gäller främjandet av fortbildning och medvetenhet i förhållande till parlamentens roll i dessa frågor.
Vi uppmuntrar i detta sammanhang ledamöter från nationella och regionala parlament att delta i olika seminarier som tar upp handelsfrågor. Kommissionen har redan tidigare kontaktat Europaparlamentet i syfte att hjälpa dem att bygga upp ett kontaktnät med AVS-parlamentariker för att öka deras deltagande i handelsfrågor. Vi vill gärna göra allt vi kan på detta område.
Genom nionde Europeiska utvecklingsfondens finansprotokoll tillhandahålls 4 miljoner euro för att möjliggöra för AVS-parlamentarikerna att delta i verksamheten i den gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU, som är en viktig institution inom Cotonoupartnerskapet. Man håller för närvarande på att utarbeta ett nytt finansieringsavtal, och man kommer att använda hela tilldelningen enligt det gällande finansprotokollet. Man kommer att tillhandahålla detta stöd under en tidsperiod på två och ett halvt år.
Stärkandet av den gemensamma parlamentsförsamlingens struktur, som nu omfattar tre tematiska ständiga kommittéer, framtvingar ytterligare ekonomiska medel för att möjliggöra ett effektivt AVS-deltagande. För att ta hänsyn till dessa ytterligare behov avser Europeiska kommissionen att föreslå att ministerrådet som ansvarar för AVS-EU-frågor fattar beslut om att öka anslagen till den gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU till ett belopp på omkring 6 miljoner euro, i enlighet med artikel 8 i finansprotokollet.
Alla dessa initiativ bör göra det möjligt för de nationella och regionala parlamenten att få tillgång till en del av de resurser som krävs för att genom samarbete säkra sitt effektiva deltagande. 
Kinnock (PSE ).
   – Tack, herr kommissionär, för ert heltäckande svar. Det är alltid skönt att höra att den gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU får de välbehövliga extra medlen med tanke på de nya arbetsuppgifter – i synnerhet med utskotten – som vi håller på med.
Håller ni med mig, herr kommissionär, om att stödet till parlament är ett område inom vår styrnings- och demokrativerksamhet som tidigare blivit lite försummat? Jag kan, t.ex. när det rör landstrategidokumenten, inte hitta något som tyder på att parlamenten deltog i något meningsfullt samråd, även om det civila samhället och icke-statliga organisationer helt riktigt deltog. Parlamentariker från den gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU törstar verkligen efter information, särskilt om Europeiska utvecklingsfonden och om förhandlingarna om avtalet om ekonomiskt partnerskap.
Det intresserar mig att vissa länder redan lägger till en prioritering för parlamentarisk fortbildning och kapacitetsskapande i sina nationella vägledande program, men i ärlighetens namn har bara en handfull länder – av 78 stycken – klargjort en sådan typ av prioritering. Jag vill veta exakt hur vi kan uppmuntra nationella utanordnare och andra att klargöra denna prioritering, så att vi kan se till att parlamentarikernas ansvarighet blir en del av den process vi är inbegripna i. Jag anser att de i mycket liten grad utmanar den verkställande makten när det rör utfrågningar, finansiering osv.
Jag vill också fråga exakt vad ni föreslår att vi, som parlamentariker, kan göra i samarbete med kommissionen för att se till att regeringarna prioriterar parlamentarisk verksamhet i högre grad. 
Nielson,
   . – Det skulle vara svårt att hitta en lobbygrupp som är bättre skaffad att främja just detta än den gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU själv. Om ni inte kan göra det med hjälp av dessa vänner, så kanske inte jag heller kan hjälpa er.
Min oro har mer att göra med den svaga karaktären hos parlamentens integration, samråd eller faktiska deltagande i diskussionen på nationell nivå, och i beslutsprocessen om nationella strategier. Det är ett stort steg framåt att vi är så aktiva när det gäller att få med det civila samhället, men för att kunna skapa ett civiliserat samhälle är parlament nödvändiga. Icke-statliga organisationer tenderar att betrakta sig själva som ”nystatliga” organisationer, eftersom de har skadats, och parlamenten – särskilt oppositionen – hålls oinformerade. Jag återkommer ständigt till detta i mina diskussioner. Jag tar alltid upp detta när jag informerar våra AVS-partnerländer att vi nu har denna förmåga att finansiera icke-statliga organisationer, det civila samhället och icke-statliga aktörer. Man bör emellertid inte glömma bort parlamentens roll.
Vi har liknande åsikter i frågan, och vi bör fortsätta att hjälpa varandra under detta arbete. 
Newton Dunn (ELDR ).
   – Det står att varje kommissionär har en halvtimme på sig att svara under den andra delen av frågestunden. Den stackars kommissionären har använt över en halvtimme på denna del, och jag föreslår att vi nu går vidare till den tredje delen av frågestunden. 
Talmannen.
   – Jag håller med er. Man kan inte gå vidare till den tredje delen. Som ni vet är det brukligt att den tredje delen inte besvaras muntligt, och kommissionen ger heller inga svar. Vi måste därför fördela den tid som finns till förfogande mellan de kommissionärer som är närvarande. Eftersom Mario Monti har talat kortare tid får Poul Nielsen gärna tala längre tid. Detta är brukligt i parlamentet; det är allmän sed. Det är praxis som alltid tillämpas. Kommissionären ersätter dessutom Chris Patten. Därför talar han längre tid.
Kan kommissionen utesluta möjligheten att EU-stöd också går till sådana organisationer i utvecklingsländerna som genom en annan del av sin verksamhet är delaktiga i program där abort är en metod som används för befolkningsplanering eller i program som omfattar tvångsabort? 
Nielson,
   . – Jag ber om ursäkt om detta börjar bli tråkigt, men den allmänna uppfattningen är att jag kan uttala mig på mina kommissionskollegers vägnar om detta blir nödvändigt.
För att svara Bernd Posselt, frågans specifika formulering innebär att ett kategoriskt svar kan bli tvetydigt. Jag kan emellertid säga att genom att välja ut mottagarna av gemenskapsmedel överväger och bedömer kommissionen den huvudverksamhet för vilken medlen begärs. I allmänhet finansierar kommissionen tydligt beskrivna projekt och program. Jag kan tillägga att tvångsaborter – som tas upp i frågan – som en metod för befolkningsplanering inte tillämpas av någon organisation som är mottagare av finansiering från kommissionen. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ställa en mycket specifik följdfråga till kommissionären. Här i parlamentet uppstår regelbundet debatt om vad som exakt menas med uttrycket ”reproduktiv hälsa”, och det präglar också vårt val av organisationer. Jag vill bara fråga er, herr kommissionär, om uttrycket ”reproduktiv hälsa” inbegriper aborter eller inte. 
Nielson,
   . – Vi kan inte eller är inte beredda att lägga till eller ta bort något från det internationella samförstånd som råder efter Kairomötet. Detta omfattar även den diskussion som Bernd Posselt försöker att få i gång. Det är som en del av detta samförstånd utan tvekan så att tvångsabort uttryckligen förkastats som en metod för befolkningsplanering.
Vi kan formulera detta på olika sätt och säga att abort sker av olika anledningar: det kan ske frivilligt eller efter samråd. Kanske ser Bernd Posselt detta som en tvistefråga som han vill politisera. Kommissionen håller emellertid fast vid det samförstånd som råder efter Kairomötet: det är på grundval av detta vi arbetar. Vi är oerhört försiktiga att se till så att vi inte träder in på ett osäkert område, just på grund av denna frågas känslighet. Ni får lita på mitt ord, herr Posselt, att vi är mycket noga med att hålla fast vid samförståndets avvägning och innehåll. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionären sade att kommissionen är mycket försiktig i sina förbindelser rörande program för reproduktiv hälsa. Hur garanterar kommissionen att kvinnor i mindre utvecklade länder också omfattas av en grundläggande mänsklig rättighet, rätten att fatta beslut om sin egen kropp och rätten att fatta beslut om abort? Med andra ord, hur stöder kommissionen icke-statliga organisationer som skyddar sådana alternativ och sådana projekt i utvecklingsländer? Jag anser att det är mycket viktigt att kvinnor i mindre utvecklade länder också har rätt till abort och rätt att se det som en valmöjlighet. 
Nielson,
   . – Det är just detta som problemet handlar om. Samförståndet efter Kairomötet ligger – som ett resultat av mycket omfattande internationella diskussioner – till grund för avvägningen i politiken. Det är därför vi talar om reproduktiv hälsa och sexuella rättigheter, och det är en ganska stor fråga. Vi stöder regeringar och organisationer inom FN-systemet, och andra som förvisso hjälper kvinnor att försvara sina rättigheter och skydda sina liv på alla områden som har att göra med reproduktiv hälsa. Jag vill inte göra några val i detta sammanhang. Det är nödvändigt att bevara en balans, och jag är stolt över det arbete vi utför på detta område. 
Talmannen.
   – Flera ledamöter har bett om att få ordet, men det går inte att ställa fler än två följdfrågor, och jag tillåter dem i kronologisk ordning då ordet begärdes. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ställa ytterligare en fråga till kommissionen. Finns det program för att stödja kvinnor som inte vill göra abort? 
Nielson,
   . – Det har skett ett stort missförstånd här. Ingen av de organisationer som vi stöder betraktar abort som en metod för befolkningsplanering. Aborter har att göra med en kvinnas situation. Det finns ett element av mänsklig rättighet i detta val. Vilket val kvinnor än gör måste de få stöd, men det är därför detta är besvärligt och kräver stora resurser. 
Talmannen.
En vecka efter kommunalvalen i Albanien beslutade den centrala övervakningskommittén att valet i fyra valdistrikt (samhällena Piluri, Dhërmi, Qeparo och Himara) i Himara kommun skall göras om den 16 november 2003 på grund av oegentligheter i valförrättningen den 12 oktober 2003. Detta beslutades trots att de påstådda oegentligheterna i två av de fyra fallen begåtts efter att resultaten färdigställts och bekräftats.
Det finns därför en berättigad oro över att åtgärderna vidtagits i syfte att upphäva valresultatet i kommunen, där 65 procent av rösterna gick till kandidaten för det grekiska människorättspartiet i stället för till socialistpartiets rivaliserande kandidat.
Oron stärks av det faktum att fem albaner av grekiskt ursprung som deltog i valet åtalats för antialbansk propaganda och för bruk av utländska symboler. Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta, i synnerhet inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen i sydöstra Europa, för att säkerställa ett demokratiskt förfarande i samband med omvalet i Himara kommun den 16 november 2003?
Nielson,
   . – Enligt preliminära rapporter under det lokala omvalet i Himararegionen den 16 november ägde en rad oegentligheter och händelser rum. Uppenbarligen innebär detta att det inte har varit möjligt att genomföra ett normalt, demokratiskt val i området, och naturligtvis beklagar kommissionen detta.
Kommissionen väntar just nu på ytterligare uppgifter om dessa händelser och följer noga hur de albanska myndigheterna hanterar situationen. Kommissionen kommer att vidta de åtgärder man finner lämpliga när den väl har genomfört en ingående analys av läget. 
Zacharakis (PPE-DE ).
   – Tack, herr kommissionär, för ert svar. Som ni sade har tyvärr de oegentligheter – som ursprungligen gav upphov till min fråga – upprepats under valet i Himara häromdagen med rena orgier i våld, skador, bombdåd mot kandidater m.m. Det gläder mig att kommissionen, som ni sade, kommer att följa situationen noga för att kunna vidta lämpliga åtgärder inom ramen för samarbete mellan Albanien och Europeiska unionen, särskilt med tanke på att den grekiske utrikesministern George Papandreou presenterade ärendet för rådet i går, även om det skedde väl sent och efter händelsen, och kommissionär Chris Patten delade till fullo hans oro. 
Talmannen.
   – Detta är ingen fråga, herr kommissionär. Jag förmodar att ni noterar uttalandet. Jag tackar er för att ni har tillbringat nästan en timme med oss denna eftermiddag. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har en ordningsfråga som är en uppföljning till Bill Newton Dunns ordningsfråga: jag har suttit här och lyssnat med stort intresse på Poul Nielson, men ville ställa en särskild fråga när det gäller del tre. När ni nu uppmanar oss att ställa muntliga frågor till kommissionsledamöterna gällande del ett, två och tre, hur kommer det sig då att vi inte återgick till den första frågan under del tre efter den andra halvtimmen? Varför skall vi som har frågor gällande ett, två och tre under del tre inte få muntliga svar?
Jag tycker att det är ohövligt mot ledamöterna. Om det aldrig blir vår tur bör vi uppmanas att ställa en skriftlig fråga till kommissionärerna. Om vi bara kan få svar från de kommissionärer som är tillgängliga den dagen – i det här fallet Mario Monti och Poul Nielson – varför då uppmana oss att ställa frågor till samtliga kommissionärer? Varför har man då en avdelning under övriga frågor – del tre – som borde ha fått en halvtimme och struntar sedan i det? Jag förstår det inte och anser det med all respekt vara ohövligt mot ledamöterna. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Detta är inte ohövligt. Som ni förstår har jag varit tvungen att läsa arbetsordningen, artikel 43, bilagorna, riktlinjerna, praxis, frågestundens historia, de juridiska detaljerna, och jag kan försäkra er att den andra delen är avsedd för särskilda frågor till kommissionsledamöterna under en timme, som kan delas mellan tre eller två personer. När kommissionen klassificerar frågorna i den tredje delen betyder detta att frågorna inte kommer att besvaras muntligen.
Om ni anser det lämpligt, vilket ni förmodligen gör, kan vi skicka ut ett informationsblad som förklarar bestämmelserna. Det finns frågor i den andra delen som inte heller besvaras på grund av tidsbrist, och detta är inte ohövligt.
Jag vidhåller att den tredje delen inte är planerad att besvaras muntligen. Jag skulle vilja ange detta klart, och så har det alltid varit. Jag har varit tvungen att studera detta mycket noggrant, vilket kan sägas vara till fördel för ledamöterna; vi har diskuterat det i presidiet, och om det behövs skriver jag några kommentarer om arbetsordningen och skickar ut dem. Men det är inte ohövligt.
Jag vill i varje fall tacka William Newton Dunn och den ärade ledamoten för att ha påpekat att denna fråga måste klargöras. Det finns faktiskt inga särskilda kommissionsledamöter som kommer för att besvara frågor i den tredje delen, utan kommissionsledamöterna kommer för att besvara de frågor som ställs till dem, och det är skälet till att de kommer till detta sammanträde.
När det gäller frågor av särskild vikt finns de i första delen, och de är klassificerade på ett annat sätt.
Slutligen, efter att ha förklarat detta står jag till ert förfogande om någon ytterligare förklaring behöver ges skriftligen.
Eftersom den tid som avsatts för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna nr 30–91 att besvaras skriftligen.(1)
Frågestunden med kommissionen är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0381/2003) av Antonio Mussa för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till rådets rekommendation om cancerscreening (KOM(2003) 230 – C5-0322/2003 – 2003/0093(CNS)). 
Byrne,
   . – Herr talman! Kommissionen välkomnar verkligen det arbete som har utförts av föredraganden Antonio Mussa och ledamöterna i de båda berörda utskotten, som har lyckats nå enhällighet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om ett heltäckande betänkande som håller mycket hög kvalitet.
Kampen mot cancer har varit en av kommissionens viktigaste prioriteringar inom folkhälsoarbetet. Varje år diagnostiseras ca 1,6 miljoner européer med cancer, och runt 950 000 människor avlider av sjukdomen.
Beräkningar visar emellertid att ca 75 000 européers liv skulle kunna räddas varje år om alla EU-medborgare fick tillgång till bästa praxis för cancerscreening. Ännu fler liv skulle kunna räddas om dessa rekommendationer utvidgades till att även omfatta anslutningsländerna. Kommissionens förslag till rekommendation om cancerscreening och Antonio Mussas betänkande visar båda tydligt att det finns en gemensam vilja att åstadkomma detta.
Syftet med detta förslag är att ge rekommendationer för omfattande screeningprogram på en hållbar vetenskaplig grund. Syftet är att ytterligare minska dödligheten i cancer i alla medlemsstater genom att tillämpa allmänna principer för bästa praxis, i enlighet med rekommendationerna från cancerexperter.
När vi tar itu med de här frågorna måste vi emellertid komma ihåg att organisation och tillhandahållande av hälso- och sjukvårdstjänster är medlemsstaternas ansvar. I kommissionens förslag tas därför den här frågan upp i form av en rådsrekommendation. Jag vill emellertid framhålla att de här frågorna är grundläggande förutsättningar för att alla screeningprogram skall bli framgångsrika.
Enligt förslaget skall det utarbetas en rapport om genomförandet av program för cancerscreening på grundval av den information som lämnats av medlemsstaterna, och detta skall ske senast i slutet av det tredje året efter det att förslaget antagits. Den här rapporten skall användas för att bedöma behovet av ytterligare åtgärder.
Vid uppföljningen kommer kommissionen att vara särskilt intresserad av två huvudområden där vetenskaplig utveckling äger rum. Det gäller för det första de nya test som skulle förbättra eller kanske till och med ersätta rekommenderade metoder, som att kombinera mammografiprov med test av hög riskinfektion av humant papillomvirus, dvs. HPV-test, och för det andra nya cancertest av andra organ, t.ex. PSA-test för prostatacancer.
Tack än en gång för att ni fortsätter att ge ert stöd till denna viktiga folkhälsofråga. 
Mussa (UEN ),
   . – Herr talman, kommissionär Byrne, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag vilja tacka alla ledamöter i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, vilka har kommit med värdefulla bidrag till utarbetandet av detta betänkande som är mycket viktigt, både från vetenskaplig och samhällelig synpunkt. Som jag redan har upprepat vid andra tillfällen anser jag att folkhälsa i allt högre grad bör prioriteras i EU-politiken, inte minst med tanke på den kommande utvidgningen. Denna rekommendation är första steget mot harmonisering och samordning av politiken rörande förebyggande åtgärder, diagnostisering och behandling av cancer.
Tyvärr är cancer den huvudsakliga dödsorsaken i de industrialiserade länderna, och den drabbar patienter, familjer och sjukvårdspersonalen själva. De socioekonomiska återverkningarna är således enorma, inte bara med tanke på kostnaderna för behandling och stöd till patienterna, utan även med tanke på den emotionella belastning som följer. Utöver den mänskliga tragedi som denna tendens innebär leder den även till att antalet friska människor minskar kontinuerligt, dvs. den del av befolkningen som utgör Europas produktiva och kognitiva ryggrad. Av de senaste statistiska uppgifterna framgår att den genomsnittliga åldern då sjukdomarna uppstår blir allt lägre: ju yngre patienten är, desto aggressivare former antar sjukdomen. Möjligheterna att behandla cancer är därför onekligen förknippade med hur tidigt den diagnostiseras. Sen diagnostisering av cancer kräver dessutom aggressiva och invasiva behandlingsformer som är kostsamma och medför stora psykologiska och sociala konsekvenser.
Även om medlemsstaterna har ansvar för hälso- och sjukvårdspolitiken genom de nationella hälso- och sjukvårdssystemen är det otänkbart att en sådan viktig förebyggande kampanj, både på det sociala området och folkhälsoområdet, skulle vara ett nationellt eller regionalt projekt som är beroende av varje enskilt lands ekonomiska och kulturella potential. De sociala följderna av denna sjukdom bör behandlas och samordnas på EU-nivå för att garantera lika möjligheter till behandling och därmed goda resultat inom hela unionen.
