

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A6-0207/2005) av Michel Rocard för utskottet för rättsliga frågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar (11979/1/2004 – C6-0058/2005 – 2002/0047(COD)). 
Michel Rocard (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi befinner oss i slutskedet av en lång och rejäl parlamentarisk strid. Jag måste påminna er om vad det är som står på spel, även om fem minuter är en absurt kort tid för ett så pass komplicerat problem.
Det finns tre frågor. Principen om fri rörlighet för idéer, hänsyn till konkurrens och förkastande av patentens monopoleffekt samt slutligen skydd för enskilda uppfinnare och små och medelstora företag mot några få mycket stora företags överväldigande resurser.
Alla i kammaren vill ha ett klargörande av lagstiftningen och anser att det behövs ett direktiv. Ingen här vill att all programvara skall vara patenterbar. Det bör alltså inte bli några problem, förutom för det faktum att en sak som skett tidigare, för knappt 20 år sedan, har komplicerat saker och ting.
Under IT-branschens tidigaste dagar och när det första datorprogrammet utvecklades tänkte ingen på att patentera det. Herr talman! Silicon Valley fungerade på detta sätt och utvecklades under 20 eller 30 år utan patent. Programvaran skyddades genom upphovsrätten, som var helt tillräcklig. Sedan kom en idé från Förenta staterna, där det inte finns någon lagstiftning som reglerar dessa frågor, om att utvidga patenterbarheten till detta område. Utgångspunkten är idén att det immaterialrättsliga inte är tekniskt och att allt som går att anknyta till den materiella världen och som använder materia, energi eller verktyg är patenterbart. För att vara patenterbart måste objektet vara nytt, ha en viss uppfinningshöjd och gå att använda inom industrin samt ge ett tekniskt tillskott. Allt som är en bärare eller hanterare eller som ger information till ett datorprogram som sedan behandlar det eller utvinner resultaten av datorprogrammets beräkningar i syfte att överföra dem till den faktiska världen genom en rörlig komponent eller en signal – allt detta är patenterbart, medan själva datorprogrammet inte är det.
Vid en senare tidpunkt bäddades datorprogrammen in på ett icke-separerbart sätt i en uppfinning till vilken bärare, programvara och hanterare återigen kopplades på ett icke-separerbart sätt. Sedan kom uppfinningar i vilka endast programvaran var ny, medan bärarna och hanterarna var gamla. Vi har därför sett att ett antal domstolar och vissa nationella patentbyråer, såväl som Europeiska patentbyrån, har begått misstaget att betrakta allt som tekniskt, med resultatet att det nu finns 200 000 patent av denna typ, eller fler, i Förenta staterna, och 30 000 som beviljats av Europeiska patentbyrån, trots att det står i artikel 52.2 i dess grundstadga att datorprogram inte är patenterbara.
Missförhållandena är välkända och får inte glömmas bort: patent har utfärdats för utlärningsmetoder, affärsmetoder och riktlinjer för kirurger. I alla dessa fall, om datorprogrammen hade varit fria, hade hela Afrika omedelbart kunnat dra nytta av dem, till exempel på områdena utlärning och medicin. De är emellertid patenterade i Förenta staterna, vilket innebär att de är oerhört dyra och utom räckhåll för den moderna världen. Vi har alla fördömt dessa missförhållanden, även de som begåtts av Europeiska patentbyrån, men dess misstag har inneburit att skiljelinjerna inte är tydliga.
Herr talman, mina damer och herrar! Ni har uppmanats att återgå till de inledande principerna och till lagstiftningen. Saken är emellertid den att en del av våra mest namnkunniga industriföretag inte har förstått vad vi håller på med. De är rädda att förlora sitt skydd, vilket vi kan förstå på kort sikt eftersom borttagandet av skyddet kommer att rubba jämvikten på vissa områden. Vad gör de största företagen i dag? De byter patentportföljer med varandra för att undvika patenterbarhetens nackdelar som drabbar alla som inte kan delta i detta spel – det vill säga alla som inte är lika stora som dem. Kostnaderna för rättsprocesser i alla dessa företags forsknings- och utvecklingsbudgetar ökar ständigt och överstiger nu 20 procent i princip överallt. Två tredjedelar av de gällande patenten i Europa är amerikanska eller asiatiska, inte europeiska. Slutligen: När Siemens, GEM PLUS eller Alcatel säljer sina mobiltelefonavdelningar hamnar dessa i Asien och patenten följer med dem, vilket innebär att Europa berövas alla utvecklingsmöjligheter på dessa områden.
Herr talman! Vi anser därför att det långsiktiga skyddet för vår europeiska industri tjänas bättre av frihet och fri tillgång än av patent. Kina utbildar dessutom 2,5 miljoner IT-tjänstemän varje år. Hur kan vi möta denna utmaning? Det bästa sättet är frihet. Våra ledande industrialister borde ha förstått detta, istället för att försöka förlöjliga saken. Denna diskussion har dessutom gett upphov till en rad förolämpningar. Det är till exempel ”en man från Medeltiden” som talar till er just nu. Detta är något som tyder på deras svaga ställning. Våra vänner i näringslivet bör erkänna att det – bara därför att ett misstag har begåtts – inte finns någon anledning att anpassa våra principer och vår lagstiftning så att de skall passa detta.
Jag tar nu upp det sista problemet: TRIPs-avtalet, ADPIC på franska, kan tolkas på två sätt. Antingen är alla datorprogram patenterbara, vilket inte skulle innebära några problem: de faller då under TRIPs-/ADPIC-avtalet WTO:s bestämmelser, men det är inte detta vi vill. Alternativt blir inget datorprogram patenterbart: de hamnar alla under den internationella upphovsrättsliga lagstiftningen. De styrs även av WTO:s bestämmelser, men inte av samma som tidigare. I det andra fallet styrs de också av TRIPs-avtalet, även om vi är medvetna om att det enda som förbjuds genom detta avtal är gråzonen. Om det finns meningsskiljaktigheter om huruvida en specifik programvara är patenterbar, har skiljelinjen upphört att vara effektiv och en situation där ”allt är patenterbart” kan uppstå eller åtminstone tillåtas.
Mina damer och herrar! Ni har här uppmanats att förlika principer, lagstiftningen, konsekvens och klarhet och bara be våra största industrialister att försöka anpassa sig – en anpassning som kan bli mycket mindre smärtsam än de tror, vilket allt tyder på.
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Eftersom kommissionsledamot Charlie McCreevy inte kan närvara i dag kommer jag att företräda kommissionen i denna debatt. Jag vill inleda med att tacka Michel Rocard, föredraganden för detta sammansatta och tekniska dokument, för hans hårda arbete med denna dossier. Jag vill även tacka skuggföredragandena som även de i hög grad har bidragit till parlamentets arbete med denna fråga.
Detta förslag är inte bara relevant för uppfinningar som tillämpas på en standarddator – en bärbar dator till exempel – utan omfattar många vanliga konsumtionsvaror och -apparater som spelar allt större roll i vår vardag, som till exempel bilar, tvättmaskiner, mobiltelefoner, kameror, dvd-spelare, tv-apparater, dammsugare eller medicinsk utrustning som skannrar.
Det föreslagna direktivet syftar varken till att avskaffa Europeiska patentverkets nuvarande praxis eller till att utöka den till att omfatta patenteringen av rena datorprogram, såsom många av motståndarna till förslagen har hävdat. Många har lika felaktigt hävdat att begreppet ”patenterbarhet för programvarurelaterade uppfinningar” införs genom direktivet för första gången i EU:s patentpraxis. Den föreslagna texten utesluter med tydlighet såväl patent för ren programvara som patent för affärsmetoder. Endast tekniska innovationer som ingår i ett datorprogram och som uppfyller patenterbarhetskriterierna ”nyhet”, ”uppfinningshöjd” och ”industriell tillämpbarhet” kan patenteras.
En rättslig ram som garanterar patentskydd inom detta område är av största vikt när det gäller att göra det möjligt för näringslivet inom EU, inklusive små och medelstora företag, att vara konkurrenskraftigt i en högteknologisk miljö. Patent kan garantera avkastning för FoU-investeringar, attrahera riskkapital och skapa en stark förhandlingsposition. Det har en spin off-effekt som ökar innovationen.
Kommissionen anser att den gemensamma ståndpunkten uppfyller kravet på att införa en förutsägbar rättslig ram som främjar och belönar innovation.
Det har lagts fram ändringsförslag som syftar till att förkasta den gemensamma ståndpunkten. Jag vill poängtera att detta endast skulle öka den rättsliga osäkerheten med hänsyn till uppfinningarna i fråga. Brist på harmonisering på detta område skulle skada EU-företagens konkurrenskraft och fortsätta att utgöra ett hinder för att den inre marknaden fungerar väl.
