EU:s förbindelser med Kuba
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är de muntliga frågorna (B5-0271/2003) till rådet och (B5-0272/2003) till kommissionen från Elmar Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, angående EU:s förbindelser med Kuba.

Brok (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag anser att detta är en lika viktig som känslig diskussion, eftersom vi diskuterar kränkningar av de mänskliga rättigheterna, ett lands mycket svåra sociala och ekonomiska förhållanden och hur vi bör utforma en strategi för att bidra till att förbättra förhållandena.
Låt mig också föra till protokollet att jag djupt beklagar att de kubanska myndigheterna inte har varit beredda att samarbeta och att Oswaldo Payá Sardiñas, vinnaren av Sacharovpriset, följaktligen inte har kunnat lämna Kuba för att delta i denna debatt som jag skulle vilja se som ett tillfälle att visa honom och hans vänner vår solidaritet, för att på så sätt tydligt visa att vi stöder och solidariserar oss med den demokratiska oppositionen på Kuba. Därför vill jag också be rådet och kommissionen att meddela hur vi nu skall gå vidare för att undvika kränkningar av de mänskliga rättigheterna, hur vi kan stödja de sjuttio människorättsaktivister som har suttit fängslade sedan den 18 mars 2003 och vilka åtgärder som finns för att befria politiska dissidenter i stort.
Kuba är en av de sista kommunistregimerna, och dess ekonomiska system är också fel. Tillsammans förklarar dessa faktorer det katastrofala läge som landet befinner sig i. Visst kan vi diskutera om ett handelsembargo liknande det som Förenta staterna infört mot Kuba är rätt strategisk utgångspunkt eller inte, men det är inte detta handelsembargo som är orsaken till problemen. Jag menar att man bör vara mycket tydlig på den punkten. Faktum är att när det fortfarande fanns kommunistregimer i Europa gavs ett massivt stöd till det forna Östtyskland, till exempel miljardkrediter som gav DDR handelsmöjligheter som en reell EU-medlemsstat. Detta ledde dock inte till att det utvecklades ett demokratiskt system i DDR som kunde möta befolkningens ekonomiska och sociala behov på ett förnuftigt och civiliserat sätt.
Jag menar att det är mot denna bakgrund och med all tydlighet vi bör betrakta vårt agerande när det gäller Kuba och att vi av samma skäl bör fundera över om detta över huvud taget är rätt inställning inför Kubas anslutning till Cotonouavtalet. Om anslutningen hade skett på villkor att Kuba öppnar sig för omvärlden och tillåter större frihet att resa, fri rörlighet för personer - även för oppositionella -, då skulle en verklig övergångsprocess kunna inledas även på Kuba. Men för att detta skall ske krävs det dock framsteg på vissa områden. Därför är jag mycket intresserad av både rådets och kommissionens syn på hur en förändringsstrategi av detta slag kan sättas i gång, en process som skulle kunna få en av de sista kommunistdiktaturerna på fall, vilket vore positivt för de drabbade i detta skändade land. Därför är jag mycket spänd på vad kommissionsledamoten och rådsordföranden har att komma med i denna fråga.
(Applåder)

Frattini
Herr talman! Låt mig tacka ordförande Brok för hans fråga.
Vid flera tillfällen under de senaste månaderna har rådets ordförandeskap gjort offentliga uttalanden och kraftfulla påpekanden riktade till den kubanska regeringen. Detta med anledning av att den redan allvarliga situationen vad gäller de mänskliga fri- och rättigheterna i Havanna tydligt förvärrades - detta är inget vi kan sticka under stol med - i mars 2003. Nyligen, den 21 juli i år, bekräftade Europeiska rådet att målet för Europeiska unionens politik gentemot Kuba fortfarande är att befästa respekten för de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna, uppmuntra övergången till en pluralistisk demokrati och genomföra en hållbar sanering av ekonomin för att förbättra den kubanska befolkningens livskvalitet. Ordförandeskapet konstaterar att den kubanska regeringen sedan den senaste utvärderingen inte bara har underlåtit att ta några som helst positiva initiativ för att uppfylla målsättningen för denna europeiska åtgärd; situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna har också försämrats ytterligare.
Europeiska unionen förväntar sig att de kubanska myndigheterna återinför det faktiska moratoriet för dödsstraffet. Vi uppmanar än en gång de kubanska myndigheterna att omedelbart frige samtliga politiska fångar. Vi riktar också en vädjan till de kubanska myndigheterna om att inte utsätta de politiska fångarna för lidanden och omänsklig behandling under tiden.
Under de senaste månaderna har medierna - till och med de kubanska - rapporterat att tillgången till Internet begränsas ytterligare, att satellit-TV-sändare, utländska tidningar och utrustning för radiosändning har beslagtagits. Rörelsefriheten är starkt kringskuren, såväl inrikes som på internationell nivå. 
Ordförandeskapet beklagar att det - inte ens - finns någon avsikt att återupprätta ekonomiska och medborgerliga friheter. Allt detta försvårar verkligen de kubanska medborgarnas vardagstillvaro. Än en gång vill vi kraftfullt uppmana och uppmuntra den kubanska regeringen att ge tecken på att ekonomin öppnas och på förekomsten av en privat ekonomisk sektor på Kuba.
Mot bakgrund av det jag nu sagt efterlyser ordförandeskapet än en gång en attitydförändring. Den gemensamma ståndpunkt som offentliggjorts under de senaste månaderna ligger fast: det krävs ett konstruktivt engagemang för att lägga grunden till unionens politik gentemot Kuba. Rådet anser att vi måste upprätthålla en politisk dialog, en verkligt intensiv kritisk dialog, för att genomföra denna gemensamma europeiska ståndpunkt på ett effektivt sätt. En sådan dialog kan bidra till att uppnå konkreta resultat, framför allt på det politiska området, och därmed, när det gäller den politiska friheten, berörs även de ekonomiska och civila rättigheterna.
Rådet skulle med andra ord - och här använder jag konditionalis - kunna vara berett att stödja till en förstärkning av Europeiska unionens utvecklingsstöd till Kuba inom de sektorer som kan bidra till att främja övergången till och utvecklingen mot en pluralistisk demokrati och respekten för de mänskliga rättigheterna. Vi skulle också vilja se ett ökat samarbete inom områden som kan förbättra den kubanska befolkningens livskvalitet och därmed också främja en hållbar ekonomisk tillväxt.
Enligt ordförandeskapet bör denna finansiering endast beviljas när det finns garantier för konkreta och omedelbara fördelar för det kubanska folket eller för att stödet ger viktiga impulser till en ekonomisk reformprocess på Kuba. Det står med andra ord klart - och jag besvarar avslutningsvis några av de frågor som ställdes av Brok - att de åtgärder som Kuba vidtagit, och som Europeiska unionen har betraktat som kränkningar av de grundläggande mänskliga och politiska rättigheterna - har påverkat unionens förbindelser med landet.
Som Europeiska kommissionen redan påpekat har den beslutat att skjuta upp den bedömning som behövs för en granskning av Kubas ansökan om att ansluta sig till Cotonouavtalet. Ingen blev heller förvånad över att Kuba för andra gången drog tillbaka sin ansökan den 17 maj i år, även om det inte ankommer på rådet att kommentera det beslutet. Jag nöjer mig med att konstatera att vi inte blev förvånade.
Syftet med de åtgärder som blev offentliga i och med initiativet den 5 juni i år och rådets slutsatser från juni och juli förra året är att klart visa att Europeiska unionen stöder den fredliga och demokratiska kubanska oppositionen och att visa de kubanska myndigheterna att handeln inte kan fortgå i normal omfattning utan konkreta signaler från Kubas regering. Vi är oroliga över den politiska friheten och, som jag sa, även över landets vägran - även om det förekommer blygsamma, begränsade öppningar - att tillåta större inslag av privata initiativ i den ekonomiska sektorn.
Unionens delegationschefer i Havanna fortsätter att bevaka situationen för de politiska fångarna och de förhållanden under vilka de hålls fängslade. Den politiska dialog med Kuba som återupptogs 2001 skall naturligtvis föras vidare, men på de villkor och med de begränsningar som jag angett. Den politiska dialogen omfattar självklart även situationen när det gäller mänskliga rättigheter.
Vi beklagade den vägran att medverka i en politisk dialog som de kubanska myndigheterna framfört i offentliga uttalanden, även på senare tid, och över deras offentliga beslut att vägra ta emot bidrag från de europeiska länderna och från kommissionen. Under detta halvår kommer ordförandeskapet, efter att ha hört Europaparlamentet, att inrikta sig på att hitta sätt att konkret öka den politiska dialogens effektivitet och se till att den blir uppriktig, konstruktiv och naturligtvis - om så behövs - även kritisk.
(Applåder)

Nielson
Herr talman! Utvecklingen på Kuba har försämrats allvarligt efter de omfattande arresteringarna av oliktänkande under mars 2003 och avrättningen av tre personer som dömts för att ha kapat en färja i början av april 2003.
Jag skall försöka att behandla de sju frågor som Brok ställde på ett så konkret sätt som möjligt.
Kommissionen övervakar framväxten av intern opposition. Under mitt besök i Havanna i mars 2003 träffade jag en grupp av de mest välkända kubanska dissidenterna. Det beslut som EU nyligen fattade om att liksom den 9 maj 2003 bjuda in dissidenter till firandet av Europadagen är ett erkännande av den interna oppositionens betydelse. Jag vill även tillägga att det på medlemsstaternas initiativ har hållits regelbundet återkommande möten med Kubas oppositionsgrupper i Havanna.
Medlemsstaterna och kommissionen har inrättat en arbetsgrupp för mänskliga rättigheter i Havanna för att följa människorättsfrågorna på Kuba, däribland frågan om politiska fångar. Genom denna arbetsgrupp, genom bilaterala kontakter med de fängslades familjemedlemmar och genom lokala människorättsorganisationer informeras kommissionen regelbundet om förhållandena i fängelserna. Europeiska unionen har vid upprepade tillfällen begärt ett omedelbart frisläppande av alla politiska fångar, och fram till detta frisläppande har man vädjat till de kubanska myndigheterna att inte låta fångarna lida i onödan och att inte utsätta dem för omänsklig behandling.
Förtrycket på Kuba har varit föremål för omedelbara, bestämda och oavbrutna reaktioner från unionens sida. I juli gjordes en utvärdering av Europeiska unionens ståndpunkt om Kuba sex månader före tidsschemat. Genom denna utvärdering bekräftade man att ett konstruktivt engagemang fortfarande skall ligga till grund för EU:s Kubapolitik. EU har för avsikt att fortsätta sin dialog med Havanna för att främja reformer av de politiska, ekonomiska och medborgerliga rättigheterna, och när så är möjligt skall man genom icke-statliga organisationer tillhandahålla stöd för att främja demokratiseringen och förbättra levnadsstandarden för vanliga kubaner. Jag anser att den gemensamma ståndpunkten är det bästa politiska instrument vi för närvarande har till vårt förfogande när det gäller Kuba. Det är ett samordnat policydokument som för den skull bör bibehållas i sin nuvarande form. Utifrån detta dokument måste man förbättra den politiska dialogen med regeringen och oppositionen och främja mänskliga rättigheter, en pluralistisk demokrati och ett öppet ekonomiskt system.
Kommissionen beklagar den kubanska regeringens beslut att dra tillbaka sin ansökan om anslutning till Cotonouavtalet. Kuba är det enda av de västindiska länderna och så gott som det enda landet i världen som kommissionen inte har lyckats underteckna ett samarbetsavtal med. En anslutning till Cotonouavtalet hade inneburit en ram inom vilken man hade kunnat utveckla en strukturerad dialog med de kubanska myndigheterna och förbättra stödet till landet.
Kommissionen anser att vår nya delegation i Havanna fungerar väl. Vår närvaro i Kuba är viktigare i dag än någonsin tidigare. Delegationens huvuduppgift är inte bara att hjälpa till med genomförandet av stödprogram och stödprojekt, utan även att främja en politisk dialog med de kubanska myndigheterna och det civila samhället, att övervaka människorättsfrågor och tillvarata medlemsstaternas intressen i fråga om handel och investeringar.
Efter den senaste tidens händelser måste kommissionens delegation i Havanna i framtiden ägna mer uppmärksamhet åt att övervaka människorättssituationen i Kuba, försöka främja en politisk dialog och hävda medlemsstaternas handelsintressen. Dessa uppgifter är både omfattande och svåra, men nödvändiga om vi vill främja politiska och ekonomiska förändringar på Kuba.
Den senaste utvecklingen av den gemensamma ståndpunkten stimulerar ett intensifierat utvecklingssamarbete mellan EU och Kuba på de områden som främjar övergången till en pluralistisk demokrati och respekt för mänskliga rättigheter, som förbättrar levnadsstandarden för Kubas befolkning och främjar en hållbar ekonomisk tillväxt. I den gemensamma ståndpunkten säger man att medlen skall kanaliseras genom de statliga organisationerna endast om de direkt gynnar befolkningen eller om de innebär ett meningsfullt bidrag för att åstadkomma ekonomiska reformer och en mer öppen kubansk ekonomi. På detta område har kommissionen tagit initiativ till olika projekt.
Enligt ett uttalande som nyligen gjordes från Havanna förefaller det som om den kubanska regeringen i framtiden kommer att godta stöd från kommissionen och EU:s medlemsstater endast om det kanaliseras genom FN:s organ, icke-statliga organisationer, självständiga regioner och lokala regeringar. Dessutom tycks den kubanska regeringen vägra att förhandla direkt med medlemsstaterna och kommissionen om frågor som gäller utvecklingssamarbete, utvecklingsprogram och utvecklingsprojekt, där förhandlingarna i stället uteslutande kommer att föras med icke-statliga organisationer. Men eftersom kommissionen tidigare hur som helst har samarbetat med framför allt icke-statliga organisationer och oberoende tekniska stödgrupper, och det med gott resultat, finns det ingen anledning att tro att detta samarbete inte kan fortsätta i framtiden. Det enda vi måste se till är att gemenskapens insatser även fortsättningsvis sker öppet och att EU:s organ kan fortsätta att övervaka sådana insatser.
Slutligen fick jag veta att Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter för närvarande inte finansierar några projekt på Kuba.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Jag håller med kommissionsledamot Nielson om att våra förbindelser bara har försämrats sedan Kubas regim inledde förtrycket i mars med arresteringarna av oberoende journalister och människorättsaktivister. Herr talman! De domar som fälldes efter rättegångarna, vilka enligt alla bedömningar inte ens följde minimala villkor för rättssäkerhet, bekräftar våra mest pessimistiska farhågor. Förhållandena i fängelserna utgör dessutom, enligt alla underrättelser, herr Nielson, en klar kränkning av de mänskliga rättigheterna.
Jag anser att det viktigaste för närvarande, det som måste prioriteras, är att utnyttja alla resurser som står till vårt förfogande för att skydda de dömda och deras familjer. Jag skulle vilja be kommissionsledamot Nielson berätta vad han gör när det gäller kommissionens delegation, som nyligen öppnades i Havanna.
De kubanska myndigheterna måste ha klart för sig att frigivning är ett avgörande krav om de vill närma sig en normalisering av våra förbindelser. Dessutom måste de uttryckligen skydda andra oliktänkande som inte har anhållits, som den senaste Sacharovpristagaren Oswaldo Payá. Myndigheternas vägran att låta honom medverka här i dag - vilket ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik informerade om - anser jag vara mycket oroande, och jag ber Europaparlamentets presidium att stödja utskottet för utrikesfrågor i deras föresatser.
Inför denna situation är det - som minister Frattini sade - uppenbart att vi inte kan ändra den gemensamma ståndpunkt som fastställdes 1996, och vi måste - och här vänder jag mig direkt till rådets tjänstgörande ordförande - förhindra alla signaler som kan tolkas som att det internt råder oenighet inom Europeiska unionen. Vi måste tvärtom upprätthålla vår enhetliga linje, och det gläder mig att det italienska ordförandeskapet gör insatser i den riktningen.
Vi måste också tillbakavisa de kubanska myndigheternas försök att splittra oss, och åtgärder som demonstrationen den 14 juni eller stängningen av det spanska kulturcentrumet är följaktligen inte några aggressioner riktade mot en enskild medlemsstat, utan mot hela Europeiska unionen. Herr talman! Vår enda avsikt bör vara att förbättra levnadsförhållandena och områden med frihet för de kubanska medborgarna.

Obiols i Germà (PSE).
Herr talman! Det måste tydligt framgå att Europeiska unionens ståndpunkt i fråga om det nuvarande läget på Kuba grundas på det faktum att det kubanska folket lever under ett dubbelt embargo: ett externt ekonomiskt embargo som har varat i över 40 år och som har slagit urskillningslöst mot hela det kubanska folket, och ett politiskt embargo från en regim mot sitt folk, en regim som förnekar folket dess grundläggande rätt till yttrandefrihet, mötesfrihet och rätt till demokratisk och öppet politisk verksamhet.
EU:s ståndpunkt bör helt tydligt vara att ta avstånd från detta dubbla embargo, dessa två embargon, som underblåser varandra och leder till att regimens ståndpunkt när det gäller det kubanska folkets framtid förblir orubblig.
Det här läget, med totalt låsta ståndpunkter, gör att Kubas framtida politiska utveckling är osäker. Det enda vi vet säkert är att praktiskt taget all beslutsfattande makt koncentreras till en person som är 77 år gammal och att saker och ting följaktligen kommer att förändras i landet.
De senaste åren har det både på och utanför Kuba framförts alltfler krav på demokratiska förändringar, och i den bemärkelsen är den brutala och absolut förkastliga våg av förtryck som utlöstes i Kuba för några månader sedan en politisk lärdom: det finns ett behov av att försöka, kanske inte att bryta, men åtminstone att skjuta upp denna absolut ofrånkomliga process.
I det här sammanhanget får vi inte göra oss några förhoppningar om möjligheterna att kunna ändra de nuvarande politiska besluten genom att utöva påtryckningar. Om inte 40 års embargo har hjälpt tror jag att vi bör överge all sådan taktik.
Ur kvalitativ synvinkel måste vi inta en annan ståndpunkt: att inför den oundvikliga förändringen hjälpa det kubanska folket, mildra deras lidande och behov och upprätthålla en konstruktiv dialog för att förhindra att förändringarna leder till konfrontationer eller våldsamma sammanstötningar i det kubanska samhället. Övergången måste tvärtom bli fredlig och grundas på dialog, överenskommelser och Kubas nationella oberoende.
Jag anser att detta bör vara principen bakom Europeiska unionens ståndpunkt inför den nuvarande krisen och förändringarna på Kuba. På grundval av detta måste vi dessutom orubbligt och kraftfullt kräva mänskliga rättigheter för det kubanska folket, och vi måste också kräva att de dussintals oppositionsmedlemmar, intellektuella och journalister som sitter fängslade skall friges, att alla personer som fängslats på grund av sina politiska övertygelser eller åsikter skall friges. Detta måste vara den grundläggande faktorn i Europeiska unionens strävan efter en konstruktiv politik baserad på dialog och solidaritet med det kubanska folket.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, kolleger! Läget på Kuba har bara försämrats sedan vår bedömning i december förra året. Alla förslag om samarbete, om att främja öppenhet, demokratisk övergång och ekonomiskt stöd har bemötts med en tegelmur av intolerans och avvisanden. Ännu värre är - som sagt - att dussintals medlemmar av den kubanska oppositionen, oberoende journalister och människorättsaktivister drabbas av detta.
Denna situation kräver ett fast bemötande och, vilket har begärts här, ett samstämmigt och mycket tydligt svar från Europeiska unionens institutioner, i syfte att främja den demokratiska processen och, framför allt, garantera de mänskliga rättigheterna - några så grundläggande och viktiga för ett samhälle som utövandet av yttrandefriheten.
Jag anser att vi måste göra allt vi kan och fortsätta så för att i första hand klargöra EU-institutionernas ståndpunkt - vilken uttrycks mycket tydligt i den gemensamma resolutionen, som jag hoppas att Europaparlamentet antar i dag. För det andra måste vi visa vår samarbetsvilja och solidaritet med de medlemmar av oppositionen som vill se ett fritt och demokratiskt Kuba, och med människorättsaktivister och försvarare av de mänskliga rättigheterna som arbetar i olika icke-statliga organisationer. Vi måste visa att vi ägnar särskild uppmärksamhet åt den ledare som vi tilldelade Sacharovpriset, Oswaldo Payá. Detta måste visas för att bidra till att så långt det är möjligt förhindra den kubanska befolkningens lidande, de främsta offren i den nuvarande situationen.

Marset Campos (GUE/NGL).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, kommissionär Nielson! Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster fördömer villkorslöst dödsstraffet, och det har vi gjort när det gäller Kuba och i resten av världen. Vår grupp kritiserar också avsaknaden av fri- och rättigheter på Kuba - vilket vi också gör i resten av världen -, men jag vill lyfta fram mina erfarenheter när jag reste från Argentina till Colombia och Kuba i december förra året. I Argentina såg jag hungrande barn på Tucumán-sjukhuset, i Colombia såg jag människor bli dödade - tusentals personer dödas varje år - av paramilitärer och av Colombias väpnade revolutionära styrkor (FARC) med de paramilitära gruppernas, domstolssystemets och arméns tysta medgivande. Men när jag kom till Kuba fann jag att barnen inte gick hungriga - tvärtom, spädbarnsdödligheten är bland de lägsta i världen - där finns kultur, utbildning, tusentals personer dör inte varje år - som i Colombia -, och kontrasten är därför påtaglig.
Jag anser att Europeiska unionen kan, och måste, agera helt annorlunda när det gäller Kuba; vi kan spela en positiv roll, som är totalt motsatt Förenta staternas agerande. En av de viktigaste faktorerna för att förstå vad som sker på Kuba är i själva verket Förenta staternas agerande: den ständiga blockad som har varat i över 40 år, Helms-Burton-lagarna - som har fördömts av Förenta nationerna och skarpt kritiserats av Europeiska unionen - är allvarliga övergrepp. Vi får inte glömma belägringen av och aktionerna mot Kuba - som även de aktivt stöddes av Förenta staterna och som har lett till att över 3 500 kubaner dödats och till enorma ekonomiska förluster. Allt detta inbegriper påtryckningar och stort inflytande från antikubanska maffior i Florida som förresten - vilket sammanträffande - gav Bush segern, i ett fall med en knapp marginal - som var ganska tvivelaktigt - och även gav ett starkt stöd till Aznar i Spanien, både 1996 och 2000, vilket har bekräftats av en tidskrift i Miami som uppgav att Aznars seger var en seger för de kubanska dissidenterna.
Allt detta tyder på att Förenta staterna generellt sett kontinuerligt har belägrat Kuba. Colin Powell erkänner själv att 22 miljoner amerikanska dollar går till oliktänkande i syfte att uppmuntra till oroligheter, till och med för att stödja ett angrepp, som i fallet med aktionerna i Irak.
Jag anser därför att vi måste erkänna att EU:s gemensamma ståndpunkt inte har lett till några resultat; den är något som Aznar har tvingat på Europeiska unionen, och den leder ingenstans. Vår inställning bör därför vara att föra en dialog utan att ställa villkor, att främja kulturella och ekonomiska överenskommelser med Kuba, eftersom det är det budskap som övriga Latinamerika och resten av världen väntar sig. Som Fidel Castro ganska träffande sade i januari 1999 - när euron infördes: euron inger stora förhoppningar om att utvecklingsländerna, och alla länder, kommer att kunna befria sig från dollarns ok. Jag anser att Europeiska unionen måste spela denna positiva roll och inte den negativa roll som Förenta staterna spelar.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! För oss som älskar Kuba och dess ärliga och genuina folk är det med tungt hjärta vi åser Castroregimens ständiga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, särskilt yttrandefriheten. Ett av Europeiska unionens mål är att främja universella och odelbara mänskliga, medborgerliga, politiska, ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, och unionen kan därför inte annat än kraftfullt fördöma den kubanska regimens auktoritära attityd gentemot sitt folk, som rättmätigt strävar efter att grundläggande värderingar skall respekteras.
Europeiska unionen är dock inte heller helt fri från ansvar. Dess förbindelser med Kuba kan utan vidare betecknas som unika. Kuba är nämligen det enda land i Latinamerika som inte har något bilateralt samarbetsavtal med Europeiska unionen, trots att unionen genom vissa medlemsstater är Kubas främsta handelspartner och investerare. Efter Sovjetunionens sammanbrott har unionen blivit öns viktigaste handelspartner, och vi anser att unionens framskjutande roll i det avseendet erbjuder ytterst goda möjligheter att utöva ett moraliskt och politiskt inflytande för att åstadkomma framsteg när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter på Kuba.
Det andra unika särdraget gäller öns status i den gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU. Kuba har tagits upp som medlem i AVS-församlingen, men har fortfarande observatörsstatus i den gemensamma kommittén. Kuba är fortfarande det enda land för vilket unionen stipulerar krav som måste uppfyllas innan landet kan skriva på Cotonouavtalet. Har inte vi i unionen ett ansvar för att behandla länder lika? Kuba borde behandlas på exakt samma sätt som alla andra länder.
Unionen måste därför spela en nyckelroll gentemot Kuba. EU kan bevara respekten för landets självständighet och värdighet och samtidigt arbeta för att uppnå en fredlig, inre övergång till demokrati och fullfölja en politik som kan få Kuba att anta positiva åtgärder, såsom undertecknandet och tillämpningen av FN:s konventioner om medborgerliga och politiska rättigheter.
Det kubanska folket lider. Det lider till följd av konfrontationspolitiken med Förenta staterna efter 44 års blockad och till följd av Helms-Burton-lagen. Det lider på grund av en auktoritär regim som leder en ekonomi i spillror, och det är till de värden EU representerar som detta folk sätter sitt hopp. Detta måste unionen förstå och Castroregimen acceptera.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja gratulera parlamentet till initiativet att genomföra debatten i dag, vilket utan tvekan ger en god möjlighet att bemöta den pågående försämringen när det gäller den humanitära situationen och situationen för de mänskliga rättigheterna i Kuba.
Det handlar inte längre enbart om de godtyckliga arresteringar som gjordes för några månader sedan och de oerhört hårda domar som avkunnades. Fidel Castros regim reagerar fortfarande negativt på världssamfundet, och det förekommer tyvärr fortfarande förföljelser i detta land som många av oss håller så kärt. Jag skulle också vilja reda ut den förvirring om Förenta staternas politik som det ibland hänvisas till. Aldrig har Europa, Europeiska unionen eller någon medlemsstat antagit en Kubapolitik som skulle kunna förväxlas med den politik som Förenta staterna driver. Vi är därför alltmer besvikna och upprörda, för den kubanska regimen har svikit och förkastat vår goda tro och grusat våra förhoppningar om att få se en positiv utveckling inom den kubanska regimen, vilket särskilt kommit till uttryck genom det försök till öppenhet som en delegation svarade för i början av året och det besök i Kuba som kommissionsledamot Nielson avlade, vilket också skedde i början av året.
Vi måste därför komma med ett svar som är uppfinningsrikt, konsekvent och tydligt. Som ni alla vet har jag satt stort symboliskt och politiskt värde på det som jag har kallat ?Sacharov-initiativet?, och det gläder mig att se hur det nu, efter det enorma stöd som det fick i kammaren, förekommer i texten till kompromissresolutionen. I initiativet uppmanas det italienska ordförandeskapet, kommissionen och parlamentet att på nytt bjuda in Oswaldo Payá till Europa, för att komma hit till kammaren och bli mottagen i de europeiska huvudstäderna på högsta nivå. Vi uppmanas även att spela en ledande och högst synlig roll i det kubanska folkets kamp och lidande för sina mänskliga rättigheter - detta är rätt sätt att gå vidare på och även att visa det värde som vi fäster vid ett pris som delas ut av Europa, ett pris som delades ut för endast ett år sedan och som vi måste övervaka genom att aktivt visa vår solidaritet och vårt engagemang.

Coûteaux (EDD).
Herr talman, ärade ledamöter! Som nyss påtalades är Kuba i dag det enda land i Latinamerika som Europeiska unionen inte har ingått något samarbetsavtal med. Av tre skäl tror jag att detta är ett misstag.
För det första måste vi generellt sluta med att grunda vårt val av stater vi skall upprätthålla samarbetsförbindelser med på högst subjektiva kriterier som sammanhänger med politiska och humanitära bedömningar och alltför ofta, det skall erkännas, med den amerikanska politikens intressen och diktat. I frågan om Kuba måste vi precis som i andra fall hålla oss till objektiva kriterier. Det innebär att vi för att uttrycka det lika rakt som general de Gaulle - som fortfarande inspirerar den franska politiken - måste erkänna stater - nationalstater och inte regeringar.
För det andra måste vi beakta ett särskilt förhållande: Kuba är ett av de länder i Latinamerika som står Europa närmast. Europeiska unionen är Kubas främsta handelspartner och största investerare. Den kubanska kulturen, litteraturen och musiken hör till de mest uppskattade bland Europas ungdomar. Slutligen inkarnerar president Castro fortfarande, trots alla med- och motgångar som vi hört så mycket om och som vi förvisso inte förnekar, bilden av nittonhundratalsrebellen som försvarar folkens frihet, något som renderat denna ö åtskillig sympati.
För det tredje har vi så mycket större skäl att iaktta viss försiktighet när det gäller mänskliga rättigheter, eftersom Förenta staterna - som den tyske utrikesministern Joschka Fischer beskrev under ett besök i Washington i juli som alla europeiska länders främsta allierade - utan något mandat för övrigt - i ett och ett halvt års tid har använt en enklav på Kuba, Guantanamobasen, för att kränka snart sagt alla folkrättsliga principer och med tämligen barbariska metoder som mest hör hemma i en svunnen tid göra upp sina affärer. Av alla dessa skäl anser jag att vi bör ompröva vår hållning gentemot Kuba och uppträda mer solidariskt mot detta land.

Bonino (NI).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Dagens diskussion om läget på Kuba visar något mycket enkelt. Den visar hur svårt det är att främja och stödja mänskliga rättigheter och demokrati när vi står inför en totalitär regim och under flera år har provat allt: konstruktiv dialog, ekonomiskt samarbete, humanitärt bistånd. Vi har försökt på alla sätt, och jag tycker att svaret helt enkelt är att inta en hårdare hållning. En socialistisk kollega till oss gick till och med så långt som att säga: ?Vi får hoppas att Castro, som nu är 77 år gammal, dör, så att ...?. För uppriktigt sagt har Castro varit en nagel i ögat på oss under lång tid.
Kanske borde vi tänka på en annan sak. Kanske borde vi tänka på att när våra demokratier inte är eniga i bedömningen av en viss diktator, så kommer vi inte särskilt långt. Herr talman, herr kommissionär! Kanske är ögonblicket inne att börja diskutera ett demokratiernas världsförbund för att på det viset skapa en enhetligare attityd och strategi. Vid närmare eftertanke har vi faktiskt prövat allt. Vad är det för mening, herr kommissionär, ärade kolleger, med att behålla en delegation med en tjänsteman som framför allt verkar vara regimens gisslan, och som sannerligen varken främjar eller försvarar de medborgerliga och mänskliga fri- och rättigheterna, eller bara gör det i symbolisk, men inte i bokstavlig mening?
Frustrationen är äkta. Att driva en konstruktiv dialog med en diktator visar sig ha sina begränsningar, och den centrala frågan är vad vi gör nu. Jag tror att ett demokratiernas världsförbund är ett av de instrument vi bör använda med stor, till och med enorm, beslutsamhet.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Det är inte lätt, särskilt inte för en spanjor, att ha en objektiv och saklig syn på det kubanska problemet, eftersom Kuba har en plats i alla spanjorers hjärta. Historiskt sett är Kuba tyvärr ett tråkigt undantag i Europeiska unionens externa förbindelser, som det har påpekats här.
År 1995 kunde kommissionen inte uppfylla det mandat som den fått av toppmötet för att lägga fram riktlinjer i syfte att vid denna tidpunkt nå ett bilateralt avtal. Och nu drar Kuba för andra gången tillbaka sin ansökan om anslutning till Cotonouavtalet, vid en tidpunkt när världens uppmärksamhet, herr talman, har riktats mot Irakkrisen. Kuba har utnyttjat detta förhållande, och det har förekommit en våg av förtryck, som inte har setts under de senaste åren, vilken har resulterat i tre dödsdomar och en rad anhållanden som har drabbat oberoende journalister, människorättsaktivister och fredliga oliktänkande, många av dem från Kristna befrielserörelsen.
Parlamentet kommer att anta en mycket hård resolution, där det uttrycker sitt ofrånkomliga åtagande för de mänskliga rättigheterna och för alla människor på och utanför Kuba som kämpar för landets frihet och värdighet. Och jag frågar mig då, herr kommissionär, om det under dessa omständigheter - här gäller det ett land som inte vill ha några förbindelser med Europeiska unionen och som för andra gången har dragit tillbaka sin ansökan om anslutning till Cotonouavtalet - är värt att hålla kontoret i Havanna öppet? Ett land vars ledare avvisar gemenskapsstöd, ett land vars ledare förolämpar och talar nedsättande om Europeiska unionens regeringschefer, ett land som framtvingar ändlösa restriktioner för kommissionens diplomatiska företrädare i fråga om uppvisande av kreditivbrev.
I förslaget till kompromissresolutionen, som vi röstar om i morgon, fördöms stängningen av det spanska kulturcentrumet i Havanna. Och det förvånar mig inte, herr talman, eftersom kultur är frihet och den som har mest kunskap därför är friast.
Däremot är jag inte säker på huruvida de kubanska myndigheterna är medvetna om att det är svårare att bevara och upprätthålla en frihetsbalans än att bära vikten av tyranniet. De människor som känner till detta bäst, herr talman, är föredömliga människor - som Oswaldo Payá, som tilldelades parlamentets Sacharovpris och är kandidat till prinsen av Asturias samarbetspris och till Nobels fredspris - som modigt kämpar för folkets rättigheter som människor och medborgare och slutligen för deras frihet, eftersom de är fullständigt medvetna om att frihet, när allt kommer omkring, herr talman - som en landsman till mig sade för några år sedan - inte gör människorna lyckligare, utan helt enkelt gör dem till människor.
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman! Jag tror att det med tanke på Förenta staternas fortsatta, orättvisa och ödesdigra sanktionspolitik är viktigt för den kubanska befolkningen att förbindelserna med Europeiska unionen intensifieras. Låt mig i detta sammanhang gå emot Broks uttalande och förtydliga att det var Förenta staternas sanktioner som drev Castro in i det kommunistiska lägret. Castro ledde inte någon revolution på order från Moskva, utan detta tvingades fram genom den kubanska befolkningens missnöje. Det är detta som gör Förenta staternas sanktionspolitik så väldigt, väldigt förödande - både politiskt och ekonomiskt sett.
Desto viktigare borde det nu vara att utveckla goda förbindelser med Europeiska unionen, men Fidel Castro har tyvärr inte lyckats tyda tidens tecken. Han är själv i färd med att omintetgöra allt som revolutionen stod för och trampa sönder de framgångar som revolutionen utan tvekan medförde. Detta beklagar jag alldeles särskilt, eftersom slutresultatet kommer att bli att Kuba faller som ett moget äpple i händerna på Förenta staterna och de amerikanska storkoncernerna.
Vi socialdemokrater har alltid försvarat friheten överallt i världen, och detta gäller även Kuba. Som socialdemokrater motsätter vi oss dödsstraffet - alltid och överallt -, och Kuba är inget undantag. På samma sätt är vi socialdemokrater - och, hoppas jag, alla européer här i kammaren - emot förtryck, och detta gäller givetvis även på Kuba. Vi är dock intresserade av att införandet av demokrati och ett fritt valt ekonomiskt system bör vara fredlig och inte framtvingad, varken av det man kan kalla Castros interna maktförhållanden eller internationella storkoncerner. Kubanerna måste fritt få välja sin ledning, sin demokrati, sina parlamentsledamöter och sitt ekonomiska system.
Castro har provocerat EU. Många har påpekat detta och med all rätt. Jag menar dock inte att vi nu måste reagera genom att på något sätt bryta eller frysa våra förbindelser. Bonino har fel - det handlar inte om en dialog med diktatorer. Castro är en diktator, och han skulle bli förtjust om Europeiska unionen drog sig tillbaka. Men skulle det glädja dissidenterna att få veta att de inte längre hade stöd av till exempel den människorättskommitté som kommissionsledamot Nielson nämnde? Skulle det glädja Kubas befolkning om Europeiska unionen slutade engagera sig i Kuba? Jag tror att det skulle bli precis tvärtom, och därför vill jag helt och fullt stödja det som kommissionsledamot Nielson sade: vi behöver en delegation på Kuba.
Jag håller med Bonino i så måtto att jag skulle önska att Europeiska unionen representerades av mer än bara en person. Europeiska unionen måste också vara synbart närvarande på Kuba, och detta finner jag helt riktigt. Europeiska unionens närvaro på Kuba är viktig, eftersom den gör att Kuba kan införa ett demokratiskt system. Kuba behöver demokrati och frihet.

Maaten (ELDR).
Herr talman! I slutet av mars arresterades över 75 dissidenter på Kuba, varefter de utan rättegång dömdes till straff på 20 år eller mer. Bland dem fanns även ett antal liberaler som jag själv har träffat på Kuba, som till exempel Osvaldo Alfonso Valdés, ledare för det liberal-demokratiska partiet på Kuba, och Adolfo Fernández Sainz, internationell sekreterare i Partiet för solidaritet och demokrati. Detta ägde rum mindre än en månad efter det att Europeiska kommissionen öppnade sitt kontor i Kuba. Det är inte bara en kränkning av de mänskliga rättigheterna, utan också ett slag i ansiktet på Europeiska unionen. Jag uppskattar den verksamhet som vårt kontor i Kuba har bedrivit sedan dess. Vi måste ge regimen i Kuba en tydlig signal om att vi inte längre tolererar situationen. En begränsning av de bilaterala regeringsbesöken på hög nivå, som rådet förkunnade i sin förklaring av den 5 juni, är emellertid en alltför svag åtgärd. Vi måste tala klarspråk, och enligt min uppfattning borde rådet överväga att, liksom i fråga om Zimbabwe, neka Fidel Castro tillträde till Europeiska unionen, vilket för övrigt Grekland redan har gjort i samband med olympiska spelen. Jag hyser stor uppskattning för detta, och jag undrar om rådet har diskuterat det och huruvida rådet stöder den grekiska regeringens beslut.

Claeys, Philip (NI).
Herr talman! Kuba är en kommunistisk diktatur som uppvisar en totalitär regims alla kännetecken. Inte bara är förhållandena när det gäller mänskliga rättigheter urusla, även ekonomin är en katastrof. Vi har alla våra åsikter om Förenta staternas utrikespolitik, men Förenta staternas embargo infördes först efter de systematiska kränkningarna av de mänskliga rättigheterna på Kuba, inte tvärtom. För Castros regim är Förenta staterna en syndabock som får skulden för allt som går fel. En hel del kolleger här i kammaren gör sig skyldiga till samma tämligen förenklade tankesätt. För vissa går det tydligen bra att försvara en diktatur, bara den är politiskt korrekt. Europeiska unionen måste kraftfullt bemöta den nuvarande situationen. Det innebär att vi måste vara enade. Castro vill inte längre ha något stöd från Europeiska unionen, endast från frivilligorganisationer och andra privata organisationer. I Nederländerna kritiseras just nu organisationer som Novib, Oxfam och Hivos för att de stöder en av världens sista kommunistiska diktaturer, genom stöd till instanser som böndernas fackförbund Anap, Casa de las Americas och Martin Luther King Centre. Att finansiera de här organisationerna är detsamma som att finansiera Castro, enligt Carlos Payá, Faella-projektets talesman och bror till Oswaldo Payá. Låt oss ta Castro på orden; alla former av stöd till regimen måste upphöra, och om det visar sig att frivilligorganisationer missbrukar europeiska bidrag för att stödja den kubanska regimen måste även deras anslag dras in.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! De förbindelser mellan Kuba och EU som på senare år hela tiden har förbättrats, har under den senaste tiden hamnat i ett krisläge till följd av president Castros godtyckliga och provokativa beslut att fängsla 70 oliktänkande och människorättsaktivister och att verkställa avrättningar.
Den kubanska regeringen har sedan länge kunnat skylla landets olycka på Förenta staternas embargo. Så snart man på allvar börjar diskutera möjligheten att luckra upp embargot, ställer de kubanska myndigheterna till med en provokation för att torpedera en sådan utveckling.
Den senaste tidens utspel tycks vara en del av detta mönster, även om de denna gång har riktats mot Europa. Trots detta får Kuba inte komma undan ostraffat, och det är mycket viktigt att vi skickar ett tydligt budskap till myndigheterna om att kränkningar av de grundläggande rättigheterna, såsom att neka fångar läkarvård, inte kan accepteras. Kuba bör heller inte tillåtas delta i de interparlamentariska möten som hålls mellan företrädare för Europeiska unionen och de latinamerikanska länderna, såsom Parlatino, som om det vore en fungerande demokrati, samtidigt som Castro lägger fram fullständigt oacceptabla förslag om att EU endast får ge humanitärt bistånd om det delas ut på ett dolt sätt av andra organ.
Biståndet måste vara föremål för öppenhet och insyn. Katt-och-råtta-lekar måste lämna företräde åt en mer saklig dialog om hur man kan skapa möjligheter för förändringar, samtidigt som man slår vakt om vissa av de verkliga landvinningar som revolutionen har åstadkommit.
Jag brukar i allmänhet inte stödja stängningar av Europeiska gemenskapens delegationer utomlands, så jag anser att det är viktigt att vi på något sätt är representerade i Havanna. Det är emellertid bisarrt att vi har ett kontor där medan vi saknar det i några av våra europeiska grannländer - vi har ingen beskickning i Chisinau i Moldavien och inte heller i Minsk i Vitryssland. Vitryssland är ett annat land där kontakterna med människorättsaktivister är av mycket stor betydelse.

Ferrer (PPE-DE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär! Ett halvår efter Castro-regeringens aktion mot landets oliktänkande - den mest omfattande sedan triumfen för Castros revolution - sitter över 70 inhemska oliktänkande - däribland företrädare för Varela-projektet, fackföreningsmedlemmar och oberoende journalister, fängslade enbart för att de har en annan mening än den officiella politiken och fritt har uttryckt sina åsikter - kvar i fängelse. Förhållandena i fängelset strider dessutom tydligt mot de mest grundläggande principerna i humanitär rätt och är praktiskt taget livshotande för några av dissidenterna. Jag tänker särskilt på Oscar Espinosa Chepe som i dag har lagts in på militärfängelsets sjukhus Finlay i Havanna och är allvarligt sjukt till följd av kronisk skrumplever - vilket han led av vid den tidpunkt då han anhölls. Sjukdomen har förvärrats på grund av hans dåliga hälsotillstånd och de dåliga hygieniska förhållanden han utsatts för i fängelset.
Med hänsyn till den här situationen, och med tanke på att det är avgörande att vi upprepar vårt samstämmiga fördömande av Castroregimen och kräver att alla politiska fångar omedelbart friges, är det också oerhört viktigt att vi uttrycker vår solidaritet med det kubanska folket, som lider mest av konsekvenserna av bristen på frihet. Det är också viktigt att vi visar dem i handling - snarare än i ord - att vi vill hjälpa dem att uppnå den fredliga övergång till demokrati som de har stakat ut.
Kuba lider, som den uruguayanske poeten Eduardo Galeano sade. Det gör sannerligen ont att se hur de politiska, ekonomiska och sociala friheterna fortsätter att kränkas. Och på grund av att det gör oss i parlamentet ont att se detta - och i dag tar vi emot företrädare från de länder som nekades frihet under Sovjets totalitära regim - vill vi säga till Kubas folk att inte förlora hoppet. Vi vill säga dem att det inte finns någon diktator som kan kväva folkets längtan efter frihet och demokrati.

Nielson
Herr talman! Jag vill bara komma med några korta kommentarer. Först och främst vill jag säga till Brok - vars retorik nästan tydde på att han vill se ett regimskifte - att vi nu för tiden måste vara försiktiga med den exakta ordalydelsen när vi använder oss av den typen av språkbruk, framför allt när vi diskuterar metodiken för sådana åtgärder.
Jag håller fullständigt med om att vi med full kraft måste fortsätta med demokratiseringsprocessen och skapandet av ett öppnare politiskt klimat på Kuba. Det är just detta vi försöker åstadkomma.
För det andra fanns det en kommentar om Kubas deltagande i den gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU: så länge Kuba inte är part i Cotonouavtalet är ett deltagande från deras sida i denna församling just det vi behöver. Detta är klart och tydligt definierat, och vi har inga problem med detta, vare sig tekniska eller politiska.
För det tredje uttalades två olika åsikter om delegationen i Havanna. Det är tämligen uppenbart att denna delegation inte bara är värdefull i denna situation utan att den dessutom är oumbärlig om kommissionen skall kunna utföra det som parlamentet förväntar sig och begär av oss. Vi måste vara representerade där.
Slutligen vill jag yrka på att vi inte ger upphov till några provokationer genom vårt uppträdande på Kuba. Bakom årets tragiska händelser finns både kaos och förvirring. Det är viktigt att vi hela tiden har ett långsiktigt perspektiv: det kommer att finnas ett Kuba även efter Castro, och nationer är viktigare än regimer. Även om vi upplever frustration över den rådande situationen måste vi vara medvetna om att det finns mycket goda grundläggande och långsiktiga skäl för nära, vänliga och harmoniska förbindelser mellan Europa och Kuba. Vi måste ha detta i åtanke och hålla fast vid ett mer sansat, långsiktigt förhållningssätt, och så kommer vi att arbeta utifrån den gemensamma ståndpunkt som har upprättats.

Pannella (NI).
Herr talman! Jag vill bara säga att jag hoppas att rådets ordförandeskap och även vi själva efter denna debatt får en möjlighet att höra - liksom i fallet med kommissionen - en reaktion på och en sammanfattning av själva debatten. Jag vill därför fråga om det är möjligt - som bekant medger arbetsordningen detta och det finns även tidigare likartade fall - att låta rådets tjänstgörande ordförande göra ett inlägg i debatten.

Talmannen.
Denna möjlighet finns, Pannella, men det är ingen skyldighet.
Jag har i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.

Talmannen.
Nästa punkt är debatten om Europeiska konventet: presentation av utkastet till fördrag om upprättande av en författning för Europa.
Bästa kolleger! Välkomna till denna särskilda debatt om Europeiska konventet. Jag vill välkomna ordförande Giscard d'Estaing, ordförande Romano Prodi, vice premiärminister Fini och utrikesminister Frattini, vilka kommer att delta i dag i denna analys av konventets arbete. Detta är första gången som vi under Europaparlamentets plenarsammanträde haft möjlighet att höra konventets ordförande avge sin berättelse direkt för kammaren om resultatet av konventets arbete och om hur dess resultat skall behandlas fortsättningsvis under regeringskonferensen.
Inledningsvis vill jag ta till protokollet att kammaren hyser stor beundran och respekt för konventets arbete och för det ledarskap som har uppvisats särskilt, men inte uteslutande, av dess ordförande Valéry Giscard d'Estaing, som har lämnat ett oumbärligt bidrag till det lyckosamma och omfattande resultatet av Europeiska konventets arbete.
Giscard d'Estaing
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag är verkligen djupt rörd över att stå här inför er parlamentsledamöter för att presentera den författning för Europa som har utarbetats av det konvent som jag har fått den utomordentliga äran att leda.
Herr talman! Som ni nyss sade presenteras författningen nu, eftersom detta är den första sammanträdesperioden i Europaparlamentet efter det att vårt arbete avslutades. Ni bjöd in mig hit till i början av juli, men jag hade då ännu inte presenterat texten till vårt arbete för rådets ordförandeskap, och eftersom det var rådets ordförandeskap som hade begärt att detta arbete skulle göras, var det alltså för rådet som vi måste presentera texten först. Detta är anledningen till att jag presenterar texten för er vid detta sammanträde.
Jag måste säga till er att ni är i er fulla rätt att få denna presentation, eftersom Europaparlamentet verkligen är den institution som ligger bakom konventet, och således utkastet till författning. Så långt tillbaka som 1984 utarbetade parlamentet, som på ett lysande sätt drevs på av Altiero Spinelli, ett första utkast till författning för Europa vid en tidpunkt då ingen vågade tala om eller ens tänka på det. Ni hade modet - det taktiska modet - att döpa om ert utskott för institutionella frågor till ?utskottet för konstitutionella frågor? redan i början av mandatperioden, och jag hoppas nu kunna fånga uppmärksamheten från utskottets ordförande, Napolitano. Han har inte kommit än, men jag är säker på att vi får träffa honom snart.
Kort tid efter det nedslående resultatet i Nicefördraget vad gäller de institutionella frågorna krävde ni högt och ljudligt att ett konvent skulle sammankallas. På tillskyndan av Belgiens premiärminister efterkom Europeiska rådet i Laeken er begäran i december 2001.
När vi grep oss an sakfrågan underlättades vårt arbete avsevärt av ert förberedande arbete i utskottet för konstitutionella frågor, under ordförandeskap av, som jag nämnde, Napolitano, och även av era betänkanden, som ibland förelåg före våra debatter och ibland åtföljde dem. Ett sådant betänkande är Alain Lamassoures betänkande om den centrala frågeställningen om kompetensfördelningen inom Europeiska unionen. Jag vill framhålla alla era företrädares enastående och välvilliga medverkan i konventets arbete, liksom den avgörande roll som Klaus Hänsch och Iñigo Méndez de Vigo - jag tror att jag efter att ha arbetat tillsammans med dem i arton månader har rätt att kalla dem vid förnamn - har spelat vid överläggningarna i konventets presidium.
Herr talman! Avslutningsvis glömmer jag inte att ni har inhyst Europeiska konventet i era lokaler. Jag besökte er också i juli för att tacka er för er generösa gästfrihet. Vad beträffar bänkarna i er kammare, så visste de till slut inte om de hörde till parlamentet eller konventet!
Denna presentation är därför en känslosam händelse, men även en realistisk sådan, eftersom jag står här inför er både för att lägga fram och utvärdera vad vi har åstadkommit, och även för att på nytt upprepa vad som återstår att göra för att säkerställa att Europa skall få en verklig författning.
När man försöker utvärdera en situation, oavsett vilken, tenderar man ofta att glömma bort vilken utgångspunkten var. För två år sedan var ordet författning fortfarande så tabubelagt att Laekenförklaringen bara alluderade till det indirekt. I dag har idén om en författning för Europa trängt in i européernas medvetande; medborgarna i Europa är redo nu för författningen. Enligt den senaste Eurobarometer-undersökningen, som kommissionen genomförde i juni och juli i hela Europeiska unionen, sade sig 70 procent vara för en författning och bara 13 procent emot. I Italien som är det land som innehar rådets ordförandeskap nu och som därför har ett stort ansvar för att regeringskonferensen skall bli framgångsrik - jag måste ta tillfället i akt här för att välkomna rådets vice ordförande, som är ledamot av konventet och Italiens utrikesminister - är 82 procent för idén om en författning. Även i de traditionellt mera försiktiga länderna är stödet större än motståndet. Jag skall som exempel nämna Finland, vars företrädare har spelat en mycket aktiv roll i konventet, och där 53 procent av opinionen är för och 37 procent emot.
Våra gemensamma ansträngningar för att förklara innehållet i konstitutionen har också gjort det möjligt för oss att göra framsteg när det gäller att öka de europeiska medborgarnas förståelse för vårt projekt. Det skall inte förnekas att vi har kommit ganska långt, från en tidpunkt där vårt arbete fick föga uppmärksamhet och förståelse, medan en undersökning som kommissionen genomförde i slutet av juni, med andra ord för två månader sedan, visar att 70 procent av de medborgare som alls har en uppfattning om vårt arbete anser att det är positivt. Och till er parlamentsledamöter som företräder dem har jag en uppmaning: glöm aldrig medborgarna. Man hör många åsikter komma till uttryck, av ledare, beslutsfattare, personer i regeringsställning, men man får aldrig glömma medborgarna. Det är trots allt dem vi arbetar för! När jag under överläggningarna i konventet - bara tillfälligtvis, herr talman - satt på er plats, tänkte jag hela tiden på den vanliga mannen eller kvinnan i Europa, och försökte föreställa mig hans eller hennes reaktioner på våra förslag.
Vilket är då resultatet av allt vårt arbete? Det utkast till författning som jag lägger fram för er är resultatet av intensiva ansträngningar. Som ni vet har det publicerats på unionens alla språk, och på varje ny medlemsstats språk. Detta gjordes i god tid för att alla medborgare i hela unionen skulle kunna ha tillgång till texten redan när den lades fram vid Europeiska rådet i Thessaloniki.
Konventsledamöterna har arbetat hårt och länge. De har deltagit i tjugosex plenarsammanträden, varav vissa har pågått i två dagar, och de har lyssnat till över 1 800 inlägg. Alla förslag, alla ändringar, alla alternativa lösningar, oavsett om de kommit från en konventsledamot, en medlemsstat, Europeiska kommissionen, det civila samhället, eller förstås från Europaparlamentet, har undersökts ytterst noggrant och underkastats en kritisk och objektiv granskning. Det är därför jag uppriktigt kan säga er att jag inte tror att det finns någon enda lösning som konventet inte känner till eller som det inte har undersökt.
Jag tror att vårt förslag går så långt som det är möjligt att gå, med hänsyn till det politiska, sociala och kulturella klimatet i Europa i dag. Vårt förslag är ingalunda den minsta gemensamma nämnaren, något som man emellanåt skulle kunnat befara, utan jag menar tvärtom att det utgör den övre gränsen för vad som är möjligt att åstadkomma i Europa år 2003. Om vi försöker att gå längre, något som somliga skulle önska, och jag kanske hör till dem, finns det en risk att vi som en följd av att somliga förkastar idén eller att andra ogillar den, söndrar ett Europa som nyss har enats. Det är en oacceptabel risk som ingen har rätt att ta. Och ni parlamentsledamöter har själva uppmuntrat oss att gå så långt som möjligt, samtidigt som ni har dragit upp gränserna för vad som är rimligt och godtagbart.
Vilka grundläggande förslag är det då som läggs fram i författningen? Ni har bekantat er med dem allteftersom vårt arbete har framskridit. Det är därför inte nödvändigt att jag beskriver dem för er i detalj, något som för övrigt skulle göra att jag med stor marginal måste överskrida den tid som har avsatts för debatten. Jag vill dock framhålla att många av dessa förslag för knappt två år sedan ännu föreföll vara ouppnåeliga och utom räckhåll men i dag utgör en gedigen och sammanhängande helhet. Jag skall nu påminna er om dessa förslag.
Allra först ett centralt faktum som hela systemet stöder sig på, nämligen bejakandet av Europeiska unionens dubbla karaktär, en union av europeiska folk och en union av europeiska stater.
Därefter att upprätta en gemensam text som skall ersätta alla befintliga fördrag, som är fyra till antalet, plus några till, och att tilldela Europeiska unionen ställning som juridisk person. När jag under våren 2002 tittade på möjligheten att Europa skulle ha en enda text analyserade jag det föregående arbetet, den forskning som hade genomförts på det här området, och upptäckte att de som hade varit inblandade hade stött på hinder som föreföll vara oöverstigliga.
Sedan har vi införlivandet i författningen av stadgan om de grundläggande rättigheterna, vilken omfattar de medborgerliga rättigheterna. Min uppmärksamhet riktas mot Vitorino, som har bidragit med en enormt stor insats vid debatterna om denna fråga.
Ett annat förslag är den tydliga, genomblickbara och stabila definitionen av unionens befogenheter, och dessa är tre aspekter som jag vill återupprepa. Definitionen måste vara så tydlig att medborgarna kan förstå dessa befogenheter, och den måste vara genomblickbar för att befogenheterna inte skall vara öppna för tolkning av institutioner vars förfaranden kanske är mindre öppna. Samtidigt som författningen definierar befogenheterna föreskriver den också att de skall utövas genom enkla förfaranden, en omständighet som jag skall återkomma till.
Det sista förslaget är en politisk garanti om att subsidiaritetsprincipen kommer att respekteras, något som omfattar de nationella parlamenten i samverkan med Europaparlamentet. Méndez de Vigo, en parlamentsledamot som är här i dag, har spelat en viktig roll i sin egenskap av ordförande för arbetsgruppen för denna fråga, vars arbete hade befunnit sig i ett dödläge sedan 1990.
Vidare har unionen fått nya resurser inom tre områden inom vilka medborgarna anser att de är en prioriterad fråga. Först och främst på det rättsliga området, eftersom vi inom detta område planerar att inrätta ett område för säkerhet och rättvisa som kommer att göra det möjligt för oss att mer effektivt bekämpa den omfattande gränsöverskridande brottsligheten och uppnå ett ömsesidigt erkännande av medborgerliga rättigheter mellan medlemsstaterna.
På området unionens utrikespolitik har konventet motsvarat medborgarnas andra förväntning genom att föreslå att en utrikesminister för Europeiska unionen utses. Denne skall leda utrikesministerrådet och arbeta för att bygga upp en välbehövlig gemensam utrikespolitik. På området gemensamt försvar har konventet motsvarat medborgarnas förväntningar genom att bland andra åtgärder inrätta en europeisk försvarsbyrå.
Slutligen skall unionens ekonomiska och sociala ledning förbättras i synnerhet, men inte uteslutande, mellan de länder som har beslutat anta euron, i syfte att garantera stabilitet och framgång för vår gemensamma europeiska valuta.
Till följd av dessa åtgärder kommer de mycket omskrutna tre pelare som alltsedan Maastricht- och Amsterdamfördragen har komplicerat förvaltningen av unionens åtgärder och synen på dem att försvinna från det europeiska landskapet. Författningen kommer att ge Europa ett enhetligt institutionellt system, och med det menar jag ett enda institutionellt system som kommer att ersätta systemet med de tre pelarna.
De institutioner som föreslås i författningen är stabila, demokratiska och effektiva. Europaparlamentet är unionens viktigaste institution enligt författningen och blir unionens främsta lagstiftande församling och den institution som övervakar budgetpolitiken. Åtskillnad kommer hädanefter att göras mellan Europeiska rådet och ministerrådet, eftersom de varken har samma sammansättning eller samma befogenheter. Europeiska rådet skall ge de impulser som krävs för att utveckla unionen och fastställa dess övergripande politiska prioriteringar. Rådet kommer hädanefter ha ett ansikte utåt, i form av en ordförande som väljs bland rådets medlemmar och som skall organisera rådets arbete och planera för framtiden. Ministerrådet skall återigen inrikta sig på de uppgifter som sköts av rådet (lagstiftning) och rådet (allmänna frågor), och de olika rådskonstellationerna skall grupperas om.
Europeiska kommissionen skall organiseras på ett sätt som syftar till att befästa kommissionens karaktär av kollegium, och dess sammansättning skall motsvara antalet funktioner som kommissionen har. Kommissionen skall fungera som unionens pådrivande kraft och dess främsta verkställande organ. Den skall uttrycka och inkarnera det gemensamma europeiska intresset. Kommissionens ordförande kan utse kommissionsledamöter utan rösträtt, i syfte att, om han eller hon så önskar, säkerställa att samtliga medlemsstater hålls informerade.
När jag nu talar inför er, som har varit starkt engagerade i denna fråga, vill jag åter upprepa en mycket viktig punkt, nämligen den demokratiska legitimiteten hos det system som föreslås i författningen. Det kommer inte längre att finnas något berättigande för att tala om ett ?demokratiskt underskott?, ett uttryck som har kommit att ingå i vardagsspråket hos dem som häcklar vårt politiska system. Parlamentet ges nämligen en central roll som lagstiftare nu i det europeiska systemet. Med några få undantag - och vi har försökt att begränsa dem så långt det varit politiskt möjligt - skall all europeisk lagstiftning eller ramlagstiftning antas genom omröstning av er, annars kommer den att förkastas. Parlamentets rättigheter utökas även på budgetområdet. När författningen träder i kraft kommer kommissionens ordförande att väljas av er.
Debatten om frågan om hur presentationen av kandidater skall gå till har förvisso varit svår, och jag kan dessvärre inte utveckla den här. Efter långa överläggningar, där givetvis både konventsledamöter och politiska grupper deltog, enades vi om en gemensam lösning. Kandidaterna skall presenteras på förslag av Europeiska rådet, men med två nya inslag. För det första skall resultatet av valet till parlamentet beaktas och för det andra skall nödvändiga samråd hållas. Detta är således ett öppet förslag. Det mest påtagliga är att ni kommer att ha rätt att avvisa förslaget. Om ni inte med en majoritet av era ledamöter väljer den kandidat som Europeiska rådet föreslår, måste rådet föreslå en annan kandidat inom loppet av en månad.
Med Giuliano Amato som drivande kraft har konventet varit framgångsrikt när det gällde att gripa sig an den enorma uppgiften att förenkla och klassificera de europeiska besluten. Jag drar mig till minnes de debatter som hölls i ert dåvarande utskott för konstitutionella frågor och Jean-Louis Bourlanges förslag.
Genom att hädanefter göra åtskillnad mellan lagstiftande handlingar och verkställande handlingar tar vi ett steg närmare de traditionella system som gäller i medlemsstaterna, således system som är välkända och begripliga för alla medborgare. Det demokratiska system som Montesquieu och upplysningstidens tänkare föreställde sig - jag har i likhet med många andra intresserat mig mycket för Montesquieus tankar - kan tvärtemot vad som ibland hävdas inte överföras här, eftersom Montesquieus system avsåg att möta behoven hos en nationalstat, och det som han kallar ?maktbalans? är en balans som enbart finns inom en sådan nationalstat.
Inte desto mindre har vi i någon mån lyckats göra en sådan överföring, i syfte att definiera en ny maktbalans som beaktar den dualism som är och med all sannolikhet kommer att förbli ett unikt utmärkande drag för Europeiska unionen, som är folkens union och medlemsstaternas union. Vi har därför definierat en demokratisk modell på europeisk nivå som inte enbart beaktar befolkningens storlek - 450 miljoner invånare - och olikheterna mellan både nya och gamla medlemsstater, utan även önskan om att den europeiska kontinenten skall enas. Vi har, kort sagt, om jag så får säga med all respekt och ödmjukhet, skapat en form av Montesquieu för tjugohundratalets Europa.
(Skratt och applåder)
Innan denna författning träder i kraft återstår fortfarande två stora hinder som måste övervinnas. Den måste godkännas av regeringarna och ratificeras genom Europas folks demokratiska uttryck, i form av parlament eller folkomröstningar.
Jag skulle vilja säga ett par ord om den roll som ni kommer att bli tvungna att spela i denna process. Men innan jag gör det vill jag undanröja all tvetydighet kring konventets framtida roll.
Konventet har uträttat vad det hade föresatt sig att göra. Den 20 juni 2003 skickade jag på konventets vägnar till det grekiska ordförandeskapet de båda första delarna av det utkast till författning som konventet hade utarbetat. När jag i Rom den 18 juli överlämnade den då fullständiga texten till utkastet till konstitutionellt fördrag, tillade jag - jag skall citera denna korta passus ordagrant för parlamentets förhandlingsreferat - att konventet har slutfört det uppdrag det tilldelades av Europeiska rådet i Laeken. Genom att lägga fram utkastet till fördrag om upprättande av en författning för Europa anser konventets ordförande att han har fullgjort sin uppgift och att hans arbete är till ända. Detta innebär att konventet inte längre har någon roll och att det inte längre kan ingripa i processen med regeringskonferensen, eftersom det inte har något mandat att göra det.
Däremot står konventets ledamöter, särskilt parlamentets talman, de vice talmännen liksom jag själv fortfarande till förfogande för var och en, även i denna kammare, som vill ställa frågor till oss om vilka argument som har fått oss att lägga fram något visst förslag som författningen innehåller. Regeringskonferensen kommer att inledas om precis en månad, under Italiens ordförandeskap, vars företrädare kanske kommer att säga något om detta till oss alldeles strax. De flesta konventsledamöterna uttryckte innan de skildes åt en önskan om att konferensen blir kort och kan avslutas senast före årets slut.
Europeiska rådet i Thessaloniki beslutade att regeringskonferensen skall ta vårt utkast till författning som dess utgångspunkt. Tre lösningar är därefter möjliga lösningar. Antingen förbättrar regeringskonferensen utkastet till författning, även om det är svårt att föreställa sig hur den skulle kunna åstadkomma det,
(Applåder)
... och det säger jag inte av något kollektivt högmod hos textförfattarna, utan för att denna konferens kommer att råka ut för två hinder som konventet slapp ställas inför, nämligen tidsbristen och regeln om enhällighet. Hur skall man på två och en halv månad kunna förbättra ett förslag som det tog oss sexton månader av oavbrutet arbete att utarbeta? Hur kan enhällighet dessutom ge mer genomgripande lösningar än dem som vi kämpade om för att nå samförstånd? Men låt oss vara goda förlorare! Om regeringskonferensen lyckas förbättra författningen kommer konventsledamöterna att vara de första att applådera dess framgång.
Den andra möjligheten är att regeringskonferensen i slutänden enas kring förslag som är sämre än dem som konventet lade fram.
Det skulle kunna få allvarliga följder. De reservationer eller den kritik som uttrycks på olika håll om våra förslag, särskilt om de institutionella frågorna, ger antydan om en högst verklig risk. Man kan inte ändra en del av byggnaden utan att riskera att hela konstruktionen rasar. De som tror att de kan göra betydande ändringar i våra institutionella förslag tror jag misstar sig. Samtidigt som de förmodligen skulle göra en del människor nöjda, riskerar de att göra alla andra missnöjda och besvikna.
Den tredje lösningen, som förefaller vara den mest lämpliga, består i att godkänna utkastet till författning.
(Applåder)
Om det utkast till författning som tagits fram av konventet emellertid skall godkännas måste vi, och jag riktar mig nu till företrädarna för ordförandeskapet, på samma sätt godta att en del ändringar som godkänns enhälligt kommer att behöva göras i det. Jag vill be er, utan att uppehålla mig alltför länge vid denna fråga, att begrunda de allvarliga konsekvenserna av ett misslyckande. På grund av årstiden, platsen, solen och det nöje jag finner i att möta er, förefaller detta möte att genomsyras av en smula optimism. Jag ber er ändå att begrunda konsekvenserna av och det allvarliga med ett misslyckande, den besvikelse och den frustration som detta skulle skapa hos hela den europeiska allmänheten.
Vi får slutligen inte glömma att det verkliga eldprovet kommer först efter regeringskonferensen, i och med ratificeringen i samtliga medlemsstater, i var och en av de tjugofem medlemsstaterna. Denna ratificering är långt ifrån avgjord på förhand. Det är min personliga övertygelse att, efter det att man har gjort en intensiv ansträngning för att tillhandahålla förklaringar och övertyga människor, om utkastet till författning som det har utarbetats av konventet föreläggs folket för ratificering, i en del länder genom folkomröstning, och i andra genom parlamentets godkännande, det till slut kommer att antas överallt. Om man däremot lägger fram ett stympat eller avkortat utkast till författning fruktar jag att det kommer att förkastas i en eller flera medlemsstater. Om utkastet tvingas undergå nedskärningar på detta sätt skulle det faktiskt förlora två av de avgörande argumenten som används för att stödja och försvara det, nämligen det sammanhang och den balans som har samlats i utkastet till författning. Vi skulle därför utlösa en kris som Europa verkligen inte behöver under nuvarande förhållanden, och det här är en kris som det är svårt att se en lösning på.
Herr talman! Europaparlamentet har en avgörande roll att spela genom hela denna process, och jag vill uppmana er att vara aktiva och vaksamma. Det är faktiskt er uppgift att se till att allmänheten är välinformerad. Vad som behövs är inte en regeringskonferens av traditionell typ, och med det menar jag en diplomatisk regeringskonferens, där det som debatteras mellan politiker, experter eller diplomater är de ömsesidiga fördelar som vissa försöker att uppnå på andras bekostnad. Nej, det här kommer att bli en konstitutionell regeringskonferens av ett slag som vi aldrig tidigare har sett, som måste leda fram till skapandet av en författning. Konferensen måste därför ansluta sig till särskilda regler. Observatörer från parlamentet kommer att delta i denna konferens, och de måste varna allmänheten och kräva öppenhet!
Vid konventets sista sammanträde som ni deltog i, herr rådsordförande och konventsledamöter, föreslog jag att regeringskonferensen skulle låta sig inspireras av vår arbetsmetod, som vi faktiskt blev ålagda att följa, genom att, om så krävs på Internet, göra det obligatoriskt att offentliggöra alla förslag till ändringar och alla ändringar i författningen.
(Applåder)
Detta skulle ge allmänheten och medier möjlighet att bilda sig en exakt uppfattning om innehållet i debatterna. På liknande sätt tycker jag att det skulle vara legitimt att ni vid varje sammanträdesperiod i parlamentet blir informerade om hur konferensens arbete fortlöper, precis som jag har informerat Europeiska rådet om konventets arbete.
Ni skall alltså avge ett yttrande om denna regeringskonferens, och ni skall göra det innan konferensen inleds i Rom. Det är givetvis ni själva som har det avgörande ansvaret för att göra ett utkast till och godkänna detta yttrande, men jag tror att det kan tjäna som en varning. Om det konstitutionella fördraget, som har utarbetats av konventet under fullständig insyn och med omfattande medverkan av er, om det väsentligen skulle försvagas i sin räckvidd av regeringskonferensen och till följd av det avvisas av Europaparlamentet, kommer det att ha mycket liten utsikt att ratificeras av Europas stater och folk.
Om däremot unionens regeringar vid regeringskonferensen antar ett konstitutionellt fördrag som ligger nära konventets utkast - vi förväntar oss inte att det skall bli exakt samma som det som vi har utarbetat - och om det får Europaparlamentets godkännande, kommer det att inta en central plats i den viktiga politiska debatt som kommer att äga rum i samband med Europavalet i juni 2004. Det blir också ett tillfälle att vädja till alla aktörer på vår kontinent att mobilisera det civila samhällets intresse och få de tveksamma att bestämma sig. Dessa är de människor som har förlorat tilltron till unionens förmåga att enas och förnya sig.
Den breda debatten i samband med Europavalet kommer således att ge ett eko av vårt konvents blygsamma arbete, genom att hjälpa till att föra de europeiska medborgarna närmare unionen, att förstå den bättre, så att de till sist kan känna igen sig i den. Ärade parlamentsledamöter! Alldeles i slutet av vårt arbete lade vi på begäran av era företrädare till ett antal symboler i författningen, i synnerhet en slogan för Europeiska unionen som lyder ?enat i sin mångfald?. Jag uppmanar er, och ber er, att hjälpa Europa att skaffa sig en författning som gör det möjligt för Europa att förbli fritt, fredligt och förnöjt genom att det blir enat i sin mångfald.
(Applåder)