Onkologins nuvarande behandlingsmöjligheter förefaller snarare att vara beroende av prevention på grundval av epidemiologisk och patogenetisk kunskap samt tidig diagnos, än av kirurgisk teknik och strålbehandling och/eller kemoterapi. Som exempel räcker en hänvisning till magcancer: 95 procent av de patienter som diagnostiseras med slemhinnecarcinom är i livet efter fem år, medan under 10 procent av patienterna med avancerad invasiv magcancer lever så länge, oavsett behandling. Å ena sidan måste man för korrekt och lämplig screening ha maximal kapacitet för att konstatera även de minsta förändringarna (sensibilitet) och goda möjligheter att sålla ut godartade och elakartade (specificitet). Å andra sidan måste diagnostiseringen vara oskadlig för den person som diagnostiseras och således innebära nästan en nollrisk för skador p.g.a. själva undersökningen, eftersom undersökningarna per definition berör symtomfria personer, som bara potentiellt är sjuka. Det är klart att de nya instrumenten för snabb diagnos bör undersökas och valideras ingående genom försök innan de föreslås på EU-nivå. Det är även viktigt att man kontrollerar hur väl ”god praxis” för screening fungerar genom att analysera mortalitetstalen från samtliga medlemsstater. Dessa uppgifter bör helst samlas i en europeisk databas.
Det är nödvändigt att mobilisera ekonomiska resurser för att öka antalet diagnosställen och säkerställa att den arbetsbörda som screening medför inte äventyrar undersökningens kvalitet eller förlänger väntetiden för screeningen och försämrar kvaliteten på behandlingen för patienter som redan lider av cancer. Det är således mycket viktigt att gemenskapens åtgärder sätts in på fyra fronter: för det första, information och hälsovårdsutbildning för de europeiska medborgarna; för det andra, genomförande av redan validerad screening; för det tredje, regelbundna kontroller av screeningens kvalitet; för det fjärde, undersökningar av möjligheten att tillämpa nya screeningmetoder. Denna rekommendation gör det möjligt för EU att rikta in samstämda åtgärder mot cancersjukdomarna som är frekventa, grymma och destruktiva för samhället.
Att det utan dröjsmål krävs en strategisk europeisk insats mot cancer framgår av alarmerande fakta från sjukvården enligt vilka var fjärde europé lider av eller kommer att lida av en elakartad cancerform under sitt liv. Slutligen bör man på EU-nivå komplettera screeningen med terapeutiska riktlinjer för olika sjukdomar. 
Jöns (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Omkring en av fyra européer dör i cancer, men tusentals människor kunde ha räddats varje år om det i samtliga medlemsstater fanns högkvalitativa program för tidig upptäckt. Detta är något vi alla känner till. Därför ser jag mycket positivt på kommissionens initiativ att rekommendera medlemsstaterna att införa screening, eftersom det finns vetenskapliga bevis för att det finns ett behov av detta.
Jag ser det som en verklig skandal att exempelvis enbart åtta medlemsstater fram till i dag har börjat erbjuda nationella program med mammografi för alla, trots att detta enligt WHO sänker dödstalen med upp till 36 procent, och trots att de kvalitativa riktlinjerna för detta lades fram redan 1992. Herr kommissionär, jag beklagar att jag inte kan låta bli att utfärda en vädjan och varning. Om vi verkligen skall ta denna rekommendation från rådet på allvar kan ni samtidigt inte tillåta att samtliga screeningnätverk tvingas lägga ned verksamheten. I slutledet var det arbetet inom European Cancer Network som ledde fram till denna rekommendation från rådet. Om ni inom kommissionen vill uppnå verklig trovärdighet när det gäller kampen mot cancer måste ni hitta ett permanent utrymme för screening i det nya åtgärdsprogrammet för hälsa. Vi får inte låta det ske en upprepning av det som hände i år, när ordet ”cancer” inte längre förekom i åtgärdsprogrammets arbetsplan, vilket – som ni alltför väl känner till – så småningom och oundvikligen ledde fram till ett stöd för nedläggningen av samtliga screeningnätverk.
Herr kommissionär! Vi kommer i framtiden fortfarande att behöva de europeiska nätverken för att utarbeta nya riktlinjer och förbättra de som redan finns; endast på detta sätt kan vi uppnå lika hög nivå på screeningen i hela EU. Vi behöver dessutom nätverken för att stödja de nya medlemsstaterna där, vilket är ett välkänt faktum, behovet av insatser är än mer akut. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först rikta ett hjärtligt tack till Antonio Mussa för hans utmärkta samarbete med oss alla.
Siffrorna talar för sig själva. Var fjärde person i Europa dör i cancer. Lidandet är enormt, inte bara för dem som drabbas av sjukdomen, utan även för deras familjer och vänner. Trots att cancer är en fruktansvärd sjukdom går den ändå att bekämpa. Detta innebär dock att sjukdomen måste upptäckas på ett mycket tidigt stadium, eftersom det leder till en avsevärd minskning i antalet dödsfall i cancer. Det har visats att det finns ett samband med screeningprogrammen, och därför är det också viktigt för oss ledamöter att på grundval av korrekta uppgifter från kommissionen föra ingående diskussioner om betänkanden som detta. Jag måste också ge kommissionen en komplimang för den rapport den lagt fram. Jag skulle faktiskt rekommendera att kommissionen ger denna rapport en bred spridning. Den borde vara obligatorisk läsning för alla beslutsfattare, eftersom den visar att förebyggande insatser räddar liv.
Europeiska unionen står inför en enorm uppgift. Vi måste garantera att tillgänglig sakkunskap inte försummas. Jag instämmer därför med det Karin Jöns för en stund sedan sade om cancernätverken.
Vi måste också fortsätta att vara innovativa. Detta innebär att vi inte bara får hålla fast vid gamla och klassiska tester. Genom att kombinera ett antal faktorer som enligt detta betänkande har bevisats eller fortfarande bevisas kan vi utföra ett mycket bättre arbete. Jag tänker inte enbart på HPV-testerna, utan även på tester av prostatacancer i Luxemburg och testen för grovtarmscancer. Med tanke på att vi fortfarande också har ett europeiskt forskningsprogram där hälsofrågor utgör en stor del kan vi göra betydligt mer för EU:s medborgare, särskilt om kommissionären och alla vi andra verkligen gör detta till en central fråga i vår politik. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att tacka Karin Jöns för hennes arbete inom det här området. Karin var nyligen på besök i Skottland för att tala till labourpartiets särskilda cancervårdsgrupp i valkretsen Eastwood. De började intressera sig för cancervårdsfrågor när en av deras egna ledamöter dog i cancer. Med egna ögon såg de vad cancer kan göra med någon man känner och tycker om, men de beslöt dessutom att göra något för att förbättra den vård cancerpatienterna fick i deras närområde.
Alla känner någon, antingen direkt eller indirekt, som har drabbats av cancer. En av fyra européer kommer att dö av cancer. Bland män är globalt sett lung- och magcancer de vanligaste cancerformerna, medan de vanligaste cancerformerna bland kvinnor är bröst- och livmoderhalscancer.
Om vi skall kunna komma åt en av de stora dödsorsakerna i EU och hela världen är cancerscreening ett avgörande instrument i vår kamp mot sjukdomen. Enligt Världshälsoorganisationen känner vi till cancerorsakerna tillräckligt väl för att förhindra åtminstone en tredjedel av alla cancerfall, cancerfall som till stor del kan förebyggas genom att människor slutar röka, äter en hälsosammare kost och undviker att exponera sig för cancerframkallande ämnen. För dem som drabbas är det viktigt att sjukdomen upptäcks, och screening är här av avgörande betydelse. Ju tidigare cancer upptäcks, desto bättre överlevnadstal.
Förslaget om mammografiscreening för bröstcancer hos kvinnor i åldern 50-69 år, screening av ockult blod i avföringen för kolorektal cancer hos män och kvinnor i åldern 50-74 år och screening med cellprov för upptäckt av avvikelser i livmoderhalsen för kvinnor i 20-30-årsåldern är steg i rätt riktning som kan bidra till att säkerställa européernas hälsa och något som bör välkomnas.
Som framhålls i ändringsförslag 33 måste vi se närmare på de lovande nya screeningtest som för närvarande håller på att utvärderas, i synnerhet HPV-testet och ett test för prostatacancer, men också överväga mammografiscreening för kvinnor i åldern 40-49 år.
När vi accepterar nya test måste vi basera rekommendationerna på klinisk bevisning och prövning. Även om jag är positiv till HPV-test kan jag tyvärr inte stödja ändringsförslag 34. Så snart dessa test är fullständiga ser jag fram emot vår rekommendation om att helt införliva den här processen bland övriga screeningtest. Men screening kan inte ses som en isolerad företeelse. Cancernätverk och cancerregister spelar också en viktig roll för övervakningen av hur screeningen påverkar befolkningen samt förändringarna i fråga om incidens, överlevnad och dödlighet.
Det är otroligt viktigt med offentlig upplysning och information. Om man söker på ordet ”cancer” på Internet får man 18 600 000 träffar. E-hälsovård och kommunikation är otroligt viktigt i den värld vi lever.
Sammanfattningsvis kommer den rekommendation som vi har framför oss i dag att hjälpa oss i kampen mot cancer. Alltför många människor runtom i Skottland, Storbritannien, EU och världen dör av den här sjukdomen. Vi måste göra allt vi kan för att spåra, behandla och vårda människor med cancer. 
Ries (ELDR ).
   – Herr talman, kommissionär Byrne! Ria Oomen-Ruijten nämnde tidigare att var fjärde europé dör i cancer varje år; detta motsvarar närmare en miljon människor – alarmerande siffror som innebär att vi måste vara ambitiösa när det gäller förebyggande vård. Framför oss i dag ligger en rekommendation. Vi känner förstås till dess begränsningar, men dessa kan inte förhindra oss från att vara ambitiösa, vilket jag redan uttryckligen sagt. Detta är, anser jag, vad vi strävar efter i utskottet, och jag skulle kort vilja lyfta fram de huvudsakliga punkter i den ursprungliga texten som har förbättrats.
Först och främst vill jag nämna sänkningen av den rekommenderade åldern för mammografi för bröstcancer från 50 till 40 som, enligt min uppfattning, är uppenbar i ljuset av statistik om förekomst och gällande praxis i flera medlemsstater. Därefter vill vi kombinera cellprovtagning med HPV-test för att upptäcka livmoderhalscancer. Detta är ett mycket viktigt tillägg, eftersom humant papillomvirus dödar 12 800 kvinnor varje år i Europa. Siffror som publicerats av experter visar att införandet av HPV-test skulle bidra till att minska antalet dödsfall med minst en tredjedel. Tillåt mig i förbigående lovorda Tjeckien som är det enda anslutningslandet i Europa som för närvarande beviljar ersättning för detta test. För det tredje, och nu talar vi om den manliga befolkningen, vill jag nämna införandet av screening med PSA-tester för prostatacancer. Detta är också en brådskande fråga: prostatacancer är den vanligaste cancerformen hos män och den näst vanligaste dödsorsaken, efter lungcancer. Den kan botas för gott om den inte sprids vidare från prostata. Detta blodprov är en mycket enkel rutin och rekommenderas i vår text från 50 års ålder.
Jag skulle också vilja framhålla hur viktigt det är att alla, inklusive de som inte är så välinformerade, har tillgång till screening; därför ville jag här rekommendera mobila screeningprogram. Det är också inom samma allmänna tankegång – – att informera allmänheten – som jag avslutningsvis vill betona vikten av primärt förebyggande arbete, utöver exakta rekommendationer och screening, när vi talar om cancer. Utbildning i hälso- och sjukvårdsfrågor, kostlära, kampen mot rökning, motion, måttlig exponering i solen, liksom många åtgärder på nationell nivå och beteenden på individnivå, kan hjälpa oss att förebygga att dessa cancerformer, som går att undvika, utvecklas. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Om en sak är säker när det gäller cancer, så är det att en tidig diagnos ökar chanserna till tillfrisknande.
Screening är därför av avgörande betydelse, särskilt för människor som utsätts för mutagena eller carcinogena ämnen. Alla bör också garanteras lika tillgång till screening. I detta syfte krävs det med all säkerhet medvetandehöjande kampanjer för att informera allmänheten.
Mussabetänkandet tar upp dessa grundläggande principer, och vi kommer definitivt att rösta för denna text. I betänkandet föreslås också att cancerregister upprättas för att i första hand hitta de befolkningsgrupper som uppvisar hög förekomst på grund av miljöfaktorer eller faktorer som har samband med kosten. Detta vägval är grundläggande, eftersom vi måste gå ännu längre. Screening är verkligen av högsta vikt, men är i själva verket enbart ett sekundärt förebyggande medel. Vi måste agera i förtid för att bedöma inverkan av faktorer som näringsintag, miljö och livsstil och för att försöka minska vikten av dessa. Detta är ett verkligt förebyggande arbete: att undanröja orsakerna bakom eller de omständigheter som gynnar sjukdomen, snarare än att alltför sent försöka bota den.
Jag är oerhört orolig över den senaste statistiken som visar att lungcancer orsakad av rökning har spridits, framför allt till kvinnor, liksom bröst-, livmoder eller prostatacancer som har ett direkt samband med hormonell inverkan. Vi måste lyfta fram de avgörande faktorerna bakom utvecklingen av dessa cancerformer: endokrina störningar, kostrelaterade eller andra hormoner. På samma sätt har ökningen av prostatacancer hos vissa grupper av lantbrukare ett direkt samband med användningen av bekämpningsmedel. Det har dessutom bevisats att föroreningar, elektromagnetiska fält eller andra kemiska faktorer ökar risken för olika cancerformer. Tänk bara på problemen i samband med asbest och de 70 år det tog innan man lyckades förbjuda asbest; inte förrän nu märks den fulla konsekvensen av detta vid våra sjukhus.
Vi måste behandla dessa problem vid dess rötter och utvidga folkhälsopolitiken till andra områden om vi verkligen vill bekämpa cancern i Europa. 
Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Man letar fortfarande efter ett botemedel mot cancer, men varje år ser vi nya framsteg. Den här tidigare så onämnbara sjukdomen är inte längre lika tabubelagd, inte minst på grund av de medicinska framstegen som ger både patienter och anhöriga nytt hopp. De är beroende av tidig diagnos, vilket kan ske med hjälp av screening. En mer omfattande screening måste, precis som Antonio Mussa framhållit, grundas på vetenskap. Jag och mina kolleger är mycket positiva till hans betänkande. 
Det finns så många frågor om cancer. När det gäller bröstcancer har screeningen kommit långt. Vi måste titta närmare på hur vi kan utvidga detta till andra åldersgrupper. Vi måste undersöka hur vi skall kunna få fler män att inse att bröstcancer är en fråga som gäller både män och kvinnor, så att även de låter sig undersökas.
Tarmcancer är ett nytt screeningområde där det finns nya test att tillgå. Frågan är återigen hur vi kan upplysa människor – och i synnerhet män – att låta sig screenas.
När det gäller livmoderhalscancer har cellprovet visat sig vara värdefullt. Nu behöver vi dessutom HPV-testet. Jag är mycket positiv till Antonio Mussas ändringsförslag i det här hänseendet.
Lungcancer är den dödligaste cancerformen. Varje år får 1,3 miljoner människor runtom i världen lungcancer, och 80 procent av dem dör inom ett år efter diagnosen. Vi behöver fler PET-scanners. I Förenade kungariket har vi bara fem stycken. Jag har förstått att det finns 60 i Tyskland och 150 i Förenta staterna. De här skillnaderna måste lyftas fram.
När det gäller prostatacancer är det screening och PSA-testet. Som vi har hört finns det här en efterfrågan. Vi bör göra dessa test om och när man har kunnat påvisa deras värde. Vi behöver cancernätverken. Vi behöver informationskampanjerna som behandlas i de ändringsförslag som Ria Oomen-Ruijten och jag har lagt fram.
Screening innebär diagnos. Diagnos innebär att liv kan räddas. 
Malliori (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Ni har redan konstaterat att var fjärde medborgare i Europa, ungefär en miljon varje år, kommer att dö i cancer, en av de främsta dödsorsakerna inom EU.
Ert förslag till rådet om cancerscreening fick stöd och uppbackning av samtliga politiska gruppers företrädare i Europaparlamentet. Föredraganden sade att allt yngre människor drabbas av olika nya tumörformer. Hälsoinformation och hälsoutbildning för medborgarna om förebyggande arbete och upptäckt i tid av symtom som kan betyda fara, i kombination med tillförlitlig screening, har gett positiva resultat, till exempel med bröstcancer, som påverkar en hög procentandel kvinnor i fertil ålder. Även med dessa nya tumörformer som inte kan botas helt finns det nu en större chans att överleva och få bättre livskvalitet.
Jag tyckte det var klokt att förstärka kommissionens förslag med ändringsförslag som syftar till att ge medborgarna lika tillgång till screening, behandling och övervakningstjänster, samtliga på grundval av bästa praxis. På liknande sätt visar sig behovet av rådgivning till dem som slutligen ändå får cancer vara en grundläggande parameter för sjukdomsförloppet.
I många länder undviker man till och med att nämna ordet ”cancer”. Medborgarnas reaktion är rädsla och panik när det på något sätt handlar om cancer. Vi kan omvandla denna rädsla till produktiv vaksamhet och omvårdnad. Bara på detta sätt kan vi begränsa antalet dödsfall och insjuknade samtidigt som vi får en positiv effekt för samtliga övriga sociala återverkningar.
Låt mig avslutningsvis lyckönska föredraganden till hans viktiga tillägg till det ursprungliga förslaget. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag uppfattar kommissionens förslag som ett försök att finna och fastställa bästa praxis för Europa, men detta kan bara göras om medlemsstaterna kommer överens om att samarbeta inom det här området. Det kommer att kräva att många olika länder visar ett politiskt engagemang som sträcker sig betydligt mycket längre än den politiska vilja och de finansiella investeringar som vi i dag kan se i fråga om cancertest och cancerbehandling.
Rapporter har visat att upp till 90 procent av alla som diagnostiseras med bröstcancer kan botas om de bara får diagnosen tillräckligt tidigt. Man har kunnat fastslå att upp till 100 procent av livmodercancerfallen kan botas och förebyggas under förutsättning att ordentliga test utförs inom rätt åldersgrupp i kombination med FPV-test. Här kan uppenbarligen stora framsteg göras för att förebygga dödlighet, men också för att bespara de drabbade och deras anhöriga en mängd smärta och lidande. Det här är en viktig diskussion.
Jag skulle bara vilja komma med lite statistik om läget i Irland, inte för att jag vill kritisera den irländska regeringen, utan för att det är nödvändigt att visa hur illa det ser ut i vissa länder om vi skall få till stånd något samarbete över hela linjen inom det här området. Varje år behöver t.ex. 12 000 patienter strålbehandling i Republiken Irland, men färre än 4 000 får det. Patienter inom den offentliga sjukvården får vänta i tre månader på den strålbehandling de har fått höra är både nödvändig och brådskande. Den första femårsanalysen av cancertendenserna i det irländska nationella cancerregistret, som offentliggjordes i februari 2002, visade att 50 procent av patienterna med lungcancer inte fick någon cancerspecifik behandling, att 7 procent av patienterna med leukemi inte erbjöds strålbehandling samt att två tredjedelar av patienterna i Irland med magcancer i sista stadiet inte fick någon cancerspecifik behandling. De regionala skillnaderna och tillgången till strålbehandling påverkar särskilt de fattigare patienterna, eftersom många cancersjuka måste färdas långt och vara hemifrån under långa perioder. Irlands strålbehandlingsenheter finns i Dublin och Cork, så även om 39 procent av patienterna får strålbehandling nationellt sett är motsvarande siffror för dem som bor i västra Irland endast 24 procent. Tyvärr kommer det inte heller att bli bättre framöver, eftersom denna tjänst har drabbats av nedskärningar.