I denna anda fortsätter kommissionen att stödja den linje som intagits i den gemensamma ståndpunkten. Vi kan godkänna ändringsförslag som utgör användbara tekniska eller kontextuella klargöranden, med förbehåll för mindre finjusteringar eller förklaringar där det behövs, men förslagets övergripande balans måste behållas.
Den nuvarande definitionen av tekniskt bidrag i direktivet är tagen från befintlig rättspraxis, så även om den skulle gå att formulera på ett mer elegant sätt kan vi inte ändra den. Det verkar i stället vara bättre att fokusera på räckvidden för patenterbara föremål i artikel 4 och tydligare framhäva undantagen. Att ändra dem i strid mot Europeiska patentkonventionen skulle dock bara leda till förvirring. Dessutom kan frågor kring driftskompatibilitet hanteras genom att där det är möjligt tillåta tillträde till nödvändig teknik samtidigt som uppfinnarnas lagliga rättigheter skyddas.
Betänkandet som utskottet för rättsliga frågor har utarbetat behåller på det hela taget den balanserade linjen i kommissionens förslag. Det finns trots allt några ändringar som bör göras för att få definitionerna och kriterierna i linje med allmän patenträtt.
Kommissionen kan godkänna ytterligare rapporteringsbehov, inklusive inrättandet av nya rådgivande kommittéer, under förutsättning att parlamentet är medveten om att det kommer att behövas resurser.
Kommissionen kan inte godkänna ändringsförslag som avser kommissionens initiativrätt eller förbindelser med institutioner utanför gemenskapen.
När det gäller viktiga nyckelfrågor är kommissionen starkt engagerad i att främja driftskompatibiliteten för att gynna innovation och konkurrens och se till att gemenskapslagstiftningen inte utgör ett hinder för olika modeller för programvaruutveckling – ”proprietära” eller med ”öppen källkod”. Kommissionen behåller därför en viss flexibilitet i fråga om den lösning som hittas för att hantera driftskompatibiliteten, förutsatt att våra internationella åtaganden respekteras.
När det gäller patenterbarhet är ytterligare klargöranden av den gemensamma ståndpunkten godtagbara men inte betydande ändringar som avviker från den nuvarande situationen eller från lösningar i allmän patenträtt. Jag vill i sammanhanget signalera att vi ser specifika formuleringsproblem med vissa ändringsförslag som rör tekniskt bidrag och uppfinningshöjd.
När det gäller patentanspråk på datorprogram på en bärare, i vilken sådana program tillämpar en patenterad uppfinning, kan kommissionen godkänna lösningar mellan den gemensamma ståndpunkten och kommissionens ursprungsförslag, inklusive alternativa formuleringar för att uppnå målet att skydda godkända patent.
Kommissionen har noterat det stora antalet ändringsförslag som lagts fram utöver betänkandet från utskottet för rättsliga frågor. Jag kommer att framföra kommissionens ståndpunkt i sin helhet om alla ändringsförslagen i slutet av debatten denna morgon. 
Piia-Noora Kauppi,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Under morgondagens omröstning är det mycket viktigt att se till att rådets gemensamma ståndpunkt, som utvidgar räckvidden för patenterbarheten för programvara, inte antas av parlamentet utan ändringar.
Detta förslag har varit behäftat med ett ovanligt stort antal problem. Kommissionen och rådet har inte tagit någon som helst hänsyn till de ändringsförslag till förslaget till direktiv som en majoritet i parlamentet lade fram under första behandlingen. Det mest slående exemplet på detta kan man hitta på kommissionens webbplats Scad Plus. Låt mig citera direkt från webbplatsen: ”Rådets gemensamma ståndpunkt från maj 2004 innehöll inga av de omfattande ändringsförslag som hade lagts fram av Europaparlamentet.” Parlamentet nonchalerades därför med en axelryckning. Detta är inte rätt tillvägagångssätt, varken i denna eller någon annan fråga i samband med medbeslutandeförfarandet.
Jag hoppas att en majoritet i parlamentet kommer att stödja de skäliga ändringsförslagen till rådets gemensamma ståndpunkt, som kommer att strama upp kraven för patenterbarheten för programvara. Detta är ytterst viktigt för att förhindra beviljandet av patent för ren programvara och affärsrelaterat material i EU. I viss utsträckning har Europeiska patentbyråns rådande praxis förskjutits för långt in i en gråzon i och med att patent beviljas på svaga grunder.
Räckvidden för patenterbarheten för programvara i EU bör inte utvidgas ytterligare. Å andra sidan används programvara i de flesta av dagens tekniska produkter, och patent som beviljats för en teknisk produkt bör inte förkastas bara av den anledningen att programvara utgör en del av den. Det är emellertid också viktigt att se till att patent inte används för att hindra utarbetandet av kompatibel programvara. Det är bra att vi delar kommissionens åsikt i detta fall.
Direktivet bör stödja innovationsforskning och produktutveckling på programvaruområdet inom EU. Detta innebär att man inte bör resa onödiga hinder för programvaruutveckling med hjälp av öppna källkoder, men att man trots allt tar hänsyn till det faktum att patent är av yttersta vikt för många EU-företag. Den akademiska forskningen, både här och på andra håll i världen, har emellertid visat att forsknings- och utvecklingsinsatser inte är beroende av patent eller geografi. Företagen bör förlägga programvaruutvecklingen till de platser där den bästa innovationsmiljön finns, oavsett graden av patentskydd i en geografisk region. Inget tyder på att denna patenterbara programvara måste utarbetas i Europa; den kan mycket väl utarbetas i Indien, Kina eller någon annanstans i världen och sedan patenteras på en annan plats.
Direktivets syfte är att harmonisera det sätt på vilket programvarupatent registreras vid Europeiska patentbyrån och i medlemsstaterna, när de har beviljats. Av detta skäl är jag för att direktivet blir lagstiftning. De gemensamma problem som förknippas med patentsystemen, det vill säga saktfärdighet, höga kostnader och så vidare, hör inte hemma i denna diskussion, men det har nu blivit tydligt att det finns ett behov av gemenskapspatent. Ett utkast till ett EU-patent bör utarbetas så snabbt som möjligt.
Jag tror att de ändringsförslag som parlamentet antar i morgon leder oss till en förlikning. Jag vill påminna alla om att parlamentet – om det inte godtar resultatet av förlikningen – alltid kan förkasta hela förslaget, till och med efter förlikningen. Ett dåligt direktiv skall inte under några omständigheter tillåtas bli antaget. 
Maria Berger,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att uttrycka mitt varma tack inte bara till vår föredragande, Michel Rocard, utan även till Arlene McCarthy som var vår föredragande under första behandlingen, eftersom de båda har gjort ett mycket bra jobb med att vägleda oss till den punkt där vi nu befinner oss i denna mycket svåra lagstiftningsprocess.
Jag har kunnat följa utvecklingen från första början, och inget av det som har skett i förhållande till detta förslag till direktiv om datorrelaterade uppfinningar kan beskrivas som ett vanligt lagstiftningsarbete på EU-nivå. Vi har alla erfarit den typ av lobbying som man antingen upplever som outhärdlig eller betraktar som demokrati i praktiken, tillsammans med en mängd personer som försäkrar oss att de, precis som vi, vill ha en hög grad av beredvillighet när det gäller innovationsförmåga i företagen inom EU. Trots detta har vi knappt kommit överens om någonting.
Vi har just fått ta del av ytterligare en bekräftelse på det faktum att kommissionens hållning är oerhört stelbent och att rådets gemensamma ståndpunkt i själva verket inte är gemensam för alla medlemsstater. Ju längre vi intresserar oss för denna fråga och ju grundligare vi gör det, desto tydligare blir det och två saker blir uppenbara. Lagstiftningen har sina begränsningar och jag är säker på att vi i och med detta förslag har lyckats att möta dem. Antingen vill vi skapa klara och tydliga definitioner och genomförandebestämmelser, med risk för att dessa inte blir tillräckligt långtgående och därmed inte ger utrymme för framtida utveckling, eller så ger vi utrymme för förhandlingar, vilket innebär att rättssäkerheten och lagstiftningens kontinuitet går förlorad. I normalfallet skulle en sådan konflikt lösas genom ett rättssystem som fungerade och gav alla, stora som små, en mer eller mindre likvärdig möjlighet till rättsskydd och rättslig granskning. Det är ett olyckligt faktum att vi inom EU inte kan ta detta för givet. Det kan vara så att vi behöver – till och med före detta direktiv – ett verkligt europeiskt patentsystem och ett fungerande rättsskyddssystem på EU-nivå som möjliggör lika tillgång för alla, små som stora.