Talmannen.
Bästa kolleger, era reaktioner säger mer än ord.
Fini
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Låt mig - på den italienska regeringens vägnar, som jag har haft äran att företräda under Europeiska konventet - få börja med att uttrycka mitt uppriktiga och varma tack till ordföranden Giscard d'Estaing och till konventet för deras arbete. Italiens regering och den italienska allmänheten, som är djupt proeuropeisk och som till fullo stöder ordförandens ord och på det hela taget den text som har antagits av konventet, instämmer i den applåd med vilken kammaren hälsade ordförande Giscard d'Estaings redogörelse.
Detta var ett sant betydelsefullt ögonblick och ett ögonblick som det är riktigt att beskriva som historiskt. Låt mig allra först uttrycka min djupa tillfredsställelse med att rådet i Thessaloniki stödde det förslag till författning som antogs av konventet och som samtidigt beskrev det som ett historiskt steg mot att uppnå målen för europeisk integration, och därefter beskrev fördraget som en ?god grund? på vilken den regeringskonferens kan öppnas som kommer att äga rum under det italienska ordförandeskapet.
Konventets uppdrag gick emellertid långt utöver den - om än viktiga - rollen med att förändra institutionernas mekanismer och regler. Uppdraget från Laeken var tydligt: att revidera hela den europeiska institutionella uppbyggnaden på tröskeln till den stora historiska händelsen med ett återförenande en gång för alla av vår gamla kontinent. För första gången i den europeiska integrationens historia anförtroddes inte uppgiften till - om än uppskattade - statstjänstemän, utan till en sant demokratisk, representativ församling, med andra ord till ett konvent som bestod av företrädare för de nationella parlamenten, Europaparlamentet och kommissionen, och företrädare både för de länder som har ingått i Europeiska unionen från början och för dem som står i begrepp att bli fullvärdiga medlemmar av vår stora familj.
Efter 16 månaders arbete har vi nu åstadkommit ett viktigt resultat som i många avseenden ingen hade hoppats på, och ett resultat som jag tycker är än viktigare om vi betänker den innovativa karaktären hos den arbetsmetod som presidiet lade fram för konventet. Vi har hela tiden försökt uppnå största möjliga samförstånd, utan att någonsin behöva tillgripa den traditionella metoden med omröstningar. Det är av detta skäl som regeringskonferensens arbete, även om det inte kommer att vara utan svårigheter, förvisso kommer att underlättas av det förhållandet att den inte behandlar flera alternativ till en text, utan tvärtom en enda text som har brett stöd av konventets ledamöter och som redan har godkänts av Europeiska rådet.
Det är av denna anledning som det italienska ordförandeskapet anser att ordföranden Giscard d'Estaing har rätt när han slår fast kategoriskt att ju längre regeringskonferensen avlägsnar sig från den enighet man nådde fram till under konventet, desto svårare blir det att finna ett nytt samförstånd igen och därför desto större sannolikhet för ett misslyckande, och det misslyckandet skulle bli ett överväldigande nederlag. Det skulle inte bara bli ordförandeskapets eller konventets misslyckande; det skulle innebära ett misslyckande när det gäller att leva upp till förväntningarna hos de miljoner och åter miljoner européer som verkligen tror att ögonblicket är inne för att upprätta inte enbart gemensamma regler, utan även gemensamma och delade värderingar.
Vi är därför nöjda med slutresultatet. Vi har gjort detta klart offentligt inför våra egna medborgare, inför Italiens parlament, men det är korrekt att fastslå det förhållandet ännu en gång i denna kammare. Texten var verkligen en kompromiss, men en upphöjd och ädel kompromiss mellan olika organ, perspektiv och intressen, en kompromiss som grundar sig på ett antal punkter som vi anser vara av grundläggande betydelse och som även jag vill nämna igen helt kort: införlivandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna i författningen, ändringen av den komplicerade och i några avseenden föråldrade strukturen med pelare i de gällande fördragen, den tydligare uppdelningen av behörigheter mellan unionen och medlemsstaterna med vederbörlig respekt för nationell identitet och de olika staternas interna organisation, den dubbla princip som Giscard d'Estaing hänvisade till, införandet av mekanismer för att säkerställa sann respekt för subsidiaritetsprincipen och åstadkomma ett allt ökande engagemang hos de nationella parlamenten i unionens arbete. Konventet slog fast att det finns fyra institutioner: rådet, Europaparlamentet, kommissionen och också de nationella parlamenten, som företräder folkviljan.
Vidare klassificeringen av rättsliga och ekonomiska dokument och instrument i och med att man för första gången inför en ordentlig hierarki av regler, inrättandet av ämbetet europeisk utrikesminister - kanske den mest innovativa institutionella person som har uppstått ur konventets arbete som en följd av sammanslagningen av de uppgifter som hittills har utförts av den höga representanten och av kommissionsledamoten med ansvar för utrikesfrågor. Lika viktig är den eventuella sammanslagningen i framtiden av de båda befattningarna rådets ordförande och kommissionens ordförande. Dessutom utvidgas förfarandet med omröstning med kvalificerad majoritet till att omfatta andra områden.
En hel del har åstadkommits. Om någon skulle fråga om man hade kunnat göra mer så måste jag svara ja; man hade kunnat göra och man borde ha gjort mer. Men den kompromiss som har uppnåtts kanske är den enda möjliga. Att fortsätta på grundval av beslutsfattande med enhällighet i en union med 25 eller 27 medlemsstater skulle inneburit slutet på unionens förmåga till ordentlig ledning på grund av komplexiteten hos den allmänna opinionen.
Slutligen, herr talman, vill jag säga ett par ord om den institutionella maktbalans som har uppnåtts av konventet. Det är en ömtålig balans, en balans som vi strävat efter redan från dag ett, eftersom det var fullkomligt klart för hela konventet att makten hos en institution inte kunde ökas på bekostnad av en annan. Det är en balans som baseras på en maktfördelning mellan Europeiska rådet, som spelar rollen av politisk institution med uppgift att fastställa riktlinjer och allmänna politiska prioriteringar för unionen, kommissionen, som företräder medlemsstaterna och som behåller sin centrala roll som fördragens väktare och som garant för gemenskapens intressen, och Europaparlamentet, som i alla avseenden blir en fullvärdig medlagstiftare.
Jag vill gärna i denna kammare betona att en av de viktigaste nyheterna är den att kommissionen skall väljas av Europaparlamentet, som således ser sin behörighet som medlagstiftare och budgetmyndighet förstärkas - i och med att skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter upphör att existera - och som får rätten att, om det är nödvändigt, föreslå en framtida översyn av författningen med användande av konventets metod.
I likhet med de övriga innovationerna är denna en del av en institutionell paketlösning som, vilket ordförande Giscard d'Estaing sade, förvisso lämnar utrymme för förbättringar, men som det skulle vara ytterligt farligt att försöka göra några långtgående förändringar av, för att undvika att man rubbar balansen i det komplicerade system med dubbel legitimitet som beviljats av nationalstater och medborgare och som konventet uppnått. Därför måste denna ömtåliga men betydande balans som konventet uppnått bilda utgångspunkt för regeringskonferensen. För att bevara denna anda och säkerställa kontinuitet och konsekvens med det arbete som konventet har utfört ansåg jag, och anser fortfarande, att det skulle vara önskvärt om företrädarna för kommissionen och Europaparlamentet, och även konventets ordförande och vice ordförande Amato och Dehaene, också deltog i regeringskonferensen.
Europaparlamentet måste i denna fas av projektet med det konstitutionella reformarbetet fortsätta att spela en väsentlig roll. Under sammanträdet i juli uppmuntrade Berlusconi parlamentet att spela en så aktiv roll som möjligt, och jag vill här ännu en gång betona denna nödvändighet.
Låt mig också uttrycka en förhoppning som jag är säker på att den kommer att infrias, nämligen den att Europaparlamentet utan dröjsmål tar upp sin övervakande funktion, inte enbart när det gäller att se till att förfarandena för regeringskonferensens arbete sker öppet och med full insyn, något som vi försöker säkerställa, utan först och främst för att se till att regeringskonferensens arbete återspeglar medborgarnas förväntningar och att regeringarna inte faller för frestelsen att förstöra det värdefulla resultatet av konventets tunga arbete. Om detta viktiga tillfälle skulle gå oss ur händerna skulle det bli en negativ signal för alla europeiska medborgare, och vi skulle med säkerhet åsamka projektet med europeisk integration en irreparabel skada.
Herr talman, ärade ledamöter! Vi har sannerligen kommit långt under de dryga femtio år som har gått sedan dagen som kan betraktas som Europeiska unionens födelse: Robert Schumans deklaration av den 9 maj 1950, som föreslog en gemensam förvaltning av ett fåtal intressen - hänförliga till energi, råvaror och ekonomiska frågor - i syfte att främja och förverkliga principerna om solidaritet och fred.
Projektet med att bygga ett enat Europa genomgår för närvarande en avgörande fas i sin historia. Å ena sidan återföreningen med länderna i öst, som återigen fullt ut ansluter sig till principerna om frihet och demokrati, och å andra sidan övergången från en ekonomisk dimension till en politisk, som enbart kan gå hand i hand med byggande av en europeisk identitet som gör det möjligt för unionen att bli en faktor för stabilitet, välstånd och fred på världsscenen. Detta är epokgörande utmaningar för Europa, enat i mångfald, något som åberopas i ingressen till författningen: ett Europa sammansatt av stater som förenar den egna suveräniteten och de egna befogenheterna utan att göra avkall på den egna identiteten.
Det är i en anda av trohet till sin europavänliga tradition, som är det italienska folkets och mitt lands alla politiska grupperingars arv som det italienska ordförandeskapet avser att leda den kommande regeringskonferensen. I och med det första Romfördraget inleddes Europas enande; det andra måste - och kommer att - åstadkomma en övergång till ett nytt återförenat Europa: en politiskt och ekonomiskt starkare union avsedd att bli en viktig faktor för stabilitet och välstånd på världsscenen. Tack vare reformfördragets text, som antogs av konventet, kan vi nu tryggt säga att vi faktiskt bara är ett steg från att uppnå detta historiska mål.
(Applåder)

Frattini
Som Giscard d'Estaing och Fini har sagt, så har konventet verkligen utgjort och skapat en grundpelare i den europeiska integrationsprocessen, och det italienska ordförandeskapet betraktar denna prestation som en utgångspunkt för regeringskonferensens arbete.
Det finns tre vägledande principer som ordförandeskapet avser att följa när det skall leda förfarandena vid regeringskonferensen som, vilket ni känner till, inleds i Rom den 4 oktober. För det första anser ordförandeskapet att det är absolut nödvändigt att ansluta sig till den tidsplan som bestämdes av Europeiska rådet i Thessaloniki. Detta kommer att innebära att vi beslutsamt ligger på i ett försök att uppnå ett positivt resultat i god tid före valet till Europaparlamentet som enligt planerna skall äga rum i juni 2004. Detta krav har dikterat det italienska ordförandeskapets främsta mål när det gäller att leda förfarandena vid konferensen i en snabb takt i förhoppningen om att senast i december nå fram till en övergripande, omfattande enighet om den konstitutionella texten. Det kommande konstitutionella fördraget - en författning för Europa, som ordförande Giscard d'Estaing har beskrivit det - kan sedan undertecknas någon gång mellan den 1 maj 2004, det datum då tio nya medlemsstater kommer att gå med i unionen, och valet till Europaparlamentet som är planerat till juni 2004. En förlängning av de konstitutionella förhandlingarna efter dessa datum skulle medföra två allvarliga problem vad gäller legitimitet och demokratisk insyn. Å ena sidan skulle de konstituerande grundvalar som byggts upp av konventet gradvis upplösas, å andra sidan skulle det innebära att be de europeiska medborgarna att välja sitt parlament utan att de känner till den framtida unionens konstitutionella utformning.
Ordförandeskapets andra mål är att bevara strukturen och balansen i den text som har utarbetats av konventet. Vi anser verkligen, som jag redan har sagt, att det är lämpligt att respektera det som bara kan beskrivas som de konstituerande grundvalar som har byggts upp under 16 månaders arbete av en demokratisk församling där regeringar, nationella parlament och Europeiska unionens institutioner har varit företrädda. Vi anser samtidigt att det är olämpligt att på nytt ta upp debatter som nu är ordentligt avslutade. De politiska tillgångarna som har ackumulerats som en följd av den framgång som uppnåtts får inte skingras eller försvagas av förfarandena vid regeringskonferensen. Konferensen måste i stället anstränga sig för att förbättra och komplettera de delar av fördraget där det ännu inte råder full enighet, delar av fördraget - jag återupprepar detta för tydlighetens skull - som inte behandlar de institutionella grundpelare som definieras av konventet. Det italienska ordförandeskapet kommer därför att motsätta sig varje ifrågasättande av den övergripande balansen i förslaget och dess grunddrag. Europas och de europeiska medborgarnas intressen måste enligt ordförandeskapets mening tillåtas vinna över varje försvar av sådana särintressen som skulle kunna leda till avsevärda ändringar av det ena eller andra slaget av fördragets grunder. Utifrån den här synpunkten kommer de åsikter som läggs fram i parlamentet och av Europeiska kommissionen att bli faktorer som måste beaktas fullt ut under regeringskonferensens gång.
Det tredje och sista målet som kommer att vara vägledande under konferensen är behovet av att nå samförstånd i fråga om ett antal frågor som fortfarande är omstridda; detta kommer inte under några förhållanden att förmå ordförandeskapet att förhandla fram en ?nedåtriktad? kompromiss som skulle utgöra en reträtt från konventets förslag.
(Applåder)
Vårt mål är att nå ett resultat med hög kvalitet som svarar mot den europeiska allmänhetens förväntningar och som kan säkerställa att unionen fungerar ändamålsenligt och demokratiskt på lång sikt. Vi utarbetar inte ett förslag till en författning för Europa som är avsedd att bara gälla i några år, och vi förlitar oss här på det avgörande stödet från Europaparlamentet.
Som ni vet har ordförandeskapet inlett förfarandet för att sammankalla regeringskonferensen som öppnas i Rom den 4 oktober. Vi anser att konferensen måste föras på hög politisk nivå, vilket redan har bestämts av Europeiska rådet, nämligen på premiärminister- och utrikesministernivå, men vi anser också att företrädarna för samtliga europeiska institutioner måste delta, så att regeringskonferensen verkligen blir den idealiska fortsättningen på konventets arbete. Baserat på detta vill jag lägga fram ett förslag som innebär att Europaparlamentet garanteras deltagande i regeringskonferensens arbete genom sina företrädare, såväl på utrikesministernivå som på regeringschefsnivå, med deltagande av Europaparlamentets talman. Varje annan lösning skulle i själva verket utgöra ett steg tillbaka jämfört med den demokratiska metoden för översyn av fördragen som ursprungligen grundades på principen om och kravet på öppenhet och hänsyn till medborgarnas intressen.
Avslutningsvis har vi för avsikt att försöka få synpunkter och rekommendationer från detta parlament och från de övriga europeiska institutionerna i den fasta övertygelsen om att detta, som Fini redan har sagt, att förse Europeiska unionen med en författning, innebär en utmaning inte bara för vissa länder mer än andra, ännu mindre just för det italienska ordförandeskapet som har äran av att leda rådet genom denna fas: det är en utmaning för alla. Detta är vi skyldiga våra medborgare: om vi inte klarar denna utmaning kommer vi att ha svikit alla, även dem - och jag hoppas att det inte finns några sådana - som har försökt få särintressen att vinna över allmänintresset. Vi åtar oss att förhindra att alla sådana destruktiva försök lyckas.
(Applåder)

Prodi
Herr talman, herr rådsordförande, herr Giscard d'Estaing, ärade parlamentsledamöter! Låt mig börja med att först av allt rikta ett uppriktigt tack till konventets samtliga ledamöter och framför allt till er, Giscard d'Estaing, för det engagemang och den intelligens ni har uppvisat under de långa månaderna av intensivt arbete som har präglat denna fas av processen med att skapa en författning. Det lyckade experimentet med konventet har åstadkommit en varaktig förändring i Europeiska unionens demokratiska liv. Ett storartat arbete som är väl genomfört och ett resultat som ingen vågat hoppas på.
Det förslag som har utarbetats av konventet tillhandahåller således grunden - och jag skulle vilja säga en utmärkt grund - för att utarbeta författningens slutgiltiga version. Och detta är bra eftersom texten framför allt har ett stort symbolvärde. Detta är första gången som unionens grundvalar har debatterats i ett öppet demokratiskt forum som företräder Europas folk och stater.
För det andra har man i förslaget till författning beslutsamt tacklat frågorna om den institutionella maktbalansen och unionens komplexa natur. Debatten har varit intensiv och djupgående, och den har gjort det möjligt att ta ett samlat grepp om alla de grundläggande frågor som skall behandlas på ett sammanhållet sätt, nämligen följande: hur skall man hitta ett nytt och mer ändamålsenligt sätt att förena de båda metoderna för europeisk integration, gemenskapsmetoden och den mellanstatliga metoden? Hur skall man göra en avvägning mellan staternas politiska representation respektive medborgarnas, med de konsekvenser som detta får för parlamentets och rådets roller? Hur skall man utforma ett sätt att organisera representationen av unionens allmänna intressen och de enskilda medlemsstaternas legitima intressen? För det tredje, och avslutningsvis, har konventet lagt grunden för den absolut nödvändiga uppgiften att modernisera unionens politik.
Nu inleds regeringskonferensen som skall slutföra och formalisera det arbete som har utförts av konventet. Jag ser två ytterlighetsståndpunkter framträda i denna fas, och jag tror att vi måste debattera detta öppet: å ena sidan har vi dem som anser att det förslag som konventet har utarbetat inte får ändras, eftersom det utgör den enda möjliga kompromissen. Sedan finns det de som skulle vilja ha upp allt till debatt igen eftersom suveränitet i sista hand tillfaller staterna, och det är de som skall ha sista ordet.
Oavsett hur förståeliga dessa båda synpunkter är, så anser jag att de kan kritiseras. Från starten - ända sedan kommissionen och parlamentet förespråkade tillvägagångssättet med ett konvent efter Nice - har vi i kommissionen alltid sagt att regeringskonferensen måste bli en kort, koncentrerad och slutlig fas. Men detta innebär inte att den enbart skall vara bara en formalitet, eftersom det skulle beröva regeringskonferensen dess politiska ansvar. Denna regeringskonferens kan helt klart inte jämföras med någon annan konferens som har föregått den, eftersom den måste arbeta på grundval av det utmärkta arbete som konventet har utfört. Den har emellertid fortfarande kvar sin primära funktion, som är att ge stats- och regeringscheferna en möjlighet att utöva sitt politiska ansvar och att lägga fram den slutliga texten för institutionernas godkännande och, vilket ordförande Giscard d'Estaing sade, medlemsstaternas medborgare.
Det inbegriper med andra ord en ny fas av politiskt godkännande. Den fasen kräver naturligtvis inte en längre regeringskonferens, men den kräver en lämplig period av analys. Det finns i själva verket delar i förslaget till författning som tydligt vittnar om att den uppnådda kompromissen är ofullständig och att det uppnådda resultatet just nu inte kan utgöra en definitiv slutpunkt, något som vi ursprungligen hade hoppats på. Därför är det riktigt att medlemsstaterna, som suveräniteten i sista hand tillfaller, kan fortsätta diskussionen i syfte att se huruvida det finns områden som kan förbättras. Det är kommissionens skyldighet och ansvar att peka på sådana områden.
I dess nuvarande utformning lämnar förslaget till författning fortfarande utrymme för enhälliga beslut inom fler än 50 sektorer, inbegripet vissa nyckelområden för unionens arbete. Alla är dessutom överens om att en av bristerna i den rådande situationen är avsaknaden av ett lämpligt instrument för samordning av medlemsstaternas budgetpolitik. Emellertid undrar jag hur människor föreställer sig att en sådan samordning kan uppnås om den nuvarande vetorätten bibehålls, och samma förfarande tillämpas för de indirekta skatterna och bolagsskatten.
(Applåder)
Sedan har vi den centrala frågan om den framtida maktfördelningen mellan kommissionen, rådet och Europaparlamentet. I förslaget till författning föreslås en sammansättning för kommissionen som, enligt min åsikt och enligt åsikten hos det kollegium som jag för närvarande har ansvaret för, kommer att försämra möjligheten för den institution som skall företräda unionens allmänna intresse att utföra sitt arbete ändamålsenligt och trovärdigt. Den lösning som har lagts fram skapar en skillnad mellan kommissionsledamöterna genom att skapa en andra klassens ledamöter som förringas i onödan. Inget folk i unionen förtjänar att företrädas av en andra klassens kommissionsledamot.
(Applåder)
Det skulle innebära att man splittrar kollegiet, där bandet med medlemsstaterna har varit den drivande kraften för kommissionen under de senaste femtio åren. Därför behövs mera framsteg - och detta är inte alls oförenligt med behovet av att hålla regeringskonferensen kort och att få den att komma till ett snabbt slut - för att säkerställa att varje medlemsstat får en fullvärdig kommissionsledamot.
Samtidigt lämnar det nuvarande förslaget till författning frågan öppen när det gäller vissa avgörande val, såsom ministerrådens arbetssätt och ansvaret på de yttre förbindelsernas område. Regeringskonferensens uppgift är att göra institutionernas arbete öppnare och mer ändamålsenligt och att undvika dubbleringar och halvfärdiga lösningar som kan skapa konflikter i framtiden. Detta är en fråga om att förenkla snarare än att förnya.
Avslutningsvis fick konventet inte tid att uppdatera den nuvarande lydelsen för gemenskapens politikområden. I vissa fall går den tillbaka till 1950-talet, och den är i vissa delar, eller helt, utbytt. Uppenbarligen kommer det att bli svårt att lösa alla de frågor som kvarstår, men vår uppgift är att ställa oss vid sidan av de rådande politiska förhållandena och att genomföra en omsorgsfull och omdömesgill analys av de frågor där det fortfarande är möjligt att göra sådana ändringar som är nödvändiga för att göra den konstitutionella strukturen ännu bättre lämpad att möta utmaningarna framför oss. Vi måste naturligtvis undersöka om den politiska viljan finns. Finns inte den politiska viljan, eller är det en känsla av realism som gör att vi avstår från att tackla de här frågorna och lämnar texten som den är? Om så är fallet är kommissionen naturligtvis beredd att ta hänsyn till detta, på ett lugnt och realistiskt sätt, samtidigt som den är uppmärksam på att det under alla omständigheter har gjorts mycket viktiga framsteg.
I själva verket har det varit så här varje gång som fördrag har ändrats. Så var det för enhetsakten, Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget, och så kommer det kanske att bli här också, men vi måste inse att vi, på samma sätt som i de andra fallen, måste vara beredda på att hantera ytterligare kriser och att därför förhandla fram ytterligare ändringar och anpassningar. Detta kanske alltid har varit en väsentlig del av den europeiska integrationens historia - en blandning av vision och reaktion på kriser som framkallas av tillväxt. Det är den historien som vi har upplevt och vi kan den väl, även om det finns tider då vi måste gå snabbare fram. Detta är definitivt en sådan tid.
För att kunna utnyttja våra erfarenheter, och om vi verkligen vill skriva en författning som håller, så måste vi i alla händelser skapa mekanismer som gör det möjligt att beslut kan tas i morgon om de inte kan tas i dag. Vi måste därför - och jag kommer nu till slutet på, men också till den sista centrala punkten i mitt korta inlägg - titta på mer realistiska förfaranden för att ändra författningen som gör det möjligt för oss att agera snabbt och effektivt om, under trycket av en kris - och kriser kommer aldrig att kunna undvikas - de ordningar som vi i dag lägger fram visar sig vara otillräckliga. Det värst tänkbara scenariot skulle faktiskt vara att vi finner oss stående här med bristfälliga konstitutionella bestämmelser som i praktiken helt enkelt inte kan ändras på grund av kravet på enhälligt beslut från 25 medlemsstater eller fler.
Detta stämmer på beslutsfattande med enhällighet, något som fortfarande tillämpas inom många sektorer, och det stämmer därför i än högre grad när det gäller att anpassa politiken, vilket är en process som vi i dag kan hantera. En författning som har lagts fast för all framtid och i vilken man inte kan hoppas på att finna en lösning på framtida kriser skulle vara ett negerande av hela den europeiska integrationens historia. Detta måste vi undvika till varje pris, om vi på ett ansvarsfullt sätt vill lösa den historiska uppgift som har anförtrotts oss.
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! I vårt arbete måste vi bevara en tydlig vision av den väg som unionen måste fortsätta att följa: fred, frihet, solidaritet måste fortsätta att vara våra mål i institutionernas dagliga verksamhet. För att åstadkomma detta måste vi se till att unionen får användbara instrument för att nå de målen. Unionen måste tala med en enda röst i världen - en stark, övertygande och fredlig röst. Både inåt och utåt måste den kunna upprätthålla den rättskraft som innebär skyldigheter men som även skyddar den enskilde, och samtidigt garanterar friheten att agera i ett ordnat och kreativt samhälle.
Unionen måste slutligen ha resurser för att visa solidaritet. Detta uttrycks genom handlingar till stöd för de svagaste i ett samhälle för alla. Solidariteten uttrycks genom gemensam handling för att ge stöd i samband med naturkatastrofer. Den bygger på skyldigheten till ömsesidigt försvar, i den fasta övertygelsen om att försvaret av var och en av våra medlemsstater är det bästa sättet att visa att vi tillhör en enda familj.
Ärade parlamentsledamöter! En ny fas har börjat. Vi måste på ett klokt och resolut sätt och med mod slutföra konventets utmärkta arbete. Självfallet måste det komma till en snabb avslutning, men vi måste framför allt komma till en tillfredsställande avslutning. Kommissionen kommer att fortsätta att göra sitt för att hjälpa till att nå det målet.
(Applåder)

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Herr talman! Några veckor innan konventet inledde sitt arbete, när Klaus Hänsch och jag besökte konventets ordförande i hans hus i Paris, noterade jag följande i min dagbok när vi hade lämnat det mötet: ?Vi kommer att nå framgång om vi lyckas skapa en konventets anda.?
Vad menade vi med ?konventets anda?? Vi menade att se till att konventets ledamöter skulle vara medvetna om ögonblickets historiska betydelse, om svårigheten i utmaningen och om viljan att ompröva tanken med Europa i enlighet med vad som är bäst för medborgarna i det nya Europa efter den stora utvidgningen.
Herr ordförande! Jag anser att ni har spelat en ledande roll vid skapandet av denna konventets anda, som har varit nyckeln till konventets framgång. Jag anser att applåderna efter ert tal i dag visar att parlamentet har uppskattat ert arbete som ordförande för det här konventet.
Varför var det så nödvändigt att övertyga oss själva om att uppgiften med att ompröva tanken med Europa var svår? Jag anser att det vi har genomfört är en övning i att förverkliga de slagord som Europaparlamentet har haft sedan 1990-talet: mer demokrati, mer effektivitet och mer öppenhet.
Jag anser att denna författning är mer demokratisk, mer effektiv och mer öppen. Den skapar ett Europa som också genomsyras av dessa tankar. Varför? Därför att vi har ändrat det institutionella systemet. Vi har förvisso gjort det, men vi har egentligen gjort det för att ge Europeiska unionen större demokrati.
Vi behöver bara minnas och jämföra med modellen för Parisfördraget. Vi behöver bara komma ihåg vilken betydelse som tillmättes den församlingen, föregångaren till parlamentet, i Parisfördraget. I dag är detta parlament, med den här författningen, ett fullt ut demokratiskt parlament, fullt ut integrerat i processen med beslutsfattande. Men vi har också lyckats integrera de nationella parlamenten i denna process med beslutsfattande. Och vi har också sett till att medborgarna kan ta folkliga initiativ när lagstiftningen föreskriver det.
Denna idé med mera demokrati återspeglas i författningen. Även idén med större ändamålsenlighet - och det är därför vi har ändrat det institutionella systemet. Vi har förändrat det i grund och botten. Jag anser att vi hela tiden har tänkt på att säkerställa den nödvändiga balansen mellan institutionerna, att det har varit grundförutsättningen för hela arbetet. Sanningen är den att endast tiden kommer att utvisa huruvida vi har uppnått detta eller ej. Men jag anser, vad gäller de ändringar som vi har infört, att idén med att bevara balansen var absolut nödvändig.
Vårt arbete är slutfört. Nu har vi regeringskonferensen. Att kritisera författningen - att säga att den skulle ha gjorts på det ena eller andra sättet - är experternas och professorernas sak, dock anser jag inte att det är Europaparlamentets sak. Europaparlamentets uppgift är att inta en politisk ståndpunkt i fråga om författningen. Vi kommer att göra detta i det betänkande som våra kolleger Gil-Robles och Tsatsos är föredragande för.
Herr ordförande! Jag anser att ni har gett Europaparlamentet en utmaning i dag. Jag minns att det under 1920-talet förekom en debatt i Tyskland om författningens väktare mellan Carl Schmitt och Hans Kelsen: Der Hüter der Verfassung. Wer soll der Hüter der Verfassung sein? [Författningens väktare. Vem skall vara författningens väktare?]
Jag anser att Europaparlamentets politiska arbete i dag, det politiska budskap som vi måste sända, är att det är vi som blir författningens väktare. Den här författningen är en sådan som parlamentet anser är bra för Europa och dess medborgare. Jag anser därför att vårt politiska budskap skall vara att vi kommer att bli den här författningens väktare.
Herr talman! För att åstadkomma detta måste vi delta aktivt i regeringskonferensen. Jag är glad att Fini, som även han är uppfylld av konventets anda, har sagt att Europaparlamentets närvaro kommer att vara reell. Vi vill inte att vårt deltagande skall vara ceremoniellt, vi vill inte bara äta lunch i Rom, även om Rom är en underbar storstad. Vad vi vill är att fortsätta att lägga fram våra idéer för och att driva på regeringskonferensen.
Herr talman! Det har varit en ära att vara ordförande för Europaparlamentets delegation; det har sannerligen varit ett av de mest underbara äventyren, utan tvekan det mest underbara under mitt politiska liv, men framför allt vill jag säga här i dag i kammaren att jag anser att i slutändan kommer de stora vinnarna att vara Europas medborgare.
(Applåder)

Hänsch (PSE).
Herr talman, ärade parlamentsledamöter, herr ordförande Giscard d'Estaing! Vårt arbete i konventet har inte alltid varit utan konflikter - och det har arbetet i presidiet verkligen inte heller varit -, men vi enades dock om vårt mål, som var att skapa en enda text för en europeisk författning, och detta har vi lyckats med. Vi har följt det kloka rådet från Jean Monnet som sade att det är lätt att skriva ned hur något bör vara, men att det som är viktigt är att skriva ned det som kan genomföras. Detta är precis vad konventet har gjort. Det vi lägger fram för regeringarna är noga genomtänkt, balanserat och framför allt uppnåeligt, om vi har viljan att göra det. Tidigare regeringskonferenser och EU-toppmöten har alltid gjort sig själva till måttstock för framgång eller avsaknaden av framgång. Detta hör nu till det förgångna. Resultatet av regeringskonferensen i Rom kommer att mätas mot resultatet av konventet. Detta, ärade parlamentsledamöter, är vår framgång.
Vi har inte lyckats uppnå allt som vi ville, och inte allt som har uppnåtts kan räknas som en klar framgång. Vi hade gärna sett att alla lagar i framtiden - inbegripet särskilt dem om beskattning - antas med kvalificerad majoritet i rådet. Vi hade gärna sett att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skulle vara ett annat område där medlemsstaterna skulle komma fram till beslut genom kvalificerad majoritet. Vi vet hur bräckliga vissa lösningar är, och kompromissen om kommissionens storlek och om rösträtten i den är ett exempel på det. Allt detta ligger på den yttersta gränsen för konstitutionellt förnuft. Men vi vet också att det som beskrivs däri är en kompromiss, och för övrigt inte en kompromiss som man har kommit fram till vid den minsta gemensamma nämnaren. Förslaget till författning har inte blivit enbart en uppräkning av kompromisser, utan har förblivit ett sammanhängande lagstiftningsarbete, och således måste vi motstå alla frestelser att paketera om dessa kompromisser.
Regeringarna har haft företrädare i konventet. Dessa har varit delaktiga i det som man slutligen enades om. Att somliga nu vill ta avstånd från detta samförstånd är inte bara oroande, det är också farligt. Faktum är, ärade parlamentsledamöter, att detta inte kommer att sluta med ett nytt och bättre förslag, utan med ett andra Nicefördrag. Detta är något som vi måste förhindra.
(Applåder)
Kommissionens uppenbara beredvillighet att spela med i detta gör mig förvånad och förbryllad.
(Applåder)
Herr kommissionsordförande! Tror ni verkligen att det ni har sagt här inte redan har sagts och debatterats i konventet? Tror ni att företrädarna för kommissionen inte förde fram dessa idéer när de satt med i presidiet och i konventet? Det som ni och de vill uppnå är kanske det rätta, men ni kommer att får fel resultat. Det som ni har lagt fram kommer att leda till inget mindre än en återgång till den gamla, traditionella regeringskonferensen, till samma gamla kohandel som vi har sett vid tidigare regeringskonferenser. Ni skall inte inbilla er att ni vinner stöd för detta, herr kommissionsordförande, så sluta upp med ert spel. Ni förstör det som konventet har byggt upp.
(Applåder)
Avslutningsvis: när regeringskonferensen väl är över - och vi hoppas den blir framgångsrik - kan jag bara uppmana och be Fini och Frattini, vars uttalanden jag välkomnar, att stå fast vid vad de har sagt, att se till att regeringskonferensen gör detta förslag till Europas författning. Låt oss sedan, ärade parlamentsledamöter, mobilisera folket i våra medlemsstater. Låt oss berätta för dem vad som är unikt med det som konventet har lagt fram, nämligen en författning för så många stater och folk som genom Europas delning och genom kommunistisk diktatur har varit åtskilda i ett halvt århundrade och som genom detta konvent givits sin första möjlighet att genom sina företrädare spela en roll vid utformningen av Europas framtid. Låt mig säga följande till våra kolleger i parlamenten i de länder i Öst-, Central- och Sydeuropa som deltog för första gången: ni har inte enbart följt arbetet som har utförts, utan ni har givit någonting till konventet!
(Applåder)
För den är unik, denna författning för 25 - och fler därtill - stater och folk som i århundraden har rånat och mördat varandra, utkämpat krig mot varandra och skövlat varandra och som nu vill gå samman och utforma framtiden. Det är en författning för 25 - och fler därtill - stater och folk som alla har sina traditioner, sitt språk och sin historia och som alla vill bevara sin identitet men som ändå vill förenas i ett gemensamt öde. Detta är det storslagna med detta förslag till författning. Detta är det storslagna med Europas enande, som vi måste hålla fast vid och driva på. Det ansvaret är vårt. Vi står inför samma situation som fäder och mödrar gjorde inför Europas enande på femtiotalet. Genom att gå med i en europeisk gemenskap var de modiga och förutseende nog för att bryta den tusen år gamla fiendskapen mellan Tyskland och Frankrike och påbörja det europeiska enandet av Västeuropa. Vi i vår egenskap av vår generations politiker har för första gången på ett årtusende möjligheten att ena hela kontinenten i fred och frihet. Låt oss uppbåda samma mod och framsynthet som grundläggarna till det europeiska enandet gjorde för femtio år sedan. Detta, ärade parlamentsledamöter, är vårt öde.
(Applåder)

Talmannen.
Jag vill meddela att en parlamentarisk delegation på hög nivå från Ukraina under ledning av före detta premiärminister Tarasjuk sitter på besöksläktaren. Ni är varmt välkomna hit.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Vårt europeiska engagemang för Europa har som sitt mål en handlingskraftig, demokratisk och öppen europeisk union, som bygger på värderingar, principer och normer. Det här förslaget till europeisk författning innebär att vi tar ett avgörande steg närmare det målet, och det är en stor glädje att få hälsa ordförande Valéry Giscard d'Estaing, tidigare medlem i vår partigrupp, välkommen hit till kammaren i sin roll som ordförande för konventet. Jag skall inte upprepa vad den liberala gruppen har haft att säga om det här ämnet. Ordförande Giscard, jag minns det tydligt, när Egon Klepsch, ordföranden för vår partigrupp, hade valts till talman för parlamentet, hur jag i januari 1992 stod bakom er när vi tillsammans - först ni med mig som blygsamt följde efter - skulle avge våra röster för Leo Tindemans som ordförande för gruppen. Om någon 1992 hade sagt att Valéry Giscard d'Estaing i september 2003 för Europaparlamentet skulle lägga fram ett förslag till författning, en författning för Europa, skulle jag ha sagt att det är underbart, att det är en dröm, en vision! Att denna dröm har blivit verklighet är någonting som vi kan glädja oss åt av hela vårt hjärta!
Ordförande Giscard d'Estaing! Låt mig rikta ett särskilt tacksamhetens och uppskattningens ord till er! Jag kan tillägga att jag aldrig tvivlade på att resultatet skulle bli gott, eftersom ni sammanträdde i vårt grupprum, även om jag villigt skall medge att rummet en gång tillhörde en annan grupp. Låt mig också rikta ett varmt tack till våra medlemmar i presidiet, Iñigo Méndez de Vigo, Klaus Hänsch och, som företrädare för alla ledamöter i konventet, deras ordförande, Elmar Brok, samt våra kolleger i konventet. Ni kommer alla att få tillfälle att få ordet vid det andra septembersammanträdet när vi skall diskutera betänkandena av Gil-Robles och Tsatsos. Konventets metod har visat sig vara den rätta, eftersom vi redan efter toppmötet i Nice och i närvaro av Europeiska rådets ordförande sade att vi behöver en ny metod, och vår grupp har alltid förespråkat ett konvent. Det är ingen hemlighet att PPE-delen av vår grupp, som är en stor grupp, gör andra prioriteringar än DE-delen, som består av våra brittiska kolleger, men vad jag kan säga på vår grupps vägnar är att det är kompetensfördelningen inom Europa som är avgörande. Vårt mål är ett aktivt Europa, inte ett centralistiskt Europa. Europa måste kunna agera när det krävs en gemensam åtgärd av européerna. Inte allt som kräver ett agerande i Europa kräver ett agerande av Europa, men när det krävs att Europa agerar måste Europa vara starkt. Vi håller nu på att definiera de områden inom vilka Europa skall agera. Det ankommer nu på nationalstaterna att tala om var de måste agera, på vilka områden regionerna skall agera och var åtgärder måste vidtas av kommunerna. Det är mycket glädjande att detta författningsfördrag säkerställer principerna om subsidiaritet och proportionalitet och alla nationella parlaments besvärsrätt samt att det finns ett avancerat nätverk av motvikter som sammankopplar de olika nivåerna i Europeiska unionen. Vi välkomnar särskilt det sätt på vilket man även har funnit en plats i författningen för lokalt självstyre.
Jag känner inte till den exakta procentsatsen, men parlamentet kommer att delta jämlikt i besluten i drygt 90 procent av all lagstiftning, och öppenhet införs äntligen i ministerrådet, som inte längre får stifta lagar bakom stängda dörrar. Det är med utgångspunkt i valet till Europaparlamentet som kommissionsordföranden skall nomineras. Redan nu uppmanar jag stats- och regeringscheferna - oavsett utgången, det är principen jag vill uppmärksamma - att respektera utgången av Europavalet 2004 när ni föreslår ordföranden för kommissionen, även om författningen ännu inte kommer att ha trätt i kraft när Europavalet hålls.
(Applåder)
Vår partigrupp har alltid ansett att det är mycket viktigt att utrikesministern också skall underkastas godkännande genom omröstning i Europaparlamentet. Vi har självfallet inte fått allt vi ville, och det skulle vi heller inte ha fått. Vi skulle ha velat att författningen innehöll en hänvisning till vårt judisk-kristna arv. Vi skulle ha önskat att beslut inom utrikes- och säkerhetspolitiken skulle grunda sig på principen om majoritetsröstning, och vi är väl medvetna om svårigheterna med att beräkna röstetalen i rådet. Jag tror att de flesta håller med mig när jag på det bestämdaste varnar för att nu rasera denna omsorgsfullt utarbetade kompromiss. Herr Fini, herr Frattini! Vi vill att Europaparlamentet skall ha företrädare - jag undviker medvetet termen ?observatörer? - på regeringskonferensen och att dessa skall ges varje möjlighet att utföra sin del av arbetet. Detta är vad jag måste be er om.
Låt mig sluta med att säga att projektet som har lagts fram för oss är storartat. Vid denna regeringskonferens kommer ett mycket stort ansvar att vila på era skuldror. Här ryms fantastiska möjligheter men också oerhörda faror, och på allas våra vägnar önskar jag er all framgång, för vad detta handlar om är att vi på 2000-talet skall få en rättslig grund för att på fredlig väg överbrygga de meningsmotsättningar och intressekonflikter som vi i Europa har så att freden kan tryggas enligt lag, och jag önskar er stor framgång på regeringskonferensen!
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådordförande, ärade parlamentsledamöter, herr konventsordförande Giscard d'Estaing! Jag vänder mig till er på ert eget språk, eftersom jag först av allt vill hylla er beslutsamhet och er kamp för Europa som inte började på den tid då ni var ledamot av Europaparlamentet. Ni var en av upphovsmännen bakom Europeiska rådet. Ni arbetade för att Europaparlamentet skulle väljas i direkta val. Ni gav till och med namnet écu till den framtida europeiska valutan. Uppenbarligen har namnet nu ändrats.
Ni gjorde rätt i att välja sköldpaddan, som symboliserar uthållighet, som symbol under konventet. Jag hade tillfälle att arbeta tillsammans med er som ledamot i Europaparlamentet, särskilt i samband med regeringarnas och rådets första försök till öppenhet som en del av den förberedande interinstitutionella konferens som vi inrättade och som föregrep konventet, innan termen existerade. Vår grupp anser att ni har gjort ett hel del bra arbete som ordförande för konventet. Att ha en sköldpadda av jade var lyckat. Om den hade varit av kött och blod skulle det ha gjort er ont att se den försvinna.
Jag skall inte nu analysera konventets arbete, något som vi kommer att göra under den andra sammanträdesperioden i september med utgångspunkt i Tsatsosbetänkandet. Tillåt mig säga något om ert citat av Montesquieu. Den stora historiska originaliteten i vårt arbete är i själva verket att utarbeta en demokratisk uppbyggnad som sträcker sig bortom nationalstaten i globaliseringens tidevarv. Montesquieu är mycket riktigt en filosof som har talat om demokrati och nationalstaten. Låt oss nu inte glömma att Montesquieu började med att skriva om storheten och förfallet hos det Rom som vi nu återvänder till.
Jag välkomnar också det faktum att ni inledde förslaget till författning med ett citat ur Perikles liktal. Alla europeiska medborgare kan faktiskt känna igen sig i detta tal som hölls för 2 500 år sedan. Det visar att vi har lämnat vårt bidrag till historien, enligt den modell som fastställdes av Montesquieu. Författningen har tjänat parlamentet, i dess egenskap av lagstiftande organ, bäst i och med att det ges en central ställning.
Jag instämmer i de reservationer som har gjorts om det förhållandet att mycket viktiga områden fortfarande är underkastade regeln om enhällighet. När det gäller den verkställande makten tror jag att det var begripligt att ha delat upp rådet i ett lagstiftande och ett verkställande råd, men de lösningar som föreslogs mot slutet av konventet är inte lika tillfredsställande. Jag instämmer i en del av den kritik som min kollega Klaus Hänsch har avseende kommissionens ordförande, och jag är likaså positiv till mer flexibla lösningar för översyn av författningen, med tanke på den historiska situation som vi befinner oss i.
Jag vill särskilt tillägga att konventets anda rådde redan mot slutet av regeringskonferensen. I annat fall kan jag då inte hitta någon förklaring till varför så många utrikesministrar deltog aktivt i konventet.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman, herr konventsordförande! Även jag har äran att gratulera en företrädare till hans imponerande arbete, men jag kan inte fortsätta i Charles Aznavours stil och säga ?You are for me, formidable?.
Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Vi kommer vid nästa sammanträdesperiod ha en ingående debatt om den strikt institutionella dimensionen i förslaget till författning. Min grupp kommer då att framhålla vad den ser som positiva framsteg, nya befogenheter för parlamentet, en vilja att stimulera vanligt folk att engagera sig, och vissa inslag av öppenhet. Den kommer även att yttra sig om andra institutionella aspekter som är mycket mer omstridda och förklara varför den förordar ratificering genom folkomröstningar. Men i dag skall jag ta upp ett mera övergripande problem och ställa ett slags förberedande fråga.
En författning är i princip en grundlag som fastställer ett lands styrelseskick. Den kan därutöver slå fast ett antal referensvärden och grundläggande rättigheter. Under inga omständigheter kan den göra anspråk på att under en tidsperiod av trettio till femtio år - för det är den livslängd som ordföranden Giscard d'Estaing utlovar för detta dokument - inskränka friheten för suveräna nationer att välja sin samhällsmodell. Demokrati betyder val. Vad vi nu har framför oss, utöver en reformering av det institutionella systemet, är en process under vilken modellen för ett liberalt Europa ges konstitutionell status.
Således lär vi oss redan i artikel 3, och jag citerar, att ?unionen skall erbjuda sina medborgare ? en inre marknad, där det råder fri och icke snedvriden konkurrens?. I det följande återkommer på fyra ställen det liberala temat med en öppen marknadsekonomi som kännetecknas av fri konkurrens. Men det är just emot denna besatthet av bred konkurrens och denna böjelse att reducera allt liv i samhället till samma nivå som en nyttighet som ett växande antal av våra medborgare protesterar och mobiliserar. En omständighet som ytterligare rubbar förtroendet för konventets presidium är att merparten av de bestämmelser som ställer upp modellen av det liberala Europa som oantastligt ingår i den tredje delen av detta dokument. Något som inte så många utanför denna kammare känner till är att de 340 artiklar som ingår i denna del - eller med andra ord tre fjärdedelar av hela förslaget till författning - inte har varit föremål för någon debatt i konventet under de sexton månadernas arbete, vars resultat redovisades för Europeiska rådet i Thessaloniki. Det måste sägas att det har lagts till i smyg och efter händelsen, mitt i juli månad så att majoriteten av de utgåvor av författningen som är i omlopp helt enkelt inte tar någon hänsyn till dem. Man kan säga att detta är den dolda sidan av förslaget till författning. Men det är denna del som i synnerhet definierar den ekonomiska och monetära politiken och de orimliga befogenheterna hos en europeisk centralbank som är fullständigt besatt av prisstabilitet och lönekostnadsökning. Det är med andra ord det mest omstridda innehållet i Maastrichtfördraget som ni alltså har tagit upp och förevigat.
Det är också i dessa artiklar som de drastiska restriktionerna för socialpolitiken räknas upp och även för utformningen av offentlig service, som tolereras bara i form av, och jag citerar, ?ersättning för fullgörandet av vissa skyldigheter?, och som undantag från konkurrensreglerna och bestämmelserna om förbud mot statligt stöd.
Djupt övertygad som jag är om att det nu lika väl som någonsin förr finns ett europeiskt behov av hopp om att kunna förbättra världen, anser jag att det vore mycket skadligt att på det här sättet driva ett stort antal liberaliseringsmotståndare till att bli EU-motståndare. Det är därför, ordförande Giscard d'Estaing, som jag skulle vilja ställa följande fråga till er: Skulle därför ingenting avseende de framtida tendenserna i Europeiska unionen förändras, oavsett den politiska utvecklingen i ett eller annat europeiskt land? Är inte detta en berättigad fråga? Den är giltig både uttryckt i den ekonomiska och sociala dimensionen hos detta projekt och utryckt i dess politiska dimension, eftersom det exempelvis i artikel 40 föreskrivs att den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken skall, och jag citerar: ?vara förenlig med den ? politik som fastställs inom ramen [för Nato]?. Skall Nato ingå som en beståndsdel i europeisk identitet? Vi kan alldeles särskilt göra bättre ifrån oss när det gäller europeisk strävan, att återupprätta förtroendet för politiken och att verka för ett större ansvarstagande för de enskilda medborgarnas del.
Herr Giscard d'Estaing! Precis som ni så mycket riktigt påpekade, glöm aldrig medborgarna! Jag väntar på ert svar.
Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Den text som konventet har antagit utgör odiskutabelt ett steg framåt för europeisk demokrati. Flera av våra krav har efterkommits: att införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna och att förbättra lagstiftningsförfarandet inbegripet att införa medborgarnas rätt att ta initiativ till ny lagstiftning, att bland unionens mål inkludera ett antal syften som vi kommer att försöka få medborgarnas stöd för och kämpa för att uppnå: full sysselsättning, rättvis handel, pluralism, skyddet för de mänskliga rättigheterna, konfliktförebyggande åtgärder, hållbar världsutveckling.
Det är tack vare resultat som detta som vi nu kan hävda att denna text också är vår och åtaga oss att försvara den under de kommande månaderna. Men för oss är det tydligt att den europeiska konstitutionella processen ännu inte är avslutad. Vi delar inte uppfattningen hos dem som hävdar att detta skulle vara det bästa som konventet kunde göra. Framför allt lyckades inte konventet med att bringa instrument och politiska program i överensstämmelse med dess mest innovativa mål. Det har behållit kravet på enhällighet, och det har ytterligare ökat på rådets överlägsenhet på viktiga områden för unionens behörigheter.
Samtidigt som vi uttrycker vår erkänsla för den höga kvaliteten på dess arbete, anser vi att det sätt på vilket presidiet och ni, herr ordförande Giscard, har lett konventets arbete, de regler som har valts för att styra processen, måste utvärderas och analyseras omsorgsfullt, för de har haft en avgörande betydelse för kvaliteten på den text som har antagits. Det var ett allvarligt strategiskt fel att redan från början gå med på att konventet fördärvas av den mellanstatliga metod som det försökte lägga bakom sig. Det står klart att detta gjorde att tyngdpunkten i debatten försköts från vad Europeiska unionen borde göra till vem som vinner och vem som förlorar under de nya reglerna, något som är typiskt för en regeringskonferens och grundorsaken till det beklagliga misslyckandet i Nice.
Vi har två konkreta förslag inför framtiden: konventets ordförande måste väljas av konventet självt, och dess arbete måste på ett tydligare sätt ledas i enlighet med den parlamentariska metoden som även om den baseras på en strävan efter samförstånd också baseras på regeln om majoritetsbeslut. Vi har framför oss två ytterligt viktiga utmaningar varav den första är att förhindra att det positiva resultat som konventet har uppnått utplånas under regeringskonferensen genom försöken från just dessa regeringar som var emot konventet och nu vill protestera mot dess arbete. Det skulle vara oacceptabelt och, vågar jag påstå, olagligt. Utöver bestämmelserna i fördragen står det klart att den viktigaste nyheten med konventet har varit att dra in regeringarnas monopol på att reformera unionen. Det är otänkbart att vi skulle behöva backa från denna seger, och det är inte acceptabelt att väsentliga delar i texten ändras utan ett uttryckligt samtycke, åtminstone, från detta parlament. Detta är uppenbarligen något helt annat än att bara bjuda in ett par observatörer till sammanträdena. Därför tycker jag att det verkar särskilt viktigt att framhäva förslaget från Giscard d'Estaing om att göra de olika faserna av regeringskonferensens arbete fullständigt öppna och offentliga.
Slutligen, herr talman, är det absolut nödvändigt att avskaffa kravet på enhällighet för översynen av författningen och att ge Europaparlamentet ratificeringsbehörighet. Om det inte är möjligt att göra detta, om säkerhetsmekanismen med enhällighet bibehålls, blir det inte svårt att förutse vad som kommer att hända i framtiden: union kommer att bli oförmögen att gå framåt, oförmögen att fatta beslut, och på lång sikt kommer den att bli alltmer obetydlig och splittrad.
Den faktiska historiska betydelsen av konventets arbete kommer inte minst att bero på det italienska ordförandeskapet. Herr Fini, herr Frattini! Den text som konventet har godkänt måste ni försvara mot vissa av era impulsiva kolleger. Se till att vara öppna för förbättringar, och bemöda er om att göra den till en text som kan utvecklas och ändras. I det arbetet kommer ni att ha vårt fulla stöd.
(Applåder)

Pasqua (UEN).
Herr talman! Tro inte att jag på grund av att en del av vad jag måste säga är kortfattat på något sätt är illvillig. Det är bara det att jag har en begränsad tid på mig för att yttra mig.
Först vill jag säga att ingen barnmorska oavsett om det är inom förlossningskonsten eller politiken har förmågan att få bort medfödda missbildningar. Oavsett de intellektuella meriterna hos konventet och dess ordförande, och hos våra framstående kolleger som har deltagit i detta arbete - med min grupps vice ordförande Muscardini och Queiró i främsta ledet - var det förvisso mycket naivt att tro eller låta andra få den uppfattningen att en författning för Europa i sig själv skulle kunna omvandla en teknokratisk europeisk struktur till ett demokratiskt politiskt organ.
Alla är eniga om att betrakta Europeiska unionen som en demokrati. Om det faktiskt skall bli en författning kan den endast utgå från den konstituerande makten, det vill säga det suveräna folket, och den kan endast ratificeras av samma suveräna folk. Nå, var är den konstituerande makten? Ingen i detta konvent har fått det minsta mandat från folket för att utarbeta en författning, och jag är också förvånad över att höra konventsledamöter, inbegripet de mest framträdande av dem, säga att ingen som helst ändring skulle accepteras i det dokument som har utarbetats, varken under regeringskonferensen eller ens på Europeiska rådets nivå. Detta är ett orimligt krav.
Med tanke på den principiellt viktiga frågan om ett konstitutionellt dokument vill jag tillägga att endast en folkomröstning kan legalisera denna stora institutionella förändring i EU. Men vad för folkomröstning? Med nödvändighet en europeisk folkomröstning, det vill säga en rådfrågning som anordnas på samma dag i varje medlemsstat. Vid sidan av det förhållandet att folkomröstningsförfarandet inte förekommer i alla medlemsstater undrar man i alla händelser hur resultatet skulle utvärderas? På europeisk nivå som en helhet? På nationell nivå? Vad skulle i så fall hända om de flesta i någon enstaka medlemsstat skulle rösta ?nej?? Inget tillfredsställande svar har givits på någon av dessa frågor. Ett politiskt dödläge har nåtts, eftersom de båda frågor som framgången hänger på inte har ställts. Hur skall makten hos befolkningarna kunna godkänna eller förkasta vilka olika etapper i detta bygge som skall bevaras? Och vidare, vill Europas folk bygga ett oberoende Europa som har förmåga att påverka maktbalansen i världen?
Det här var vad jag ville säga som förespråkare för en grupp som är enad i sin mångfald. Låt oss därför fortsätta ha fötterna på jorden och hålla fast vid de principer som bildar basen för en verklig europeisk integration, nämligen folken och nationerna.
(Applåder)

Abitbol (EDD).
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr konventsordförande, herr rådsordförande! Efter att med glädje ha åhört ordförande Pasquas utmärkta påpekanden vill jag påminna er om, som historien lär oss, att det är bättre att skriva författningen efter det att revolutionen har genomförts, snarare än tvärtom. Sorgligt nog har så inte varit fallet när det gällde att utforma denna så kallade europeiska författning, som i praktiken kan liknas vid en än så länge trivsam omgång av hela havet stormar mellan gamla och nya, små och stora länder och inom och mellan de europeiska institutionerna.
Herr talman! Ändå fanns det många revolutioner som vi hade kunnat delta i. Vi hade kunnat genomföra en ekonomisk och social revolution genom att förkasta de - jag citerar kommissionens ordförande Prodi - idiotiska dogmer som upprättades i Maastricht och som förstärktes i Amsterdam, och som alltmer för varje dag som går uppenbarligen dömer Europa och särskilt euroområdet till deflation och arbetslöshet. Vi hade kunnat genomföra en politisk revolution genom att förklara oss oberoende, slå fast vår vision av en flerpolig värld och genom att försvara Förenta nationernas centrala roll i världshändelserna. Vi hade rentav kunnat genomföra en kulturrevolution genom att emot den kommersiella världsordningen ställa upp folkens rätt att fritt välja sitt eget levnadssätt och sina egna lojaliteter. Framför allt hade vi kunnat genomföra en demokratisk revolution genom att omvandla Europa till en förlängning av våra nationella demokratier i stället för att ordna de senares förfall, och genom att upprätta ett verkligt politiskt område som är karakteristiskt för Europa med hjälp av den kongress som ni föreslog och genom att tillgripa en folkomröstning.
Herr ordförande! För att göra detta, borde vi dock utan tvivel ha inspirerats mera av Rousseau än av Montesquieu. Alla känner till att ni valde en sköldpadda som en symbol utan tvivel för noggrannhet och ihärdighet, men egentligen inte för revolution. Det var synd.
Herr talman! Det är därför som jag tvivlar jag på att Europas folk och medborgare - det är för övrigt mer eller mindre samma sak - skulle känna igen sig i den författning som det finns en önskan att påtvinga dem. Det återstår för övrigt att se vem som vågar anordna en folkomröstning. Jag skulle vilja lägga till ett litet PS med adress till regeringskonferensen: ?Överge inte Strasbourg!?