Den här situationen måste vi hantera. Jag uppmanar parlamentet att ge sitt stöd till det betänkande vi har framför oss och kommissionsledamoten att göra klart för alla medlemsstater med en sådan hemsk statistik att de måste ta itu med den här frågan och rädda liv. 
Byrne,
   . – Först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden och parlamentsledamöterna för deras kommentarer om det här betänkandet. Jag kan försäkra er om att kampen mot cancer fortfarande står mycket högt upp på min dagordning. Som vissa medlemsstater så riktigt har påpekat för mig skriftligen har Europeiska gemenskapens envetna arbete och engagemang under 15 år lett till betydande och påtagliga framgångar för gemenskapen inom det viktiga området sjukdomsförebyggande och hälsofrämjande för EU-medborgarna. Arbetet med cancer, inklusive screening och övervakning, kommer att drivas vidare av kommissionen. När rekommendationen om cancerscreening har antagits av rådet kommer den att drivas vidare av medlemsstaternas myndigheter och kommissionen. Finansiering kommer att ske genom pågående projekt inom ramen för det f.d. programmet ”Europa mot cancer” och det nya folkhälsoprogrammet. För 2003 har det fastställts att ett antal cancerrelaterade projekt skall finansieras. Enligt gällande avtal kommer man under 2004 att slutföra den fjärde utgåvan av de europeiska riktlinjerna för kvalitetssäkring av mammografiscreening samt den första omfattande utgåvan av europeiska riktlinjer för bästa praxis när det gäller screening av livmoderhalscancer.
Kommissionen har redan förbättrat insatserna för att förebygga sjukdomar, inklusive cancer, i 2004 års arbetsprogram för de nya hälsoprogrammen.
I utkastet finns det en särskild hänvisning till cancer under mål 1 och 3. Det gör det fullt möjligt att beakta ansökningar som rör cancerövervakning. Detta skulle även omfatta projektförslag gällande rådande bästa praxis i medlemsstaterna samt anslutningsländerna.
Efter de synpunkter som vi har fått höra här i dag avser kommissionen att ytterligare se över läget när det gäller det cancerförebyggande arbetet med hänsyn till 2004 års arbetsprogram för folkhälsoprogrammen. Därefter måste vi besluta om hur vi på bästa sätt kan stärka kommissionens roll i det cancerförebyggande arbetet när rådets rekommendation om cancerscreening genomförs.
Eftersom den här frågan är av särskilt stor vikt även för anslutningsländerna överväger vi ett möte mellan experter från dessa länder och experter på cancerscreening för att på så vis se till att de nya medlemsstaterna får ta del av de framsteg som har gjorts i cancernätverken.
De synpunkter som har framförts i betänkandet och under diskussionen här i dag har tydligt visat hur viktig den här frågan är. Betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor innehåller 33 ändringsförslag. Ytterligare ett ändringsförslag lades fram för plenarsammanträdet.
Kommissionen kan i princip stödja 11 ändringsförslag, nämligen ändringsförslagen 2, 3, 4, 6, 7, 10, 11, 14, 15, 19 och 22. Vi stöder också till viss del fyra ändringsförslag: ändringsförslagen 1, 29, 30 och 32.
Frånsett de vanliga förbättringarna i fråga om formuleringar gäller de godtagbara ändringsförslagen t.ex. bättre överensstämmelse och lika tillgång för EU-medborgarna samt en utökad roll för kommissionen när det gäller att följa upp genomförandet av rådets rekommendation. Kommissionen kan emellertid inte ställa sig bakom övriga 19 ändringsförslag.
Vi kan inte stödja ändringsförslag 25, eftersom alla regler och bestämmelser om dataskydd i medlemsstaterna måste vara förenliga med direktiv 95/46/EG. Undantag, t.ex. när det gäller medicinska register, måste ske i enlighet med artikel 8 i det direktivet. En sådan ändring skulle därför bara upprepa något som redan står i gemenskapens regelverk.
Vi kan inte heller stödja ändringsförslagen 5, 13 och 34. De gäller test som inte med framgång har utvärderats i randomiserade kontrollerade försök.
Slutligen kan inte ändringsförslag 33 godtas. Även om man här gör en nödvändig distinktion mellan evidensbaserade test och de nya test som för närvarande utvärderas eller nya varianter av rekommenderade test, täcks dessa nya test redan av artiklarna 6 c och 6 d i tillräcklig utsträckning. Att bara nämna några få test skulle genast väcka frågan varför just de här testen har valts ut. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0353/2003) av Reino Paasilinna för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättandet av den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet (KOM(2003) 63 – C5-0058/2003 – 2003/0032(COD)). 
Liikanen,
   . – Herr talman! Med den ökade användningen av Internet och annan informations- och kommunikationsteknik har nät- och informationssäkerheten blivit allt viktigare. I dagens samhälle är mycket beroende av nät- och informationssystemen. Men för att utnyttja informationssamhällets fördelar till fullo måste människor kunna lita på systemet. Det har visat sig att vi måste göra en gemensam insats för att stärka nät- och informationssäkerheten i Europa.
År 2001 lade kommissionen fram ett meddelande om en politisk ram och i februari 2003 ett förslag om inrättandet av den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet. Nu nio månader senare står vi i begrepp att få uppleva enighet vid första behandlingen av ENISA.
Låt mig ta tillfället i akt och tacka föredraganden Reino Paasilinna för hans grundliga arbete, liksom de politiska grupperna som har bidragit till att vi har kunnat nå en tillfredsställande kompromiss med rådet.
Det är mycket positivt att det har funnits en sådan stark vilja att förhandla och nå en överenskommelse. Europaparlamentet har bidragit en hel del till den här processen, på samma sätt som man har gjort med den viktiga telekomlagstiftningen under de senaste tre åren.
Jag är glad att parlamentet har lyckats överbrygga en rad svåra frågor och nå fram till denna kompromiss. Den här kompromissen måste bekräftas av parlamentet i dag och i morgon för att rådet (telekommunikation) skall kunna anta en politisk överenskommelse den 20 november 2003, vilket i sin tur gör det möjligt för byrån att inleda sin verksamhet i början av 2004. Det var vad Europeiska rådet begärde förra våren.
Jag skulle vilja tacka parlamentet för dess stöd till kommissionen. Det här stödet har inneburit att rådet har fått göra eftergifter när det gäller branschens delaktighet genom att införa en permanent intressegrupp. Även om styrelsens sammansättning och omröstningsregler inte blev helt enligt kommissionens önskemål har kompromissförslaget gjort byråns ledning betydligt lättare och gett den verkställande direktören de viktigaste ledningsuppgifterna.
Kommissionen har noggrant gått igenom parlamentets kompromissförslag och kan godta dem. Parlamentets nuvarande text har förtydligat byråns mål och arbetsuppgifter. Att omvandla dessa uppgifter till mer operativa åtgärder kommer att bli en läroprocess i sig, men det är roligt att se att det råder en sådan bred enighet om de övergripande linjerna för vad byrån skall göra.
När det gäller styrelsens sammansättning och omröstningsreglerna skulle kommissionen ha föredragit färre ledamöter i kombination med en ökad tillämpning av omröstning med enkel majoritet. Vi anser att en utökad styrelse och omröstningsregler med två tredjedels majoritet kan utgöra ett hinder för att byråerna skall kunna fungera ordentligt.
I det här fallet har emellertid kommissionen beslutat sig för att godta en avvikelse från förslaget till rambestämmelser för tillsynsmyndigheterna från december 2002, även om det inte skall ses som något bindande inför framtiden.
Denna byrå kommer att vara verksam inom det känsliga säkerhetsområdet, och det finns ett stort behov av att inrätta den nu. Jag hoppas att medlemsstaterna kommer att göra sitt yttersta i styrelsen, så att byråns verksamhet kan bli framgångsrik.
Denna byrå är ett stort steg framåt för Europa eller åtminstone för e-Europa. Medlemsstaterna har visat sig villiga att aktivt samarbeta för den här frågan i syfte att stärka den inre marknaden och hjälpa Europas medborgare, företag och myndigheter att utnyttja nät- och informationssystemen fullt ut. Det här kommer att bli en signal till aktörer både i och utanför EU att vi tar frågor som rör nät- och informationssäkerhet på allvar och att medlemsstaterna och kommissionen, med det här parlamentets stöd, är redo för handling. 
Baldini,
   . – Herr talman! Ordförandeskapet är medvetet om att kommunikationsnäten bör betraktas som en central och mycket viktig infrastruktur i en modern ekonomi och därmed bör skyddas: skyddet av dem och deras säkerhet är en fråga av allmänt intresse. Jag skulle personligen, i egenskap av företrädare för Maurizio Gasparri – som i dag tyvärr tvingats stanna i Italien på grund av den allvarliga tragedi som drabbat vårt land och just nu framför en sista hälsning till de soldater som dödades i Irak – vilja bekräfta ordförandeskapets tidigare och nuvarande åtaganden i frågan om nät- och informationssäkerhet. EU:s institutioner har dessutom visat att de är medvetna om det brådskande behovet av gemensamma insatser som kommer att innebära att byrån i realiteten blir klar för drift från början av 2004, vilket stats- och regeringscheferna rekommenderade vid Europeiska rådets vårmöte 2003.
Internet och kommunikationsteknik är förvisso de innovationer som präglat vårt samhälle mest under senare år och som haft inflytande på hur en överväldigande majoritet av mänsklig verksamhet utförs. Förutom de uppenbara fördelarna har denna teknik också medfört en rad problem för vårt samhälle som hänger samman med att de instrument som används inte är tillförlitliga. Säkerhetskraven har förändrats snabbt de senaste 20 åren i takt med utvecklingen av nätverk och datorer som i allt högre grad blir ständigt närvarande i det offentliga livet och i privatlivet. Bredbandsuppkopplingar ger användarna möjlighet till en fast Internetuppkoppling; nya trådlösa tillämpningar gör att uppkoppling kan göras praktiskt taget överallt och att så gott som allt kan kopplas upp mot nätet – från persondatorer till hushållsapparater – fortsätter och kommer att fortsätta att utveckla människors användning av Internet.
Säkerhetskontrollen har blivit en svår och komplicerad uppgift, och användarna stöter varje dag på problem med tillgänglighet, integritet, uppgifters äkthet och sekretess. Teknikens höga grad av komplexitet innebär att flera komponenter och delmoment måste samverka, vilket gör människans beteende till en avgörande faktor.
Förutom att ge upphov till krångel kan datorer och nätverk dock även utsättas för angrepp riktade mot informationssystemen. Angrepp mot informationssystem kan i dag försätta hela nationer i allvarliga svårigheter. För att minska sannolikheten för en sådan händelse måste varje land vidta effektiva åtgärder för att öka säkerheten i sin IKT-infrastruktur; med tanke på att problemet är gränsöverskridande måste dock strukturerna definieras för hur nationella erfarenheter kan samlas och bli gemensam egendom.
Erfarenheterna från senare år har lärt oss att det effektivaste vapnet för att skapa en attityd där säkerheten värnas i informationssamhället är att dela med sig av erfarenheter och information, och, mer generellt, bedriva internationellt samarbete. Ordförandeskapet har därför under sin mandatperiod gjort allt för att försöka lösa detta problem.
Det förslag till förordning som parlamentet behandlar i dag är resultatet av en större överenskommelse, som ingåtts av institutionerna, om behovet av ett gemensamt förhållningssätt till informationssäkerhet på EU-nivå. Ståndpunkterna sammanföll till följd av en ökad oro inom både offentlig och privat sektor över kriminalitet och till och med över fenomen som enbart har potential att bli farliga i samband med den nya tekniken. Ju mer avgörande och viktig roll kommunikationsnäten får för våra moderna marknaders funktion, desto större insatser måste vi göra för att garantera och skapa en säker, skyddad miljö för dem som agerar på de olika nivåerna.
En av målsättningarna för byrån är att skapa en gemensam kommitté inom EU för frågor som rör informationssäkerhet, vilket krävs för att garantera nätens och informationssystemens tillgänglighet och säkerhet. Från denna synpunkt lyfter ordförandeskapet fram vikten av att skapa en ny säkerhetskultur, där ett sådant tillvägagångssätt inte bara betraktas som en kostnad som operatörerna skall stå för, utan som en verklig och sann möjlighet att utveckla marknaden, vilken även kan uppnås genom att konsumenternas förtroende ökar.
Byrån bör kunna underlätta genomförandet av gemenskapens åtgärder för informations- och nätsäkerhet. Det stöd som byrån ger skall bidra till att genomföra gemenskapens lagstiftning på området och därmed bidra till att den inre marknaden fungerar smidigt. Detta förstärker gemenskapens och medlemsstaternas förmåga att reagera på säkerhetsproblem inom nät och informationssystem, liksom på utvecklingen av informationssamhället i allmänhet.
Den faktiska modell som föreslås av byrån är innovativ. Den grundas i själva verket på kunskapen att åtgärder inom nätsäkerhet endast kan genomföras i nära samarbete med samtliga aktörer i kommunikationsvärlden: med marknadens operatörer och med dem som använder kommunikationstjänster.
Genom att inrätta denna byrå har våra institutioner möjlighet att ge allmänheten och EU:s organ en viktig tjänst; det samförstånd vi hoppas på vid första behandlingen är möjligt att uppnå, vilket är ett tecken på ett stort ansvarstagande och en djup förståelse för ärendets känsliga karaktär. Förhandlingarna var mödosamma och komplicerade, men rådets och parlamentets ståndpunkter sammanföll så småningom, vilket – och här upprepar jag mig – är bevis på ett stort ansvarstagande. Jag hoppas därför att vi inom några få dagar kan fira att förordningen antagits.
Avslutningsvis vill jag tacka kommissionär Liikanen, föredraganden, Reino Paasilinna, och W.G. van Velzen, Erika Mann samt Elly Plooij-van Gorsel liksom, givetvis, samtliga övriga ledamöter i utskottet. 
Paasilinna (PSE ),
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Informationssystemens säkerhet är ett avgörande problem i dag och något som diskuteras i moderna och sårbara samhällen. Kraftförsörjningsnät, vattenförsörjning och avlopp, trafikkontroller, sjukhus – allt kan drabbas av kaos, när som helst, var som helst. Höstens Bastelvirus var kanske det första där företag låg bakom den förstörelse som viruset orsakade. Hackare eller crackare använde det för att hjälpa en tvivelaktig affärsverksamhet, antagligen främst pornografi. Stöld av känsliga uppgifter från vanliga människor är också uppenbarligen ett brott, vid närmare eftertanke. Olika sorters intrång i människors privatliv kan ske i massiv omfattning. Denna sorts företeelser måste bemötas.
Bristen på säkerhet blir i allt högre utsträckning ett hinder mot utvecklingen av det nätbaserade samhället. 75 procent av Europas företag saknade förra året en strategi för informationssäkerhet. Mindre än två procent av investeringarna i informationsteknologi läggs på informationssäkerhet. Inom två av tre företag anses ännu inte informationssäkerheten vara någon strategisk fråga. Dataskyddslagen borde ha trätt i kraft i medlemsstaterna i oktober. Enligt denna lag kan inte oönskade e-brev skickas utan mottagarens uttryckliga medgivande. Skräppost utgör mer än hälften av all e-post, och för många över 90 procent, vilket gäller alltför många av oss i denna kammare. E-postens trovärdighet och tillförlitlighet förstörs nu. Vi röstade i detta ärende i kammaren förra året. Vid den tidpunkten betraktade närmare hälften av oss inte skräppost som något problem. De motsatte sig idén att någons tillåtelse först skulle erhållas. Nu räcker inte heller detta. Nu måste även operatörerna rensa innehållet. Detta kommer att leda till problem för den personliga kommunikationens frihet. Säkerhetskontrollerna ökar i hög utsträckning i takt med att våra liv blir mer och mer inbegripna i nätverk och kommunikation. Med bredband ligger vi online hela tiden. Ett trådlöst Internet blir den naturliga jaktplatsen för orosstiftare. Det kommer att bli en plåga för alla: enskilda privatpersoner, företag och samhället. Säkerhetsproblemet förvärras av det faktum att många komponenter och delsystem måste fungera tillsammans i en komplex miljö. Den mänskliga faktorn utgör också en risk. Informationssäkerheten påverkar därmed alla överallt.
Informationssäkerheten är en politisk fråga, och därför måste vi lösa den. Det är också därför vi nu har särskilt bråttom att inrätta denna byrå för EU, den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet. Utan säkerhet kommer inte målsättningarna från toppmötet i Lissabon att genomföras. Informationsosäkerhet skulle leda oss in i olagligheternas tidsperiod.
Tre olika typer av åtgärder är på väg. Vi har antagit lagar om elektronisk kommunikation och dataskydd. Kommissionen utarbetar principer för att bedöma och utdöma straff mot cyberbrottslighet och ser över olika sätt på vilka informationssäkerheten kan förbättras, varav ett är byrån för nät- och informationssäkerhet. Jag vill tacka mina kolleger, rådet och kommissionen för deras synnerligen goda samarbetsvilja. Det visar hur vi nu har insett vad denna situation innebär. Byrån för nät- och informationssäkerhet blir ett centrum för sakkunskap som samordnar, analyserar och bidrar med rådgivning. Den kommer att bedriva ett nära samarbete med offentlig och privat sektor. Byrån kommer att främja utvecklingen av riskbedömningar och riskhanteringsmetoder. Internationellt samarbete blir oundgängligt. Byrån måste vara placerad någonstans där det redan finns tillförlitliga IKT-system av hög klass, inbegripet trådlösa system. Världens främsta operativa center måste finnas där, och vi måste även med lätthet kunna hitta Europas mest kompetenta personal på samma plats.
Jag har i egenskap av föredragande arbetat för en kompromiss, som innebär att styrelsen bör ha företrädare från samtliga medlemsstater. Den skall inte vara delaktig i det dagliga arbetet, vilket faller under verkställande direktörens, personalens och den rådgivande nämndens och arbetsgruppernas ansvarsområde. Det råder ingen tvekan om att en stor styrelse blir ett nödvändigt samarbetsforum och en faktor för att utarbeta riktlinjer. Omröstningsreglerna är aningen problematiska. Vi kan återkomma till dem om några år. Byrån skall arbeta i medlemsstaternas intresse, där nivåerna för informationssäkerhet varierar avsevärt. Tack vare W.G. van Velzen har företagen fått en framträdande roll i vår kompromiss, eftersom de av naturliga skäl äger de största näten och den största sakkunskapen. Jag vill också tacka Erika Mann som varit vänlig att stödja detta initiativ.
Kompromisspaketet har antagits av utskottet, rådet och kommissionen. Jag förväntar mig att vi kommer att ta vårt ansvar och rösta för det i morgon. Det kommer att leda till ökad säkerhet, till sysselsättning och ökad utveckling. 
Cederschiöld (PPE-DE )
   . – Herr talman! Det ser ut som om vi den 1 januari 2004 kommer att få en europeisk byrå för nät- och informationssäkerhet. Jag välkomnar det. Byrån är en viktig komponent för att säkra näten och informationssamhället. Vi får hoppas att ändamålen denna gång helgar medlen, eftersom det tyvärr finns en del i resultatet att beklaga sig över. Att parlamentet och rådet har nått en överenskommelse under första behandlingen medför i detta fall förluster för både parlamentet och industrin. Byråns styrelse har blivit för omfattande med en representant för varje medlemsland, och industrin har fått stryka på foten tillsammans med andra delar av det civila samhället.
Mitt ändringsförslag, som syftade till att åstadkomma transparens i ansöknings- och utnämningsförfarandet, får nog betydelse på längre sikt. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor stod enigt bakom det, men detta försvann i hanteringen genom ett administrativt misstag i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Rådets mygel med myndigheter som bryter mot lagstiftning och vice versa fortsätter med andra ord utan någon demokratisk insyn.