I kväll kommer min grupp att fatta beslut om sin slutliga ståndpunkt, och jag kan i alla fall försäkra er att vi är mycket eniga när det gäller att stödja de ändringsförslag som vår föredragande, Michel Rocard, har lagt fram. 
Toine Manders,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill uttrycka min tacksamhet till er alla, särskilt till Michel Rocard och Arlene McCarthy som har utfört ett mindre mirakel i samband med detta direktiv – ett som har orsakat så mycket slitningar och med hänsyn till vilket man kan urskilja en rad strömningar som representerar de olika åsikterna i kammaren.
Huvudsyftet med detta direktiv är att få ett slut på Münchenbaserade Europeiska patentbyråns framsläppande av betydelselösa patent, som har skett under de senaste åren, däribland patent för ren programvara som tydligen är patenterbar. Jag har förstått, och vi instämmer alla i detta, att direktivets allmänna mål är att omöjliggöra detta. I princip syftar därför direktivet till att förbättra och stötta upp artikel 52 i Münchenkonventionen.
Eftersom jag är advokat har jag läst den aktuella artikeln. Lagstiftning kan inte uttryckas på ett tydligare sätt än i artikel 52 i Münchenkonventionen. Även om artikeln har formulerats på ett mycket enkelt sätt har den tyvärr tolkats felaktigt, eller åtminstone annorlunda, i varje enskild medlemsstat, och resultatet har blivit en mycket stor rättsosäkerhet.
Det är mycket viktigt att vi stoppar betydelselösa patent, därför att vi måste skydda och stärka innovation och forskning och samtidigt konkurrensen och sysselsättningen i EU. Om det inte finns någon belöning kommer ingen att uppfinna någonting, så jag anser att man bör införa ett skäligt belöningsprogram för uppfinnare, och att de skall kunna skydda sina idéer, sin immaterialrättsliga egendom. Om inte, fruktar jag att, efter arbetsintensiv produktion som redan håller på att flytta till Kina, ett oerhört stort antal forsknings- och utvecklingsavdelningar vid företagen kommer att följa efter, särskilt de från de stora multinationella företagen, och slutligen de från de små och medelstora företagen. Om detta sker tror jag att vi får ångra det faktum att det är så svårt att utarbeta lagstiftning i EU, att vi uppvisar en desperat brist på beslutsamhet och att vi inte har modet att utarbeta lagstiftning som skulle stärka vår konkurrenskraft på global nivå. Jag tycker att det för våra barns och för framtida generationers skull är beklagligt om vi inte har modet att satsa. Jag hoppas därför att man kommer att utarbeta ett kraftfullt direktiv, och så verkar vara fallet.
Vilket är det största problemet? Det största problemet är att parlamentet, kommissionen och rådet inte har någon demokratisk kontroll över Europeiska patentbyrån, och det är det vi vill ha. Det är därför vi liberaler har lagt fram ändringsförslag 65 i vilket vi uppmanar till att hela direktivet förkastas och uppmanar kommissionen att lägga fram ett EU-patent, så att parlamentet kan övervaka Europeiska patentbyrån som då kommer att styras av EU-bestämmelser, och jag anser att vi skall ha rättsliga instrument och en rättslig organisation till vårt förfogande. Vi kan då använda samordnade rättsliga förfaranden och kasta ljus över hela frågan, vilket i huvudsak skulle främja små och medelstora företag.
För närvarande är det så att om ett litet företag vill vidta rättsliga åtgärder på grund av en patentöverträdelse kommer det att kosta företaget miljoner, vilket små företag aldrig har råd med. Jag hoppas att vi i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater når en väl avvägd ståndpunkt, men jag hoppas också att hela direktivet kommer att röstas ned i morgon så att kommissionen kan lägga fram ett bra och välgrundat förslag till EU-patent som införlivas i ett direktiv liknande detta, så att vi kan dra nytta av ett samordnat och välavvägt direktiv. 
Eva Lichtenberger,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det vi beslutar om i dag är om innovation kommer att bli möjlig inom IT-sektorn och om små och medelstora företag kommer att få den frihet de behöver för att kunna utvecklas. Alla och envar – patentets motståndare likväl som dess förespråkare – hävdar för närvarande att det är det de vill.
Ingen erkänner öppet att de vill patentera programvara. Skillnaden går att hitta i själva ändringsförslagen och i det antal indirekta vägar som skall skapas för patentering av programvara. Det som spelar roll är om det finns en tydlig skiljelinje mellan tekniska uppfinningar, som naturligtvis även fortsättningsvis kommer att skyddas av patent, och programvara, som – i vilket fall som helst – redan skyddas av upphovsrätten. Frågan är om vi väljer 10–15 indirekta vägar och den följande rättsosäkerheten eller små och medelstora företags frihet att utvecklas.
Om ni i dag stöder rådets gemensamma ståndpunkt väljer ni att lämna dörren öppen för hela patentbranschen, vilken efterhand kommer att ta över EU-marknaden. Ni kommer därigenom att rösta för att programvara skall täckas helt och hållet av TRIPs-avtalet, och för att idéer skall bli varor som går att köpa och sälja på en marknad där små och medelstora företag inte kommer att ha någon som helst chans att hålla jämna steg, eftersom kostnaderna för att utveckla patent och skydda dem i domstol är för stora. Det är inte godtagbart att varje litet eller medelstort företag skall tvingas anlita ett patentombud för att skydda sina egna uppfinningar.
Om ni emellertid lägger ert stöd till det breda stöd som redan finns för de 21 ändringsförslagen, kommer ni att ge innovativa och kreativa små och medelstora företag handlingsutrymme, det vill säga utrymme och möjlighet att utvecklas. Dessa 21 ändringsförslag representerar vårt försök att rätta till det misstag som regeringarna har gjort, vilka uppenbarligen har slagit in på fel väg och vikt sig för industrins påtryckningar.
Låt oss inte hysa några illusioner om det faktum att industrin vill ha fullständig patenterbarhet för programvara som en god, kompletterande inkomstkälla att fylla kassakistan med och, naturligtvis, som ett sätt att köra bort små och medelstora företag, tillsammans med innovation, från marknaden. Så mycket står fullständigt klart med tanke på en del av de annonser som har satts in i och i andra tidningar av företag som SAP. Läs dem så förstår ni vad rådets gemensamma ståndpunkt verkligen går ut på.
Genom de 21 ändringsförslagen blir det möjligt för oss att ha en fri marknad med företag som konkurrerar på marknaden i stället för i domstolarna, och jag uppmanar er alltså att stödja dessa 21 ändringsförslag som vi behöver så snabbt som möjligt om innovationen skall kunna utvecklas inom EU. 
Ilda Figueiredo,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Denna diskussion är verkligen oerhört viktig eftersom insatserna är väldigt höga. Den immaterialrättsliga friheten, den tekniska innovationen och EU:s ekonomiska konkurrenskraft, allt detta är i fara, vilket forskare, professorer, studentföreträdare, en rad organisationer och små och medelstora företag helt riktigt har påpekat.
Den gemensamma ståndpunkt som rådet antog den 7 mars i år är lika oacceptabel som det förslag till direktiv som lades fram den 20 februari 2002. Parlamentet uttalade sig i frågan den 24 september 2004, men trots detta nonchalerade rådet fullständigt dess yttrande, och detta är oacceptabelt.
Som vi sade vid den tidpunkten är det fel att bevilja patent till idéer, till kunskap och – vem vet var detta kommer att sluta – till livet självt. Följaktligen, som vi föreslog vid tidpunkten avseende förslaget till direktiv om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar, förespråkar vi ett avvisande av rådets gemensamma ståndpunkt. Detta är det mest lämpliga just nu, och det enda som kan förhindra att innovation och kunskap leds in på en mycket farlig väg.
Vi känner till att det rådande upphovsrättsliga systemet redan ger ett betydande skydd för upphovsmän till programvara, och ger dem kontroll över hur deras produkt används. Det är emellertid fel att riskera idén att alla som vet hur, skall kunna sitta vid en dator och skriva den programvara som han eller hon vill, eller att företag skall kunna utveckla särskild programvara för att ta vara på sina behov.
Att koncentrera rätten att skapa programvara till ett fåtal, skulle leda till farliga begränsningar. Som vi har sett har programvara bidragit till ekonomiers utveckling och gjort det möjligt att automatisera och förenkla många uppgifter till relativt låg kostnad. Under en rättslig ram inom vilken programvaran styrs av patent skulle inte detta vara möjligt.
Ett företag eller en person i hemmet skulle tvingas att anlita en grupp av specialiserade advokater före utarbetandet av ny programvara för att kontrollera om idén kanske gör intrång på ett patent. Detta är därför en mycket farlig väg. Till skillnad från vanliga patent, som skyddar en uppfinning, uppmuntrar i själva verket programvarupatent till en olämplig användning av idéer. Programvarupatent är med andra ord liktydiga med ett angrepp på den immaterialrättsliga friheten och på den EU-industrins förmåga att skapa och utveckla nya idéer.