Berthu (NI).
Herr konventsordförande! Ni ställde vid ett tillfälle en fråga i konventet som var på samma gång relevant och irrelevant, och som vi aldrig har fått något svar på. I samband med presentationen av arbetsgruppens rapport om status som juridisk person frågade ni: ?Men vad är det egentligen vi skulle ge status som juridisk person? En stat eller en internationell organisation?? Det var en utmärkt, men obekväm fråga. Konventet svarade aldrig, utan föredrog att inte ta ställning. Om det emellertid var möjligt att i början säga att europeisk integration hade en alldeles egen karaktär och att det var fråga om ett oidentifierat rättsligt objekt, skulle objektet förefalla allt lättare att identifiera nu allteftersom fördragen har kommit och gått och framför allt efter konventets avslutning. I grund och botten antar det formen av en stat, ett centralt och överstatligt beslutande organ med sin unika institutionella ram, sin lag som är överordnad de nationella författningarna, sin rättspraxis som har utvecklat ett beslutsförfarande med majoritetsbeslut, och nu också sin författning med dess konstitutionella superdomstol. Kanske kan några av dessa delar - i vissa avseenden och om de betraktas isolerat - låta ana en internationell organisation. De samverkar alla, uppenbarligen, för att bilda konturen av en europeisk stat, med tanke på den styrka, intensitet och breda räckvidd som de tillämpas med.
Herr ordförande! Jag skulle i min tur nu också vilja ställa en fråga till er: tror ni att denna europeiska superstat verkligen är vad våra folk vill ha? Ni som alldeles nyss nämnde opinionsundersökningar för oss borde veta att svaret är ?nej?. Våra folk vill förvisso se europeiskt samarbete. De vill till och med se att flera politikområden med gränsöverskridande konsekvenser sköts på europeisk nivå. Men de vill samtidigt att deras länder skall ha kvar sin frihet att fatta beslut och sin frihet att välja sin nationella demokrati, den enda formen av demokrati i ordets sanna bemärkelse i dag. 
Tycker ni inte under dessa omständigheter att en europeisk superstat är ett väldigt dåligt svar på en bra fråga?
Duff (ELDR).
Herr talman! De flesta av oss som deltog i konventets arbete förvånade oss över dess framgångar och utan att göra våld på vår kritiska förmåga kan jag, herr Prodi, säga att vi åstadkommit ett sinnrikt och allsidigt paket som nu måste försvaras mot angrepp från dem - däribland även britter, tyvärr - som önskar försvaga Europeiska unionen. Särskilt hotad är klausulen om omröstning med kvalificerad majoritet och bestämmelserna om säkerhet och försvar.
Ett enda paket som utformats genom samsyn var den bästa möjliga lösningen under det nuvarande skedet av integrationen. Om kompromissen förkastas kommer lösningen inte att vara optimal. Nice II kommer att bli en betydligt sämre lösning än den första upplagan av konstitutionen. Om man under regeringskonferensen skulle börja ändra i konventets förslag skulle det även undergräva själva principen om ett konvent, vilket har inneburit ett betydande genombrott för statsrätten och den parlamentariska demokratin i Europa.
Regeringskonferensen kan koncentrera sitt arbete på de punkter som vi inte lyckats nå samsyn kring, framför allt beträffande del IV. Jag håller med Prodi om att vi behöver mindre rigida förfaranden som inte omfattar en förskjutning av behörighet. Vi behöver dessutom en förnuftig plan för den händelse ikraftträdandebestämmelserna görs betydelselösa tillfälligtvis eller på grund av sin utformning.
Del III innehåller åtskilliga politiska avsnitt - framför allt angående den gemensamma jordbrukspolitiken - som kan och bör justeras och förbättras. Allt detta är möjligt om konventets öppna och pluralistiska anda överförs till regeringskonferensen. Jag vet att detta parlament är redo att spela sin roll till fullo.
Slutligen, ordförande Giscard d'Estaing, vill jag lyckönska er till era utmärkta insatser för Europas framtid. Tack så mycket.
(Applåder)

Giscard d'Estaing
Herr talman! Mitt svar skall bli kortfattat, eftersom jag tror att ni nu har andra frågor på föredragningslistan. Förebrå mig därför inte efteråt för att jag inte utvecklar frågorna tillräckligt. Se det i stället som en artighetsgest med hänsyn till ert arbete i kammaren.
Herr ordförande Fini! Jag vill tacka er för två saker. För det första för ert bidrag till konventets arbete, eftersom ni har deltagit väldigt aktivt. Ni är vice premiärminister i er regering, ni kom till alla sammanträden, ni satt kvar på er plats, ni har lyssnat, ni har tagit till orda när det varit er tur, ni har - tillsammans med andra, förstås - varit en exemplarisk ledamot i konventet. Jag vill också tacka er för att ni - givetvis på det italienska ordförandeskapets vägnar - har godkänt förslaget i dess helhet och för att ni har framhållit att det faktiskt är ett koherent förslag. Detta är en central fråga.
Vi har nyss hört - och jag skall återkomma till detta - förslag till partiella ändringar. Nackdelen med dessa partiella ändringar är emellertid att de rubbar en balans som vi med stor noggrannhet har byggt upp tillsammans för att det i förslaget finns en sammanhållning - för att använda ert eget uttryck - som inte får snedvridas. Därför måste balans förbli vår referenspunkt.
Ni har godkänt idén - som tagits upp av ett antal konventsledamöter, i synnerhet av er landsman - med arbete som är öppet och genomblickbart. Jag hoppas att denna konstitutionella debatt i förhållande till pressen och den allmänna opinionen - och jag svarar här Pasqua - verkligen skall bli en öppen debatt. Vad jag skulle vilja be er om är inte att montera ned någonting, inte att svika och samtidigt inte att inta en negativ hållning, eftersom det självfallet inte räcker. Snarare är det nödvändigt att gå i täten.
De stora ögonblicken med politisk spänning är sådana som innehåller framsteg snarare än upplösning. Vid vårt senaste sammanträde i vårt konvent var det dessutom så att - ganska märkligt, eftersom ingen förväntade sig någon explosion av politiskt känslosvall - de som var närvarande där på alla bänkarna, från ett flertal olika politiska läger, hade slutit sig samman på grund av känslan som fanns där om att det nya enade Europa kanske hade en möjlighet att rycka fram.
Herr Frattini! Ni kommer givetvis att ha ett omfattande tekniskt arbete att göra under denna regeringskonferens. Jag tror att era tre principer är riktiga. Håll er därför till era tre principer: respekt för tidsplanen och respekt för vad ni mycket träffande kallade den fond av kunskap som konventet har samlat ihop, nämligen det stora arvet som våra 1 800 inlägg utgör. Det är nödvändigt att använda dem, och därför består uppgiften i att förbättra och komplettera dem. Förbättra - ja, komplettera - ja. Sätta frågetecken för - definitivt nej!
Herr kommissionsordförande! Vi har haft våra debatter. När vårt arbete var nästan slutfört besökte jag, för övrigt på mitt eget initiativ, er i Bryssel för att få del av era personliga reaktioner på vad vårt dokument innehöll. Ni angav att denna kompromiss var ofullständig. Vi får se vad som kommer att läggas till, för om man skär ned kompromissen radikalt kommer den att bli ännu mer ofullständig. Ni är själva parlamentsledamöter från alla medlemsstater, gamla som nya. Det måste betonas nu att det faktum att vi i konventet nådde fram till en kompromiss som endast sex personer reserverade sig emot betydde att kompromissen var nära nog fullkomlig.
Ni tog upp frågan om omröstningar med kvalificerad majoritet. Först vill jag säga att jag, närhelst någon under konventets arbete begärde omröstning med kvalificerad majoritet, brukade fråga vilken typ av kvalificerad majoritet som begärdes. Denna fråga har inte tagits upp. Det finns nämligen två system med omröstning med kvalificerad majoritet. Vi har Nice-systemet, som grundar sig på en tabell, och vi har systemet i förslaget till författning som grundar sig på en dubbel majoritet: en majoritet av staterna och en majoritet av den företrädda befolkningen, som vi har fastställt till 60 procent. Man måste därför precisera vilken typ av kvalificerad majoritet man talar om.
Man säger till oss att vi borde ha gått längre i den svåra debatten om antalet frågor som skall omfattas av beslut med kvalificerad majoritet. Vi har i själva verket fördubblat antalet och har faktiskt inte kunnat anta en generell regel till följd av hinder som har varit oöverstigliga för den ena eller den andra gruppen.
Jag skulle vilja nämna skattefrågorna. Sex medlemsstater som deltog i konventet gjorde skattefrågorna till ett oöverstigligt hinder. Vi debatterade med dem. Jag besökte London två gånger för att träffa den brittiske premiärministern. Vi pratade om saken med våra övriga kolleger, eftersom det som ni vet finns andra medlemsstater som hade stora förbehåll om skattefrågan. Jag hoppades in i det längsta att vi skulle kunna införa beslut med kvalificerad majoritet för beskattningen av marknaden, eftersom den är väldigt nära kopplad till den gemensamma marknadens funktion. Till sist kunde vi i viss mån göra framsteg, eftersom vi föreskrev beslut med kvalificerad majoritet för administrativt samarbete och för bekämpningen av skattefusk och skatteflykt. Vi kunde inte komma längre med samförstånd som grund.
Herr kommissionsordförande! Vi får se om något ytterligare framsteg görs när det gäller enhällighet. Jag skulle vilja påminna er om en central nyhet som det inte har talats så mycket om, nämligen innehållet i vår artikel om övergången från enhällighet till beslut med kvalificerad majoritet. Detta är en mycket viktig punkt, eftersom vi har infört en bestämmelse som med tiden möjliggör övergång till beslut med kvalificerad majoritet. Jag skulle vilja hänvisa er till artikel 24.3, som ger oss möjlighet att i framtiden - det säger jag också med adress till Barón Crespo - göra vad vi så långt som möjligt har försökt åstadkomma i författningen. Europeiska rådet kommer att, såsom särskilt anges fördraget, kunna fatta enhälliga beslut om att överföra ett antal ramlagar eller europeisk lagstiftning till området med beslut med kvalificerad majoritet.
Vad ni med andra ord försöker uppnå genom förhandlingar kommer rådet att kunna åstadkomma genom att utöva sina befogenheter enligt artikel 24.4 och 24.5. Jag talar inte om kommissionens sammansättning. Herr Prodi! Jag vill bara till er säga att jag här har de ändringsförslag som har ingivits. Konventet är känner väl till de förslag som ni alldeles nyss lade fram. De har varit föremål för debatter inom konventet. De nya medlemsstaterna, vilka som man kan förstå till en början var mycket noga med att det skulle finnas lika många kommissionsledamöter som medlemsstater - något som leder till siffror som inte alls motsvarar antalet uppgifter som kommissionen skall ansvara för - accepterade för övrigt, så som vi föreslog, att reformen inte skall börja tillämpas förrän 2009.
Med andra ord kommer alla nya länder att ha kommissionsledamöter för perioden 2005-2009. De kommer att få samma förutsättningar när det gäller att bilda ett verkligt europeiskt kollegium vars sammansättning kommer att återspegla det antal uppgifter som skall utföras av kommissionen och det antalet ledamöter som, med ordföranden Jacques Delors ord, gör det möjligt att behålla dess karaktär av kollegium.
Slutligen talade ni om naturkatastrofer. På initiativ av den arbetsgrupp som leds av kommissionär Barnier införs genom artikel 42 i författningen en möjlighet att visa europeisk solidaritet i samband med naturkatastrofer.
Bara några ord om problemet med förfarandet för översyn, som har tagits upp av andra talare. Ett antal konventsledamöter - för att inte säga ett stort antal av dem - skulle ha velat att det hade varit möjligt att behandla denna fråga, eftersom förfarandet för översyn kommer att vara detsamma som fastställs i fördragen. Det är uppenbart att det inom ramen för en författning finns ett internt förfarande för översyn vid sidan av den vanliga gången med fördrag och med tjugofem eller tjugosju ratificeringar.
Vi hade inte mandat att behandla denna fråga, men problemet är fortfarande olöst, och jag har en känsla av att det under kommande år - kanske inte inom de kommande 30 åren, men förvisso under kommande år - blir nödvändigt att behandla frågan om ett förfarande för konstitutionell översyn. Med den nuvarande politiska situationen i Europa tror jag att det skulle vara orealistiskt att tänka sig att man kan strunta i medlemsstaternas åsikt. Men på samma sätt som övergången från enhällighet till beslut med kvalificerad majoritet har genomförts kommer det en tid då ett nytt förfarande kommer att behövas i det här avseendet.
Jag kommer nu till parlamentsledamöternas inlägg. Jag vill tacka Iñigo Méndes de Vigo både för hans arbete i konventet och för hans vision av den roll han vill att Europaparlamentet skall spela, vilken roll som konventet verkligen inte kommer att kunna spela, men som parlamentet är i stånd att åtaga sig.
Till sist vänder jag mig till er, Klaus Hänsch. Till Poettering vill jag säga att han kommer från ett land som har tillfört musiken mycket. På en konsert - jag hade tillfälle under konventet i Bryssel att höra Berlins filharmoniska orkester - brukar orkesterledaren uppmana publiken att applådera musikerna. Han ber musikerna att resa sig så att publiken kan applådera dem. Det är därför jag vill jag tacka er för de komplimanger ni givit mig, men jag skulle vilja dela dem med konventsledamöterna. Det dokument som jag i dag lägger fram för er är ett kollektivt snarare än ett individuellt arbete. Det är frukten av en gemensam insats.
Herr Poettering! Vi har omsorgsfullt behandlat frågan om befogenheter, befogenheternas stabilitet och kontrollen av subsidiariteten. Begäran om att denna fråga skulle behandlas var särskilt uttalad i de EU-länder som har en federal uppbyggnad. Det har därför särskilt framhävts av de tyska konventsledamöterna, och även av våra spanska partner.
Barón Crespo, som talar EU:s alla språk - något som självklart underlättar debatterna - påpekade med rätta att vårt försök är ett första försök att bygga en demokrati som sträcker sig bortom nationalstaten. Det är således en originalkonstruktion, och de som säger att det skulle räcka med att kopiera nationalstatens institutioner misstar sig, eftersom nationalstatsmodellen inte skulle kunna göra det möjligt för oss att hantera problemet med den dubbla legitimiteten med medlemsstaterna och med befolkningarna.
Ni ville ha en öppen IGC, eller regeringskonferens. Jag tror att varenda en här, och i synnerhet ordförandeskapets företrädare, instämmer i att man vill besvara er önskan välvilligt.
Genom en ödets nyck sitter Watson bredvid Poettering. Tack vare mina erfarenheter kan jag dela båda deras kultur, och jag tackar Watson för bidraget från hans grupp, i vilken flera inflytelserika ledamöter i konventet ingick, bland dem för övrigt Duff, som har varit en av de mest aktiva med att föra vårt arbete framåt.
Herr Wurtz! Era citat från vårt dokument valdes särskilt för att visa att, som ni sade, dokumentet i viss mån konstitutionaliserar det liberala ekonomiska systemet i Europa. Men om ni tar artikel 3 om EU:s mål, som vi har debatterat ingående, vad är det då vi läser? Vi läser för det första att EU är ett område för frihet för personer, ett område för frihet i termens ekonomiska betydelse med just de fyra friheter som föreskrivs i grundfördragen. Men vi vill till EU:s mål lägga en social marknadsekonomi, mycket konkurrenskraftig och som syftar till full sysselsättning och sociala framsteg. Vi förutser att unionen skall bekämpa social utestängning och diskriminering, främja jämställdhet mellan män och kvinnor - något som är en central fråga i våra dokument - samt skydda barns rättigheter. Jämsides med den ekonomiska friheten, som är en rumslig frihet, beskrivs därför omsorgsfullt sociala mål i författningen.
Ni talar om artiklar som handlar om EU:s politik och säger att en del av dem är hemliga. De är inte hemliga, men de måste översättas. Vi kommer i slutet av månaden att lägga fram samtliga våra dokument översatta till EU:s framtida 22 språk. Detta är förklaringen till att vi inte har kunnat lägga fram dem så snabbt. Hur det än är med den saken har artiklarna i fråga inte ändrats. Det är artiklarna från fördragen, eftersom vi inte hade något mandat att ändra dem förutom att ta hänsyn till förändringarna: ett nytt institutionellt system, namnändringar, europeiska lagar, ramlagar, röstningsförfaranden och den rättsliga grunden för olika politikområden. Men själva beskrivningen av politikområdena är oförändrad utom i fyra fall: politiken beträffande ekonomiska och sociala styrelseformer, där betydande framsteg har gjorts, även om man skulle ha velat gå längre, den gemensamma utrikespolitiken, den gemensamma försvarspolitiken, politiken beträffande säkerhet och rättsliga frågor.
Frassoni, som jag mötte under våra debatter i konventet, talar om mellanstatliga metoder. Vi har slopat denna term, som går tillbaka till konventets början. Vi har tvärtemot velat blåsa nytt liv i den institutionella triangeln. Det finns ingen mellanstatlig komponent. Det finns tre institutioner som arbetar: parlamentet som avger yttranden, kommissionen som föreslår lagstiftning och sköter administration, och ministerrådet som fattar de beslut som det tilldelas genom författningen. Detta är inget mellanstatligt förfarande. Det handlar om gemenskapsbeslut som fattas av ett av EU:s organ. Ni talar om att kommissionens ordförande skall väljas av Europaparlamentet. Nästa gång kommer ni att se att saker och ting fortfarande sker i enlighet med Nicefördraget, vilket betyder att ni bara har att godkänna förslaget och ingenting annat. Er enda befogenhet kommer att bli att ge ert godkännande. Med författningen skulle ni kunna rösta i ett val, och ni skulle också kunna avvisa det förslag som läggs fram för er.
Pasqua undrade över utvecklingen från teknokratisk struktur till politiskt organ. Vi har försökt att komma så långt vi har kunnat i denna riktning. Han undrade över vår konstituerande makt. Men var finns då de konstituerande? Herr Pasqua! Hur var den konstitutionella kommitté sammansatt som under sommaren 1958 utarbetade femte republikens författning? Den bestod av utsedda personer. Det viktiga i den konstituerande processen är ratificeringen. Den konstituerande är den som ratificerar. I det fallet kommer de konstituerande att bli i följd Europaparlamentet, folkomröstningarna i alla dessa länder som kan tillgripa detta förfarande - vilket jag hoppas att Frankrike kommer att göra - och de nationella parlamenten, i de fall där det konstitutionella förfarandet kräver det.
Jag skall avslutningsvis vända mig till Abitbol, som yttrade sig flitigt i konventet. Han har därför kunnat konstatera att det har varit ett forum där man kunnat yttra sig fritt. Han var positiv till en kongress. Det var jag också, så vi misslyckades båda två. Med detta sagt tror jag att frågan kommer att komma upp igen. Avsaknaden av en ?European political constituency? [?europeisk politisk valkrets?] är ett misstag. Det måste finnas ett område där europeiska politiker både på EU-nivå och på nationell nivå kan träffas på en organiserad grund. Ordföranden Barón Crespo minns säkert den konferens som han anordnade i Rom, och som blev mycket givande, eftersom den hade organiserats enligt denna modell.
Abitbol är en revolutionär av det slaget som alla församlingar behöver. Han förebrår oss för att vi utarbetat författningen innan vi har genomfört revolutionen. Det är förvisso så att båda metoderna existerar, men vi för vår del föredrar att genomföra en revolution i enlighet med lagen. Jag hoppas att många av er kommer att ta plats i nästa Europaparlament. Om saker och ting utvecklas som vi hoppas kommer era debatter att genomföras med en permanent ordförande för Europeiska rådet som kommer att komma hit för att redogöra för er om EU:s verksamhet efter varje möte i Europeiska rådet. Ni kommer att ha en EU-utrikesminister att fråga ut, och när sådana situationer uppkommer som liknar dem ni redan har varit med om kommer det att finnas någon ni kan ställa era frågor till, om varför ett argument skall försvaras men inte ett annat, eller varför man skall delta i en aktion men inte i en annan. Det kommer därför att bli en revolution i enlighet med lagen och, för att använda Barón Crespos liknelse, det kommer att bli en revolution à la Montesquieu, men den kommer att omfatta hela kontinenten.
Mitt sista svar riktar sig till Klaus Hänsch. Jag har mycket uppskattat era inlägg under konventets arbete, eftersom ni varken försvarade särintressen eller lobbygrupper. Ni var snarast uppfylld av Europas gemensamma bästa, och även om vi i vissa frågor inte alltid följde upp era förslag, eftersom vi eftersträvade väl avvägda kompromisslösningar, inspirerade ni likafullt till många av våra framsteg, särskilt på de sociala styrelseformernas område. Ni gjorde oss uppmärksamma på att vi, om vi återupptar de debatter vi redan har fört, inte har några utsikter alls att nå fram till en väl avvägd kompromiss. Vad skulle det tjäna till att återuppta debatten vid varje ändringsförslag som redan har ingivits och debatterats och antingen antagits i den ena eller andra formen av konventet, eller förkastats av det?
Ni framhöll detta med all önskvärd tydlighet, och jag hoppas att er röst blir hörd eftersom - och dessa, herr talman, är mina slutord - det i den nuvarande situationen, där vi om några månader vet huruvida Europa kommer att ha en författning eller inte, i själva verket finns två tillvägagångssätt: antingen skaffar sig Europa inte någon författning utan fortsätter för oöverskådlig tid framåt att återuppta samma debatter, eller så skaffar sig Europa verkligen en författning i medvetenhet om att det kommer att bli nödvändigt att leva med den författningen. Det är därför som jag inte vill se att det bryter fram någon revolutionär glöd från er församling, utan hellre kraften hos en stark önskan och en mycket stark strävan hos de europeiska folken om att fortsätta gå framåt längs EU-vägen.
(Livliga applåder)

Talmannen.
Vi kommer att fortsätta våra analyser av denna fråga om två veckor när vi på djupet skall debattera Gil-Robles Gil-Delgados och Tsatsos betänkande för utskottet för konstitutionella frågor.
Jag tackar alla som har deltagit i debatten. Ett särskilt tack vill jag rikta till ordförande Giscard d'Estaing för att han har lett och sammanfattat förmiddagens debatt.
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIGA FÖRKLARINGAR (ARTIKEL 120)

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Förslaget till ?konstitutionellt fördrag? har tagits fram av de mest reaktionära kretsarna inom det kapitalistiska systemet. Skrytsamheten hos Giscard d'Estaing och dem som står bakom honom och det dåvarande grekiska ordförandeskapets och det nuvarande italienska ordförandeskapets glädjeyttringar räcker inte för att motbevisa ovannämnda realitet.
De som främjar den antifolkliga politiken har fräckheten att använda ordet ?författning? om en text som inte enbart underlåter att ge form åt folkens demokratiska landvinningar utan också reducerar dem till en text som inför kapitalism konstitutionellt, något som omfördelar makten till förmån för de starka, som överlämnar ytterligare nationell suveränitet till det imperialistiska Euro-enande centrumet och som på ett farligt sätt utökar Europeiska unionens militarisering.
Vi är inte förvånade över resultatet. Det skulle inte kunna vara annorlunda, eftersom det inte skulle kunna undgå att återspegla EU:s natur och dess nuvarande politiska situation. Därför motsätter sig Greklands kommunistiska parti införandet av en europeisk författning, som stärker det imperialistiska EU på bekostnad av folket och till gagn för utsugarna.
Vi är inte heller förvånade över bristen på ordentlig information om innehållet i ?författningen?. Trots propagandakampanjen får folket inte låta sig luras. Det måste stärka sin kamp för att försvara och utvidga det de har uppnått, för att störta den struktur som byggs upp av utsugarna och till slut förändra samhället.

Martinez (NI)
Genom en utträdesrätt som erkänns i slutet av första delen och behovet av att ?konstitutionella? ändringar skall ratificeras med enhällighet, som erkänns i slutet av fjärde delen, har ?författning för Europa? införlivat två kloka hållpunkter i en text som till en början på ett oklokt sätt tog lagen i egna händer, genom att lägga beslag på benämningen ?författning? i syfte att dölja sin mellanstatliga karaktär.
I mer än 400 artiklar görs framsteg inom följande områden: klassificeringen av rättsakterna i europeiska lagar, ramlagar eller ?delegerad? lagstiftning, och inrättandet av en utrikesminister och tre ordförande - för Europeiska rådet, ministerrådet och kommissionen - samt ett helt band med institutionella verktyg där det, även om ledaren inte kan spåras upp, är enkelt att lokalisera Europaparlamentets stora trumma, som ännu en gång ökar i storlek utan att lyckas öka i politisk trovärdighet.
Men samtidigt som man skramlar högt med sina institutionella verktyg fortsätter Europeiska konventet att tiga om två ämnen som har stor betydelse: å ena sidan, det nödvändiga skyddet av demokratier som krossas av mediemakten hos imperier alltifrån Murdochs till Berlusconis imperium, och å andra sidan, skyddet för skattebetalarna mot det som allt mer blir straffskatter.

Souchet (NI)
Giscard d'Estaing har betonat att kärnpunkten i det förslag till författning som utarbetats av konventet var erkännandet av Europeiska unionens ?duala karaktär?, där unionen betraktas som något som utgår från såväl medborgare som deras stater. Denna märkliga distinktion förutsätter att staterna är enheter som är fristående från medborgarnas vilja. Därmed förbereds i själva verket på sikt ett ifrågasättande av staternas demokratiska legitimitet och förändringar i EU:s karaktär, från att hittills ha varit en union av stater som företräder sina folk. På detta sätt har en mycket fördärvlig bacill införts i det nya ?konstitutionella fördraget? som självt grundar sig på en mytisk varelse, den ?europeiska medborgaren?, en reminiscens från det gamla ?proletariatet?, som man kan tillskriva vilka avsikter man vill. Det var detta Giscard d'Estaing gjorde när han förklarade att ?europeiska medborgare? ytterst otåligt väntade på en författning för Europa, en europeisk utrikespolitik, en europeisk utrikesminister och så vidare. Den utgångspunkten är riskfylld på mer än ett sätt, särskilt med tanke på att denna ?nya människa? som den ?europeiska medborgaren? är kännetecknas av glömsk barbari, vilket framgår av att konventsledamöterna i sin text vägrat att nämna den historiska roll som den kristna tron har spelat för Europas verkliga konstituerande.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Betänkande (A5-0261/2003) av Göran Färm för budgetutskottet om förslaget till Europeiska unionens ändringsbudget nr 3/2003 för budgetåret 2003, Avsnitt III - kommissionen (SEC(2003) 0552 - C5-0289/2003 - 2003/2103(BUD))
(Parlamentet antog texten.)

Betänkande (A5-0264/2003) av Juan Ojeda Sanz för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av ett avtal genom skriftväxling om förlängning för perioden 1 januari 2003-31 december 2003 av protokollet 2000-2001 om fastställande av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Revolutionära folkrepubliken Guineas regering när det gäller fiske utanför Guineas kust (COM(2003) 107 - C5-0128/2003 - 2003/0049(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0228/2003) av Rosa Miguélez Ramos för fiskeriutskottet om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om halvtidsöversyn av det fjärde fiskeprotokollet mellan EU och Grönland (COM(2002) 697 - 2003/2035(INI))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0152/2003) av Bernard Poignant för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av Europaparlamentets och rådet direktiv 2001/25/EG om minimikrav på utbildning för sjöfolk (COM(2003) 1 - C5-0006/2003 - 2003/0001(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0226/2003) av Jean Lambert för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om samordning av systemen för social trygghet (COM(1998) 779 - C4-0137/1999 - 1998/0360(COD)) 
Före omröstningen:

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Jag skulle vilja be om att en ändring görs i omröstningslistan. Jag skulle vilja att vi röstar om ändringsförlag 42 efter ändringsförslag 55. Det kan verka ologiskt, men det är det inte, eftersom ändringsförslag 55 ersätter det som står i ändringsförslag 42 under en annan artikel. Föredraganden instämmer med detta.

Koukiadis (PSE)
Herr talman! I punkterna 9, 10 och 11 står det att parlamentet begär ?... av konventet och av regeringskonferensen ...?. Eftersom konventets arbete är avslutat anser jag att man bör stryka ordet ?konvent? och bara behålla ordet ?regeringskonferens?.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! I punkt 4 i den spanska språkversionen av förslaget till resolution av Koukiadis står det tvärtom mot vad det borde, eftersom det står att ?... ett instrument som baseras på avsnitt VI i EU-fördraget endast kan antas när det är möjligt att nå samma mål genom EG-fördraget?. Detta är precis motsatsen till vad som står i föredragandens ursprungliga text. Jag begär att den spanska översättningen skall ändras.

Talmannen.
Vi skall se till att alla språkversioner stämmer överens.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0247/2003) av Ilda Figueiredo för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om resultattavlan för genomförandet av den socialpolitiska agendan (COM(2003) 57 - 2003/2097(INI)) 
Före omröstningen:

Figueiredo (GUE/NGL)
Herr talman! För närvarande upplever vi en synnerligen oroande ekonomisk och social situation. Trots alla uttalanden om att socialpolitiken skall prioriteras visar den verkliga situation att arbetslösheten ökar och att levnadsstandarden försämras för en betydande del av befolkningen. Situation förvärras nu ytterligare i vissa länder, särskilt i Portugal, på grund av torka och den katastrof som orsakats av skogsbränder.
Det bör noteras att mer än 15 miljoner nya högt kvalificerade arbeten med rättigheter måste skapas till 2010 för att uppnå de sysselsättningsmål som rådet fastställde år 2000. Men i stället ser vi mer arbetslöshet. Fattigdomen är också kvar på skandalösa nivåer: mer än 15 procent av befolkningen, eller omkring 56 miljoner människor, riskerar att hamna i fattigdom.
Denna situation borde vara ett varningsrop som leder till en ändring av gemenskapens politik och monetaristisk politik för att ge högsta prioritet till offentliga investeringar och andra åtgärder för att främja sysselsättning och social integration. Det är därför som vi i våra förslag insisterar på behovet av att revidera stabilitetspakten. Jag hoppas dessutom att de investeringar och utgifter vi har tvingats till som en följd av de katastrofala skogsbränderna och torkan åtminstone tas med i beräkningen när budgetunderskottet beräknas.

Van Lancker (PSE).
Herr talman! I fråga om följande punkt tror jag att ett litet redaktionellt fel har insmugit sig i ändringsförslag 15 som framlagts av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna. I det här ändringsförslaget står det nämligen: ?kräver ett fastställande av en lämplig rättslig grund på vilken den sociala dialogen kan utvecklas?, och sedan fortsätter det. Saken är den att vi redan har en lämplig rättslig grund för den sociala dialogen. Jag tror att det här är ett litet redaktionellt fel och att det egentligen var avsett för ett fastställande av en lämplig rättslig grund för utvecklingen av en samhällelig dialog. Om så är fallet kan min grupp dra tillbaka begäran om en delad omröstning.

Talmannen.
Drar ni tillbaka er begäran om delad omröstning?

Van Lancker (PSE).
Herr talman! Min fråga var huruvida detta handlar om ett redaktionellt fel och huruvida ordet ?social? kan ersättas med ?samhällelig?. Om så är fallet kan vi dra tillbaka begäran om en delad omröstning.

Talmannen.
Då skall vi rösta om ändringsförslag 15 som går ut på att ersätta ordet ?social? med ordet ?samhällelig?.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0270/2003) av Elizabeth Lynne för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om kommissionens meddelande ?På väg mot en rättsligt bindande FN-konvention för att främja och skydda funktionshindrades rättigheter och värdighet? (COM(2003) 16 - 2003/2100(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Talmannen. Därmed är omröstningen avslutad.
RÖSTFÖRKLARINGAR

Figueiredo (GUE/NGL)
Målet för detta budgetförslag är att införliva överskottet från budgetåret 2002 med 2003 års budget. I detta avseende delar jag föredragarens oro att överskottet från år 2002 uppgår till 7,4 miljarder euro, samtidigt som jag medger att denna summa är lägre än överskotten för år 2000 och 2001 (omkring 12 miljarder euro respektive 15 miljarder euro). Detta beror på underutnyttjande av budgeten, särskilt i strukturfonderna.
Jag beklagar det faktum att dessa summor inte omfördelas i gemenskapsbudgeten utan i stället återställs till medlemsstaternas penningkistor. Vi kan verkligen inte dra slutsatsen att den ringa gemenskapsbudget, som för 2004 skulle kunna motsvara mindre än 1 procent av gemenskapens BNI, är mer än tillräcklig, när behoven av ekonomisk och social sammanhållning bara kommer att öka med utvidgningen.
Kommissionsledamot Schreyer tog tillfället i akt att meddela att denna budget var ?goda nyheter? för finansministrarna med tanke på de problem som de har haft med att iaktta stabilitetspakten, särskilt i Tyskland och Frankrike.
Detta underutnyttjande beror dock på de begränsningar som man blivit påtvingade genom stabilitetspakten i sig själv, men som en följd av att detta ökar och i kombination med de instrument som har skapats, i synnerhet ?n + 2?-regeln, blir det ett vapen som de största kontantbidragsgivarna kan använda för att ta kommandot över (och gradvis åternationalisera kostnaderna för) strukturpolitiken.

Fatuzzo (PPE-DE).
En del människor säger att jag pratar för mycket i denna kammare, i mina röstförklaringar. Men som ni vet, herr talman, företräder jag Pensionärspartiet i Italien, och pensionärer gör allt, inklusive att äta friterad fisk. De sade till mig: ?Vi älskar att äta fisk från Guinea, som ni diskuterar, men vi skulle vilja att den fångades av fiskare från Guinea, inte av europeiska fiskare som betalar för att få komma in på guineanskt vatten och få tillstånd att fånga fiskar som pratar 'guineanska' och tjäna pengar på dem, samtidigt som de gör Guineas fiskare ännu fattigare och eländigare.?
Därför, även om jag röstade för förslaget, skulle jag vilja understryka att jag är motståndare till detta slags fiskeriavtal.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi granskar nu halvtidsöversynen av det fjärde fiskeprotokollet mellan EU och Grönland, vilket trädde i kraft i januari 2001. I detta protokoll föreskrivs ersättning till ett större värde än de fiskerättigheter som har tilldelats. Dessa summor uppgår till ungefär 43 miljoner euro respektive 28 miljoner euro. I protokollet presenteras också ett förslag till ett hållbart partnerskap som tar hänsyn till den kris som fiskerisektorn står inför.
Den mest relevanta frågan för Portugal är fortfarande förlusten av historiska fiskerättigheter i grönländska vatten då landet anslöt sig till EU och förekomsten av de så kallade ?papperskvoter? som tilldelades i enlighet med principen om relativ stabilitet, men som inte används av flottor som tillhör medlemsstater som har undertecknat protokollet. År 2000 utnyttjades endast 54 procent av de förvärvade fiskemöjligheterna, trots de ekonomiska satsningarna i protokollet. Följaktligen måste vi garantera att dessa oanvända kvoter kan användas av de andra medlemsstaternas flottor utan att principen om relativ stabilitet ifrågasätts. Särskild uppmärksamhet måste emellertid ägnas åt den portugisiska flottan.
Det är korrekt att hävda att det ekonomiska stöd som vi ger Grönland för den kris som grönländarna för närvarande står inför inte kan ingå i den ekonomiska kompensationen för fiskeavtalet, eftersom detta skulle överbelasta den aktuella budgetposten, vilken redan står inför allvarliga underskott. Sådana aspekter som inte har med fiske att göra måste därför hållas åtskilda från detta avtal.

Hudghton (Verts/ALE)
Företrädarna för det skotska nationalistpartiet i parlamentet röstade i dag mot Miguélez Ramos betänkande om fiskeprotokollet med Grönland. Syftet med detta är inte att förneka betydelsen av fiskeavtal med grannländerna utanför Europeiska unionen. Snarare vill vi neka unionen rätten att plundra fiskeresurser utanför gemenskapens vatten på grund av de fiskeflottor som vill och kommer att fiska överallt till dess ingenting återstår.
Miguélez Ramos begär i sitt betänkande att outnyttjade kvoter skall fördelas mellan medlemsstaterna. Detta krav utgör en del av en gemensam ansträngning för att bryta kopplingen mellan fiskeriresurserna och de flottor som historiskt sett har fiskat dem. Ett sådant krav är oacceptabelt, och parlamentet borde inte ge sitt stöd åt de flottor som varken känner några gränser eller godtar några begränsningar.
Unionens förvaltning av sina egna fiskeresurser har varit en renodlad katastrof. Vi borde dra lärdom av detta. De länder som bäst har förvaltat sina resurser är de som har respekterat de historiska rättigheterna och ger sina fiskare hopp inför framtiden. Vi skall inte exportera våra problem till farvattnen utanför unionen, och vi måste sätta gränser för de stora flottornas ambitioner.

Fatuzzo (PPE-DE).
I morse, innan jag kom till Europaparlamentet, träffade jag den artonårige Fatuzzo, som för många år sedan arbetade som sjöman på kryssningsfartyg som gick mellan New York och Bahamas. För att få tillstånd att arbeta som sjöman var jag tvungen att genomgå en yrkesexamen, som alla de sjömän som nämns i detta dokument. Proven omfattade ett simprov och ett roddprov, men jag är rädd att det var vanligt att man mutade den som höll i årorna, så att han rodde i stället för den blivande sjömannen.
Detta är min fråga: gör detta dokument det möjligt för oss att kontrollera hur sjömanscertifikat utfärdas av tredje länder, som ansöker om att få underteckna sådana avtal med Europa? Det hoppas jag, eftersom jag röstade för texten.

Alavanos (GUE/NGL)
Det är viktigt att man uppställer kriterier, förutsättningar och villkor när det gäller att anställa sjöfolk från tredje länder på gemenskapens fartyg. Dessa fartyg liknar ibland Babels torn, vilket leder till anarki och olyckor. Prestiges och Tricolores förlisningar nyligen visar tydligt sjösäkerhetens betydelse.
Poignants betänkande om förslaget till direktiv om minimikrav på utbildning för sjöfolk är ett steg i rätt riktning, eftersom det tar upp frågan om erkännande av sjöfolk från tredje länder. Detta medför att man måste införa en utvärdering av varje lands utbildningssystem, så att behörighetscertifikat kan utfärdas - och inte bara en lösning på individnivå - som kommer att gälla i fem år.
En brist i de åtgärder som vidtas är emellertid avsaknaden av insatser för att lösa arbetslöshetsproblemen och försämringen av konkurrenssituationen för gemenskapens sjöfolk.

Darras (PSE)
Tricolors och Prestiges förlisningar är grymma påminnelser om hur brådskande och nödvändigt det är att göra sjösäkerheten till en prioriterad fråga, och om hur viktigt det är att garantera en hög utbildningsnivå hos sjöfolk på europeiska fartyg, även i de fall då sjömännen är medborgare i tredje länder.
Den europeiska flottan har ett verkligt intresse av att kunna rekrytera sjömän från tredje länder till EU. Av de cirka 140 000 sjömän som arbetar på fartyg som seglar under någon av EU-medlemsstaternas flagg kommer i runda tal en tredjedel (närmare bestämt 47 000) från tredje länder. I många medlemsstater har redarna dessutom svårt att hitta personal som utbildats inom landet.
Detta förslag, som - med hjälp av Europeiska sjösäkerhetsbyrån - syftar till att ersätta det nuvarande förfarandet för erkännande av certifikat enligt medlemsstatens krav med ett förfarande där erkännandet görs på kommissionsnivå, är därför ett viktigt steg i den rätta riktningen mot att garantera högsta möjliga säkerhetsnivå. Vid omröstningen kommer jag särskilt att uppmärksamma de ändringsförslag som betonar sjömännens kompetens, tillgång till utbildning, utvärderingsrapporten och kampen mot bedrägerier.

Grossetête (PPE-DE)
Jag röstade för detta direktiv och välkomnar detta förslag.
Tyvärr måste vi i dag hantera personalbristen inom Europeiska unionen, och särskilt i Frankrike, inom alla sjömansyrken. Vi tvingas därför rekrytera medborgare från tredje länder, och följaktligen måste vi kunna garantera att dessa människor har fått en utbildning av hög kvalitet. Utbildningsnivån har i själva verket en mycket stor betydelse för sjösäkerheten. Fartygens dåliga skick är inte den enda orsaken till de katastrofer vi har bevittnat. Mänskliga misstag, bristande erfarenhet och bristande kommunikation mellan besättningsmedlemmarna, allt detta ökar riskerna till havs. Mot bakgrund av denna situation måste reglerna för erkännande av utbildningar harmoniseras och användningen av ett och samma språk måste införas ombord på fartyg.
Vi måste också se framåt. I ett skede då den europeiska ekonomin stagnerar och arbetslösheten inte längre minskar, måste vi höja statusen för de olika yrkena inom detta område, särskilt för europeiska ungdomar, för att stimulera dem att vilja arbeta inom detta område. På detta sätt skulle europeiska företag kunna anställa unionsmedborgare för att arbeta inom dessa sjömansyrken.

Korakas (GUE/NGL)
Kommissionens förslag främjar legaliseringen av den oacceptabla och farliga försämringen av den maritima utbildningen och tillgodoser redarkapitalets beslut att öka sina vinster på bekostnad av säkerheten för sjömännens liv, för sjöfarten och för miljön.
Denna försämring har också konstaterats av experter i internationella organisationer, som anser att den främsta orsaken är de avtal som utarbetats utifrån redarnas anvisningar, som är utgångspunkten för det föreslagna direktivet.
Att man tar bort kopplingen mellan examensbevis och arbetstillstånd för att kunna utnyttja billig och i stort sett okvalificerad arbetskraft är bara ett av de typiska inslagen i den avsiktliga nedgraderingen av den maritima utbildningen till enkel yrkesutbildning.
Vi anser det nödvändigt med en uppgradering av sjömännens utbildning, så att deras kunskaper svarar mot dagens behov. Detta kräver emellertid en total brytning med redarkapitalet, en brytning som EU varken kan eller vill genomföra.
Sjömännen själva och andra arbetstagare måste kämpa för en annan politik med radikala förändringar, inte bara inom systemet med allmän och kostnadsfri utbildning, utan också i fråga om de internationella avtalen och konventionerna, så att de fastställer minimikraven på utbildning och inför stränga bestämmelser för fartygens besättningar och fullständiga garantier för sjömännens rättigheter i fråga om arbetsvillkor och socialförsäkring. På detta sätt, i kombination med en modernisering av fartygen, kommer vi att få en säker sjöfart.

Ribeiro e Castro (UEN)
Som denna omfattande undersökning har visat lider Europa av brist på kvalificerad fartygspersonal i förhållande till omfattningen av Europas sjötransporter. Följaktligen behöver Europeiska unionen anställa sjömän från tredje land. Målet för det aktuella förslaget är att etablera en ram för utbildningsbehov för de uppgifter som utövas av sjöfolk från tredje land, en ram som skulle övervakas av Europeiska sjösäkerhetsbyrån. Detta initiativ förstärker därför återigen principen om vikten av sjösäkerhet, vilket på ett tydligt och tragiskt sätt framhävdes genom det haveri som Prestige nyligen drabbades av.
Därför välkomnar jag att hela förslaget kännetecknas av en strävan att garantera en kvalifikationsnivå för fartygspersonal som är så hög som möjligt, liksom de förslag som syftar till att införa ett standardspråk i arbetet och att förenkla förfarandet för erkännande, vilket är ytterst komplicerat enligt de som arbetar inom sektorn.
Slutligen upprepar jag den varning som framfördes av föredraganden av yttrandet och påminner kommissionen och rådet om att parlamentet upprepade gånger har begärt ett handlingsprogram för att främja sjöfartsyrkena. Om vi, som det många gånger har föreslagits, har behov av att främja och förbättra sjötransporter för att ersätta i synnerhet långdistanstransporter och tunga transporter som sker på vägarna, måste ett handlingsprogram som främjar sjöfartsyrken genomföras.

Vairinhos (PSE)
Minimiutbildning för sjöfolk skall enligt min uppfattning uteslutande vara ett behörighetsområde för yrkesfiskarnas fackföreningar, i linje med deras respektive bestämmelser.
Fiske är oerhört viktigt för kustsamhällen, både när det gäller sysselsättning och för familjeinkomst, så om det blir obligatoriskt med utbildning behöver det inte utgöra ett hinder för att få tillgång till hav och floder utan i stället vara ett krav för processen för hållbar lokal utveckling, och för deltagande i en återhämtningsprocess för marin vegetation och fauna.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jag stöder alla artiklarna i denna förordning och jag röstade för förslaget, men jag måste uttrycka min stora besvikelse, som företrädare för pensionärerna i hela Europa, över att vi genom ändringsförslag 55, som vi antog, behåller det absoluta förbudet för de funktionshindrade i hela Europa att resa i Europa, att resa utanför sin egen stats gränser och bosätta sig i en annan europeisk stat, eftersom de genom att göra det skulle förlora en stor del av de bidrag som de är beroende av för att leva.
Vissa framsteg har gjorts, en del av de pensioner som inte kunde flyttas mellan länder har avskaffats, men största delen av dem finns kvar, vilket gör att de funktionshindrade, när de reser i Europa, måste lämna sin pension till den egna regeringen, som sannerligen inte behöver den.

Crowley (UEN)
Jag röstade för Lamberts betänkande om de sociala trygghetssystemen för att uttrycka mitt stöd för en rationalisering och förenkling av förordning (EG) nr 1408/71 och för att göra de nuvarande texterna mer lättillgängliga för Europas medborgare och för dem som dagligen arbetar med denna förordning. Utan gemenskapsbestämmelser om social trygghet skulle miljontals europeiska medborgare sakna ett tillräckligt skydd. Vi måste se till att de medborgare som arbetar, bor eller vistas i en annan medlemsstat åtnjuter ett adekvat skydd.
Den bästa lösningen är fortfarande att samordna de sociala trygghetsåtgärderna på EU-nivå. Vi varken vill eller bör eftersträva att harmonisera de sociala trygghetsåtgärderna. Försök att omfatta skattefrågorna ligger utanför räckvidden för denna förordning, och de förslag som har gått i den riktningen har jag röstat mot.
Den definition av familjen som Lambert ger i sitt betänkande är oacceptabel, och det var skälet till att jag begärde en särskild omröstning om detta ändringsförslag. Inte heller sådana frågor faller inom ramen för denna förordnings räckvidd. Hur man väljer att definiera ?familjen? är en fråga för medlemsstaternas nationella lagstiftning.
Alla är överens om att det är önskvärt att komma fram till en slutlig överenskommelse om förordningen. Jag hoppas att detta blir möjligt under den andra behandlingen.

Manders (ELDR)
Det här betänkandet är en välkommen förbättring av den nuvarande situationen i fråga om de sociala trygghetssystemen, i synnerhet för gränsområden med många gränsarbetare, och föredraganden har uträttat ett mycket gott arbete i detta avseende.
I fråga om ändringsförslag 20 om definitionen av hushåll/familj har en majoritet av ELDR-gruppen röstat för det här ändringsförslaget och trots det avstått från att begära en omröstning med namnupprop, eftersom vi anser att det vore föga önskvärt att riskera att hela betänkandet röstas ned. Detta skulle också vara anledningen för föredraganden att gå med på att förkasta ändringsförslag 20.
Jag måste få lätta mitt hjärta. Det här parlamentet ägnar många sammanträdestimmar varje månad åt grundläggande mänskliga rättigheter i länder utanför Europa; vi blir involverade i praktiskt taget allt som är oacceptabelt enligt de europeiska måttstockarna. När vi diskuterar de mänskliga rättigheterna inom Europa, som till exempel sexuell läggning, vägrar vi emellertid att öppet bekänna färg. Det är en skam, enligt min uppfattning, att Europaparlamentet vill behålla möjligheten att placera människor utanför lagen på grund av deras sexuella läggning. Det finns naturligtvis allehanda argument som kan användas för att stödja denna uppfattning; man skulle naturligtvis kunna säga att det handlar om subsidiaritetsprincipen, eller att det är viktigare att anta betänkandet än det principiellt grundade valet i ändringsförlag 20. Genom att göra så kränker man icke desto mindre en annan rättighet, nämligen varje europés rättighet att kunna arbeta inom Europeiska unionen. Genom att förkasta ändringsförslag 20 begränsas rörligheten på arbetsmarknaden mycket allvarligt för ett antal medborgare, och detta i ett framåtsträvande Europa, faktiskt.
Som tur är har just detta parlament, förvisso omedvetet, nyligen antagit ett liknande ändringsförslag i Santinis betänkande. Som liberal hoppas jag att det godkännandet kommer att ge alla europeiska medborgare ett tillräckligt skydd.

Moraes (PSE)
Europaparlamentets labourgrupp kommer att rösta för Lamberts betänkande om social trygghet eftersom det syftar till en samordning av de sociala trygghetssystemen till gagn för vanliga medborgare som vill arbeta på olika håll inom EU.
Detta betänkande syftar till samordning, men eftersträvar ingen harmonisering vare sig av de sociala trygghetssystemen eller av skattesystemen, vilket är medlemsstaternas ansvarsområde.
Europaparlamentets labourgrupp ställde sig inte bakom ändringsförslag 48 på grund av att det faller utanför räckvidden för artikel 42, där man behandlar de sociala trygghetssystemen och introducerar begreppet dubbelbeskattning. På samma sätt syftar ändringsförslagen 1, 2, 43 och 45 till att gå längre än att endast samordna de sociala trygghetssystemen, och därför kunde Europaparlamentets labourgrupp inte ställa sig bakom dessa förslag.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag beklagar det faktum att vissa parlamentsledamöter fortfarande inte lyckas motstå frestelsen att använda parlamentets dokument, något som är ett uppenbart brott mot EU:s behörighet och går tvärtemot subsidiaritetsprincipen, för att inkräkta på det område som är reserverat för medlemsstaterna, och bli inblandade i alla möjliga frågor, ibland med rätta, ibland felaktigt, i den enkla ideologiska sekterismens tjänst, till och med i ärenden som är ytterst känsliga både politiskt och socialt. Detta var särskilt fallet med det beklagliga ändringsförslag 20, genom vilket man helt felaktigt strävade efter att skapa en ny definition av begreppet ?familjen?. Lyckligtvis segrade det sunda förnuftet, och kammaren avvisade detta högst olämpliga och oriktiga ändringsförslag med en överväldigande majoritet.
Betänkandet innehöll dock andra, låt vara mindre seriösa, exempel på försök att använda och utnyttja en fråga av sådan betydelse och sådant intresse för alla medborgare - sociala trygghetssystem - för att pracka på oss visioner som det inte råder någon enighet om och som utmanar fördelningen av befogenheter och behörigheter inom EU.
Även om jag inte röstade mot betänkandet - beroende på att ändringsförslag 20 har förkastats - kunde jag inte annat än lägga ned min röst i den slutgiltiga omröstningen.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jag röstade för Gröners betänkande, vars lovvärda syfte är att bekämpa våldet mot kvinnor och barn. Jag måste emellertid berätta att på Roms flygplats, varifrån jag reste för att ta mig till Strasbourg, kom en pensionär från Rom fram till mig och sade: ?Det är rätt att ni i Europa engagerar er för att bekämpa våldet mot barn, ungdomar och kvinnor. Men jag skulle vilja att ni, herr Fatuzzo, påpekade att på vissa institutioner där man tar hand om gamla och personer som inte klarar sig själva är jag rädd att, eftersom det inte finns någon regeringskontroll över huvud taget, även dessa gamla som inte klarar sig själva ofta utsätts för våld och förtryck. Det borde finnas ett beslut och anslag från Europaparlamentet också för dem, så att också dessa former av våld kan bekämpas.?

Caudron (GUE/NGL)
De senaste nyheterna har påmint oss om hur viktig denna fråga är och hur utbrett och allvarligt våldet, dolt eller öppet, mot barn och kvinnor är, i alla sociala miljöer. I fråga om mäns våld mot kvinnor är orsaken till våldet machoinspirerad, och i fråga om föräldrars våld mot sina barn är orsaken ett tanklöst, t.o.m. patologiskt utbrott. 
Därför krävs det ett generöst finansierat program i kombination med förstärkt lagstiftning om prevention och påföljder.

Darras (PSE)
Eftersom syftet är att det nuvarande programmet för att bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor skall fortsätta sedan det har löpt ut i slutet av 2003, måste det vara möjligt att genomföra denna andra fas av Daphneprogrammet utan dröjsmål.
Detta program kan emellertid inte genomföras på effektivast möjliga sätt med nivån på de anslag kommissionen beviljat. Den aktuella summan - 40 miljoner euro - tycks mig nämligen helt otillräcklig om vi verkligen vill ge ett större antal icke-statliga organisationer möjlighet att dra nytta av programmet och om tanken är att möta behoven i de nya medlemsstaterna. Följaktligen måste resurser som svarar mot problemens omfattning anslås för att programmet skall kunna fortsättas och utsträckas till de nya medlemsstaterna. 
Jag tycker också att det skulle vara önskvärt, när man betraktar våld som en kränkning av de mänskliga rättigheterna, om programmet hade en lämpligare rättslig grund än artikel 152 i EG-fördraget.

Färm och Hedkvist Petersen (PSE)
I motiveringen till ändringsförslag 1 i betänkandet nämns begreppet ?tvångsprostitution?. Vi motsätter oss användningen av denna term, eftersom vi menar att prostitution aldrig är en människas fria val utan alltid handlar om en situation av tvång och beroende.

Goodwill (PPE-DE)
De brittiska konservativa beklagar alla typer av våld och välkomnar därför åtgärder för att bekämpa detta, bland annat några av de initiativ som ryms inom ramen för Daphneprogrammet. Våld, och i synnerhet våld som riktas mot kvinnor eller barn, är oförsvarligt och kan inte godtas. Vissa av de åtgärder som omnämns i detta betänkande inkräktar emellertid på områden som hanteras bäst på medlemsstatsnivå. Det finns inga bevis för att de skattemedel som används för projekt på EU-nivå är effektivare än de som ägnas åt nationella program, även om utbyte av erfarenheter och bästa metoder kan utgöra ett värdefullt bidrag när det gäller att minska våld av den här typen.
De brittiska konservativa erkänner det goda arbete som har uträttats inom Daphneprogrammet, men valde av ovannämnda skäl ändå att rösta mot ytterligare budgetanslag och lägga ned sina röster under slutomröstningen.

Klaß (PPE-DE)
I dag har jag tagit tydlig ställning för en förlängning av EU:s handlingsprogram för att motverka våld mot barn, ungdomar och kvinnor (Daphne II) från 2003 till 2008. Vårt viktigaste mål måste nu vara att göra de nödvändiga anslagen tillgängliga i god tid till den 1 januari 2004 och att undvika ett utdraget förlikningsförfarande.
Den finansiella ramen måste utökas till 50 miljoner euro, vilket krävs av PPE-DE-gruppen för att därigenom fullt ut kunna klara kraven och behoven i kandidatländerna. Jag hoppas att denna åtgärd kommer att godkännas utan dröjsmål för att undvika ett förlikningsförfarande mellan parlamentet och rådet och så att en realistisk budgetplan kan upprättas.
Inom ramen för lagstiftningsförslaget förutses också utvecklingen av filter för att förhindra spridningen av pedofilmaterial, och det innehåller också åtgärder för att förbättra situationen för gatubarnen, framför allt i storstäderna. Som helhet är Daphne II således på rätt spår, men vad som kommer att vara av avgörande betydelse är att de befintliga resurserna samordnas på ett så lämpligt och effektivt sätt som möjligt, så att både anslagen och åtgärderna kan få en direkt effekt för dem som de är avsedda för i stället för att rinna ut i olika kanaler.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Gröner till det utmärkta betänkande som hon har utarbetat om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om inrättandet av en andra fas (2004-2008) av gemenskapens insatsprogram för att förebygga våld mot barn, ungdomar och kvinnor och för att skydda våldsoffer och riskgrupper (Daphne II-programmet), vilket jag stöder till fullo, i synnerhet när det gäller behovet att tillhandahålla utökad finansiering för programmet.
Jag vill också framhålla att genomförandet av programmet måste göra det möjligt att utöka dess räckvidd till att omfatta anslutnings- och kandidatländerna eller vilket annat land som helst som åtnjuter privilegierade förbindelser med unionen.

Muscardini (UEN)
Det är en moralisk skyldighet för alla medborgare i alla samhällen att bekämpa barnmisshandel och barnpornografi.

Det är med glädje och tillfredsställelse jag hälsar gemenskapsprogrammet Daphne II om förebyggande av våld mot barn, ungdomar och kvinnor, som stöds av den delegation som jag leder och av hela UEN-gruppen. Gröners betänkande har faktiskt tagit med två förslag som i dag antagits enhälligt av kammaren här i Strasbourg och som förespråkar två ytterligare åtgärder som gemenskapsprogrammet måste utveckla: främjande av medvetenhetshöjande kampanjer som fördömer våldshandlingar och underlättande av psykologiskt, moraliskt och praktiskt stöd till offren samt, framför allt, en undersökning av möjligheten att skapa filter som förhindrar spridandet av barnpornografiskt material via Internet.
Detta fantastiska kommunikations- och informationsmedium, Internet, kan faktiskt vara en oändlig, okontrollerbar källa till budskap om våld och brutalitet som riktas till minderåriga och som de minderåriga ofta är upphovsmän till. Det torde därför vara nödvändigt, med tanke på den frihet som samhället berömmer sig av och som inte är någon sann frihet om den inte respekteras av alla och inte tjänar till att skydda alla, att reglera det slags information som är tillgänglig på Internet och att se till att familjer, vuxna och minderåriga får möjlighet att inse vad det är för typ av hemsidor de besöker.
(Texten har förkortats i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande. Jag delar föredragandens oro när det gäller behovet att ta itu med de olika former av våld som utövas mot de svagaste medlemmarna av samhället, och jag anser att det är helt och hållet önskvärt och berättigat att fortsätta och att utvidga Daphne II-programmet.
Jag stöder till fullo inrättandet av ett europeiskt år mot våld och upprepar att detta är lämpligt och att det föreligger ett behov av ett sådant år.
Utan att ignorera eller bortse från vittnesmålen från de som är mest utsatta för de olika våldsformerna beklagar jag föredragandens eftergivenhet mot en feministisk och något ensidig retorik. Jag vänder mig mot den lättvindiga demagogi som kännetecknar denna absurda form av sexism, vilken degraderar och svärtar ned manligheten. Det går till och med så långt som att förespråka en form av ?omskolning? som är, om inte stötande, så i alla fall helt enkelt löjlig.
Jag välkomnar avslutningsvis antagandet av de ändringsförslag som jag har undertecknat tillsammans med Muscardini och Angelilli om att uppmuntra införandet av filter och tekniker för att registrera och spåra verksamhet i syfte att förhindra spridningen av pedofilmaterial på Internet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Som många människor, herr talman, älskar jag landsbygden. Det gläder mig att jordbruket skall få så mycket anslag och hjälp från Europeiska gemenskapen och att man är angelägen om att få fram exakta nyheter, exakt statistik och enhetliga förfaranden för att redovisa gemenskapens jordbruksutgifter i de 15 staterna. Om ändå de europeiska regeringarna vore lika flitiga och om ändå Europeiska unionen vore lika villig att visa samma intresse och garantera samma exakthet i den statistik som gäller oss, stackars dödliga! Som ni vet, herr talman, beror pensionsunderskottet i hela Europa - det säger regeringscheferna - på det faktum att den förväntade medellivslängden för män och kvinnor på ett oväntat sätt har ökat med minst tio år. Kunde de inte ha sett att detta var på väg?

Ribeiro e Castro (UEN)
Detta förslag till förordning befäster ett sedan länge vedertaget förfarande som, enligt specialisterna, fungerar utomordentligt bra. Räkenskaperna för jordbruket (EAA) utgör faktiskt ett oumbärlig instrument för att övervaka och bedöma den gemensamma jordbrukspolitiken. Som vi alla vet har dessa tidigare sammanställts av medlemsstaterna på grundval av en gemensam metod och lämnats till kommissionen (Eurostat) enligt en gentlemen's agreement. Jag ansluter mig därför till kommissionens vision om att upprätthålla och förbättra uppgifternas kvalitet och att införa en ram för överföring av uppgifter som kommer att ge ekonomiska aktörer större insyn och bättre tillgång till information.
Jag tror att det är en oerhörd fördel för åtgärdernas effektivitet och ekonomi på detta område, liksom på många andra områden när det gäller gemenskapsåtgärder, både för Europeiska unionen och för medlemsstaterna, att sammanställningen av uppgifter i likhet med jämförelser och erfarenhetsutbyten sker på ett samordnat sätt.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jag röstade för Koukiadis' betänkande, herr talman, för det som man begär och önskar i det är en av de drömmar som jag har haft under lång tid, när jag nu lyckas drömma - vilket inte är särskilt ofta nuförtiden, eftersom den 13 juni närmar sig alltmer - eftersom jag sover bra. Varför är det så? Därför att jag verkligen skulle vilja att europeisk rätt verkligen var en primär rättskälla. 
Det verkar till exempel som om artikel 13 i Amsterdamfördraget överträds i Italien. Man diskriminerar äldre och funktionshindrade som får - eller inte får - ekonomiskt stöd just därför att de är över eller under 65 år. Jag välkomnar därför detta betänkande, och jag ser fram emot den dag då europeisk rätt görs till en primär rättskälla.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Bakom den till synes neutrala rubriken ?om de rättsliga grunderna och respekten för EG-rätten? döljer initiativbetänkandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att den nationella straffrätten helt och hållet underordnas EG-rätten.
Helt och hållet i överensstämmelse med EU:s filosofi hävdar man i betänkandet att gemenskapen bör ha möjlighet att tvinga medlemsstaterna att utdöma konkreta straffpåföljder i händelse av överträdelser av EG-rätten. Termen ?straffpåföljder? har en ganska stor tyngd, vilket skiljer den från de administrativa eller ekonomiska sanktioner som de styrande i EU redan utdömer. Betänkandet föreslår också att kommissionen skall kunna närvara i de nationella brottmålsdomstolarna för att föra talan och att den skall kunna tvinga medlemsstaterna att t.o.m. utdöma fängelsestraff, som har beslutats av gemenskapen. Det enda vi behöver ytterligare är EG-fängelser för avtjänande av EG-straff!
Detta är ännu en kränkning av den nationella suveräniteten och borgarklassens så kallade ?rättsstat?, genom att ett övernationellt organ får instruktioner om att bedriva rättskipning och avgöra påföljdernas typ och nivå. Bakom det ivriga sökandet efter rättsliga grunder döljer sig naturligtvis ambitionen att tjäna unionsmonopolens intressen inom alla sektorer och att utplåna de demokratiska rättigheterna.

Butel och Saint-Josse (EDD)
Betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden utgår från principen om att dess förslag inte är avsedda att ?direkt fastlägga straffrättsliga regler eller att uppnå en straffrättslig harmonisering?. Detta - som vi anser vara den rätta utgångspunkten - är ett resultat av förberedande arbete och allvarlig reflektion i utskottet för rättsliga frågor, som har fäst speciellt stor vikt vid utfrågningar av experter på straffrätt, som har bekräftat att en sådan harmonisering skulle medföra omvälvande förändringar och mycket stora problem.
Olyckligtvis leder oss resten av betänkandet i rakt motsatt riktning genom att förlita sig på domstolens omfattande tolkningar, genom att uppmana kommissionen att framföra klagomål i sin egenskap av fördragens väktare och genom att uppmana regeringskonferensen att definiera gemenskapens behörighet inom straffrätten.
De medlemmar som tillhör delegationen för ?Jakt, fiske, natur och tradition? inom EDD-gruppen röstade därför emot detta betänkande där man, genom att använda en teknik som vi känner till på detta område, slutar med att kräva att vi skall göra vad vi har sagt att vi inte vill göra.

Inglewood (PPE-DE)
Såsom förklaras i betänkandet kan straffrättsliga påföljder i vissa fall åläggas genom gemenskapsrätten. Dessa fall är undantag snarare än regel, och det är ytterst viktigt att gemenskapen som svar på punkt 10 i betänkandet inte förvärvar allmän behörighet på det straffrättsliga området, utan att dessa frågor i stället hanteras på medlemsstatsnivå.

Bastos (PPE-DE)
Resultattavlan för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen måste vara ett användbart instrument som är till nytta för socialpolitiken och ger praktisk information om de framsteg som görs och lösningar på problem. Vi är för närvarande inne i en ekonomisk nedgångsperiod, som skulle kunna leda till att nivåerna av arbetslöshet, fattigdom och social utslagning stiger ytterligare. Särskild uppmärksamhet måste ägnas sådana ständiga sociala problem som frekvensen av avhopp från gymnasiet, bristen på barnomsorgsmöjligheter och analfabetism. Dessutom måste vi investera i utbildning, fortbildning och livslångt lärande, i syfte att göra det lättare att förena arbete och familjeliv och i syfte att uppmuntra aktivt åldrande samt för att förbättra hälsan och säkerheten i arbetet.
Med tanke på den förestående utvidgningen krävs ökade ansträngningar för att uppnå ekonomisk och social sammanhållning, med tanke på de sociala förhållandena i de tio nya medlemsstaterna. Medlemsstaterna, arbetsmarknadens parter och andra inblandade parter måste förbinda sig att genomföra de politiska initiativ som fastställs i den sociala dagordningen och i riktlinjerna för sysselsättning. För egen del måste kommissionen få till stånd åtgärder som ger ett svar på önskemålen från Europaparlamentets sida.
Detta är ett ytterst viktigt betänkande för genomförandet av socialpolitik inom unionen. Jag har därför röstat för det.

Crowley (UEN)
Trots vissa invändningar mot några av förslagen i Figueiredos betänkande röstade jag ändå för betänkandet i slutomröstningen, eftersom många frågor inom den sociala dagordningen med rätta måste belysas. Betänkandet ändrades på ett tidigare stadium i utskottet, och man lyckades lösa många av de problem som uppstod i den delen av behandlingen.
Frågor såsom de fortsatt höga arbetslöshetsnivåerna i vissa medlemsstater, fattigdomsbekämpning, bekämpning av diskriminering på grund av funktionshinder, främjande av ett aktivt åldrande och tillhandahållande av barnomsorg är viktiga frågor som måste prioriteras.
Jag röstade mot de ändringsförslag där man efterlyste ännu fler direktiv och förslag som skulle hämma industrins utveckling. Skapandet av ett socialt Europa kräver samsyn mellan arbetsmarknadens parter snarare än nya hinder.
Jag välkomnar även fokuseringen på ansökarländerna. De kommer att kunna ge ett värdefullt bidrag till utvecklingen av vår socialpolitiska dagordning.

Figueiredo (GUE/NGL)
Jag beklagar att våra förslag att försöka klargöra olika aspekter på betänkandet har avvisats. Till följd av de ändringsförslag som lagts fram av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater i utskottet för sysselsättning och sociala frågor urvattnades dessa förslag, särskilt de som
beaktar de skadliga effekter som genomförandet av stabilitetspakten har haft på sysselsättning och sociala utgifter, vilket skulle motivera en revidering av pakten, varvid man tar hänsyn till förändringar i den ekonomiska situationen liksom till sysselsättnings- och utbildningskriterier,
kräver att den ekonomiska och sociala politiken skall ändras så att den inriktas på att avhjälpa sociala behov och inte på företagsvinster,
beaktar att ekonomisk utveckling, högkvalitativa offentliga investeringar och tjänster, särskilt inom utbildning och yrkesrelaterad fortbildning, som främjar skapandet av högt kvalificerade arbeten med rättigheter och förkortar arbetsdagen är medel för att bekämpa arbetslöshet och social utslagning och för att garantera välfärd åt alla.

Moraes (PSE)
Europaparlamentets labourgrupp kommer att rösta för Figueiredos betänkande, där man försöker nå framsteg vad gäller den årliga resultattavlan för den socialpolitiska dagordningen genom att följa alla landvinningar och varningar om förseningar. I betänkandet betonas till exempel de fortsatt höga arbetslöshets- och fattigdomsnivåerna i vissa medlemsstater, och man kräver med rätta att lösningarna på dessa problem skall behandlas som en prioriterad fråga för gemenskapspolitiken, inte minst i samband med halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken, strukturfonderna och stabilitetspakten.
Europaparlamentets labourgrupp kommer att lägga ned sin röst beträffande ändringsförslagen 2, 6 och 17, eftersom dessa förslag är otydliga när det gäller den rättighet som gäller överallt i Europa att tillgripa kollektiva åtgärder, inbegripet rätten att strejka. Europaparlamentets labourgrupp stöder långsiktiga lösningar för hanteringen av kollektiva åtgärder runtom i Europa eftersom det kommer att medföra en rättvis lösning både för EU:s arbetstagare och konsumenter.

Patakis (GUE/NGL)
I ett EU som har skapats på begäran av de stora multinationella företagen och som tjänar deras intressen kan det inte finnas någon social välfärd för de arbetande klasserna och inga garantier för arbetstagarnas, kvinnornas, ungdomarnas, de funktionshindrades och de äldres rättigheter. Beviset är att ungefär en fjärdedel av Europas befolkning lever under fattigdomsgränsen.
Intresset för att utplåna fattigdomen är ett hyckleri. Syftet är att skyla över den kapitalistiska utsugningens brutalitet genom ?filantropiska? program och att undvika akuta sociala oroligheter. Den så kallade sociala dagordningen förverkligas genom en ökning av flexibiliteten och det tillfälliga arbetet, genom en förlängning av det yrkesverksamma livet, genom livslångt lärande, genom sänkning av lönerna som görs beroende av produktiviteten, genom nedmontering av välfärdsstaten och den sociala tryggheten och genom nedskärning av de offentliga kostnaderna för hälso- och sjukvård och utbildning. 
Kapitalismen har behov av arméer med arbetslösa, och därför är målet full sysselsättning en helt felaktig beteckning. I all synnerhet i dag, i en situation med ohämmad konkurrens, omstruktureringar och flyttningar av företag, vilka leder till ett massivt bortfall av arbetstillfällen. Man försöker lösa denna gordiska knut genom deltidsarbete och tillfälligt arbete och genom att dela arbeten mellan flera arbetstagare.
Vi uppmanar därför arbetstagarna, de arbetande klasserna och de progressiva, radikala krafterna i EU-länderna att kämpa mot monopolens politik och kräva en annan politik, som gynnar folket.

Crowley (UEN).
Herr talman! Utifrån Lynnes betänkande kan Europeiska unionen presentera en utmärkt modell för omvärlden, framför allt när det gäller frågan om hur vi på bästa sätt kan behandla de mest utsatta i samhället. 
I dag finns runtom i världen uppskattningsvis 600 miljoner människor med funktionshinder. Många av dessa människor kommer från en miljö med knappa förhållanden, och många av dem lever i utvecklingsländer där mycket av den service vi tar för given inte finns tillgänglig. Därför är det mycket viktigt att det finns internationella regler och bestämmelser som ser till att människor med funktionshinder respekteras, gynnas och har rätt till behandling.
Ett av de viktigaste elementen i dagens arbete, och vårt samtycke till Lynnes betänkande, är att vi med detta skickar ut ett klart och tydligt budskap, inte bara från de 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen utan även från de 10 anslutningsländerna, om att vi har för avsikt att utarbeta gemensamma normer och regler.
Jag vill avsluta med ett kort citat från den irländske författaren George Bernard Shaw som jag begagnade mig av under min första dag här i kammaren: ?Den värsta synden gentemot våra medvarelser är inte att hata dem, utan att vara likgiltig inför dem. Det är omänsklighetens innersta natur.? I dagens värld är vi alltför likgiltiga inför våra löften till dem som bäst behöver vårt stöd - inte vårt medlidande - så att de på 2000-talet kan leva fullständiga och oberoende liv och behandlas som våra jämlikar.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jag är ledsen att jag har sista ordet i fråga om detta dokument, som behandlades så väl av Crowley i hans röstförklaring, men jag måste säga, herr talman, att det smärtar mig djupt - även om jag röstade för detta dokument - att i Italien, mitt vackra land, som har så mycket vackert solsken, finns det dessvärre ännu i dag en lag enligt vilken de som blir allvarligt funktionshindrade och oförmögna till arbete, trots att de har arbetat och betalat sociala avgifter, skall få en pension på högst 40-50 euro per månad att leva på mellan en ålder på, låt oss säga, 30 år och en ålder på 65 eller kanske 70 år. 
Skulle regeringen, som för närvarande är rådets tjänstgörande ordförandeskap, vilja vara vänlig att läsa vad jag säger och åtgärda situationen?
Alavanos (GUE/NGL)
FN:s resolution 56/168 slår fast principen om lika möjligheter för att skapa bindande regler för de funktionshindrades skydd och värdighet. Det är därför det är viktigt 
att det finns en effektiv kontrollapparat, som för de andra sex konventionerna om mänskliga rättigheter i USA,
att konventionen bygger på främjande av de funktionshindrades olika rättigheter, såsom nämns i Lynnes betänkande,
att man stadgar att de funktionshindrade själva och deras organisationer skall medverka vid inrättandet av nationella och internationella organ, varvid man naturligtvis alltid måste räkna med att tvingas ta itu med byråkratiska förvrängningar,
att diskrimineringen utrotas,
att det finns en brådskande tidtabell för ett gemenskapsinitiativ.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vem skulle kunna rösta mot en text som är så proppfull med välmenande formuleringar?
Det är förvisso uppenbart att vi måste bedöma de funktionshindrades situation ?utifrån perspektivet mänskliga rättigheter, och inte utifrån perspektivet välgörenhet?! Vi måste förvisso ?göra det lättare för de funktionshindrade att förverkliga sina strävanden?!
Faktum är dock helt enkelt att behovet av att åter bekräfta sådana elementära sanningar som att de funktionshindrade är människor i sig bevisar att detta är långt ifrån att vara uppenbart i detta inhumana samhälle.

Och trots titeln ?På väg mot ett rättsligt bindande instrument för att (...) skydda de funktionshindrades rättigheter och värdighet?, finns det över huvud taget ingenting bindande i dokumentet, och hur skulle det över huvud taget kunna vara på något annat sätt? Hur skall man exempelvis kunna garantera att funktionshindrade får ?tillgång till arbete?, när sådan tillgång förvägras 30 miljoner människor, med eller utan funktionshinder, i Europeiska unionen? Hur skall man garantera att de har ?rätt att leva självständigt och med värdighet i samhället? eller ens ?rätten till en tillgänglig bostad?? 
Hur skall man kunna garantera detta, samtidigt som alla regeringar skär ned de sociala förmånerna och när de minimala bidrag som betalas ut till de funktionshindrade ger dem föga möjligheter till annat än att livnära sig så gott de kan?

Caudron (GUE/NGL)
Jag har alltid hävdat att en så fullständig integration som möjligt av de funktionshindrade i vårt samhälle inte bara är nödvändig ur rättvise- och solidaritetssynpunkt utan också är en fantastisk källa till mänsklig rikedom för vårt samhälle och för var och en av oss.
Detta är så uppenbart att vi inte skulle behöva lagstifta om det. Erfarenheten visar dock att lagstiftning behövs och att den måste vara bindande. Denna kammare har därför föreslagit att konventionen, när den väl kommer till stånd, måste innehålla vissa kategorier rättigheter.

Jag förespråkar detta och stöder kravet på att kommissionen skall utarbeta en exakt och noggrann tidtabell för detta.

Figueiredo (GUE/NGL)
Trots det faktum att detta är Europeiska handikappåret har få framsteg gjorts när det gäller att stödja och skydda de funktionshindrade. Det är särskilt beklagligt att Europeiska unionen fortfarande inte har några specifika direktiv som omfattar funktionshinder, baserade på artikel 13 i fördraget, och att kommissionen inte har lagt fram något förslag i år för att avhjälpa situationen, trots upprepade krav från parlamentet. Detta är verkligen märkligt, särskilt som kommissionen kräver att en FN-konvention skall utarbetas i denna fråga. Eftersom det ena initiativet inte utesluter det andra stöder vi argumenten i Europaparlamentets betänkande för de båda lagstiftningsinstrumenten.
Jag upprepar trots detta att vi måste garantera de funktionshindrade fullt skydd på området mänskliga rättigheter genom att ta bort sådant som hindrar dem från att fullt åtnjuta sina rättigheter och som gör det lättare för dem att uppnå sina mål och tillvarata sina möjligheter, genom att behandla personer med funktionshinder med förtur på den politiska dagordningen i olika medlemsstater.
Även om beslutet att utarbeta en konvention är välkommet måste det finnas garantier för äkta mervärde för att säkerställa att de mänskliga rättigheterna för personer med funktionshinder verkligen respekteras.