Jag har ett par budskap till kommissionen och rådet inför den gemensamma förklaring som nu skall upprättas: Säkra transparens i ansökningsförfarandet på sikt. Utnyttja och utveckla EU:s samarbete med USA och andra tredje länder. Se till att säkerheten i nätverken uppnås i enlighet med de gemensamma riktlinjer som redan godkänts i en rådsresolution och som tio av medlemsstaterna, tillsammans med sex andra länder, har skrivit på. Bygg EU:s riktlinjer kring det som individuella medlemsstater redan tillämpar.
Förra veckan besökte en delegation från parlamentet Washington och upplevde på ort och ställe det som bör bli vår framtidsmelodi. Ett unisont EU skulle underlätta våra utrikesförbindelser, inte minst med USA. Genom denna byrå kan vi nu gemensamt utveckla dataskyddet i alla dess olika dimensioner, och det är bra. 
Van Velzen (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! För det första vill jag framföra ett stort tack till min kollega Reino Paasilinna för ett utmärkt och konstruktivt samarbete. Vi har i själva verket inte sett något annat, eftersom detta redan förekommit i ett stort antal ärenden. Jag vill också säga till det italienska ordförandeskapet att ett mycket egendomligt förfarande har tillämpats. Jag har aldrig tidigare sett rådet vara klart innan parlamentet ännu inlett sitt arbete. Vi har fått utföra en enorm mängd arbete tillsammans för att lyckas, och tack vare de enorma insatserna av det italienska ordförandeskapet har vi faktiskt uppnått en kompromiss. Denna situation får på inga villkor upprepas, men vi måste alla dra lärdom av den.
Byråns betydelse framgår tydligt. Kommissionären har just påpekat detta. Reino Paasilinna citerade vissa uppgifter, och jag skall inte upprepa dem. Jag skulle däremot vilja uppmärksamma en artikel i förra veckans Financial Times med rubriken ”Utpressning när Internetgäng riktar in sig på webbplatser”. Vad det handlade om? Vanliga utpressningskrav framställs, varefter man måste betala en viss summa, för att sedan lämnas därhän. Det är alltså här vi hamnar. Vi talar om skador för företagen som uppgår till miljoner.
Fysisk infrastruktur utgör annars ofta ett mål. Vi tänker alltid att finansiella institutioner är inblandade, men högst upp på listan över angrepp finns elkraftnäten. Som italienare vet ni vad det betyder när ljuset slocknar. Ett stort antal angrepp har utförts mot fysisk infrastruktur.
Det gläder mig därför mycket att det nu råder klarhet beträffande byråns placering. Det handlar nu slutligen om att hjälpa kommissionen och medlemsstaterna att åstadkomma en omfattande mobilisering av näringslivet. Byrån har som tur är också fått en verkställande funktion. Det är uppenbart att även näringslivet i största möjliga mån måste ha en roll. När allt är sagt och gjort har inte medlemsstaterna äganderätt till säkerheten. Mycket har redan sagts om styrelsen och även om rösträtterna. Personligen kan jag fortfarande inte förklara varför två tredjedelar av rösterna skall behövas. Vi har fortfarande inte löst detta mysterium som omger rådet.
Det gläder mig synnerligen att förebyggande insatser har blivit en av byråns uppgifter. Hur kan man, när allt kommer omkring, tala om säkerhet utan att samtidigt nämna förebyggande insatser? Vad gäller öppenheten skulle jag vilja fråga det italienska ordförandeskapet – och jag förväntar mig faktiskt ett svar här – huruvida det nu är berett att låta de medlemsstater som själva föreslagit sig lämpliga att härbärgera byrån gör detta öppet, så att alla vet vilket land byrån vill ha. Kommer ni att låta detta äga rum inom lyckta dörrar i rådet? Jag utmanar er att bidra med öppenhet.
Min slutsats är att detta är ett första steg, varken mer eller mindre. I praktiken kommer det att visa sig vara otillräckligt och i starkt behov av ändring. Det är dock mycket viktigt att byrån inrättas, och därför ger min grupp sitt förbehållslösa stöd till denna byrå och till ändringsförslagen. 
Mann, Erika (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionär, herr rådsordförande! Även jag skulle vilja inleda med att berömma Reino Paasilinna. Jag anser att vi nått en bra kompromiss. I många av de inlägg vi redan hört har den framställts som en kompromiss, men en som under det kommande året faktiskt kommer att resultera i att vi får en europeisk byrå som kommer att handha säkerhetsfrågor som hör samman med Internet och dess infrastruktur. Jag tror att vi alla på grundval av detta beslöt oss för att helt enkelt försöka nå en kompromiss som skulle göra att vi klarade av de närmaste fem åren. Samtidigt var vi hela tiden medvetna om att vi, efter det att dessa fem år förflutit, skulle göra ett verkligt försök att utarbeta en genuin europeisk verksamhetsstruktur som skulle råda bot på de inneboende problem som byrån nu kommer att få dras med. Det handlar dels om omröstningsreglerna, men också om den frågeställning som medlemsstaterna, vilka nu faktiskt kommer att företrädas av varsin representant, hade tagit upp.
Trots detta är jag övertygad om att vi alla, nu när vi ställs inför utmaningarna på detta område, verkligen kommer att försöka slå fast vilka arbetsuppgifter denna byrå skall ha. Jag förlitar mig på de löften som det italienska ordförandeskapet i rådet har givit, och jag tror att dessa kommer att vara ihågkomna också om fem år. Jag hoppas att vi då alla kommer att verka för att tidigt påbörja den planerade utvärderingen – så tidigt som, om jag inte missminner mig, redan efter tre år – så att vi då på nytt kan börja fundera på en ny utformning och en tydligare avgränsning av arbetsuppgifterna.
Det är med anledning av detta, herr kommissionär, herr rådsordförande, som jag skulle vilja ställa en fråga till er. Kommer ni verkligen att komma tillbaka till utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för att diskutera arbetsuppgifterna med utskottets medlemmar så fort ni i samarbete med medlemsstaterna fastställt förteckningen över dessa? Jag anar nämligen att de inte bara handlar om säkerhetsfrågor som hör samman med infrastrukturen – några ledamöter har redan nämnt dataskydd –, men också om många andra aspekter som berörs i lika hög grad, och det skulle vara mycket intressant om vi fick till stånd ännu en bred diskussion om dessa frågeställningar. 
Plooij-van Gorsel (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar samt också föredraganden, som har gjort ett utmärkt arbete! Jag är nöjd med att vi nått en kompromiss, även om rådets ståndpunkt faktiskt överraskade mig. Rådet kritiserade kommissionens förslag sönder och samman och försökte inledningsvis med alla medel att hindra denna byrå från att fungera effektivt. Vi har nu i alla fall trots detta en början. Nu står inga hinder i vägen för inrättandet av en europeisk byrå, och jag hoppas att rådet inte än en gång kommer att blockera frågan om att hitta ett lämpligt säte för byrån. Det är viktigt att de initiativ som medlemsstaterna och näringslivet utvecklat på området för nätsäkerhet samordnas på ett bra sätt på EU-nivå. De problem det handlar om här är ju trots allt gränsöverskridande, och medlemsstaternas jurisdiktion tar slut vid gränsen.
Dessutom gläder det mig att industrin är garanterad en funktion, även om det endast är en rådgivande sådan, när det gäller byråns sammansättning och verksamhet. Industrin är trots allt den viktigaste aktören ifråga om ägande och drift av nätverk, och de regler vi fastställer ålägger industrin att se till att nätverken fungerar. Följaktligen måste vi också tillhandahålla de specifika detaljerna.
Det är också betydelsefullt att det, i och med skapandet av denna byrå, inrättas ett organ som kan förhandla med andra internationella aktörer. På så sätt kan byrån bidra till att hälsosamma transatlantiska förbindelser upprätthålls, vilket är nödvändigt för säkerheten i allmänhet och nätsäkerheten i synnerhet.
Det är obegripligt för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp varför rådet håller fast vid att styrelsens beslut om bland annat arbetsprogrammet och utnämningen av den verkställande direktören skall fattas med två tredjedels majoritet av rösterna. Detta gör det sannerligen mycket svårt att fatta nödvändiga beslut på ett effektivt sätt. Effektivitet – vilken effektivitet? Hur som helst är det bra att en kompromiss äntligen har nåtts, och därför kommer ELDR-gruppen att stödja Reino Paasilinnas betänkande. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är ett nöje att få tala här i kväll med så många ledamöter som har arbetat med det här betänkandet. Jag representerar utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som i sitt yttrande gav Reino Paasilinna ett starkt stöd, och jag skulle vilja tacka honom som har varit föredragande och min kollega Arlene McCarthy, som har skrivit det yttrande som även jag har arbetat med. 
För oss som arbetar med frågor som rör den inre marknaden är det viktigt att framhålla att detta är ett av huvudskälen som brukar anföras när det gäller inrättandet av en informationssäkerhetsbyrå. Det blir allt tydligare att frågor som rör datanätens säkerhet och förtroendet för dem verkligen engagerar de människor vi vill uppmuntra att börja med elektronisk handel och uppleva alla fördelarna med bredbandsinfrastrukturen, oavsett om de utnyttjar kommersiella eller offentliga tjänster. Detta nya kompetenscentrum, som väsentligt skall påskynda medlemsstaternas samarbete inom detta område, har därför en betydelsefull roll. För att den europeiska ekonomin skall vara konkurrenskraftig och informationssamhället utvecklas – något som jag vet är angelägna frågor för er, herr kommissionsledamot – är det viktigt att vi börjar sammanföra våra resurser och tar itu med de här viktiga frågorna.
All heder åt mina kolleger som har arbetat tillsammans med det italienska ordförandeskapet och kommissionen för att vi har lyckats nå fram till en överenskommelse. Här gäller det att hålla ett högt tempo. Men vi får inte skynda så snabbt att vi kompromissar bort vår strävan efter det bästa. Jag vet att ni, herr kommissionsledamot, kommer att försöka få de bästa tänkbara personer och verksamhetsstrukturer, så att den här byrån verkligen kan bidra med sina expertkunskaper så snart som möjligt. Eftersom det är en byrå som arbetar för bästa praxis – och det är något vi särskilt framhöll i vårt betänkande – måste den använda sig av bästa möjliga praxis när det gäller den egna säkerheten och systemdriften, så att byrån kan vara ett föredöme för alla andra.
Jag är övertygad om att vi alla i hög grad ser fram emot att få arbeta med den nya byrån och se dess bidrag till att informationssamhällets åtgärder blir en klar framgång, något vi så enträget har understött i det här parlamentet. 
Gill (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja lyckönska min kollega Reino Paasilinna till ett utmärkt betänkande. Som vi har hört är Internet inte längre något nytt fenomen. I dag har mer än 90 procent av företagen och 44 procent av hushållen i EU en Internetförbindelse, och mer än två tredjedelar av européerna använder mobiltelefon. System som vi använder varje dag styrs av datorer och kommunikationsnät. Det gäller allt från allmänna transportsystem till vattnet som kommer ut ur kranarna där hemma. Det är därför inte så konstigt att säkerheten på det här området är en mycket angelägen fråga för våra medborgare och företag. Jag måste erkänna att jag har vissa förbehåll när det gäller att planlöst inrätta nya byråer. Men jag måste säga att jag helt stöder inrättandet av den här byrån.
Jag skulle ändå vilja påtala tre saker, som också är frågor till kommissionen. Det gäller för det första frågan om olika säkerhetsstandarder. Med tanke på att de 15 medlemsstaterna alla befinner sig i olika skeden när det gäller att bekämpa databrottslighet: hur planerar kommissionen att ta itu med det problemet och säkerställa ett effektivt genomförande, särskilt när vi har blivit en union med 25 medlemsstater och när det kommer att bli en verklig utmaning att harmonisera säkerhetsstandarderna runtom i Europa? Kommer byrån att få tillräckliga befogenheter för att kunna se till att medlemsstaterna tar byråns rekommendationer och råd på allvar?
För det andra: när det gäller gränsöverskridande samarbete kan man konstatera att det inte förekommer något systematiskt gränsöverskridande samarbete mellan de nuvarande medlemsstaterna. Vi vet att säkerhet är en svår och komplicerad uppgift, som omfattar alla möjliga olika frågor som tillgång, integritet, tillförlitlighet och konfidentialitet när det gäller uppgifter och tjänster. Hur tänker kommissionen få offentliga och privata sektorer, näringsliv och konsumenter att arbeta tillsammans? Hur tänker kommissionen främja säkerheten inom dessa områden?
För det tredje ökar säkerhetskraven hela tiden efterhand som samhälls- och datanäten vidareutvecklas, elektronisk kommunikation sprids i allt större omfattning och hackarna blir allt skickligare på att ta sig runt säkerhetssystemen. Vi måste se till att vi har högsta tänkbara säkerhetsnivå i Europa. Hur kommer kommissionen att se till att den här byrån inte halkar efter när det gäller ny teknik och inte lämnar något ogjort i kampen mot databrottsligheten?
Slutligen hoppas jag att inrättandet av den här byrån kommer att leda till viss rationalisering inom kommissionen, eftersom saker och ting ofta effektiviseras en del inom kommissionen när vi inrättar byråer. 
Liikanen,
   . – Jag skulle vilja inleda med att svara på Neena Gills kommentar om säkerhetsstandarder: vi har lagt fram ett förslag om inrättande av nätsäkerhetsbyrån just för att fastställa gemensamma standarder.
För det andra kommer vi att ta hänsyn till att privata företag och andra skall delta. Detta är något som parlamentet länge har kämpat för. Reino Paasilinna, W.G. van Velzen, Elly Plooij-van Gorsel och Erika Mann talade alla väldigt övertygande om den här frågan i kväll när det italienska ordförandeskapet var här, något som vi är mycket stolta över. Det verkar finnas en stark opinion för kommissionens tidigare förslag.
Att hålla jämna steg med den tekniska utvecklingen kommer alltid att vara en utmaning för oss. Vi kan emellertid ta hjälp av programmet för informationssamhällets teknik: det pågår forskningsprogram inom detta område, och så finns också intressegruppen. Jag hoppas att den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet kommer att bli ett slags ”nav för de andra naven” inom det här området för ett utbyte av bästa möjliga kunskaper.
Jag skulle än en gång vilja tacka Reino Paasilinna, Charlotte Cederschiöld, W.G. van Velzen, Erika Mann, Elly Plooij-van Gorsel, Malcolm Harbour och Neena Gill. Jag skulle vilja be er, herr talman, att hälsa presidiet att dessa personer bör få en chans att diskutera informationssamhället under dagtid. Så länge jag har varit i parlamentet har det aldrig hänt förrän tidigast kl. 21.30. Det ger intrycket att ”framtidsfrågorna” diskuteras på kvällen, och frågorna som hör till det ”förgångna” diskuteras under dagtid. Skulle man kunna ändra på detta, om så bara en gång, före valet till Europaparlamentet? Jag räknar med att ni förmedlar denna blygsamma begäran. Med det här teamet skulle man kunna klara vad som helst i Europa, och de förtjänar att någon gång emellanåt få göra det under dagtid.
Jag blev lite känslosam där, men jag skall nu gå över till att kommentera ändringsförslagen! Kommissionen kan godta samtliga kompromissändringsförslag som röstades igenom i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi den 17 november 2003. Inga andra ändringsförslag kan accepteras.
Talmannen.
   – Herr kommissionär! Er blygsamma begäran är inte så farlig som den som lades fram av en viss berömd författare. Jag kommer därför definitivt att lägga fram den för talmanskonferensen. Här applåderar ledamöter när de hör att man lägger fram förslag som de bedömer som ändamålsenliga. Emellertid bör ledamöterna inte vända sig till dem som agerar ordförande för de här sammanträdena utan till ordförandena för sina respektive grupper, eftersom det är gruppordförandena som, vid talmanskonferensens sammanträden, beslutar om de tider som skall gälla för debatten av olika frågor. 
van Velzen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har ställt en mycket relevant fråga till det italienska ordförandeskapet. Skulle ni vilja låta det italienska ordförandeskapet besvara frågan? 
Talmannen.
   – Jag är väl medveten om att ni har ställt en fråga till rådsordföranden. Jag skulle precis fråga om han tänker besvara den eller inte. 
Baldini,
    Vad beträffar den begäran som har förts fram kan jag inte annat än att hålla med. Det är uppenbart att det föreligger ett verkligt sådant behov och att vi definitivt måste behandla denna begäran om öppenhet. 
Talmannen.
   – Ledamöterna kommer att kräva att ni håller detta mycket viktiga löfte.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0391/2003) av Hans Blokland för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om transport av avfall (KOM(2003) 379 – C5-0365/2003 – 2003/0139(COD)). 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka Europaparlamentet, utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och i synnerhet föredraganden Hans Blokland för det arbete de har lagt ned på betänkandet till första behandlingen.
Syftet med vårt förslag är att säkerställa en enhetlig hantering i fråga om transport av avfall. Vi behöver skapa en miljöriktig hantering både när det gäller transporter inom gemenskapen och export från gemenskapen till tredje land. Förslaget inriktas på genomförandet av 2001 års OECD-beslut med sikte på en internationell harmonisering, vilket innebär att man följer de internationellt överenskomna åtagandena i Baselkonventionen. Med förslaget skall man hantera de problem som har uppkommit vid tillämpningen av förordningen som antogs för tio år sedan och förbättra dess struktur.
När det gäller transporter inom gemenskapen delar jag den oro som uttryckts i fråga om en dumpning av miljönormer beträffande avfall som är avsett att återvinnas. Det här problemet behandlas i kommissionens förslag och i meddelandet om en temainriktad strategi för förebyggande och återvinning av avfall. Vårt svar är emellertid en långsiktig lösning på EU-nivå, vars huvudelement omfattar för det första fastställandet av standarder på EU-nivå genom en förlängning av IPPC-direktivet och för det andra fastställandet av riktlinjer gällande skenbar eller påstådd återvinning samt tydligare distinktioner mellan olika typer av återvinning och bortskaffande.
När det gäller export från gemenskapen till tredje land stöder jag de ändringsförslag som har antagits av miljöutskottet i syfte att skärpa förordningen ytterligare med hjälp av hänvisningar till såväl EU:s lagstiftning som vissa internationellt överenskomna riktlinjer, i synnerhet när det gäller fartygsåtervinning.
Låt mig avsluta denna inledning med att framhålla att det är viktigt att vi inte tillåter miljödumpning oberoende av om vi transporterar avfall inom gemenskapen eller om avfallet exporteras från gemenskapen till tredje land. 
Blokland (EDD ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Femton procent av de tunga lastfordon som färdas på de europeiska vägarna transporterar avfall. Orsaken till detta står att finna i de olika marknadsvillkor som förekommer. Det är inte alla medlemsstater som tillämpar förbud eller skatter på dumpning av avfall. Följaktligen transporteras en stor andel av avfallet till andra länder. Detta strider mot den närhetsprincip och den princip om tillräcklig egenkapacitet som skall tillämpas beträffande bortskaffande av avfall i enlighet med ramdirektivet om avfall.
Transporter av avfall får bara vägras om avfallet inte kan återvinnas i mottagarlandet. En seglivad debatt har förts om när avfall skall anses vara återvunnet. Problemet med hela den debatten är att avfallsåtervinning inte nödvändigtvis är mer miljömässigt försvarbart. Tydliga villkor för återvinning måste därför arbetas fram. Europeiska kommissionen är medveten om problemet, vilket bland annat framgår av dess konstaterande om att det finns få miljökriterier för avfallsåtervinning på gemenskapsnivå. Däremot är utsikterna till en lösning på problemet obefintliga så länge kommissionen inte kommer med förslag inom ramen för den tematiska strategin för återvinning. För närvarande är det domstolen som får avgöra vad som skall betraktas som avfallsåtervinning, och detta är oacceptabelt. Dessutom har revideringen av ramdirektivet om avfall dröjt alltför länge.