När det kommer till kritan innebär detta att programvarupatent helt enkelt bara är rättsliga mekanismer för att koncentrera utvecklingen av kunskap och innovationsförmågan till stora multinationella företag, som till exempel Microsoft. Enskilda personer, mikroföretag och små och medelstora företag kommer inte att ha tillräckliga resurser för att kunna konkurrera i domstolarna med storföretag om en abstrakt idé.
Det är därför ytterst viktigt att vi avvisar rådets gemensamma ståndpunkt. Vår grupp anser att det inte finns något behov av ett direktiv på detta område, men om det skulle finnas ett sådant direktiv så låt oss åtminstone se till att folks rätt att skapa innovativa idéer och deras immaterialrättsliga frihet är skyddade, och vi hoppas att de ändringsförslag som vi lägger fram på gruppens vägnar kommer att antas. 
Thomas Wise,
   . – Herr talman! Entreprenörer i datorbranschen är bland de mest oberoende individerna i världen. Jag vet hur de känner när de står inför utsikterna av detta direktiv. De, i samma grad som andra, förkastar idén med restriktiva fasta enheter. De vet att EU utgör just en sådan fast enhet. Direktivet representerar de slutna åtgärder som de vill förkasta.
Jag har arbetat hårt de senaste veckorna för att hjälpa små och medelstora datorföretag att motarbeta detta direktiv. Jag har dock börjat inse att de ändringsförslag som föredraganden har föreslagit inte ändrar det grundläggande problemet. Michel Rocard försöker utesluta icke-tekniska kännetecken hos datorrelaterade uppfinningar från direktivets tillämpningsområde. Det i sig är lovvärt, men han försöker inte sätta stopp för direktivet i sin helhet utan i själva verket stöder han det. På det viset skulle man kunna säga att små datorföretag är ställda mellan Rocard och väggen.
Michel Rocard går så långt som att i sin motivering hävda att han i princip stödjer rådets ståndpunkt. Begreppet harmonisering förkastas inte i hans ändringsförslag. Det får ett uttryckligt stöd. Enligt ett av ändringsförslagen kan målsättningen med direktivet – nämligen att harmonisera nationella bestämmelser för patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar – inte uppnås helt av medlemsstaterna. Tråkigt nog är Michel Rocard en av dessa människor, typiska inom EU, som alltmer verkar tro att Europeiska patentverket är någon sorts underavdelning till EU, när det i själva verket även omfattar länder utanför EU.
Jag förkastar direktivet till fullo. Därför kommer jag att rösta mot det och Michel Rocards version av det. Jag har alltid sagt att om EU är svaret, så måste det ha varit en dum fråga. I dag är det påtagligt uppenbart! 
Brian Crowley,
   – Herr talman! Inledningsvis vill jag personligen gratulera föredraganden, Michel Rocard, som har haft en mycket svår uppgift med att försöka finna kompromisser och överenskommelser om detta. Det gör mig också bedrövad att säga att jag många gånger har lyssnat till debatten om denna fråga, både i utskottet och här i kammaren, och det verkar som att vi saknar all kontakt med verkligheten och det som händer utanför dessa väggar.
Innovation är själva nyckeln, själva motorn som driver våra ekonomier. När folk talar om att se till att andra kan använda mjukvarupatent verkar de tro att alla kan hitta på dessa idéer själva och att man inte behöver något skydd eller någon grund för idéerna. Som vi kan se från vissa av de som har föreslagit några av ändringsförslagen, och utifrån en del av den lobbyverksamhet som har ägt rum om denna fråga, så vill de helt enkelt att det skall vara fritt fram för alla: inget skydd inom Europeiska unionen, och vad skulle det leda till? Det skulle leda till att amerikanska, japanska och andra företag patenterar just de idéer som programvaruutvecklare och innovatörer i Europa har kommit på och tvingar dessa europeiska innovatörer att köpa tillbaka dem.
Patent kan inte ses som ett svärd, utan som en sköld. De är till för att försvara idéer. Vi bör se till att de bestämmelser och förordningar som vi fastställer garanterar att dessa innovatörer får detta skydd och dessa rättigheter. Några av talen här i kammaren och en del av det lobbyingmaterial som jag har fått de senaste veckorna om denna fråga gäller skyddet av små och medelstora företag. Jag skall ge ett exempel: inom den innovativa datortekniksektorn i Irland finns 100 000 jobb varav 62 000 i små och medelstora företag. De stöder till fullo den gemensamma ståndpunkten om denna fråga och därför bör vi uppmana alla ledamöter att tänka med hjärtat, men framför allt med hjärnan, angående vilket skydd de vill ha för eventuella idéer.
Det handlar inte om harmonisering, utan mer om ömsesidigt erkännande av 25 varierande och olika regelverk i medlemsstaterna för att se till att små företag, små innovatörer, kan garanteras en rättslig och finansiell säkerhet med hänsyn till skyddet av deras idéer och främjandet av dem. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Är datorprogram patenterbara? För IT-världens giganter, som till exempel de amerikanska företagen IBM och Microsoft, råder det ingen tvekan. För huvuddelen av innovativa små och medelstora företag, men även för yrkesfolk med kopplingar till programvarubranschen, till exempel programmerare, forskare och oberoende utvecklare, kommer patenterbarheten för datorprogram att vara liktydig med ett dödsstraff. Denna viktiga fråga har vid det här laget skyfflats fram och tillbaka mellan Europaparlamentet och ministerrådet i över två år. Resultatet av detta parlamentariska maratonlopp kan bli ett godkännande av ett Bolkesteindirektiv – ytterligare ett – om patenterbarhet för datorprogram.
Europeiska patentbyrån har, stick i stäv med både texten och andan i lagstiftningen, utfärdat över 30 000 patent till planer för matematiska uträkningar eller metoder för att bearbeta eller visa data. Ofta är dessa patent lika omfattande, betydelselösa och skadliga som deras motsvarigheter i Förenta staterna. Jag anser att patenterbarheten för datorprogram måste förkastas av många olika skäl; det viktigaste skälet är att datorer använder språk och att orden i ett språk inte är patenterbara, eftersom detta skulle hindra andra från att använda dem fritt. Det är den specifika kombinationen av dessa ord som är skyddad, ett skydd som erhålls genom upphovsrätten precis på samma sätt som upphovsrätten på musikområdet omfattar ett verk, inte själva noterna. Detta är dessutom exakt den princip som fastställs i Münchenkonventionen.
Varför skall man se över denna del av en etablerad lagstiftning? Varför skall man avskaffa upphovsrätten? Om man avskaffade den skulle det bli omöjligt att skriva nya datorprogram. Hur föreställer vi oss livet i ett land där ett företag kan få ensamrätt bara därför att dess dokument innehöll bokstäver i fet stil och undertitlar i kursiv stil eller använde förloppsindikatorn, dubbelklickade eller använde en elektronisk varukorg – saker som redan har patenterats i Förenta staterna? Vi får inte tillåta kommissionen och rådet att ta död på den mindre programvaruutvecklarens innovationsförmåga. 
Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Samtidigt som jag vill tacka föredraganden och skuggföredragandena, vill jag särskilt uppmärksamma vår egen grupps skuggföredragande, Piia-Noora Kauppi, som på ett utmärkt sätt har försökt få fram förnuftiga kompromisser och nå en bra lösning, och under arbetets gång uppvisat omfattande sakkunskap. Det arbete hon har utfört i detta sammanhang ger mig verkligen skäl att berömma henne.
Låt mig återigen nämna en sak som blev uppenbar i samband med diskussionen i utskottet för rättsliga frågor: ingen, det vill säga ingen politisk grupp, vill ha programvarupatent, även om jag inte kan utesluta möjligheten att enskilda personer vill ha det. Det är emellertid inte detta direktivet handlar om; det var faktiskt avsett att förhindra att lagstiftningen i EU skulle utvecklas på samma sätt som i Förenta staterna. Detta är syftet, ett syfte som den gemensamma ståndpunkten uppfyller.
I slutet av maj fick vi en lägesrapport från handelskammaren i München och Oberbayern. På liknande sätt som läget i Irland, som Brian Crowley beskrev tidigare, hittar man den största koncentrationen av små och medelstora programvaruutvecklingsföretag i Tyskland i området kring München. De organiserade en utfrågning vars resultat inte var otvetydigt när det gäller om de tror att den gemensamma ståndpunkten – även om den naturligtvis går att förbättra – uppfyller de fastställda villkoren och löser problemen.