Hume (PSE)
Europeiska handikappåret ökar medvetenheten om de problem som drabbar Europas drygt 40 miljoner personer med funktionshinder. Utan att vara självbelåten kan vi konstatera att vi har åstadkommit ett visst skydd för EU:s medborgare.
Det är även viktigt att EU går i bräschen för att införa grundläggande rättigheter för de omkring 660 miljoner personer runtom i världen - nära tio procent av världens befolkning - som lider av någon form av funktionshinder. Många funktionshindrade utsätts för diskriminering, dålig behandling och isolering på olika inrättningar.
Europa bör skicka ut signaler utanför sina gränser om att omänsklig eller förnedrande behandling av personer med funktionshinder är fullständigt oacceptabel.
För tio år sedan antog FN sina standardregler för personer med funktionshinder. Detta dokument är inte rättsligt bindande. Det är nu självklart att de funktionshindrades rättigheter borde skyddas internationellt genom en rättsligt bindande FN-konvention. Denna konvention skall omfatta rätten till ett värdigt liv, rätt till sysselsättning, utbildning och fortbildning, rätt till delaktighet, medborgerliga och politiska rättigheter, rätt till ekonomiskt stöd, hälsovård, kultur och fritid samt rätten till lika behandling inför lagen. EU måste gå i täten inom FN och driva igenom dessa mål genom EU:s utvecklingssamarbete.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi har utan att tveka röstat för detta dokument, med tanke på det trängande behovet, både i Europa och över hela världen, av att utveckla en politik för icke-diskriminering av personer med funktionshinder, en aktiv och engagerad politik som slår fast deras rätt till sysselsättning, utbildning och allt som ingår i det sociala livet, inklusive sexualiteten.
Det är emellertid nödvändigt att betona att en sådan strävan till stor del står i strid med de nuvarande trenderna i Europeiska unionen och i de viktigaste internationella organisationerna. I själva verket gynnar dessa trender nedmonteringen av den offentliga servicen, dess privatisering och nedskärningar i de sociala trygghetssystemen och socialbudgetarna. De funktionshindrades integration i samhället, inklusive integrationen i arbetslivet, krävs utifrån ett solidaritetstänkande som svårligen låter sig förenas med lönsamhetstänkandet.
Löftet om att överge de separata strukturer som endast på ett mycket otillräckligt sätt förbereder personer med funktionshinder för integration och självständighet, för att möjliggöra deras fulla delaktighet i samhället och för att bekämpa fördomar, har sitt pris. Kampen mot fördomarna leder oss oundvikligen till en kamp mot de privata intressenas girighet, maskerad genom den konkurrensförmåga på hög nivå som är a och o i det nu förhärskande tänkesättet.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Lynne till det betänkande som hon har presenterat, vilket behandlar en fråga som jag anser vara ytterst viktig: att värna om rättigheterna för personer med funktionshinder. Jag vill uttrycka mitt fulla stöd för förslaget att anta en rättsligt bindande konvention för att värna om de funktionshindrades rättigheter och som garanterar att dessa rättigheter respekteras på global nivå. Att anta en konvention av det här slaget kommer att vara ytterligare ett bidrag i kampen mot uteslutning och diskriminering av de funktionshindrade. Jag anser därför att vi alla bör vara solidariska och stödja detta betänkande.

Moraes (PSE)
Jag har som ledamot av utskottet för sysselsättning och socialfrågor röstat för Lynnes betänkande eftersom jag anser det vara viktigt att Europaparlamentet stöder FN:s initiativ och uttrycker åsikten att kommissionen bör utarbeta ett heltäckande direktiv om de funktionshindrades rättigheter. Vi kan även uppnå konkreta resultat genom att integrera funktionshindrades rättigheter i vårt utvecklingssamarbete.
Europaparlamentarikerna i utskottet har betonat att det resultat som FN-processen utmynnar i måste vara en rättsligt bindande konvention med en effektiv kontrollmekanism.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande väl medveten om att mycket behöver göras under Europeiska handikappåret för att få bort de fysiska, tekniska och sociala hinder som möter de funktionshindrade i deras dagliga liv.
Jag vill framhäva Crowleys lämpliga initiativ, och jag delar hans åsikt att man borde ge funktionshindrade och de organisationer som representerar dem, liksom deras familjer och vårdare, möjligheten att delta i förhandlingar om dessa frågor.
Även om jag i princip instämmer med det betänkande som nu ligger framför oss måste jag uttrycka min bedrövelse över det faktum att föredraganden, samtidigt som han hänger sig åt åtskilliga detaljer om att rätten till livskvalitet är den viktigaste rättigheten för funktionshindrade, underförstått försvagar det som verkligen är den mest grundläggande rättigheten av dem alla: rätten till livet självt.
På samma sätt beklagar jag missbruket av ordet ?välgörenhet? i betänkandet, som tas ur sitt sammanhang och blir till en skymf i och med att dess verkliga teologiska och semantiska betydelse ignoreras och ersätts med en populistisk kliché som är felaktig och till föga hjälp.

Talmannen.
Därmed är röstförklaringarna avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.20 och återupptogs kl. 15.05.)

Talmannen.
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Irak.

Frattini
Herr talman, mina damer och herrar! Bristen på säkerhet och de allvarliga attentat som fläckar Irak med blod ger anledning till mycket stor oro. Tyvärr drar de också uppmärksamheten inte bara från det pågående återuppbyggnadsarbetet och de nödvändiga åtgärderna för en snabb återgång till normalitet, utan också från de många tecknen på en genuin förnyelse: offentlig debatt, religionsfrihet, institutioner som representerar en första, om än blygsam demokratisk struktur och försöken att återupprätta lika möjligheter och rättigheter.
De allra senaste tragiska händelserna bekräftar att kampen mot terrorismen och ansträngningarna att skapa säkerhet och stabilitet i Irak måste fortsätta att vara en prioritet för alla länder och för det internationella samfundet. Våra fiender är de som kämpar mot moderationens förespråkare och mot beslutet att anta en ny och svår utmaning: de som slog till mot Sergio Vieira de Mello för att han arbetade för en god sak, för att han lade ned sin kraft på att få landet på fötter igen. De som dödade honom är allas våra fiender, fiender till strävan att bygga upp ett demokratiskt Irak. Uppgiften att återuppbygga Irak och återföra landet till normalitet är därför hela det internationella samfundets angelägenhet, och Europeiska unionen varken får eller kan smita från sitt ansvar. Stödet till detta mål måste därför öka. Återupprättandet av lag och ordning sätter stor press på koalitionens styrkor, men nu måste vi förstärka solidariteten så att allt fler länder skall kunna samarbeta för att återupprätta säkerheten.
Efter det fega terrordådet mot Förenta nationerna i Bagdad den 19 augusti, som krävde oskyldiga offer bland de som tjänade fredens sak, däribland Sergio Vieira de Mello som jag nyss nämnde, efter det blodiga attentatet i Najaf den 29 augusti, har vi alla en skyldighet att ytterligare öka våra ansträngningar i arbetet för en politisk, civil och social och ekonomisk återuppbyggnad av Irak. Särskilt hävdar vi att Förenta nationerna borde spela en allt mer central roll och ytterligare förstärka sitt mandat i denna svåra efterkrigsfas.
Ordförandeskapet hoppas därför att man under de kommande veckorna får en bred majoritet i säkerhetsrådet för ett större FN-engagemang i Irak, och tillsammans med huvudaktörerna i det internationella samfundet gör vi allt vi kan - jag gör personligen allt jag kan - för att nå detta viktiga mål. Alla försök att splittra det internationella samfundet eller spräcka sammanhållningen kommer att misslyckas, eftersom det ligger i allas intresse att återuppbyggnaden av Irak blir en framgång. Vi måste främja utvecklingen av multilateralism, ett multilateralt tillvägagångssätt att lösa kriser, som är effektivt och kan generera lösningar. Ordförandeskapet gör sitt yttersta för att åstadkomma detta.
Vi välkomnade antagandet av säkerhetsrådets resolution nr 1500 och ser detta som ett särskilt viktigt framsteg, eftersom resolutionen tillerkänner den irakiska regeringen en avgörande roll vid upprättandet av nya institutioner i Irak. Resolutionen ger FN ett specifikt mandat med uppgift att stödja återuppbyggnadsarbetet. Vi - även jag personligen - hyser stort förtroende för FN:s roll, ett förtroende som bekräftats under de senaste veckorna av FN:s personal som visat sig ytterst professionell och kompetent, en kompetens som skulle kunna utnyttjas ännu mer när det gäller att leda den irakiska återuppbyggnaden.
Ordförandeskapet är därför övertygat om att hela det internationella samfundet måste samarbeta för att ge det irakiska folket en framtid i fred och trygghet om vi skall nå målet att skapa ett fritt och demokratiskt Irak. Givarkonferensen som skall hållas i Madrid den 24 oktober kommer att bli ett bra tillfälle att befästa denna internationella sammanhållning, under förutsättning att - här vädjar jag enträget till de deltagande länderna - att så många länder som möjligt är generösa och vill hjälpa till. Gud hjälpe oss om givarkonferensen för Irak blir ett misslyckande!
Det är viktigt att se till att de internationella organen får en tydlig roll i den ekonomiska och sociala återuppbyggnaden. Återuppbyggnaden bör ske inom tydliga ramar som anger formen för de olika ländernas och internationella organisationernas deltagande. Men det är lika viktigt att det inte, i väntan på förutsättningarna för en sådan gemensam ram, saknas bidrag från ett stort antal länder som är villiga att bidra till återuppbyggnaden av Irak.
Herr talman, mina damer och herrar! Vi måste därför lägga oss vinn om att se till att givarkonferensen gör det möjligt för oss att skapa en övergripande ram för det som krävs för att bidra till landets återuppbyggnad. Ordförandeskapet anser att Europa, som redan tydligt har angett sin vilja att delta i återuppbyggnaden av Irak, här har ett värdefullt tillfälle att utnyttja sina resurser och sin erfarenhet. Vårt engagemang i återuppbyggnaden får inte begränsas till säkerheten, utan måste utsträckas till den humanitära sektorn, sociala tjänster, hela det irakiska folkets behov och, sist men inte minst, till kulturen.
Vi måste därför återställa infrastrukturen och transportnäten, och ge all hjälp som krävs, men också - eller snarare först och främst - upprätta en institutionell ram för ett framtida demokratiskt Irak, återuppbygga utbildningssystemet, skolan och den akademiska världen. Återuppbyggnaden får inte och bör inte vara ett rent tekniskt ingenjörsarbete på det sociala området. Den måste bli drivkraften i en fredlig samlevnad, och vi måste därför, förutom att återställa ordningen, främja spridningen av en liberal kultur. När väl en fullständig säkerhet har återställts kommer det att bli möjligt att börja lägga grunderna för ett civiltsamhälle som bygger på frihet och ömsesidig tolerans, vilket kan tjäna som utgångspunkt för Europa att bygga relationer som präglas av samarbete och solidaritet.
Dessa är de stora olösta problem där Europa måste visa sin förmåga att lämna ett politiskt bidrag, att ingripa konkret som en enda enhet med förmåga att ta ett direkt ansvar när det gäller att skapa säkerhet, med förmåga att lägga tyngdpunkten på en kultur med allt större demokrati och att fokusera på dess samband med säkerhetsfrågan - en demokratisk kultur som kan föra en dialog med olika etniska och religiösa gruppers världar och traditioner. Att återuppbygga Irak är något vi både kan och måste göra. Det är en plikt som vi inte kan undandra oss, inte bara mot bakgrund av Europas stolta tradition av fredsarbete, solidaritet och stöd till människor i nöd, utan också - och inte minst - för att Europa kan och måste göra sin del för att ge FN ett starkt mandat, för att återupprätta stabiliteten i Irak och det irakiska folkets hopp.
(Applåder)

Patten
Herr talman! Jag vill börja med att ansluta mig till Frattinis vältaliga kommentarer och hylla det mod och engagemang som Sergio Vieira de Mello och hans personal har uppvisat. Jag är säker på att hela parlamentet är av samma uppfattning.
Jag råkade känna Sergio väl, och vi träffades första gången när vi arbetade tillsammans under fem års tid då han arbetade för UNHCR och jag hjälpte honom att ta itu med problemet med illegala vietnamesiska gästarbetare i Hongkong. Därefter var han FN:s särskilda sändebud i Kosovo, och helt nyligen upplevde han en mycket framgångsrik ämbetstid som FN:s sändebud i Östtimor. Han var en framstående internationell tjänsteman - en man med integritet, engagemang och klokhet, och han var ett fantastiskt och galant bevis för att internationella byråkrater inte behöver vara tråkiga. Han hade en fantastisk glöd som gjorde honom till en ytterst sympatisk samtalspartner och kamrat. Därför bringar vi i varmaste ordalag honom vår hyllning. 
Som Frattini sade var bombdådet den 19 augusti 2003 på ett sätt ett förfärligt angrepp på alla oss som betraktar internationellt samarbete med stöd av FN som det bästa sättet att lösa världens mest svårbehandlade problem. Liksom ministern är även jag glad över att säkerhetsrådet nu har beslutat att attacker mot Förenta nationerna och mot humanitära organisationer skall betraktas som krigsförbrytelser. Händelserna i Irak är ytterligare ett tungt vägande argument för inrättandet av en internationell brottmålsdomstol.
Jag såg fram mot att arbeta tillsammans med Sergio och hans arbetslag i Irak. Hans inverkan på övergångsprocessen var tydligt märkbar redan efter två månader. Han fick motta hyllningar från många håll. Även Richard Holbrooke, Förenta staternas tidigare FN-ambassadör, hyllade honom, och särskilt välförtjänt var hans påminnelse om hur värdefullt Vieira de Mellos arbete var för världens alla länder, inbegripet världens enda supermakt.
Den avgörande betydelse som FN:s arbete spelar är förklaringen till varför de ansvariga för den hemska attacken valde just FN:s högkvarter i Bagdad som måltavla. Genom att skapa kaos hoppas mördarna att övergångsprocessen och arbetet med att bygga upp Iraks demokrati skall misslyckas. Det fruktansvärda bombdådet mot en moské i Najaf förra fredagen, där man använde sig av samma vapenförråd för att uppnå exakt samma tragiska resultat, är ytterligare ett bevis för vilka metoder dessa våldets män använder sig av och vilka syften de eftersträvar.
Så jag hoppas att vår debatt i dag kan skicka ett klart och tydligt budskap till dem. Oavsett vilka skiljaktigheter vi haft tidigare är det, hur betydelsefulla de än må vara, liten mening med att lägga tonvikten på dem när ett välmående, stabilt och demokratiskt Irak står på spel. Vi bör alla anstränga oss för att förverkliga detta mål.
Jag har inte för avsikt att i dag upprepa gamla argument och ståndpunkter, även om jag är fullt medveten om att många av dem som uttryckte tvivel och kritik här i parlamentet och i de politiska institutionerna i det land som jag har mest ingående kunskaper om inte anser - för att uttrycka det milt - att händelseutvecklingen har motbevisat dem. Den fråga vi har att ta ställning till är inte om vi bör delta i återuppbyggnaden av Irak, utan hur vi skall göra det och vad som krävs för att våra insatser skall krönas med framgång.
Som vi lärt oss från tidigare exempel på återuppbyggnad av nationer är det nödvändigt med säkerhet. Jag vill i förbifarten även tillägga att vi inte ens kommit i närheten av att lösa problemen i Afghanistan, ett annat land där regimskiftet har visat sig vara betydligt mer okomplicerat än skapandet av en pluralistisk nation.
Om man vill nå framgång måste man även vara medveten om att de icke-militära åtagandena för säkerhet och återuppbyggnad måste vara lika omfattande eller, på längre sikt, mer omfattande än de militära. Detta förutsätter ett oavbrutet politiskt och ekonomiskt engagemang för att minska klyftan mellan retorik och verklighet. Det går inte att skapa ett modernt, demokratiskt och öppet samhälle för ett billigt pris.
Det krävs internationella åtaganden genom Förenta nationerna och dess organ. Om vi eftersträvar största möjliga internationella inblandning måste vi ta hänsyn till den uppfattning som de flesta länder har när det gäller att få till stånd ett engagemang som är effektivt och fungerar. Som den internationella krisgruppen nyligen påpekade i en av sina tankeväckande och välunderbyggda analyser kräver detta ett tidigt och konkret engagemang från irakierna själva.
Vad har då kommissionen gjort för att underlätta denna process? Vår första prioritering var att tillhandhålla humanitärt stöd. I detta sammanhang vill jag ge mitt erkännande åt ECHO som fortsatte med sin verksamhet i Irak både före och under krisens gång och inte lät sig avskräckas av den militära konflikten och den senaste tidens attacker mot biståndspersonal. Parlamentet bör vara stolt över det arbete som ECHO uträttar på ett både professionellt och modigt sätt.
Vid sidan om dessa viktiga insatser har kommissionen utarbetat förslag till en europeisk hållning när det gäller återuppbyggnadsarbetet i Irak, i enlighet med de önskemål som framfördes vid Europeiska rådet i Thessaloniki. Vi är beredda att hjälpa till om och när de säkerhetsmässiga förutsättningarna så tillåter, förutsatt att det finns en adekvat multilateral ram för våra bidrag som är skild från, men ändå samordnar sitt arbete med, koalitionens provisoriska myndighet. Detta budskap har jag personligen fört fram under sommarens möten med Förenta staternas utrikesminister Colin Powell och hans statssekreterare Alan Larson.
I denna fråga har min hållning varit mycket konsekvent, och jag tror inte att detta ställningstagande har varit vare sig otillbörligt kontroversiellt eller orimligt. Låt mig ge ett exempel på hur den politiska verkligheten ser ut. Jag tror inte att parlamentet skulle ge sitt stöd till något annat tillvägagångssätt. Men jag kan ta fel. Det är möjligt att mitt politiska omdöme sviktar. Men jag tror inte att så är fallet.
(Utrop från Cohn-Bendit)
Jag är tacksam för min kollegas stöd!
Kommissionens tjänstemän har under sommaren ingått i Världsbankens och FN:s delegationer med uppgift att kontrollera det internationella biståndsbehovet, och jag vill här offentligt uttrycka min tacksamhet gentemot dem för deras vilja att utföra detta arbete under svåra säkerhetsmässiga förhållanden. Detta särskilt med tanke på att två personer ur vår personal inom loppet av några minuter omkom under attacken den 19 augusti.
Vid sidan om detta oumbärliga arbete för att utvärdera stödbehovet har kommissionen och ordförandeskapet varje vecka deltagit i telekonferenser inom ramen för en kärngrupp tillsammans med Förenta staterna, Japan, Förenade arabemiraten, Världsbanken, Internationella valutafonden och UNDP. Denna kärngrupp anordnar i dag ett vanligt arbetsmöte i Bryssel för att förbereda den givarkonferens som skall äga rum före slutet av 2004. Konferensen kommer att gå av stapeln i Madrid den 23-24 oktober 2003, och Spanien har nu anslutit sig till gruppen i egenskap av värdnation. Detta välkomnar jag varmt, och jag har försäkrat den spanska regeringen om att kommissionen kommer att göra allt som står i dess makt för att se till att konferensen blir en framgång.
Alla medlemmar i kärngruppen har enats om att vi inte kan tillåta att tidsplanen drabbas av förseningar på grund av våldsdåd. Men jag kan inte låtsas som om attacker av den typ vi nu upplever inte kommer att påverka de internationella ansträngningarna för att få till stånd en återuppbyggnad. Vi kommer i Madrid att tvingas diskutera vilka specifika insatser vi och andra kan göra för att förverkliga en återuppbyggnad i en tid då det är mycket osäkert vilka åtgärder som faktiskt kan genomföras i praktiken.
Det är mot denna bakgrund som jag har tagit kontakt med ordförandena för de berörda utskotten för att försöka utröna vilka budgetmässiga konsekvenser detta får under 2003-2004, och i går hade jag ett givande möte tillsammans med budgetföredragandena för de berörda utskotten. Jag är övertygad om att kammaren kommer att ha förståelse för att vi under dessa svåra omständigheter ännu inte har börjat diskutera siffrorna mer i detalj, men oavsett vilket resultatet av uppskattningen blir vet vi att behovet är stort.
Vi måste som alltid verka inom ramen för den befintliga budgeten. Den hårda läxan har jag tvingats lära mig oavsett vilka politiska invändningar jag haft från tid till annan. Och samtidigt måste vi kunna tillmötesgå de förhoppningar och behov som finns på andra håll i världen, till exempel i Afghanistan och Palestina, där behoven knappast kommer att minska. När vi lägger fram vårt förslag är det ni i budgetutskottet som har att fatta beslut om huruvida vi har lyckats åstadkomma en rimlig balans.
Jag hoppas verkligen att vi alla har lärt oss en läxa om Irak, även om våra lärdomar har varit både kostsamma och smärtsamma. Jag hoppas att vi i Europa nu inser att Europeiska unionen är ojämförligt mer effektiv när vi samarbetar, framför allt när det gäller de stora politiska dagsfrågorna. Om vi kan samarbeta nu när det gäller Bagdad och Basra och de övriga frågorna kanske vi kan bidra till att se till att undanröjandet - och vi är alla överens om att det åtminstone är ett positivt resultat - av en ondskefull diktator leder till ett bättre liv för Iraks befolkning.
(Applåder)

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag ansluter mig till kommissionsledamot Pattens och rådsordförandens uttalanden som gick ut på att vi nu måste göra gemensamma ansträngningar för att skapa fred i Irak och därmed stabilisera regionen som helhet. Det är inte bara flera europeiska regeringar, utan också ledamöter här i kammaren, som har haft olika åsikter i fråga om Irakkriget. Med tanke på hur läget ser ut bör detta nu få stå tillbaka, för vi uppnår ingenting genom att söka efter skyldiga, utan nu måste vi snarare ägna oss åt att utveckla en gemensam strategi som hjälper oss att lösa dagens problem på ett vettigt sätt.
Vi måste också inse att det ökande antalet terrorattacker i Irak visar att krigsslutet inte har skapat någon stabil fred i Irak och att vi fortfarande har långt till inrättandet av en legitim och acceptabel irakisk regering. Av flera skäl - som diskuteras överallt - kan USA inte nå detta mål med hjälp av de medel som hittills har använts. Jag menar att president Bush gör rätt i att efterlysa en FN-resolution i frågan nu.
Det är i detta sammanhang jag vill infoga en siffra i resonemanget. USA uppskattar att engagemanget i Irak kostar dem 4 miljarder US-dollar i månaden, vilket motsvarar nästan 50 miljarder US-dollar om året, en svindlande summa med tanke på deras budgetunderskott som i alla hänseenden är enormt. Redan detta gör det uppenbart att det krävs samarbete på området. Om EU nu kan tala med en röst är tiden också mogen för oss att sätta oss ned tillsammans och försöka utarbeta en ny politisk målsättning. Detta kommer att göra det möjligt att reda ut i vilken riktning vi nu bör gå, att besluta vem som skall göra vad på det civila, militära och humanitära området och därmed att göra en meningsfull ansvarsfördelning. Om Europa och USA kan göra detta tillsammans på jämlik nivå och i samarbete med FN är jag säker på att parlamentet kommer att kunna godkänna kommissionens budgetförslag och sända dem med sitt mandat till givarkonferensen.
Jag vill även ta tillfället i akt och tacka ECHO-personalen i Irak för deras goda arbetsinsatser, som jag menar ger oss ett bra tillfälle att bidra till att skapa fred i regionen. Det råder ingen tvekan om att detta också ligger i vårt eget intresse, eftersom det får katastrofala följder även för oss, både på medellång och lång sikt, om det skulle visa sig vara omöjligt att skapa fred i hela regionen.
Synpunkter som dessa bör emellertid även gälla Afghanistan, och jag anser att vi, genom en ny Petersbergskonferens, bör försöka skapa en verkligt rättvis maktbalans och en rättvis fördelning av biståndsinsatserna, bland annat till pashtunerna, för att skapa fred även där. Jag har det intrycket att det hittills har saknats en sådan strategi både i Irak och i Afghanistan. Låt oss därför ta ett djupt andetag och tillsammans börja om från början för att göra vårt bästa både i regionens och i vårt eget intresse.
(Ihållande applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill på Europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar ge uttryck för våra allra djupaste och uppriktigaste kondoleanser med anledning av Förenta nationernas speciella sändebud Sergio Vieira de Mellos död och, som talmannen sade i går, de medarbetare till parlamentet och familjemedlemmar till våra tjänstemän som har dött, och till alla dödsoffrens familjer.
Vi står inför en situation där den förödande brand som förstörde FN:s högkvarter i Bagdad och bilbombsmordet på shiamuslimernas religiösa ledare Mohammad Baqr al-Hakim är en del av en terroristkamp, men också en del av något som kan jämföras med en motståndskamp, och nu när allt som hände före kriget håller på att omvärderas måste vi vara medvetna om att det inte är fler stormtrupper som behövs i Irak, utan försök att upprätta en tidtabell för landets återuppbyggnad, en återuppbyggnad som dessutom måste ske med irakiernas deltagande.
Det är sant att vi inte behöver återvända till det förgångna, men det finns vissa principer som vi fortfarande håller för giltiga, och den första är värnande av multilateralismen framför allt annat i dagens värld, och också vårt engagemang. I detta sammanhang blir det alltmer uppenbart att taktiken med förebyggande attacker, vilken vi ifrågasatte, har visat sig vara fullständigt värdelös när det gäller att lösa problemen med Saddam Husseins tyranni.
Det är förvånande att Bushadministrationen har varit så dåligt förberedd på att ta itu med situationen efter kriget. Var är utrikesminister Powells utgångsstrategi? Den fråga vi måste ställa oss i Europeiska unionen, och jag säger detta, herr rådsordförande, med tanke på det informella möte som skall hållas nästa helg, är hur vi skall agera gemensamt från Europeiska unionens sida, inte genom generella uppmaningar, utan med åtaganden.
Det finns en sak som varit klar redan från början, men som fortfarande måste realiseras, och det är att de fyra EU-staterna i säkerhetsrådet måste agera gemensamt, och detta måste vi lyckas med. Innan det blir så kommer vi att vara splittrade, och det är viktigt att vi tar det här steget, eftersom vi, precis som när det gäller våra internationella åtaganden, har mycket att riskera när det gäller lösningen av den här krisen.
Jag välkomnar, precis som kommissionsledamot Patten och rådsordföranden, ECHO:s humanitära insatser. De är mycket viktiga för irakierna och visar också på vårt engagemang, men den viktiga frågan här - och det problem som vi européer måste lösa - är vilken taktik vi skall välja inför framtiden. Vi har problemet med den så kallade befälskedjan, särskilt i ett läge där den amerikanska kongressens budgetkontor säger att de inte kan finansiera truppernas närvaro efter mars 2004, och när Förenta staternas regering lägger fram en ny resolution inför säkerhetsrådet.
Saken är klar: Vi kan inte begära ytterligare ansträngningar och samtidigt upprätthålla den nuvarande situationen, med ockupationsstyrkor som i huvudsak leds av ett enda land. Om vi tror på multilateralismen, om vi tror på ett allvarligt åtagande från Europeiska unionens sida gentemot FN och världssamfundet, måste vi lägga fram förslag om delat ansvar, om att ersätta ockupationsstrategin med en strategi för att återlämna överhögheten till irakierna. Detta kräver en mycket tydlig och exakt tidtabell, och det kräver en gemensam ansträngning av oss européer och även, på ett mycket direkt sätt, av arabländerna, för att åstadkomma något som kan utplåna bilden av en oacceptabel form av nykolonialism.
Jag ser det därför, herr talman, som positivt att vi kommer att närvara vid givarkonferensen - vi måste ändra på det nuvarande tänkandet enligt vilket bytet delas upp bland ockupanternas vänner -, och vi måste kunna svara för oss i egenskap av en europeisk union. Jag hoppas att den rekommendation som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik skall utarbeta kommer att antas enhälligt, eller åtminstone med majoritet, under den andra sammanträdesperioden i september.

Watson (ELDR).
Herr talman! Liberaldemokraterna i denna kammare ställer sig bakom de uppskattande ord som har uttalats om Sergio Vieira de Mello och alla de andra offren för den hjärtlösa attacken mot Förenta nationerna i Bagdad.
Den instabila och våldsamma situationen i Irak visar att koalitionen kan vinna en militär konflikt, men att det är betydligt svårare att uppnå fred utan stöd från Förenta nationerna.
Därför välkomnar min grupp de försiktiga förslag som lagts om att genomdriva en FN-resolution som kan skapa en multilateral ram för koalitionens styrkor i Irak. Vi liberaler har alltid förespråkat en multilateral lösning på de problem som Irak har inneburit, och om även koalitionen något försenat nu anammar denna åsikt får man säga att det är bättre sent än aldrig.
Koalitionen mot Irak var ett besynnerligt förlegat koncept från 1800-talet som byggde på maktbalans, vilket alltid medförde en viss risk för att åtminstone en nation skulle känna sig kränkt. Vi efterlyser en multilateral och regelbaserad ram för krishantering där det finns utrymme att läka vissa nationers sårade känslor. Det finns inget skäl för att Förenta staterna inte skulle behålla befälet över en multinationell styrka i Irak, men en eventuell lösning måste bygga på en FN-resolution och ge FN och de deltagande länderna en central roll när det gäller beslutsfattandet.
Det faktum att man så här långt inte har lyckats hitta några massförstörelsevapen har lett till ingående frågor under utfrågningarna i London, Washington och Canberra och satt frågetecken kring företagets legitimitet. Det bästa sättet för att ge legitimitet åt den internationella närvaron i Irak och återvinna förtroendet hos det irakiska folket är att sätta i gång en FN-stödd kampanj för att återställa säkerheten, förbättra livsvillkoren för vanliga irakier och arbeta för att skapa en regering på grundval av ett folkligt mandat.
Att den första regeringen i Irak efter Saddam i dag har svurit sin trohetsed är ett enormt steg i rätt riktning i det hänseendet. Vi hoppas att det är möjligt att hålla fast vid tidsplanen för valet i slutet av nästa år.
Min grupp välkomnar kommissionens initiativ att sammankalla till ett förberedande möte i Bryssel i dag inför den viktiga konferensen för internationella givare som kommer att äga rum i Madrid nästa månad.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Jag kan mycket väl förstå att det finns många som inte har lust att blicka tillbaka. På sätt och vis tycker inte jag heller att det är särskilt roligt att titta i backspegeln. Vi befinner oss i en situation där man måste säga att det allteftersom tiden går blir mindre och mindre trevligt att konstatera att man haft rätt. När företrädare för min grupp, Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa, besökte Bagdad i februari i år talade vi med vapeninspektörerna och fick ett mycket klart intryck av att inspektionerna fungerade och att anledningen till att man inte funnit massförstörelsevapen faktiskt var att de förmodligen inte existerade. Nu, ett halvår senare, kan man också konstatera att det nog var helt riktigt, att vapeninspektionerna fungerade som de skulle, och att FN följaktligen var på rätt väg.
Vid det tillfället diskuterade vi också hur ett sådant angrepp skulle uppfattas av irakierna. Skulle man uppleva det som en befrielse eller som en ockupation? Vi antog att man förmodligen skulle uppfatta det som både och. Naturligtvis vill man bli befriad från en despot och diktator som Saddam Hussein. Men frågan är om man för den sakens skull vill se främmande trupper ockupera landet. Jag tycker nog att man i efterhand kan konstatera att våra farhågor visat sig vara berättigade och att de angrepp som nu förekommer, exempelvis mot civila mål, mot FN-byggnaden och mot den irakiska polisen, tyder på att det irakiska folket upplever den nuvarande situationen som en ockupation.
Vi ville också att man före ett eventuellt angrepp skulle ta hänsyn till de interna spänningar man kunde utlösa i Irak. Nyligen mördades den shiamuslimske ledaren Mohammad Baqr al-Hakim. Det är inte så att jag betraktar honom som en hjälte, långt därifrån. Men mordet är ett exempel på hur starka spänningarna mellan befolkningsgrupperna i Irak är, och det visar också vilken gigantisk uppgift man tog på sig genom att kasta sig huvudstupa in i en attack mot Irak. Demonstrationerna vid hans begravning var en blandning av protester mot både Saddam Hussein och George Bush, vilket innebär att det även bland människor som måste ha känt att de blivit befriade från en diktator förekom mycket starka reaktioner mot den amerikanska ockupationen.
En annan sak vi fruktade var att FN skulle försvagas allvarligt genom detta angrepp. Tyvärr måste vi konstatera att så också har skett. Med ett försvagat FN ser vi nu också hur mycket FN faktiskt behövs. USA måste nu medge att inte ens 180 000 soldater är tillräckligt för att skapa fred och ordnade förhållanden i Irak. Det krävs mer. Förenta nationerna måste delta. Därför ser vi det nu som en mycket viktig uppgift att återupprätta och stärka FN. Detta är en av anledningarna till att min grupp föreslår att vi i år ger Sacharovpriset till Hans Blix, El Baradei och de Mello. Vi vill härigenom från Europaparlamentet sända ett budskap om att det vi vill stärka är den internationella rätten. Vi vill stärka FN-systemet och tror att detta är en förutsättning för att man skall kunna lyckas med den återuppbyggnad av Irak som vi alla vill se.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Innan jag yttrar mig om Irak skulle jag vilja hylla Vieira de Mellos minne, men även minnet av en av hans medarbetare, nämligen Jean-Sélim Kanaan. Kanaan hade arbetat som assistent till Pierre Pradier i Europaparlamentet, och han hade även arbetat för kommissionen, bland annat i Burundi.
När det gäller Irak tror jag det finns stora faror. Det finns de som säger att USA måste erkänna sina misstag. Vad har vi vunnit med det? Personligen vill jag inte ha rätt att säga till amerikanerna att de hade fel, för vid den tidpunkten fanns det en fråga som vi inte hade något svar på, nämligen hur man skulle bli kvitt Saddam Hussein. Även om vi hade rätt i att motsätta oss kriget föreslog vi inget alternativ för att bli av med Saddam Hussein. På den punkten har alltså Patten rätt. Det irakiska folket har rätt att leva i fred utan Saddam Hussein.
I dag är Saddam Hussein inte längre vid makten, men det irakiska folket lever fortfarande inte i fred. Det viktiga under dessa omständigheter är inte att veta om man är nöjd med vad amerikanerna gör, utan att hjälpa dem och britterna att ta sig ur sin isolering. Oavsett om vi tidigare hade rätt eller fel är det vi som måste vara de klokare nu. Tyvärr kostar detta alltför mycket, något som gör att Storbritannien nu omprövar sin ståndpunkt. Det är en diabolisk historia, eftersom det mer handlar om pengar än om moral, men sådant är livet.
Även om FN i morgon antar en resolution och även om USA låter FN överta befälet över insatserna kommer det inte att bli lätt att skapa fred i Irak. FN är inte Gud, och det är för övrigt inte EU heller. Vad gör man i en sådan här situation, när ett samhälle som tidigare varit så mäktigt nu fullständigt fallit samman? Somliga säger att vi inte har rätt att ockupera ett land. Jag svarar då att de allierade hade rätt att ockupera Tyskland. Om FN hade beslutat att Irak måste ockuperas skulle det ha varit legitimt. Problemet är att FN inte fattade något sådant beslut. Det finns tyvärr vissa fall då man blir tvungen att ockupera ett land om man vill störta en diktatur.
Jag skulle vilja att Europeiska unionen i dag lade fram förslag, exempelvis genom att anordna en konferens för fred och stabilitet i regionen, med deltagande av Iran och övriga länder i regionen. På så vis skulle USA och Storbritannien så småningom kunna hitta en väg tillbaka till FN. Genom att fokusera debatten på huruvida en FN-resolution är rätt eller fel hamnar vi nämligen i en återvändsgränd, eftersom ingen av parterna i nuläget lyckas övervinna de tidigare motsättningarna. Det innebär att vi måste arbeta för en lösning genom att gå en annan väg, via en konferens för stabilitet i regionen, och därefter överlämna saken till FN som kommer att ansvara för att återuppbygga demokratin i Irak. Tyvärr tror jag inte att valet nästa år kommer att föra oss närmare en lösning på problemet med hur landet skall kunna stabiliseras.

Collins (UEN).
Herr talman! Det är mycket oroande att säkerhetssituationen i Irak har försämrats allvarligt under de senaste veckorna. De amerikanska styrkorna i Irak klarar helt enkelt inte av att garantera säkerheten vare sig för irakierna eller för andra utländska medborgare. Olyckligtvis är det inte första gången i historien som ett krig har vunnits medan freden har gått förlorad. De styrkor som är förlagda till Irak brottas tråkigt nog dagligen med sabotage och förlorade liv. Rövarband är vanligt förekommande i Bagdad och längs alla större transportleder som leder till huvudstaden. Det styrande rådet tycks inte åtnjuta stöd från det irakiska folket. De flesta irakier betraktar inte rådet som ansvarigt för landets förvaltning och fortsätter att beskylla koalitionen för de många vedermödor de tvingas utstå. Det är min bestämda uppfattning att Förenta nationerna måste uppmanas att spela en central roll i den politiska, ekonomiska och militära övergången i Irak. Vi måste alla sträva efter att återföra Irak till världssamfundet under ledning av en inhemsk och representativ regering. Men kärnpunkten är att de amerikanska och brittiska styrkorna helt enkelt inte klarar av att hantera det drastiskt försämrade säkerhetsläget.
Jag är övertygad om att de svåra politiska problemen i Irak endast kan lösas på ett effektivt sätt i Irak under ledning av Förenta nationerna. Det finns ett allt starkare politisk stöd för denna åsikt.
Säkerhetsfrågor hanteras alltid på bästa sätt gemensamt. Förenta nationerna är det organ som åtnjuter stöd och anseende inom världssamfundet i sin helhet. Jag tror inte att trupperna i Irak kan ha uppsikt över de fredsbevarande insatserna i landet. Styrkorna kan inte administrera den dagliga verksamheten på ett ansvarsfullt sätt.
Vi skall inte på nytt diskutera fördelarna och bristerna med de händelser som utspelade sig i Irak tidigare i år. Jag tror inte att en sådan debatt skulle gagna något konstruktivt syfte. Vi måste samarbeta för att se till att Iraks medborgare åtnjuter skydd. Det enda sättet att åstadkomma en sådan situation är att ge Förenta nationerna en central plats.
Situationen i Irak är minst sagt nedslående. Men det finns ingen utväg ur detta dödläge om inte Förenta nationerna ges en ledande roll för en rad politiska verksamheter.

Belder (EDD).
Herr talman! Vad kan de europeiska institutionerna göra för det oerhört plågade irakiska folket? Rådet kan i hög grad öka den nyligen bildade irakiska övergångsregeringens interna och externa legitimitet genom att erkänna denna politik och ge sitt stöd på alla sätt det förmår.
Kommissionen kan, i samråd med rådet och parlamentet, erbjuda det ruinerade Mesopotamien generös ekonomisk och humanitär hjälp. Denna kammare kan bjuda in Iraks nya utrikesminister Hushyar Zibari till Bryssel eller Strasbourg för att ge oss förstahandsinformation om situationen i landet. Sådana initiativ på europeisk nivå skulle visa vårt engagemang för en bättre politisk framtid för Iraks folk. De skulle främja stabiliseringen av en orolig region, bidra till att bilägga den transatlantiska oenigheten om Irak och allt som allt kunna göra en stor skillnad. Det här skulle samtidigt vara det europeiska svaret på den gamla Saddam-regimens och de så kallade jihadisternas mordiska krafter. De får inte förlänga det irakiska folkets lidande.

Bonino (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Cohn-Bendit har, är jag glad att säga, sagt oss ett par sanningar, och en av dem är att, oavsett om USA:s politik är rätt eller fel - och det händer ofta att våra amerikanska vänner begår allvarliga misstag - så är problemet att vi européer inte har någon politik alls! Detta är den grundläggande punkt som, trots konventet som ni alla applåderade i morse, dessvärre inte kommer att förändras under de kommande åren. Vi européer har inte formulerat någon politik, vare sig tidigare eller, dessvärre, i nuläget.
Jag anser att insatserna för återuppbyggnad och den ekonomiska generositeten är mer än lovvärda, men det räcker inte för att utgöra något politiskt program. Jag förstår inte vad det är vi föreslår, annat än att vända oss till FN, men FN är inget annat än de stater som ingår i organisationen! För tillfället håller arabländerna noga uppsikt över hur saker utvecklar sig - och många av dem skulle tjäna på att läget försämras, eftersom de skulle få åka hem om Irak börjar fungera ordentligt - medan flera av de europeiska länderna också bara avvaktar, kanske i väntan på att amerikanerna skall misslyckas. 
Det är oroväckande att höra terroristattacker jämföras med legitimt motstånd. Jag är orolig över dessa oklarheter som ärligt talat är minst sagt häpnadsväckande redan när det gäller ordvalet. Säg till de döda irakierna att det rör sig om legitimt motstånd! Det kanske är så att vi också är obeslutsamma fortfarande, till och med i detta ögonblick när en framgång i Irak ligger i allas intresse, framför allt i irakiernas intresse, som under tjugo år har lidit under Saddam Hussein. De, liksom alla vi andra, har rätt till ett annat liv och en annan utveckling. Våra fega handlingar kommer sannerligen inte att hjälpa dem; vår feghet kommer sannerligen inte ens att ta oss ett halvt steg framåt längs vägen mot demokrati.
Lycka till, herr kommissionsledamot! Återuppbyggnaden är nödvändig, men för Europas del återstår det att utarbeta en politik för regionen.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman! Domedagsprofeter som jag själv, ni, Frahm och många andra tycks nu tyvärr ha haft rätt när vi diskuterade en eventuell intervention. Efter attentatet mot FN-kontoret i Bagdad och attentatet mot shiiternas heliga platser i Najaf grusas de bräckliga förhoppningarna om ett lugn som skulle göra det möjligt att gradvis skapa legitimitet för de myndigheter som koalitionen har tillsatt, och därmed också utsikterna till en relativt snabb överföring av koalitionens nuvarande befogenheter.
Jag tror inte att det räcker att fånga in Saddam Hussein, något som måste ske snart, för att få ett slut på det kaos som den flyende diktatorn har allt intresse av att upprätthålla, men som många andra med honom och, om så skulle krävas, efter honom är fast beslutna att ytterligare förstärka. Jag tänker givetvis på de religiösa fanatiker som är beredda att dö för att bekämpa USA under al-Qaidas fana, och på andra fundamentalistiska organisationer. Jag tänker också på det stora grannlandet Iran, som inte kan förbli opåverkat av situationen i Irak. Jag tänker framför allt på irakierna själva som, felaktigt eller med rätta - det har många talare framhållit -, anser att ockupationen av deras land är oacceptabel, oavsett vilka skäl som anförs till dess försvar. 
När det gäller denna sistnämnda, främst psykologiska fråga har det internationella samfundet, som med rätta vill få slut på detta kaos så fort som möjligt, enligt min mening inte några andra möjligheter än att legitimera sitt handlande genom att rösta igenom en ny resolution i säkerhetsrådet, vilken ger FN i uppdrag att återställa ordningen i landet och förbereda den nödvändiga övergången till en legitim irakisk regering. Detta är ert mål, herr rådsordförande, och det gläder mig att de senast kända amerikanska förslagen verkar gå i den riktningen.

Sakellariou (PSE).
Herr talman, herr Frattini, kommissionär Patten! Jag var en av dem som i likhet med Philippe Morillon varnade för vad som skulle kunna hända efter detta krig. Jag önskar att jag hade haft fel i mina förutsägelser och känner ingen glädje över att jag fick rätt. Detta handlar inte om att fastställa vem som hade rätt, vem som bar skulden eller något annat i den vägen, utan det handlar om att finna en lösning på situationen. Jag tror att de flesta av oss anser att en internationell lösning är den enda utvägen, men detta kräver internationell legitimitet, och denna måste först fastställas. Det är just på grund av att sådan legitimitet hittills har saknats som FN och ockupationsmakterna nu måste avgöra vem som skall göra vad, när och var och tydligt definiera ansvarsområdena.
Jag håller fullständigt med er, herr rådsordförande, om att irakierna själva måste göras delaktiga i ett så tidigt skede som möjligt om vi, i stället för att koncentrera oss på säkerhet och vänta tills en sådan har etablerats, betraktar de nödvändiga återuppbyggnadsåtgärderna som en helhet - med detta menar jag demokratiseringsprocessen, återuppbyggnaden av förvaltningen, skapandet av ordning och givetvis säkerhet för alla människor i Irak liksom återuppbyggnaden av infrastrukturer såsom el, vatten och vägar samt sjukhus och skolor.
Ju snabbare folket i Irak själva övertar ansvaret för återuppbyggnaden av sitt land - landets politiska system och demokrati, givetvis med den tekniska, sociala och kulturella dimensionen i åtanke -, desto snabbare kan vi räkna med en normalisering av läget. För att göra detta tror jag att de kommer att behöva ett konkret framtidsperspektiv för hur de själva mycket snart skall kunna ta sitt öde i egna händer. Det är därför vi måste sätta mycket snäva tidsfrister och förvänta oss att en lagstiftande församling i Irak kommer att väljas kanske i slutet av detta år så att irakierna känner sig delaktiga i frågan.
Jag tror att om en internationell legitimitet kan upprättas och irakierna göras medansvariga för vad som händer dem, kommer EU genom gemensamma åtgärder att kunna ge vad som i själva verket är ett mycket viktigt bidrag: dagens debatt har visat att de tidigare stora politiska och nationella skillnaderna har gett vika och att vi alla i princip har samma mål, nämligen att landet skall återuppbyggas.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! Irak tillhör i dag det irakiska folket. Befrielsen från det fruktansvärda tyranniets ok har blivit verklighet. Trettio år av ondskefullt förtryck som endast präglats av ett fåtal blodbesudlade milstolpar av misslyckade invasionsförsök utomlands och folkmordsattacker inom landet är nu över. Ändå går fortfarande många skyldiga män och kvinnor fria. Rättegångar är viktiga, men de irakiska domarna kan inte bära denna börda på egen hand. Deras sårbarhet är alltför akut för att man skall kunna agera utanför en internationell rättslig ram, och ett friare Irak är sårbart för organiserade kriminella ligor och terroristangrepp. Det är nu absolut nödvändigt att säkra landets gränser och ge ett ökat skydd för Iraks befolkning.
Tiden är nu mogen för Nato att förena sig med koalitionens styrkor. Dessa styrkor omfattar redan flera olika nationer men saknar fördelarna med Natos mångåriga expertis och nära samordning. Natos organisation skulle på ett adekvat sätt kunna skydda FN och dess oumbärliga vägledning som rådgivare och ansvarig för humanitärt stöd och utveckling. Utan detta skydd kan FN:s organ helt enkelt inte arbeta.
Grundprinciperna för den framlidne och mycket sörjda Mohammad Baqr al-Hakim omfattade ett krav på ett fullständigt genomförande av rättssäkerhet och värnande om mänskliga rättigheter inom ramen för en federal konstitution. Utländska investeringar, utveckling av det civila samhället och medborgerliga fri- och rättigheter ingår även i den demokratiseringsprocess som nu påbörjas.
Vi inom Europeiska unionen har årtionden av självförtroende och erfarenhet på samtliga dessa områden. Låt oss nu anta utmaningen och på alla sätt ansluta oss till återuppbyggnaden av Iraks rika kultur och mänskliga mångfald och återföra landet till världssamfundet genom inrättandet av en fri och demokratisk stat.

Messner (Verts/ALE).
Herr talman! Det är nu för sent att diskutera huruvida kriget i Irak var rätt eller nödvändigt. Om något är det USA:s ansvar att begrunda vilka misstag som gjorts i sammanhanget. Tyvärr hände det som vi fruktade. Diktatorn Saddam Hussein har visserligen störtats, men det råder inte fred i landet, tillståndet är kaotiskt och aggressiviteten ökar i området, inte bara i Irak. Därför gäller det för oss att tillsammans med USA göra vårt för att skapa fred, ordning och hopp för folket i Irak. Också vi européer har med vår erfarenhet, vår fredskultur och våra ekonomiska möjligheter krav på oss att bidra med vårt för att skapa en bättre framtid i Irak. All revanschism och all ?vad var det jag sade?-attityd är nu kontraproduktiv. Detta säger jag, som var en av dem som besökte Irak strax före kriget och varnade för just de följder vi nu ser.
Vår plikt och vårt ansvar är nu att återuppbygga landet, och det är troligt att vi européer kommer att bedömas utifrån huruvida vi nu kan finna en lösning på problemen i Irak, och detta betyder politiska riktlinjer. Vi måste finna en lösning om vi skall återfå vår trovärdighet i detta sammanhang.

Coûteaux (EDD).
Herr talman, mina damer och herrar! Historien behöver ofta tid på sig för att kunna bedöma om ett politiskt beslut var riktigt och effektivt. I det aktuella fallet behövs det knappast någon tid för att bedöma det beslut som fattades av president Bush och dennes hantlangare, den brittiske premiärministern, att krossa Irak, eftersom detta uppenbart var målet. Historien kommer i själva verket att minnas att denna sorgliga affär grundar sig på en dubbel lögn. Jag skall inte älta den första lögnen, eftersom den ofta har påpekats: det gäller den välbekanta förevändningen att man måste rasera ett land för att utplåna massförstörelsevapen. Några sådana fanns inte, det sade vi och det sade vapeninspektörerna, och det bekräftades också.
Vi måste dock ta en närmare titt på den andra lögnen, som är minst lika allvarlig om inte allvarligare. Vill president Bush och Tony Blair verkligen utplåna islamismen, eller var det tvärtom så att de ville gynna den och etablera den i Irak? Som jag redan har sagt i denna kammare var Irak så sent som för ett år sedan det enda arabiska landet som var helt fritt från varje spår av muslimsk fundamentalism. I dag är den högst påtaglig där och hemmastadd som på sin egen gård.
Kommer imperiet att fortsätta att flirta med den muslimska fundamentalismen under en lång tid framöver, och kommer det att fortsätta att ta emot stöd från dem som villkorslöst försvarar den?
Detta är en ytterligt sorglig situation. Det finns många parlamentsledamöter som givit sitt stöd för denna politik i denna kammare. Jag beklagar det på Europas vägnar, för i praktiken har de bara uppmuntrat en ledsam och kortsiktig politik.

Souchet (NI).
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Ni har säkert märkt att franska politiker i dessa dagar ständigt talar om suveränitet och oberoende, men federalisterna kan känna sig lugna, det handlar inte om Frankrike, utan om Irak.
De talar om ett Irak där de automatiska följderna av det initiala strategiska misstaget blott är alltför uppenbara. Den fortsatta militära ockupationen förvandlar landet till en idealisk arena för terroristerna, som till och med har lyckats forma en andra koalition, hur osannolik den än kan verka, som förenar återvändande exilislamister, jihadanhängare av alla de slag och överlevande från Baathpartiets maktapparat. Man behöver knappast vara något geopolitiskt snille för att förstå att osäkerheten kommer att bestå så länge den utländska ockupationsmakten finns kvar.
Lösningen skall därför inte sökas genom att man försöker bredda koalitionen eller få FN att backa upp den. Vi vet vad det leder till. Om vi vill hindra terrorismen från att utvecklas i Irak finns inga andra alternativ än att återge irakierna deras suveränitet. Vi måste snarast fastställa en tidtabell för en politisk övergång som måste ledas av irakierna själva, med stöd av hela det internationella samfundet.

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Den utveckling vi nu ser i Irak påminner i viss mån om utvecklingen i f.d. Jugoslavien. Så snart den totalitära regim som förtryckt dem hade störtats frigjordes alla inre krafter - ibland på ett våldsamt sätt. Samma sak händer i Irak. Under dessa omständigheter är det både olämpligt och oförsvarligt att triumfera och inta en ?vad var det jag sade?-attityd. I stället bör vi se med oro på situationen.
En brottslig regim har fallit, vilket är gott och väl, det var ju nödvändigt, men vi befinner oss sannerligen inte på en raksträcka mot fred, stabilitet och rättsstat. Det är därför Europa måste agera. Som jag ser det räcker det inte att upplysa amerikanerna om det självklara faktum att de inte kan återställa freden med enbart militära medel.
Därför är det nu dags för Europa. Vi måste bidra med hjälp. Detta är vårt ansvar, och det ligger också i vårt eget intresse att göra det. Därför vill jag säga följande till kommissionsledamot Patten: han kan räkna med stöd från CDU/CSU-delegationen här i kammaren, både för sitt engagemang och för det faktum att vi måste fram med pengar, för pengar kommer det att kosta. Vi kommer att tvingas förklara varför vi lägger ut pengarna. Låt mig därför upprepa följande: det ligger i vårt eget intresse att tillsammans med FN och givetvis även USA och Förenade kungariket lämna ett effektivt bidrag för att främja vägen till fred, stabilitet och rättssäkerhet i Irak.

Hume (PSE).
Herr talman! När vi diskuterar kriget i Irak bör vi på samma gång vara medvetna om att det under historien aldrig har funnits ett krig där de flesta offren inte har varit oskyldiga civila. Av denna anledning bör vårt främsta mål inför det nya århundradet och det nya årtusendet vara att göra allt som står i vår makt för att se till att kriget i Irak blir världshistoriens sista. 
Europeiska unionen bör eftersträva detta mål genom att uppträda på följande sätt: i stället för att skicka trupper till olika konflikthärdar bör vi skicka ett budskap om fredens filosofi och princip samt en stor grupp av tjänstemän för att främja en dialog. På det här området vet jag vad jag talar om. Europeiska unionen har mycket goda möjligheter att göra detta. Se bara på det århundrade vi har bakom oss. De första femtio åren var de värsta i mänsklighetens historia: två världskrig och 50 miljoner döda. Vem hade kunnat ana att alla dessa länder skulle försonas under den andra hälften av århundradet eller att vi skulle samarbeta på det sätt vi gör i dag? Därför bör vi studera hur denna utveckling var möjlig och hur den bakomliggande andan spreds till alla konfliktområden.
Europeiska unionens främsta princip är respekten för olikheter. Vad handlar alla konflikter egentligen om? Olikheter mellan religioner, nationaliteter och raser. Det bästa sättet att bemöta olikheter är att respektera dem. Den andra principen är att man måste ha institutioner som kan verkställa att så sker. Princip nummer tre går ut på att skapa förhållanden som gynnar ett samarbete för det gemensamma bästa och undanröjer alla hinder från det förflutna. Det är dessa tre principer vi utgår ifrån i fredsprocessen på Nordirland.
Europeiska unionen och världens större länder borde samarbeta för att skapa en sådan värld och vidta de åtgärder som behövs för att förhindra krig. Europeiska unionen är som jag har sagt tidigare världshistoriens bästa exempel på konfliktlösning, och därför skulle vi kunna ta första steget och inrätta en kommissionsledamot för fred och försoning, med stöd av en avdelning för fred och försoning, som kunde skickas till konflikthärdar med de principer för konfliktlösning som utgör själva grunden för Europeiska unionens verksamhet. Låt oss inför det nya århundradet och årtusendet på detta sätt skapa en värld där det inte längre finns några krig eller konflikter utan i stället en fullständig respekt för mångfald. För när man betraktar mänskligheten upptäcker man att det inte finns två människor som är helt lika. Skillnaderna är mänsklighetens innersta natur, och de borde respekteras fullständigt och aldrig ge upphov till konflikt.
(Applåder)

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Jag är glad att Frahm och Messner framhöll de varningar som framfördes av oss som var i Irak i februari. Jag är glad över detta eftersom de måste ingå i våra överväganden om hur framtiden skall se ut. Nu när USA har insett att den fortsatta ockupationen av Irak kommer att kräva avsevärt mycket mer pengar och trupper än det finns stöd för, varken på gräsrots- eller politikernivå, öppnar sig möjligheten till en multinationell styrka, som USA vill ha kommandot över. Detta är dock naturligtvis helt oacceptabelt, liksom en fortsatt koalition med hjälp av ett större antal länder. Nej, nu måste FN ta över. Arbetet måste fortsätta i FN:s regi, och FN måste träda in och stödja genomförandet av demokratiska val i Irak så att Irak så snabbt som det över huvud taget är möjligt kan överta ansvaret för sin egen framtid.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Kommissionsledamot Patten har uttalat en rad hyllningar till Sergio Vieira de Mello och den FN-grupp som miste livet i det fruktansvärda bombdådet. I dag vill jag bringa min hyllning till en av mina egna väljare, Dewi Pritchard, en 35-årig man från Bridgend i South Wales som är far till två barn på sex år respektive 12 månader. Han dödades för bara en vecka sedan och blev den första reservofficer att dödas under denna konflikt.
Hans roll som militärpolis var att delta i utbildningen av 35 000 av de totalt 65 000 irakiska poliser man har som målsättning att utbilda. Han hade arbetat för det tyskägda företaget Bosch i South Wales under nio år, men när han i juni fick en förfrågan om att dra sitt strå till stacken och delta i återuppbyggnaden efter konflikten tackade han ändå ja och reste till Irak. För det fick han betala med sitt liv. Minnet över honom är också något som vi bör värdera högt.
De som har bevittnat dödsskjutningarna av koalitionsstyrkornas medlemmar, bombningen av FN:s högkvarter i Bagdad och förra veckans attack mot moskén i Najaf kan säkert skriva under på att säkerhet och stabilitet just nu är de viktigaste frågorna i Irak. Koalitionsstyrkorna och Iraks styrande råd måste ha vårt fulla stöd för att ordna med återuppbyggnaden av Irak och övergången till demokrati.
Förenta nationerna har givetvis en viktig roll att spela i denna process och bemödar sig även om att kunna göra det. Men krav på att FN skall ta omedelbar kontroll över situationen, eller Souchets förslag om ett tillbakadragande och ett överlämnande till den irakiska befolkningen, gynnar bara resterna av den gamla regimen och vissa yttre krafter som uppenbarligen är ute efter att åstadkomma instabilitet. Europeiska unionens och FN:s ansvar bör helt och hållet inriktas på att stödja den återuppbyggnadsprocess som för närvarande företas av koalitionsstyrkorna i Irak och de modiga män och kvinnor som är där för vår räkning.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Jag anser att kommissionsledamot Patten har satt exakt rätt fokus i denna diskussion. Vi har att välja mellan att antingen hänge oss åt andefattiga argument och anklaga varandra för att vara oansvariga - vilket påminner mig om den gamla medeltidspolemiken om hur många änglar som får plats på en nålspets - eller att världssamfundet i allmänhet och Europeiska unionen i synnerhet mobiliserar alla sina krafter för att återupprätta säkerhet, stabilitet och demokrati i Irak. Det får inte råda något tvivel om att USA inte har ensamrätt på demokratiseringen av Irak: det är ett ansvar som faller på världssamfundet och som sådant berör det hela världen.
Jag anser - precis som Bonino - att det är viktigt att vi är mycket försiktiga med vad vi säger. Det fega terroristdåd som dödade FN:s företrädare Vieira de Mello, den spanske örlogskaptenen Martín Oar och andra människor kan absolut inte jämföras med en attack från en motståndsrörelse. Det är helt enkelt en terrorhandling. Herr talman! Sedan när har radikal islamisk terrorism behövt några svepskäl för att begå sina fasansfulla attacker?
Jag anser att Pattens uttalande var laddat med pragmatism och sunt förnuft, och om jag skulle tänka på någon brådskande aspekt - förutom säkerheten - skulle jag betona infrastrukturen, som på grund av sin inneboende tröghet gör ackumulerade eftersläpningar omöjliga att hämta in. Vatten, el, telekommunikationstjänster och reservdelar är en stor utmaning för världssamfundet, och jag är övertygad om, herr talman, att vad Europeiska unionen måste göra är att vid Madridmötet visa ett finansiellt åtagande som lever upp till ambitionerna, vilket Giscard d'Estaing gav uttryck för här i morse, på ett sätt som anstår en världsledare, när han lade fram förslaget till den europeiska konstitutionen inför oss.

Frattini
Herr talman! Jag vill tacka samtliga parlamentsledamöter som yttrat sig i debatten. Framför allt vill jag tacka för det engagemang som kommissionsledamot Patten och många talare har visat när det gäller att se till att givarkonferensen i Madrid blir en framgång. Jag tackar för de många synpunkter som framförts och som jag inte tänker upprepa.
Låt mig i stället säga att instabiliteten och attackerna mot de angloamerikanska styrkorna är ett problem för alla - det har de varit från första ögonblicket, från den första attacken - och inte bara för koalitionsstyrkorna. Det måste göras helt klart - och jag tror inte någon betvivlar detta - att terrorism aldrig kan motiveras, att det aldrig finns något som kan rättfärdiga hämndaktioner med bomber, med självmordsbombare. Detta är en av våra grundläggande principer. Men det är självklart att förutom stridsvagnar och vapen måste vi nu ge irakierna en färdplan för demokrati, för politisk och institutionell återuppbyggnad och för ett nytt irakiskt ledarskap. Det är därför som ordförandeskapet har sagt och upprepar att det krävs ett FN-mandat. Därför är det, eftersom Europa i dag känner ett behov av att förstärka FN:s åtgärder, men samtidigt önskar att FN skall bli effektivare, få större förmåga att besluta och ta ansvar, något som saknades under de dramatiska veckorna som föregick den militära insatsen.
Jag anser att vi måste se till framtiden, till den tidpunkt när Europa till exempel - som någon sade - har förmågan att i säkerhetsrådet framföra synpunkter som först har diskuterats och överenskommits bland de 25 medlemsstaterna. Jag tror det är ett nödvändigt experiment. Vi måste göra allt för att åstadkomma detta, för att kunna komma närmare den verklighet vi drömmer om - en europeisk plats i Förenta nationerna. Det är därför som ordförandeskapet nästa fredag, under toppmötet med utrikesministrarna från Europa, kommer att redovisa ståndpunkterna - som jag hoppas skall sammanfalla och vara gemensamma - från FN, Ryssland och USA när det gäller en ny resolution, med ett centralt mandat för FN, och sedan försöka fastställa en gemensam europeisk ståndpunkt i linje med dessa bedömningar och åsikter.
Detta skulle vara ett utmärkt exempel på hur man kan stärka det euroatlantiska samförstånd som ordförandeskapet arbetar för, att göra just detta i fråga om Irak, en fråga som under de gångna månaderna har skadat relationerna mellan oss européer och våra amerikanska vänner. Därför kan ordförandeskapet bekräfta att det kommer att göra alla ansträngningar i den riktningen.

Patten
. (EN) Herr talman! I närvaro av den kommissionsledamot som för närvarande ansvarar för humanitärt bistånd och i närvaro av den kommissionsledamot som dessförinnan ansvarade för dessa frågor vill jag först och främst uttrycka hur glad jag är över det stöd som under denna debatt har uttalats för ECHO:s arbete i Irak under de senaste månaderna och åren.
Det har hållits många utmärkta och relevanta anföranden. Vi lyssnade med intresse till inlägget från ledamot Hume, vars egna meriter när det gäller förebyggande av konflikter talar sitt tydliga språk. Han påpekade med rätta att de flesta offren i den moderna krigföringen är civila.
Jag håller med om mycket av det som har sagts om förebyggande av konflikter, men kanske är vi oense på en punkt. Om man eftersträvar internationella rättsregler måste man acceptera att det ibland är nödvändigt att tillgripa våld om reglerna skall vara effektiva och kunna tillämpas.
Jag är säker på att kammaren noterade min vän Evans hyllning till hans väljare, och vi är alla medvetna om vilket enormt viktigt och svårt arbete som utförs av dem som i samband med återuppbyggnaden av en nation arbetar för att bygga upp rättsliga myndigheter och polismyndigheter där det tidigare har rått kaos. Det kommer att krävas omfattande yrkeskunnighet och en god portion mod av den typ som vår ledamots väljare visade prov på om man skall lyckas bygga upp ett polisväsende i Irak. Jag ansluter mig till honom och framför mina kondoleanser till hans familj och vänner.
Jag höll med om mycket av det som sagts under denna debatt. Jag höll med om det som Cohn-Bendit sade om den regionala dimensionen av problemen i Främre Orienten, Mellanöstern och Centralasien. Jag höll med om det som Collins sade om betydelsen av FN:s roll. Denna fråga har även betonats i den rapport från internationella krisgruppen som jag nämnde tidigare. Jag kan bara beklaga att dessa båda ledamöter inte kan närvara för att lyssna när jag bringar dem mina varmaste hyllningar.
Jag höll även med om det som Sakellariou hade att säga om att Iraks befolkning så långt det är möjligt skall delta i utformningen av sitt eget öde.
Vi måste inse att det inte är möjligt att ge ett land ett fullfjädrat demokratiskt system genom att släppa ned det från luften. Demokratin måste skapas från gräsrötterna. Demokratin måste skapas genom lokala och regionala val, kommunalval, val till yrkesorganisationer och fackföreningar, genom val till alla sådana ämbetsorganisationer. Det är på detta sätt pluralismen på sikt kommer att få fäste i Irak och, förhoppningsvis, även i andra länder i regionen.
Även Bonino hade helt rätt - hon har en förmåga att emellanåt påpeka att kejsaren bestämt är naken. Hon hade rätt när hon sade att vi behöver en politisk ram för vårt arbete. Att bara skriva ut checkar kommer helt enkelt inte att vara tillräckligt.
Jag skulle vilja anföra en kommentar till med anledning av konferensen i Madrid. Vi måste vara på det klara med vad det är vi vill uppnå i Madrid. Jag tror inte att innehållet i insamlingsbössan är den viktigaste frågan. De viktigaste frågorna är följande: vi måste göra en korrekt bedömning av vilka behov som kommer att finnas i Irak under de närmaste 14 eller 15 månaderna. Vi måste veta vilka insatser som krävs.
För det andra måste vi komma överens om hur vi på bästa sätt kan bidra till att uppfylla dessa behov.
Tre saker skulle jag vilja upprepa. För det första är det nödvändigt för världssamfundet att det finns någon form av multilateral ram för våra insatser. Det är absolut nödvändigt att det finns en internationell förvaltningsfond som förvaltas öppet och är skild från utvecklingsfonden för Irak och från koalitionen, men som ändå samordnas med deras verksamhet.
Jag upprepar att det kommer att bli svårt att övertyga folk om att göra de budgetmässiga förändringar som krävs för att åstadkomma en så generös nivå som möjligt inom budgetens gränser om jag inte kan lämna sådana garantier till budgetmyndigheten.
För det andra behöver vi en rimlig säkerhetsnivå i Irak. Det är inte särskilt vågat att göra ett sådant uttalande. Det är omöjligt att bygga upp ett samhälle medan det hela tiden briserar bomber. Det är mycket svårt att få till stånd en återuppbyggnad och att skapa demokrati och pluralism om orolighet och instabilitet råder. Vi måste se till att säkerhetsläget förbättras. Vi får inte låta oss avskräckas från att göra åtaganden, men vi måste vara medvetna om att stabilitetsnivån kommer att påverka återuppbyggnadsarbetet.
För det tredje vill jag säga att ju förr vi kan överföra den egentliga makten att sköta sina egna inre angelägenheter till den irakiska regeringen, desto bättre är det. Jag hoppas att så kommer att ske till följd av att man för en kort tid sedan utsåg den irakiska regeringen: de behöver mer än bara titlar, nämligen en byråkratisk apparat att leda, politiska åtgärder att utforma och tjänster att tillhandahålla.
Vi befinner oss vid början av en mycket lång resa. Det kommer att bli en osäker resa, men ju förr vi kan inleda arbetet, desto bättre är det för alla parter.
(Applåder)

Talmannen.
Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik förväntas utarbeta en resolution som kommer att bli föremål för omröstning under det andra sammanträdet i september.
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Dagens situation i Irak och det som har hänt där under de senaste tolv åren är inte bara ett resultat av USA:s och dess närmaste allierades politik för att uppnå världsherravälde. Ett stort ansvar och stor delaktighet vilar även på EU, som trots sina medlemmars proklamationer om respekten för internationell rätt har legitimerat ovannämnda brott och som, vilket har visat sig i dag, fortfarande legitimerar den barbariska ockupationen av Irak i hopp om att kunna få del av bytet.
För Europaparlamentarikerna från Greklands kommunistiska parti strider denna oacceptabla situation mot våra folks känslor, vilket har uttryckts - även inom Europeiska unionen - genom massdemonstrationer både nu och tidigare. Situationen kan endast förändras genom ett omedelbart tillbakadragande av ockupationstrupperna, så att det irakiska folket kan ta sitt öde i sina egna händer, och genom att inkräktarna betalar den kompensation som krävs för att Irak skall kunna återuppbyggas. Detta borde också ha varit EU:s hållning, om det hade velat respektera den internationella rätten i stället för att bidra till att nonchalera den. Allting annat är en ?förevändning för ondska?.
Varje försök att fortsätta att använda FN för att ?rentvå? USA och fortsätta ockupationen är dömt att misslyckas. Det är säkert att det irakiska folkets motstånd mot erövrarna, oavsett vilken uniform de bär, kommer att fortsätta, samtidigt som den internationella solidariteten växer.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om det årliga betänkandet om de mänskliga rättigheterna i världen 2002 och EU:s politik för de mänskliga rättigheterna (A5-0274/2003) av Bob van den Bos för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik (2002/2011(INI)).