Det skulle vara oansvarigt av oss gentemot avfallssektorn om vi inväntade hela den utdragna processen i samband med en revidering av ramdirektivet om avfall. Vi behöver tydlighet snabbare. Eftersom problem huvudsakligen uppstår i samband med transport av avfall, borde det självklara tillvägagångssättet bli att fastslå sådana kompletterande villkor i den aktuella förordningen. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är av den uppfattningen att medlemsstaterna, fram till dess att Europeiska kommissionen har fastställt dessa villkor, bör ha möjligheten att tillämpa egna villkor för avfallsåtervinning.
Dessutom anser jag att det skall vara möjligt att vägra transporter av avfall om inte en minsta halt av återvinning och ett lägsta värmevärde för avfallet iakttas. En missuppfattning lever kvar vad gäller dessa grunder för avslag. Även om det finns en möjlighet att vägra transport av avfall med hänvisning till miljömässiga hänsyn, innebär det inte att detta avslag skulle vara obligatoriskt. I en del ståndpunktsdokument står det felaktigt att transporter av avfall skall vara förbjudna. Artiklarna 12 och 13 i denna förordning handlar inte om något förbud utan om att transporter av avfall får ske om ömsesidig överenskommelse föreligger.
Vidareutnyttjande av silver skall således, även om det endast handlar om en tiondels procent, också i fortsättningen vara möjligt. Export av avfall skall endast tillåtas om det leder till återvinning eller slutgiltigt bortskaffande på kort sikt. Tillåtelsen gäller således inte, enligt utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, sådan export av avfall där avfallet blir föremål för vad som kallas ”behandling i avvaktan på återvinning” eller ”behandling i avvaktan på bortskaffande”. I praktiken är det mycket som går snett under den sammanblandning, sortering och lagring som då ingår. Det går inte längre att med säkerhet fastställa var avfallet har hamnat eller vad som hänt med det. Avfall som har sorterats väl, vars mängd har fastställts och som verkligen återvunnits eller blivit bortskaffat på ett miljömässigt försvarbart sätt borde således med fördel kunna exporteras. I linje med detta föreslår utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor ett exportförbud för osorterat hushållsavfall. Det är ju knappast så att vi sänder vårt avloppsvatten till andra länder.
Det sista jag skulle vilja ta upp är genomförandet av denna förordning. Vi får inte ge efter för de medlemsstater som inte vill satsa tillräckligt på genomförande. Detta är anledningen till att jag inte stöder ändringsförslagen 95 och 98 som lagts fram av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, där idén om ett implicit medgivande från mottagarlandet lanseras. En ömsesidig överenskommelse som skrivs under i förväg är nödvändig för att behovet av öppenhet skall kunna tillgodoses. Det finns medlemsstater som för närvarande inte beställer om sitt hus. De erkänner själva att de saknar kontroll över avfallstransporter. Där måste de berörda medlemsstaterna genomdriva förändringar i stället för att beklaga sig över den administrativa bördan.
Sammanfattningsvis kan priskonkurrens på den europeiska marknaden för avfall godtas, men däremot inte ekologisk konkurrens. Vad utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor ställer sig negativt till är export av avfall som leder till miljömässigt mindre försvarbara alternativ. Syftet med denna förordning är trots allt inte att underlätta handel med avfall utan att möjliggöra miljömässigt försvarbar avfallshantering. 
Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att säga att detta kommissionsförslag är bra, och dessutom överlag väl sammanhängande. Jag skulle också vilja berömma föredraganden för detta utmärkta arbete, även om jag inte delar vissa av hans åsikter, eftersom många av de ändringsförslag som han har lagt fram syftar till att hindra den fria rörligheten för avfall. Avfall är gods, vare sig vi gillar det eller inte, och måste behandlas som sådant även om vi reglerar de aspekter som kan ha en inverkan på miljön.
Transport av avfall utgör i sig inget miljöproblem. Problemet ligger snarare i hanteringen av avfallet, och detta är en frågeställning som inte faller inom räckvidden för den aktuella förordningen.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har godtagit att artikel 133 inte längre skall utgöra den rättsliga grunden för förslaget. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har ställt sig bakom denna ändring av den rättsliga grunden. Emellertid kan PPE-DE-gruppen inte godta att den rättsliga grund som hänförs till handelspolitik tas bort. Jag skulle därför särskilt vilja be kommissionsledamoten om en tydlig ståndpunkt i denna fråga.
Det är synnerligen viktigt att tydliga regler fastställs för transport av avfall med fartyg. Detta är också syftet med det ändringsförslag 92 som Hans Blokland lagt fram, och som har vårt stöd eftersom det tillhandahåller en lösning på problemet med fartyg som exporteras för att skrotas. I och med ändringsförslagen 37 och 44 skulle man däremot upphäva den princip om tillräcklig egenkapacitet på gemenskapsnivå som slås fast i ramdirektivet om avfall och i stället ersätta den med endast principen om tillräcklig egenkapacitet på nationell nivå. Vi kommer inte att stödja dessa ändringsförslag eftersom de strider mot bestämmelserna i själva ramdirektivet om avfall.
Vad gäller de ändringsförslag, enligt vilka tillfällig återvinningsverksamhet skulle komma att förbjudas, anser vi inte att de är ändamålsenliga, i synnerhet inte i gränstrakter inom Europeiska unionen. Vi intar samma ståndpunkt vad gäller de ändringsförslag som innehåller definitionskriterierna för vad som skall klassas som återvinning. Fastställandet av dessa kriterier faller utanför detta förslag till förordning. Skulle några av de ändringsförslag som behandlar kriterierna antas kommer PPE-DE-gruppen att rösta emot betänkandet.
Vi vill däremot uppmana kommissionen att införa ändringar i bilagorna till ramdirektivet om avfall så att det en gång för alla tydligt framgår vad som menas med återvinning eftersom vi inte kan fortsätta att gömma oss bakom domstolens beslut om att det är kommissionen som har att tolka de egna direktiven. Domstolsbeslut är inte lagstiftning. De hänför sig till konkreta fall och tjänar för närvarande inget annat till än till att bidra till en situation där de aktörer som ägnar sig åt avfallshantering utövar sin verksamhet under rättsligt osäkra förhållanden. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar kommissionens förslag och de ändringsförslag till detta förslag som har lagts fram av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor i syfte att försöka förbättra de nuvarande bestämmelserna om avfallstransporter, i synnerhet när det gäller gränsöverskridande avfallstransporter. Vi hade nyligen problemet att fartyg gick från Förenta staterna till Förenade kungariket för att demonteras och återvinnas, och när några av dem var på plats upptäckte man – precis som vi hade påpekat här i Europaparlamentet – att Förenade kungariket inte hade några anläggningar som kunde utföra sådana arbeten i enlighet med Europeiska unionens lagstiftning. Fartyg ligger nu kvar där under vintern för att sedan sändas tillbaka till Förenta staterna, och de utgör ännu en miljörisk.
Jag välkomnar förslagen i det här betänkandet som syftar till att ge en snävare definition av avfallsåtervinning samt att uppmuntra medlemsstaterna att själva lösa frågan om hushållsavfall. Jag skulle vilja uppmärksamma att vi i Irland har infört en tilläggsavgift på 15 cent på livsmedelsbutikernas plastpåsar, vilket har varit enormt framgångsrikt och lett till en dramatisk minskning av antalet plastpåsar som lämnar livsmedelsbutikerna. Detta har haft en påtaglig effekt på avfallsmängden. Vi har fortfarande ett stort avfallsproblem i Irland. Det finns ett stort motstånd mot avfallsförbränning på grund av rädslan för hälsorisker, något jag menar är obefogat, men rädslan finns där. Vi måste koncentrera oss på att få ned avfallsmängderna, och jag hoppas att detta nya förslag kommer att hjälpa oss i den riktningen. 
De Roo (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja berömma Hans Blokland för hans välgrundade och tydliga betänkande. Det har gått 28 år, men miljödumpning utgör fortfarande ett stort problem. En av orsakerna till detta är att miljöskyddsnormer inte är desamma överallt, vilket huvudsakligen beror på att det råder stor oenighet om som vad faktiskt menas med återvinning. Det saknas tydliga kriterier. Europeiska kommissionen har misskött sig i detta avseende. Den borde ha tagit initiativet till att skapa klarhet för många år sedan. Tråkigt nog gav kommissionen emellertid efter för påtryckningar från avfallsindustrin som föredrar att fortsätta dumpa avfall.
Europeiska gemenskapernas domstol i Luxemburg har nu meddelat ett par avgöranden angående denna lucka i lagstiftningen, men dessa ger inget slutgiltigt svar på frågan om vad som egentligen skall räknas som återvinning och vad som inte skall det. Förbränning av avfall kan, enligt min grupps uppfattning, inte likställas med återvinning. Tråkigt nog är det vad som definitionsmässigt nu är fallet. Återvinning implicerar användbarhet, och någon sådan kan det inte bli tal om efter förbränning av tidningar; returpapper är då betydligt mer användbart. Förvisso är det så att papper som återvunnits fem till sju gånger inte kan återvinnas fler gånger, och då skulle förbränning faktiskt kunna vara ändamålsenligt. Till och med förbränning av avloppsslam ses, enligt definitionen, som ändamålsenligt. Det är emellertid ytterst tveksamt huruvida det är att rekommendera. Om slammet har lakats ur kan det möjligen vara ändamålsenligt, men däremot definitivt inte om det har lösts upp i vatten.
Vi måste nu hålla denna politiska debatt. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har gjort det. I morgon kommer också vi att rösta om ändringsförslagen. Eftersom kommissionen inte har skapat någon klarhet får vi göra det. Det är meningslöst att vänta på en tematisk strategi innan man börjar fundera på införandet av ny lagstiftning. Vi skulle då befinna oss fem år framåt i tiden. Vi måste försöka fylla denna lucka nu – hur det än går. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja tacka Hans Blokland för hans betänkande om det förslag som vi har framför oss, som behandlar transport av avfall, de olika rutiner och kontrollbestämmelser som måste följas beroende på vad slags avfall det är som transporteras och hur avfallet skall behandlas på destinationsorten. Beroende på vilka risker som är förenade med avfallet och hur det skall återvinnas eller förvaras gäller olika kontrollnivåer.
Enligt förslaget skall skriftlig förhandsanmälan och förhandssamtycke tillämpas för alla transporter av avfall som är avsett för bortskaffande samt alla transporter av farligt och halvfarligt avfall som kan återvinnas.
Det underförstådda samtycke som tillåts enligt nuvarande förordning kommer att avskaffas. Icke-farligt avfall eller det som brukar benämnas ”avfall som är med i den gröna förteckningen” skulle fortfarande inte omfattas av förfarandet med anmälan eller samtycke. De nuvarande kraven skulle med andra ord fortfarande gälla för avfallet i den gröna förteckningen.
Det råder ingen tvekan om att detta kommer att leda till en större administrativ belastning för avfallsföretag som exporterar avfall över EU:s gränser och för behöriga avsändarmyndigheter. Kommissionen hävdar att detta inte skulle innebära någon större kostnad. Jag skulle vilja att kommissionen berättade för mig om det har gjorts någon ekonomisk konsekvensanalys när det gäller det här förslaget som kan stödja deras påstående om de ekonomiska kostnaderna.
En harmonisering och skärpning av förfarandena är generellt sett mycket positiv sett ur ett miljöskyddsperspektiv. Det föreslås också att man klargör att den ekonomiska garantins eller försäkringens belopp måste godkännas av den behöriga avsändarmyndigheten, att alla behöriga myndigheter skall ha tillgång till den och att den också måste täcka eventuella lagringskostnader. Det senare är särskilt välkommet. Garanti- eller försäkringsbeloppet är just nu föremål för en del diskussioner. Kommissionen skulle kanske kunna ge en kommentar om det. Det finns en generell överenskommelse om att det bör utvecklas en enhetlig beräkningsmetod för detta. Kommissionen har presenterat ett förslag till hur detta skulle kunna se ut.
Irland är en liten önation, som faktiskt saknar både återvinnings- och förbränningsanläggningar. Inom överskådlig framtid kommer vi att vara beroende av att avfallstransporterna fungerar ordentligt.
Jag är i stort sett positiv till detta förslag, men det spelar ingen roll hur välreglerat ett system är, för det kommer alltid att finnas risker som kan kulminera i olyckor som den som hände i april i år när ett tyskregistrerat fartyg, ”Mulheim”, gick på grund vid Cornwalls yttersta spets. Det fraktade 2 200 ton finfördelat fordonsavfall från Cork i sydvästra Irland till Lübeck i Tyskland. Caroline Jackson gav mig en plastpåse med detta avfall, som hade samlats upp av frivilliga miljöorganisationer när de rensade Cornwalls stränder. Det här är en av de risker som vi alltid kommer att få leva med.
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja lyckönska Hans Blokland till hans betänkande. Det jag särskilt skulle vilja ta upp är frågan om återvinning. Ett antal personer har hänvisat till EG-domstolens dom. Det är på tiden att kommissionen klargör exakt vad ”återvinning” är, eftersom det är en fråga som griper in i förpackningsdirektiven liksom ett antal andra EU-direktiv.
Man behöver inte vara något geni för att förstå att återvinning inte är samma sak som avfallsförbränning. Det är ett fruktansvärt resursslöseri. Vi borde inte tillåta att medlemsstaterna går i den riktningen, särskilt inte länder där det för närvarande inte förekommer någon avfallsförbränning. Jag talar här framför allt om min egen medlemsstat, som skulle vilja få möjlighet att bygga förbränningsugnar.
När man ser lobbyarbetet kring Bloklandbetänkandet kommer en hel del av det från personer som själva driver förbränningsugnar och vill se till att de kan klara sig ekonomiskt även i framtiden. Det står helt klart att om man låter avfallsförbränning klassificeras som återvinning finns det också ett incitament att bränna och bortskaffa avfallet på det sättet, och det stimulerar inte regeringarna till att göra något åt saken.
Det här blir ett mycket dåligt föredöme för de andra medlemsstater som går med i Europeiska unionen. Framför allt i mitt eget land försöker den irländska regeringen finna undantag på alla möjliga och omöjliga sätt, trots att den inte har gjort ett enda dugg för att ge allmänheten i Irland möjlighet att få en effektiv återvinning eller bygga upp en återvinningsindustri. Tillåter vi avfallsförbränning gör vi oss också av med en stor mängd arbetstillfällen. På lång sikt är det här inte något ekonomiskt sätt att hantera avfallsfrågan, och det är inte heller bra för miljön eller folkhälsan.
Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Avfallsproblemet är ett av de ämnen som intresserar människor mest, eftersom det har en påtaglig effekt på dem. Avfallshantering och främjandet av återanvändning och återvinning av avfall kan ha en direkt inverkan på människors vardag och välfärd, liksom på hur pass behaglig de uppfattar sin omgivning.
Den explosionsartade ökningen av avfallsmängden i framtiden kommer att bli såväl ett miljö- som ett hälsoproblem för en utvidgad europeisk union och dess medborgare. I många medlemsstater har trots detta bestämmelser för avfallshantering, förebyggande av att avfall ackumuleras, återvinning och återanvändning ännu inte genomförts i större skala, och nationella lagar är ofta otillfredsställande. Jag tillhör själv en grupp lyckliga medborgare som lever i ett land där den nationella avfallsstrategin är tillräckligt framåtsträvande och hanteras utmärkt. Finlands avfallsproblem på nationell nivå kan man dock inte strunta i, eftersom avfall, liksom miljökatastrofer, inte har några gränser.
Kommissionens förslag att förtydliga bestämmelser om avfallstransport och att fastslå ett avtal om gemensamma regler för avfallsmarknaderna behövs i hög grad. Myndigheterna behöver tydlig lagstiftning för att förbättra avfallsåtervinning och styra avfallshanteringen i en mer miljövänlig riktning än tidigare. Det är också särskilt viktigt att minimikraven för miljönormer som tillämpas på tredje länder håller sig till gemenskapens interna lagstiftningslogik och inte bara grundar sig på några vaga riktlinjer.
Jag är också bekymrad för de ömtåliga havsområdenas välmående och de miljörisker som de utsätts för. Skyddet av Europas enda innanhav, Östersjön, har länge varit en prioritet för den finska staten. Jag anser det vara viktigt att det aktuella förslaget bör omfatta EU:s regionala vatten, vilka behöver skyddas från de hot som avfallstrafiken utgör. Det är viktigt att notera att fartyg och andra transportmedel på vattenvägar kan klassificeras som avfall. Baselkonventionen har inte tagit särskild hänsyn till detta, och det är därför viktigt att ta upp frågan här och nu, så att eventuella kryphål kan täppas till. 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag kan med nöje konstatera att kommissionen kan acceptera 26 ändringsförslag i dess helhet och att ytterligare 23 ändringsförslag kan godtas antingen i princip eller till viss del. Vissa ändringsförslag som rör artikel 13 om invändningar mot avfall avsett för återvinning är mer inriktade på nationella lösningar än lösningar på gemenskapsnivå, och dessa ändringsförslag är framför allt fokuserade på frågor som rör s.k. miljödumpning när det gäller avfall avsett för återvinning genom att tillåta en rad ytterligare skäl för invändningar mot transporter avsedda för återvinning.
Som vi alla vet gäller den här problematiken att avfall avsett för återvinning i princip kan transporteras helt fritt på den inre marknaden, samtidigt som avfallshantering som följer högre miljöstandard oftast kostar mer än konventionell avfallshantering.
Jag håller med föredraganden om att vi kan tillåta kostnadskonkurrens, men inte när det gäller miljöstandarder. Genom fördraget är vi emellertid rättsligt bundna att skydda miljön och samtidigt följa bestämmelserna för den inre marknaden. Den lämpligaste lösningen finns därför på gemenskapsnivå och bör bygga på tre huvudelement: för det första fastställandet av standarder på EU-nivå genom en förlängning av IPPC-direktivet, för det andra fastställandet av riktlinjer när det gäller påstådd återvinning och för det tredje tydligare distinktioner mellan olika typer av återvinning och bortskaffande.
Jag håller med dem som menar att det inte är lätt att se en lösning förrän man har funnit eller fastställt en sådan långsiktig lösning, men vi inom kommissionen är definitivt medvetna om problemet och behovet av att diskutera en möjlig lösning under tiden, och detta utgör nu också en del av processen.
En annan angelägen fråga för kommissionen är det föreslagna förbudet mot behandling i avvaktan på återvinning eller bortskaffande. I ändringsförslagen 13, 14, 34 och 41 vill man förbjuda transport av avfall för behandling i avvaktan på återvinning eller bortskaffande, och definierar återvinning och bortskaffande så att de endast omfattar slutgiltig behandling, men inte behandling i avvaktan på återvinning eller bortskaffande. Kommissionen anser att ett förbehållslöst förbud varken är motiverat med hänsyn till miljön eller förenligt med fördraget. Kommissionen anser också att det är av yttersta vikt att de övergripande definitioner för återvinning och bortskaffande som anges i ramdirektivet om avfall följs i denna förordning. Att införa olika definitioner skulle vara både inkonsekvent och onödigt komplicerat.
Frågan om konsekvens i förhållande till den befintliga lagstiftningen uppstår även när det gäller andra ändringsförslag. Vissa ändringsförslag gällande artikel 13 syftar till att fastställa kriterier för att klassificera en viss behandling som återvinning och ta upp frågan med skenbar återvinning. Dessa kriterier kan mycket väl höra till dem som är relevanta för en allmän distinktion mellan återvinning och bortskaffande, men det är en övergripande fråga som bör fastslås i ramdirektivet om avfall snarare än i den här förordningen.