I utskottet för rättsliga frågor gjorde vi en hel rad viktiga förbättringar av Rocardbetänkandet genom 39 ändringsförslag, eftersom vi klargjorde vissa saker – till exempel begrepp som ”interoperabilitet” och ”teknisk definition” – och skapade alternativ. Det som utskottet för rättsliga frågor har utarbetat är alltså ett betänkande som karakteriseras av återhållsamhet, för att göra det möjligt att lösa de problem som kvarstår. Michel Rocards ändringsförslag, och de som har lagts fram av andra grupper i parlamentet, fjärmar sig långt ifrån direktivets syfte.
För några månader sedan sammanträdde vi här och förnyade våra åtaganden i samband med Lissabonprocessen, som är själva kärnpunkten när det bland annat gäller ett kunskapsbaserat samhälle i EU. Eftersom vi inte har något råmaterial måste vi förlita oss på vårt förstånd, vår kunskap och på våra medborgares kompetens. Om vi skulle tillåta en situation som uppstår genom orimliga ändringsförslag, det vill säga då det mesta av EU:s högteknologi inte går att patentera, skulle vi äventyra de medel som framtida generationer på denna kontinent behöver för att tjäna sitt levebröd, så denna ståndpunkt är oförsvarbar och en överväldigande majoritet i min grupp kommer inte att stödja den.
Låt mig ta upp en annan punkt, en viktig sådan, det vill säga frågan om att folk uppmanar till förslag om att avvisa den gemensamma ståndpunkten. Detta är ett alternativ som vår grupp måste överväga i kväll, och två faktorer gör att det är värt besväret. Den första är att vi inte vinner något om vi, som ett resultat av ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor, måste gå igenom ett långdraget förlikningsförfarande bara för att se direktivet gå förlorat under den tredje behandlingen genom enkel majoritet. För det andra vill vi inte till sist få ett direktiv som är så förändrat av parlamentets ändringsförslag att det skadar Lissabonprocessen och själva EU. Om det blir så är det bättre om vi inte får något direktiv alls. Detta är alltså en fråga som vår grupp kommer att fatta beslut om i kväll. 
Andrzej Jan Szejna (PSE ).
   – Herr talman! Införandet av patent för datorprogram kommer inte bara att vara skadligt för små och medelstora företag, forskning och hela IT-sektorn inom EU. Det kommer framför allt att vara skadligt för den vanlige medborgaren som har en dator på sitt skrivbord och som redan betalar hutlösa summor för dyr, skyddad programvara.
Bedömningar av oberoende experter har visat att rådets gemensamma ståndpunkt skulle möjliggöra patentering av datorprogram. Man kan emellertid säga att man genom den text som parlamentet erhöll för två år sedan smyger in denna möjlighet bakvägen.
Utskottet för rättsliga frågor antog ändringsförslag genom vilka man misslyckas med att se till att man kommer att uppnå en lämplig kompromiss och genom vilka man inte gör något för att avlägsna de viktigaste områdena inom vilka det råder meningsskiljaktigheter och tveksamheter, särskilt när det gäller den mest akuta frågan, det vill säga definitionen på det som kan beviljas patentskydd. Ändringsförslagen kommer att göra lite för att hjälpa oss komma bort från den överdrivet liberala praxis som för närvarande tillämpas vid Europeiska patentbyrån när de bedömer ansökningar som handlar om användning av datorprogram. De saknar de användbara bestämmelserna i förslaget till andrabehandlingsrekommendation från den 29 april och den 4 maj 2005, som kunde ha bidragit till att fastställa en tydlig skiljelinje mellan vad som är och vad som inte är en uppfinning. 
Det finns en verklig risk att direktivet inte kommer att få en samordnande effekt, eftersom man inte klargör de mest kontroversiella frågorna, men det förstärker till och med de befintliga tvivlen. Det kan också ses som ett bevis på den överdrivet liberala praxisen att betrakta lösningar som handlar om användning av datorprogram som uppfinningar, i enlighet med artikel 52.2 och 52.3 i Europeiska patentkonventionen, som undertecknades i München.
Det är vår plikt att rösta enligt andan i den första behandlingen och andan i de idéer som har lagts fram av Michel Rocard, och att stödja de beslut som fattades av våra kolleger under parlamentets föregående mandatperiod. Vi måste göra detta inte bara därför att deras arbete inte skall vara bortkastat, utan även för att, först och främst, skydda den fria programvarumarknaden, skydda små och medelstora företag och främja utvecklingen av uppfinningar. Samtidigt får vi inte glömma bort att immaterialrättslig egendom måste garanteras ett lämpligt skydd på den gemensamma marknaden. 
Sharon Margaret Bowles (ALDE ).
   – Herr talman! Frågan om de regionala begränsningarna när det gäller medverkan till patentintrång är orsaken till att ansökningar för programvaruprodukter ursprungligen skrevs och godkändes av Europeiska patentverket. Genom det nya synsätt som uttrycks i mitt ändringsförslag nr 66 utesluts ansökningar för programvara och därmed de problem dessa ansökningar orsakar, men bestämmelser gällande medverkan till patentintrång, som redan tillämpas inom de flesta medlemsstater, utvidgas till att omfatta import från Kina, Ryssland eller annat håll. Detta förslag faller tillsammans med de för översyn av Europeiska patentverket lättare inom ramen för gemenskapspatentet och hur det kan förvaltas på rätt sätt, och det är dit hela denna fråga egentligen hör.
Herr Rocard! I era ändringsförslag fokuseras i själva verket nästan bara på program för persondatorer snarare än på den stora mängden viktig teknik som är beroende av datorrelaterade uppfinningar. Nästan alla teknikområden är förknippade med användningen av programmerbar apparatur. Från jäsningskontroll för antibiotisk tillväxt till flygteknik eller telekommunikationer, listan är oändlig. Programmerbar apparatur finns överallt, i nästan allt som går att koppla in eller på, och era ändringsförslag hindrar dem när det gäller apparatur och metoder, inte bara programvara. Genom att alltför förenklat utesluta databehandling utesluter ni signalbehandling och digital teknik. Information är en term som har använts sedan radions barndom för att skilja signaler från brus. Tillämpad naturvetenskap utesluter ingenjörsvetenskap. Uttrycket ”kontrollerbara naturkrafter” är en juridisk mardröm för många medlemsstater. Sammantaget raderar er terminologi ut patenterbarhet för mycket stora teknikområden, inte bara programmering.
Om ni vill lägga fram en rad ändringsförslag i syfte att lamslå och upplösa Europas näringsliv, stora som små företag, skulle ni inte kunna ta fram något som förstörde mer. Jag beklagar, men era klumpiga ändringsförslag är helt enkelt inte tillräckligt gynnsamma för verklighetens industriteknik. 
David Hammerstein Mintz (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Detta vilseledande och tvetydiga direktiv är en dröm för patentadvokater och på samma gång en mardröm för små företag inom programvarubranschen, för konsumenter och för åsiktsfriheten på Internet. Saken är den att vi behandlar ett direktiv som har förkastats av över 90 procent av de små företagen inom programvarubranschen i EU. Vi har att göra med ett monopoldirektiv – ett riktigt monopoldirektiv – därför att det är ett direktiv som inte är förenligt med en liberal anda.
Det är ett direktiv genom vilket man främjar en värld som ser ut som Rockefellers och Morgans värld i början av 1900-talet. Det är en värld som inte främjar EU:s småföretag, vars antal ökar och som ofta finns i de minst utvecklade delarna av Europa, till exempel Extremadura i Spanien, hundratals nya företag inom programvarubranschen håller på att utvecklas. Dessa företag är hotade och det är även de som håller på att utvecklas i Polen och i alla utvidgningsländer.
Det har varit många lögner i sammanhanget. Man har sagt att vi är emot patentering av teknisk programvara: det stämmer inte. Vi är naturligtvis för när det handlar om den fysiska världen, naturens krafter: en tvättmaskin, en bil … ingen är emot dessa patent! Men vi är naturligtvis emot patent som verkligen hotar flödet av information och innovation. Det har sagts mycket om innovation. Man har blandat ihop fri patentering på ett obegränsat sätt med innovation, vilket är två helt skilda saker.
Det vi skyddar är rätten att utveckla programvara, att utveckla branschen. Detta direktiv kommer att skapa många begränsningar och många hinder för verklig innovation på denna kontinent som kallas Europa.
Vi anser att vi förtjänar en värld av olika programvaror, en värld med entreprenörskap, en värld för konsumenter, som är öppen för verklig innovation. 
Umberto Guidoni (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även om det står i den gemensamma ståndpunkten att det finns en önskan att utesluta patenterbarheten för ren programvara, skapar man i själva verket förutsättningarna för att det i slutändan skall kunna bli möjligt att patentera programvarualgoritmer.