Van den Bos (ELDR)
. (NL) När det gäller de mänskliga rättigheterna i världen borde Europeiska unionen spela en huvudroll. Vi är när allt kommer omkring ett värdebaserat samfund och en viktig ekonomisk aktör, men kommer tyvärr tillkorta. Europeiska unionen saknar inte goda avsikter och politiska föresatser. Det finns emellertid en stor klyfta mellan ord och handlingar. Kritiken riktar sig framför allt mot medlemsstaterna och handlar om inkonsekvens och bristen på kraftfullt agerande. Rådet erkänner tillkortakommandena och har uttryckligen lovat förbättringar, hittills dock med få påtagliga resultat. Den politiska dialogen med tredje länder är fortfarande fri från förpliktelser. Så länge ekonomiska eller strategiska intressen väger tyngre för oss än mänskliga rättigheter kan man fortsätta att föra en dialog i det oändliga, men då är det självfallet inte mycket som förändras. Konkreta målsättningar måste utvecklas, och de berörda regeringarna måste ta sitt ansvar. Inte bara sanktioner, utan också positiv stimulans kan bidra till framsteg. Vilka möjligheter ser rådet och kommissionen till att förbättra dialogerna? Rådet har skyldighet att samråda med parlamentet och beakta dess ståndpunkter på det utrikespolitiska området. I praktiken blir det tyvärr inte mycket av med det, något som vi i kammaren självfallet anser är oacceptabelt. Europeiska unionens roll i världen berör de europeiska medborgarna och således också deras företrädare. Framgångar eller misslyckanden utanför Europeiska unionen får återverkningar i många sektorer i Europeiska unionen. Enligt mina efterforskningar var det bara vid ett enda tillfälle under förra året som rådet diskuterade en resolution om mänskliga rättigheter från vårt parlament. Av alla våra skriftliga frågor besvarades inte en enda i tid. Jag välkomnar det faktum att rådet i år är närvarande under denna debatt, i egenskap av Antonioni. Låt detta vara början på en ny, konstruktiv, intensiv förbindelse. Jag skulle vilja be kommissionen om en långsiktig programplanering och en systematisk konsekvensbedömning av projekten. Jag skulle också vilja uppmana kommissionen att slutföra de interna reformerna, att investera i personalutbildning och på ett balanserat sätt finansiera bekämpning av tortyr och rehabilitering av tortyrens offer. För vår egen del kan det hända att vi som parlament är mycket aktiva när det gäller att fördöma många kränkningar av de mänskliga rättigheterna överallt i världen, men vi ägnar inte tillräckligt mycket uppmärksamhet åt vad som händer därefter. Vi måste organisera vårt arbete på så vis att vi fortsätter att följa den situation för de mänskliga rättigheterna som diskuterats och om så är nödvändigt slå larm igen. Vidare uppmanar jag i mitt betänkande till särskild uppmärksamhet för religions- och samvetsfrihet samt missbruk av religioner för politiska syften. Ännu i dag förtrycks religioner över hela världen. Hälften av världens befolkning lever i länder där religionsfriheten är begränsad. Dessutom är det särskilt oroande att kränkningar av de mänskliga rättigheterna äger rum i stor skala i religionens namn. Ser man till den period som har undersökts så är nära hälften av de våldsamma konflikterna av religiös karaktär. Under det senaste decenniet utövas religioner alltmer intensivt, men tyvärr inte enbart på ett fredligt sätt. Radikalismen ökar inom alla stora världsreligioner. Orsaken till detta går till stor del att finna i globaliseringen. Revolutionen i fråga om globala kontakter leder inte omedelbart till större förståelse och respekt trossamfund emellan. Människor känner sig tvärtom hotade av något de betraktar som ett angrepp mot deras egna normer och värderingar. Radikalismen är också en följd av det utbredda missnöjet bland många unga människor. Oansvariga ledare exploaterar detta missnöje, ibland med hjälp av betydande ekonomiska resurser och terroristnätverk. Konflikter mellan religioner, och inom religioner, utgör ett mycket allvarligt hot mot de mänskliga rättigheterna och världsfreden. Dessutom föreligger det en risk för att de religiösa konfrontationerna utanför Europa får genomslag i vårt eget mångreligiösa samhälle. Med tanke på hur allvarligt hotet är, är det av största vikt att Europeiska unionen kartlägger problemet och utarbetar en handlingsplan. Kommissionsordförande Prodi har redan tagit initiativ till det. Vad anser kommissionen och rådet? Vad tycker de om de konkreta rekommendationer som jag har lagt fram i mitt betänkande? 
Slutligen, herr talman, två teman som också ligger mig varmt om hjärtat.
Det avskyvärda kastsystemet. Över hela världen blir varje dag över 260 miljoner människor offer för diskriminering, våld och exploatering enbart på grund av sitt ursprung. Europeiska unionens politiska linje borde vara att verka för att avskaffa sådana omoraliska sedvänjor.
Barn. Överallt i världen exploateras barn; de försummas eller utsätts för våld. Över 300 000 unga människor tar just nu aktivt del i väpnade konflikter. Var tredje sekund dör ett barn av undernäring. Om Europeiska unionen vill föra en fullvärdig utvecklingspolitik så måste barnet stå i centrum.
Slutligen, herr talman, för Europeiska unionen som ett värdebaserat samfund och en ekonomisk makt rimmar det illa att vara blygsam när det gäller de mänskliga rättigheterna. Vi i Europeiska unionen måste våga sticka ut hakan; offren väntar otåligt på att vi gör det.
(Applåder)

Antonione
Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Det är ett enastående tillfälle att som ordförande för Europeiska unionens ministerråd få vända mig till er, och jag är särskilt glad över att det sker inom ramen för en debatt om de mänskliga rättigheterna.
Innan jag går vidare måste jag personligen och som företrädare för det italienska ordförandeskapet framföra mina kondoleanser över Sergio Vieira de Mellos död. I sitt arbete som FN:s höge kommissionär hade han redan etablerat sig som en kraftfull förkämpe för de mänskliga rättigheterna på internationell nivå.
Skyddet och främjandet av de mänskliga rättigheterna utgör en av grundpelarna i Europeiska unionens utrikespolitik och en ständig utgångspunkt för dess internationella agerande. Unionen följer grundprincipen om de mänskliga rättigheternas allmängiltighet, vilken inte kan ifrågasättas eller förvrängas på grund av kulturella särdrag. De mänskliga rättigheterna är en av de centrala faktorerna när det gäller att möta de viktigaste utmaningarna i vår tid: jag behöver inte uppehålla mig vid det nära sambandet mellan fred, säkerhet och stabilitet å ena sidan och respekten för de mänskliga rättigheterna, de grundläggande friheterna, demokratin och rättsstatens principer å den andra.
På samma sätt finns det ett nära samband mellan kampen mot extrem fattigdom och underutveckling och åtgärder i syfte att garantera grundläggande mänskliga rättigheter, till att börja med varje människas rätt till liv, integritet och värdighet. I det sammanhanget hävdar vi följaktligen att det under detta halvår är av central betydelse att föra in nord-syddialogen, som under de senare åren har försämrats märkbart, på mer konstruktiva vägar, särskilt med utgångspunkt från de mänskliga rättigheterna, som måste förbli en viktig del av den dialogen.
Det italienska ordförandeskapets program för de mänskliga rättigheterna har offentliggjorts. Jag behöver därför inte ta upp tid med att beskriva det, utan jag nöjer mig med att nämna några viktiga punkter. De omfattar bland annat en mainstreaming av de mänskliga rättigheterna i så många områden som möjligt av unionens yttre verksamhet och samlade åtgärder världen över för att främja ett moratorium för och ett avskaffande av dödsstraffet. Åtgärderna omfattar också en rad konstruktiva politiska initiativ för att utrota användningen av tortyr och för att främja ett avtal för de funktionshindrades mänskliga rättigheter. 
Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt den strukturerade dialogen med Iran och Kina, och en ingående diskussion måste inledas om arbetet inom FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Det italienska ordförandeskapet lägger dessutom stor vikt vid det tragiska fenomenet med barnsoldater. Låt mig slutligen nämna de initiativ som unionen kommer att ta inom generalförsamlingens tredje utskott och utarbetandet av Europeiska unionens årliga rapport om de mänskliga rättigheterna, liksom det årliga mötet med de icke-statliga organisationerna, som vi i år vill göra mer konstruktivt.
Låt mig så gratulera Bob van den Bos till utarbetandet av Europaparlamentets årliga betänkande, rikt på synpunkter, analyser, förslag och rekommendationer. Det är ett dokument som förtjänar en mycket grundlig analys, vilket givetvis är omöjligt under detta sammanträde. Det kommer dock att genomgå en noggrann granskning av andra enheter och organ inom Europeiska unionen.
Låt mig därför här enbart ta upp ett par tankar i betänkandet som jag tycker förtjänar särskild uppmärksamhet. Jag börjar med en allmän synpunkt som framförs i betänkandet och som jag personligen instämmer i: situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna i världen utmärks fortfarande i dag, trots enorma ansträngningar från unionen och andra länder, av allvarliga övergrepp och kränkningar. Orsakerna till detta kan spåras till olika faktorer. I betänkandet nämns några av dem, såsom det faktum att de mänskliga rättigheterna underordnas politiska och ekonomiska intressen och nödvändigheten av att i internationella forum ingå kompromisser till nackdel för principiella ståndpunkter.
Om vi i dag är övertygade om att främjandet och skyddet av de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna är själva förutsättningen för demokrati och en civiliserad samexistens, så kan vi inte samtidigt låta bli att anse att även strävan efter att uppnå legitima politiska och ekonomiska mål bör gå via en konsolidering av demokratiska institutioner och principerna frihet och rättvisa. Det är känt att diktaturer som bygger på terror och våld tar avstånd från demokratiska ideal, förnekar grundläggande fri- och rättigheter och strävar efter att utnyttja sin makt över andra folk och, i slutänden, visar sig vara opålitliga samtalspartner.
Vilken strategi bör Europeiska unionen följa gentemot sådana regimer? I betänkandet sägs följande: ?Europeiska unionens politiska fördömanden av kränkningar av de mänskliga rättigheterna har ofta ingen större effekt.? Bör vi med andra ord betrakta dem som ett ineffektivt instrument, erkänna att politiken att föra en dialog om mänskliga rättigheter med tredje land i många fall inte har gett önskvärda resultat och lämna dem därhän?
Ärade ledamöter! I Van den Bos betänkande finns svar på dessa frågor, och jag stöder dem. Vi har en skyldighet att offentligt kritisera de oacceptabla gärningar som vissa regimer gör sig skyldiga till, eftersom det försätter dessa regimer i en situation där de åtminstone måste försvara sig och konfronteras med det internationella samfundets fördömande. När det gäller den strukturerade dialogen om mänskliga rättigheter med tredje land vill jag framhålla att den hållning som föreslås i betänkandet är exakt den som rådet har för avsikt att ha till instrumentet. Det handlar enligt min mening inte om en slapphänt dialog som ett alternativ till olika former av politiska påtryckningar, utan en dialog som omfattar det civila samhället fullt ut med icke-statliga organisationer och personer från den akademiska världen som är aktiva inom området mänskliga rättigheter. Den bygger på en strävan efter konkreta mål, och dess genomförande övervakas noggrant och regelbundet.
Jag stöder också påpekandet i betänkandet att det är nödvändigt att kombinera politisk dialog och kritik med förebyggande program och åtgärder på områden som fattigdomsbekämpning, stöd till institutionsuppbyggande och utbildning. Övervakning, resolutioner, dialog, klausuler om de mänskliga rättigheterna samt program för samarbete och tekniskt stöd inom området är instrument som syftar till att uppnå ett enda mål - ett oupphörligt försvar av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i världen. Unionens pågående dialog om de mänskliga rättigheterna med Kina och Iran förhindrar inte att den, om den anser det nödvändigt, även kan fördöma kränkningar och övergrepp genom ad hoc-resolutioner i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna eller FN:s generalförsamling. Inte heller innebär det att unionen inte kan ge länderna tekniskt stöd på området för att konsolidera respekten för de mänskliga rättigheterna. 
Det som just sagts gäller också den del i betänkandet i vilken det riktas allvarlig kritik mot rådet för att inte offentligt ha fördömt de regimer som är ansvariga för upprepade allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Jag tänker inte utan vidare avvisa den kritiken, men jag anser emellertid att vissa klarlägganden behövs. Att bedöma unionens verksamhet utifrån antalet resolutioner per land som den lägger fram för kommissionen för de mänskliga rättigheterna eller generalförsamlingen, eller till och med de resolutioner som får tillräckligt stöd, är sannerligen inte tillräckligt. Dessutom är den roll som Europeiska unionen spelar när det gäller de mänskliga rättigheterna i olika internationella forum allmänt känd. I själva verket omfattar unionens verksamhet inom detta område, vilket redan påpekats, ett mycket brett spektrum av olika initiativ, från åtgärdsförslagen i delegationschefernas rapporter till offentliga uttalanden. Denna europeiska aktivitet riktas mot ett stort antal länder. 
Det finns en annan aspekt jag vill ta upp och som blir särskilt väl genomlyst i betänkandet, nämligen interkulturell och interreligiös dialog. Betänkandet visar särskilt den centrala roll frågan har i vidare bemärkelse för skyddet av de mänskliga rättigheterna. Jag kommer från ett land som på grund av sitt geografiska läge, sin kultur och sina traditioner alltid har varit särskilt känsligt i den här frågan som, i dag, har fått ett inflytande och en betydelse som aldrig förr. Det som för ett tag sedan kunde betraktas som en möjlighet har i dag blivit en tvingande nödvändighet. Det ideologiska motståndet mot och politiska utnyttjandet av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna utgör dessvärre ett faktum, hur mycket vi än fördömer dem.
Det antagonistiska klimat som i allt högre grad präglar dialogen i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna, som även ägnas ett betydande utrymme i betänkandet, är ett problem om vilket det grekiska ordförandeskapet redan har inlett en diskussion som vi har för avsikt att föra vidare och utveckla. De åtgärder som unionen och västländerna i allmänhet vidtar inom området mänskliga rättigheter uppfattas helt klart av en del av det internationella samfundet, särskilt i södra delen av världen tycks det, som ett manipulativt försök att utöva politiskt och kulturellt maktmissbruk. Själva principen om de mänskliga rätigheternas universalitet, övertygelsen att de inte kan inskränkas eller begränsas av några sociala, ekonomiska eller kulturella grupper, är ifrågasatt. Fundamentalismen, oavsett ursprung eller typ, är till viss del resultatet av en oförmåga att kommunicera, att försöka hitta gemensamma värderingar baserade på ömsesidig respekt och tolerans.
Jag tror inte att det räcker att unionen i det här hänseendet begränsar sig till att enbart kraftfullt tillbakavisa de anklagelser om dubbelmoral som ofta riktas mot den. Det krävs snarare en diskussion om dessa frågor, i vilken Europaparlamentet kan bidra. I det sammanhanget vill jag påpeka att på italienskt initiativ hålls ett symposium om de mänskliga rättigheternas allmängiltighet och dialogen mellan olika kulturer i Milano i mars 2004. 
När riktlinjerna på området mänskliga rättigheter utarbetades för vårt halvårslånga ordförandeskap var integrering, som jag redan påmint om, en av de viktigaste punkterna vi ansåg nödvändig att lyfta fram. Vi måste ha som mål att samstämmigt och konsekvent integrera respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i alla delar av unionens politik rörande tredje land. Det gläder mig därför särskilt att parlamentet kraftfullt och tydligt lyfter fram denna tanke i betänkandet.
I det sammanhanget delar jag helt och fullt uppfattningen att klausulen om respekt för de mänskliga rättigheterna som ingår i associerings- och samarbetsavtal alltid skall tillämpas så fort det uppstår förhållanden som ger anledning till det. Jag anser också att en samarbetsrelation med ett land på alla nivåer - politisk, ekonomisk, vetenskaplig och kulturell - av nödvändighet måste omfatta en öppen och konstruktiv dialog om frågor som rör skyddet av de grundläggande fri- och rättigheterna. Betänkandet innehåller intressanta praktiska förslag, och jag har redan har bett om undersökningar och tekniska analyser av dessa.
Jag vill också framhålla att även om man har gemensamma mål och syften, så finns det olika vägar att nå dit. Erfarenheten säger oss att den mest närliggande och uppenbara lösningen kan vara att tillsätta kommittéer eller arbetsgrupper, men ibland visar det sig att detta inte är det mest effektiva tillvägagångssättet i praktiken.
En annan fråga i betänkandet som kan vara värd att ta upp är öppenhet. Det danska ordförandeskapet prisas med all rätt för att ha uppmuntrat och främjat ett system med regelbundna och ständiga samråd med det civila samhället, något som utan tvekan har bidragit till att göra Europeiska unionens arbete mer synligt. Denna praxis togs upp av det grekiska ordförandeskapet och kommer att fortsätta att utgöra en viktig referenspunkt för det italienska ordförandeskapets arbete. Till syvende och sist utgör detta ett rättvist och lämpligt erkännande av den viktiga och omistliga roll som de icke-statliga organisationerna spelar på området. De icke-statliga organisationerna är och förblir Europeiska unionens nödvändiga och prioriterade samrådspart.
Slutligen vill jag ta upp en kritisk synpunkt i dokumentet, nämligen den som avser de institutionella förbindelserna mellan rådet och Europaparlamentet inom området mänskliga rättigheter. Vi kommer att grundligt gå igenom de synpunkter som föredraganden framför och som går ut på att förbindelserna mellan rådet och parlamentet behöver förbättras, och jag lovar här att det italienska ordförandeskapet skall fortsätta det arbete som i det avseendet inleddes av det grekiska ordförandeskapet. Det grekiska ordförandeskapets inbjudan till betänkandets föredragande att delta i ett sammanträde med utskottet för mänskliga rättigheter är utmärkande för en strategi som syftar till att göra Europaparlamentet mer delaktigt i rådets arbete.
Det italienska ordförandeskapet stöder detta fullt ut, och jag kan bekräfta att vi avser att fortsätta på den inslagna vägen genom att ta fram lämpliga lösningar på de problem och brister som tas upp i betänkandet. I det avseendet hoppas jag kunna komma tillbaka till denna församling och i slutet av ordförandeskapet avlägga rapport om de åtgärder som rådet vidtagit inom området mänskliga rättigheter. Regeringarna i unionens medlemsstater erkänner numera att det är absolut nödvändigt att garantera Europaparlamentets roll som drivkraft när det gäller skyddet av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och att främja tätare samarbetsformer. De konstruktiva förslag som föredraganden lagt fram skall därför bli föremål för en riktig diskussion.
Det gläder mig att avslutningsvis kunna konstatera - och detta är den politiskt viktigaste punkten - att rådet och parlamentet är ense om att frågan om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har stor betydelse och intar en central plats i unionens politik och externa förbindelser. Detta är ett viktigt faktum som återspeglar vår ständigt vidareutvecklade inställning till dessa frågor, som inte längre enbart handlar om moraliska uttalanden och principförklaringar, utan i allt högre grad kommer att påverka politiska beslut som rör förbindelserna med tredje land. Konstaterandet att internationell fred, säkerhet och stabilitet har sin grund i en fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna är inte tom retorik, utan återspeglar en verklighet där mänskliga rättigheter i allt högre grad påverkar regeringarnas utrikespolitiska beslut och de internationella organisationernas strategier på alla nivåer.
(Applåder)

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att ge ett erkännande åt Van den Bos för hans utmärkta betänkande. Europaparlamentets engagemang för mänskliga rättigheter är en livsviktig drivfjäder för EU:s politik, och det finns många tänkvärda inslag i detta dokument. Kommissionen kommer som vanligt att bemöta alla rekommendationer som är riktade till den skriftligen.
Till att börja med har jag några kommentarer som gäller betänkandets huvudteman - tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Vi har försökt att arbeta med dessa frågor på många olika sätt, först och främst genom vårt arbete inom internationella forum. Irland lade med stöd från EU fram en resolution om att undanröja alla former av religiös intolerans i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna och i generalförsamlingens tredje utskott, där man uppmanar alla stater att garantera tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet, underlätta deltagande i gudstjänster och bekämpa intolerans. Det uttalande som EU gjorde om mänskliga rättigheter i världen vid det senaste mötet i kommissionen om de mänskliga rättigheterna understryker de problem som finns i tolv länder, däribland Kina och Iran, när det gäller religionsfrihet eller yttrandefrihet.
För det andra måste vi föra en grundlig dialog med tredje länder. Dialoger med särskild fokus på mänskliga rättigheter är ett synnerligen värdefullt tillfälle att ta upp denna fråga. Som exempel kan nämnas att rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 18 mars 2003, i samband med utvärderingen av dialogen med Iran, betonade problemen med diskriminering av religiösa minoriteter, framför allt bahai-anhängare, och framhävde behovet av framsteg på områdena åsiktsfrihet och yttrandefrihet. Även utdömandet av kroppsstraff och de förhatliga steningsdomarna i sharians namn har varit föremål för ingående diskussioner tillsammans med företrädare för Irans regering, domarkår och prästerskap. Europeiska unionen har med glädje kunnat konstatera att de facto-moratoriet för stening fortfarande gäller. Jag hoppas att vi kommer att göra fler framsteg tillsammans med våra iranska motparter. Yttrandefriheten är den fråga som kommer att tas upp till diskussion under nästa rundabordssamtal inom ramen för dialogen om mänskliga rättigheter den 15 och 16 september 2003.
För det tredje ger det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter ett konkret stöd till olika projekt på området. Man har givit stöd till kampanjer som syftar till att främja yttrandefrihet - till exempel ett fortlöpande projekt i Asean-länderna -, och yttrandefriheten är även en av de frågor som prioriteras av EIHDR inom de elva länder som man koncentrerar uppmärksamheten till under 2002 och 2003. Kommissionen gör även omfattande insatser för att skapa en gedigen grund för att få till stånd en effektiv dialog, inte minst i Medelhavsområdet - ett av målområdena för den nya grannskapspolitiken - inför den förestående rapporten från rådgivande arbetsgruppen på hög nivå och Europa-Medelhavsstiftelsen.
Jag noterade att föredraganden hänvisade till Cotonouavtalet. Denna hänvisning är verkligen på sin plats. Cotonouavtalet är ett bevis på att det är möjligt att förhandla fram ett omfattande system med så många som 77 länder, men samtidigt visar avtalet att det finns konkreta problem och utmaningar att ta itu med. Systemet är emellertid intressant. Jag håller med.
Jag skall nu övergå till människorättsklausulen. Jag är glad över att parlamentet i sitt betänkande betonar klausulens utsikter att framkalla en positiv förändring av människorättssituationen i tredje land. Det är också syftet med de nyheter som har införts under den senaste tiden. I maj förra året inrättades den första arbetsgruppen för styrelsefrågor och mänskliga rättigheter inom ramen för samarbetsavtalet med Bangladesh, där man under det första mötet tog upp en rad olika frågor såsom dödsstraffet och rättsväsendet. Kommissionens meddelande om stärkande av EU:s åtgärder för mänskliga rättigheter och demokratisering i samarbete med Medelhavsparterna skapar förutsättningar för liknande initiativ inom ramen för associeringsavtalen med Medelhavsländerna, där man kan ta upp en rad frågor - såsom ett systematiskt medtagande av mänskliga rättigheter och demokratifrågor på associeringsrådens dagordning och i de nationella handlingsplanerna för mänskliga rättigheter - med syfte att åstadkomma förändringar med stöd av klausulen.
För att övergå till FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna medför klausulen inte bara ett engagemang i mänskliga rättigheter på nationell nivå utan förpliktigar även EU och tredje länder att främja och skydda mänskliga rättigheter på den internationella arenan. Med detta kommer jag in på FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Van den Bos tillstår i sitt betänkande att det finns en hög grad av överensstämmelse mellan de prioriteringar som Europaparlamentet har identifierat inför UNCHR:s 59:e session och EU:s åtgärder inom detta forum. Detta är glädjande med tanke på att EU:s inflytande blir oerhört mycket större om man lyckas tala med en mun. Jag delar emellertid de farhågor som framförs i betänkandet om UNCHR:s inriktning och behovet av att anstränga sig till det yttersta för att se till att kränkningar av de mänskliga rättigheterna behandlas på ett effektivt sätt.
EU har händerna fulla: endast 47 stater har utfärdat en stående inbjudan till UNCHR:s tematiska förfaranden - varav 28 är EU:s medlemsstater, anslutningsländer eller kandidatländer. Dessutom har 80 stater ännu inte ratificerat alla de sex viktigaste människorättsinstrumenten.
EU har fått en god start i sina ansträngningar för att förbättra genomslagskraften hos de åtgärder man vidtar inom UNCHR. Under årets session lyckades man till exempel att slutföra utkasten till EU:s initiativ i ett tidigare skede, vilket innebar ett större utrymme att bedriva lobbyverksamhet visavi tredje land. Även finansieringen från EIDHR har spelat en viktig roll, och den sista tiden har man drivit projekt med syfte att stödja det arbete som bedrivs av människorättsorganisationer och flera FN-rapportörer. Dessa insatser kommer att fortlöpa med vetskapen att det bara är möjligt att åstadkomma de nödvändiga förändringarna om man samordnar alla resurser som står till EU:s förfogande.
Slutligen vill jag anföra två kommentarer. Den första kommentaren gäller barn i konfliktsituationer, en fråga som redan har berörts. Vi försöker göra allt som står i vår makt för att ändra den rådande situationen, men det är ytterst svårt att komma i kontakt med Guds motståndsarmé i norra delarna av Uganda. Det är nära nog omöjligt att åstadkomma någonting meningsfullt på fältet eftersom det inte finns något samhälle utanför konflikten som kan tjäna som en utgångspunkt för åtgärder. Konflikten dominerar hela landet. Men på platser där konflikten är avslutad, såsom i Sierra Leone, har vi lyckats tämligen väl med att återanpassa barnen till samhället och liknande insatser.
Den andra kommentaren från min sida har att göra med tortyr. Vi kan ge stöd till rehabiliteringscenter. Med hjälp av detta instrument kan man också fortsätta att fästa allmänhetens uppmärksamhet på tortyrfrågan. Den dokumentation vi får från dessa centrer är ett oundgängligt element i våra försök att ta gripa oss an de problem vi står inför och ta itu med de fruktansvärda regimer som utövar tortyr. Så det handlar inte bara om att hjälpa dem som har utsatts för tortyr. Insamlandet av fakta är ett sekundärt resultat av denna verksamhet i rehabiliteringscentren, och även detta är ett kraftfullt instrument som vi är stolta över att finansiera. Vi kommer även fortsättningsvis att vara en aktiv givare av stöd på detta område, eftersom det utan tvekan ger mer kraft åt de insatser vi måste prioritera högt.
Jag vill än en gång tacka er för detta uttömmande betänkande. Vi kommer att anstränga oss till vårt yttersta för att komma med ett direkt gensvar.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill tacka Van den Bos för det utmärkta betänkandet och hans beredskap att samarbeta med andra partigrupper. Graden av enighet i kammaren visar också att alla politiska grupper fortfarande uppfattar arbetet för de mänskliga rättigheterna i världen som en central uppgift för att genomföra demokrati, sociala framsteg och en fredlig samexistens mellan olika nationer. Låt mig också tacka människorättsorganisationerna som vi alltid har ett mycket bra samarbete med.
PPE-DE-gruppen menar att det som står i centrum för årets betänkande - tanke-, åsikts- och religionsfrihet - är ett bra riktmärke för att mäta tillståndet för demokratin och de mänskliga rättigheterna i alla länder och samhällen. Detta omfattar friheten att utöva den egna religionen i samma utsträckning som en religions skyldighet att vara tolerant gentemot andra, parallellt existerande bekännelser. Friheten att byta religion eller religiös hemvist måste också omfatta rätten att inte bekänna sig till någon tro alls. Ett demokratiskt tankesätt och agerande bör också innebära att det är omöjligt att i praktiken endast betrakta anhängare av en viss religion eller en viss bekännelse som fullvärdiga eller fullt ut accepterade medborgare.
Jag känner heller inte till någon världsreligion som är fundamentalt intolerant eller fientligt inställd till andra religioner eller rentav mot de egna utövarna. Kritiken mot religiös intolerans skall därför inte riktas mot en religion som sådan, utan mot dem som utövar eller tolkar sin egen religion på ett ytterst omänskligt sätt, oftast för att skaffa sig makt eller behålla den. En sådan kritik mot dem som gör sig skyldiga till kränkningar av de mänskliga rättigheterna måste vi också gång på gång kräva av rådet och kommissionen.
Tror rådet att stabiliteten i världen stärks om frågan om de mänskliga rättigheterna reduceras till några fint formulerade klausuler om mänskliga rättigheter? Varför har vi så svårt att genomföra dessa klausuler - exempelvis de som ingår i Cotonouavtalet? Vilka är de fördelar som vissa regeringar tror sig få genom att fördröja eller kullkasta sanktioner, till exempel mot Zimbabwe? Tror ni att vi gör människorna i Kina en tjänst eller att vi stärker våra förbindelser med landet om vi reducerar frågor om mänskliga rättigheter till ett inslag i en rättsstatsdialog som förs bakom stängda dörrar? Denna inställning ger vem som helst som besöker landet, politiker eller affärsfolk, ett alibi som gör att de kan hänvisa till detta och själva frånsäga sig allt vidare ansvar för de mänskliga rättigheterna. Det är ju faktiskt så att affärsklimatet kan äventyras om frågan tas upp. Samma sak gäller förbindelserna med Ryssland och andra viktiga länder.
Ändå vet vi alla att stater som inte respekterar de mänskliga rättigheterna på hemmaplan är strukturellt svaga, medan respekten för mänskliga rättigheter tvärtom har en stabiliserande effekt både inåt och utåt. Påtryckningar från EU om att respektera de mänskliga rättigheterna är i slutändan en bättre metod för att nå inre och yttre stabilitet än en politik som jag skulle vilja likna vid ett slaviskt fasthållande vid status quo, som prioriterar en kortsiktig och ytlig stabilitet och som förändras först när konflikterna faktiskt påverkar andra länder. Europaparlamentet kommer att fortsätta att kräva uttalanden om obehagliga frågor och att våra resolutioner följs, för vi är övertygande om att ord och handling måste gå hand i hand även när det gäller mänskliga rättigheter, och att det är omöjligt att minska risken för konflikter i världen utan en aktiv människorättspolitik gentemot de berörda staterna.

Cashman (PSE).
Herr talman! Jag vill lyckönska Van den Bos till detta betänkande, men jag menar bestämt att vi, utöver religionsfrihet, måste engagera oss lika starkt för samvetsfrihet och, som Gahler uttryckte det, rätten att inte utöva någon religion. Vi måste komma ihåg att många grymheter under århundradena och även i dag har utförts i religionens namn.
Fundamentalism och intolerans är växande hot. Därför spelar världens förkämpar för mänskliga rättigheter en avgörande roll. Vi måste göra allt vi kan för att skydda dessa personer och biståndsarbetare runtom i världen. Därför måste vi komma ihåg den förfärliga attacken mot FN:s beskickning i Bagdad och framföra våra djupaste kondoleanser till de dödades och skadades familjer och uppmärksamma Sergio Vieira de Mellos tragiska och för tidiga bortgång. Han var en framstående förkämpe för mänskliga rättigheter.
Vi måste försvara tankefriheten och samvetsfriheten. Och hur skall vi uppträda när det gäller våra förbindelser med tredje land? Vi bör bejaka dialoger, men dessa dialoger måste utmynna i åtgärder. Antalet dödsdomar ökar i länder som vi har nära förbindelser med. Därför måste vi se till att dödsdomarna upphör. Genom våra associeringsavtal med länder som Egypten och Israel ser vi mellan fingrarna med övergrepp mot de mänskliga rättigheterna om vi inte gör något åt saken. Vad tjänar våra avtal till, i synnerhet klausulerna om mänskliga rättigheter, om vi inte upprätthåller respekten för dem? I Egypten snärjer man homosexuella på Internet för att sedan fängsla dem enbart för att de är homosexuella. Detta är skrämmande.
Vi måste försvara pressfriheten, barnets fri- och rättigheter, homosexuellas fri- och rättigheter, minoriteters, kvinnors och etniska minoriteters fri- och rättigheter, flyktingars rättigheter och, även om det inte är på modet, asylsökandes rättigheter.
Låt mig särskilt nämna Aung San Suu Kyi som nu hungerstrejkar i Burma. Vi måste göra allt vi kan för att befria denna modiga och hedervärda kvinna från hennes internering. Vi måste även respektera de funktionshindrades mänskliga rättigheter som nu för första gången har fått ett omnämnande i vårt betänkande.
Jag skall avsluta med att säga att rådet, kommissionen och parlamentet måste tala med en röst. Vårt budskap är klart och tydligt: det här är våra värderingar. Vi kommer att stödja er om ni ställer er bakom dessa värderingar. Om ni inte gör det kommer vi att arbeta med dessa frågor tills de mänskliga rättigheterna respekteras fullt ut en gång för alla.

Van Hecke (ELDR).
Jag vill gratulera Van den Bos till ett mycket balanserat betänkande som ansluter till de senaste årens betänkanden om de mänskliga rättigheterna och tar upp känsliga ämnen som religionsfrihet på ett oerhört nyanserat vis. Jag instämmer helt och fullt med honom när han uppmanar till en mer konsekvent och sammanhängande människorättspolitik. Europeiska unionen riskerar när allt kommer omkring att förlora all trovärdighet om den inte lyckas tala med en röst, även när det handlar om strategiskt eller ekonomiskt viktiga länder som Kina eller Ryssland. Med rätta kritiserar Van den Bos den omfattande politiseringen i det viktigaste forumet för de mänskliga rättigheterna, FN:s kommission för mänskliga rättigheter. Själv har jag vid två tillfällen besökt denna kommission, och jag kunde aldrig riktigt göra mig fri från intrycket att regeringarna systematiskt går samman för att frikänna varandra. Mottot tycks vara: om vi skonar andra så löper vi själva ingen risk att bli dömda. Under de senaste sessionerna i Genève visade det sig än en gång att det är rävarna som måste vakta hönshusen. Det är högst betänkligt att länder som Libyen, Sudan, Zimbabwe och Kuba spelar en huvudroll i FN:s kommission för mänskliga rättigheter och att dess främsta sponsor, Europeiska unionen, knappast har något inflytande längre. Således gläder det mig att föredraganden har godkänt mina ändringsförslag på den här punkten. Å ena sidan måste villkor ställas för medlemskap i FN:s kommission, till exempel att avtal om mänskliga rättigheter skall undertecknas, ratificeras och efterlevas och att besök av en speciell FN-rapportör skall tillåtas. Å andra sidan måste reglerna för beslutsfattandet ses över, och regeln om att beslut skall fattas enhälligt bör ersättas med en regel om beslut med två tredjedelars majoritet. Om inte dessa villkor uppfylls bör Europeiska unionen allvarligt överväga att dra sig ur människorättscirkusen. Annars löper den risken att legitimera kränkningar av de mänskliga rättigheterna i stället för att fördöma dem, och det kan ändå inte vara meningen.

Caudron (GUE/NGL).
Kära kolleger! När vi noggrant går igenom en resolution om de mänskliga rättigheterna som omfattar inte mindre än 56 beaktandemeningar och 197 punkter, efter att ha behandlat 284 ändringsförslag i utskottet, är intrycken mycket skiftande. Låt mig formulera några av dem: är det någon mening med ett betänkande, gör det någon nytta, prioriteras synpunkterna rätt, kontrolleras alltid alla synpunkter, vilken roll spelar felaktiga uppgifter och nyhetsbyråernas och mediernas olika val? Politiska preferenser ej att förglömma.
Vad skall man svara dem som hävdar att den bakomliggande ideologin alltid bestäms av de rika och mäktiga länderna, som dömer andra utifrån sina egna intressen och kriterier, utan att alltid tillämpa samma normer på hemmaplan?
Förenta staternas inställning på detta område är som en grov karikatyr. Det gäller landets behandling av fångar, dess vägran att erkänna Internationella brottmålsdomstolen, preventiva krig, dödsstraff och så vidare. Jag avbryter en uppräkning som är långt ifrån heltäckande och som var och en kan göra längre.
När det gäller den allmänna nyttan och giltigheten är det upp till var och en att göra sina val. Trots många tvivel drar jag ändå personligen slutsatsen att ett sådant betänkande behövs, och jag gratulerar min kollega Van den Bos.
När detta har slagits fast gäller det att titta på detaljerna och värdera och bedöma bristerna och de överdrifter som med orätt tagits med i betänkandet och de som saknas, även det med orätt. Min kollega Pernille Frahm och jag lade fram nio ändringsförslag i utskottet. Sju av dem antogs och av de 27 ändringsförslag som ingivits i kammaren antogs åtta av ledamöter från min grupp. Det är ett tecken på vårt engagemang och därmed även vår tro att detta betänkande behövs.
Vi kan i slutändan konstatera att ingen, och då menar jag ingen, av oss kan samtycka till allt som antagits. Jag skulle personligen kunna räkna upp alla punkter som stör mig och de punkter där jag har en avvikande uppfattning.
Trots allt, och utan att förneka det negativa, tycker jag ändå att det positiva överväger, och jag är beredd att anta detta betänkande om det inte förvanskas på grund av vissa omröstningar. Jag har fortfarande vissa farhågor när det gäller somligas önskan att ersätta samvetsfrihet med religionsfrihet och en del andra farhågor som rör vissa politiska kopplingar. Andra kolleger kommer att träffa andra val än jag, även inom min grupp; det är demokrati. Det viktigaste är fortfarande - och det framhåller jag med emfas - behovet av att överallt i världen helhjärtat försvara de mänskliga rättigheterna, alla mänskliga rättigheter, där även ekonomiska och sociala rättigheter ingår. Ja, jag insisterar på att vi måste försvara dem i alla länder, utan några undantag!

Wuori (Verts/ALE).
Herr talman! Samtidigt som jag instämmer med dem som lyckönskar Van den Bos till ett utmärkt betänkande, och i allra högsta grad med det han själv sade i sitt öppningsanförande, konstaterar jag att vi naturligt nog väljer att fokusera på olika saker. Vi vill för vår del fortfarande speciellt betona de politiska fångarnas rättigheter och rätten till en hälsosam miljö.
Tortyr utgör tillsammans med dödsstraffet en kränkning av de mest grundläggande mänskliga rättigheterna. I en värld som bekämpar terrorismen har vi på ett oroväckande sätt märkt att ett absolut förbud mot tortyr relativiserats och liksom uppluckrats i kanterna. Det räcker inte att vi satsar på förebyggande åtgärder och speciellt på ett så brett godkännande som möjligt av det fakultativa protokollet till konventionen mot tortyr. Vi måste faktiskt också stödja rehabiliteringen av offren. Vi får nu ett löfte om det, men det kräver även ökade resurser. Vi måste dock investera i detta, och det innebär att lämpliga budgetbeslut måste fattas.
När man sedan ser på de delar av betänkandet som gäller EU:s roll och beredskap beträffande människorättsarbetet får man en känsla av déjà vu. Inte alls på grund av att föredraganden skulle ha misslyckats, utan för att vi år efter år har betonat liknande behov av förändring. I en värld där säkerhetsaspekter baserade på vapen och samarbete kämpar mot varandra och där universella mänskliga rättigheter och staters suveränitet befinner sig i ett spänt läge - detta är en fråga om FN:s öde - har EU en möjlighet att placera de mänskliga rättigheterna i centrum av sin utrikespolitik. Det räcker inte med institutionella reformer, inte ens om vi får en egen utrikesminister och omorganiserar parlamentets utskott. Det kan endast fungera om vi verkligen vill satsa på konsekvent arbete och delta helhjärtat i det.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja rikta ett varmt beröm till föredraganden för hans utmärkta arbete som också är oerhört intressant i principiellt och praktiskt avseende. Han försöker göra Europaparlamentet till något mer än ett positivt vittne. Om vi säger vår mening måste vi när allt kommer omkring också göra en uppföljning. Alltför ofta bortser vi från vår egen kritik och saknar verktyg för att undersöka vad våra anklagelser lett till. Vi bör slutligen göra något åt den här uppföljningen, även om jag mycket väl förstår de, i vissa fall praktiska, hinder som kommissionsledamoten nämnde tidigare. Detta gäller inte minst det stöd som våra Sacharov-pristagare förtjänar. De är ju trots allt många gånger de medborgerliga rättigheternas hjältar. Just den här veckan har ett stöd i rätt tid åter uttryckts för Aung San Suu Kyi, med all rätt. Det är därför egendomligt att notera att så lite av vår uppmärksamhet ägnas åt Leyla Zana. Är det inte riktigt politiskt lägligt? Om så är fallet, då borde vi rikta samma kritik mot oss själva som föredraganden riktar mot kommissionen och rådet. Att försvara de mänskliga rättigheterna är inte helt lätt. Att försvara människor vars åsikter man delar är lätt. Det är först när det gäller att försvara rättigheter för människor vars åsikter man inte delar som kampen för de mänskliga rättigheterna verkligen blir en stridbar fråga. Samma sak gäller samvetsfriheten. Till min förvåning har vissa av mina kolleger lättare för den än för religionsfriheten. Ärligt talat anser jag att det är en smula betänkligt. Jag skulle emellertid vilja be om uppmärksamhet för mitt ändringsförslag om samvetsfrihet, som jag naturligtvis lade fram omedelbart. För även på den punkten finns det många positiva saker att nämna. I ändringsförslaget pekas det på en rad olika samvetsskäl som vi kanske eller kanske inte instämmer i. Det sistnämnda är naturligtvis helt ointressant när det handlar om respekt för samvetsfrågor. Således hoppas jag på ett brett stöd från kammaren. Enligt min uppfattning har föredraganden behandlat ämnet religionsfrihet på ett utmärkt vis i sina artiklar. Desto sorgligare är det då att rena fördomar hos pressen ofta har lett till att det bara är denna enda procentandel av texten som handlar om våld i religioner som uppmärksammas. Jag hoppas att föredraganden inte tar åt sig för mycket av detta, utan helt enkelt utan reservationer fortsätter längs den väg han stakat ut med sitt betänkande.
(Applåder)

Fava (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Även jag frågar mig, liksom Caudron och alla andra, vad vi kan göra för att undvika att detta årligen återkommande tillfälle, när vi diskuterar vårt betänkande om de mänskliga rättigheterna, blir en tom ritual. Jag tror det finns ett sätt, och det är att öka påtryckningarna med konkret övervakning och fördömande av kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Vi måste se till att de resolutioner som antas i detta parlament genomförs utan att vi begränsar vår funktion till enbart principdeklarationer som vi skriver i våra dokument, att vi tillhandahåller - vilket också redan sagts av kommissionsledamoten - resurser och konkreta medel, förutom utbildning och stöd, till dem som är verksamma på området mänskliga rättigheter, till att börja med Förenta nationerna. Slutligen måste vi stödja journalisterna - många journalister har dödats under det senaste året, herr kommissionär - som jag anser vara viktiga källor som vittnen och för kontroll, även för detta parlament.
När det gäller betänkandet av Van den Bos verkar det stå klart att vi måste förhindra religionen från att åter bli en splittrande faktor under det tredje årtusendet, som den har varit under lång tid. Vi måste undvika att nya former av intolerans, nya former av diskriminering i Guds namn växer fram, inte minst i vissa högt civiliserade länder, i vissa högt civiliserade demokratier i väst. En värld splittrad och genomkorsad av nya korståg skulle vara en obotligt sjuk värld, och detta måste vi förhindra.
I dag, herr talman, tror jag inte längre att kampen för de mänskliga rättigheterna kan ses som en kamp om principer eller att den kan vinnas genom list eller genvägar. Vi uppmanar därför rådet att göra allt för att se till att klausulen om de mänskliga rättigheterna - vi har redan fått höra detta i inlägget från rådet - inte bara blir ett obetydligt tillägg, utan utgör ett fast ideal om ett samhälle grundat på rättsstatens och demokratins principer som detta parlament kommer att skydda från alla försök att förminska.

Ludford (ELDR).
Herr talman! EU och Förenta staterna bör vara de två krafter som leder kampen för mänskliga rättigheter internationellt sett. Detta kan vi bara göra om vi gör en enhetlig bedömning av vad fullständig respekt för mänskliga rättigheter innebär och skapar trovärdighet genom att vara konsekventa i det vi säger på hemmaplan och uträttar utomlands. Det finns en avgrund av ömsesidigt bristande förståelse mellan EU och Förenta staterna. Vi tänker ?hur kan amerikanerna insistera på att avrätta människor, insistera på att bojkotta den internationella brottmålsdomstolen och insistera på att neka fångarna på Guantanamo Bay en rättvis rättegång??
Omkring 18 medborgare och bosatta i EU hålls fängslade på Camp Delta. En av mina väljare i London, Feroz Abbasi, finns bland dem. EU måste utöva gemensamma påtryckningar på Förenta staterna för att se till att det hålls civila rättegångar med normalt rättsskydd. Kriget mot terrorn får inte blir ett våldsamt angrepp på de medborgerliga friheterna. Om vi tillåter obefogad övervakning och diskriminering samt obefogat frihetsberövande av minoriteter, framför allt muslimer, kommer vi att försvaga vår moraliska trovärdighet och gynna ny terrorism.
Den bästa maximen är ?man skall leva som man lär?. Tillsammans utgör EU och Förenta staterna ett fantastiskt lag. Om vi är splittrade minskar vårt inflytande över de mänskliga rättigheterna.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! När Europeiska unionen talar om mänskliga rättigheter, har folket all anledning till oro. Minnen från de brottsliga invasionerna i Jugoslavien, Afghanistan och Irak är fortfarande färska. Problemet är naturligtvis att de folk som utsätts för Europeiska unionens och dess imperialistiska vänners ?välgärningar? envisas med att göra motstånd mot sina befriare. Samma sak gäller Kubas folk, som inte låter sig övertygas om fördelarna med den fria marknaden. 
Europeiska unionen, som har utnämnt sig själv till global försvarare av de mänskliga rättigheterna, utnyttjar dem selektivt som ett påtryckningsmedel för att driva igenom sin politik. Siktet är inställt på områden och stater som är av geostrategiskt och ekonomiskt intresse och stater som Kuba, Vietnam, Kina, Vitryssland och så vidare med opassande sociala och politiska system. Till och med religionsfriheten utnyttjas i detta syfte, medan Turcoresolutionen går så långt att den föreslår en ?extraterritoriell? lag med straff och sanktioner som överensstämmer med rådande normer i USA.
Å andra sidan blundar Europeiska unionen och betänkandet för kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i USA, där antiterroristlagstiftningen tillåter hemliga gripanden och speciella militärdomstolar. På samma sätt blundar man också för Israel, Turkiet och de kandidatländer som förföljer och förbjuder kommunistpartier.
Det är nödvändigt, mina damer och herrar, att folket omedelbart gör slut på detta hyckleri.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill varmt tacka van den Bos för hans hängivna och vidsynta arbete för mänskliga rättigheter i världen. Jag vill särskilt lyfta fram frågor kring religionsfrihetens försvar, som van den Bos har lagt en fast grund för i detta dokument och som jag själv har fått vara med om att ytterligare förstärka.
Europaparlamentet uppmärksammar hot om straff vid byte av tro och förbud mot missionsverksamhet. Vi riktar kritik mot våldshandlingar som utförs grundade på misstolkning av religion eller tro. Europaparlamentet pekar på den utsatthet som troende tillhörande religiösa minoriteter runtom i världen får erfara. Ett viktigt konstaterande i dokumentet är att ateistisk extremism kan undergräva möjligheterna för människor att leva i fredlig samexistens. Vi varnar också för intolerans baserad på ateism.
Det slås fast att kvinnors och flickors rättigheter hotas på grund av barnäktenskap. Likaså pekar vi på mediernas viktiga roll för att sprida kunskap om religioner och kulturer. En viktig princip som betonas i van den Bos' betänkande är rätten att byta eller avsäga sig sin tro och att söka sin egen andliga hemvist i frihet utan en lagstiftning som förtrycker eller skapar hot om straff vid byte av tro och religion.
Vi vill undanröja förbud mot och hot vid religionsbyte. Vi vill stå emot bestraffningar och andra sedvänjor som sker i religionens namn och som bryter mot de mänskliga fri- och rättigheterna.
Avslutningsvis innehåller detta viktiga dokument befogade avståndstaganden från valet av Libyen som ordförande för FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Kritik riktas även mot Kuba, där 78 människorättsaktivister har spärrats in för sitt arbete för mänskliga fri- och rättigheter.

De Keyser (PSE).
Herr talman! Van den Bos utmärkta betänkande förvirrade mig på två punkter. Den första handlar om hans nästan överdrivet stora betoning på de religiösa aspekterna. Den andra är en underförstådd tes som står att läsa mellan raderna, nämligen att samvetsfriheten skulle garanteras genom tolerans för olika trosuppfattningar.
Jag skall inte uppehålla mig vid den första punkten. Föredraganden har gjort ett politiskt val och förklarat sin syn på det. Men den andra punkten, nämligen påståendet att pluralism i trosuppfattningar skulle främja de mänskliga rättigheterna i ett samhälle, är jag betydligt mer skeptisk till. Först och främst handlar det om att detta synsätt förpassar ateister och tvivlare till de otrognas läger, en sorts negativ definition. Jag är dock i en djupare bemärkelse övertygad om att det endast är genom strukturell konfessionslöshet en stat eller en federation av stater kan garantera varje individs samvetsfrihet. Genom denna strukturella konfessionslöshet förläggs trosuppfattningarna till den sfär där de hör hemma, det vill säga den privata sfären. Det har ytterst liten betydelse om man privat är ateist, katolik, jude, muslim eller anhängare av någon pacifistisk sekt. När det gäller sekter vill jag för övrigt låna en formulering av den belgiska religionshistorikern Anna Morelli: en sekt är ingenting annat än en religion som inte har fått stöd av en politisk makt. I den offentliga sfären, och i synnerhet på det politiska området, bör all religiös inblandning bannlysas, allt ockult inflytande kritiseras. Det är de enda och verkliga garantierna för medborgarnas samvetsfrihet, och för övrigt för deras frihet, rätt och slätt. Van den Bos-betänkandet skulle ha varit ännu mer träffsäkert om föredraganden hade gått så långt i sina slutsatser.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle under den korta tid jag har till mitt förfogande vilja ställa en fråga till minister Antonioni och kommissionär Nielson, som rör punkt 135, i vilken betonas utbildningens centrala roll för ömsesidig förståelse och så vidare. 
Vi befinner oss i början av läsåret; i den ockuperade delen av Cypern fanns det bara en skola, i Rizokarpaso, som hade tillstånd att hålla öppet. I dag tillåter Denktashs ockupationsmyndigheter inte att mellan- och högstadieskolan hålls öppen, och för två eller tre dagar sedan jagade de också bort lågstadieskolans lärare.
Detta är en akut fråga. Läsåret börjar; barnen kanske blir utan skola, och familjerna kommer troligen att flytta till den del av Republiken Cypern där alla skolor tillåts vara öppna. Det är därför jag skulle vilja ha ett svar från Nielson och Antonioni i vilken utsträckning de kommer att agera för att ta upp denna fråga med ockupationsmyndigheterna.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Van den Bos förtjänar att lyckönskas till sitt arbete, men problemet med ett vittomspännande betänkande som detta är att det till sist omfattar allas käpphästar, och det viktigaste budskapet riskerar att fördunklas.
Det är en klyscha att säga att de mänskliga rättigheterna är odelbara. Men jag är inte övertygad om att de mänskliga rättigheterna för de terrorister som begår massmord eller de som hjälper eller bistår dem skall behandlas på samma sätt som anständiga och laglydiga medborgares mänskliga rättigheter. Vi har fått höra att vi måste vara på vår vakt så att våra demokratier i kampen mot terrorismen inte begår övergrepp mot medborgerliga friheter och mänskliga rättigheter. Det stämmer naturligtvis, men samtidigt kan vi inte tillåta att de mänskliga rättigheterna blir till ett politiskt vapen i terroristernas händer. Det är terroristerna och deras försvarare som framför allt kränker våra medborgares mänskliga rättigheter.
Det är mycket enkelt att vrida sina händer över alla övergrepp mot mänskliga rättigheter runtom i världen. Enligt min mening bör Europeiska unionen mer målinriktat koncentrera sig på några uppnåeliga mål där man har möjlighet att utöva ett inflytande. Man bör koncentrera åtgärderna till ett begränsat antal områden där det är möjligt att nå resultat och sedan handla konsekvent och beslutsamt.
Jag tänker på Burma - som jag skall tala om i morgon - och Zimbabwe, där miljontals människor lider under Mugabes tyranni medan situationen skamligt nog tolereras och uppmuntras av ledarna för vissa afrikanska länder i regionen. Parlamentets resolutioner har alltför ofta ignorerats av rådet. Vissa länder har försökt att utnyttja situationen till sin egen fördel. I stället borde vi använda oss av en mer konsekvent och sammanhängande taktik som bygger på en tydlig strategi för att bryta Mubages grepp om folkets strupe. Det är inte omöjligt.
Kränkningar av de mänskliga rättigheterna begås oftast av korrupta och brutala regeringar i bankrutta stater mot miljontals av världens mest missgynnade befolkningar. De brittiska konservativa kräver att mottagare att bistånd skall hålla sin del av avtalet och tillämpa ett gott styrelseskick, respektera rättsregler och mänskliga rättigheter. På det sättet skulle vi kanske nå vissa resultat.

Howitt (PSE).
Herr talman! Om de mänskliga rättigheterna utgör själva kärnan i de europeiska värderingarna är detta årliga betänkande om de mänskliga rättigheterna en av Europaparlamentets viktigaste årliga händelser. Jag lyckönskar Van den Bos till hans arbete, särskilt som han har brottas med en stor mängd motstridiga prioriteringar och önskemål.
Problemet kvarstår för parlamentet i vilken utsträckning man skall nämna enskilda länder i detta betänkande. Varför skall man till exempel kritisera religionsfriheten i Laos, Vietnam och Pakistan, men inte i Turkmenistan och Saudiarabien?
I resolutionen nämns vissa strukturella förändringar på EU-nivå som kan medföra konkreta förbättringar vad gäller att upprätthålla respekten för de mänskliga rättigheterna, såsom en bättre tillämpning av människorättsklausulen mellan EU och tredje land, medtagandet av Europaparlamentet i diskussionerna om de operativa programmen för mänskliga rättigheter och införandet av riktmärken som möjliggör EU-åtgärder vid sidan av de ofta trubbiga instrumenten sanktionspolitik och indragning av bistånd. Jag hoppas att kommissionen noggrant kommer att överväga dessa förslag.
Parlamentet röstade tidigare i dag för en FN-konvention om funktionshinder, och det är bra att övergrepp mot funktionshindrades mänskliga rättigheter finns med i denna mycket omfattande resolution. Det handlar inte bara om ekonomiska och sociala rättigheter, utan även om människor runtom i världen som har förlorat sina liv eller utsatts för övergrepp endast på grund av att de är funktionshindrade. Det förekommer övergrepp på vårdhem där människor berövas sin grundläggande mänskliga värdighet, till exempel användning av burförsedda sängar på mentalsjukhus i de länder som nästa år kommer att bli fullvärdiga medlemmar av Europeiska unionen. När det gäller den här frågan och andra frågor som nämns i betänkandet är de mänskliga rättigheterna odelbara såväl i Europa som på andra håll i världen.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Med detta betänkande vill man få oss att tro att Europeiska unionen har en avgörande roll att spela i fråga om mänskliga rättigheter på global nivå.
Det är ett faktum att de mänskliga fri- och rättigheterna skyddas något bättre i Västeuropas rika länder och i Förenta staterna jämfört med de flesta av världens fattiga länder, förutsatt att man inte tittar efter för noga. Förutsatt att man blundar för jakten på invandrare utan giltiga handlingar, så kallade sans-papiers, utvisningsbesluten, lagarna mot fattiga, och glömmer att rätten till en anständig bostad förvägras många människor. Förutsatt att man struntar i att yttrandefriheten i ett land som Frankrike upphör vid fabriksportarna, att spridning av politiska flygblad innanför portarna kan utgöra grund för uppsägning. Förutsatt att man struntar i att grundläggande rättigheter förvägras kvinnor i vissa av unionens länder, exempelvis valet att föda ett barn eller inte. Förutsatt att man finner det normalt att rätten till arbete, rätten till en anständig lön inte erkänns som en grundläggande rättighet och inte tillämpas. Trots att ofullständiga mänskliga rättigheter endast garanteras i de rika länderna, eftersom de förvägras de fattiga på vår planet, är det just de rika länderna - som är så stolta över de mänskliga rättigheterna i sina egna länder - som i de fattiga länderna upprätthåller en mängd avskyvärda regimer som bygger på förtryck, och framför allt, på en gränslös fattigdom.

Sartori (PPE-DE).
Herr talman! Även om min grupp är nöjd med betänkandet anser också den att vi bör använda den tid som står till vårt förfogande till att understryka att det är av högsta vikt att Europaparlamentet med ännu större beslutsamhet fortsätter att utnyttja alla till buds stående medel för att frågan om de mänskliga rättigheterna skall få större tyngd i vårt beslutsfattande och att den politik vi bedriver blir mer ändamålsenlig. När det gäller de mänskliga rättigheterna i allmänhet i världen - och jag vill framför allt lyfta fram barnens och kvinnornas rättigheter inom detta omfattande område - så finns det fortfarande ett utrymme som inte utnyttjas fullt ut i samband med de beslut vi fattar om bidragspolitiken, inte minst när det gäller utvecklingsländerna, ett utrymme där vi med större beslutsamhet bör införa kravet på att respektera de mänskliga rättigheterna. Här finns det förmodligen även ett informationsproblem, och jag instämmer i det som sägs i betänkandet om att det är nödvändigt att parlamentet och i synnerhet utskotten, som fattar de beslut som påverkar dessa länders politik, får bättre, snabbare och säkrare tillgång till helt uppdaterade, dagliga nyheter om vad som sker i dessa länder.
Sammanfattningsvis vill även jag nämna dödsstraffet, en fråga som ständigt är aktuell och där var och en bör fortsätta att utveckla sin egen politik.

Antonione
Herr talman! Jag vill bara helt kort svara Alavanos, som redogjorde för en situation som rådet inte har kännedom om. Inom ramen för rådets behörighet kan jag försäkra er att vi skall undersöka saken. Jag förbehåller mig rätten att vid behov svara Alavanos skriftligen senare.

Nielson
. (EN) Jag vill bara komma med en sista allmän kommentar. Jag uppfattade en hel del frustration i många av de inlägg där man talade om bristen på tydliga och bindande beslut och bristen på effektiva instrument för att se till att de mänskliga rättigheterna efterlevs i världen.
Vissa anföranden andades nästan extraterritorialitet och hade ett nästan unilateralt språkbruk. Vi måste vara försiktiga och vara trogna andra värden som är värdefulla för vår självaktning och vårt projekt. Vi måste förbli multilateralister. Och när vi behandlar dessa svåra frågor finns det inga genvägar.
När de fattiga från tredje världen betraktar oss konstaterar de att varje europeisk ko subventioneras med två euro per dag. Även om de inte förstår siffrorna illustrerar detta ändå den bild de har av oss. I deras värld har 1,2 miljarder människor mindre än en dollar per dag att leva för. Mer än hälften av världens befolkning har mindre än två dollar per dag att leva för.
Jag har inte för avsikt att komma från ämnet för denna debatt, men när vi talar om uppfattningar och hur denna värld ser på sig själv måste vi ha detta i åtanke. Alla talar om det globala samhället. Något sådant existerar inte. Vi försöker att skapa det. På den här punkten finns det starka skäl att vara europé. Vi måste kombinera detta tema med de frågor vi nu diskuterar.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Boudjenah (GUE/NGL)
I betänkandet kritiseras med rätta situationen för de mänskliga rättigheterna i ett stort antal länder. Det är dock beklagligt att länderna i Maghreb, liksom Israel, märkligt nog inte tas upp. Ändå innebar 2002 en oroande vändpunkt mot ökat förtryck i dessa länder, i synnerhet i förhållande till yttrandefriheten: fängslanden och rättsliga processer mot ledare av den kabyliska medborgarrörelsen i Algeriet och nu kränkningar av pressfriheten; fängslandet i Tunisien av en journalist verksam på Internet; censur och förföljelser av journalisten Ali Lmrabet i Marocko; attacker från marockanska myndigheter i Västsahara. På Västbanken utgör uppförandet av skammens mur en allvarlig överträdelse av det palestinska folkets rätt till fri rörlighet och till sitt land. Muren utgör ett hot mot de mänskliga rättigheterna och mot freden.
Slutligen blir i många länder också den påstådda kampen mot terrorismen en förevändning för säkerhetsåtgärder och repressiva åtgärder. Det är nödvändigt att stå emot detta. Därutöver är det upp till oss att se till att ifrågasättandet av internationell rätt, som på ett farligt sätt bagatelliserats av den amerikanska stormakten, inte leder till en värld där ekonomiska och politiska intressen alltid väger tyngre än individens och folkens rättigheter.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0281/2003) av Sylla för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen (2002) (2002/2013(INI)).

Sylla (GUE/NGL)
Herr talman! Först och främst vill jag säga att det är en ära för mig att presentera det årliga betänkandet om situationen för de mänskliga rättigheterna. Det utgör en sammanfattning av de grundläggande värderingar som Europeiska unionen grundar sig på. Denna sammanfattning erkänns och tas upp i del II i det utkast till konstitution som utarbetats av konventet. Som jag ser det kan de europeiska institutionerna, var och en inom sitt befogenhetsområde, med stöd av artikel 7 i EU-fördraget kontrollera att de mänskliga fri- och rättigheterna respekteras strikt av medlemsstaterna.
Efter denna omröstning hoppas jag att, när stadgans rättsligt bindande karaktär har börjat tillämpas, det skall bli möjligt för europeiska medborgare att direkt och enskilt väcka talan vid EG-domstolen. Jag säger detta för att jag har varit angelägen om att knyta medborgare till utarbetandet av denna stadga. Vid den första utfrågningen lät jag därför två skolor medverka, en tysk och en fransk, som sedan ett halvår tillbaka följer arbetet. Sedan sammanförde jag alla de stora icke-statliga organisationerna, Amnesty International, Human Rights Watch och Internationella federationen för mänskliga rättigheter, liksom företrädare för de nationella parlamenten, även från kandidatländerna. På så vis tror jag mig ha kunnat inhämta mycket mer information och kontrollera den i samband med mina egna resor.
Ett överflöd av information är långt ifrån någon nackdel, utan kan vara mycket berikande. Därför ville jag också se till att vissa viktiga aspekter skulle lyftas fram i betänkandet. För mig handlade det först och främst om att fundera över det som kanske är en av de djupaste klyftor som vi har upplevt på den europeiska kontinenten sedan Berlinmurens fall, nämligen konsekvenserna av den 11 september, såväl i unionens länder som utanför. Jag har också haft tillfälle att göra en tre veckors studieresa i Förenta staterna. När jag reste genom detta land kunde jag konstatera hur väldigt många negativa effekter av den 11 september som fortfarande finns kvar. Folk är rädda, och framför allt erkänner alla att det finns en islamofobisk trend utan tidigare motstycke. Det hedrar dem verkligen att de erkänner det. Kyrkor, domare, medborgare och frivilligorganisationer arbetade för att skydda muslimer. I det avseendet bör detta vara en läxa för oss.
Varför bör detta vara en läxa för oss? Som jag ser det glömmer vi alltför ofta att terroristernas främsta mål är att destabilisera rättsstaten. Varje gång vi gör något som inte bidrar till att stärka rättsstaten bidrar vi därför i någon mån till att uppfylla terroristernas mål, som är just att destabilisera rättsstaten.
När det gäller försvaret av den första grundläggande rättigheten, nämligen rätten till liv, som utgör det första kapitlet i stadgan om de grundläggande rättigheterna, är det därför viktigt att komma ihåg att vi måste förbli enade i kampen mot terrorismen. Det är det minsta vi kan göra, eftersom terroristerna slår blint. När jag arbetade på detta betänkande kom jag att tänka på en liten anekdot. År 1994 hade jag den stora glädjen att tas emot av Nelson Mandela som stod beredd att ta över makten i Sydafrika. Just när han skulle överta makten publicerades en rapport som klassificerade ANC som en terroristorganisation. Var det inte också så att den tyska ockupationsmakten betraktade motståndsrörelsen som terrorister? FN har förtecknat över 142 definitioner av ordet terrorism. Någonstans får man lust att säga att alla har en egen fiende.
Herr talman! Inte desto mindre kvarstår det faktum att terrorismen i dag i alla avseenden är en verklig källa till konflikter och kan leda till att samhällen blir på sin vakt och sluter sig inom sig själva. Vi måste därför se till att inom ramen för våra befogenheter hitta lösningar så snart som möjligt. Jag tänker särskilt på oron över det faktum att medborgare, europeiska medborgare, i dag hålls kvar på Kuba i vad jag vill kalla största hemlighet, på grund av att de misstänks för att ha begått terrorhandlingar. Att bekämpa terrorismen innebär således även att bidra till att upprätthålla rättsstaten.
Det andra som bekymrar mig är situationen i våra fängelser. Jag tycker att det är särskilt upprörande att i början av detta årtusende se vad som händer i fängelserna i Europeiska unionen, där situationen är långt ifrån tillfredsställande. Fängelserna är överbelagda nästan överallt, särskilt i Frankrike där 60 000 fångar delar på 50 000 platser.
Ett annat bekymmer är hoten mot yttrandefriheten. Här tänker jag särskilt på de ekonomiska storkoncernerna och på exemplet med Italien. Slutligen har vi problemet med jämlikheten. Från den synpunkten är det av största vikt att ett större antal europeiska politiska partier snarast skriver under de europeiska politiska partiernas stadga för ett samhälle utan och rasism, som antogs 1998.
Medlemsstaternas införlivande av de direktiv som rådet antagit inom området för bekämpning av all slags diskriminering på arbetsplatsen är också i många fall ofullständig, eller rentav obefintlig. Ytterligare andra frågor som solidaritet, civila och medborgerliga rättigheter, jämställdhet mellan män och kvinnor och lika villkor i arbetslivet tycks mig hänga samman med det europeiska medborgarskapet och rättsväsendet. Alltför många framsteg återstår fortfarande att göra. Jag har inte velat peka ut något enskilt land. Jag har bara velat att vi skall dela med oss av det bästa som finns i vart och ett av våra länder.