Även om kommissionen kanske inte helt motsätter sig innehållet i de föreslagna klargörandena finns det ett starkt argument för konsekvens när det gäller förteckningarna i bilagorna, och om det krävs några ändringar skall de till att börja med införas i ursprungsdokumentet.
Däremot kan vi stödja andra delar gällande bilaga V, nämligen förslaget att ge EU:s förteckning över farligt avfall högre prioritet än Baselförteckningen över icke-farligt avfall i förhållande till det s.k. Baselförbudet mot export av farligt avfall från OECD-länder till andra länder – ändringsförslagen 69 och 70.
Låt mig bara ge en kort kommentar till frågan om den dubbla rättsliga grunden. Som fastställs i motiveringen är förordningens främsta syfte miljöskyddet. Det nya förslaget har samma främsta syfte, och den rättsliga grunden är artikel 175 i EG-fördraget: miljön. Men när det gäller bestämmelserna i avdelningarna IV, V och VI om export från, import till och transitering genom gemenskapen till och från tredje land kan man argumentera för att dessa bestämmelser gäller såväl ett övergripande och allmänt miljömål som internationell handel. Miljöbestämmelser gäller därför även för handelsreglerna och är kopplade till dem. Den rättsliga grunden när det gäller de särskilda bestämmelserna i dessa tre avdelningar är därför artikel 133 i EG-fördraget.
Enligt ändringsförslag 95 skall det vara tillåtet med underförstått samtycke när det gäller transport av farligt avfall avsett för återvinning. Detta kan inte kommissionen acceptera, något som också understryks i motiveringen. För det första måste vi tillämpa försiktighetsprincipen när det gäller transport av farligt avfall inom gemenskapen, och för det andra måste vi följa Baselkonventionens krav i det hänseendet. Baselkonventionen är mycket tydlig och ger inget tolkningsutrymme. Vid transport av farligt avfall måste skriftligt godkännande tillämpas.
Kommissionen stöder de ändringsförslag som grundar sig på samma mål som kommissionens förslag, nämligen att EU:s normer och vissa internationellt överenskomna riktlinjer skall främjas i destinationslandet utanför gemenskapen. De riktlinjer som har fogats till förteckningen – ILO-riktlinjerna för upphuggning av fartyg och OECD-riktlinjerna om persondatorer – kan också godtas.
När det gäller konsekvensanalysen slutligen finns det ingen sådan. Men anmälnings- och informationssystemet är beprövat. Det finns ingen särskild konsekvensanalys.
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragninglistan är ett betänkande (A5-0354/2003) av Cristina Gutiérrez-Cortines för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande ”Mot en temainriktad strategi för markskydd” (KOM(2002) 179 – C5-0328/2002 – 2002/2172(COS)). 
Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Enligt många rättsliga initiativ, rekommendationer och studier har Europeiska kommissionen främjat en temainriktad strategi för markskydd. Den första referenspunkten – som jag anser vara grundläggande – är att marken är en begränsad källa till välstånd, grunden till jordbruk och produktion, livsmedel och stöd till landskapet. Samhället finner det emellertid svårt att förstå och acceptera att den är en begränsad tillgång, kanske för att horisonten alltid verkar oändlig, och vi måste därför skydda den liksom alla andra tillgångar.
Detta dokument behandlar inte endast markskyddet, utan även bevarandet av jorden och landskapet. Det är avsett att garantera medborgarnas trygghet och hälsa samt att förebygga alla typer av risker. Jag vill därför gratulera kommissionen till dess arbete. Det är en välgjord handling, utgångspunkten är sammanhängande och den representerar många års arbete, och jag tror att arbetet fortsätter i denna riktning.
Även om texten inte har rättslig status – och jag vill betona detta – är det ett bakgrundsdokument som kommer att leda fram till många åtgärder, direktiv och rekommendationer, och det fastlägger de huvudfrågor som påverkar framtiden för bevarandet av marken och landskapet. Det är vad vi kan kalla kommissionens osynliga spak, som den ibland använder för att skapa tänkesätt och ståndpunkter i förhållande till problem.
Som en temainriktad strategi avser kommissionen att genomföra en vetenskaplig politik och utföra ett mycket fastare, överensstämmande och sammanhängande arbete än den har gjort hittills. Den avser att spåra förhållandet mellan orsak och verkan, följderna. Vi intar också denna ställning; vi rekommenderar ett erkännande av varje marktyps särart, dess särskilda typologi, marktypers mångfald samt tillämpning av åtgärder, lösningar och metoder som är lämpliga för området och platsens egenskaper.
Som vi har sagt många gånger, hållbar utveckling kräver en måttbeställd strategi, och allt vetenskapligt arbete måste passa för verkligheten. Detta innebär att vi träder in på ett invecklat område och att kommissionen accepterar den svåra utmaningen att genomföra en markpolitik som erkänner varje områdes, varje regions och varje klimats mångfald.
Vad bidrar parlamentet med? Parlamentet insisterar på behovet av refererande och officiella kataloger, och det ger kommissionen åtskilliga mandat så att den så snart som möjligt kan tillhandahålla en modell för kataloger som kan framställas i alla regioner och i alla länder, som är tillgänglig, geografiskt differentierad, och som alltid finns i datoriserad och kompatibel form. Dessa kataloger måste omfatta en markbiografi, typologier, strukturer och andra variabler som användningsområden, eventuella risker samt historiska, landskapsmässiga eller kulturella värden, som betonar riskerna för all natur.
Jag skulle vilja uppmana kommissionen att utveckla utkastet till INSPIRE-direktivet för inrättandet av en infrastruktur för ett europeiskt informationsområde, vilket är nödvändigt som ett instrument för att utveckla dessa områden, och som då godkändes av tre generaldirektorat.
Jag skulle rekommendera mycket mer exakt forskning på vissa områden. Vi insisterar på behovet att utbyta information och forskning om jordbrukets användning. Det finns många former av jordbruk, och de flesta av dem är nyttiga för marken, för dess bevarande, för att förhindra erosion, för att bevara organiskt material. Jag tycker att det är dags att på vetenskapliga vägar avskaffa den gemensamma övertygelsen att jordbruk är till skada för marken. Det finns många bra former av jordbruk, och vi måste ta reda på vilka de är och stödja dem, i synnerhet om vi vill lägga fram denna fråga inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken.
Forskningsprogram rekommenderas som erbjuder lösningar och inte bara diagnoser och klassifikationer, vilket har varit fallet fram till i dag.
Jag skulle vilja fokusera på två nyskapande frågor: åtagandet att studera ökenspridningen och förhållandet med de variabler som orsakar detta, såsom klimatförändringar. Jag anser att parlamentet även i fortsättningen måste påvisa sambandet mellan vatten och ökenspridning, problemen med akvifer, behovet att tillhandahålla nya tillgångar, behovet att se efter dessa klimatområden och öknens utbredning.
När det gäller hårdgörning i förhållande till territoriella planer skulle jag vilja säga att även om marken blir ogenomtränglig och urbaniseringen rycker fram – något som i många fall sker överdrivet och okontrollerat – och trots den markförlust som vi upplever – vilken ibland är dramatisk på vissa platser – är detta en fråga om subsidiaritetsprincipen. Kommissionen måste i detta fall vissa nytt ledarskap, utnyttja dessa osynliga spakar som den använder på vissa områden och presentera förslag för goda metoder. Kommissionen måste insistera på att markbevarande inte är möjligt om vi inte låter det utgöra en del av markförvaltning.
Alla goda planer och alla förvaltningsplaner måste omfatta en markkatalog och en bedömning av dessa marktyper, eftersom detta är det enda sättet att förhindra översvämningar, att förhindra byggnation i avlopp för regnvatten och i livsmiljö- eller Natura-områden. Och i detta avseende kommer vi att stödja kommissionen. Det är nödvändigt att genomföra en markpolitik som verkligen kan hantera frågan med regionalt och statligt stöd. 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Europaparlamentet och framför allt Cristina Gutiérrez Cortines för utarbetandet av detta betänkande. Därmed kan samrådsförfarandet om första delen av den temainriktade markstrategin avslutas.
Kommissionen välkomnar parlamentets breda stöd för den allmänna strategi och de huvudmål och delmål som anges i meddelandet. Detta innefattar utarbetande av ett meddelande om viktiga markförstöringsfrågor, till exempel erosion, föroreningar och organiska aspekter, och ett förslag till direktiv om markövervakning. Europaparlamentet erkänner att det finns en gemenskapsdimension hos många av de markförstöringsprocesser som pågår i Europa. Parlamentet betonar att markförstöringsprocesser sker successivt och ofta passerar obemärkt, ibland under många årtionden. Detta särskiljer mark från andra miljöaspekter och är en del av förklaringen till att luft- och vattenpolitiken utvecklades tidigare.
Kommissionen delar åsikten att alla markskyddsstrategier måste utformas med hänsyn till de stora skillnaderna hos regionala och lokala förhållanden runtom i Europa. Den europeiska markskyddsstrategin är ingen standardiserad strategi som passar lika bra överallt. Kommissionen instämmer helt och fullt i att det är viktigt att tillämpa en integrerad strategi för mark, baserad på hållbar utveckling. En markstrategi som omfattar många olika funktioner och flera olika sektorer är av största betydelse. Markförstöringens ekonomiska och sociala konsekvenser är därför en nödvändig del i den temainriktade markstrategin.
Alla detaljerade synpunkter, uppmaningar och ytterligare förslag i parlamentets resolution kommer att beaktas fullt ut vid utformningen av den temainriktade markstrategin i framtiden. Mot denna bakgrund välkomnar kommissionen parlamentets stöd för den kunskapsbaserade strategin. Kommissionen kommer att granska de detaljerade förslagen till markkatalog, markkarta och områdesindelning, vilka bör inriktas på att lösa särskilda markförstöringsproblem. Vi erkänner även att det är nödvändigt att nå en bättre förståelse för markens biologiska mångfald, gödningsämnenas livscykel, vattnets kretslopp och frågor rörande kompostanvändning.
Kommissionen välkomnar den stora betydelse som jordbruket och skogsbruket tillmäts i markförbättringen, särskilt uppmaningen att göra tvärvillkor obligatoriska för alla utbetalningar enligt den gemensamma jordbrukspolitiken, integreringen av särskilda åtgärder för mark- och vattenskydd i den gemensamma jordbrukspolitiken, undersökning på lokal nivå av den inverkan som reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken har på markens tillstånd och fastställande av jordbruks- och skogsbruksmetoder som är anpassade efter markens egenskaper.
Kommissionen välkomnar parlamentets begäran om anpassning av markanvändningen till markens särdrag, integrering av markskyddsmål i strategierna för fysisk planering och förhindrande av att marken blir ogenomtränglig och att ekosystem, vattenflöden och landskap splittras upp av vägar och urbana infrastrukturer. Kommissionen erkänner behovet av att utveckla ett starkare ledarskap i Europa inom området fysisk planering.
Kommissionen stöder helhjärtat den betydelse som markskyddet tillmäts mot bakgrund av omfattande processer som förlusten av biologisk mångfald, klimatförändring, ökenbildning, kusterosion och skogsbränder. Kommissionen erkänner särskilt behovet av ytterligare åtgärder för att bekämpa ökenbildningen i Europa och kommer att beakta parlamentets viktiga uppmaning att omedelbart lägga fram ett meddelande och ett handlingsprogram på gemenskapsnivå om ökenspridning.
Avslutningsvis skulle jag vilja betona att jag anser att parlamentets resolution är ett viktigt bidrag till vårt arbete. Nu kan vi inrikta vårt arbete på att utveckla nästa etapp av markstrategin.
Van Dam (EDD ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi är som människor oerhört beroende av vatten och luft, men även av marken. Vi lever på den och vi lever av den, vi färdas över den, vi förundras över dess skönhet: det är anledningar nog att behandla marken med omsorg.
Som ledamot av utskottet för regionalpolitik, transport och turism skulle jag vilja diskutera några sidor av denna omsorg. För det första är det bra att fastställa att mark är av mindre internationell karaktär än luft och vatten, som alltid befinner sig i rörelse. Även om medlemsstaterna har liknande problem med sin mark till en viss grad, så varierar orsakerna. Med detta i åtanke finns det anledning att befara att en centraliserad strategi inte kommer att leda till önskat resultat för alla medlemsstaterna. En europeisk strategi måste därför framhäva utbytet av information, kunskap och bästa metoder. Det är inte uppenbart för mig utifrån den aktuella meddelandetexten om kommissionen verkligen har valt denna riktning.
För det andra påpekar Cristina Gutiérrez-Cortines med rätta de skadliga följderna för marken av transport. Packning och hårdgörning av marken är betydande skadliga effekter som infrastrukturen har på marken, med följder för markens livskraft och tillstånd. Dessa effekter måste därför minimeras och påfrestningen på marken följaktligen minskas. Främjandet av transportsätt som har mindre eller ingen inverkan på marken, som transport på inlandsvatten och kustvatten, utgör en möjlighet till detta, liksom användandet av mindre skadliga material vid uppförande av infrastruktur.
Avslutningsvis borde gemenskapen också hävda sitt inflytande direkt vid byggandet av infrastruktur genom att införliva markintresset i projekt som gemenskapen investerar i.
Vi är nöjda med den nuvarande texten vad gäller de särskilda transportaspekterna. Tyvärr kvarstår en brist på tydlighet när det gäller den allmänna skyddsnivån för marken och den form som denna bör ges. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden Cristina Gutiérrez Cortines för hennes betänkande. Det har redan betonats att detta är en mycket viktig fråga – marken har central betydelse för vår fortlevnad.
När det gäller kusterosionen var jag för en tid sedan föredragande i detta parlament för ett betänkande om förvaltning av kustområden. Frågan om markanvändning låg inte inom räckvidden för detta betänkande. När det gäller kusterosion måste dock flera aspekter beaktas, särskilt med tanke på den pågående utvecklingen längs våra kuster. En del kusterosion har naturliga orsaker och är omöjlig för oss att påverka, men en betydande del av kusterosionen beror på oansvarig planering och utveckling.
Erosion i inlandet och ökenbildning handlar återigen om hur vi använder vår mark. Överbetningen i Irland har orsakat omfattande problem med markerosion i västra Irland och även på andra håll. Skogsbruket är en fråga som har gett upphov till betydande problem med markerosion i hela Europeiska unionen, särskilt i södra Europa. Dessa problem kan lösas enkelt genom att titta på vår användning av marken.
När det gäller jordbruket måste vi undersöka de långsiktiga effekterna av de olika kemikalier, till exempel bekämpningsmedel och ogräsmedel, som används i marken. Precis som föregående talare sade är mark viktig inte bara genom sin skönhet och sitt estetiska värde, utan också för vår överlevnad, jordbrukssamhällenas överlevnad och till och med överlevnaden för dem som i viss mån har bidragit till de omfattande markproblemen.
Jag vill gratulera kommissionen till att ha satt fokus på denna fråga, som liksom vatten och andra frågor har oerhört stor betydelse.
Bernié (EDD ).
   – Herr talman! Detta utkast till direktiv tar upp flera problem. Flera europeiska ledande principer liksom flera direktiv, som exempelvis det fjärde vattendirektivet eller det sjätte miljöprogrammet, tar förvisso upp markskydd. En liknande fråga uppträder i Forest Focus-programmet. En hel rad av projekt och direktiv om miljöansvar tar också upp denna fråga.
Vad är meningen med att dessutom definiera mark på EU-nivå, att utarbeta en vetenskaplig markkatalog till 2007 med harmonisering av vetenskapliga data om mark, annat än att notera de olikheter som förekommer, vilka redan är kända? Vad är det för övrigt för mening med att göra en diagnos på den inverkan som reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att ha, när denna reform redan har antagits?
Enligt vår mening skulle en enkel rekommendation räcka, och då skulle man undvika att jordbrukarna, som redan har påverkats mycket kännbart av GJP-reformen, bestraffas ännu en gång. Låt oss förenkla och effektivisera de aktuella texterna, och låt oss slutligen anpassa EU-stöden till de mål som vi har följt genom att uppmuntra tekniker som är till fördel för markskydd och som bevarar den vilda faunan, såsom icke arbetskraftsrelaterade tekniker och direktsådd. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0365/2003) av Giorgio Lisi om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 96/82/EG om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår (PE-CONS 3665/2003 – C5-0435/2003 – 2001/0257(COD)). 
Lisi (PPE-DE ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot Wallström! Till att börja med skulle jag kort vilja hänvisa till denna åtgärds rättsliga historia. De tragiska olycksfall som har drabbat den kemiska industrin under de senaste åren, och framför allt de människor som bor i närheten av dessa platser och i deras omnejd, kunde inte annat än dra till sig Europeiska unionens uppmärksamhet. Områden som Baia Mare, Aznalcollar och framför allt Toulouse och Enschede har blivit synonyma med mänskliga miljötragedier, som vi måste reagera tydligt på. Det var mot denna känsliga bakgrund som kommissionen presenterade sitt förslag för parlamentet och rådet om att ändra direktiv 96/82 från december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår. Detta förslag var resultatet av grundligt vetenskapligt arbete, och det gläder oss att få uttrycka vår erkänsla för kommissionens önskan att ta itu med det tidigare direktivets brister med ett konstruktivt tänkesätt, som har gjort det möjligt för oss att sända ett tydligt budskap till både den kemiska industrin och till befolkningen. Vi kommer på alla sätt att försöka se till att adekvata kontrollåtgärder antas och respekteras i framtiden.
Vid första behandlingen förklarade jag, tillsammans med andra ledamöter, anledningarna till varför denna starka signal krävs från Europaparlamentet, och tillsammans antog vi en strategi, som vi i dag bekräftar, för att garantera att de olyckor som hittills har inträffat inte inträffar igen, något som garanterar skydd för medborgarna och arbetstagarna vid dessa anläggningar och ger verkligt skydd till det kringliggande området. Som ni känner till nådde rådet en gemensam ståndpunkt som införlivade det väsentliga i flera av parlamentets angelägenheter. Det stämmer att det fortfarande, efter denna andra behandling, finns några gråzoner, även om jag anser att de har förtydligats genom den förlikning som vi genomförde och som nu inväntar parlamentets godkännande.
Jag skall kort nämna de huvudpunkter där förlikningskommittén uppnådde en kompromiss: den första gäller gruvdrift. Den kompromiss som vi uppnådde strävar efter att garantera komplementaritet mellan det aktuella direktivet och direktivet om hantering av avfall från utvinningsindustrin, som väntar på att tas upp till första behandling i parlamentet. ”Seveso-direktivets” räckvidd har alltså utvidgats till att gälla sandmagasin i drift när de används i samband med bearbetning av mineral.
När det gäller personalutbildning insisterade vi från början på vikten av lämplig utbildning av personal för att förebygga och hantera tänkbara olyckor inom denna sektor. Denna idé bekräftades inom förlikningskommittén, och parlamentet lyckades utverka föreskrifter för att lämplig utbildning skall ges, inte bara till de anställda vid anläggningarna i fråga, utan också till underleverantörernas anställda vid dessa anläggningar.
När det gäller den tredje aspekten, kartor över områden som kan komma att drabbas av en allvarlig olyckshändelse, har parlamentet upprepade gånger krävt bestämmelser om illustrerade kartor för att informera den berörda allmänheten om riskområdena och riskens omfattning, eftersom parlamentet anser att detta är ett enkelt och tydligt sätt att informera alla dem som skulle kunna drabbas av den potentiella risken i händelse av en olycka. En överenskommelse nåddes i förlikningskommittén som föreskriver att dessa kartor eller bilder – likvärdiga symboler – skall tas med i säkerhetsrapporter och göras tillgängliga för allmänheten.