Till skillnad från upphovsrätten, som skyddar hela programmet, skulle patentering av programvara möjliggöra ett monopol för användning av allmänna instruktioner. Genom patentering av dessa algoritmer, som i ett komplext program inte är något annat än en kombination av tusentals instruktioner, skulle hundratals patent samtidigt kunna överträdas. Linux påstås till exempel överträda 283 amerikanska patent. Om man inför bestämmelser om patentering skulle detta kunna innebära slutet för programvaror som är fria eller har öppen källkod, åtminstone i EU.
Om man skulle godkänna patenterbarhet av programvara, som multinationella företag i Förenta staterna och företrädare för EU-länder som tjänar på Förenta staternas monopol verkligen vill, skulle det ske en växling av kostnaderna från teknik- och innovationssektorn till den rättsliga sektorn och försäkringssektorn. Allt detta skulle bidra till att tvinga små och medelstora företag till att upphöra med utveckling av programvaror, på grund av kostnaderna och den invecklade lagstiftningen. På det hela taget skulle konkurrensen minska liksom innovationen och konsumenter inom EU skulle påtvingas högre kostnader och ett mindre urval.
I Lissabonstrategin om EU:s ekonomiska modell kombineras teknisk innovation, konkurrenskraft och solidaritet. Rådets gemensamma ståndpunkt stämmer emellertid dåligt överens med detta. Genom direktivet om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar angriper man rätten till fri överföring av kunskap och ifrågasätter målet med ett informationssamhälle tillgängligt för alla.
Av detta skäl har den kamp som vi för i kammaren mot patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar blivit en kamp för frihet och demokrati. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi behandlar ett förslag om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar för att den rådande praxisen inte är tillfredsställande. Meningsskiljaktigheter om huruvida programvara är patenterbar eller inte gör den rättsliga ramen tvetydig, så den logiska vägen framåt verkar alltså vara att införa ny lagstiftning på detta område. Frågan återstår om den gemensamma ståndpunkten ger en väl avvägd lösning som är lämplig för både stora och små företag. Det är olyckligt att till och med experter har misslyckats med att fastställa om detta direktiv kommer att främja innovation i små och medelstora företag, eller om det i själva verket kommer att hindra dem och hämma innovationen. Det har visat sig vara omöjligt att få bort rädslan för oönskade konsekvenser bland små företag, för vilka de följande tre aspekterna är av yttersta vikt.
Den första är tillgången till patenttillämpningar. Kostnaderna i samband med att erhålla ett patent är avskräckande, och här erbjuder direktivet inga lösningar. Den andra aspekten är i vilken utsträckning små och medelstora företag kan skydda sig själva när de väl har fått ett patent. Är det praktiskt möjligt för dem att ständigt övervaka om ett annat företag gör intrång på deras patent? De har dessutom inte de personella eller ekonomiska resurser som krävs för att skydda sig mot anklagelser om intrång på andra företags patent. Direktivet i denna lydelse innebär en risk för an avsevärd mängd stämningsprocesser i samband med datorrelaterade uppfinningar. För det tredje har vi problemet med höga licensavgifter när små företag använder programvara som utvecklats av patentinnehavare. Det är dessutom oklart vilka effekter direktivet skulle få på användningen och utvecklingen av fri programvara.
Trots att kammaren har lagt fram ändringsförslag i ett försök att ta itu med de berörda områdena, har dessa fått ett svagt gensvar från rådet. Eftersom den gemensamma ståndpunkten i sin nuvarande lydelse inte är övertygande och rådet verkar ovilligt att ändra inriktning igen, bör den gemensamma ståndpunkten avvisas. 
Roberta Angelilli (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Innovation och forskning bör vara ett delat arv och inte ett privilegium för ett fåtal.
Man måste därför kraftfullt slå fast att patenterbarheten för programvara måste förhindras. Det är viktigt att påpeka denna princip för att kunna få ett direktiv som representerar en laglig mellanväg mellan okontrollerad patentering som riskerar att förlama innovationen och konkurrensen, och behovet att på ett lämpligt sätt skydda dem som, genom sina egna uppfinningar, verkligen kan skapa ett mervärde på marknaden.
Vi uppmanar dessutom till att patentansökningar bedöms med yttersta uppmärksamhet, då man tar hänsyn till innovation, originalitet och industriell tillämplighet. Detta är enda sättet att förhindra en överdriven utvidgning av patenträtten som är prejudicerande för små och medelstora företag och, följaktligen, spridningen av patenttvister, som har pågått i 15 år i Förenta staterna.
Avslutningsvis anser vi att det är en bra idé att skapa en fond som erbjuder ekonomiskt, tekniskt och administrativt stöd till små och medelstora företag som funderar på att ansöka om patent. Vi anser att det i synnerhet är viktigt att utarbeta ett lämpligt patentsystem som syftar till att garantera likvärdig tillgång för små och medelstora företag inom EU. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Inom loppet av några år har IT-sektorns ständiga idéflöde gjort det möjligt att minska skillnader gällande teknik och information.
Mjukvarupatent kväver det fria uppfinnandet, som hittills har varit möjligt även utan mycket kapital, för att skydda ett monopol på användningen av generiska tekniker – resultatet av ett affärsmässigt envälde som politiskt sett är oerhört farligt.
Det är ett allvarligt hinder för de fria idéerna och deras omtolkning som endast tjänar till att hålla företag och statliga förvaltningar gisslan hos Microsoftlobbyn och det lilla antalet icke-europeiska multinationella företag.
Patent utgör en fara för utvecklingen av programvara med öppen källkod och ett hot mot alla italienska och europeiska informations- och kommunikationsföretag – huvudsakligen små och medelstora företag eller till och med mikroföretag – och utgör även ett ekonomiskt hot mot att olika statliga informationssystem används.
För att försvara friheten att bedriva forskning och rätten till kultur- och kunskapsspridning – för att inte tala om skyddet för enskildas grundläggande rättigheter – måste vi rädda EU från mjukvarupatent genom att motsätta oss det direktiv som syftar till att införa sådana och genom att stödja de ändringsförslag som Jerzy Buzek, Michel Rocard och Andrew Duff har lagt fram. 
Giuseppe Gargani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som ordförande för utskottet för rättsliga frågor vill jag särskilt lyckönska såväl Michel Rocard, Piia-Noora Kauppi och Klaus-Heiner Lehne till det arbete som de har gjort, som alla de som ägnat sig åt dessa ytterst svåra förhandlingar.
Jag måste säga att utskottet för rättsliga frågor har uppnått en godtagbar balans i samklang med de kulturella valen och den debatt som hittills har pågått i kammaren och på annat håll. Naturligtvis är det min plikt att försvara denna balans, eftersom parlamentet utformat den.
I likhet med alla dem som följer frågan noga anser även jag att det är bra att ha ett samordnande direktiv om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar, vars syfte är att undanröja den tvetydighet och osäkerhet som härrör från att patentverken i medlemsstaterna använder sig av olika tolkningsmetoder samt att exakt fastställa räckvidden för ett sådant skydd.
Hänsyn måste dock även tas till att ett antagande av patentdirektivet kan driva på den tekniska innovationsprocessen endast om två grundläggande problem blir lösta. För det första måste den tvetydighet som omger begreppet ”tekniskt bidrag” undanröjas, eftersom den skulle motverka effektiviteten för direktivet som ett medel att harmonisera förfarandena för att utfärda patent. För det andra måste en exakt och skarp bestämmelse om frågan om driftskompatibilitet antas som förhindrar utvecklingen av standardiserade lösningar inom informations- och kommunikationsteknik.
Samordningsmålet kan inte nås om det strider mot principerna för den nuvarande patentordningen, som genom åren har visat sig vara ett lämpligt instrument och ett effektivt incitament för industrivärlden, för både små och stora företag. Det räcker med att tänka på det allt vanligare sammanfallandet av informationsteknik och telekommunikation, som leder till att företagen kan tillhandahålla och använda integrerade programvarupaket och datorrelaterade tjänster. För att dessa nya paket skall kunna utvecklas på ett lämpligt sätt måste vi se till att det är möjligt att kombinera upphovsrättsligt skydd med patentskydd för datorrelaterade uppfinningar, utan att programvaran är patenterbar.
Särskilt i dessa svåra tider måste EU ta itu med frågan om konkurrenskraften. Patenterbarheten måste vara ett bidrag till EU:s ekonomi och EU:s medborgare. Om direktivet inte var tydligt skulle det ge företagen utanför EU fördelar, och vi skulle svika vår uppgift och vår plikt gentemot Lissabonstrategin, gentemot det nya sociala projektet, som det talas så mycket om, och gentemot utvecklingen.