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag välkomna denna lägliga debatt och gratulera utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och föredraganden, Sylla, till det betänkande som vi diskuterar i dag, vilket har visat att de ansträngningar som parlamentet gjort för att värna om grundläggande rättigheter inom Europeiska unionen är varaktiga.
Det finns en särskilt betydande aspekt i fråga om detta betänkande: detta är parlamentets första betänkande som utarbetats på grundval av den årliga rapport om situationen för de grundläggande rättigheterna inom unionen och i medlemsstaterna som har skrivits av det nätverk av oberoende experter som har inrättats av kommissionen på särskild begäran av Europaparlamentet. I nätverkets rapport kommer de oberoende experternas, inte kommissionens, åsikter till uttryck, och den särskilda situationen när det gäller skyddet för grundläggande rättigheter undersöks mot bakgrund av ändringar i nationell lagstiftning och nationell praxis samt utvecklingen av rättspraxis från domstolarna i Luxemburg och Strasbourg. Jag välkomnar därför det faktum att nätverkets rapport har varit till nytta i ert arbete. Jag är också medveten om att det säkerligen är möjligt att förbättra den i framtiden och göra den mer operativ, vilket föreslås i punkt 4 i Syllas betänkande.
I linje med de rekommendationer som parlamentet med all sannolikhet kommer att godkänna har kommissionen redan fört diskussioner med expertnätverkets samordnare i syfte att anpassa nätverkets arbete till den oro och de prioriteringar som uttrycks av parlamentet. Jag kan också meddela att de ärade ledamöterna av denna kammare i framtiden även kommer att ha tillgång till de nationella rapporter som utarbetas av varje expert inom nätverket, och att möten mellan nätverket och Europaparlamentets framtida föredragande kommer att hållas oftare. På samma sätt kommer kommissionen, så tidigt som i oktober, att hålla ett möte med representanter från icke-statliga organisationer för att garantera att uppgifterna i rapporten blir så fullständiga och pålitliga som möjligt.
Vi står helt klart inför ett mycket viktigt ögonblick när det gäller skyddet för grundläggande rättigheter inom Europeiska unionen. För det första eftersom unionen skall utvidgas för att omfatta hela den europeiska familjen och för det andra eftersom unionen håller på att fastställa sina konstitutionella bestämmelser till följd av arbetet inom konventet om Europas framtid och i samband med den förestående regeringskonferensen. Unionen eftersträvar också ett område som kännetecknas av frihet, säkerhet och rättvisa som skall, hoppas man, bidra till att fastställa dess sanna identitet som en politisk union vilken respekterar de grundläggande värdena för den demokratiska rättsstatsprincipen.
När det gäller de fall som tagits upp i Syllas betänkande och några av de problem på området för grundläggande rättigheter inom Europeiska unionen vill jag informera kammaren att kommissionen redan har antagit, eller är på gång att anta när det gäller vissa av dessa problem, åtgärder som kommer att tillhandahålla lösningar. I oktober 2002 presenterade kommissionen ett förslag till ett direktiv om ersättning till våldsoffer i allmänhet, vilket särskilt täcker offer för terrorism.
När det gäller den fria rörligheten och rätten till fri bosättning, vilka är centrala element i det europeiska projektet, antog kommissionen den 15 april i år ett ändrat förslag till ett direktiv som omprövar den fria rörligheten. För närvarande bedriver vi även ett nära samarbete med det italienska ordförandeskapet för att garantera att rådet och parlamentet enas om en gemensam ståndpunkt som kommer att möjliggöra en andra behandling inom kort, så att denna lagstiftningsprocess kan slutföras före valet till Europaparlamentet i juni 2004.
På samma sätt övervakar kommissionen noggrant situationen för den romska minoriteten inom ramen för utvidgningen, både utifrån ländernas efterlevnad av de politiska kriterierna för medlemskap i Europeiska unionen och utifrån den finansiering de mottar genom Phareprogrammet. Vi har även för avsikt att genomföra en undersökning för att bedöma hur kommissionens program bör utformas för att garantera att de är sammanhängande och effektiva.
När det gäller förebyggande strategier för att hantera konsekvenserna av massuppsägningar har unionen utvecklat en allmän politik för att hantera omstrukturering av företag. Följaktligen måste arbetstagare informeras och rådfrågas innan någon omstrukturering genomförs för att avlägsna eller dämpa den sociala effekten av sådana beslut.
Frågan om att förena familj och arbete utgör en väsentlig del av målen i ramstategin för gemenskapens jämställdhetsarbete för perioden 2001-2005. När det gäller det utkast till förslag till ett rambeslut om de skyddsförfaranden som ges till misstänkta och svarande i brottsmål inom Europeiska unionen, vilket har tillkommit till följd av grönboken som kommissionen publicerade den 19 februari, är utkastet till detta förslag på gång, och texten kommer att finnas tillgänglig i slutet av november, så snart den har antagits av kommissionen.
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska unionen kommer att få en författning. Det centrala i denna författning kommer, enligt slutsatserna från konventet om Europas framtid, att vara stadgan om de grundläggande rättigheterna, som antogs av det föregående konventet och som fick politiskt stöd från de tre institutionerna vid Europeiska rådet i Nice. Detta betyder att ett konstitutionellt rättssystem kommer att grundas på unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Kommissionen inser emellertid vikten av att genomföra artikel 7 i Nicefördraget innan stadgan kan ge full effekt. Slutligen vill jag bekräfta att kommissionen någon gång i september kommer att godkänna och skicka ett meddelande till parlamentet och rådet om villkoren för genomförandet av artikel 7 i Nicefördraget på området skydd för grundläggande rättigheter.
Därför avslutar jag nu med att säga att kommissionen, liksom parlamentet, genom denna debatt och dessa initiativ bidrar till en fullständig förvandling av unionens rättsliga och politiska ram. En del av denna totala förändring avser de grundläggande rättigheterna, vilka inte bara skall respekteras, utan hela deras utveckling måste skyddas. Vi kommer då att kunna bygga en äkta politik för grundläggande rättigheter inom unionen, förverkliga den själva och därigenom föregå med gott exempel inför hela världen.

Wyn, Eurig (Verts/ALE)
Herr talman! Jag vill tacka Sylla för hans grundliga betänkande om situationen när det gäller de grundläggande rättigheterna i unionen 2002. Betänkandets omfattning visar att Europeiska unionen, som hela tiden talar sig varm för respekten av grundläggande rättigheter i övriga världen, ännu drabbas av överträdelser av dessa rättigheter inom sina egna gränser. 
Som föredragande av yttrandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om detta betänkande är jag glad över att man i punkt 38 äntligen hänger ut Italien för dess mediekoncentration och premiärministerns inflytande på detta område, utan att man trots detta faktum inte har antagit några som helst regler om intressekonflikter.
Jag är glad eftersom majoriteten av ledamöterna i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott tråkigt nog röstade mot förslaget att låta Italien statuera exempel för sin mediekoncentration, vilken i samtliga fall utgör ett allvarligt hot mot demokratin.
Vi är alla medvetna om att olika mediekonglomerat kontrollerar en betydande del av nationella nyhetsmedier i många europeiska länder: Bertelsmann och Kirch i Tyskland, Rupert Murdochs imperium i Förenade kungariket och Vivendi i Frankrike. Men Berlusconis kombination av medinflytande och politisk mark är unik i Europa. I en rapport om intressekonflikter inom italienska medier som nyligen publicerades av den icke-statliga organisationen Reportrar utan gränser citeras Freimut Duve, OSSE:s representant för mediefrihet, som vid upprepade tillfällen har fördömt det faktum att en sådan stor del av italienska nyhetsmedier ligger i premiärministerns händer. OSSE säger att det både utmanar Europas konstitutionella uppbyggnad och är en dålig förebild för nya demokratier i ett övergångsstadium.
Även Europarådets parlamentariska församling anser att den potentiella intressekonflikten mellan Berlusconis innehav av ett politisk ämbete och hans privata ekonomiska och mediala intressen utgör ett hot mot den mediala mångfalden.
Jag skulle kunna berätta mer om detta, men jag är säker på att alla inser vilket hot det koncentrerade ägandet inom italienska medier utgör mot demokrati och informationsfrihet. Därför hoppas jag innerligt att ni alla håller med om att situationen i Italien bör omnämnas i detta betänkande.

Karamanou (PSE)
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera föredraganden Sylla som har slutfört ett mycket svårt uppdrag.
Som föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter skulle jag vilja uttrycka vår djupa tillfredsställelse över betänkandets kommentarer och rekommendationer om att garantera och tillämpa demokrati och jämställdhet i det praktiska dagliga livet, genom balans i fråga om de båda könens medverkan i de demokratiska institutionerna och respekt för kvinnors rättigheter.
Det är otänkbart, herr kommissionär, att kvinnor behandlas som människor och medborgare med begränsade rättigheter i tjugohundratalets Europa. Det är oacceptabelt att det i Europeiska unionen fortfarande finns yrkesbranscher och områden där EU-lagstiftningen, de demokratiska reglerna och de grundläggande friheterna bara gäller män.
Mitt utskott har upprepade gånger fördömt diskriminering på grund av kön och diskriminering på grund av sexuell läggning eller etnisk och social härkomst. Vi fördömer alltså de olikartade måttstockarna som framför allt bygger på kulturella traditioner och sociala stereotyper och som i dag leder tanken till mörka och dystra perioder i mänsklighetens historia.
Vi kräver enträget och ständigt det självklara: att de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna skall gälla lika för män och kvinnor, utan någon som helst diskriminering. Endast då kommer vi att kunna tala om de mänskliga rättigheternas universella natur och om integrering av jämställdheten.
Med anledning av dagens omröstning om Daphneprogrammet om förebyggande och bekämpning av våld mot kvinnor, herr kommissionär, skulle jag också än en gång vilja uppmana Europeiska kommissionen och medlemsstaterna att placera bekämpningen av våld mot kvinnor, som är den värsta formen av kränkning av kvinnors rättigheter, högt upp på sin politiska agenda. Jag anser att ingen politisk fråga borde väga tyngre än skyddet av de mänskliga rättigheterna.

Cornillet (PPE-DE).
Herr talman! Utöver att gratulera Sylla till det arbete han har uträttat skulle jag även vilja göra två påpekanden rörande den metod som jag anser bör användas för detta betänkande.
För det första vill jag påminna om att det är det tredje betänkandet efter en ytterst omfattande reform som parlamentet velat genomföra, och som består i att situationen för de grundläggande rättigheterna i unionen skall tolkas i förhållande till stadgan. Detta medför ett antal skyldigheter. Vi har inrättat resurser - ett nätverk med sakkunniga som utarbetar en rapport, i normala fall under samråd -, men det magiska ordet är stadgan, och ingenting annat än stadgan. Detta tvingar naturligtvis föredraganden och alla dem som vill att betänkandet skall antas med brett stöd att se till att betänkandet inte blir något som legitimerar politisk aktivism, att det inte utnyttjas för att framhålla personliga uppfattningar, och att det inte tjänar som förelöpare för lobbygruppers aktioner som inte har med saken att göra. Hela stadgan och ingenting annat än stadgan! Det är en princip som tål att upprepas, som jag ser det.
Mitt andra påpekande gäller länderna. Detta betänkande består av två delar, eftersom Europeiska unionens bestämmelser föreskriver detta. I realiteten utgör betänkandet en helhet, och resolutionen bör därför endast innehålla själva essensen av betänkandet och endast belysa det som parlamentet vill att den allmänna opinionen skall komma i håg. Härigenom skulle man undvika nationalistiska reaktioner från ett antal av våra kolleger, som inte står ut med att se sitt eget land nämnas. Även ur denna synvinkel skulle det ligga i vårt intresse att se till att resolutionen endast innehåller de viktigaste punkterna, de som i själva verket utgör orsakerna till att parlamentet valde att utarbeta detta betänkande. Parlamentet valde att göra detta i sin egenskap av väktare av de medborgerliga friheterna och för att kunna besvara följande fråga: har stadgan om de grundläggande rättigheterna, sådan den har formulerats och inte sådan vi skulle önska att den var formulerad, respekterats under det aktuella året i hela unionen? Detta är syftet med betänkandet. Det är mycket viktigt att inte glömma dessa metodfrågor om man vill att betänkandet skall antas med största möjliga politiska stöd.
Swiebel (PSE).
Herr talman! Det här är fjärde gången som vi debatterar situationen för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen under den här valperioden. Alltså är det dags att vi frågar oss vad som har förändrats under tiden. Låt oss först se till fakta. Strukturella hållpunkter är och förblir myndighetspersoners, exempelvis polistjänstemäns, klandervärda uppförande, situationen i fängelser, människohandel, olika former av ojämlik behandling och diskriminering, rasism och främlingsfientlighet. Är man cynisk så skulle man kunna säga: intet nytt under solen. Vid sidan om det finns det emellertid också ett hot mot de medborgerliga rättigheterna till följd av en överdriven reaktion mot terrorism, och det här är ett nytt problem. Vi är bekymrade över det straffrättsliga samarbetet med Förenta staterna och utbytet av personuppgifter. Sammantaget framstår det i mina ögon som om problematiken kring de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen har blivit mer uttalad de senaste åren, detta trots olika ansträngningar för att åstadkomma förbättringar på olika områden. 
När det gäller analysen av de uppgifter som har samlats in kan jag vara något mer positiv. För det första har vårt arbete blivit mer systematiskt och objektivt i och med att vi har utgått från stadgan om de grundläggande rättigheterna. Dessutom har vårt arbete blivit mer professionellt i och med att vi nu kan falla tillbaka på ett nätverk av experter under ledning av professor De Schutter. Båda dessa förbättringar har helt klart kommit till på parlamentets initiativ, och det kan vi vara mycket nöjda med. 
När det gäller det politiska gensvaret så är jag lite mindre optimistisk. Varje gång får Europaparlamentet kalla fötter så fort det blir dags för någon att bli lite pressad och omskakad, och det här året är inget undantag. Trots det är det uppenbart att missförhållandena i medlemsstaterna måste föras fram klart och tydligt. Varför skulle vi annars ta fram ett sådant betänkande? Att hänskjuta de missförhållanden som vi har stött på till en motivering är trots allt inte vad vi hade i åtanke när det handlar om kränkningar av mänskliga rättigheter i tredje länder. Van den Bos utmärkta betänkande, som debatterades tidigare, påvisar detta. Jag anser att vi måste använda oss av den här strategin även när det gäller kränkningar av de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen. Därför kommer min grupp att stödja Syllas betänkande helt och fullt. 
I fråga om Europeiska kommissionens ståndpunkt så måste jag säga att jag hyser stor uppskattning för dess insatser, och i synnerhet kommissionsledamot Vitorinos personliga insats. Han pratade så snabbt om sin insats att det nästan var svårt att följa honom. Ändå finns det något av ett problem. Nätverket är en utomordentlig institution, men är det inte så att kommissionen gömmer sig bakom det lite för mycket och misslyckas med att stå i förgrunden med det som handböckerna alltid refererar till, kommissionens funktion som väktare av fördragen? Var står kommissionen själv i den här frågan, och när kommer den att visa det politiska modet att lyfta fram frågor om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen? Därför ser jag verkligen fram emot meddelandet som kommissionsledamoten har annonserat om de ytterligare detaljerna i artikel 7 i Fördraget om Europeiska unionen.
Vad gäller rådet, herr talman, så vill jag tillägga en sak: de där tomma platserna där borta är ju faktiskt en ren skandal! För en stund sedan var ordförandeskapets herrar närvarande under den föregående punkten. Måste jag utifrån det dra slutsatsen att ordförandeskapet anser att mänskliga rättigheter endast förtjänar att övervägas på allvar utanför Europeiska unionen? Jag vägrar att tro att det är så. För vår räkning skulle ni kanske kunna fråga dem varför de inte var närvarande här?

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden och säga att ELDR-gruppen stöder betänkandet. Även om vi kan ha olika uppfattningar om vissa delar borde vi kunna enas om att denna genomgång är nyttig och betydelsefull.
Jag hade dock gärna sett fler konkreta exempel. Cornillet, jag undrar vad vi skall ha det här betänkandet till om vi inte pekar ut några länder. Om EU skall stå som ett föredöme i världen kan vi inte ta på oss skygglappar när vi själva inte sköter oss. Vem skulle då tro oss i omvärlden? Frågan till kommissionen och rådet är givetvis: Vad gör ni konkret för att åtgärda problemen?
Jag vill kommentera tre områden. Det första handlar om EU:s och medlemsländernas asylpolitik, som förtjänar att kritiseras. Det finns en politisk ängslan som gör att alla länder verkar acceptera att rucka på grundläggande rättsprinciper. Naturligtvis måste vi stoppa människosmuggling och förhindra att asylsystemet missbrukas, men vi kan inte skicka tillbaka flyktingar till tortyr eller misshandel. Vi måste ge alla de barn som söker sig till EU chansen till ett värdigt liv. På detta område finns det många brister, också i mitt eget hemland.
Det andra området handlar om förhållandena i fängelserna. Vi har överfulla fängelser, utbrett våld och ökande problem med återanpassningen till samhället. Europa skall ha människovärdiga fängelser.
Det tredje området rör en känslig men viktig fråga. I EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna står det klart och tydligt att ?mediernas frihet och mångfald skall respekteras?. Jag håller med Eurig Wyn och undrar om det månne är ödets ironi att det är det italienska ordförandeskapet som skall få medlemsländerna att enas om en konstitution som landet genom sin premiärministers mediamonopol klart och tydligt bryter mot. Så kan vi inte ha det. Jag vill avslutningsvis fråga er, herr kommissionär, vad ni gör i detta delikata ärende. Italiens mediesituation är hela Europas ansvar, också ert, herr Vitorini.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Herr talman! Tillåt mig att välkomna detta betänkande som i mer än ett avseende är ett lärorikt instrument. Det är en utmärkt sammanställning över den befintliga lagstiftningen, det övervakar noggrant utvecklingen på lagstiftningsområdet och framför allt effekterna av den 11 september, och det utgör ett tydligt bevis på att riskmedvetandet har förändrat villkoren för en balans mellan frihet och säkerhet, att ökningen av antalet undantagslagar kraftigt har begränsat våra grundläggande rättigheter och därmed gjort dem till åtlöje.
Genom antagandet av europeiska bestämmelser som rambesluten om terrorism och Europeiska arresteringsordern, och även rambeslutet om att frysa tillgångarna för vissa organisationer och individer som betraktas som terrorister, stöder Europeiska unionen den utökade antiterroristlagstiftning och repressiva lagstiftning som antagits av medlemsstaterna. Även om behovet av att bekämpa terrorismen inte får vara en ursäkt för att införa diskriminerande och godtyckliga lagstiftningar, möjliggör emellertid avsaknaden av en klar och tydlig definition av begreppet terrorism i EU:s lagstiftning i dag att sociala rörelser som arbetar med frågor som anknyter till yttrandefrihet och mötes- och föreningsfrihet indirekt kriminaliseras. Blotta misstanken kan leda till att man fängslas.
Hela befolkningsgrupper som redan tidigare var utsatta är det i än högre grad efter den 11 september: medborgare från tredje land, asylsökande, romer och muslimer. I strid med de grundläggande fri- och rättigheterna behandlas dessa befolkningsgrupper ofta som om de utgör ett hot eller en fara för statens säkerhet, och det är lätt att skylla detta på den 11 september. Härigenom kan man strunta i de verkliga problem som samhället måste hantera: integration, främlingsfientlighet, invandrings- och asylpolitik. Kampen mot terrorismen tjänar i dag som en förevändning för kampen mot en invandring som man inte längre ser som annat än olaglig.
Exempelvis är associeringsavtalen med Algeriet en bra illustration av denna sammanblandning mellan terrorism och invandring. Detsamma gäller återtagandeavtalen för de dokumentlösa invandrare som skickas tillbaka till tredje land. Listan med överträdelser som utförs av staterna och institutionerna inom Europeiska unionen är lång och omfattar främlingsfientlighet, dubbla straff, godtyckliga arresteringar, diskriminerande metoder på arbets- och bostadsmarknaden och överträdelser baserade på identitet.
Men de mänskliga rättigheterna känner inga gränser, så låt oss därför vara uppriktiga och börja med att sopa rent framför vår egen dörr. Låt oss sluta göra de mänskliga rättigheterna till ett betalningsmedel i handeln med tredje land. Europeiska unionens mål är att främja fred, värderingar som frihet, rättvisa och solidaritet, liksom folkens välfärd. Låt oss nu göra allt vi kan för att se till att de mänskliga rättigheterna äntligen respekteras inom Europeiska unionen, för alla medborgare oavsett nationalitet. 
(Applåder)

Queiró (UEN).
Herr talman, mina damer och herrar! I båda sina motiveringar och i det tal han höll till denna kammare informerade föredraganden oss om att det inte var hans avsikt att utarbeta ett betänkande genom att presentera en fullständig ram för brott mot grundläggande rättigheter i Europeiska unionens alla länder. I betänkandet faller han dock för denna frestelse i de flesta av de 150 långa artiklarna och avviker från de angivna avsikterna och gränserna, vilket i vissa fall fungerar som en politisk dom över medlemsstaterna. En sådan roll hör inte till Europaparlamentets behörighetsområde som vi vet, förutom i allvarliga och särskilda situationer som skulle kunna aktualisera de sanktioner som anges i artikel 7 i Fördraget om Europeiska unionen. Befinner sig någon av medlemsstaterna verkligen i en sådan situation? Det tror jag inte.
Ingen skall av det jag säger dra slutsatsen att jag är mindre orolig för eller uppmärksam på att skydda grundläggande rättigheter eller att kämpa mot olika slags diskriminering. Låt oss inte glömma att när det gäller kampen mot terrorism, asylpolitik och invandring, polisiärt och rättsligt samarbete, villkor för kvarhållande i häkte och mycket annat handlar det ur politisk synvinkel om ytterst känsliga saker. I stark motsats till den generösa natur som kännetecknat den politik som traditionellt har utmärkt demokratiska system existerar i dag sofistikerade former av internationell brottslighet och terrorism. Det är enbart med en ansenlig ansvarskänsla och balans som det är möjligt att effektivt uppfylla de krav som den rådande komplexa situationen ställer oss alla inför.
Herr talman! Jag kommer från en gammal nation som är stolt över att ha varit först i Europa med att avskaffa dödsstraffet, slaveriet och livstids fängelse. Av den anledningen har jag svårt att acceptera den kritik som framförts i kommentarer om förment rasistiskt agerande eller agerande som innefattar sexuell diskriminering, vilket under alla omständigheter avslöjar en okunnighet om fakta. Vidare måste jag informera er om att de portugisiska myndigheterna fortsätter att modernisera sina fängelsesystem och göra dem mer humana, naturligtvis utan att hysa illusionen att de över en natt kan göra allt det som hittills inte har blivit gjort. Detta är då mitt svar på de viktigaste anmärkningarna om Portugal i betänkandet. Jag är övertygad om att framtida dokument kommer att spegla, och med detta avslutar jag, en förbättring av den nuvarande och framtida situationen i fråga om våra medborgares säkerhet, deras levnads- och arbetsvillkor och även fångarnas trygghet.

Blokland (EDD).
Herr talman! Ett av problemen med den här typen av betänkanden är att grundläggande rättigheter får en politiskt färgad förklaring. Denna förklaring framställs sedan som en absolut norm. Även i den här årsrapporten finns många ömma punkter. I punkt 33 uppmanas till exempel medlemsstaterna att främja principen om religionsneutralitet, vilket inte utesluter undervisning i religionshistoria i skolan. Detta skulle dock stå i direkt strid med de rättigheter som har slagits fast i den nederländska grundlagen, genom att religionslektioner som sådana skulle uteslutas. I Nederländerna finns nämligen möjligheten att välja särskild undervisning, en rättighet som många använder sig av, bland annat kristna, personer med icke-religiösa livsåskådningar och numera även muslimer. Det är rent löjeväckande att ett sådant ogenomtänkt och dåligt formulerat uttalande återfinns i ett betänkande från Europaparlamentet. Vad är egentligen den där principen om neutralitet? Politik, och således en myndighet, är aldrig neutral. Det här sammanfattar återigen vad som händer varje år när det här betänkandet presenteras.

Borghezio (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Enligt vår mening är det ett misstag att inta det inskränkta förhållningssättet att undersöka frågan om skyddet av de mänskliga rättigheterna genom att enbart beakta individernas rättigheter, och därmed betrakta dem som den enda gällande utgångspunkten för samtliga, samtidigt som man bortser från folkens rättigheter, deras traditioner och deras kulturella identitet. Detta kan leda till allvarliga misstag och till att man slår in på alldeles fel vägar, vilket till exempel sker i betänkandet när man undersöker problemet med den omfattande brottsligheten bland invandrare från tredje land. I betänkandet säger man att detta utan tvekan beror på en bristfällig integrationspolitik, medan man helt bortser från rättigheterna för de folk som tar emot denna typ av oreglerad invandring och som drabbas av skadliga och negativa effekter, inte minst kulturella, av det som i vissa fall är en veritabel invasion och en kränkning av den inhemska befolkningens rättigheter.
Vi är därför mycket kritiska till ett betänkande som även försöker införa dödshjälp via bakvägen.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, herr Fodé Sylla! Detta parlament gav er en mycket tydlig uppgift, nämligen att undersöka om och i vilken utsträckning de grundläggande rättigheterna efterlevs i EU:s medlemsstater. Vad ni har levererat är dessvärre en ideologisk önskelista, en ?inköpslista? av vänsterideologier. Jag säger ?dessvärre?, eftersom detta var ett viktigt och betydande betänkande. 
De punkter ni tar upp kan diskuteras, och vi kan vara för eller emot dem, men i alla händelser hör de inte hemma i betänkandet om de grundläggande rättigheterna och respekten för dessa rättigheter i Europeiska unionen. Av denna anledning och av principiella skäl kommer Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna att rösta mot detta betänkande. Hur som helst kritiserar ni även en rad medlemsstater, och som regel gör ni detta med orätt. Ni har helt enkelt inte informerat er tillräckligt om den faktiska situationen eller också är ni kritisk därför att reglerna i landet inte går ihop med era ideologiska föreställningar. Vi tillbakavisar denna kritik, och detta inkluderar er kritik mot Österrike, eftersom den är helt obefogad, och även detta ligger till grund för att vi avvisar betänkandet.
För det tredje avvisar jag betänkandet som representant för Gruppen för Europeiska folkpartiet, därför att vi inte stöder era faktiska krav. Dessa sträcker sig från utvidgningen av asylrätten via illegala flyktingars rätt till utbildning och hälsovård och legaliseringen av illegala flyktingars status till att vilja jämställa alla former av partnerskap i EU - allt detta avvisar vi med kraft. Slutligen avvisar vi betänkandet helt och hållet därför att ni kräver att homosexuella par skall ha rätt att adoptera barn. Man kan tycka vad man vill om sådana partnerskap: jag tolererar dem, men i barnens intresse måste vi se till att sådana krav aldrig genomförs i praktiken!
Gruppen för Europeiska folkpartiet avvisar därför med kraft ert betänkande på grund av alla de skäl jag har nämnt, och vi kommer att rösta emot det.
(Applåder)

Hazan (PSE).
Herr talman! Jag vill allra först understryka hur viktigt detta betänkande är och, i motsats till vad vissa av mina kolleger nyss har sagt, hur modigt det är att peka ut de länder som gör sig skyldiga till brott mot de mest grundläggande rättigheterna. Jag säger detta för att tyvärr måste man erkänna att Syllas betänkande är fullt av sådana exempel, och att vi europaparlamentariker inte kan nöja oss med att kritisera kränkningar av de grundläggande rättigheterna i länder utanför EU, utan att peka ut dem som begås i våra egna länder. Det är vår heder som står på spel.
Slutsatserna i detta betänkande har också en avgörande betydelse när det gäller de övriga utmaningar vi står inför. Den nuvarande ekonomiska krisen och de många avskedanden som följer i dess spår innebär exempelvis att vi måste vara mycket vaksamma på hur de sociala rättigheterna respekteras. Bland annat står vi tyvärr inför nedläggningen av en monteringsfabrik i Frankrike, närmare bestämt i Somme-regionen. Den senaste tidens händelser både i Frankrike och i andra europeiska länder visar också att brott mot pressfriheten är ofta förekommande. Så var förvisso fallet under värmeböljan i somras.
I en helt annan fråga vill jag också slå fast det som vissa föregående talare har sagt: om kampen mot terrorismen skall vara legitim får den inte genomföras i strid med de mest grundläggande rättigheterna.
Herr talman! Med tanke på att det årliga betänkandet om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen är det fjärde i sitt slag, vill jag avsluta med att ställa samma fråga som min kollega Swiebel: hur är situationen för dessa rättigheter, och vilka förändringar har åstadkommits genom betänkandet?

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! I den spanska staten kränks de mänskliga rättigheterna av terroristmord, utpressning, hot och våld. När en rättsstat ställs inför detta får svaret inte vara öga för öga, tand för tand. En rättsstat måste tillämpa demokratiska lagar och undantagslöst respektera alla medborgares mänskliga rättigheter, inklusive våldsverkarnas.
Genom sina åtgärder respekterar dock inte den spanska regeringen fångarnas och deras familjers rättigheter. Fångarna flyttas långt från sina hem och tillåts inte att studera på sitt modersmål, vilket hindrar dem från att registrera sig på universiteten i sina hemkommuner. Alla dessa åtgärder strider mot det konstitutionella målet att fångar skall rehabiliteras och återanpassas i samhället i syfte att uppnå ett rättvisare och mer civiliserat samhälle.
I en stat som påstår sig respektera rättsstaten är det också oacceptabelt att regeringen har beordrat att två dagstidningar skall läggas ned. Dessa nedläggningar var dessutom av förebyggande karaktär, och ingen har dömts för några brott. Detta är ännu allvarligare med hänsyn till det faktum att en av dessa dagstidningar, Egunkaria, är den enda nyhetskälla som skrivs på ett nationellt minoritetsspråk, baskiska, som vi är skyldiga att respektera och inte får diskriminera enligt Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

Dillen (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Man pratar inte om rep i hängdas hus. Det här parlamentet gör sig till åtlöje genom att anförtro det här betänkandet till en kommunist. Det är en förolämpning mot alla offer för den brottsliga kommunistiska ideologin. Det är som att be Claude att skriva ett betänkande om sedeförfall. Det är som att be Bernard Cantat att skriva ett betänkande om våld mot kvinnor. Sylla har valts in på en kommunistisk lista. Han är väl den sista som skall tala med oss om våra grundläggande rättigheter. Det framgick återigen i den här kammaren i morse. I det här sammanhanget skulle jag vilja hänvisa till de skamliga uttalanden vi kunde höra från vissa ledamöter i hans grupp under förmiddagens debatt om Kuba. De var som ett slag i ansiktet på de arma själar som sitter fängslade på Kuba. Herr Sylla, åk till Havanna och predika om grundläggande rättigheter, men gör det inte här i Europa, inte här i Strasbourg! När jag hör föredraganden tala varmt om yttrandefrihet så undrar jag om det inte är Orwells värld vi har hamnat i! Det var ju faktiskt hans parti, inget annat, som gick i första ledet när det gällde att med totalitära lagar, som exempelvis Gayssots lag, inskränka yttrandefriheten i Frankrike. Det var denna föredragandes parti som en gång lät jämna ett hem för immigranter med marken i Vitry-sur-Seine, så låt oss förbli allvarliga. Kommunister är väl de sista på jorden som skall lära oss hur ett Europa grundat på rättstatens principer skall se ut!
(Applåder från höger)

Talmannen.
Personliga yttranden har fällts om föredraganden. Jag kommer att ge honom 30 sekunder för att kommentera saken.
Ni vet att vi har yttrandefrihet här; det är till och med tillåtet att vara taktlös ibland.

Sylla (GUE/NGL)
Herr talman! Jag vill bara säga att man kan föra en debatt utan att stämpla människor och utan att förolämpa dem och förödmjuka dem. Jag anser att tolerans är det minsta man kan begära, och kan man inte tolerera kan man åtminstone respektera. Men det är dock att begära alltför mycket av personen i fråga. Jag skall därför inte returnera tillmälena och förolämpningarna, men jag anser att det är hon som inte är värdig att sitta i den här kammaren.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! De baskiska medborgarna noterar det faktum att Ortuondo bryr sig mer om ETA-fångarna än om offren för terrorismen.
Herr talman, herr kommissionär! Vi behandlar den nya årsrapporten om situationen för de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen. På grund av den metod som används för att utarbeta den, med olika politiska grupper varje år, är det omöjligt att nå enighet om slutresultatet bland alla grupper i parlamentet, vilket dessutom är nödvändigt. Detta är min första kritiska kommentar med tanke på framtida årsrapporter.
Sylla, som jag respekterar och tackar personligen, har gjort stora ansträngningar för att försäkra sig om att parlamentet ser positivt på och stöder Europeiska unionens politik för bekämpning av terrorism. Jag vill emellertid uttryckligen förklara, och när det gäller den här saken instämmer jag inte i hans motivering, att det endast är terrorismens offer som verkligen utstår tortyr och allt slags lidande, och inte ETA-terroristerna, som använder en strategi som går ut på anklagelser om tortyr i syfte att försöka försvaga rättsstaten. Det är därför vi i punkt 12 begär ett europeiskt instrument för att ersätta offren, vilket vi får hoppas kommer att finnas med i budgeten för 2004.
Det finns emellertid andra punkter som gör att det inte är möjligt att bedöma betänkandet som helt positivt. Ett av dem är förslaget om aktiv dödshjälp, som fullständigt strider mot ett beslut av Europeiska rådet av den 26 mars 2002, eller det kapitel som handlar om invandring och asyl, i vilket invandring av ekonomiska skäl blandas ihop med asylsökande, en fråga som kommissionen redan har löst och som även parlamentet har tagit upp i sina debatter, eller kravet på att äktenskap och partnerskap mellan personer av samma kön skall jämställas. I betänkandet föreslås det även att homosexuella som lever i partnerskap skall få adoptera barn, vilket är att gå längre än den logiska tanken att ingen person får diskrimineras på grund av sin sexuella läggning. Vi kan också tala om förslaget om att tredjelandsmedborgare som har varit bosatta i en medlemsstat i över tre år skall kunna rösta i de lokala valen och till och med i valet till Europaparlamentet, vilket skulle innebära att kopplingen mellan EU-medborgarskapet och nationalitet tas bort, vilket i sin tur leder till att EU-medborgarskapet töms på sitt innehåll.
En annan sak som jag anser vara ett allvarligt misstag är att det hänvisas mycket negativt till samarbetet med Förenta staterna om en fråga som, bortsett från allt annat, inte stämmer överens med det år som tas upp i betänkandet, nämligen förslaget om överförande av personuppgifter till Förenta staternas myndigheter. Det förslaget befinner sig på förhandlingsstadiet för närvarande och diskuteras öppet här i parlamentet.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag måste kategoriskt tillbakavisa alla ord som riktades till mig av Hernández Mollar. Jag skulle kunna svara i samma ton. Det kommer jag inte att göra. Jag tror att det första jag sade i mitt inlägg var att de grundläggande rättigheterna i den spanska staten har upphävts till följd av våldsamma personers agerande. Jag kommer aldrig att sätta våldsamma personers rättigheter före andra personers rättigheter. Om vi verkligen vill lösa den politiska konflikt som baskerna utstår måste vi dock börja med att respektera alla medborgares mänskliga rättigheter, utan undantag.

Sousa Pinto (PSE).
Herr talman! Syllas betänkande ger ett utmärkt tillfälle att påminna om att invandrargrupper som bor inom Europeiska unionen är särskilt utsatta, och det är främst de som drabbas av brott mot grundläggande rättigheter.
Åtgärder som är avsedda att skapa en genuin och sammanhängande gemenskapspolitik om illegal invandring drabbas av förseningar när det gäller antagandet av dem, vilket är oförenligt med tanke på att de problem som dessa personer står inför är brådskande och allvarliga. Åtgärder som, å andra sidan, är utformade för att garantera trygghet eller för att kontrollera illegal invandring, åtgärder som i allmänhet är repressiva, har visat sig kunna ge upphov till enighet mellan regeringar på ett enklare sätt än åtgärder som är positiva eller som försöker integrera grupper. Vi kan se de framsteg som gjordes under 2002 i och med antagandet av olika instrument som utgör de första stegen mot en gemensam invandrings- och asylpolitik. Bland dessa instrument vill jag framhäva direktiven om miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna, direktivet om flyktingstatus, Dublin II-förordningen och direktivet om återförening av familjer.
Dessa instrument är emellertid inte tillräckliga för att avhjälpa den svaga rättsliga och sociala ställningen för tusentals invandrare som har bosatt sig i våra länder. De befinner sig i en oerhört otrygg situation och är utsatta för alla typer av utnyttjande. Ett grundläggande instrument väntar fortfarande på det slutliga godkännandet av rådet: Europeiska stadgan om varaktigt bosatta, vilket gäller invandrare som har bott inom en medlemsstats territorium i mer än fem år och som ger de berörda personerna rätten till ett antal förmåner under samma villkor som gäller för medborgare i det landet.
Herr talman! Det är nödvändigt att finna en väg ut ur dessa återvändsgränder om vi verkligen skall höja skyddsnivån när det gäller grundläggande rättigheter inom unionen.

Pannella (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! En del av oss är mycket oroliga: ?Våra barn, våra barn, våra barn ...? Vår föredragande varnar dem: 87 procent av alla fall av barnmisshandel inträffar i familjen, enligt uppgifter som inte diskuteras av någon. Ytterligare 4 procent inträffar i skolor. Kanske skulle det vara dags att ge de homosexuella en chans, kanske skulle det vara bättre för barnen. Ett rörande anförande från kollegan och vännen Borghezio: folkens rättigheter framför individens rättigheter. Oavsett om man talar om Benito Mussolini eller Saddam Hussein och alla de andra, så har alltid folkens rättigheter kommit i första hand och inte individens! Folkens rättigheter, med andra ord, folken som bekämpar varandra.
Vår talman har förklarat att ett ändringsförslag i vilket man begär fri tillgång till dokument är otillåtligt och oacceptabelt. Om detta är sådant som vi gör, så leve kommissionsledamot Vitorino! Leve denna demokratiska granskning som vi uppnådde för första gången under 2003! Leve föredraganden! Vi kommer med glädje att rösta för detta betänkande.

Santini (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi står än en gång inför ett betänkande som nu har blivit något av en rutinsak. Vi borde med andra ord ta det hela med ro, men som ni kan se så är det ett betänkande som fortfarande efter fyra år skapar en livlig debatt. För övrigt diskuterar vi principer som skiljer ett civiliserat samhälle från ett primitivt stamsamhälle, och i det sammanhanget verkar stadgan om de grundläggande rättigheterna vara den lämpligaste, den mest rättvisa, den mest pålitliga utgångspunkten för våra principer och värderingar.
Jag kan instämma i de huvudteman som detta betänkande bygger på: nej till terrorism, skydd för den som är fängslad, kamp mot människohandeln, skydd av uppgifter och skydd av privatlivet, tillhandahållande av korrekt information, invandring, asyl och många andra frågor såsom, än en gång, kampen mot alla former av diskriminering.
Det är synd att alla dessa frågor, alla dessa principer, till viss del äventyras och förvanskas av en stark påverkan av ideologiska och politiska åsikter, när de i stället skulle förtjäna större respekt. Jag tänker till exempel på försvaret av våra kristna rötter och familjen i dess traditionella form: en man och en kvinna som förenas av det gemensamma syftet att skapa nytt liv. Än en gång vill man påtvinga de femton medlemsstaterna en modell som i Europa enbart accepteras av tre länder, och man inför den, mina damer och herrar, med våld, som även om det enbart är verbalt, ändå är våld.
Det är synd också när det gäller informationsområdet, där en så viktig fråga som denna förorenas av ren politisk propaganda, vilket föredraganden för yttrandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott bidrog till, och jag tänker inte nämna hans namn för att inte ge honom replikrätt, som har förringat ett mycket allvarligt tema genom tonen och innehållet i en vulgär partipolitisk propagandabroschyr, ett uppförande som för övrigt dömer ut sig självt. Det glädjer mig att kunna säga, mina damer och herrar, att detta bara är ett yttrande, eller snarare en samling yttranden, som inte har någon rättslig verkan.

Zrihen (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Detta betänkande som varje år ger oss en möjlighet att granska situationen för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen är en utmärkt sporre för dem som skulle vilja glömma att de grundläggande rättigheterna är allmängiltiga. Medicinen är stundom besk, men jag tror den är mycket välgörande.
Jag skulle i synnerhet vilja peka på behovet av att förstärka det europeiska medborgarskapet, som tveklöst förutsätter rösträtt i lokala val och Europaval. I flera av våra medlemsstater förvägras lagligen bosatta personer den rätten, på grund av att de inte är medborgare i medlemsstaten eller att de är tredjelandsmedborgare.
I ett skede när vi utarbetar en konstitutionell modell som bannlyser utslagning och diskriminering i det utvidgade EU måste denna situation upphöra om vi inte skall riskera att vårt europeiska projekt och de värderingar som vi försvarar förlorar all trovärdighet. Det är ont om tid, men den här kammaren måste anta denna avgörande utmaning under de kommande månaderna.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! En praktisk betraktelse av detta betänkande kommer omedelbart att belysa dess förnämsta förtjänst, nämligen det faktum att de europeiska institutionerna inte längre kan bortse från det sorgliga läget i den dagliga tillvaron i medlemsstaterna när det gäller skyddet av de mänskliga rättigheterna. Som föredraganden sade kommer detta årliga betänkande i framtiden att uppskattas och kanske till och med fruktas. 
Även om jag helt är överens med Sylla måste jag erkänna att jag har lite svårt att godta att betänkandet skall underkastas dagens uppfattning om vad som är politiskt korrekt, vilket medför att man bortser från viktigare faktorer såsom de påtagliga kränkningarna av de politiska rättigheterna i till exempel Konungariket Spanien.
Kommissionär Vitorino! I punkt 22 i betänkandet efterlyser man brådskade åtgärder till förmån för de fångar som lider av allvarliga sjukdomar. Bautista Barandalla är en fånge från Navarra som lider av en obotlig sjukdom. Hans fall behandlas i den skriftliga fråga jag ställde till kommissionsledamoten i mars.
Jag uppmanar alla att läsa igenom kommissionär Vitorinos svar av den 11 juni 2003. Vore jag i era kläder skulle jag skämmas över det svaret, herr Vitorino.

Sylla (GUE/NGL)
Herr talman! Jag skulle vilja förtydliga en punkt. Jag tar förvisso på mig ansvaret för detta betänkande, men jag vill påpeka att det antogs i utskottet med 24 röster mot 17. Det har också genomgått en rad ändringar, och jag diskuterade detta så sent som i morse med min utskottsordförande. Det betyder att man inte kan se mig som upphovsman till samtliga förslag och ändringsförslag. Jag anser att man bör iaktta viss försiktighet. Det pågår även diskussioner, och vissa frågor har inte avgjorts än.
Detta innebär dock inte att jag inte funderar över frågan. Jag finner det ytterst stötande att reducera föredragandens roll till en ansvarsskyldighet. Min avsikt var helt enkelt att lyfta fram de punkter som jag ansåg vara viktiga, och det gäller särskilt efterverkningarna av attackerna den 11 september 2001, situationen i fängelserna och diskrimineringen. Sedan har det framställts många förslag som jag dock inte är upphov till. Jag är varken för eller emot homosexuella pars rätt till adoption, frågan är helt enkelt inte avgjord.

Talmannen.
Vi tackar föredraganden.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon torsdag kl. 12.00.
SKRIFTLIGA FÖRKLARINGAR (ARTIKEL 120)

Talmannen.
Nästa punkt på dagordningen är frågestunden (B5-0273/2003).
Vi skall nu behandla en rad frågor till rådet, som företräds av Antonione. Antonione är medveten om att vi börjar mycket sent, vilket naturligtvis beror på tidigare förseningar. Vi har övertagit denna försening från tidigare debatter.
Jag tror det är klokt att be Antonione att stanna kvar hos oss efter kl. 19.00, och jag tror också att det är klokt att begränsa följdfrågorna till endast en fråga i enlighet med arbetsordningen, så att vi kan ta upp så många frågor som möjligt. Detta är min rekommendation, och jag hoppas att ni kommer att samarbeta fullt ut med oss.

Talmannen.
Fråga nr 1 från Camilo Nogueira Román. Frågeställaren ersätts av Josu Ortuondo Larrea (H-0433/03):

Angående: Tragiska dödsfall av immigranter i drunkningsolyckor utanför södra EU:s Atlant- och Medelhavskust
Nyligen drunknade 70 afrikanska immigranter, denna gång utanför Siciliens kust. Drunkningsolyckor som denna upprepas regelbundet utanför södra EU:s Atlant- och Medelhavskust, särskilt i farvattnen kring Kanarieöarna och Andalusien. Dessa dödsfall tynger EU-medborgarnas samveten. På senare år har tusentals immigranter, många av dem gravida kvinnor och barn, omkommit. Vilka åtgärder, utöver de rent repressiva, tänker unionen vidta för att få ett slut på dessa tragiska olyckor?

Antonione
Först måste jag tyvärr meddela er, herr talman, att jag inte kan uppfylla er begäran, eftersom jag är bunden av avgångstiden för mitt flygplan. Samtliga frågor kommer följaktligen att besvaras skriftligen, så på det viset kommer vi att uppfylla våra skyldigheter.
När det gäller fråga nr H-0433/03 beklagar rådet de tragiska händelser som den ärade parlamentsledamoten redogör för. Den strategi som unionen tillämpar när det gäller invandringsfrågor syftar inte enbart till att utarbeta och verkställa åtgärder för att bekämpa den illegala invandringen och att förebygga och kontrollera det fenomenet, utan också att förstärka förbindelserna med ursprungs- och tranisteringsländerna. Vi måste därför påminna om att Europeiska rådet i Sevilla den 21-22 juni 2002 i sina slutsatser uppgav att det är av avgörande betydelse för Europeiska unionen och för dess medlemsstater att hanteringen av migrationsflödena sker i enlighet med lagen, i samarbete med de länder där dessa flöden har sitt ursprung eller som de passerar. Rådet påpekade dessutom att när det gäller att bekämpa den illegala invandringen, som kräver större insatser från Europeiska unionens sida, så är det nödvändigt att tillgripa alla lämpliga instrument som är anpassade till unionens politik för externa förbindelser. Därför bekräftade rådet i Sevilla att en integrerad, global och balanserad strategi, som kan ta itu med de grundläggande orsakerna till den illegala invandringen, måste förbli unionens konstanta, långsiktiga mål. Rådet påpekade dessutom att ett tätare ekonomiskt samarbete, utveckling av handelsutbytet, utvecklingsstöd och konfliktförebyggande är andra instrument för att främja det ekonomiska välståndet i de berörda länderna och därigenom minska de bakomliggande orsakerna till migrationsflödena.
I linje med Europeiska rådet i Sevilla pekade Europeiska rådet i Thessaloniki den 19-20 juni 2003 i sina slutsatser på att Europeiska unionens dialog med och handlingar gentemot tredje land när det gäller invandringen bör ingå i en allmän, global, integrerad och balanserad strategi. Det bör också framhållas att kommissionen i december 2002 lade fram ett meddelande med rubriken ?Att integrera migrationsfrågorna i Europeiska unionens förbindelser med tredje land?, vari kommissionen framför allt underströk kopplingen mellan invandring och utveckling. Denna koppling och synergi erkänns och understryks dessutom av rådet i slutsatserna i anslutning till meddelandet som antogs den 19 april 2003. I dem bekräftar rådet uttryckligen att en effektiv och sammanhängande utvecklingspolitik är en avgörande del av en effektiv invandringspolitik och erkänner att invandringen, om den hanteras korrekt, kan utgöra en positiv faktor för tillväxt och utveckling, både för Europeiska unionen och för de berörda länderna. Den illegala invandringen får enligt slutsatserna däremot negativa följder för såväl individerna själva som för ursprungsländerna, transiteringsländerna och destinationsländerna. Rådet påpekar därför att för att utarbeta en effektiv invandringspolitik måste man utveckla ett riktigt partnerskap med tredje land när det gäller att åstadkomma en effektivare, gemensam hantering av migrationsflödena.
Dessutom måste jag nämna kommissionens arbetsdokument från juli 2003 om ett närmare samarbete med ursprungsländerna med tanke på hantering av migrationsflödena. I det dokumentet, som syftar till att verkställa slutsatserna som antogs av rådet den 19 november 2002, granskas situationen när det gäller samarbete med olika tredje länder, och förslag presenteras som är avsedda att fördjupa och förbättra det samarbetet. Genomförandet av slutsatserna från Europeiska rådet i Sevilla och Europeiska rådet i Thessaloniki, framför allt på grundval av de riktlinjer som framgår av kommissionens meddelanden, är föremål för en grundlig genomgång från rådets olika organ.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tackar rådets tjänstgörande ordförande för hans svar, men jag måste påminna honom om att det just i dag publiceras en nyhet i den spanska pressen om att Röda korset, som tar hand om de immigranter som kommer till de andalusiska kusterna, särskilt till Tarifa, senast i går tvingades att be lokala andalusiska medborgare om kläder för att ge till de immigranter som befann sig där, som hade kommit i land vid kusten och som levde under bedrövliga omänskliga förhållanden.
I detta avseende vill jag fråga er om ni, oberoende av alla dessa beslut som har antagits vid Europeiska råd, inte anser att vi borde vidta humanitära åtgärder som är anpassade till verkligheten, till det som sker varje dag vid våra kuster och på andra platser som inte ligger vid kusten, där det finns immigranter som lever under dåliga förhållanden och som behöver lämpligt humanitärt stöd?

Antonione
Detta är en fråga som vi naturligtvis kommer att bevaka, och som dessutom redan har varit föremål för diskussioner under några av Europeiska rådets sammanträden där den fick den uppmärksamhet den förtjänade. Vi kommer att återkomma till denna fråga för att undersöka den på ett djupare plan och se hur vi kan besvara den utförligare.

Talmannen.
Fråga nr 2 från Manuel Medina Ortega (H-0439/03):

Angående: Ulysses-projektet
Kan rådet informera mig om resultaten av Ulises-projektet för kontroll av illegal invandring i västra Medelhavet och Atlanten?

Antonione
Som understryks i svaret på fråga nr H-0086/03 från den ärade parlamentsledamoten lades en slutrapport fram om tillämpning av program, ad hoc-centra, pilotprojekt och gemensamma åtgärder under rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 5-6 juni 2003 som skulle vidarebefordras till Europeiska rådet i Thessaloniki. Europeiska rådet har tagit till sig resultaten från de olika operationer som beskrivs i rapporten.
När det gäller Ulysses-projektet, så har det rapporterats till rådet att genomförandet skulle ske i två faser: den första som ägde rum i Medelhavet den 25 januari till februari i år, och den andra som skulle genomföras i april, också i år, men som på grund av Irakkonflikten sköts upp tillfälligt. Den andra fasen genomfördes i stället mellan den 27 maj och den 2 juni i år och bestod av övervakning och kontroll av territorialvattnen utanför Kanarieöarna i Atlanten.
Olika medlemsstater deltog i operationens båda faser: Italien, Frankrike, Förenade kungariket, Portugal och Spanien deltog aktivt i projektets första fas, medan Grekland, Norge, Nederländerna, Tyskland och Polen samt Europol deltog som observatörer. Under den andra fasen såg vi ett aktivt deltagande från Förenade kungariket, Frankrike och Spanien. Det mervärde som skapades av Ulysses-projektet utgörs av det faktum att diverse utrustning och mänskliga resurser från medlemsstaterna har sammanförts och utnyttjats gemensamt i olika praktiska operationer och i det faktum att information har utbytts med hjälp av avancerad teknik.
Det har rapporterats att totalt 454 illegala invandrare stoppades och att 15 simmande upptäcktes som ett resultat av de samordnade insatserna från sjö-, luft- och markenheter.

Medina Ortega (PSE).
Herr rådsordförande! Tack så mycket för de detaljerade upplysningar som ni gav mig om resultatet av Ulysses-projektet. En aspekt som ni kanske inte betonade är att uppdelningen i två faser ledde till att invandringen ökade i Atlantområdet under förstärkningen av den första fasen i västra Medelhavsområdet, och när den andra fasen genomfördes i Atlantområdet ökade invandringen i Medelhavet.
Jag ställer den här frågan med tanke på ett nytt projekt som antagligen kommer att genomföras inom kort, Neptun, vilket kommer att omfatta centrala Medelhavsområdet. Anser ni inte, herr tjänstgörande rådsordförande, att vi bör samordna åtgärderna, så att pressen på ett håll inte leder till att invandringen läggs om till andra inkörsportar, åtminstone sjövägen?

Antonione
Detta är en viktig synpunkt. Samordning är absolut grundläggande om man skall uppnå bättre resultat, och vi kan därför stödja ert förslag.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag tror inte att problemet kan lösas enbart genom Ulysses-projektet, och därför har jag följande fråga om illegal invandring: Vad hände med förslagen om att införa ett europeiskt gränsskydd eller en europeisk gränspolis?

Antonione
Detta är en fråga som redan har diskuterats. Givetvis finns det en allmän hållning i det avseendet, som förespråkar utarbetandet av en europeisk polisstyrka för att skärpa kontrollen. För tillfället har inga beslut fattats i frågan, men jag är säker på att rådet kommer att återkomma till den. Då kommer vi att kunna ange mer i detalj vilka beslut som kommer att antas.

Talmannen.
Fråga nr 3 från Alexandros Alavanos (H-0449/03):

Angående: Det italienska ordförandeskapets bekämpande av illegal invandring
Enligt uppgifter i pressen (Financial Times, 25.6.2003) har Umberto Bossi, ledare för Lega Nord och medlem i den italienska koalitionsregeringen, uppmanat kustbevakningen att skjuta mot båtar som transporterar olagliga invandrare till Italien. På dessa båtar finns ofta ett stort antal barn och kvinnor. Är Umberto Bossis ståndpunkt något som även det italienska ordförandeskapet företräder? Om inte, på vilket sätt har ordförandeskapet fördömt uttalandet?

Antonione
Det ankommer inte på rådet att kommentera uttalanden av den typ som den ärade parlamentsledamoten rapporterar om i sin fråga. Jag vill ändå påpeka att, som anges i dess program, kommer det italienska ordförandeskapet att engagera sig för att främja en gemensam hantering av migrationsflödena. Det skapar en bra balans mellan politiken för att integrera de utländska medborgare som lagligen vistas i Europeiska unionen - inte minst genom att främja en dialog på social, kulturell och religiös nivå - och en resolut kamp mot den illegala invandringen och handeln med människor. Dessa åtgärder är ett led i ansträngningarna att skapa ett gediget, solidariskt och gemensamt europeiskt system när det gäller invandring och asyl i linje med de åtgärder som beslutades av Europeiska rådet i Sevilla och Thessaloniki.

Alavanos (GUE/NGL).
Tack, herr minister. Även om jag hade väntat mig någon slags dementi, med andra ord att något sådant uttalande inte gjorts å den italienska regeringens vägnar, vill jag tro att dess ståndpunkt är den som uttryckts av ministern och inte den som uttrycktes i denna artikel i Financial Times.

Talmannen.
Fråga nr 4 från Malcolm Harbour (H-0435/03):

Angående: Konkurrenskraft inom EU
I Europeiska rådets slutsatser av den 21 mars 2003 uppmanade man att rådet (konkurrenskraft) effektivt bör konsulteras vid rådets beslutsfattande när det gäller förslag som sannolikt kommer att ha väsentlig inverkan på konkurrenskraften. I anslutning till hur många förslag har konkurrensrådet konsulterats, och vilka åtgärder har vidtagits som en följd av dessa konsultationer? För att än en gång hänvisa till Europeiska rådets slutsatser, vilka praktiska åtgärder har rådet vidtagit för att garantera att rådet (konkurrenskraft) aktivt tar på sig sin övergripande uppgift att öka konkurrenskraft och tillväxt inom ramen för en av kommissionen utvecklad integrerad strategi för konkurrenskraft? På vilket sätt ämnar rådskonstellationerna bedöma följderna av sin verksamhet i anslutning till konkurrenskraft?

Antonione
Som den ärade parlamentsledamoten mycket väl känner till har rådet (konkurrenskraft) inrättats som en följd av överenskommelsen under Europeiska rådet i Sevilla i juni 2002 om en rad åtgärder för att förbättra rådets funktion under förberedelserna inför utvidgningen.
Genom beslutet att förena rådets tre tidigare konstellationer - inre marknaden, industri och forskning i en enda konstellation med ansvar för frågor som gäller de europeiska företagens konkurrenskraft, såväl när det gäller horisontella frågor som enskilda politiska åtgärder, har man med tanke på ett nytt regelsystem tagit ett viktigt steg mot en effektivare struktur för rådet när det gäller de aktuella sektorerna.
Som den ärade parlamentsledamoten påpekat underströk Europeiska rådet vid sitt sammanträde i Bryssel i mars 2003 rollen för rådet (konkurrenskraft), och förklarade att det i själva verket borde konsulteras inom ramen för rådets beslutsförfarande när det gäller förslag som bedöms få stor betydelse för konkurrenskraften, samtidigt som ansvaret för att utvärdera effekterna på de olika operativa sektorerna fortfarande tillkommer rådets respektive konstellationer.
Föredragningslistorna för de olika sammanträden som hittills genomförts med denna rådskonstellation, samt resultaten av dessa sammanträden, återspeglar på ett bra sätt de mål som ställts upp av Europeiska rådet och ordförandeskapets önskan att skapa bästa tänkbara förutsättningar för att uppnå dem.
Under de föregående danska och grekiska ordförandeskapen har arbetet i rådet (konkurrenskraft) organiserats på ett sådant sätt att det skulle medge en så fullständig integration som möjligt mellan de tre viktigaste sektorerna inom ramen för rådets behörigheter, och bidra till större effektivitet när det gäller att behandla de olika frågorna. För att garantera en effektiv samordning har man skapat en ?konkurrenskrafts- och tillväxtgrupp? bestående av höga tjänstemän från rådet. Det italienska ordförandeskapet har absolut för avsikt att ytterligare utveckla och förbättra funktionen för denna rådskonstellation på grundval av de erfarenheter som hittills vunnits. Det italienska ordförandeskapet avser att på ett lämpligt sätt följa upp den konstruktiva och givande diskussion som ägde rum på informell ministernivå i Rom den 11-12 juli 2003, i syfte att bana väg för en integrerad strategi när det gäller konkurrenskraft, en strategi som bör diskuteras och antas under något av rådets sammanträden under november.
Som jag redan understrukit har ett antal initiativ och vissa konkreta steg tagits för att garantera att rådet (konkurrenskraft) skall kunna fullgöra sin specifika uppgift fullt ut vid sidan av och i nära anslutning till det arbete som utförs av rådets övriga konstellationer, även om det hittills är för tidigt att dra några definitiva slutsatser. Det står emellertid utom allt tvivel att Europaparlamentet kommer att spela en viktig roll i sammanhanget, och det italienska ordförandeskapet hoppas innerligt på en löpande dialog med parlamentet om hur vi på bästa sätt skall kunna förverkliga ett gemensamt program på området konkurrenskraft, inte minst på grundval av de förslag som kommissionen har lagt fram inom ramen för den integrerade strategin.
Harbour (PPE-DE).
Jag vill tacka rådsordföranden för svaret, men jag är ganska besviken över att han inte kunde lämna mer specifika uppgifter angående hur många förslag de rådfrågats om. Europeiska unionens konkurrenskraft, eller rättare sagt dess minskade konkurrenskraft, är den största utmaning vi står inför. Hans betänkande har en anstrykning av självbelåtenhet. Kan han först och främst försäkra oss om att rådet (konkurrenskraft) går i täten för att till exempel granska de förslag från kommissionen som undergräver Europas konkurrenskraft, framför allt på kemikaliepolitikens område? Och kan han försäkra oss om att de ställer kommissionen till svars för att de lägger fram förslag utan en föregående konsekvensanalys som de har lovat att utföra för att garantera att man beaktar förslagens inverkan på företagen och konkurrenskraften?
Parlamentet förväntar sig att rådet skall ta frågan om konkurrenskraft på allvar. Hans svar har inte gjort mig särskilt övertygad om att denna fråga prioriteras på det sätt den borde.

Antonione
Jag kan bekräfta att detta verkligen är ett av våra prioriterade områden. Jag har inte försökt svara undvikande. Frånvaron av detaljer i informationen jag gav beror just på att den tid som stått till vårt förfogande för att utvärdera effektiviteten för rådet (konkurrenskraft) likväl inte varit tillräcklig för att vi skall kunna lämna alla de upplysningar som den ärade parlamentsledamoten begär. Jag kan emellertid försäkra er, herr Harbour, att vi kommer att ägna frågan om konkurrenskraft stor uppmärksamhet, eftersom vi anser att den har strategisk betydelse när det gäller Europeiska unionens utveckling.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Naturligtvis hänger konkurrenskraft också samman med sysselsättning. Därför är jag intresserad av i vilken utsträckning rådet befattar sig med beskattningsfrågor. Vi vet alla att beskattningen har mycket stor inverkan på den nationalekonomiska utvecklingen. Finns det en möjlighet här att med hjälp av riktmärkning och bästa metoder undersöka hur beskattning kan påverka konkurrenskraften, inte bara i Europa utan också internationellt?

Antonione
Även i detta fall vill jag bekräfta att det italienska ordförandeskapet prioriterar frågan om konkurrenskraft, och jag kan försäkra er att nästa europeiska råd kommer att undersöka hela denna fråga grundligt, inklusive de frågor som den ärade parlamentsledamoten har lyft fram som grundläggande om vi skall kunna uppnå en allmän förbättring av Europeiska unionens konkurrenskraft. Av den orsaken kommer det även att bli en fördjupad diskussion om frågorna som gäller beskattning och arbete.

Talmannen.
Fråga nr 5 från Piia-Noora Kauppi (H-0437/03):

Angående: En fortsättning på eVote-initiativet, ett exempel på interaktiv Internet-demokrati, under det italienska ordförandeskapet
Den grekiska regeringen har under sitt ordförandeskap med framgång främjat interaktiv Internet-demokrati genom det så kallade eVote-initiativet. Via eVote har 170 000 EU-medborgare uttryckt sin syn på hur Europeiska unionen borde vidareutvecklas. Det som är mycket positivt med eVote-programmet är att det grekiska ordförandeskapet tar hänsyn till medborgarnas feedback i sitt dagliga arbete. Medborgarnas åsikter och förslag beaktas direkt och omedelbart i samband med sammanträden, förhandlingar och slutsatser på EU-nivå. 
Det skulle vara synd om eVote-initiativet inte i en eller annan form fick en fortsättning under det italienska ordförandeskapet. Därför frågar jag rådet:
Har Italien för avsikt att hålla fast vid eVote-initiativet? Kommer den italienska regeringen under sitt ordförandeskap möjligen, genom andra program eller åtgärder, att främja tillämpningen av modern teknik, särskilt för att öka medborgarnas deltagande i politiken? På vilket sätt kommer den italienska regeringen att garantera att EU-medborgarna upplever att unionen verkar nära dem och att unionen förverkligar sådant som den vanliga europeiska medborgaren upplever som viktigt?

Antonione
Ordförandeskapet inser betydelsen av en dialog med våra medborgare om europeisk integration. Detta var speciellt viktigt under det grekiska ordförandeskapet eftersom bland annat slutfasen av konventets arbete ägde rum under den perioden, ett arbete som kulminerade när förslaget till fördrag som innebär en europeisk konstitution lades fram inför Europeiska rådet i Thessaloniki.
Det grekiska ordförandeskapets eVote-initiativ, men också andra instrument som skapats i gemenskapens institutioner, till exempel webbplatsen ?Futurum? och konventets webbplats, har på ett effektivt sätt bidragit till att medborgarna kunnat göra sina röster hörda när det gäller Europas framtid. 
Europeiska rådet som sammanträdde i Thessaloniki i juni 2003 bad det italienska ordförandeskapet att inleda det förfarande som anges i artikel 48 i fördraget, så att en regeringskonferens skulle kunna sammankallas i oktober 2003 för att godkänna det konstituerande fördraget. Under den regeringskonferensen kommer ordförandeskapet att verka för att på lämpligt sätt informera allmänheten om hur arbetet fortlöper. Det italienska ordförandeskapets webbplats kommer att bli ett av instrumenten för att sprida information både om regeringskonferensen och om allt annat arbete som utförs under dessa sex månader.
Jag vill därför understryka att det italienska ordförandeskapet fäster stor vikt vid de ungas deltagande i det europeiska integrationsarbetet. När det gäller genomförandet av kommissionens vitbok med rubriken ?En ny impuls för Europas ungdom? som är avsedd att följa upp rådets resolution om en ram för det europeiska samarbetet när det gäller ungdomsfrågor, avser ordförandeskapet att stödja den informationskampanj som syftar till ett ökat deltagande från de ungas sida när det gäller utformandet av den politik och det beslutsfattande som rör dem själva. Vi föreslår dessutom att lämpliga strategier som tar hänsyn till dessa aspekter därefter utarbetas genom en analys av resultaten från samrådet om de unga medborgarnas deltagande och om informationen de får om Europeiska unionen.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka rådets tjänstgörande ordförande för detta svar, och jag är verkligen nöjd över att eVote-initiativet på ett eller annat sätt också kan fortsätta under Italiens ordförandeskap. En del av detta initiativ bestod i att de åsikter som medborgarna uttryckte via Internet direkt kunde förmedlas till toppmötena. I dag lade min kollega Jo Leinen också fram ett förslag här i parlamentet om att även regeringskonferensen skulle vara öppen för allmänheten och att medborgarna skulle kunna skicka meddelanden till våra representanter där. Exempelvis kunde vissa sammanträden vid regeringskonferensen hållas öppet över Internet, och medborgarna kunde skicka sina kommentarer via Internet samtidigt som våra statsöverhuvuden deltar i sammanträdet. Hur förhåller ni er till en sådan idé? Skulle det vara möjligt, och kan ni driva saken vidare?

Antonione
Jag anser detta vara ett intressant förslag som är värt att begrunda och undersöka närmare. Som i dag framhållits även av Fini och Frattini finns det från vår sida en klar vilja till öppenhet för att i så hög grad som möjligt se till att även de europeiska medborgarna, förutom parlamentets ledamöter och ledamöterna i alla övriga institutioner, deltar i den viktiga processen att skapa en ny konstitution för Europeiska unionen. Därför kommer vi definitivt att beakta ert påpekande, Kauppi. Jag kommer att se till så att vi får reda på hur detta förslag skall kunna antas.

Talmannen.
Fråga nr 6 från Mihail Papayannakis (H-0443/03):

Angående: Fångar i Irak
Amnesty International uttryckte i ett meddelande nyligen djup oro över förhållandena för hundratals irakiska fångar (i Abu Ghraib-fängelset och på särskilt inrättade interneringsplatser vid Bagdads flygplats) som gripits av ockupationsmakterna i Irak. Klagomålen från människorättsorganisationen gäller närmare bestämt det faktum att fångarna inte får någon rättshjälp, inte kan ta meddela sig med sina familjer och varken har tillgång till dricksvatten eller sanitära inrättningar. Samtidigt finns enligt organisationen välgrundade misstankar om att ett stort antal fångar utsatts för brutal, omänsklig och förnedrande behandling under och omedelbart efter gripandet.
Vilken rättslig status och vilket ansvar har enligt rådet ockupationsmakterna i Irak? Hur kan invånarnas grundläggande rättigheter säkras i de ockuperade delarna av landet?

Antonione
Rådet uttalar sig aldrig om uppgifter som baseras på tidningsartiklar. När det gäller de händelser som den ärade parlamentsledamoten hänvisar till i sin fråga, har ingen officiell information kommit till rådets kännedom.
Rådet har framför allt aldrig diskuterat läget när det gäller fångarna i Irak, även om frågan om de mänskliga rättigheterna i Irak fortsätter att väcka stor oro. Rådet följer uppmärksamt utvecklingen i alla avseenden, naturligtvis inklusive frågan om de mänskliga rättigheterna. De ansvariga myndigheterna och de speciella skyldigheter som åligger Förenta staterna och Förenade kungariket i deras egenskap av ockupationsmakter enligt gällande internationell rätt behandlas i FN:s säkerhetsråds resolution nr 1483 från 2003. I den resolutionen uppmanas dessutom samtliga parter att fullt ut uppfylla de skyldigheter de har enligt internationell rätt, framför allt Genèvekonventionen från 1949 och Haagkonventionen från 1907.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Som ni ser utgår min värderade vän Papayannakis' fråga från ett pressmeddelande från Amnesty International. Det finns ett juridiskt problem med fångarna, men det finns också ett problem med deras grundläggande rättigheter, inga möjligheter till kontakt med familjerna, problem med dricksvatten, sanitära förhållanden osv.
En av ockupationsmakterna, Förenade kungariket, är en av Europeiska unionens medlemsstater. Skulle rådet vara berett att framföra Papayannakis' frågor till Förenade kungarikets regering, så att den kan ge ett svar? Jag anser att hela Europa kommer i dålig dager som ett resultat av denna situation.