Min näst sista punkt handlar om kaliumnitrat. Specificeringar och nya trösklar för kaliumnitrat, som föreslagits av parlamentet, antogs av rådet i förlikningskommittén. Denna ändring kommer att förhindra att jordbrukare som använder en typ av kaliumnitrat som inte klassificeras som ett bränsle från att otillbörligt omfattas av de säkerhetsåtgärder som föreskrivs i detta direktiv.
Den sista punkten rör databasen för fysisk planering. Den kompromiss som uppnåddes i förlikningskommittén om en databas för riskinformation och riskscenarier – en databas för att försöka bedöma huruvida de platser där industriell verksamhet bedrivs är förenliga med känsliga områden – kräver att kommissionen drar upp de nödvändiga riktlinjerna för skapandet av en sådan databas inom tre år, medan man samtidigt bevarar den nödvändiga subsidiaritetsprincipen gentemot de olika situationerna.
Herr talman! Jag skall avsluta genom att tacka kommissionen och ledamöterna. Jag anser att vi tillsammans har nått ett tillfredsställande avtal i vilket hänsyn tas till alla de krav som vi har uttryckt, särskilt de viktiga målen som jag nämnde i början, behovet att ge våra medborgare ett tydligt budskap.
Avslutningsvis en teknisk anmärkning: herr talman, i bilaga I.I, särskilt i punkterna 5 och 6, finns det definitioner som kan leda till tvetydighet. Jag skulle vilja be er att notera att den korrekta versionen är den engelska versionen. 
Talmannen.
   – Situationen är ganska invecklad, så ert uttalande måste upprepas i morgon, före omröstningen. 
Wallström,
   . – Herr talman! Kommissionen välkomnar resultatet av förlikningsförfarandet och att medlagstiftarna beslutat att inte bara utöka räckvidden för Seveso II-direktivet, mot bakgrund av olyckorna i Baia Mare, Enschede och Toulouse, utan även skärpa dess bestämmelser.
Det nya direktivet omfattar nu kemisk och termisk bearbetning inom gruvindustrin och samtliga avfallsdammanläggningar som är i drift och som innehåller farligt gruvavfall. Vidare minskades direktivets räckvidd när det gäller explosiva och pyrotekniska ämnen och ammoniumnitrat.
Med anledning av resultaten av de två undersökningar som kommissionen genomfört omfattar direktivet även fler cancerframkallande ämnen samtidigt som tröskelvärdena för ämnen som är giftiga för vattenmiljön har sänkts kraftigt.
Dessutom och särskilt på Europaparlamentets begäran har direktivet nu förstärkts inom flera områden, till exempel när det gäller information till allmänheten, utbildning i räddningsinsatser och deltagande av personal med underleverantörskontrakt. Direktivets bestämmelser om fysisk planering har förstärkts, inklusive ett mandat till kommissionen att upprätta en europeisk databas som skall användas för att bedöma huruvida Seveso-verksamheter bör tillåtas i känsliga områden. Det nya direktivet omfattar även en skyldighet för verksamhetsutövare att utarbeta riskkartor över områden som löper risk att påverkas av större olyckor. Sist men inte minst är medlemsstaterna skyldiga att ge kommissionen minimiuppgifter om samtliga Seveso-anläggningar som finns på deras territorium.
Jag vill gratulera föredraganden Giorgio Lisi till hans arbete och alla ledamöter som har bidragit till att säkra ett lyckat resultat av detta lagstiftningsförfarande.
De Veyrac (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första skulle jag vilja gratulera min kollega Giorgio Lisi för det utmärkta arbete som han har genomfört vad gäller detta ämne, som är så känsligt.
Som ledamot för Toulouse kan jag berätta för er i vilken utsträckning den tragiska explosionen vid AZF-fabriken fortfarande, två år efter händelsen, är utomordentligt närvarande i staden, i tankarna hos katastrofens offer och ofta även kroppsligen.
Tillsammans med borgmästaren i Toulouse, Philippe Douste-Blazy, tvingades vi att agera snabbt och skapa lokala lösningar mot bakgrund av denna tragedi. Om vi inte vill att denna tragedi skall upprepas i framtiden, så måste det göras mer, och lagstiftning krävs. Det var vad vår institution gjorde genom att ta upp frågan den 3 oktober 2001. I detta avseende välkomnar jag särskilt det faktum att det konstruktiva samarbetet mellan kommissionen, rådet och parlamentet möjliggjorde enighet vid andra behandlingen av frågan om ammoniumnitrater, och att trösklarna för godkända nitrat i potentiellt riskabla anläggningar från och med då höjdes till en nivå där explosionen i Toulouse kanske skulle ha kunnat undvikas.
På många områden tillåter det arbete som genomfördes vid tredje behandlingen och i förlikningen nya framsteg med nya säkerhetsåtgärder, och i vår lagstiftningsåtgärd hade vi naturligtvis säkerheten för de anställda vid potentiellt riskabla anläggningar i åtanke. Utbildningsåtgärder som utformats för dessa människor är därför nödvändiga och även oumbärliga. Som Giorgio Lisi sade bör de dock inte begränsas till arbetstagare i potentiellt riskabla anläggningar; de bör utvidgas till underleverantörernas anställda. Utvidgad utbildning för deras skull tycker jag inte på något sätt är en petig åtgärd som byråkrater har tänkt ut, utan tvärtom en skyddsåtgärd. Jag välkomnar det resultat som uppnåddes i förlikningskommitté på denna punkt.
Det är också vår plikt att bemöta människors befogade oro för att bli bättre informerade om dessa frågor. De berörda industriidkarna måste visa sina åtgärder med större öppenhet, på deras eget initiativ.
I viss utsträckning ville Europaparlamentet bidra till att informera allmänheten mer genom att skapa en karta som visar riskområdena. Detta är ett steg i rätt riktning, men det återstår fortfarande att informera människor på plats om att dessa säkerhetshandlingar existerar och finns tillgängliga.
Herr talman! Jag, liksom befolkningen i Toulouse, är naturligtvis medveten om det faktum att detta betänkande inte ger absolut skydd mot industriolyckor. Absolut skydd kan per definition inte existera, men jag är också fullständigt övertygad om att denna kammare, genom att ta upp frågan så snabbt och tillhandahålla bättre skyddsregler, kommer att ha bevisat hur kraftigt Europa kan agera när det krävs för våra medborgares överhängande oro, och därför skulle jag vilja tacka er. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0386/2003) av Gordon J. Adam för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om upprättande av ett system för identifiering och registrering av får och getter och om ändring av förordning (EEG) nr 3508/92 (KOM(2002) 729 – C5-0027/2003 – 2002/0297(CNS)). 
Byrne,
   . – Herr talman! I kommissionens förslag beaktas det erkända behovet av att snarast förstärka de nuvarande bestämmelserna om identifiering och registrering av får och getter, särskilt mot bakgrund av erfarenheterna från krisen med mul- och klövsjuka 2001.
I Europaparlamentets resolution om mul- och klövsjuka från december 2002 anger parlamentet att kommissionen snarast möjligt bör lägga fram ett förslag om ändring av direktiv 92/102/EEG i syfte att förbättra identifieringen av grisar, får och getter.
Enligt den nuvarande lagstiftningen måste får och getter identifieras genom ett öronmärke eller en tatuering knuten till anläggningen. Djurhållarna måste föra ett aktuellt register på anläggningen, och den behöriga myndigheten måste föra ett aktuellt centralt register över anläggningarna.
De viktigaste nya inslagen i det föreslagna systemet är enskild identifiering, dubbla öronmärken för att säkerställa att identiteten kan fastställas även om ett öronmärke försvinner samt införande av ett transportdokument.
Enskild identifiering är centralt för en effektiv spårning av djur i veterinära syften, vilket har oerhört stor betydelse för kontrollen av smittsamma sjukdomar.
Införandet av ett förstärkt system kommer att få positiva effekter vid eventuella utbrott av svåra djursjukdomar som mul- och klövsjuka och göra det möjligt att snabbt identifiera smittkällan och förhindra ytterligare spridning av sjukdomen. Det kommer dessutom att göra det enklare att exakt spåra djuren inom ramen för de gemenskapsfinansierade programmen för utrotning av djursjukdomar.
Tekniken med elektronisk identifiering av får och getter är så utvecklad att den nu kan användas i praktiken. Detta stöds av resultaten av kommissionens storskaliga pilotprojekt – IDEA-projektet.
De genomförandeåtgärder som krävs för ett helfungerande system för elektronisk gemenskapsomfattande identifiering har dock ännu inte utformats. I förslaget anges därför ytterligare riktlinjer och förfaranden som skall antas genom Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa. Där anges även att obligatorisk elektronisk märkning skall införas den 1 juli 2006.
Jag är väl medveten om att fårpopulationen och fåruppfödningssystemen skiljer sig mycket åt mellan medlemsstaterna.
Förslaget innehåller därför olika alternativ som ger medlemsstaterna möjlighet att skjuta upp identifieringen av lamm upp till sex månaders ålder, om fåren föds upp extensivt och är frigående, och att tillämpa enklare förfaranden för identifiering av unga lamm som skall slaktas direkt, upp till sex månaders ålder.
De alternativ som väljs kommer att påverka jordbrukarnas sannolika kostnader för att införa det nya systemet.
Vid beräkningen av kostnaderna för att införa det förstärkta systemet i hela gemenskapen måste hänsyn tas till skillnaderna hos fårpopulationen och fåruppfödningssystemen i medlemsstaterna. I brist på exakta uppgifter om förflyttningar och andra parametrar måste beräkningen grundas på de olika produktionssystemens allmänna struktur.
Med utgångspunkt från detta beräknas de totala kostnaderna för det förstärkta systemet till mellan 1 euro (traditionella öronmärken) och 3,7 euro (elektronisk identifiering) per får och år.
I förslaget anges att kommissionen vid behov skall lämna en rapport till rådet om erfarenheterna från elektronisk identifiering.
Detta betänkande skulle kunna kompletteras med förslag som vid behov ändrar tidpunkten då elektronisk identifiering blir obligatorisk.
Jag erkänner att detta förslag kommer att kräva betydande insatser av såväl näringsidkare som myndigheter, men dessa insatser är både värda besväret och nödvändiga. 
Adam (PSE ),
   . – Herr talman! Det råder fullständig enighet mellan rådet, kommissionen och parlamentet om att spårbarheten hos får och getter måste förbättras. Detta var den tydliga slutsatsen av erfarenheterna från utbrottet av mul- och klövsjuka.
Det råder även enighet om att det slutliga målet bör vara ett kostnadseffektivt elektroniskt identifieringssystem.
Kommissionens förslag, som är ämnet för detta betänkande, överbrygger klyftan mellan nuvarande praxis och överenskommelsen om att införa elektroniska metoder. I förslagen anges ett komplicerat kontrollsystem som är baserat på enskilda identitetskoder och registrering av samtliga dessa koder vid förflyttningar av får och getter. Förslagen skulle verkligen leda till att målet uppnås.
Men där beaktas tyvärr inte att medlemsstaterna har olika metoder för får- och getuppfödning: skillnaderna mellan jordbruksförhållandena i bergsområden och i låglandsområden med betesmarker eller får- och getbesättningarnas olika storlek, som kan variera från ett fåtal till flera tusen. Där tas ingen hänsyn till att antalen varierar mellan medlemsstaterna, från några hundratusen till flera miljoner.
Än mer allvarligt är att förslagen skulle innebära att ett registreringssystem införs som blir orimligt dyrt och arbetsintensivt när antalet får är stort. Förslagen bygger på den nuvarande metoden med pass, som används för att spåra förflyttningar av nötkreatur, men tyvärr tas ingen hänsyn till skillnaderna mellan nötkreatur och får.
I förslagen beaktas inte kulturella skillnader som vi under andra omständigheter skulle sträva efter att uppmuntra.
Om förslagen skulle genomföras skulle framtiden för fåruppfödningen i Europa, så som vi känner den, hotas. Jag antar att det är ett säkert sätt att göra sig av med sjukdom att göra sig av med fåren.
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling begär i detta betänkande bara att de särskiljande faktorerna skall beaktas.
För det första anser utskottet enhälligt att kontrollsystemen för partier bör tillåtas liksom enskild kontroll, och att medlemsstaterna skall kunna använda båda systemen beroende på omständigheterna. Båda systemen kan fungera. Det gör de nu för grisar, även om jag inte skulle påstå att det inte är någon skillnad mellan får och grisar.
Utskottets ändringsförslag, som kommissionsledamoten lyckades undvika att nämna, innehåller detaljerade och effektiva bestämmelser för båda spårbarhetssystemen. Sunt förnuft och ekonomi bör styra vilket system som används.
Beklagligt nog tycks kommissionsledamot David Byrne inte ha tagit till sig diskussionerna i jordbruksutskottet.
Avslutningsvis skulle jag vilja citera jordbrukskommissionär Franz Fischler som nyligen sade att det vi vill är att jordbrukarna skall tillbringa merparten av sina arbetsdagar på åkrarna och inte sitta och fylla i blanketter.
Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden Gordon Adam för hans utmärkta arbete med detta betänkande och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för att det har lagt fram ett mycket praktiskt betänkande. Detta är nyckeln till alltihop eftersom vi, precis som Gordon Adam sade, är mycket angelägna om att kunna spåra fårens förflyttningar. Men vi måste komma ihåg att det bara i Förenade kungariket finns 35 miljoner får och att det sannolikt sker upp till 100 miljoner enskilda förflyttningar. Tanken att varje får skulle kunna registreras med en fjortonsiffrig kod när det förflyttas är fullständigt löjeväckande.
Låt mig måla upp ett scenario för er. Ett tusental tackor med 1 200 lamm flyttas upp på en bergssluttning. Sex månader senare återvänder dessa får, och några av dem har tappat sina märken. Kommissionen insisterar ändå på att de skall ha samma enskilda kod. Jag vill tydligt säga till kommissionsledamot David Byrne – och jag är säker på att han kommer att förstå eftersom han är en intelligent man – att tanken att lammen skulle ha samma märke är fullständigt löjeväckande. Vi måste inse att om man sätter åsneöron på lagen så kommer den att betraktas därefter, och vi måste vara mycket noga med att den lagstiftning som vi inför kan tillämpas i praktiken.
Vårt utskott har röstat för förflyttningar av partier av får, och det står klart att man vid förflyttningar av dessa partier kommer att kunna spåra varifrån de kommer. Om får drabbas av skrapie så kommer hela besättningen att slaktas, och enskilda koder är därför onödiga. Förutsättningen är att anläggningens kod finns på märket; det är allt som behövs.
När vi går mot elektroniska system måste vi vara absolut säkra på vad det kostar för näringen att införa detta. Vi måste också ha ett system som är praktiskt genomförbart. Jag har sett system demonstrerade på hotellrum, men de måste demonstreras på bergssluttningen i ösregn för jordbrukare och fåraherdar som på ett enkelt sätt måste kunna hantera systemet.
Allt detta måste vara praktiskt genomförbart, för vi behöver får- och lammnäringen. Jag besökte nyligen Nya Zeeland, där det finns gott om får. Får är nödvändiga för Europeiska unionen, och vi måste vara försiktiga så att vi inte prishöjer oss ut ur denna industri.
Jag uppmanar kommissionen att se praktiskt på vårt betänkande och inse att vi har rätt.
Rodríguez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle först vilja tacka föredraganden, Gordon Adam, för hans arbete. Han har framställt ett fantastiskt betänkande, och han har under hela arbetet med att framställa det visat stor skicklighet att införa alla de aspekter som kunde förbättra det och göra det mer flexibelt.
Som redan har sagts i denna debatt är identifiering och spårbarhet av getter ett viktigt element vid kontroll av djurens hälsa och givetvis av livsmedelssäkerhet.
Identifikationsproblemen med denna typ av kreatursbesättning är mycket betydande; de förflyttningar som kan förekomma inom en kreatursbesättning inom ett år har ett oerhört inflytande på spårbarhetsproblemen, eller på tillvaron för denna typ av kreatursbesättning, som hindrar adekvat registrering och identifiering genom de nuvarande systemen.
Vi anser därför att det är mycket viktigt att fastställa en tillräckligt lång övergångsperiod under vilken vi kan anta flexibla åtgärder för att komma fram till ett datum då den elektroniska märkningen naturligt blir obligatorisk för alla länder inom Europeiska unionen.
Det är mycket viktigt att vi inser att merkostnaden för ett elektroniskt identifikationssystem inte behöver bli en merkostnad som endast faller på uppfödare, utan något som kommer att belasta samhället som en helhet, eftersom det är samhället som gagnas av införandet av ett sådant system för spårbarhet och identifiering, i den ambitiösa form som den som har föreslagits för oss. 
Attwooll (ELDR ).
   – Herr talman! Kommissionens ursprungliga förslag är kanske bara relevant för det fåtal får och getter som hålls i inhägnader, även om det även här finns frågetecken i fråga om djurens välfärd. I Adambetänkandet erkänns däremot de faktiska förhållanden som gäller för bergsjordbruk och storskaliga djurbesättningar. I betänkandet, till skillnad från förordningen om märkning av nötkött, erkänns även att kraven på spårbarhet i syfte att kontrollera sjukdomar skiljer sig från kraven på tillhandahållande av konsumentinformation.
Möjligheterna att använda enskild identifiering och/eller identifiering av partier, förenkling av kodning och alternativ till dubbel märkning, i enlighet med förslagen från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, är alla varmt välkomna. Även om jag skulle föredra att inte ha ett fast datum då elektronisk märkning införs är jag glad att utskottet har rekommenderat ett års fördröjning liksom en analys av de verkliga kostnaderna och intäkterna och att det har krävt att EU och inte jordbrukarna skall ta det ekonomiska ansvaret för detta.
Försök med den utrustning som skall användas kommer också att få stor betydelse. Kan den identifierare som väljs sättas fast tryggt och säkert ur djurets synpunkt? Kommer det att vara möjligt att sätta fast identifieraren och använda den elektroniska läsaren i svår terräng och dålig väderlek? Är läsaren tillräckligt tålig för dessa förhållanden?
Det här är frågor där jordbrukarna med rätta vill bli lugnade. Jag hoppas att de kommer att få bli det.
Avslutningsvis vill jag gratulera föredraganden till hans betänkande och till att det fick enhälligt stöd i jordbruksutskottet. Jag hoppas på ett snarlikt resultat vid morgondagens omröstning. Jag ansluter mig till mina kollegers uppmaning till kommissionen att anamma våra synpunkter.
Wyn (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Gordon Adam, som har arbetat mycket hårt med detta betänkande. Vid våra inledande överläggningar i utskottet framgick det tydligt att dessa förslag utarbetats med föga, om alls någon, uppskattning eller förståelse för fårnäringen. Många ledamöter som har besökt fårhus, eller till och med själva driver ett sådant, har blivit allt mer upprörda över kommissionens blinda inställning i denna fråga.
Jag fick nu i veckan besök i Strasbourg av en grupp jordbrukare från Wales som, om de fick, gärna skulle fösa in en skock får med öronmärken i kammaren för att ge ledamöterna en bild av hur omöjligt detta förslag är. De vill precis som jag själv förbättra spårbarheten i denna sektor för att förhindra spridning av sjukdomar i framtiden, men detta måste genomföras på ett realistiskt sätt.
I Wales, som har EU:s högsta koncentration av får, är det i dag inte realistiskt att tro att man kan övertyga en traditionell bergsjordbrukare, med en genomsnittsålder på 58 och en genomsnittlig årsinkomst på 10 000 euro, om fördelarna med att investera i ny och komplicerad teknik där installationskostnaderna beräknas uppgå till 15 000 euro.