Som jag redan sagt har kommissionen utfört ett värdefullt arbete, eftersom den har kunnat gå längre än den gemensamma ståndpunkten. Uppgiften att finslipa texten genom att peka ut de otydliga punkterna är nu parlamentets ansvar. Om detta inte sker kommer kommissionen att bli ansvarig för ett icke-sektoriellt förslag, näst intill omöjligt att specificera, snarare än för ett omfattande förslag om patenterbarhet som helhet som kan tillfredsställa små och stora företag.
Jag vill rikta denna uppmaning till både parlamentet och kommissionen. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Föregående talare, Giuseppe Gargani, uttryckte oro över balansen i vår ståndpunkt i fråga om det föreslagna direktivet. Jag anser att föredraganden, Michel Rocard, och Maria Berger i sitt ändringsförslag 53 betonar vad denna balans bör syfta till när de säger: ”Villkoren för att bevilja patent och förfarandena för att tillse deras efterlevnad [måste] fastställas på ett noggrant sätt. Detta är särskilt viktigt för att i möjligaste mån lindra patentsystemets oundvikliga följder, såsom begränsad kreativ frihet, urholkad rättssäkerhet och konkurrenshämmande effekter.”
De ändringsförslag som Michel Rocard och Maria Berger har lagt fram är främst avsedda att upprätthålla balansen när det gäller datortillämpade uppfinningar. Vi talar här inte om datoruppfinningar. Datoruppfinningar – datorprogram – skyddas redan av ett gemenskapsdirektiv från 1991, i vilket immateriella rättigheter eller, om ni så vill, upphovsmäns rättigheter fastställdes. Det direktivet är i kraft.
Vad vi talar om här är något helt annat, nämligen datortillämpade eller, som det står i några ändringsförslag, datorstödda uppfinningar, det vill säga utrustning som använder datorprogram. Vi måste vara oerhört noga med att inte blanda ihop de två sakerna och därigenom förhindra utövandet eller utvecklingen av datorkreativitet.
Närmare bestämt är Michel Rocards och Maria Bergers ändringsförslag 50, som syftar till att hävda rätten till driftskompatibilitet mellan datorprogram, väldigt viktigt. Att det kan finnas ett patent på en viss aspekt av ett datorprogram får inte förhindra den kreativa friheten eller användningen av datorprogram för fortlöpande utveckling. Denna klausul om driftskompatibilitet, som förespråkas i ändringsförslag 50, förespråkas även i en något annorlunda text – ändringsförslag 68 – av Erika Mann, Arlene McCarthy och Dagmar Roth-Behrendt.
Avslutningsvis måste vi förhindra varje möjlighet att utveckling, experimentering, tillverkning, försäljning, beviljande av licenser samt import avseende program som använder patenterad teknik för att garantera driftskompatibilitet betraktas som patentintrång. Sammanfattningsvis syftar de ändringsförslag som Michel Rocard och Maria Berger har lagt fram till att behålla möjligheten till kreativitet inom området och till att garantera att projekt såsom LinEx-projektet, som genomförs av det styrande organet i Extremadura, när så är möjligt kan fortsätta till nytta för den kreativa innovationen inom EU. 

Vittorio Prodi (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Patent är en viktig faktor för tekniska framsteg. Det är dock nödvändigt att tänka tillbaka på den ursprungliga betydelsen av pakten mellan uppfinnaren och samhället, som innebär att uppfinnaren har en tillfällig ensamrätt att exploatera uppfinningen medan samhället drar nytta av den ökade kunskap som härrör från den fullständiga redovisningen av patentets innehåll och som därmed utgör grunden för fortsatt utveckling.
Jag anser att det är önskvärt att analysera hur vissa patent formuleras. Jag har det intrycket att vi bevittnar en allt snabbare utveckling mot generiska patent, just för att göra kraven så allmänna som möjligt. Det tycks mig som om advokatbyråerna har fått överhanden och att förloraren i detta spel är samhället som helhet. Detta måste särskilt betonas när det gäller programvara. I själva verket är många av de patent som beviljas ingenting annat än en vag beskrivning av en logisk process.
Jag anser att det räcker med upphovsrättsligt skydd för programvara. Jag stödde därför många av de ändringsförslag som lades fram av Michel Rocard, som jag tackar för hans engagemang som föredragande. I detta hänseende anser jag verkligen att skyddsperioden skulle kunna kortas. Om uppfinnare siktar på en högre skyddsnivå, såsom ett patent, kommer de dock inte att kunna undvika en fullständig redovisning av uppfinningen, utan de måste göra den till obligatorisk grund för kraven. Detta gäller också mer allmänt för att begränsa risken för rättslig osäkerhet.
Från den synpunkten anser jag att parlamentet måste spela en mer avgörande roll för att stärka unionen, delvis genom att inta en gemensam ståndpunkt om Europeiska patentverket.
Personligen är jag för en reform som förenklar förfarandena, även införandet av ett enhetligt språk, det vill säga engelska, genom regler som gör det möjligt för små och medelstora företag att utnyttja detta grundläggande instrument. 
Rebecca Harms (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag måste säga att hela debatten här i kammaren om mjukvarupatent i hög grad vederlägger det ständigt upprepade mantra som sprids av EU-institutionerna över hela kontinenten, inte minst genom kommissionens och rådets initiativ, om att vi vill göra allt vi kan för att skydda de små och medelstora företagens vitala intressen.
Programvarubranschen har haft en god tillväxt och blomstrat i EU. Det har den gjort på grundval av fullt tillräckliga bestämmelser om upphovsrätt, om dekompilering och inom vissa områden som härleder sig från patent. Varför behövs då dessa nya bestämmelser överhuvudtaget, när överreglering verkligen är aktuellt? Om det som nu föreslås för mjukvarupatent faktiskt går igenom kommer det bara att gagna två eller tre stora bolag, främst Microsoft och SAP, ett stort amerikanskt och ett stort tyskt bolag, och kanske även Siemens och liknande bolag. Det kommer emellertid att skada många små och medelstora företags vitala intressen, företag som har varit väldigt framgångsrika under senare år.
De bestämmelser om mjukvarupatent som vi debatterar här i dag skulle mycket väl kunna visa sig vara en sysselsättningsskapande åtgärd – det vill säga, det skapas sysselsättning för advokaterna, som kommer att få mycket att göra om vi inte avslår den begäran som i dag framställs till oss. 
Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Förutom de officiella uttalandena har en ändring gjorts av artikel 2 som medger att patentskyddet även omfattar programvaran i en dator.
Detta öppnar dörren för programvarupatentering. Det är som om det en dag skulle bli möjligt att patentera skalor, noter och ackord. Det är som om den pentatoniska skalan patenterades, med följden att en stor del av bluesmusiken plötsligt skulle kränka ett sådant patent och alla de som skrev musiken skulle bli tvungna att betala royalty till patentinnehavaren.
Patent har redan begärts för idéer som inte är nya, såsom musklicket för att utföra ett kommando eller olikhetsoperatorn i programvara med öppen källkod, och för andra föga originella idéer som i dag används i praktiskt taget alla programvarupaket som är i omlopp.
Om driftskompatibiliteten hindrades av programpatent och konsumenterna tvingades att alltid köpa och använda endast produkter tillverkade av ett och samma företag, skulle det få enorma konsekvenser, huvudsakligen av ekonomisk art. Inget företag får bygga ett monopol genom patenterad programvara. Ett småföretag skulle tvingas att bära enorma utgifter, å ena sidan för att inte göra intrång i patentet och å andra sidan för att försvara sina handlingar inför domstol. Konkurrens skulle därför inte längre bara vara en marknadsfråga, utan även en juridisk fråga.
Låt oss tänka på alla de forskningsinstitut på universitet och sjukhus som i dag, tack vare att detta direktiv inte finns, bedriver forskning genom att spara in på programvara, eftersom de använder program som instituten själva har utvecklat och som därför är gratis eller använder alternativ programvara som kostar mycket mindre än Microsofts produkter. Utan patent på programvara skulle EU kunna hålla kostnaderna nere, stimulera innovation, förbättra säkerheten och skapa sysselsättning.
Till rubriken ”Patents are smart bombs” i skulle jag vilja tillägga ”mot utsikten att möjliggöra framtida samverkan mellan olika kulturer och världar”. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Mjukvaruprogrammering är en enormt viktig fråga för mina väljare i Irland. Så viktig att jag bokstavligen har fått säckar med brev i vilka jag ombeds att rösta på ett eller annat sätt. Att förstå nyanserna och återverkningarna av vårt beslut är verkligen inte någon lätt uppgift. Det vi talar om i dag, för att uttrycka det enkelt, är äganderätten till idéer. När det gäller programvara är gårdagens stora idéer byggstenar till morgondagens stora idéer. Dessa idéer kan användas av alla för att främja vetenskapen och driva utvecklingen framåt.