Antonione
Jag skulle vilja kontrollera sanningshalten i dessa synpunkter som ni nyss lade fram. Som jag redan har framhållit saknar vi i själva verket officiella uppgifter eller meddelanden i ärendet. Vi kommer följaktligen att genomföra en kontroll för att förstå exakt hur det ligger till, och vi kommer sedan att agera utifrån resultaten från den kontrollen.

Talmannen.
Fråga nr 7 från María Izquierdo Rojo (H-0446/03):

Angående: Dialogen EU-Medelhavsländerna och kvinnornas ställning
I ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Thessaloniki den 19-20 juli 2003 heter det i punkt 66 under ?Förbindelserna med arabvärlden? att Europeiska unionen ?måste förstärka sitt partnerskap med arabvärlden. Unionen avser att främja djupare politisk dialog, mångfald och demokratiska reformer? medan det i punkt 68 hävdas att ?det civila samhället i regionens länder, inklusive kvinnorna? förväntas ?spela en betydelsefull roll för att främja demokratiska värden, socialt medvetande, utbildning och utveckling.?
Den ställning som kvinnorna i vissa länder söder och öster om Medelhavet har innebär en verklig överträdelse av individens mänskliga rättigheter. För att dessa samhällen skall kunna moderniseras måste kvinnorna delta i demokratiseringsprocessen. De statsledare som försöker driva moderniseringen enbart på ett ekonomiskt och tekniskt plan samtidigt som samhällenas föråldrade och patriarkaliska grundvalar behålls intakta, är dömda att misslyckas. Kvinnorna är i dag de som står för det nya och när kvinnan blir modernare kommer också hela samhället att moderniseras. Vilka konkreta åtgärder kommer det italienska ordförandeskapet mot bakgrund av detta att vidta för att främja kvinnorna i Medelhavsområdet?

Antonione
I Barcelonadeklarationen från november 1995 erkänns kvinnornas avgörande roll när det gäller utvecklingen och nödvändigheten av att de deltar aktivt i ekonomi och samhällsliv och när det gäller att skapa nya arbetstillfällen.
På samma sätt hänvisar man i Meda II-förordningen till nödvändigheten av att erkänna och förstärka kvinnornas roll i ekonomi och samhällsliv och till vikten av utbildning och av att skapa nya arbetstillfällen för kvinnor. Ett nytt särdrag i Barcelonaprocessen är den regionala samarbetsaspekten genom regionala program som är öppna för alla. Främjandet av kvinnornas möjligheter i detta sammanhang har understrukits av utrikesministrarnas Europa-Medelhavskonferens som ägde rum i Bryssel i november 2001, och också av mötena på ministernivå i Valencia och Kreta som ägde rum i april 2002 och maj 2003, som välkomnade de ansträngningar som gjorts när det gäller samarbetet mellan Europa och Medelhavsområdet för att främja jämställdheten mellan män och kvinnor. Detta ledde fram till utarbetandet av det regionala programmet Euromed om kvinnornas roll i ekonomin, som skall genomföras under 2004 med en budget på fem miljoner euro och som syftar till att stärka kvinnornas möjligheter genom att främja kompetensutveckling och tillhandahållande av information.
Programmet syftar till att utarbeta handlingsplaner på nationell nivå och rikta uppmärksamheten på kvinnornas tillgång till och deltagande på arbetsmarknaden, stöd för reformer på lagstiftningens område och utarbetandet av politiska program som främjar aktiv utbildning och aktiv utveckling av arbetsmarknaden. Programmet uppmuntrar främjandet av kvinnor inom affärsvärlden genom att skapa nätverk för kvinnor som är aktiva som egenföretagare och inom handel, och genom att underlätta kvinnornas tillgång till finansiella instrument. Under det italienska ordförandeskapet kommer vi att slutföra processen med definitionen av prioriterade samarbetssektorer där ett ingripande kommer att ske, och under andra halvåret 2003 kommer kommissionens byrå för samarbete EuropeAid att infordra förslag som avser just detta program.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr rådsordförande! Ni uttryckte er verkligen inte speciellt tydligt, eftersom ni sade till mig att förslag kommer att läggas fram under andra halvåret 2003, men ni går inte närmare in på vad de handlar om. Jag tackar er för ert svar i alla fall och skulle vilja veta om ni anser att kvinnofrågor stegvis bör införas i den politiska dialogen.

Antonione
Detta är sannerligen ett mycket intressant ämne, och vi är medvetna om behovet att gå vidare i den riktningen. Även när det gäller den politiska dialogen kunde det finnas mer intresse för kvinnofrågorna, och ett sådant intresse är motiverat. Vi kommer därför att fullt ut beakta era synpunkter, fru Izquierdo Rojo, och vi kommer dessutom att göra vårt bästa för att uppnå bästa tänkbara resultat.

Talmannen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 8-32 att besvaras skriftligen.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden från utskottet för utveckling och samarbete:
A5-0273/2003 av Paul A.A.J.G. Lannoye om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om förvaltning av vatten i utvecklingsländer och prioriteringar för EU:s utvecklingssamarbete (KOM(2002) 132 - C5-0335/2002 - 2002/2179(COS)),
och
A5-0277/2003 av Luisa Morgantini om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om handel och utveckling - att hjälpa utvecklingsländerna att dra nytta av handeln (KOM(2002) 513 - 2002/2282(INI)).

Lannoye (Verts/ALE)
Herr talman! Vi skall behandla det förslag till resolution som antagits av utskottet för utveckling och samarbete, och som lagts fram för omröstning i kammaren i morgon klockan tolv, om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om förvaltning av vatten i utvecklingsländer och prioriteringar för EU:s utvecklingssamarbete samt förslaget om inrättande av en EU-vattenfond. Det rör sig egentligen om två sammanhängande förslag.
Allra först vill jag påminna om den situation som en betydande minoritet av jordens människor lever i när det gäller tillgång till vatten. Sammanlagt saknar 1,7 miljarder människor tillgång till tjänligt dricksvatten. Tre miljarder saknar tillgång till sanitära anläggningar. Antalet människor som varje dag dör på grund av sjukdomar som har samband med bristen på tjänligt dricksvatten och sanitetstjänster uppgår till 30 000. Vatten är en naturresurs som är en förutsättning för liv, hälsa, föda och välbefinnande. Förenta nationernas kommitté för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter har skrivit in tillgång till vatten i människans grundläggande rättigheter. De 145 länder som har ratificerat den internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter är skyldiga att garantera att befolkningen får tillgång till vatten på ett rättvist och icke-diskriminerande sätt. Det problem som blir allt mer akut är därför följande: vilken sorts politik för utvecklingssamarbetet behövs för att kunna hjälpa de fattiga länderna att möta den avgörande utmaning som består i att ge alla tillgång till tjänligt dricksvatten?
Redan 1991 avslutades Världsdecenniet för vatten och sanitet med ett internationellt åtagande som syftade till att ge alla människor tillgång till tjänligt dricksvatten senast år 2000. Två år efter detta slutdatum, i Johannesburg 2002, var man tvungen att konstatera att detta åtagande var långt ifrån uppfyllt, trots de insatser som gjorts av bland annat Världsbanken. Man kan till och med hävda att situationen till viss del hade förvärrats. I Johannesburg fastställdes ett nytt mål i en mindre skala: att fram till år 2015 halvera antalet människor som saknar tjänligt dricksvatten och sanitetstjänster. Europeiska unionen vill aktivt medverka till att genomföra detta mål, och kommissionen fastställer sina prioriterade åtgärder i det meddelande som nu läggs fram för oss.
Utskottet för utveckling och samarbete föreslår i det resolutionsförslag som läggs fram för omröstning i morgon klockan tolv att följande prioriteringar skall antas, i vetskap om att det är föga trovärdigt att fortsätta på den väg Världsbanken planerade i sin rapport från 1993 om vattenförvaltning. Det har nämligen visat sig att privatiseringen av vattentjänster i enlighet med principen om full kostnadstäckning oftast har resulterat i avgiftsökningar som har hindrat de mest missgynnade befolkningsgrupperna i de fattigaste länderna från att få tillgång till vatten. Den lösning som hittades löser därför inte på något sätt problemet, utan snarare förvärrar det. Vi anser därför att det är avgörande att vattendistributionen ses som en allmännyttig tjänst. Partnerskap mellan privata och offentliga aktörer kan vara ett sätt bland många att förbättra tillgången till vatten, men det bör inte vara något universalläkemedel.
Vidare anser vi att ett system för prissättningen bör godkännas som ger alla tillgång till vatten för att täcka sina grundläggande behov och som garanterar att vattnet utnyttjas effektivt genom att ge användarna eget ansvar.
När det gäller förvaltningen har de berörda länderna både rätt och skyldighet att anta en politik som på ett tydligt sätt gör befolkningen delaktig i förvaltningen.
Eftersom utskottet för utveckling och samarbete anser att betydande finansiella resurser bör avsättas för att förverkliga de investeringar som krävs i de berörda länderna, välkomnar det inrättandet av en EU-vattenfond. Utskottet anser dock att denna fond bör ha som huvudsaklig målsättning att stödja mottagarländernas vattenpolitik, som måste bygga på demokratisk förvaltning och rättvis distribution. Vi föreslår därför att fondens förvaltning skall grunda sig på ett partnerskap mellan AVS-länderna och Europeiska unionen. Utskottet för utveckling och samarbete anser vidare att mottagarländernas deltagande är en förutsättning för att fonden skall lyckas. Mottagarländerna bör, som jag redan har påpekat, vara delaktiga i processen med utformning, genomförande, uppföljning och utvärdering, samt förvaltning och kontroll av fonden.
Vi anser också att det är viktigt att utforma nya kategorier finansiella instrument grundade på internationell solidaritet. Vad man i det sammanhanget först tänker på är att uppmana till att avskriva AVS-ländernas skulder. De pengar som därigenom frigörs skulle ge dessa länder möjlighet att finansiera grundläggande infrastrukturer för vattenförsörjning och vattenrening.
Vidare vill vi att kommissionen undersöker - jag säger ?undersöker? eftersom vi inte talar om något regelrätt förslag - möjligheten att införa en skatt på mineralvatten på flaska i EU-länderna och berörda AVS-länder, en mycket låg skatt, i storleksordningen 0,5 eurocent, vilket skulle ge ett betydande bidrag till denna fond.
Slutligen vill jag delge de olika politiska grupperna mina synpunkter på de ändringsförslag som ingivits. Ändringsförslag 1, som ingivits av socialistgruppen, är ett utmärkt komplement till befintliga förslag, även om betänkandet antogs enhälligt i utskottet. När det gäller ändringsförslag 2, som handlar om skäl L, skulle jag föredra att socialistgruppen stryker vissa termer som försvagar texten. Ändringsförslag 11 från PPE-DE-gruppen tycker jag likaså är fullt acceptabelt. Jag har för övrigt själv på Verts/ALE-gruppens vägnar lagt fram ändringsförslag 5, som jag så här inför Cancúnmötet anser vara mycket viktigt. I linje med vad jag tidigare har sagt uppmanar min grupp kommissionen att dra tillbaka det krav på en avreglering av vattendistributions- och reningstjänster som framställdes inom ramen för GATS-avtalet. Detta krav strider enligt vår uppfattning mot det grundläggande målet att ge alla i de fattiga länderna tillgång till vatten. Om ändringsförslaget antas kommer det att förstärka Europaparlamentets politiska budskap. Jag uppmanar er därför att stödja det.

Morgantini (GUE/NGL)
Herr talman, ärade kolleger! Jag hoppas att mitt betänkande återspeglar förhållandet mellan de olika sypunkter som finns i parlamentet, även om det centrala budskapet givetvis är att handel inte är lösningen på utvecklingsproblemen. Jag vill tacka alla - sekretariat, personal och parlamentsledamöter -, för det har varit mängder av ändringsförslag, och vi lyckades komma fram till en gemensam ståndpunkt i utskottet.
Vi står inför den femte ministerkonferensen med Världshandelsorganisationen, som hålls i Cancún. 1999, före Seattle, hade kommissionsledamot Lamy, som i Cancún kommer att förhandla som företrädare för de femton medlemsstaterna i EU, fått ett tydligt mandat. Men det var andra frågor som diskuterades. Jag tror att WTO i dag har stort inflytande och att organisationen har tagit på sig en alltför stor roll, så stor att den nästan verkar ha blivit ett nytt FN. Men detta är bara en av anledningarna. Jag tror att det är önskvärt med ett nytt mandat, inte minst mot bakgrund av de mål som fastställts och utfästelser som gjorts av Europeiska unionen i olika internationella sammanhang.
Doharundan, som kallades en utvecklingsrunda, fick dessutom ingen uppföljning. Den proportionella balansen mellan liberalisering och utveckling har i själva verket aldrig visat sig vara riktig. Tvärtom har en ohämmad liberalisering och avreglering i utvecklingsländerna i praktiken visat sig extremt skadlig för utvecklingsmålen. Även i de fall då liberaliseringen har lett till en ökning av BNP har fördelningen av välfärden inom länderna många gånger försämrats.
Därför kräver vi i betänkandet en regional integration mellan utvecklingsländer och en modell för symmetrisk öppning av marknaderna, så att de utvecklade länderna kan avskaffa sina handelshinder - även de som inte är tullbarriärer - och så att länderna i södra delen av världen får den tid som krävs för att öka sin produktion, göra den konkurrenskraftig och utveckla sina marknader. Jag tror dessutom det är viktigt att bland annat påminna om hur mycket vi, länderna på norra halvklotet, historiskt sett har gynnats av protektionismen för att nå fram till vår nuvarande utvecklingsnivå.
Då och då blir vi ändå förvånade över att kommissionen, till exempel och trots den resolution som godkändes av detta parlament den 3 juli 2003, insisterar på att inleda förhandlingar om Singaporefrågorna. Jag har inte tid att räkna upp alla dessa frågor, men en av dem är offentlig upphandling. Jag tror inte att det är lämpligt att inleda förhandlingar om dessa frågor. Anledningen till detta rör å ena sidan WTO:s behörighet och makt och å andra det problem jag redan har nämnt, det vill säga utvecklingsländernas brist på förhandlingskapacitet. I själva verket betonar dessa länder i sina egna rapporter att de inte har möjlighet att stödja ytterligare förhandlingar.
Jag tror i själva verket att det är av avgörandet betydelse att ta upp andra frågor och ge klausulen om differentierad särbehandling ett konkret innehåll genom att tillämpa ett globalt system för garanterade priser för att stödja producenter av basråvaror som till exempel kaffe och bomull. De frågor som skall tas upp i samband med utvecklingen är förverkligandet och främjandet av rättvis handel - en uppfattning som för övrigt sprids i det civila samhället - och att ge länderna stöd till att diversifiera sin produktion utan att skapa enklaver inom exportsektorn, utan i stället främja deras integrering med resten av ekonomin.
Jag anser att utvecklingsmålen i första hand bör knytas till befolkningens välstånd. Jag anser med andra ord att förklaringen till TRIPs-avtalen, i vilken anges att avtalet kan och bör tolkas på ett sådant sätt att det stöder medlemsstaternas rätt att skydda folkhälsan, bör tillämpas utan dröjsmål och utan att man tillgriper överenskommelser som anger så restriktiva och byråkratiska rutiner att de blir omöjliga att tillämpa. Denna fråga har behandlats ingående i Lannoyes betänkande, och även jag understryker i mitt betänkande till exempel att det är viktigt att nödvändiga tillgångar som vatten inte enbart lämnas över till marknadskrafterna och att Europeiska unionen bör bedriva en politik för offentlig finansiering, inte bara för vattendistribution, utan även för att genomdriva en demokratiserad förvaltning av källor, floder och flodbäcken.
I alla diskussioner om utveckling bör frågan om skuldsättning ingå, som i själva verket inte togs upp i kommissionens dokument, även om jag erkänner att den inte var helt relevant. Skuldsatta länder har kostnader för att betala sina skulder som kan suga upp så mycket som en fjärdedel av värdet av deras export. Europeiska unionen bör åta sig att utvecklingsländernas skulder skrivs av, samtidigt som mekanismer tillhandahålls för att övervaka hur det kapital som uppstår till följd av avskrivningarna investeras, så att det finns garantier för att fördelarna verkligen kommer befolkningen till godo.
En annan fråga är utarbetandet av en uppförandekod med etiska, sociala och miljörelaterade regler för de europeiska företag som gör direktinvesteringar. När det gäller förhandlingarna i Cancún måste det påpekas att vi behöver ett demokratiskt och öppet system inom WTO och en tillräcklig förhandlingskapacitet för samtliga länder, något som inte existerar för närvarande. Dessa villkor är därför praktiskt taget oundgängliga om vi skall kunna skapa rättvisa spelregler.
Jag tror vi har en lång väg att vandra. Vi måste agera så att de enorma befintliga skillnaderna jämnas ut, vilket innebär att vi inte behöver en oreglerad handel, utan snarare en handel som är utformad för att uppfylla de sociala och ekonomiska behoven för samtliga invånare på denna jord.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag kan inte annat än säga att ett av problemen här i världen är att det finns för få regnskogar kvar. Konferensen för de stater som är part i konventionen om bekämpning av ökenspridningen pågår just nu i Havanna, och även kommissionen är närvarande vid denna konferens. Det stora problemet är att öknarna fortsätter att spridas och att de tropiska skogarna är illa däran på grund av att de hotas av girighet och brottslighet. Vi försöker att göra någonting åt saken. Förvaltningen av avrinningsområden är utsatt för direkt inverkan, mikro- och makroklimaten förändras, och allt detta behandlas i det första av de två betänkanden vi diskuterar i kväll. Om några år kommer kanske uttrycket djungelns lag snarast att låta som en hänvisning till det förlorade paradiset med tanke på att djungeln står symbol för den orörda naturen. Men jag är säker på att Morgantini hade tänkt diskutera andra frågor än denna.
Jag tvingas nu behandla två olika ämnen på samma gång. Jag inleder med Morgantinis resolutionsförslag.
I förslaget uppmanas kommissionen att minska sina krav på att utvecklingsländerna utan åtskillnad skall liberalisera och avreglera sina marknader. Det finns inga sådana krav. Kommissionen samarbetar med utvecklingsländerna för att hjälpa till att inrätta ett sunt regelverk för tillhandahållande av grundläggande tjänster. Jag vill för parlamentet och särskilt för medlemmarna i utskottet för utveckling och samarbete peka på det meddelande om reformen av statsägda företag som vi inom kommissionen har drivit. Detta meddelande är dessutom ytterst relevant för Lannoyes betänkande.
Vi utfärdar detta meddelande för att skapa en mer gedigen plattform för den kamp om privatiseringar som vi för mot bland annat Världsbanken och IMF. När vi talar om vatten och villkoren för att privatisera förvaltningen av vattenresurser är min uppfattning att regeringens nationella ansvar för att förvalta vattnet till befolkningens bästa i ett land som Burkina Faso är en nationell prioritering av samma, eller kanske till och med av högre, dignitet för detta land som missilförsvarssystemet är för regeringen i Washington. Sådan är vår inställning. Kommissionen har lyckats utverka att Burkina Faso inte tvingades till att privatisera sitt nationella vattenbolag som ett villkor för byggandet av Zigadammen för huvudstadens vattenförsörjning. För detta projekt är Världsbanken en av en handfull större givare och partner. Ursprungligen ställde banken detta krav, men nu är projektet genomfört utan att man hållit fast vid eller insisterat på detta villkor, tack vare det faktum att andra, bland andra kommissionen, ställde sig på Burkina Fasos regerings sida och motsatte sig detta villkor.
Ni kommer att märka att man i detta meddelande har en mycket mer nyanserad inställning till denna fråga. Men när jag hör Morgantini säga att vi när det gäller vatten helt bör avstå från ett kommersiellt tänkande, måste jag svara både ja och nej. Vad innebär begreppet kommersiell? En privat, kommersiell, kortsiktig och vinstmaximerande filosofi är utan tvekan till förfång för hanteringen av vatten i utvecklingsländerna. Men om man med kommersiell avser att budgeten måste gå ihop, det vill säga att ekonomisk hållbarhet måste råda, finns det ingen som helst anledning att fly undan ett sådant åtagande. Det är därför denna fråga är så oerhört komplicerad.
Kinshasa har nu över sju miljoner invånare, varav knappt en miljon har tillgång till sanitära anläggningar och säker rening av avloppsvatten. Därför är den större delen av befolkningen, inte bara i slummen i de snabbt växande jättestäderna i södern, utan även i den nya medelklassen, i fullständig avsaknad av normal sanitet. De får färskvatten som de betalar för per liter, men det är ekonomiskt sett nästan omöjligt att genomföra nästa skede i utvecklingen. Det är alltför långsiktigt och alltför dyrt. Verkligheten är inte sådan att vissa vattenföretag från den rika världen försöker att göra snabba vinster i de fattiga länderna. Det finns inga snabba vinster att hämta. Därför var den splittrande bild som framför allt framfördes av europeiska icke-statliga organisationer under förra rundan av den internationella vattendebatten helt felaktig - det är lätt att varna för risken med otillbörlig profitering inom den givarfinansierade verksamheten i vattensektorn -, men häri ligger inte problemet. Det verkliga problemet är att locka långsiktig, blygsam och jordnära finansiering för de investeringar som behövs. Vi är inte ens i närheten av att uppnå detta mål. Problemet är snarlikt det som finns inom hälsosektorn.
De årliga offentliga utgifterna per capita i länderna söder om Sahara ligger någonstans mellan en och sex dollar. Man kommer inte särskilt långt med sådana belopp. Förhållandena är identiska om man ser till områdena vatten och sanitet. Det är på många sätt enklare att komma till rätta med problemen i byarna på landsbygden. Där vet vi vilka insatser som krävs. Det rör sig inte om särskilt svåra åtgärder, och vår teknik på området är överväldigande. Med djupa borrhål eller transportledningar är vår förmåga som givare tämligen fantastisk. Däremot finns det ett problem i städerna på landsorten och i jättestäderna i söder. Det är där som kolera och andra problem smyger sig in som indirekta problem till följd av dålig sanitet. När man skall fatta beslut om hur man skall organisera detta arbete räcker det inte att gång på gång presentera en splittrande bild över uppdelningen mellan privata och offentliga medel.
Dessutom är det alltför enkelt att ta en genväg genom att avskriva dessa länders skulder. Var realistiska. Vi gör allt vi kan på detta område. Det är endast ett genuint tillflöde av pengar från skattebetalarna i norr som kan ändra på situationen. Så ser den egentliga kampen ut. Vi har gått segrande ur några av ronderna i kampen om de europeiska bidragen till Monterreykonferensen. Där skall vi försöka att finna mer pengar för vatten och sanitet. Därför uppmanar vi medlemsstaterna att godta vårt förslag för att öka investeringarna och skapa ett vattenorgan för att se till att de medel som på vissa villkor ännu finns tillgängliga inom den nionde europeiska utvecklingsfonden - den miljard euro som är relaterad till uppnådda resultat - kan godtas och användas för att trappa upp våra åtgärder på vattenområdet.
När det gäller handeln är vi tvungna att vara optimistiska och konstruktiva och att arbeta för att Europa skall uppträda allt mer konstruktivt efter WTO-mötet i Cancún och Doharundan om utveckling. Jag är fortfarande ganska optimistisk. Vi måste lyckas.
I Morgantinis betänkande bör man i högre grad tala om det omedelbart förestående arbetet och de utmaningar och möjligheter som gäller för våra partner, framför de i AVS-länderna, för att uppnå det som kan göras på kort sikt genom att öppna de regionala marknaderna mellan länderna. Vem vill investera i färg- eller tvålproduktion i Uganda om dessa produkter inte kan exporteras till grannländerna? Vi försökte att kontrollera vad som hänt när det gäller myggnät. Varför produceras det inga myggnät i Afrika? Svaret var att sådana nät i stället importeras från Hongkong på grund av den sjuttonprocentiga tullmur som finns. Det väsentliga är att få till stånd en regional avreglering, och denna fråga kommer också att diskuteras i samband med förhandlingarna inom de ekonomiska partnerskapsavtalen. Parlamentet borde hjälpa till mer på detta område. Vi väljer en säker väg. Oavsett vad som sker inom WTO kan vi använda oss av Cotonousystemet, och det vore ytterst fördelaktigt för våra AVS-partner om de engagerade sig aktivt i detta arbete.
Jag har berört olika frågor på samma gång. Jag ser fram mot att lyssna till de kommande inläggen och att som vanligt inleda en dialog med parlamentet.

Knolle (PPE-DE).
Herr talman, ärade ledamöter! Vi har just upplevt den varmaste och torraste sommaren sedan mätningarna inleddes och själva fått erfara hur viktigt vattnet är, både för människor och natur. Vi bortskämda européer längtar desperat efter ett regn som åter skall fylla våra floder och dammanläggningar. Experter har räknat ut att det krävs minst fjorton dagars regn för att våra dammar och floder återigen skall komma upp i normal nivå. Lyckligtvis har vi fortfarande tillräckliga mängder rent vatten när vi vrider på kranen. Vattenförsörjningen i EU är uppenbarligen tryggad, och ännu viktigare är att vi alla har råd med vatten.
Efter denna varma sommar har vi européer börjat ana vad det betyder när vi hör att tre miljarder människor runt om i världen - det vill säga över en tredjedel av världens befolkning - saknar tillgång till rent dricksvatten och sanitära anläggningar. Visserligen åtog sig 189 regeringar genom FN:s millenniedeklaration att halvera siffran till 2015, men i nuläget ser det inte ut som att detta ambitiösa mål någonsin kommer att nås. Sedan 1990 har vattenuttaget tiodubblats över hela världen. Den största vattenförbrukaren är jordbruket, följt av industrin och först därefter kommer de privata hushållen. Mest vatten förbrukar Förenta staterna med cirka 296 liter per person och dag. Hushållen i Tyskland och många andra europeiska stater klarar sig däremot med hälften.
I Mellanöstern och till viss del i Asien liksom i delar av Mexiko och Afrika har stora delar av befolkningen mindre än 2,5 liter per person och dag till sitt förfogande. Många människor i de regioner där vattenbristen är som störst har inte ens så mycket. Nästan 40 procent av världens befolkning lever i flodområden som sträcker sig mellan fler än två länder. Länder belägna uppströms utnyttjar ofta sina naturliga fördelar gentemot de länder som är belägna nedströms. I dag förs det fortfarande krig om oljan - i en inte alltför avlägsen framtid skulle krig lika väl kunna utbryta om vatten.
Läget i Mellanöstern är kritiskt. Israel, Jordanien och palestinierna har problem med att dela Jordanfloden. Turkiet, Syrien och Irak, som ligger längs Eufrat och Tigris, försöker kontrollera vattnet från dessa båda floder. Konflikter om sötvattnet tycks oundvikliga, och därför utlyste Unesco 2003 till det internationella året för sötvatten. Europeiska kommissionen och Europaparlamentet är medvetna om de knappa vattenresurserna och de problem som detta medför, vilket framför allt rör ett rättvist system för vattenförvaltning. Därför har man nu börjat diskutera den viktiga frågan om en rättvis vattenförvaltning. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna arbetar för att vattenförvaltningen inte skall vara ett rent monopol, vare sig för staten eller stora globalt verksamma koncerner. En sund blandning av medverkan från offentlig och privat sektor bör göra att befolkningen i de områden som har problem med vattenförsörjningen kan få tillgång till sötvatten till ett rimligt pris. Vi får inte hamna i en situation där den som är rik har tillgång till vatten medan den som är fattig står utan färskvatten.
För att främja blandningen av offentlig och privat vattenförsörjning har PPE-DE-gruppen lagt fram olika ändringsförslag till årsrapporten om kommissionens meddelande om förvaltning av vatten i utvecklingsländerna, och jag ber alla ledamöter i kammaren att stödja dessa.
Avslutningsvis vill jag tacka mina kolleger Corrie och Wijkman för det utmärkta samarbetet, och detta tack gäller även våra assistenter och medarbetare.

Scheele (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden för hans utmärkta betänkande, som till vissa delar redan godkänts eftersom inga ändringsförslag har lagts fram. Även om dagens diskussion har varit ganska lågmäld så har betänkandet varit föremål för mycket intensiva diskussioner mellan parlamentsledamöterna de senaste dagarna och faktiskt veckorna, inte bara i sammanträdesrummen.
Det är trots allt tydligt att ett kommissionsmeddelande om vattenförsörjning i utvecklingsländerna alltid kommer att leda till en mycket häftig och intensiv debatt. Föregående talare redogjorde mycket utförligt för hur känslig vattenfrågan är i alla delar av världen. Världshandelsorganisationens ministerkonferens som inleds i Cancún om några dagar aktualiserar givetvis diskussionen ytterligare: nyckelfrågorna i sammanhanget är exempelvis kommissionens krav på avreglering av offentliga tjänster - dit vattenförsörjningen givetvis hör - och läget med avseende på utvecklingsländernas frihet att i framtiden själva besluta hur dessa offentliga tjänster skall tillhandahållas.
När vi talar om vattenförsörjning i utvecklingsländerna står det klart för mig att kommissionen och EU bör främja en hållbar vattenförvaltning. Ett av skälen till att jag uppskattar Paul Lannoyes betänkande är att det mycket direkt och mycket kritiskt fokuserar på problemen och hindren för en hållbar vattenförvaltning. Han nämner det intensiva jordbruket, vilket huvudsakligen drivs fram av exporten, och de program för strukturell anpassning som tidigare påtvingades olika länder och försvagade deras offentliga tjänster, och han nämner också felaktiga prioriteringar i stödet för olika projekt. Jag menar att detta är en mycket positiv signal att sända, och det finns dessutom mycket positiva inriktningar i kommissionens nuvarande politik som syftar till att undvika liknande fallgropar i framtiden.
Som skuggföredragande för min grupp är jag ganska missnöjd med att vi inte har lyckats nå en enhetlig ståndpunkt kring Lannoyes ändringsförslag 5, som är mycket kritiskt till de GATS-krav som uppenbarligen finns och till kommissionens krav på avreglering. Jag kan dock redan nu försäkra föredraganden om att jag kämpar hårt för att se till att så många som möjligt av mina kolleger skall stödja dessa krav.
Han nämnde att han föreslår en viss modifiering av ett ändringsförslag av van den Berg. Jag vill be van den Berg att själv upplysa oss om detta. Detta kan jag inte göra här och nu. Avslutningsvis vill jag återigen tacka föredraganden för det goda arbetet.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Allra först vill jag rikta ett hjärtligt tack till Morgantini och Lannoye för deras intressanta betänkanden, men jag skulle ändå vilja komma med några anmärkningar. I vissa fall skulle jag till och med vilja lägga andra betoningar. Liberalerna anser till exempel att rättvis handel är ett av de bästa sätten att bekämpa fattigdom. Det innebär självfallet inte att vi måste påtvinga utvecklingsländerna våra lösningar. WTO-forumen ger oss möjlighet att i samråd gemensamt nå fram till avtal som är rättvisa för alla parter. Således förväntar vi oss att bättre villkor för världshandeln kommer att skapas i Cancún.
En sak som de utvecklade länderna verkligen har att erbjuda är kunskap. Internationella företag har omfattande sakkunskap som de kan förmedla till sina partner i utvecklingsländerna. Precis som min grupp har understrukit i ett ändringsförslag så leder detta kunskapsbidrag till ökad ekonomisk aktivitet, vilket främjar en avsevärd diversifiering av produkter. 
Det är också bra att många företag satsar på att förbättra utbildnings- och hälsovårdsinfrastrukturer för den lokala befolkningen. Detta av goda skäl. Det ligger även i deras intresse att ha en frisk och välutbildad arbetskraft, men detta måste stimuleras. I synnerhet skulle jag vilja uppmana näringslivet att ta större del i utvecklingssamarbetet, förutsatt att det sker med hänsyn till alla normala kriterier: lönerna måste med andra ord vara rimliga och barnarbete förbjudet. 
Jag anser också att alltför lite uppmärksamhet ägnas åt handelsmöjligheterna på lokal nivå. Även i det avseendet finns det en hel del svaga punkter. Vattenförvaltning är ett utmärkt exempel på detta. Över hela världen finns det cirka 260 vattenreservoarer som delas av ett flertal länder. Under de senaste 50 åren har de blivit föremål för 1 800 konflikter, vissa väpnade, andra inte. Ömsesidiga samråd och bra avtal hade kunnat förhindra dessa konflikter. Tillgång till dricksvatten och bra sanitära förhållanden är en fundamental rättighet för befolkningen. Det talar för sig självt.
Min grupp uppmanar till ett gott samarbete mellan lokala och nationella myndigheter och den privata sektorn, och på den punkten måste Europeiska unionen gå i första ledet och ha en hög stimulerande effekt. Min grupp ogillar emellertid att föredraganden riktar ett anklagande finger mot Världsbanken och IMF. Vi betonar att stödet som utvecklingsländerna erbjuds måste stämma överens med behoven i varje enskilt land och har lagt fram ändringsförslag i det hänseendet. Liberalerna anser att villkoret för partnerskap också måste gälla för den vattenfond som Prodi föreslog. Vi anser att de berörda ländernas medverkan är mycket viktig. Vad gäller den tidigare nämnda vattenfonden vill jag återigen påpeka att Europaparlamentet borde ha varit mer delaktigt och att det därför är en chans man gått miste om. Vi kräver därför att få medverka fullt ut i dess genomförande. När allt kommer omkring är det den bästa garantin för en demokratisk legitimitet.

Modrow (GUE/NGL).
Herr talman! I alla centrala EU-dokument nämns kampen mot fattigdomen som utvecklingspolitikens främsta mål. Det är obestridligt att EU satsar betydande summor på utvecklingsbistånd och arbetar hårt för att sluta ett stort antal partnerskaps- och samarbetsavtal i olika regioner i världen, till gagn för bägge sidor. Lika obestridligt är det att alla dessa ansträngningar till trots har fattigdomen i världen ökat, särskilt under det senaste decenniet, och att inget grundläggande trendbrott kan skönjas. Detta är särskilt oroande i ljuset av det faktum att den ökande fattigdomen är en av källorna för terrorism.
Parlamentet har ett antal betänkanden framför sig som omfattar ytterst viktiga utvecklingspolitiska aspekter. Frågan handlar om nyttjandet av de allt knappare globala resurserna, varken mer eller mindre. I dag förs det fortfarande oljekrig, till exempel området runt Persiska viken, men vid horisonten kan redan våldsamma konflikter om vattnet skönjas. Förenta staterna och andra industrimakter förklarar att de delar av tredje världen som har olja och naturgas och andra strategiska naturtillgångar ligger inom deras intressesfär, vilket uppenbarligen även ger dem rätt att föra krig, men det är främst bland utvecklingsländerna som vattnet är ett problem - antingen därför att resurserna inte räcker till eller därför att människor vägras tillgång till vatten.
Det är fortfarande inte för sent att avvärja den hotande katastrofen genom en noggrann strategi och riktade finansiella insatser. Lannoyes betänkande lyfter fram konstruktiva metoder som förtjänar större uppmärksamhet.
Läget är inte mindre bekymmersamt inom hälso- och sjukvårdssektorn. Redan nu tycks mottot i vissa EU-länder vara att den som är fattig dör tidigare, för reformerna syftar till att införa ett system med två klasser, men situationen i utvecklingsländerna är långt mer akut. Varje år dör miljontals människor i Afrika till följd av sjukdomar som kan botas med läkemedel som har funnits i många år i industriländerna. Den WTO-kompromiss som nyligen förhandlades fram om importen av billiga generiska läkemedel kommer för det första för sent, och för det andra är den så fylld av formaliteter att det är tveksamt om resultatet blir lyckat. I Morgantinis betänkande belyses särskilt problem som rör denna handelsaspekt.
Föredraganden och, faktiskt, hela utskottet för utveckling och samarbete, strävar efter att samla alla sina erfarenheter och befogenheter för att bekämpa den växande fattigdomen i alla dess former och följder. Vi förväntar oss samma sak och ännu mer av rådet och kommissionen.
2000-talet har bara börjat. Ändå pekar allt snarare på annalkande storm än på fredlig samexistens baserad på solidaritet. Utvecklingspolitiken måste omdefinieras på ett djupare och bredare plan, och det krävs också ett nytt synsätt om mänskligheten alls skall kunna leva och överleva på vår jord.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Vi har just lyssnat till Paul Lannoye och Luisa Morgantini som redogjort för sina utmärkta betänkanden, och vi stöder dem helhjärtat. Detta ger oss även en möjlighet att anta dem innan WTO:s ministerkonferens inleds i Cancún, och jag hoppas att kommissionär Lamy, som nästa vecka företräder EU, vill gå oss till mötes genom att inom ramen för sitt förhandlingsmandat ta hänsyn till betänkandena, i synnerhet när det gäller den avgörande frågan om att förhindra privatisering av vattensektorn. Jag hoppas att min vän Paul Lannoye inte tar illa upp om jag säger att jag lägger särskild vikt vid Luisa Morgantinis betänkande.
Kommissionen vill hjälpa utvecklingsländerna att dra fördel av handeln. Frågan är om WTO:s regler ger dem möjlighet att göra detta. Med tanke på exempelvis de meningsskiljaktigheter som för närvarande råder om Singaporefrågorna mellan utvecklingsländerna och västländerna är jag inte säker på att Europeiska unionen förmår stödja sydländernas ståndpunkt, eftersom den har egna intressen att bevaka. Jordbruksfrågan och fisket är de mest framträdande exemplen på detta.
Att hjälpa utvecklingsländerna att dra fördel av handeln innebär först och främst att handelsreglerna måste förändras så att de blir mer gynnsamma för utvecklingsländerna. Sydländerna uppmuntrades först att exportera råvaror med lågt mervärde, och påtvingades därefter restriktioner, och vacklar nu under tyngden från prisfallet på basprodukter och det svåra marknadstillträdet till nordländerna. Vad WTO beträffar tjänar organisationen inte i första hand till att reglera marknader, utan till att avreglera handel. De gemensamma marknadsorganisationerna för kaffe och bomull och systemen för att stabilisera råvarupriserna har nu exempelvis helt enkelt försvunnit.
Vidare är frågan om man verkligen hjälper befolkningarna genom att hjälpa länderna? Kommer verkligen de hypotetiska handelsvinsterna de fattigaste till del, eller fastnar de bara i pyramidens topp i dessa länder? Att främja en rättvis handel är fortfarande den enda långsiktigt hållbara strategin. Dels måste vi betala ett rättvist pris till producenterna i syd för deras basprodukter, dels måste vi utan dröjsmål öppna våra marknader för import från utvecklingsländerna och avveckla subventionerna till våra egna jordbrukare. Konferensen i Cancún inger vissa förhoppningar i det avseendet. Jag hoppas att de inte kommer att svikas.
Utvecklingsländerna kommer i realiteten enbart att kunna öka sitt oberoende och få en central roll i världshandeln genom att förändra och diversifiera sin produktion. Kommissionens insatser bör inriktas mot att uppnå detta mål, och det är denna fråga Cancún-konferensens överläggningar bör fokuseras på. Att hjälpa utvecklingsländerna att utveckla sin handel innebär i första hand att hjälpa befolkningarna i dessa länder att försöka få ett bättre liv. Kan handeln vara en väg till att garantera ett bättre liv? Troligen, men det är förvisso inte den enda vägen.

Hyland (UEN).
Herr talman! Ingen kan ifrågasätta behovet av att skapa ett rättvist globalt handelssystem, men vi får inte bedra oss själva och tro att ett fullständigt avreglerat handelssystem i sig kommer att skapa rättvisa. 
På jordbrukspolitikens område skulle ett avskaffande av allt marknadsstöd och alla skyddsåtgärder till exempel leda till att två tredjedelar av alla jordbrukare inom EU tvingades upphöra med sin verksamhet. Detta gynnar ingen, vare sig på landsbygden eller i städerna. Den pågående utvecklingsrundan inom WTO är tänkt att ägna särskild uppmärksamhet åt utvecklingsländernas behov och deras önskan om ökad integrering i det globala handelssystemet. Detta är positivt och bör som jag ser det åtnjuta ett brett stöd.
Sextio procent av världens befolkning lever på landsbygden, och de flesta av dessa återfinns i utvecklingsländerna. Samtidigt säger det ingenting att handeln med jordbruksprodukter år 2000 utgjorde mindre än sex procent av den totala världshandeln. Den ekonomiska tillväxten är inledningsvis mer beroende av utvecklingsländernas inre marknader än tillgången till marknader på andra håll.
Erfarenheterna av en avreglerad jordbrukshandel från Mexiko bör fungera som ett varnande exempel mot att förespråka helt öppna marknader som en lösning på utvecklingsländernas behov. Två årtionden med denna politik inom Nordamerikanska frihandelsområdet har lett till ökad fattigdom på landsbygden, undernäring och utvandring. Det har dessutom medfört en ökad arbetsbörda inom jordbruket, framför allt för kvinnorna, och stigande konsumentpriser.
De multinationella företagens ökade vinster och marknadskontroll har skett på bekostnad av de mindre familjejordbruken. Om vi till detta lägger förlorade nationalinkomster och skador på miljön och den biologiska mångfalden kan vi konstatera att Mexikos försök att utveckla sin jordbrukssektor genom en avreglerad handel har fått katastrofala följder.
När det handlar om att skapa ett rättvist handelssystem har EU lämnat ett stort bidrag genom initiativet "allt utom vapen". Vi har åtagit oss att avskaffa de tullavgifter som tillämpas på exporter från världens 48 fattigaste länder. Jag hoppas verkligen att kommissionen kommer att verka aktivt för att förmå andra rika länder att följa i dess fotspår.

Belder (EDD).
Herr talman! Morgantini tar upp rätt ämnen i sitt betänkande. För det första vill jag gå in på botemedlen mot hälso- och sjukvårdskriser i utvecklingsländer, mot aids och malaria till exempel. De länder som saknar egen läkemedelsindustri är beroende av import av billiga läkemedel. Hälsoorganisationer har beskrivit förra helgens avtal som ohanterligt på grund av det invecklade importförfarandet. I Cancún måste Europeiska unionen därför fortsätta att arbeta för en förenkling av förfarandet för att se till att länderna i praktiken inte fortsätter att vara beroende av dyra läkemedel.
För det andra måste vi göra handeln i allmänhet mer rättvis. Inte genom att stödja rättvis handel ekonomiskt, utan genom rättvisa regler. Det handlar med andra ord inte bara om normer för arbetsvillkor, utan också för djurens välbefinnande och miljö. Arbetsvillkor, inklusive barnarbete, förtjänar att specificeras mer detaljerat i kommissionens dokument. Dessa normer kommer endast att leda till rättvis handel om vi hjälper utvecklingsländerna att producera och handla i enlighet med dem. I synnerhet när det gäller import till den europeiska marknaden måste i viss mån liknande normer användas för att förhindra olämpliga skillnader i konkurrensvillkoren. Samtidigt stimulerar detta andra länder att höja kvaliteten på sina produkter och produktionsmetoder. Standardiseringens målsättning är trots allt inte protektionism, vilket många utvecklingsländer är rädda för. 
Slutligen utgör de låga priserna på råvaror och jordbruksprodukter ett hinder för utvecklingen i många länder. Överkapacitet leder till oerhört stora svårigheter i ett antal sektorer, till exempel kaffesektorn. Föredraganden konstaterar helt riktigt att Europa måste anstränga sig för att trenden skall gå mot högre priser för de här produkterna. Att begränsa produktionen är ett användbart verktyg i det här avseendet, och Europa bör ta fasta på det i Cancún. Frihandel är trots allt inte någon lösning på det här problemet. I både kommissionens dokument och betänkandet erkänns detta, och de förtjänar således vårt fulla stöd.

Deva (PPE-DE).
Herr talman! Jag står här i kväll fullt medveten om att kommissionsledamoten och andra kommer att få kämpa hårt i Cancún för att skydda de fattigaste människorna.
Jag vill att ni räknar till tio, herr talman. När ni har kommit till tio kommer 80 personer i världen att ha dött av svält. Varje sekund dör åtta människor av undernäring. Vad kan dessa människor göra för att vi alla skall få det bättre? Det enda de vet att de kan göra är att odla mat som de kan exportera till oss.
På grund av att vi vill skydda våra kor och vår industri ger vi dagligen mer pengar till en ko än 600 miljoner människor har att leva på. Vi ger två dollar per dag till en ko. De fattigaste människorna i världen får klara sig på en dollar.
I Cancún kan vi åstadkomma en förändring. När jag kom hit till parlamentet från det brittiska underhuset hade jag mycket stora förväntningar. Jag hade förhoppningar om att Europeiska unionen menade allvar med sina ord. Jag hade förhoppningar om att Doharundan var en utvecklingsrunda. Jag hade förhoppningar om att den kommissionsledamot som sitter där borta skulle vara beredd att slåss, att Lamy, som hade tagit initiativ till "allt utom vapen", skulle ta upp kampen. Ja, jag vill att de tar den kampen. För vad har de för uppgift om de inte gör det? Vad syftar vårt arbete till om vi inte gör något nu när vi för första gången i historien vet att det finns en direkt koppling mellan fattigdom och terrorism?
Vi måste förstå denna koppling, och vi måste börja göra någonting åt saken. Jag kommer från en mycket privilegierad bakgrund i Sri Lanka, och jag känner människor här i salen som kommer från mycket goda förhållanden på annat håll i världen. Vi måste inse denna koppling och ha styrkan och modet att kämpa för att skapa exportmöjligheter för dem som kan göra saker som att odla sin mat och åstadkomma ett landsbygdsjordbruk i utvecklingsländerna. Vi måste upphöra med vårt ineffektiva skydd av våra kor och jordbrukare, och sluta att förstöra vårt eget kundunderlag. Om vi inte lyckas med det kommer vi att tvingas betala ett mycket högt pris.

Kinnock, Glenys (PSE).
Herr talman! Denna debatt om Morgantinis betänkande handlar om kopplingen mellan vilka åtgärder vi måste vidta när det gäller avreglering av handeln, den ekonomiska tillväxten och fattigdomen. Det handlar om frågan huruvida handel och utveckling drar åt samma håll. Ofta är slutsatserna om huruvida så är fallet eller inte långt från entydiga.
Som sannolikt många andra i debatten menar jag att en avreglering av handeln inte är något universalmedel för att skapa den typ av självhushållande tillväxt och fattigdomsminskning som vi vill att vår politik skall utmynna i - och här handlar det om koherens - för att inte tala om effektiviteten vad gäller att nå vårt mål om att främja mänsklig utveckling.
Om utvecklingsländerna skall gynnas av handeln måste vi som betänkandet säger först och främst se till att producenterna i utvecklingsländerna betalas ett rimligt pris för sina produkter och att dessa priser återspeglar värdet av deras export.
Den försämring av handelsvillkoren som ägde rum på 1970-talet har drabbat utvecklingsländerna hårt. Många av AVS-länderna har förlorat sju gånger mer än det bistånd som betalas ut till dem. Som kommissionsledamoten väl känner till är det främsta problemet bristen på exportmöjligheter till konkurrenskraftiga priser. Men i de länder där det finns en exportkapacitet, såsom Sydafrika, Mauritius, Ghana, Botswana och vissa av länderna i Västindien, märker man också att exporterna ökar.
Inom ramen för Cancún, som de flesta kommer att nämna, men även inom ramen för förhandlingarna om avtalet om ekonomiskt partnerskap, insisterar dessa länder på att tullfri tillgång till EU:s marknader inte räcker som impuls för att öka exporten. De är lika väl som vi medvetna om vikten av att även ta itu med restriktionerna på utbudssidan, behovet av förändringar och utvecklingsländernas behov av att täcka de kostnader som är förknippade med dessa förändringar.
Jag vill verkligen bestämt hävda att vi måste inse att de kapacitetsmässiga begränsningarna måste beaktas när vi tar itu med de handelsproblem dessa länder brottas med, både inom de bilaterala, regionala och multilaterala förhandlingarna. De måste driva ett stort antal förhandlingar samtidigt. Och när det gäller AVS-länderna är kommissionsledamot Nielson som sagt lika medveten om detta som jag.
Inom samtliga dessa förhandlingar råder en betydande och påtaglig obalans mellan parterna i fråga om ekonomisk storlek, politisk makt och ren kapacitet att kunna behandla dessa frågor.
Jordbruksstödet har en enorm och förkrossande inverkan på utvecklingsländernas producenter och marknader. Även om kommissionsledamot Lamy förnekar att det är en central fråga, hoppas jag att vi i Cancún kommer att bli medvetna om att frågan faktiskt är av central betydelse för utvecklingsländerna.
Vi har inte på långa vägar uppnått utvecklingsmålen för det nya årtusendet. Två år efter det att man tillkännagav att en ny Doharunda skulle inledas kommer vi i Cancún nästa vecka att ges tillfälle att se till att globaliseringen fungerar för det stora flertalet i stället för ett fåtal. Herr kommissionär, jag är säker på att ni håller med mig om att vi inte har råd att misslyckas.

De Clercq (ELDR).
Herr talman! Det är hög tid att med en gemensam kraftansträngning hjälpa utvecklingsländerna att uppnå en ökad välfärd. Det bästa sättet att göra detta är en allmän frihandel, vilket ger de bästa garantierna för en hållbar ekonomisk tillväxt i alla delar av världen. Liberaliserad handel är med all säkerhet nyckeln till utveckling, men den kräver också en viktig nyansering.
Jag talar för den fria marknaden, inte för den otyglade eller obegränsade fria marknaden. Den fria marknaden med stort M existerar faktiskt inte längre. I dag talar vi om en socialt korrigerad marknad med hänsyn till sociala normer, miljö, konsumentskydd, respekt för immateriella rättigheter och så vidare.
Dessa begränsningar måste vara ständigt närvarande faktorer när mindre utvecklade länder skall inkluderas i världshandelssystemet. Under nästa WTO-runda måste vi från Europa verkligen betrakta utvecklingsländerna som våra partner snarare än våra motståndare.
Jag delar inte föredragande Morgantinis åsikt när hon hävdar att det inte finns några bevis för att liberalisering stimulerar till ökad välfärd. Globalisering gynnar alla länder som tar del i världsekonomin. Jämförbara länder som har följt en annorlunda handelsstrategi uppvisar markanta skillnader när det gäller inkomst per capita. Jag tänker till exempel på Sydkorea i jämförelse med Nordkorea, Östtyskland i jämförelse med Västtyskland före enandet. Jag tänker på de asiatiska tigrarna i jämförelse med de sydasiatiska länderna. Eller än mer flagrant, för ungefär 20 år sedan låg Afrika och Kina på samma utvecklingsnivå. Sedan Kina resolut slog in på vägen mot en öppen ekonomi och började delta i världshandelssystemet är följderna spektakulära. Kineserna tjänar i dag i genomsnitt tre gånger så mycket som afrikanerna. Skillnaden är enorm, inte bara vad inkomstnivån beträffar, utan också vad det gäller kunskapsnivån.
Det är mycket möjligt att de rika har blivit rikare till följd av globaliseringen, men att de fattiga skulle ha blivit fattigare är helt fel. Det bevisar siffror från FN. Andelen av världsbefolkningen som lever i extrem fattigdom har på tio år sjunkit från 29 till 23 procent. I slutet av 90-talet var 826 miljoner människor undernärda; det är en minskning med 40 miljoner människor jämfört med början på 90-talet, trots befolkningsexplosionen. Spädbarnsdödligheten har globalt sett minskat från 64 per 1 000 barn på 80-talet till 56 per 1 000 barn på 90-talet. Ungefär 80 procent av befolkningen i utvecklingsländerna har tillgång till bra vattenförsörjning, och analfabetismen har sjunkit till 20 procent. Det är inte perfekt, men det går i rätt riktning. Mycket återstår alltså att göra, men det finns hopp. En riktig globalisering är det bästa sättet att ...
(Talmannen fråntog talaren ordet.)

Bordes (GUE/NGL).
Herr talman! Vi kan inte annat än instämma i de delar av betänkandet där systemet kritiseras, och det är anledningen till att vi kommer att rösta ja, trots den vanmakt som kommer till uttryck.
Vad är detta för samhälle, där närmare en tredjedel av mänskligheten inte ens har tillgång till något så grundläggande som dricksvatten? Miljoner människor i de fattiga länderna dör varje år, om inte av törst, så åtminstone av de många sjukdomar som sprids med hjälp av förorenat vatten. Är det för att det är förenat med olösliga tekniska problem att tillhandahålla tjänligt dricksvatten till jordens alla invånare? Nej. Alla vet att det bara är en fråga om pengar. Alla vet också att tjugohundratalets samhälle har samlat på sig tillräckligt med materiella och ekonomiska resurser för att kunna klara detta. Men själva vattnet och dess distribution har blivit en enorm vinstkälla för de multinationella storföretagen. Dessa storföretag (Vivendi, före detta Société Générale des Eaux, Suez, Bouygues) har fria händer att trissa upp priset på vatten medan de internationella organen antar resolutioner och bereder marken för dem genom att systematiskt avveckla de allmännyttiga vattentjänsterna i de fattiga länderna.
Deras vinster är smutsiga pengar, pengar som besudlats med blod från de miljoner människor som dött i dysenteri, kolera, tyfus, malaria och bilharzia. På tio år har antalet människor som saknar tjänligt dricksvatten ökat från 1,2 miljarder till 1,7 miljarder. Det är ett brott mot mänskligheten och ett uttryck för den dödsbringande och skadliga karaktären hos den nuvarande ekonomiska ordningen, som störtar en del av mänskligheten i barbari.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Nästa runda av världshandelssamtal inleds i Mexiko nästa vecka. Jag har blivit utsedd att förhandla för Europaparlamentet under dessa förhandlingar. Jag hoppas verkligen att de länder som deltar i dessa förhandlingar - däribland Europeiska unionen och Förenta staterna - kommer att kunna enas om en mycket känslig fråga. Det finns 42 miljoner aidssmittade människor i världen, och många av dessa lever i Afrika. Ändå finns det både tekniker och behandlingsmetoder för att bekämpa sjukdomar såsom aids. Om utvecklingsländerna skulle tillåtas dela ut dessa välbehövliga läkemedel till befolkningen utifrån egna licensavtal skulle kostnaderna för dessa läkemedel minska betydligt. Det finns en växande politisk vilja att förändra internationell materiell äganderätt så att läkemedel för att bekämpa aids kan spridas till de länder som inte har råd att betala för dem.
Vi känner alla till vilket ansvar vi har när det gäller att bekämpa aids, och därför måste vi också uppträda därefter. Ett positivt resultat av dessa förhandlingar skulle innebära att miljontals liv räddas runtom i världen. Denna världshandelsrunda måste handla framför allt om utveckling. Att rädda människors liv måste alltid komma före doktriner om materiell äganderätt.

Andersen (EDD).
Herr talman! Lannoyes betänkande innehåller en mycket tydlig och skarp kritik av de negativa konsekvenserna av att privatisera vattenförsörjningen. Jag vill utnyttja tillfället till att med ytterligare argument stödja Lannoyes kritik. En privatisering försvagar även skyddet av värdefulla vattenresurser. I Danmark baseras vattenförsörjningen på en solidarisk princip när det gäller priser och tillgänglighet. Vattenförsörjningen i Danmark är decentraliserad, i första hand offentlig, och endast i mindre omfattning privatiserad, men alltid konsument-/ägarstyrd. Detta är en mycket viktig aspekt för att man skall kunna garantera ett fortsatt skydd av vattenkällorna. Den offentliga delen av den danska vattenförsörjningen är mycket aktiv när det gäller krav på så höga skyddsnivåer som möjligt och krav på stopp för eventuella föroreningskällor. Den privata delen är däremot mycket nöjd med de urvattnade krav som Europeiska unionen nu kommer med och som innebär att gränsvärdena för bekämpningsmedel i vårt dricksvatten försvagas.
Erfarenheter från Förenade kungariket och andra platser visar också att när vattenförsörjningen förvandlas till en vara och privatiseras så försvinner skyddet av vattenkällorna. När Europeiska unionen förhandlade om dricksvattendirektivet bedrevs lobbying för Londons privata vattenförsörjning på samma grundval som lobbying för den europeiska kemiindustrin - enbart i syfte att få oss att tillåta stora mängder bekämpningsmedel i dricksvattnet. Det var lättare att tjäna pengar på detta sätt.
Som jag ser det är det endast genom att undvika användning av bekämpningsmedel som vi kan få ett säkert skydd av vattenkällorna. Därför är jag mycket glad över att Lannoye i sina slutsatser i betänkandet prioriterar införande av produktionsmetoder, i såväl norr som söder, som främjar ett miljövänligt jordbruk som i betydande utsträckning grundas på lokala resurser, grön teknik och regionala kooperativ. Jag röstar med glädje för Lannoyes betänkande.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Under de senaste tio åren har tillgången på rent dricksvatten diskuterats vid flera internationella konferenser. Vi vet att man har misslyckats på många punkter, inte minst beträffande åtagandet att se till att alla har tillgång till rent dricksvatten senast år 2000. Under tio år har däremot antalet människor som lider av brist på rent vatten ökat med en halv miljard och uppgår för närvarande till 1,7 miljarder. Var fjärde människa i världen dricker smutsigt vatten. 
Situationen tvingar beslutsfattarna att noggrant granska huruvida de åtgärder som vidtagits över huvud taget har varit de rätta. En global, jämlik och icke-diskriminerande tillgång till rent vatten hör till de grundläggande mänskliga rättigheterna. Vattenbrist är en självklar orsak till fattigdomsspiralen. Erfarenhet har visat att problemet med vattenbrist omöjligt kan överlämnas åt marknadskrafterna att lösa. Marknadens osynliga hand kommer knappast att räcka ett glas vatten till den som törstar. Vi måste även erkänna det faktum att privatisering i allmänhet innebär högre priser på vatten- och reningstjänster, vilket naturligtvis skapar störst problem för de allra fattigaste.
Eftersom tillgången till vatten har fastställts som en grundläggande rättighet bör den påverka vårt sätt att betrakta den. Vattenresurser bör inte ses som någon stats privata egendom, utan som en gemensam global resurs. Det måste trots allt påpekas att om vatten behandlas som en fri handelsvara att dela ut försvagas möjligheterna att organisera en välfungerande vattenförsörjning. Därför behövs de flexibla förfaranden som efterlyses i ändringsförslagen för att kombinera offentligt och privat, så länge människors rätt till vatten ses som något grundläggande som aldrig kan offras.
Betänkandet av Lannoye betonar på ett klokt sätt sambandet mellan vattentillgång, rening och hygien. Omkring 6 000 människor, huvudsakligen barn, dör dagligen i smittsamma sjukdomar som ofta uppstår på grund av dålig hygien. Det vore ett fundamentalt misstag att behandla vatten, sanitet och hygien som separata frågor. Nu borde vi framför allt öka de inhemska och internationella resurser som kan användas för att förbättra vattenförsörjningen och saniteten i slumområden och kåkstäder samt på landsbygden. Det är viktigt att knyta saniteten till vattenförsörjningen, vilket inte lyckas utan extra investeringar från dem som ansvarar för vattenförsörjningen. Dessutom måste vi utveckla människoinriktad teknik för hushållen för att lösa vatten- och vattenreningsproblemen.
Jag vill uttrycka mitt stöd för ändringsförslag 19 i vilket man begär en tillämpning av byteshandel, där skuld byts mot vatten, så att skulderna kan avskrivas och pengarna användas till finansiering av grundläggande infrastrukturer för vattenrening.

Désir (PSE).
Herr talman! Jag vill ta upp två aspekter i Lannoyes betänkande om vatten. Eftersom vi kommer att vara företrädda vid WTO-konferensen i Cancún nästa vecka vill jag i första hand ta upp sambandet med Allmänna tjänstehandelsavtalet.
Jag anser att Europeiska unionen bör klargöra sin inställning. Om vi anser - vilket verkar vara den ståndpunkt ni själv förespråkar, herr kommissionär - att vatten är en kollektiv nyttighet, bör vi också se till att de offentliga myndigheterna i vart och ett av länderna behåller kontrollen över vattendistributionen. Givetvis kan partnerskap mellan offentliga och privata aktörer användas för finansieringen. Men ni har själv citerat den, måste jag säga, ganska vågade jämförelsen med vad som är av vitalt intresse för andra länder, exempelvis antimissilförsvaret för Förenta staterna. Ingen skulle komma på tanken att föreslå Förenta staterna att de skall låta sitt antimissilförsvar underställas WTO:s tvistlösningsorgan, med bestämmelser som nationell behandling, regeln om mest gynnade nation eller skyldigheten att tilldela kontrakt till vilket annat WTO-land som helst som svarar på en uppmaning om att lämna anbud i ett öppet anbudsförfarande på detta väsentliga område.
Om man fortsätter er jämförelse på vattenområdet bör utvecklingsländer som Burkina Faso - även om de har tillgång till investerare, till multinationella företag - i stor utsträckning behålla kontrollen över villkoren för dessa investerares medverkan. I samband med GATS-avtalet anser jag därför - och jag hoppas att kommissionären med ansvar för utvecklingsfrågorna kommer att få ett avgörande inflytande på dessa diskussioner och att de inte enbart kommer att handla om handelspolitik - att vi inte bör utöva påtryckningar på dessa länder för att de skall avreglera sina allmännyttiga tjänster, särskilt inte på vattenområdet, i utbyte mot att vi ger dem tillträde till våra marknader, exempelvis jordbruksmarknaden.
Vad gäller finansieringen krävs förvisso en EU-fond, men jag instämmer i Lannoyes synpunkter. Precis som när det gäller EU:s strukturfonder vet vi att det inte är samma sak att skapa en marknad som att skapa en gemenskap. I bland måste vi stödja åtgärder som utformats för att kompensera en eftersatt utveckling, vilket innebär att offentlig finansiering är helt nödvändig. En EU-fond är nödvändig. Vi skulle till och med inrätta en världsvattenfond, på samma sätt som vi på internationell nivå har UNAIDS för att behandla aidssjuka. Enbart privat finansiering räcker inte för att uppnå detta, och vi kan inte nöja oss med att enbart driva tekniska frågor. Detta kommer även att innebära ökade offentliga bidrag.
När det gäller Morgantinis betänkande om sambandet mellan handel och utveckling vill jag säga att även om alla är överens om att handeln kan bidra till utveckling, räcker det ändå inte att öppna gränserna för att automatiskt hitta nyckeln till utveckling, såsom antytts av vissa talare, särskilt De Clercq. En diversifiering av ekonomin är helt nödvändig. Vi borde i större utsträckning inspireras av vad vi själva har gjort. Under en viss tid, med en pragmatisk inställning, gradvis och med hjälp av sektorsstöd, måste vi acceptera att sydländerna kan skydda sina egna ekonomier. Att uppmuntra dem att inrätta marknader i den stora omfattning som krävs är i princip målet för den regionala integrationen. Men vi får inte anamma någon systematisk, dogmatisk och generaliserad inställning till avregleringar, eftersom det bara skulle fortsätta att försämra handelsvillkoren, vilket Kinnock nämnde. Dessa länder kommer givetvis att exportera större volymer, och Deva har rätt i att tillträdet för deras jordbruksprodukter till EU-marknaden måste förstärkas och att vi bör minska våra subventioner för att begränsa effekterna av marknadsstörningar. De kommer dock fortfarande att exportera produkter som har ett allt mindre värde på världsmarknaden. Dessa länder borde ha möjlighet att exportera mer diversifierade, sofistikerade och förädlade produkter. Vi måste därför se över vår handelspolitik gentemot utvecklingsländerna och prioritera handelspolitikens mål och visioner liksom de mål och visioner kommissionsledamoten med ansvar för utvecklingsfrågor har ställt upp.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera kommissionen till dess snabba gensvar på de utmaningar som fastställdes i Johannesburg om vattenfrågan och vattenbristen, och även herr Lannoye, som jag nu vänder mig till.
Jag anser dock att kommissionen inte går tillräckligt långt i sin rapport om vatten och att den kanske undviker några av de viktigaste strukturella frågorna och grundläggande problem som vi kommer att få och redan har när det gäller vattenfrågan.
För det första anser jag att debatten handlar om mycket mer än privatisering eller avreglering. Vi i Europa är vana vid att komma med allmänna lösningar, fastställa riktlinjer om allt som har med Europeiska unionen att göra. Dessutom anser jag att vi fullt ut måste acceptera att vi måste hitta skräddarsydda lösningar när det handlar om hållbar utveckling, att problemen på ett ställe inte är desamma som på ett annat. Vi måste därför redan från början skapa en flexibel och öppen politik som ger möjlighet till tusentals olika lösningar, hundratusentals små projekt, som är lämpliga för platsen i fråga. Vi måste dessutom införa den här filosofin i bland annat investeringskriterierna och stödkriterierna, eftersom vi inte kommer någonvart utan lokala insatser och anpassning av programmen till lokala projekt. Jag förespråkar därför tanken om flexibilitet, anpassningsbarhet och många små projekt, trots att det finns generella problem.
När det gäller ramkonceptet finns det emellertid en annan fråga jag vill kommentera. Vatten är en universell resurs, lika nödvändigt och oumbärligt som luft eller mark, men det är också en begränsad resurs, och tänk på, ärade kolleger, en transporterbar resurs, till skillnad från mark. Vattnet måste därför skyddas och regleras, inte enbart av stater, utan även på internationell nivå.
Det är en resurs som vi måste dela på. På samma sätt som de stora floderna delas och utnyttjas av människor som talar olika språk, har olika religioner och nationaliteter, är det en gränsöverskridande resurs, och det krävs därför internationella avtal och överenskommelser för rättvisans och hållbarhetens skull.
Eftersom vatten är en universell resurs måste Europa väcka förslag om ett internationellt avtal, en konvention, som gör det möjligt att organisera floder efter flodbäcken, vilket föreskrivs i direktivet om vatten. Detta förhindrar att ett visst land har rätt att ingripa på ett sätt som försätter andra länder i en prekär situation, som i fallet med Tigris och Eufrat.
Europa måste också fatta beslut, och tala om det faktum att vatten, som en universell resurs, inte bara tillhör dem som lever vid flodernas avrinningsområden eller de människor som vill utnyttja vattnet längs flodernas lopp. Vi måste diskutera möjligheten att avleda floderna utan att skada någon för att lösa problemen med ökenbildning och belastning av vattenresurserna och för att lösa utvecklingsproblemen för de samhällen som finns vid flodmynningar eller längs flodernas lopp.
Jag anser att det också finns mycket viktiga rättsliga frågor som Europa bör främja, och vi bör också införa koncepten flexibilitet, hållbarhet och skräddarsydda åtgärder.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Jag är säker på att ni har sett den, den där kon från Oxfam som just nu får tak över huvudet här i vårt parlament. För oss européer är den där kon naturligtvis en symbol för välfärd. Men låt oss vara realistiska: för människor i utvecklingsländerna står den här kon för en orättvis världshandel.
Det är inte för inte som Oxfam för en kampanj under mottot ?Make trade fair, stop the dumping?. Jag kan inte upprepa det ofta nog, och Deva använde sig också av det här exemplet: en femtedel av världens fattigaste människor måste varje dag klara sig på mindre än vad den här europeiska kon varje dag erhåller i bidrag. Vår socialdemokratiska insats nästa vecka, under WTO-förhandlingarna, syftar till att komma närmare en verkligt rättvis världshandel. 
Morgantinis betänkande om bistånd och handel kommer därför i rättan tid. I det finns också ett tydligt ställningstagande för utvecklingsländerna. Föredraganden understryker otvetydigt att tydliga avtal ingicks i Doha för två år sedan, men att det är svårt att följa och iaktta dem. Framför allt är det rika nord - vi kan gott titta lite extra på Förenta staterna - som gör sig skyldigt till försummelse. I juni lyckades vi, även i Europa som part i avtalet, att i sista stund sluta ett avtal om reformen av det europeiska jordbruket. Den här helgen kunde vi äntligen enas om ett avtal, ett enormt genombrott, om billiga läkemedel, efter ett mycket hårt motstånd från Förenta staterna. Det var i sista minuten, men det var utan tvekan ett stort genombrott.
Förutom jordbruk och läkemedel, kärnan i Dohaförhandlingarna, kommer också handeln med tjänster att stå på dagordningen i Cancún. Lannoye tittar i sitt betänkande närmare på en av dessa tjänster, närmare bestämt vattenförsörjningen. Han menar att vatten är allmän egendom. Jag skulle säga vattenproduktion i synnerhet, det är vad min grupp faktiskt stöder. Vattenproduktionen måste alltså förbli i statliga händer, men i många utvecklingsländer behövs privat kapital för vattendistributionen. Kommissionsledamoten har förklarat detta. Det innebär inte att det inte får ske under statlig kontroll, med ansvar för tillgången och prissättningen. Men 1,7 miljarder människor har ingen tillgång till rent dricksvatten, och det finns till och med 3 miljarder som inte har tillgång till sanitära inrättningar. Det finns ett stort behov av en bra politik i detta avseende. Socialdemokrater är för att offentliga tjänster förblir i statliga händer, ett offentligt ansvar med statlig kontroll. Men det innebär inte att den privata sektorn inte har en viktig roll att spela i delar av vattendistributionen. Här ligger kärnan i debatten, och här instämmer vi med det som kommissionsledamöterna sade. I min grupp ser man, som min kollega påpekade, olika på den saken.
En annan produkt som bör ägnas särskild uppmärksamhet i ljuset av handel och utveckling, och som ofta förbises i jordbruksdebatten, är bomull. Fyra västafrikanska länder har uppmanat WTO att erkänna bomullens strategiska vikt för utveckling, fattigdomsbekämpning och livsmedelssäkerhet i Väst- och Centralafrika. Tio miljoner människor är direkt beroende av bomullsproduktion och bomullsexport. Deras utveckling hämmas av handelshinder inom bomullssektorn, vilket gör att priserna hålls nere på konstgjord väg. Vår vädjan är att vi i Doha skall vidta åtgärder vad det gäller produkter som socker och bomull. Dessutom är vi övertygade om att kommissionen kan vidta åtgärder i denna riktning. Då får vi rättvis handel. Ökad handel innebär följaktligen större framgångar för de fattiga länderna.