Jag uppmanar kommissionen att ta till sig betänkandets viktigaste rekommendationer, att återkomma med en omfattande kostnads- och intäktsanalys och att erkänna effektiviteten hos registrering av partiförflyttningar av får till dess att elektronisk identifiering har blivit en hållbar och praktisk lösning.
Talmannen.
   – Någon applåderade på åhörarläktaren. Jag skulle återigen vilja påminna er om att besökare på läktaren alltid är välkomna, men de får inte blanda sig i på något sätt, varken för att uttrycka enighet eller oenighet. 
Redondo Jiménez (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom Europa har ett sådant stort antal får och getter är det nödvändigt att införa ett effektivt system för identifiering av djuren, vilket på samma gång inte tvingar på producenter en administrativ börda.
IDEA-projektet, som genomfördes av Europeiska kommissionen för några år sedan, visade att det är möjligt att införa ett elektroniskt identifikationssystem inom Europeiska unionen. Beviset på att systemet är genomförbart är det faktum att Spanien, det land som tillsammans med Förenade kungariket har en av de mest betydelsefulla hjordarna inom Europeiska unionen, precis har drivit igenom inköpet av en miljon anordningar som är placerade i matsmältningssystemet på idisslare för differentieringen av de olika genotyperna av får och getter.
Efter mul- och klövsjukan, som decimerade Förenade kungarikets nötkreatursbestånd, är det angeläget att vi inför ett individuellt identifieringssystem liknande det som diskuteras för att försöka förhindra att denna typ av epidemi hos djur upprepas.
Som före detta ordförande för det tillfälliga utskottet för mul- och klövsjuka skulle jag vilja gratulera utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och Europaparlamentet, eftersom vi har kunnat uppnå kompromisståndpunkter i det betänkande som godkändes i utskottet för jordbruk. Jag skulle vilja påpeka att Europaparlamentet uttryckte sitt stöd för individuell identifiering vid slutet av det arbete som genomfördes av det tillfälliga utskottet för mul- och klövsjuka, en ståndpunkt som Europeiska kommissionen har instämt i.
Betänkandet som vi skall rösta om i morgon innehåller två kompromissändringsförslag som antagits av jordbruksutskottet och som respekterar Europeiska unionens producenters intressen. Ett av dem handlar om från vilken ålder som identifieringen av djur skall genomföras. Enligt den kompromiss som uppnåtts är detta sex månader för intensiv uppfödning och nio månader vid extensiv uppfödning. I det andra kompromissändringsförslaget som föredraganden presenterade fastställs juli 2007 som datum för införandet av elektronisk identifiering, något som sänder ett tydligt budskap till både uppfödare och den industri som tillverkar de anordningar som behövs för det elektroniska systemet.
Jag hoppas därför att de resultat som uppnåddes i utskottet för jordbruk antas fullständigt i plenum. Jag skulle dock vilja uttrycka mitt stöd för de tekniska ändringar som införts av vår skuggföredragande i det enda ändringsförslag som har lagts fram inför plenum vad gäller dokumentet om djurtransport.
Jag skulle också vilja avsluta genom att gratulera föredraganden, som har ansträngt sig för att nå en kompromiss och för att arbeta för identifiering och därför för boskapsuppfödning. Jag gratulerar, herr Adam. 
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! I går hade jag den stora äran att dela talarstol med parlamentets talman Pat Cox då vi båda talade vid det brittiska industriförbundets (CBI) konferens i Förenade kungariket. Pat Cox berörde de faktiska problem som finns i Förenade kungariket genom att säga att parlamentet, kommissionen och rådet nu har tagit ställning för utveckling av subsidiaritetsprincipen och mot dåligt anpassad lagstiftning. Om så är fallet måste vi betrakta dessa förslag mot denna bakgrund.
Det är ingen som ifrågasätter behovet av bättre identifiering, men sanningen är att den brittiska regeringen själv har räknat ut att det skulle kosta närmare 100 miljoner pund att införa detta system i Förenade kungariket, vilket motsvarar en kostnad på 13 000–16 000 pund per jordbrukare. Vi har hört av kommissionsledamot David Byrne att EU har gjort en egen beräkning. Jag hyser större tilltro till den brittiska regeringens beräkning än till EU-myndigheternas. Faktum är att utskottet enhälligt står bakom sin ståndpunkt. De anföranden vi kommer att få höra i kväll kommer enhälligt att stå bakom sin ståndpunkt. De kommer att vara för bättre identifiering, men även för ett praktiskt och flexibelt tillvägagångssätt där medlemsstaternas olika metoder beaktas, och för att identifiering – i alla fall i Förenade kungariket – skall ske med utgångspunkt från kontrollkoder för partier av djur.
Jag säger till kommissionen att det råder enighet i hela parlamentet, från min politiska motståndare i Wales Eurig Wyn till Elspeth Attwooll, som tillhör ett annat parti i Förenade kungariket, och Gordon Adam från Labourpartiet. Vi är alla eniga om detta. Det är en ståndpunkt som kommissionen bör ta till sig.
Hittills är jag måttligt imponerad av kommissionens hållning. Gordon Adam har gjort mycket för att skapa enighet, och det gratulerar jag honom till, precis som flera andra talare har gjort. Om kommissionen förblir passiv har vi en möjlighet att försöka övertala Gordon Adam att överväga att återbörda detta betänkande till utskottet. Jag hoppas att kommissionsledamoten kommer att kunna godta utskottets ändringsförslag. Men om kommissionen helt sonika stänger dörren framför näsan på oss så kommer åtminstone jag att finnas bland dem som i morgon försöker övertala Gordon Adam att återförvisa detta betänkande till utskottet, så att vi kan understryka för kommissionen att den måste lyssna – inte bara när människor framträder inför det brittiska industriförbundet i Förenade kungariket utan även när det gäller parlamentets dagliga arbete. 
Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill passa på att gratulera föredraganden till ett utomordentligt bra arbete. Jag har känt Gordon Adam i över fjorton år, och han har inte gjort sig förtjänt av detta – han förtjänar bättre. Han har gjort ett fantastiskt arbete med ett förslag som i sin ursprungliga form var bedrövligt.
Sanningen är att detta inte kommer att fungera på basnivå. Jag instämmer helt med det som har yttrats om identifiering genom partier eller besättningar av djur. Det kommer att fungera, det kan fungera och det är kontrollerbart. Någonting annat än detta är fullständigt irrelevant i nuvarande skede.
Jag kommer att vara helt för elektronisk märkning när vi har tekniken och det är tillräckligt billigt. En tydlig förutsättning måste dock vara att det är något för framtiden. Kommissionsledamoten måste ta till sig en annan mycket viktig aspekt: fråga om vem som skall betala, eftersom fårfarmarna inte har råd med detta. De har blivit styvmoderligt behandlade alldeles för länge. De överlever under förfärliga förhållanden för att tillhandahålla lamm som skall konsumeras i Europeiska unionen. Det är oacceptabelt att lägga denna börda på dem, och för producenterna är det ogenomförbart.
Jag har stor respekt för kommissionsledamoten, men jag måste säga till honom att det vore enormt värdefullt om hans tjänstemän kunde stiga ned från sina glastorn i Bryssel innan de lägger fram förslag och se på de faktiska förhållanden som människor måste arbeta och leva under. Vet ni hur det är under lamningstiden? Är det någon som har en aning om hur det är att vaka över lamningen i en fårbesättning dag som natt? Många jordbrukare sover inte på flera dagar. Detta gynnar inte näringen på något sätt. Vi överreglerar näringen, vi kväver jordbruket med våra förordningar.
Samtidigt har jag fått veta att när man köper en kycklingsmörgås i Förenade kungariket så kommer 85 procent av kycklingen från Brasilien eller Thailand. Vart skall den spåras? Hur kan det finnas någon spårbarhet där? Jordbruksindustrin kan inte klara detta längre. Jag uppmanar kommissionsledamoten att begrunda vad som har sagts här i kväll. Detta är ärligt och kommer från hjärtat. Det är folkets röst. Jag ber er att tänka över detta och ansluta er till utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och ge oss mer tid att finna ett ordentligt identifieringssystem som kan fungera.
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Krisen med mul- och klövsjuka 2001 visade på ett drastiskt och fasansfullt sätt att rådets direktiv 92/102/EEG om identifikation och registrering av djur, inbegripet får och getter, är otillräckligt. Därför välkomnar jag i allmänhet förslag till en förordning som förstärker bestämmelserna i detta direktiv.
Jag vill uppriktigt tacka föredraganden och skuggföredraganden Neil Parish för deras utmärkta och av samråd präglade arbete som har fört oss hit. Jag stöder helhjärtat den ståndpunkt som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har antagit om de förslag som lagts fram.
I teorin är alla medlemsstater för ett system med enskild identifiering, men det finns två olika läger. Det första är de länder som stöder förslagen i allmänhet och som, med undantag av Frankrike, ofta har ett litet antal får, däribland Irland. Det andra är de länder som vidhåller att det vore fullständigt ohållbart och alldeles för dyrt att införa ett enskilt system innan elektronisk identifiering har införts.
I den senare gruppen återfinns Spanien, Portugal, Grekland och givetvis Förenade kungariket, där det finns enorma mängder får och de geografiska förutsättningarna förstärker fårnäringens omfattande problem.
Rådets ordförandeskap har nu lagt fram ett kompromissförslag om de ursprungliga förslagen, som innebär att all registrering av enskilda fårs koder slopas till dess att ett elektroniskt registreringssystem har införts och, för det andra, att elektronisk identifiering blir obligatorisk för får och getter från och med den 1 januari 2008, förutsatt att kommissionen utarbetar en rapport om genomförandet senast i juni 2006. För det tredje innebär det att undantag från obligatorisk elektronisk identifiering kan beviljas medlemsstater med besättningar på högst femhundratusen djur.
Irlands officiella ståndpunkt är ironiskt nog att vi är för enskild manuell identifiering, eftersom vi införde ett sådant system i juni 2001. Det brukar vara vi som framför berättigade klagomål, men nu stöder jag helhjärtat mina brittiska och spanska kolleger och deras argument om de egna särskilda förutsättningarna.
I Irland stöder vi dock inte den föreslagna dubbla märkningen, eftersom det skulle öka arbetsbördan för djurägarna och väsentligt öka de tillhörande kostnaderna, till exempel ersättande av märken, utan att tillföra vårt nuvarande system något mervärde.
I Irland kostar för närvarande ett permanent fårmärke 30 cent. Två märken skulle kosta 60 cent, arbetskostnaderna oräknade, plus ersättande av märken, som per definition blir mycket omfattande hos får på grund av deras betesvanor.
Vi har redan gått igenom stålbadet och har nu ett enskilt identifieringssystem. Det ger oss full enskild spårbarhet hos får från ursprungsanläggning till slakt. Detta system infördes för att se till att Irland tillämpar de strängaste normerna för övervakning och kontroll av sjukdomar och går i bräschen för konsumentskydd och livsmedelssäkerhet. Och det viktigaste av allt för oss i Irland – vi får en betydande fördel på exportmarknaden.
Vi vill inte gå bakåt och ersätta vårt nuvarande system – det är den officiella linjen, tala med jordbrukarna om ni vill höra vad de har att säga – med något som bara är ett system för identifiering av besättningar och som inte ger fullständig spårbarhet.
Kompromissystemet medger inte att förflyttningarna av ett enskilt får spåras. Det ger ingen grund för kontroll av skrapie eller genotypning, som måste baseras på enskild identifiering.
I detta skede söker Irland ett utrymme inom förslaget för att bevara vissa delar av landets nuvarande system med enskild identifiering i avvaktan på att ett obligatoriskt elektroniskt system införs. Som våra kolleger har sagt, låt oss harmonisera målet men inte nödvändigtvis medlen. Det långsiktiga målet bör vara ett kostnadseffektivt elektroniskt identifieringssystem. Till dess bör det finnas partikoder för de länder som vill ha det och enskilda märkeskoder för andra länder som Irland, beroende på driftens storlek och de geografiska förutsättningarna. 
Talmannen.
   – Detta har varit den mest passionerade debatten denna kväll. Herr kommissionär, har ni stängt dörren för någon? Jag tror att alla väntar på ert svar. 
Byrne,
   . – Herr talman! Jag har noggrant lyssnat till de olika synpunkter som framförts, och jag uppskattar de ansträngningar som gjorts, särskilt av Gordon Adam, för att bidra till det övergripande målet att förstärka systemet för identifiering och registrering av får och getter i gemenskapen.
Jag har förståelse för jordbrukarnas situation, men jag skulle i likhet med Avril Doyle vilja påminna kammaren om utbrottet av mul- och klövsjuka 2001, som visade att enskild identifiering är nödvändig. Kostnaderna för detta har berörts. Råd som jag har fått om de beräkningar som en medlemsstat har lämnat tyder på att dessa kostnader inte stämmer. De kostnader vi har angett ligger mycket närmare det troliga slutresultatet.
Kommissionen kan godta ändringsförslag 3 när det gäller utvecklingsstadiet för elektronisk identifiering, men kommissionen kan inte godta ändringsförslag 3 när det gäller införandet av elektronisk identifiering på frivillig basis.
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 17, 18 och 23 när det gäller att skjuta upp ikraftträdandet av det förstärkta systemet till den 1 juli 2005.
Mot bakgrund av diskussionerna i rådet kan kommissionen godta ändringsförslag 17 när det gäller att senarelägga åldern för märkning i allmänhet till sex månader.
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 6 och 27 när det gäller att lägga fram en rapport om de erfarenheter som gjorts vid genomförandet av elektronisk identifiering. Kommissionen kan dock inte gå med på att lägga fram ett nytt lagförslag med syftet att genomföra allmän elektronisk identifiering från och med den 1 juli 2007. Kommissionen kan heller inte genomföra fältförsök i enlighet med ändringsförslag 21.
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 4 och 7 om Gemensamma forskningscentrets roll. Kommissionen kan dock inte godta ändringsförslagen 1 och 2, eftersom tillförlitlig registrering inte kan uppnås enbart genom elektronisk identifiering.
Kommissionen kan godta den språkliga ändringen i ändringsförslag 12. Kommissionen kan dock inte godta ändringsförslag 28, eftersom denna fråga omfattas av allmänna bestämmelser.
Kommissionen kan godta ändringsförslag 14, eftersom transportörens ansvar skall innefatta en försäkran om att djuren identifieras och registreras på ett riktigt sätt.
Kommissionen kan även godta ändringsförslagen 20 och 32 när det gäller bestämmelserna om märket, men kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 19, 31, 32 och 33 eftersom djuren skall behålla samma identifieringskod vid ersättande av märken för att säkerställa spårbarheten.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 30 och 32, enligt vilka djur skall identifieras genom ett öronmärke eller en tatuering enbart i ett öra. Dubbel märkning är nödvändigt för att se till att identiteten bevaras om ett öronmärke försvinner. Det andra öronmärket kan ersättas med en elektronisk identifierare.
Kommissionen kan godta ändringsförslag 34 och accepterar att öronmärken kan vara gjorda av metall eller plast och bestå av en eller två delar, med beaktande av den behöriga myndighetens godkännande.
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 8, 9, 10, 11, 15, 16, 25, 26, 39 och 40. Kommissionen kan dock inte godta ändringsförslagen 22 och 24, eftersom den behöriga myndigheten skall upprätta en databas, inbegripet förfaranden för inlämning av uppgifter.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 35, 36, 38 och 41 när det gäller registrering av partier som ett allmänt system. Enskild identifiering är en förutsättning för effektiv spårning av djur för veterinära syften, vilket har central betydelse för kontrollen av smittsamma sjukdomar. Ett allmänt system baserat på registrering av partier är därför inte acceptabelt. Registrering av partier genererar inte de resultat som krävs i detta förslag, eftersom partier mycket väl kan splittras upp flera gånger, vilket gör spårbarhet helt omöjligt. Detta är något som många av kammarens ledamöter kommer att ha i åtanke när vi drar oss till minnes de svårigheter som myndigheterna i flera medlemsstater, däribland framför allt Förenade kungariket, ställdes inför när de försökte uppnå god spårbarhet vid mul- och klövsjukekrisen och det i vissa fall hann gå tre veckor innan effektiv identifiering kunde uppnås. Det som hände, såvitt jag kan komma ihåg, var att 19 anläggningar smittades av sjukdomen mellan den tidpunkt då förbudet mot förflyttningar tillkännagavs och förbudet genomfördes – bara några timmar, inte veckor.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslagen 5, 13 och 29, eftersom någon gemenskapsfinansiering inte planeras.
Jag erkänner att detta förslag kommer att kräva betydande insatser av såväl näringsidkare som myndigheter, men jag betonar att dessa insatser är både värda besväret och nödvändiga. För att skapa fullständig klarhet och öppenhet kommer jag att dela ut en kortfattad förteckning där kommissionens ståndpunkt rörande de olika ändringsförslagen redovisas för att göra det enklare för er vid morgondagens omröstning.(1).
Adam (PSE ),
   . – Herr talman! Det är oacceptabelt att kommissionen ges möjlighet att hålla två anföranden medan föredraganden bara får hålla ett. Trots harangerna om vad kommissionen kan eller inte kan godta så måste det dock sägas att faktum kvarstår att kommissionen inte är beredd att ge sig alls i frågan om kontroll av partier. Jag antar att det är kommissionens hållning. När det gäller grundprinciperna i detta betänkande har kommissionen inte vikt sig en tum. Det är detta vi måste ha i åtanke när vi röstar i morgon.
Talmannen.
   – Varje grupp och varje ledamot kommer naturligtvis att noggrant överväga hur man skall agera i omröstningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.(2)
Folias (PPE-DE ),
   . – I allmänhet är elektronisk övervakning av får och getter ett modernt system som i stort sett kommer att bestå i att permanent identifiera varje litet djur så att de kan bli igenkända, var de än befinner sig, och deras hälsa kan övervakas utan tvivel. Denna typ av märkning, utan gemenskapsfinansiering, kommer att lägga en stor ekonomisk börda på får- och getuppfödare.
I synnerhet i Grekland, där får- och getuppfödning sysselsätter jordbrukarens hela familj, dygnet runt, 365 dagar om året, utan jul- eller påskuppehåll och med ett oacceptabelt lågt ekonomiskt resultat i förhållande till den ansträngning som har gjorts och det kapital som har investerats, skulle en sådan orimlig och orättvis finansiell börda tvinga ett stort antal jordbrukare att överge sina arbeten och landsbygden, och den skulle på ett tragiskt sätt reducera djurbeståndet. 
Samtidigt skulle hantverksföretag som endast tillverkar ost från får- och getmjölk lägga ned, vilket får till följd att arbetslösa ostmakare skulle förena sig med de arbetslösa jordbrukarna, vilket skulle minska produktionen av unika grekiska ostar som baseras på får- och getmjölk, som fetaost.
Djärv gemenskapsfinansiering behövs mer än väl för att undvika allt detta.
Samtidigt anses dock det allmänna införandet av elektronisk övervakning av får och getter den 1 juli 2006 vara alltför tidigt för Grekland, eftersom det där finns fler får och getter än i de övriga fjorton medlemsstaterna tillsammans, varför denna tidsfrist bör förlängas med minst ett år. 



Betänkande (A5-0386/2003) av Adam
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 4, 7, 8, 10, 12, 20, 25, 26, 34 och 40.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag som en del av kompromisspaketet: 3.1, 6, 9, 11, 15, 16, 17, 18, 23, 32.2, 37 och 39.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 1, 2, 3.2, 5, 13, 14, 19, 21, 22, 24, 27, 28, 29, 30, 31, 32.1, 33, 35, 36, 38 och 41.