Khanbhai (PPE-DE).
Herr talman! Knacka på hos fattiga människor i lerhyddor i vilket land som helst och fråga människorna vad de behöver mest av allt. Svaret är alltid detsamma: vatten. Inte demokrati. Inte mänskliga rättigheter. Inte mediciner. Ingenting annat, bara vatten. 
Om Europeiska unionen har avsatt en miljard euro för vattenbistånd, och jag tror att kommissionsledamot Nielson har bidragit till detta, vill jag verkligen lyckönska både EU och kommissionsledamoten. Vilken fantastisk insats! Det är just detta som dessa människor behöver. Tyvärr är det inte nog. Vi måste göra mer, och jag ber kommissionsledamoten att se till att parlamentet har ett ord med i laget vad gäller att utforma riktlinjerna för detta vattenbistånd så att det inte går upp i rök som EUF. Parlamentet måste involveras.
Jag vill att detta skall bli verklighet. Jag hoppas att ni kan försäkra oss om att så kommer att ske, för jag vill inte att mina kolleger skall övertala PPE-DE-gruppen att rösta mot Lannoyes betänkande i morgon. Jag vet vad ni sysslar med, och jag har förtroende för ert arbete.
Jag vill även säga några ord om handeln. De fattiga länderna måste förädla sina produkter och inte bara exportera råvaror som gör att de inte får ta del av produkternas värde. Detta är nyckeln till handeln. Jag vet att kommissionsledamot Nielson är medveten om detta, och jag vet att han arbetar mot detta mål. Jag hoppas att han kommer att anstränga sig ytterligare.

Nielson
. (EN) Khanbhais anförande påminner om Sanders-ten Holtes kommentarer om parlamentets önskemål om att få delta i all verksamhet som har att göra med vatteninitiativet och vattenfonden. Det är inte särskilt svårt att förstå. De pengar vi använder oss av kommer från EUF. Vi arbetar för att fastslå budgeten för EUF. Kommissionen och parlamentet är helt eniga på denna punkt, även av principiella skäl.
Vi vill inrätta en särskild enhet eller fond för att skapa ett mer flexibelt instrument och ökade möjligheter att verka över ett större fält. Det finns ingen grund för de farhågor som Lannoye ger uttryck för i sitt betänkande när det gäller den 0,3-procentiga förvaltningen av fonden. Det är inte ett försök att skapa en lösning. Snarare är det ett hjälpmedel. Det spelar ingen roll om vi använder ordet "fond" eller inte. Huvudsyftet är att vi skall kunna påskynda de nödvändiga åtgärderna och att fonden skall fungera som en katalysator för de olika partnerskap som man kan skapa och främja. Det är ingen konventionell metod för att finansiera projekt utan ett förslag för att påskynda processen.
Vi hoppas att denna debatt och det välkomna stödet från parlamentet kommer att göra det möjligt för medlemsstaterna att godta vårt förslag. För att tala klarspråk handlar det om att eliminera risken att gå miste om en miljard av de 13,5 miljarder euro som finns i den EUF-reserv som skall utvärderas nästa år. Dessa pengar villkorades för några år sedan inom ramen för Cotonouavtalet och nionde Europeiska utvecklingsfonden utifrån de resultat som uppnåtts under den första hälften av perioden. Detta är ett rent politiskt beslut. Därför lade vi fram ett förslag om att avsätta dessa medel för vatteninitiativet för att garantera att vi alla står bakom detta prioriterade ärende och avsätter medel för det, med syfte att mer eller mindre utesluta denna miljard euro från diskussionen. Det är vårt syfte. Jag hoppas att parlamentets stöd i denna fråga kommer att skapa entusiasm även bland medlemsstaterna.
Vad gäller diskussionens handelsmässiga aspekter håller jag med Belder om att läget beträffande kaffe är mycket besvärligt. Det är ironiskt att vi uppmanade utvecklingsländerna att diversifiera sin verksamhet och påpekade att kaffe var en bra avsalugröda. Resultatet blev att Vietnam och många andra utvecklingsländer nu framgångsrikt utvecklar en egen kaffeproduktion och dumpar den på marknaden, med följden att marknaden skadas till den grad att vi har fått en mycket svårhanterlig kris på halsen. Det finns inga enkla lösningar på detta problem. Marknadens realitet har kommit för att stanna.

Talmannen.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0217/2003) av John Bowis för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande om hälsa och fattigdomsbekämpning i utvecklingsländerna (KOM(2002) 129 - C5-0334/2002 - 2002/2178(COS)).

Bowis (PPE-DE)
Herr talman! I dag riktas världens blickar i stor utsträckning mot världshandeln. Men för miljontals människor är detta mil och åter mil från deras trasiga, fördärvade och odugliga liv. Man kan nämligen bedriva handel endast om man kan odla, sälja och distribuera. Dessa verksamheter är oumbärliga för människors ekonomiska välstånd och landets ekonomiska tillväxt. Dessa verksamheter är utom räckhåll om man är fysiskt eller mentalt sjuk eller funktionshindrad. Om de är utom räckhåll hamnar man i en nedåtgående spiral mot fattigdom och oftast även mot döden. Hälsa och välstånd, ohälsa och fattigdom är oupplösligt sammanflätade med varandra. Fattigdom leder till ohälsa, och ohälsa innebär fattigdom för nationer, familjer och enskilda personer. Utan hälsa kan man inte skapa välstånd, och utan välstånd kan man inte förebygga och bota sjukdomar. 
Vi inom Europeiska unionen har antagit utmaningen att hjälpa de minst och mindre utvecklade länderna att komma ur fattigdomen och bli våra handels- och utvecklingspartner. Vi har insett den avgörande kopplingen mellan god hälsa och fattigdomsminskning, och vi måste prioritera denna fråga ännu högre inom vår biståndspolitik.
Kommissionen har skickat ut ett bra meddelande som jag välkomnar. Meddelandet lägger tonvikten på tre stora utmaningar, nämligen tbc, aids och malaria, och ingenting i mitt eget betänkande motsäger denna fokusering. Även jag efterlyser fler och bättre investeringar på dessa områden.
Det finns emellertid även andra enorma utmaningar att ta itu med på hälsoområdet. Låt mig börja med den sista punkten i vårt betänkande. I den industrialiserade delen av världen har vi brist på läkare. Varje år försöker vi kompensera för våra inhemska misslyckanden genom att rekrytera 63 000 läkare från utvecklingsländerna. I gengäld skickar vi endast 1 300 läkare. Detta är oacceptabelt.
Låt mig sedan på nytt betona vikten av att skifta resurser till grundhälsofrågor om våra vackra ord skall kunna omsättas i effektiva åtgärder. Endast 3,4 procent av vår nuvarande biståndsbudget ägnas åt hälsofrågor. Detta är helt enkelt otillräckligt. Endast i nio av de första 61 strategidokumenten var hälsa ett huvudtema för samarbetet. På det sättet når man inga resultat.
Vi behöver resurser, men de måste även vara effektivt målinriktade. Läkemedel är till exempel helt bortslösade om de inte åtföljs av adekvat förvaring, distribution, övervakning och patientutbildning. Nigeria är ett exempel där det var möjligt att åstadkomma dramatiska förbättringar vad gäller vissa dödliga barnsjukdomar så snart programmet utvecklades till en hembesöksstrategi där man lyckades ändra allmänhetens uppfattning om vaccination.
Sedan har vi de sjukdomar och rubbningar som inte omfattas av de tre prioriteringarna tbc, aids och malaria. År 2020 kommer 80 procent av världens sjukdomar att utgöras av icke smittsamma sjukdomar: hjärtkärlsjukdomar, cancer, sjukdomar i andningsvägarna, diabetes, depression, epilepsi osv. Diarrésjukdomar dödar 1,5 miljoner barn varje år.
Under den förra debatten talade man om vatten. Bortsett från malaria omfattar de vattenburna sjukdomar som försvagar och förstör bland annat tyfoid, dysenteri, kolera, hepatit, trakom, fluoros och japansk encefalit. Ändå saknar 1,1 miljarder människor tillgång till rent vatten och 2,4 miljarder saknar sanitär utrustning. Men priserna får inte vara oöverkomliga, och i vårt betänkande lyfter vi fram exempel på billiga insatser och förändringar av de lokala metoderna som kan medföra stora förbättringar.
Jag är tacksam gentemot de kolleger från alla grupperingar i kammaren som har föreslagit tillägg eller ändringar. De flesta lyckades vi införliva under utskottsarbetet, och några godkände jag själv inför behandlingen i plenum. Jag vill även tacka regeringarna, akademikerna och de icke-statliga organisationerna, inte minst från utvecklingsländerna, för deras inlägg. De bekräftade många av de förslag jag själv hade lagt fram och kom även med förslag till nya områden att utforska, såsom vacciner, mödravård, biobränslen och palliativa behandlingar. Jag hoppas att parlamentet kommer att rösta för vårt betänkande och att rådet och kommissionen kommer att uppfatta det som både stödjande och uppmuntrande. Ingen av oss kan vara nöjd med våra insatser så här långt när det gäller att bekämpa fattigdom genom att främja god hälsa. Vi utvecklas alla, och våra åtaganden måste gå ut på att snabbare driva igenom våra åtgärder. Det ligger i allas intresse att åstadkomma verkliga och varaktiga framsteg.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka Bowis för hans goda arbete. Samtidigt som vi från kommissionens sida ger stöd till direkta hälsoåtgärder i många länder investerar vi även allt mer i budgetstödstrategier där kopplingen till förbättrade hälsoresultat är fastställd.
Här spelar uppföljningen i form av nyckeldata och resultatindikatorer en avgörande roll, och detta område prioriteras högt. Vi för utdragna diskussioner med parlamentet och utskottet för utveckling och samarbete om vilka procentsatser som skall tilldelas de olika sektorerna.
Kommissionen prioriterar stöd för att nå resultat i form av bättre hälsa och utbildning. För att nå ett sådant resultat räcker det inte att bara beräkna anslagen till hälsa och utbildning där de uppträder som huvudteman. Allt stöd som har att göra med den sociala sektorn, såsom investeringar i vatten och sanitet och budgetstöd kopplat till bättre hälso- och utbildningsresultat, måste tas i beaktande. På så vis får vi fram ett resultat som totalt sett utgör mer än 40 procent av programplaneringen inom den nionde europeiska utvecklingsfonden.
Kopplingen mellan budgetstöd och uppnådda resultat är en fråga om trovärdighet, men detta är det bästa sättet att förfara på. Vi är beroende av andra givar- eller partnerregeringar om vi vill åstadkomma mer konkreta insatser. Vi bidrar med stora summor pengar, men det är just det som komplementaritet och samordning mellan olika givare samt ägarskap handlar om.
Jag skäms inte alls över dessa procentsatser, och jag kommer aldrig att tröttna på att diskutera när det, som i kväll, presenteras uppgifter om våra insatser inom dessa sektorer som jag anser vara felaktiga. Bidraget från Interreg i form av budgetstöd är påtagligt och har den fördelen att det även gör det möjligt för oss att finansiera och ge stöd till de periodiska kostnaderna.
Det är ingen mening med att bygga ett utbildningscenter för sjuksköterskor om det inte finns tillräckligt med medel för att bedriva undervisning. Det är en av fördelarna med budgetstöd.
De specifika utmaningarna när det gäller hiv/aids, malaria och tuberkulos har varit meningsfulla och utmynnat i vårt bidrag till den globala fonden. Vårt engagemang på landsnivå har medfört att vi nu har en bättre uppfattning om vad som behöver göras än vi hade för några år sedan.
Försök att lösa problemen kring hiv/aids är mer komplicerade eftersom man där måste utkämpa en ideologisk strid som rör reproduktiv hälsa och sexuella rättigheter. Jag vill inte inleda en diskussion om dessa frågor här i kväll, men det är ytterligare ett problem utöver alla de andra problemen.
Vad gäller finansieringen gläder det mig att det var möjligt att förmå Förenta staterna att godta det som alla andra enades om i december i fjol inom WTO beträffande TRIPs och användningen av generiska läkemedel. Det jag försöker säga är att det är trevligt att kunna konstatera att vårt beslut från i fjol om att frigöra upphandlingen av läkemedel för dessa sjukdomar ger extra betydelse åt det man enades om inom WTO förra helgen. Om vi fortfarande skulle knyta upphandlingen av läkemedel till europeiska producenter skulle WTO-avtalet om att tredje världen bör kunna köpa generiska läkemedel inte ha särskilt stor betydelse. Det är sålunda en kombination av detta avtal inom WTO och våra insatser för att frigöra upphandlingen som har åstadkommit den verkliga dynamiken.
Jag vill inte förlänga diskussionen ytterligare. Jag tänker sluta med att upprepa min uppskattning av Bowis' bidrag till debatten.

Valenciano Martínez-Orozco (PSE)
Herr talman! Det är de människor som har minst resurser som har sämst hälsa. Sjukdomar och fattigdom är två sidor av samma mynt, och det är därför nödvändigt att ta hänsyn till detta inbördes förhållande i alla strategier för att bekämpa fattigdomen. Möjligheterna att utvecklas minskas drastiskt för människor och samhällsgrupper som lider av dålig hälsa. I utvecklingsländerna dör 28 000 barn under fem år varje dag i sjukdomar som hade kunnat hejdas med tillgängliga läkemedel. Diarrésjukdomar dödar fler än 1,5 miljoner barn varje år, och risken för att afrikanska kvinnor dör i samband med graviditet och förlossning är 1 på 13. Detta innebär också att de inte längre kan ta hand om sina övriga familjemedlemmar, vilket omedelbart ökar risken för att också de dör. 
Förutom att över två miljoner människor dör av aids i Afrika utgör denna sjukdom ett hinder för möjligheterna till utveckling i ett samhälle genom att tusentals aktiva unga människor och mödrar rycks bort, samtidigt som mödrarna i sin tur efterlämnar föräldralösa barn.
Kvinnorna är fattigast och drabbas oftare av sjukdomar i utvecklingsländerna. Dessutom är de mycket mer utsatta för risken för att få sjukdomar, något som alltid har samband med fattigdomen, just på grund av sin reproduktiva roll. Det är av det skälet som vi har velat betona vikten av utbildning, men också vikten av tillgång till reproduktiva hälsovårdstjänster, som kan bidra till att förebygga spridningen av aids och sjukdomar som orsakas av ständiga graviditeter, förlossningar och olagliga aborter.
Att föra in ett kvinnoperspektiv i fattigdomsbekämpningen är av grundläggande vikt för de mest eftersatta samhällena, eftersom det är kvinnorna som är ansvariga för att ta hand om barnen och för att de är absolut nödvändiga för individernas, familjernas, lokalsamhällenas och nationernas välbefinnande.
Vi anser att kommissionens meddelande har förbättrats tack vare det här betänkandet, och föredraganden, Bowis, har varit mycket positivt inställd till att anlägga ett jämställdhetsperspektiv. Kanske förbättras också kvinnornas fortfarande svaga ställning i Europeiska unionens utvecklingspolitik. Jag anser att vi måste fortsätta att sträva efter att uppfylla våra åtaganden enligt denna politik.

Zimmerling (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig inledningsvis tacka John Bowis för detta alldeles utmärkta betänkande. Parlamentet välkomnar kommissionens meddelande och uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att bidra med sin insats för att nå milllennieutvecklingsmålen, nämligen att till 2015 halvera antalet människor som inte har hållbar tillgång till rent dricksvatten, särskilt mot bakgrund av att cirka tre miljoner människor årligen dör av sjukdomar som överförs genom vatten.
Om vi tittar på kommissionens ambitiösa mål förtjänar de parlamentets odelade och klart uttalade stöd. EU har åtagit sig att till 2006 nå biståndsmålet på 0,39 procent av BNP, beräknat som ett genomsnitt för alla medlemsstater. På den internationella konferensen om utvecklingsfinansiering i Monterrey i mars 2002 beslutades att alla nuvarande EU-medlemsstater skulle öka sitt utvecklingsbistånd till minst 0,33 procent av BNP till 2006. Om vi tar Förbundsrepubliken Tyskland som exempel märker vi dock att detta dessvärre ser ut att förbli en utopi. Tyskland har i det längsta värjt sig energiskt mot varje form av höjning och hävdat att det varit oförenligt med budgetdisciplinen. Detta visar att det i slutändan är den tyska förbundsregeringens misslyckade ekonomiska politik som är skälet till att utvecklingsbiståndet är otillräckligt.
Så sent som i går såg jag att den tyska biståndsministern på sin webbsida meddelar att 0,27 procent av BNP för närvarande går till utvecklingsbistånd. Detta måste uppfattas som rena hånet av de människor som berörs, och som följde vad som hände på världstoppmötet för social utveckling i Köpenhamn redan 1995 och trodde på utfästelsen att 0,7 procent av BNP skulle satsas på offentligt utvecklingsbistånd. Den enda slutsats vi kan dra är att det är otur för alla som tror på löften om utvecklingsbistånd! Det är ett tecken på politisk bankrutt - det är rena rama politiska skuldförklaringen - att de faktiska utbetalningarna samtidigt sjönk med mer än 500 miljoner euro mellan 1990 och 2001. Ändå lever vi i en tid då exempelvis Volkswagen måste ta in tre lärlingar på varje utbildningsplats i utvecklingsländerna, eftersom två av tre avlider under utbildningen, antingen av aids eller av andra sjukdomar som överförs genom vatten.
FN:s generalsekreterare Kofi Annan sade i Monterrey följande, som jag citerar med ert godkännande, herr talman: ?Om industriländerna inte fördubblar utvecklingsbiståndet kommer avundets, förtvivlans och terrorns krafter att fortsätta växa.? Låt mig tillägga följande: dessa krafter kommer även att påverka Europa. Inte minst viktigt är att förhindra detta!

Junker (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Föredraganden har lagt fram ett mycket omfattande betänkande som på ett imponerande och mångfasetterat sätt visar att en god hälsa är en förutsättning för hållbar utveckling. Fattigdomsbekämpning måste därför omgående kopplas samman med åtgärder för att bekämpa sjukdomar, och det krävs stora ansträngningar för att bygga ett effektivt hälsovårdssystem i utvecklingsländerna. Mot den bakgrunden måste vi först och främst inrikta oss på de mest utsatta befolkningsgrupperna, exempelvis barnen. Som tidigare talare påpekat dör hundratusentals barn varje år av diarrésjukdomar. De dör av infektionssjukdomar, därför att de nekas de vacciner som skulle kunna rädda dem, och varje år drabbas hundratusentals barn av malaria, därför att deras immunförsvar inte är tillräckligt starkt för att stå emot sjukdomen.
Dessa exempel visar att hälsoproblemen i utvecklingsländerna, särskilt bland barnen, långt ifrån alltid beror på obotliga sjukdomar. Ofta drabbas de av sjukdomar som går att bota eller undvika om bara nödvändiga läkemedel eller vacciner finns tillgängliga. Även kvinnor är särskilt utsatta. Många och täta förlossningar förstör kvinnornas reproduktiva hälsa, orsakar allvarlig blodbrist och gör dem mer mottagliga för infektionssjukdomar. Näringsfattig mat och undernäring undergräver också hälsan i breda befolkningslager - för svält är inte bara svält, den tär också på den styrka som krävs för att bygga upp ett bra liv.
Det har helt korrekt påpekats, vilket jag gärna upprepar, att den hållbara utvecklingen är hotad. Det stämmer att det krävs en holistisk strategi. Det är inte i första hand en fråga om läkarvård. Det scenario vi ser i dag - och det är här kampanjen mot tuberkulos, malaria och aids kommer in i bilden - är att vi har att göra med sjukdomar - särskilt aids - som visserligen inte kan botas men väl behandlas så att människor får möjlighet att leva längre. Icke desto mindre innebär det faktum att aids inte kan botas att vi måste satsa på förebyggande åtgärder. Detta är ett ytterst viktigt område, som också måste integreras i ett holistiskt hälsovårdssystem.
Jag är övertygad om att vi på många sätt kan få ett bredare stöd för dessa kampanjer om vi lyfter fram de allvarliga ekonomiska konsekvenser som drabbar de länder där ett stort antal människor drabbas av dessa sjukdomar. Enligt den statistik jag har till mitt förfogande har jordbruksproduktionen i Burkina Faso sjunkit med 16 procent på grund av att människor har insjuknat eller redan dött i aids och följaktligen inte längre kan arbeta inom jordbruket.
I Swaziland har skolgången bland flickor sjunkit med 36 procent på grund av att de måste vårda sina aidssjuka föräldrar. Till slut kommer bara far- och morföräldrarna att finnas kvar. Det innebär att dessa länders ekonomi kommer att lida mycket stor skada om det inte skapas ett effektivt hälsovårdssystem som bidrar till att lyfta upp folkhälsan till den nivå som krävs.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Kommissionens meddelande och Bowis' betänkande bygger båda på beskrivningen av den onda, djävulska och dödsbringande cirkel som i realiteten berövar utvecklingsländerna all rätt till hälsa för en majoritet av befolkningen, vilket bara ytterligare förvärrar deras underutveckling. Utgångspunkten var för övrigt densamma i mitt betänkande om kampen mot aids, malaria och tuberkulos via finansiering av kliniska försök, som antogs för några månader sedan.
Jag stöder därför reservationslöst föredraganden, hans förslag och förslagen från utskottet för utveckling och samarbete. Det är nödvändigt att öka de finansiella bidragen, i synnerhet de som är öronmärkta för vatten. Tre miljoner människor dör varje år i världen på grund av att de saknar tjänligt dricksvatten, vilket flera kolleger har påpekat. Det behövs omfattande vaccinationskampanjer. Den förebyggande hälsovården måste förstärkas. Läkemedel måste finnas tillgängliga, och behandlingsmetoderna måste anpassas till utvecklingsländerna, utan att glömma den palliativa vården, tillhandahållande av smärtstillande medel, och kampen mot handeln med förfalskade läkemedel.
I kölvattnet av det sjätte ramprogrammet inom forskning och teknisk utveckling förmådde jag i mars 2003 Europaparlamentet att anta ett forskningsprogram i Europaparlamentet på 600 miljoner euro mot aids, malaria och tuberkulos, med stöd av artikel 169, vilket också var en konkret åtgärd syftande till att uppfylla samma mål.
Jag tar det tillfälle jag fått här i kväll i akt att informera mina kolleger om genomförandet av detta program sedan det slutgiltigt antogs den 16 juni. Kommissionsledamot Busquin har nyss varit i Afrika, där han med egna ögon har kunnat konstatera att det finns ett intresse hos forskarna i dessa länder, när väl lämpliga förvaltningsstrukturer har inrättats. Märkbara framsteg har redan åstadkommits sedan flera år tillbaka, i många fall med parlamentets uppmuntran och i nära partnerskap med Europeiska kommissionen. Vi måste också, för att inte säga framför allt, vara medvetna om den dramatiska situationen i utvecklingsländerna, och därmed den väg vi har kvar att tillryggalägga, och de enorma ansträngningar som krävs i termer av fantasi, partnerskap och budgetresurser.
Avslutningsvis vill jag upprepa mitt stöd för förslagen från utskottet, mitt helhjärtade stöd till föredraganden, mitt personliga engagemang för dessa frågor, och engagemanget hos gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, som jag tillhör, och jag uppmanar kommissionen och framför allt rådet att lägga in en högre växel i EU:s engagemang om man vill undvika en situation där utvecklingsländernas ställning, som långt ifrån är på väg att stärkas, i framtiden i stället skall försvagas.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Hittills har vi lagt tyngdpunkten vid bekämpningen av överförbara sjukdomar, i synnerhet hiv/aids, tuberkulos och malaria. Vi har vid upprepade tillfällen krävt att detta åtgärdsområde skall utvidgas till andra tydligt fattigdomsrelaterade sjukdomar, särskilt sjukdomar relaterade till hygien och miljö. Jag hälsar därför John Bowis' betänkande med stor tillfredsställelse. Han tar där upp hälsa i ett större sammanhang och beaktar hur politiken på livsmedels-, miljö- och utbildningsområdena påverkar hälsan.
En förutsättning för att förebygga sjukdomar är att levnadsvillkoren förbättras för befolkningarna i syd med hjälp av en sammanhållen och integrerad strategi. På lång sikt är det nödvändigt med en strategi för förebyggande åtgärder. I ett kortare perspektiv gäller det att säkerställa att sjuka får tillgång till hälsovård och läkemedel. Först och främst måste dessa också vara tillgängliga. Det är riktigt att hälsovårdssystemen är bristfälliga i de flesta länder i syd, men att privatisera sektorn löser ingenting. Det är bara den offentliga sektorn som kan tillhandahålla gratis och allmän hälsovård. Av den anledningen bör hälsofrågor även fortsättningsvis hållas utanför GATS, och det gläder mig att denna grundläggande princip ånyo slås fast i betänkandet.
Jag stöder givetvis ändringsförslaget om krav på att Dohaförklaringen om läkemedel skall genomföras, i synnerhet som det avtal som TRIPs-rådet nyss förhandlat fram väntas möjliggöra ett genomförande. Även om vi gläder oss åt detta genomförande måste vi också erkänna att avtalets komplexa utformning får oss att tvivla på dess genomförbarhet. Exempelvis omfattas länder som saknar produktionskapacitet av ett dubbelt system med obligatoriska licenser och krav som ofta kan vara kostsamma. Om hälsa verkligen är ett prioriterat område för Europeiska unionens utvecklingspolitik måste medlemsstaterna göra ett tydligt åtagande om att bevilja utvecklingsländerna de obligatoriska licenser som de behöver för att skydda sin folkhälsa.
För att inte detta meddelande bara skall vara tomma ord måste vi parlamentsledamöter tillsammans utöva ett ständigt tryck.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Först vill jag tacka min kollega John Bowis för hans arbete. Han har beaktat alla aspekter av människors hälsa på ett objektivt sätt.
Det passar bra att vi talar om hälsosituationen i utvecklingsländerna och tillgången till rent vatten vid ett och samma sammanträde. Det duger inte att dagdrömma om god hälsa om man inte tryggar människors grundläggande rätt till rent vatten. Rent vatten, fungerande sanitetssystem och god hygien utgör den grund hälsovården vilar på. Varje år dör tre miljoner människor av sjukdomar som sprids via förorenat vatten.
Hälsa och fattigdomsbekämpning är ett ämne där nästan allt redan är sagt. Vi saknar inte information. Därför tänker jag inte överösa parlamentet med ännu mer tragiska fakta och siffror. Jag berättar hellre kort varför jag för en tid sedan beslutade mig för att kandidera till Europaparlamentet. När jag ombads ställa upp som kandidat kände jag mig mycket tveksam, av orsaker jag inte skall gå in på här. Men samtidigt som jag funderade på vad jag skulle fatta för beslut var jag på en arbetsresa i El Salvador och Mexiko. Jag var där på uppdrag av en biståndsorganisation för att studera följderna av en orkan som dragit fram hösten 1998, och satte mig in i aidspatienternas situation och förhållandena i slummen. Jag träffande en småbarnsmor som hade blivit hivsmittad av sin partner, och smittan hade nu även konstaterats hos den nyfödda babyn. Jag stötte också på många andra tragiska människoöden, små människor som krossats av gigantiska problem. Då började jag fundera och ställa mig frågan om de politiker som beslutar om dessa människors angelägenheter och öden aldrig har mött dem i verkligheten. Tänk om de dessutom saknar insikt i de frågor de beslutar om? Eller om de inte ens ser människan bakom all statistik? De är ju när allt kommer omkring verkliga människor, och inga zombies. De har en smärttröskel.
Jag beslutade att ge mig in i politiken för dessa människors skull. Många gånger frågar jag mig om mina ansträngningar märks någonstans eller om de märks tillräckligt, och jag kan inte förmå mig till att svara på det. Om de inte resulterar i något praktiskt beslut, i någon gest som förebådar förbättringar eller i rättvisekrav som leder till konkreta resultat, anser jag inte att jag har någon rätt att kalla mig politiker.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! År 2001 uppmanade parlamentet Europeiska kommissionen att ge grundutbildning och grundläggande hälsovård högsta prioritet. Nu går 35 procent av utvecklingsbudgeten till sociala utgifter, där undervisning och hälsovård ingår.
I Afrika utgör aidsepidemin ett av de största hoten. Tillsammans med tuberkulos och malaria är det en sjukdom som måste uppmärksammas särskilt i kommissionens politik. Inom ramen för de aktuella tillkännagivandena framgår den här uppmärksamheten väldigt tydligt av handlingsprogrammet. Dessa tre sjukdomar står i fokus. De argument som talar för den nuvarande strategin för de här tre sjukdomarna är fortsatt giltiga, och har när det gäller aids till och med blivit ännu starkare än tidigare.
Den allmänna opinionen har dock ännu inte mobiliserats i tillräckligt hög grad utifrån en tydlig insikt om den världsomfattande kris som de här tre sjukdomarna utgör. Det finns fortfarande ett akut behov av storskaliga, kollektiva åtgärder.
Med rätta säger Bowis i sitt betänkande att strategin för bekämpning av andra fattigdomsrelaterade sjukdomar, vid sidan om dessa tre sjukdomar, också måste uppmärksammas. Afrikansk trypanosomiasis är ett bra exempel, mer känd under namnet ?sömnsjuka?. Den här infektionssjukdomen har två stadier. I det första stadiet drabbas den sjuke av feber och kraftlöshet. I det här tidiga stadiet är det svårt att känna igen sjukdomen, men relativt lätt att behandla den. Om sjukdomen inte behandlas förs parasiten med blodet upp till hjärnan. Det kan ta allt från några veckor till flera år innan sjukdomen övergår från den första till den andra fasen. I det andra stadiet drabbas den sjuke av kramper och konvulsioner. I den andra fasen är det lätt att känna igen sömnsjukan, men då är behandlingen mycket svårare. Om sjukdomen inte behandlas faller patienten i koma och dör utan undantag. Det råder en allmän brist på behandlingsmöjligheter för den här sjukdomen i utvecklingsländerna. Onödigt många människor dör på grund av att diagnosen inte kan ställas i tid och tillgängliga läkemedel saknas eller är alldeles för dyra. Det avtal om billiga aidsmediciner som slöts inom ramen för Världshandelsorganisationens förhandlingar förra lördagen är ett stort steg framåt i kampen mot den här fattigdomsrelaterade sjukdomen. 
Att prioritera grundläggande hälsovård framför bestämmelser på området för immaterialrätt var ett avgörande beslut. Ett misslyckande skulle ha raserat förtroendet för WTO:s förmåga att åtgärda orättvisor i världshandelssystemet under en utvecklingsrunda. Nu har varje WTO-medlem en skyldighet att se till att avtalen fungerar i praktiken. Precis som Kanada redan har gjort måste de europeiska länderna lova att producenter av generiska läkemedel erhåller licenser från vederbörande land för export till utvecklingsländer.
I fråga om handeln med tjänster eller GATTS är det under WTO-förhandlingarna också viktigt att varje WTO-medlems rätt att reglera offentliga tjänster garanteras, och att utvecklingsländer inte tvingas överlåta kontrollen över grundläggande tjänster som hälsovård till marknaden. Jag vill understryka att jag i det här avseendet känner att jag har ett stöd i kommissionens och kommissionsledamot Lamys inställning. I den frågan är vi inte av olika åsikt.
Om man på måfå skulle fråga någon förbipasserande i Strasbourg hur det står till med hälsan, är svaret alltid bra. Om vi sedan åkte till Sydafrika så skulle jag önska att en på måfå vald förbipasserande som vi stöter på där kan säga samma sak, och att vi kan leva trygga i samma världsstad, på samma gata.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0249/2003) av Richard Howitt för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om icke-statliga aktörers deltagande i Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik (KOM(2002) 598 - 2002/2283(INI)).

Howitt (PSE)
Herr talman! Icke-statliga aktörer, icke-statliga organisationer, privata företag, fackföreningar och det civila samhället har alla en viktig roll att spela inom Europeiska unionens utvecklingsprogram. Dessa parter är avgörande av fyra skäl. För det första innebär god praxis på området att biståndet fyller en funktion när även stödmottagarna deltar i de program som stöden betalas ut inom, det vill säga hjälp till självhjälp. 
För det andra står de icke-statliga aktörerna för pluralism, alternativa synsätt och alternativa erfarenheter i förhållande till regeringarna, och dessa synsätt är i bästa fall en återspegling av de uppfattningar som råder i gräsrotssamhällen och hos marginaliserade personer, vilka i sin tur företräder de som är i störst behov av hjälp.
För det tredje är ett starkt civilt samhälle en del av en fungerande demokrati som granskar regeringar, motverkar korruption och främjar god förvaltning. Demokrati och utveckling går hand i hand.
För det fjärde har de främsta av de oberoende aktörerna - namnkunniga icke-statliga organisationer såsom Oxfam och Rädda barnen från Förenade kungariket, Läkare utan gränser från Frankrike och så vidare - ur ett europeiskt perspektiv hjälpt till att uppamma stöd från allmänheten för själva tanken på utveckling och bidragit med erfarenheter om hur man kan tillhandahålla stöd på det snabbaste, mest direkta och effektiva sättet, vilket i sig vinner stöd från allmänheten. 
Men såsom beskrivs i resolutionsförslaget är detta förhållande inte alltid lika angenämt. De icke-statliga organisationerna själva är inte skyddade mot kritik. Jag höll med kommissionsledamot Nielson när han med rätta delade ut kritik mot den tidigare sambandkommittén för ineffektiviteten hos EU:s icke-statliga utvecklingsorganisationer i Bryssel och de sätt på vilket de styrts. Det är sant att icke-statliga aktörer kan drabbas av samma problem med vanstyre som vi ibland kritiserar utvecklingsländernas regeringar för. Men kommissionens och parlamentets övertygelse utgår från principen att vi kan bättre.
Jag är tacksam för det aktiva samarbetet med kommissionsledamotens tjänsteavdelningar, men resultatet från mitt frågeformulär - där det framgår att samråd med icke-statliga aktörer ägde rum endast i hälften av de 63 mottagarländerna och att endast två eller tre procent av det totala stödet i en regional uppdelning går till icke-statliga aktörer - utgör en utmaning inför framtiden. Det är en utmaning som kan och måste tas upp inom ramen för den stundande halvtidsöversynen.
Jag välkomnar det faktum att kommissionen stöder mitt förslag i resolutionen om att en person ur personalen från varje delegation i utvecklingsländerna skall ansvara för samråd med de icke-statliga aktörerna och deltagande från deras sida. Vi har vidtagit åtgärder med avseende på budgethanteringen, och vi bör satsa lika mycket på biståndets kvalitet som kvantitet. Jag hoppas att kommissionsledamoten i kväll inte bara stöder principen om utbildning i detta hänseende, utan att han även åtar sig att börja tillämpa principen i praktiken. I resolutionen föreslår jag att man skall stödja denna process genom att inrätta en kommitté med flera intressegrupper för varje land eller region, ett förslag som inte är tänkt att göra processen mer tungrodd utan att skapa ett forum för systematisk inblandning från de icke-statliga aktörernas sida.
Jag vet att kommissionsledamoten hyser en sund skepsis mot mitt intresse för budgetkvoter, men de 15 procent som nämns i hans egna riktlinjer för programplaneringen bör fungera som en tydlig gräns i budgeten när det gäller de icke-statliga aktörernas deltagande, och 85 procent för de statliga aktörerna förefaller inte vara ett oskäligt lågt belopp. Jag välkomnar det faktum att kommissionsledamoten nu har bjudit in några europaparlamentariker, däribland mig, för att delta i arbetet med att reformera den budgetpost som är avsedd för samfinansiering av icke-statliga organisationer. Jag för fram ett förslag om att delegationen bör förvalta en egen småskalig fond för kapacitetsskapande åtgärder - en modell som gäller för insatser från vissa medlemsstater, däribland de från Förenade kungariket.
Slutligen kan jag hålla med om att de icke-statliga aktörernas deltagande inte bara, och inte heller huvudsakligen, är en fråga om finansiering. Det har nu gått fem år sedan kommissionen inrättade en liten, informell arbetsgrupp inom det som på den tiden hette GD utveckling för att utarbeta rekommendationer för nya förbindelser med icke-statliga organisationer. Dessa nya förbindelser har med tiden omfattat kommissionsledamot Kinnocks reformprogram och Prodis vitbok om förvaltning. Nu omfattar det förslaget från Europeiska konventet om en rättslig grund för den civila dialogen. På utvecklingsområdet har man inkluderat det rättsligt bindande kontraktsenliga deltagande som omnämns i Cotonouavtalet. Vi menar att denna princip bör utvidgas till att omfatta EU:s förbindelser med alla regioner i världens utvecklingsländer.
Det är nu emellertid dags att övergå från en diskussion om icke-statliga organisationer, det civila samhället och icke-statliga aktörer för att i stället åstadkomma verkliga förändringar och förbättringar. Kommissionsledamot Nielsons meddelande ger oss tillfälle till just detta. Vi måste, vi borde och vi vill.

Nielson
. (EN) Diskussionen om de icke-statliga aktörernas roll omfattar många olika aspekter. En aspekt är att vi medvetet stegrade förväntningarna, framför allt i AVS-länderna efter Cotonouavtalet, när vi gjorde ett genombrott vad gäller att ge dem en roll i debatten om landstrategier och att starta en ny verksamhet för att på ett mer direkt sätt finansiera olika icke-statliga aktörer i dessa länder. Men dessa icke-statliga verksamheter i våra partnerländer är inte någonting som vi leder eller organiserar. Det beror på den politiska situationen, demokratiseringsnivån och typen av samhälle. I vissa länder är detta någonting helt nytt. Därför är återkopplingen om hur framgångsrikt detta deltagande har varit något varierad. Vi arbetar på saken, men jag kan inte godta att kommissionen kan eller bör ansvara för hur framgångsrika dessa satsningar är i andra länder. Det är inte våra länder det är fråga om. Det finns en gräns även för våra befogenheter.
Jag är ganska optimistisk. Vi har jämfört våra insatser med andra liknande för att bredda deltagandet i diskussionerna inom ramen för den process med anledning av strategidokumentet om fattigdomsminskning som leds av Världsbanken tillsammans med motsvarande länder. När vi jämför våra landvinningar när det gäller att involvera det civila samhället med denna process kan vi konstatera att vi har varit mycket mer framgångsrika.
Detta skall inte uppfattas som en skönhetstävling för det civila samhället mellan kommissionen och Världsbanken. Det är viktigare att vi båda uppmanar partnerländerna att göra detsamma. Partnerländerna kan sedan märka att de olika parterna inom utvecklingsarbetet faktiskt skulle önska att det civila samhället var mer involverat.
Det civila samhällets förbindelser med icke-statliga organisationer i ett europeiskt sammanhang är en något annan historia. Howitt skrev en sak i sin motivering som jag inte kan hålla med om. Det är helt enkelt fel. Han säger att organisationerna själva klagar på att samrådet med dem helt och hållet är av tillfällig natur och att kommissionen kan anklagas för att använda sig av samrådsförfarandet endast när man önskar berättiga sitt eget perspektiv. Jag har kontrollerat om den nya paraplyorganisationen för icke-statliga organisationer på utvecklingsområdet håller med om denna beskrivning av förhållandet. Det gör den inte. Så det som Howitt skriver i sitt dokument stämmer inte med det som samma organisationer har berättat för mig. Naturligtvis kan både de icke-statliga organisationerna och Howitt ha fel. Jag hävdar inte att bara en av dem kan ha rätt.
Enligt min mening befinner vi oss i dag i ett konstruktivt skede av diskussionerna. Jag skulle föredra att betona utbytet av sakinnehåll snarare än att formalisera förhållandet mellan oss. Det talar för sig själv. Kärnan i samarbetet - förhållandet mellan finansieringen och det administrativa arbetet - är bättre än på många år. Det går att fortsätta på det sättet. Det mest intressanta vad gäller finansieringsaspekten är att budgeten för de icke-statliga organisationerna som uppgår till 200 miljoner euro per år endast utgör en liten del av summan av de verksamheter vi finansierar genom dessa organisationer. Det totala belopp som årligen passerar genom de icke-statliga organisationerna är snarare 1,5 miljarder euro - livsmedelsstöd, livsmedelssäkerhet, en del av de icke-statliga organisationernas humanitära bistånd, och en stor mängd arbete med att genomföra projekt där vi använder oss av olika organisationer på fältet. Detta förtjänar mer uppmärksamhet. Budgeten på 200 miljoner euro är så eftertraktad att vi skulle hamna i en omöjlig situation om hela diskussionen förlades hit, särskilt mot bakgrund av att tio nya medlemsstater snart kommer att ansluta sig till unionen. Vi borde vara noga med att skapa goda förutsättningar för de icke-statliga organisationer som är verksamma i dessa länder så att de kan delta i arbetet. Budgeten på 200 miljoner euro för de icke-statliga organisationerna bör ses över med syfte att skapa garantier för att det civila samhället i de nya medlemsstaterna inte känner sig marginaliserat på grund av den hårda konkurrens som råder om denna budget.
Jag ser fram mot att fortsätta diskussionen, inte bara med parlamentet och Howitt, utan även med de icke-statliga organisationerna.

Khanbhai (PPE-DE).
Herr talman! De icke-statliga aktörernas roll när det gäller att bidra till utvecklingen är erkänd, och jag håller med om det som kommissionsledamot Nielson sade. Om man ser på Förenta nationerna kan man konstatera att det finns 72 000 registrerade icke-statliga organisationer som varje år erhåller 7 miljarder euro. Visst har dessa organisationer ryckt upp sig. De vet vad de håller på med och vart de skall vända sig för att hämta medel. 
Samtidigt ges företagen, vilka också är icke-statliga aktörer, inte samma ställning, privilegier eller finansiering. Jag förespråkar att man skall förskjuta balansen i riktning mot etablerade privata företag som har goda meriter på utvecklingsområdet och i utvecklingsländerna, så att även de kan erhålla stöd för nyttiga ändamål.
Det finns även två kategorier som EU aldrig har tagit i beaktande. Jag vet att de inte riktigt spelar i samma division, och det är möjligt att parlamentet redan har diskuterat detta. En av de kategorier jag tänker på är ideella föreningar såsom Rotary, vilka utför ett fantastiskt arbete till mycket låga kostnader. Den andra kategorin är missionärerna, framför allt i Afrika. Ett mycket selektivt utnyttjande av missionärsarbete i utvecklingsländerna kan medföra stora fördelar för de allra fattigaste i dessa länder till en mycket blygsam kostnad. Jag har personliga erfarenheter av både Rotary och missionärer som jobbar i Östafrika mot en mycket låg ersättning. De ger ett mycket viktigt stöd till de lokala samhällena.
Men i dag skall jag framför allt tala om ansvarsskyldighet. Det är känt att en stor del av de pengar som skickas till de icke-statliga aktörerna, framför allt de icke-statliga organisationerna, går till administration, inbegripet höga löner, resor i första klass eller affärsklass och dyra hotellnotor. Väldigt många seminarier har med dagens informationsteknik blivit helt överflödiga. Tanken är att Transparency International skall övervaka den roll som sådana organ spelar, men man har inte fullgjort sina uppgifter.
Jag påpekar bara dessa saker för parlamentet och kommissionsledamot Nielson så att de kan hålla dem i åtanke, för det har redan sagts en hel del och mycket återstår ännu att säga. Men jag vill understryka en sak, och jag hoppas att kommissionsledamot Nielson tar kännedom om detta. Låt oss informera befolkningen om den verksamhet vi bedriver varje gång vi betalar ut stöd till något fattigt land: information om hur mycket pengar vi ger till varje sektor och vilka aktörer eller intressegrupper som mottar stödet. De fattiga kommer att bli de bästa vakterna, de bästa inspektörerna och de bästa rapportörerna för våra delegationer om de upptäcker att dessa EU-medel missbrukas. Om pengar har betalats ut till regeringen genom en budget och dessa medel har använts på fel sätt kommer befolkningen att känna till detta och rapportera överträdelserna. Om pengar har betalats ut till icke-statliga organisationer utan att pengarna används kommer folk att känna till detta. Men om de saknar information om vilket stöd EU betalar ut och till vilka sektorer stödet går kommer det inte att bli fråga om inspektioner, vaksamhet eller återkoppling.
Jag vill säga en sista sak. Det finns en biståndströtthet, och det är mycket viktigt att alla bidrag från EU, vilka är mycket generösa, använts på ett förnuftigt sätt. Jag önskar kommissionsledamot Nielson lycka till med sitt arbete. Han har mitt fulla stöd.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Vi i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp är uppriktigt nöjda med kommissionens initiativ att fastställa och stärka de icke-statliga aktörernas roll i gemenskapens utvecklingspolitik, såväl de europeiska som de som kommer från mottagarländerna.
Jag vill gratulera Howitt till att hans betänkande antogs enhälligt i utskottet för utveckling och samarbete. Dessutom gjorde han en stor insats med ett frågeformulär som syftade till att kartlägga de icke-statliga organisationernas deltagande.
Det står klart att de icke-statliga organisationerna har haft ett avgörande inflytande för den pågående framväxten av ett öppnare internationellt samfund och demokratiseringen av systemet av internationella förbindelser, som till helt nyligen begränsades till stater och mellanstatliga organisationer.
Vi anser att de icke-statliga organisationernas aktiva deltagande i genomförandet av gemenskapens utvecklingspolitik utgör det största mervärdet i EU-samarbetet, eftersom dessa organisationers deltagande gör utvecklingspolitiken effektivare än när den endast genomförs inom en mellanstatlig ram.
Detta är dock inte någon paketlösning, även om det inte råder något tvivel om att olika aktörer måste delta i utvecklingsprocesser om de skall vara effektiva och hållbara. Det förekommer endast i ett fåtal fall att icke-statliga och civila organisationer i mottagarländerna deltar i utarbetandet och genomförandet av de utvecklingsåtgärder som de drar nytta av. Som Howitt påpekar i sitt betänkande kommer vi att begära att kommissionen lägger fram uppgifter om icke-statliga aktörers deltagande i utarbetandet av landstrategidokument och regionala strategidokument.
Det skall betonas att de program och projekt som utarbetas på det här sättet huvudsakligen finansieras med medel från Europeiska utvecklingsfonden, som de icke-statliga aktörerna tyvärr inte har direkt tillgång till. Från den andra finansieringskällan, budgetpost B7-6002 för decentraliserat samarbete, anslås mycket små belopp - 3 procent går till icke-statliga organisationer.
Uppbyggnad av det civila samhället, däribland företag, icke-statliga organisationer, lokala organisationer och liknande, är av grundläggande vikt för utvecklingsprocesser och samarbetsförbindelser. Vi hoppas därför på att kommissionen - trots att den har uttryckt vissa reservationer när det gäller det här betänkandet - kommer att beakta våra krav i den här frågan så snart som möjligt och uppfylla det åtagande som vi har gjort tillsammans med världssamfundet i millenniedeklarationen. I det syftet har Förenta nationerna antagit en handlingsplan, som omfattar 1 300 icke-statliga organisationer, för att inrätta en mekanism för ständigt samråd med icke-statliga aktörer och främja en öppen och integrerad dialog, vilket fördragande Howitt kallar deltagande utveckling. Det måste finnas ett ständigt samråd med de icke-statliga aktörerna för att bekämpa den extrema fattigdomen i världen.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Howitts betänkande öppnar en del intressanta vägar. Medborgarnas deltagande i samarbetet med utvecklingsländerna står i fokus för vårt intresse. Detta meddelande bör utgöra grunden för ett verkligt samarbete med de icke-statliga aktörerna.
Men vilka är då dessa icke-statliga aktörer? Vilka är dessa priviligierade samarbetspartner? Är det samarbetspartner som vi påtvingas? Vi anser att deltagandet måste omfatta en mängd olika aktörer, däribland samarbetspartner från syd, och förhindra att de fattigaste länderna marginaliseras. Därför måste vi inrätta en lämplig mekanism som gör det möjligt att maximera de deltagande ländernas representation. Detta meddelande får inte vara ett sätt för kommissionen och regeringarna i utvecklingsländerna att legitimera sitt handlande genom att behandla icke-statliga aktörer som verktyg.
Befolkningarna i syd måste själva under demokratiska former utse sina företrädare och kollektivt organisera sig i föreningar, fackliga organisationer och gräsrotsorganisationer. Det är denna process vi måste stödja genom att ge det strukturella stöd som krävs för att säkerställa att de icke-statliga aktörerna får det oberoende som krävs för en dialog och för att alla samhällsskikt skall kunna delta. Det är de europeiska företagens ansvar att sluta förbjuda att arbetstagarna och lokalbefolkningen organiserar sig fackligt och deltar i föreningsarbete. De bör tvärtom uppmuntra sådan verksamhet. Det civila samhället erkänns för närvarande endast i Cotonouavtalets text. Vi måste föra ut det i verkligheten och omsätta orden i handling.
I samband med översynen av ALA-förordningen är det av största vikt att integrera denna dimension i vårt samarbete med länderna i Latinamerika och Asien, vilket även skulle ge möjlighet att bevilja medel till icke-statliga aktörer i dessa länder. Att införliva de icke-statliga aktörerna i regeringarnas utvecklingsstrategier är avgörande för att säkerställa pluralism, yttrandefrihet och demokrati, vilket utgör en grund för Europeiska unionens olika uppdrag i världen.
Vi hälsar därför Howitts betänkande med glädje. Det är viktiga vägar som öppnar sig för oss, och vi får inte missa möjligheten att utforska dem.

Zimmerling (PPE-DE).
Herr talman! Även om vi välkomnar kommissionens meddelande beklagar jag att det inte i tillräcklig utsträckning återspeglar den grundläggande principen från Cotonou om icke-statliga aktörers deltagande. Kommissionens stöd till icke-statliga aktörer måste säkerställas, särskilt i de länder där den sortens stöd från de statliga instanserna är obefintligt. Samtidigt bör de projekt med icke-statliga aktörer som redan är framgångsrika för kontinuitetens skull ligga kvar under de icke-statliga aktörerna, för att på så sätt undvika risken för att EU-medel sipprar ned i regeringsstrukturerna.
Det har länge varit en självklarhet inom EU att det civila samhället är en viktig pelare i samhällsutvecklingen i unionen. Det civila samhällets bidrag under Europeiska konventets förhandlingar om EU:s författning är det senaste exemplet på detta. Ändå hade det allt starkare civila samhället i AVS-länderna ingen möjlighet att delta i förhandlingarna om det aktuella Cotonouavtalet. Jag menar att kommissionen därmed försatt en chans.
Den tyska biståndsministern nedlät sig visserligen vid detta tillfälle till att hålla en gemensam presskonferens med ett antal icke-statliga organisationer, men hennes stöd för det civila samhällets direkta medverkan i förhandlingarna förblev svagt. Självklart finns det fortfarande utvecklingsländer som handskas relativt egenmäktigt med biståndsmedel. Detta är avigsidan av det stärkta egenansvar som vi eftersträvar för utvecklingsländerna i utformningen av utvecklingspolitiken. En viss utjämning kan dock utan tvekan skapas genom ett starkt civilt samhälle i de berörda länderna.
Det är föga förvånande att de flesta regeringarna i AVS-länderna avvisar dessa krav. För många AVS-regeringar är icke-statliga organisationer fortfarande synonymt med oppositionen. Därför är det desto viktigare att kommissionen nu äntligen tar detta steg i rätt riktning.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis gratulera Howitt till ett betänkande som Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokraterna) och Europademokraterna stöder så gott som utan förbehåll och vars inriktning vi i princip delar. Jag skall i kväll koncentrera mig på en grupp icke-statliga aktörer som inte ges något tydligt erkännande i betänkandet. I betänkandet nämns huvudsakligen två kategorier av icke-statliga aktörer: dels fackföreningarna, dels aktörer i den privata sektorn. Det saknas en grupp icke-statliga aktörer som också uppfyller villkoren för icke-statliga organisationer, och då menar jag de oberoende politiska stiftelserna. Dessa är ideella organisationer och kan därmed inte kategoriseras som icke-statliga aktörer inom handeln eller industrin. De är oberoende, även om deras policyprogram har sin grund i politiska rörelser. I alla händelser är de dock icke-statliga organisationer. De finansieras inom Europa. Deras administration och finansiering underkastas mycket stränga finansiella kontroller och verksamhetskontroller. De är etablerade i de flesta medlemsstater och i totalt över åttio länder över hela världen och erkända av lokala partner.
Det viktigaste är att stiftelserna spänner över flera olika områden: fattigdomsbekämpning, god förvaltning, en pluralistisk demokrati, mänskliga rättigheter, stöd för små och medelstora företag, ett miljöekonomiskt tänkande, rättsstatliga strukturer, kontroll av säkerhetstjänster, hälsovård, utbildning och yrkesutbildning i utvecklingsländerna osv. De utvecklar synergier och samarbetar med många partner, särskilt icke-statliga organisationer. Hittills har dessa stiftelser främst varit hänvisade till nationella finansieringskällor. På europeisk nivå har man emellertid nu definierat olika uppgifter som dessa stiftelser under årtionden kvalificerat sig för över hela världen. De är därför naturliga partner för EU när dessa uppgifter skall utföras.
Om exempelvis Konrad Adenauer-stiftelsen eller Friedrich Ebert-stiftelsen inte hade varit närvarande i ett land som Zimbabwe de senaste åren, skulle många icke-statliga organisationer och det civila samhället ha saknat viktiga partner i kampen för mänskliga rättigheter, demokrati och god förvaltning. Därför bör också särskild hänsyn tas till oberoende politiska stiftelser i den diskussion som nu pågår, men framför allt i den som kommer.

Howitt (PSE)
Herr talman! Jag vill besvara Nielsons påstående om att min motivering innehöll felaktig information om vad de icke-statliga organisationerna hade sagt jämfört med de svar han hade fått. Jag betraktar inte Nielson som en hudlös person, men jag tror inte att hans uttalande gjorde honom rättvisa. Det kan tänkas att Howitt har fel, likaväl som det är möjligt att de icke-statliga organisationerna har fel, men är det uteslutet att även kommissionen kan ha fel? 
För att undvika missförstånd skall sägas att det fanns fog för kommentarerna om att jag påpekat att de icke-statliga organisationerna inte är tillräckligt involverade i utformningen av dagordningen och anförandena i samband med kommissionens möten med de Brysselbaserade icke-statliga organisationerna som hålls vartannat år. De icke-statliga organisationer jag talat med är offentligt registrerade. Jag utarbetade även en bilaga till mitt betänkande som jag skickade till kommissionsledamotens tjänsteavdelning. Snarare än att vifta bort kritiken borde kommissionen kanske fundera över varför de icke-statliga organisationerna säger en sak till honom, förutsatt att det är sant, och en annan sak till parlamentet. God förvaltning är sannerligen en fråga som berör oss alla.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag har försökt att diskutera den här frågan med Concord. Vi för en fortlöpande diskussion om hur vi skall förbereda våra ordinarie möten med de icke-statliga organisationerna på utvecklingsområdet. Detta fungerar väl och sker regelbundet. Båda parter i dessa diskussioner har fått lämna sina bidrag utan att någon dikterar reglerna. Om de är vuxna nog att diskutera och kritisera saker de är missnöjda med borde de ta upp frågan direkt med oss. Att de säger en sak till mig och en annan till Howitt tyder på att det finns ett problem - inte nödvändigtvis för mig eller för Howitt. Vi skall och har rätt att förvänta oss tydlighet i diskussioner om den här typen av frågor. Jag vill inte diskutera saker som är otydliga och grumliga. Vi har rätt att förvänta oss bättre än så.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0209/2003) av Miguel Angel Martínez Martínez för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens årsrapport 2001 till rådet och Europaparlamentet om EG:s utvecklingspolitik och genomförande av det yttre biståndet (KOM(2002) 490 - C5-0607/2002 - 2002/2246(INI)).

Martínez Martínez (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Detta betänkande skulle ha behandlats under parlamentets föregående sammanträdesperiod - före sommaren - eftersom det var förberett för debatt. Betänkandet har främst utarbetats av utskottet för utveckling och samarbete, medan yttrandena har utarbetats av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik samt utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Faktum är att våra ursprungliga förslag har förbättrats avsevärt genom de förslag som föredragande Ursula Stenzel och Regina Bastos har lagt fram. Den slutliga resolutionen antogs enhälligt, och jag hoppas att morgondagens omröstning ger samma resultat.
Vårt betänkande är en utvärdering av en rapport som har utarbetats av kommissionen och som innehåller en analys av Europeiska unionens utvecklingspolitik och genomförandet av det yttre biståndet under 2001. Det bör redan från början påpekas att detta dokument är ett mycket användbart kompendium med uppgifter och kommentarer som inte på ett enkelt sätt finns att tillgå någon annanstans. I rapporten beskrivs på ett tämligen tydligt sätt hur kommissionen utnyttjade sina medel under 2001, såväl på utvecklings- och samarbetsområdet som när det gäller det humanitära biståndet. Denna utvärdering är särskilt viktig, framför allt med tanke på att Europeiska unionen är den största bidragsgivaren i vissa områden.
Vårt betänkande innehåller emellertid många kritiska synpunkter, formulerade i en positiv anda och i hopp om att de fel och brister som finns kommer att rättas till under de följande åren. Vi tar dessutom hänsyn till det faktum att 2001 fortfarande var en övergångsperiod, då man arbetade med att fastställa detaljerna i utformningen av EU-politiken och de bästa metoderna för att genomföra politiken inom dessa områden.
Vad parlamentet ser som mest positivt är kanske det faktum att kommissionens årsrapport mycket tydligt återspeglar de mål som parlamentet upprepade gånger har rekommenderat, nämligen att uppnå millenniedeklarationens utvecklingsmål med särskild betoning på fattigdomsutrotning. Vad som framgår mindre klart är emellertid i vilken utsträckning våra åtgärder - som objektivt sett är betydande - bidrar till att vi närmar oss dessa mål. Det har dessutom visat sig att förfarandena är komplicerade - och ofta överdrivet byråkratiska -, vilket innebär att en betydande del av de medel som kommissionen hade till sitt förfogande inte kunde utnyttjas i vissa regioner och under det år som undersöktes.
En annan fråga som fortfarande hänger i luften är strävandet efter att göra våra åtgärder mer effektiva genom att välja bättre lämpade samarbetspartner för genomförandet av våra åtgärder. Deltagandet av icke-statliga organisationer från EU:s medlemsstater är ofta den faktor som avgör om vi skall nå goda resultat med våra åtgärder. I andra fall framstår vårt samarbete med Förenta nationerna och dess särskilda organ när det gäller utvecklingsfrågor och humanitära åtgärder som mycket viktigt.
Det finns större anledning att ifrågasätta det arbete som kommissionens delegationer kan uträtta direkt i mottagarländerna, vilket utan tvivel beror på de skandalösa personalnedskärningarna för dessa delegationer.
En ofta återkommande kritik i våra diskussioner handlar om att man i den rapport som är föremål för utvärdering delvis blandar ihop den del av stödet som utgörs av rent utvecklingsstöd och humanitärt bistånd och den del som år 2001 utgjorde stöd till kandidatländerna, i syfte att förbereda dem inför utvidgningen, samt stöd till åtgärder i Balkanområdet, som utgjorde en betydande del av de tillgängliga budgetmedlen.
Jag skulle vilja betona ett par slutsatser i vår resolution: För det första begär parlamentet - vilket vi upprepar än en gång - att Europeiska utvecklingsfonden (EUF) skall inbegripas i Europeiska unionens allmänna budget, så att den blir öppnare och underställs parlamentets kontroll. Den andra slutsatsen handlar i själva verket om att vi vill gratulera kommissionen - närmare bestämt de personer som ansvarar för våra åtgärder, såväl inom utvecklingssamarbetet som det humanitära biståndet.
Trots den kritik vi formulerar anser vi uppriktigt att betydande framsteg har gjorts i form av konkreta åtgärder inom dessa områden, men framför allt noterar vi att det finns en ärlig strävan att utvärdera verksamheten, peka på problem och se till att många parter deltar - även parlamentet naturligtvis - för att säkerställa en kontinuerlig förbättring av verksamheten. En av de rekommendationer som vi betonar starkast i vår resolution är därför att kommissionens årsrapport 2001 - som presenteras i ett attraktivt format - bör få en bred spridning i mottagarländerna och även i medlemsstaterna, så att den når förvaltningarna - också de lokala förvaltningarna, som ofta är djupt involverade i samarbete och humanitär biståndspolitik - och i synnerhet de icke-statliga organisationerna, som är oumbärliga och utmärkta parter i detta arbete.
Herr talman! Ett tack till er och till de ledamöter som hjälpte mig i arbetet med detta betänkande. Jag vill också tacka de ansvariga personerna inom kommissionen, som visat oss stor hjälpsamhet genom att klargöra problem och svara på våra frågor. Slutligen vill jag tacka tjänstemännen från utskottet för utveckling och samarbete och från min grupp, Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, för deras generösa och mycket effektiva samarbete under utarbetandet av vårt betänkande.

Nielson
. (EN) Herr talman! Trots alla de förbättringar som har räknats upp är rapporten för 2001 långt ifrån felfri. Vi lär oss mer för varje år som går. Våra utgångspunkter var mycket besvärliga.
Jag har flera gånger sagt, och många trodde att det var ett dåligt skämt, att det främsta skälet till att vi är så dåliga på att informera allmänheten om våra insatser vad gäller utvecklingssamarbete är att vi inte vet vad vi håller på med. Sanningen är att vi rent statistiskt sett ligger långt efter när det gäller vår rapportering och systemets arbetsgång. Vi hade inte utarbetat någon årsrapport där vi gav en helhetsbild över kommissionens verksamhet på detta område. För några år sedan var detta ett allvarligt problem. Så det var viktigt att komma i gång.
Jag är glad över att kunna meddela att 2002 års rapport kommer att publiceras inom kort. Den skickades faktiskt just i dag till parlamentet och rådet. Även om vi var tvungna att inleda våra förberedelser redan i slutet av förra året omfattar rapporten ändå många av de rekommendationer som lagts fram av er föredragande, såsom fler analyser av biståndets effektivitet som en uppföljning av Monterrey och Johannesburg, mer statistisk information för att möjliggöra en jämförelse mellan olika regioner, och en översiktlig sammanfattning. Som ni kommer att märka i rapporten försöker vi verkligen att förbättra saker och ting.
Jag vill betona att sammanställandet av publikationer av den här typen är en komplex process. Först och främst riktar den sig till många olika typer av läsare. Dels skall den fungera som ett ledningsverktyg för våra egna institutioner. Dels är den ett instrument för att sprida information till allmänheten. Genom detta dubbla syfte uppstår motstridiga krav. När vi gör vår rapportering måste vi fullgöra våra åtaganden enligt en lång rad förordningar och resolutioner och så vidare. Därför var vi tvungna att ta med många detaljer. Samtidigt skall publikationen vara lättläst och inte innehålla alltför mycket tekniskt fackspråk.
Sammantaget är vi glada över att vi har utarbetat publikationen även om vi inte är helt nöjda med kvaliteten. Den stora hjälp vi fått från parlamentet och den återkoppling vi fått genom Martínez Martínez' betänkande är enligt vår åsikt ett sätt att fortsätta att förbättra kvaliteten.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.45.)

Andersen, Bonde och Sandbæk (EDD)
Betänkandet uppmanar kommissionen att inte spilla någon tid på omförhandling av fiskeriavtalet mellan Grönland och Europeiska unionen. Detta betyder att Europeiska unionen skulle få större inflytande på Grönlands ekonomi.
Betänkandet föreslår att avtalet redan nu skall revideras och att de delar av avtalet som inte är direkt relaterade till fisket, dvs. de extra pengar som Grönland mottar, skall överföras till en annan inrättning, nämligen strukturfonden.
Junirörelsen kan inte rösta för betänkandet, eftersom det skulle betyda att en större del av besluten rörande Grönlands utveckling skulle överflyttas till Europeiska unionens utvecklingsfonder - en utveckling som Junirörelsen inte kan stödja.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Där det finns en EU-rätt ignoreras den av de medlemsstater som är skyldiga att tillämpa den. Detta erkänns i detta betänkande, samtidigt som man troskyldigt spekulerar om vilka rättsliga grunder som skulle kunna göra det möjligt att framtvinga efterlevnad av den. Medlemmarna i denna union av stater, som är skyldiga att samverka men som konkurrerar med varandra för att försvara sina egna borgarklasser, tillämpar gemenskapsrätten endast i den mån deras stora företag och viktigaste industrier finner det lämpligt att de gör det. 
Även om föredraganden nämner de steg som tagits av EG-domstolen för att hävda gemenskapsrätten kan samma domstol inte förhindra att djungelns lag är den enda lag som råder i detta konkurrenssamhälle. Det mesta den kommer att kunna åstadkomma är då att få de minsta makterna i Europa att följa ett antal regler, medan den kryper för de större makterna, som den alltid har gjort.

Hermange (PPE-DE).
Allra först vill jag understryka behovet och vikten av att regelbundet sammanställa ett betänkande som detta, så att vi hela tiden kan förbättra situationen för de europeiska medborgarnas grundläggande rättigheter. Det är nödvändigt att vi utvecklar strategier för att främja allas lika tillträde till grundläggande rättigheter som utbildning, hälsovård och kultur, samt till varaktig sysselsättning och bostad.
Europa är inte bara en geografisk och historisk enhet med föränderliga gränser. Europa är framför allt en gemenskap mellan människor som kittas samman av en värdegemenskap och som under tidens lopp har formats av en politisk, ekonomisk och andlig historia.
Jag tycker inte att detta betänkande avspeglar och försvarar vissa av vår europeiska civilisations värderingar. Att påtvinga hela Europeiska unionen en viss moraluppfattning anser jag står i strid med principen om respekt för mångfalden, som likväl ingår som en central del i den europeiska integrationen, och står inskriven i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Lokala kulturer och olika levnadssätt får inte destabiliseras.
Alla våra länder har växt fram under påverkan av många olika och skiftande erfarenheter, och deras historia och perspektiv är givetvis olika. Det är vår skyldighet att respektera dem, eftersom våra kulturella och religiösa särdrag berikar oss.
(Den skriftliga förklaringen kortades ned i enlighet med artikel 120.7 i arbetsordningen.)