Det fina med programvaruindustrin är bland annat att en enskild programmerare kan sitta och skriva ett intressant program. Han kan ge det till andra mot en avgift eller så kan han släppa det som öppen källkod så att alla kan använda det och bygga vidare på det. Det han har gjort är vanligt och miljontals människor gör precis samma sak som han. Det är detta som har drivit innovationen hittills och som har drivit fram informationssamhället och den nuvarande tekniska nivån.
Vilken grad av innovation blir resultatet tror ni om denne enskilde programmerare måste anlita en grupp patentadvokater? Om vi här i morgon beslutar att göra programvara patenterbar skulle programmerare över hela Europa kunna bryta mot lagen utan att ens veta om att de gjorde det förrän det var för sent. Om vi tillåter patent, hur mycket av kreativiteten och det fria tänkandet kommer att kvävas av rädsla för överträdelse av en av de hundratusentals patent som kommer att finnas? Patent som har registrerats eller köpts kommer att kontrollera själva verktygen som programmeraren måste använda för att kunna vara programmerare. Jag uppmanar ledamöterna att stödja varje ändringsförslag som begränsar patenterbarhet. Detta ger oss den starkaste ställningen vid våra förhandlingar med rådet. 
Marcin Libicki (UEN ).
   –Herr talman! På samma sätt som en doktor inte bör skada sina patienter bör parlamentets ledamöter inte skada de samhällen som har valt dem. Vår främsta prioritering bör vara frihet, i synnerhet frihet att bedriva ekonomisk verksamhet.
Detta kringgår frågan om det alls behövs några bestämmelser om detta. Behöver vi, mot bakgrund av att vi under det senaste årtiondet har bevittnat en exempellös utveckling på programvaruområdet, verkligen införa detaljerade bestämmelser för att reglera detta nu? Allt gick bra, så varför förstöra detta? Den ekonomiska framgång som har uppnåtts är tydlig, och om vi antar nya bestämmelser nu skulle de bara hindra ytterligare framgång.
Det är absolut nödvändigt med konkurrens som är ”jästen”, eller snarare drivkraften, bakom varje ekonomisk framgång. Å ena sidan är det sant att storföretag har möjligheter att bedriva ny forskning som inte småföretagen har. Å andra sidan blir storföretagen lätt inaktiva och stagnerar när de väl får ett monopol. Monopol bidrar aldrig till ekonomisk framgång, oavsett om det rör sig om statliga monopol eller monopol som innehas av storföretag. När vi röstar om betänkandet, framför allt när vi röstar om ändringsförslagen till det, måste vi akta oss noga för att skapa ett monopol som innehas av storföretag, eftersom detta skulle vara oerhört skadligt.
Framför allt måste vi komma ihåg att vi inte får offra små och medelstora företag på den ekonomiska framgångens altare. Viktigast av allt, vi bör inte skada genomsnittsanvändarna av datorprogram, eftersom det skulle visa sig att detta inte ligger i någons intresse.
Vi vill skydda frihet och ekonomisk framgång, snarare än förtryck och inaktivitet. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – Det enda direktiv som kommer i betraktande är ett direktiv som tydligt fastställer de nödvändiga kriterierna för att skilja mellan patenterbara datorrelaterade uppfinningar och icke-patenterbara uppfinningar och som således ger sådana uppfinningar ett effektivt skydd i EU:s medlemsstater. Direktivet bör hindra försöken att patentera saker som inte kan patenteras, såsom enkla icke-tekniska förfaranden och affärsmetoder, samt patentering av ren programvara.
Huvudpunkten är de ändringsförslag varigenom begreppet ”datorrelaterad uppfinning” skall ersättas med ”datorstyrd uppfinning” eller ”datorstödd uppfinning” och som definierar begreppet ”tekniskt bidrag” och som, närmare bestämt, även definierar de villkor som är viktiga för att bedöma uppfinningens tekniska beskaffenhet och som tydligt fastslår att rättigheterna till ren programvara, eller ens till medier, inte är otillåtliga. Annars kommer vi inte att kunna stödja förslaget till förordning. 
Hans-Peter Mayer (PPE-DE ).
   – Herr talman! Trots att det påstås att vi debatterar en av de mest kontroversiella lagstiftningarna, skulle detta vara fallet endast om hälften av oss var för den och hälften emot. Proportionerna är dock helt andra, för den överväldigande majoriteten här i kammaren stöder lagstiftningens syfte, som förkroppsligas i den otvetydiga principen att programvara i sig inte kan patenteras.
Denna lagstiftning innebär inget annat än ett skydd av programvara genom upphovsrätten. På samma sätt som inte bara enskilda meningar skyddas av upphovsrätten, utan snarare boken som helhet, skyddas följaktligen inte endast enskilda rader i programvara, utan snarare arbetet som helhet. Men vår ekonomi behöver naturligtvis patent, för patent utmärker och tyder på en kunskapsbaserad ekonomi, som frambringar sådana saker som tekniska landvinningar, uppfinningar med sådana nya, ytterligare krav, oavsett om de är datorbaserade, datorrelaterade eller datorstyrda.
Varför behöver vi denna lagstiftning? Vi behöver den för att inte hamna i den situation som råder i Förenta staterna. Vi är väl medvetna om att över 30 000 patent redan har tagits ut på programvara och vill förhindra att detta fortsätter i framtiden. Lagstiftningen behövs om vi skall kunna göra det. Vi skyddar faktiskt oss själva genom att låta kommissionen övervaka saken och inom tre år rapportera till oss om huruvida det fortfarande finns kryphål trots våra försök att täppa till dem genom de senaste kompromisserna, och om sådana finns måste kommissionen rapportera dem till oss och samtidigt redogöra för ”rörelsen för öppen källkod”, så att vi om tre år kan rikta vår uppmärksamhet mot den och täppa till de kryphål som kan ha uppstått.
Detta är därför inte slutet av berättelsen – inte bara på grund av att vi ännu inte har kommit överens med rådet. Vi kommer även att fortsätta att följa hur lagstiftningen tillämpas och kommer att förbehålla oss rätten att vidta ytterligare åtgärder om tre år utifrån utvecklingen. 
Arlene McCarthy (PSE ).
   – Vi kan bli världsledande på området god patentlagstiftning, men klarar vi av denna uppgift? Den rättsliga ramen är klar: enligt artikel 52 i Europeiska patentkonventionen är programvara som sådan inte patenterbar. Vi alla anser att vi måste sätta tydliga gränser för patenterbarhet. Vi kommer bara inte överens om hur detta bäst skall göras.
Vi måste skärpa lagen och se till att granskningen i praktiken inte tillåter patentering av programvara eller affärsmetoder. Låt oss dock inte glömma att det är vår uppfinningsförmåga och förmåga till innovation inom programvara och relaterad teknik som kan hjälpa EU att uppnå sitt mål att vara världens mest konkurrenskraftiga ekonomi fram år 2010.
I en tid då våra traditionella industrier flyttar till Kina och Fjärran Östern måste vi förlita oss på vår uppfinningsförmåga för att tjäna vårt uppehälle. Intäkterna från patent och licensieringen av våra uppfinningar till våra konkurrenter världen över ger oss avkastning på investeringarna och hjälper oss att skapa arbetstillfällen och tillväxt.
Små och medelstora företag som uppfinner hävdar att de utan patentskydd inte har någon möjlighet att förhandla med storföretag eller skydda sig från större företag som är ute efter deras uppfinningar. De behöver patentskydd till ett överkomligt pris och som går att hävda mot industrijättar. Men vi måste också se till att små programvaruutvecklare inte ställs inför ett minfält av triviala patent. De måste kunna göra förändringar, skriva och utveckla programkod och skapa programvaruprocesser utan att överträda eller bryta mot patenträtten.
Det finns ett antal ändringsförslag som skulle kunna lösa detta problem så att vi kan få en balanserad, genomförbar EU-lagstiftning som inte tillåter patentering bakvägen men som ser till att de mest uppfinningsrika företagen inom EU kan, på en allt hårdare och global arena, få tillgång till patent och utmana Förenta staternas dominans på detta område.
Brian Crowley sade att vi skulle kunna befinna oss i en bakvänd situation där vi betalar licensavgifter till företag i Förenta staterna och Japan för de patent och uppfinningar som vi själva har uppfunnit. Lägg till Indien till den listan. Enligt en ny patentlag från 2005 är det nu tillåtet i Indien att patentera inbäddade system. Menar vi på allvar att vi inom EU värdesätter vår uppfinningsförmåga mindre än de länder där innovation och uppfinningar är något nytt? 
Andrew Duff (ALDE ).
   – Herr talman! Parlamentet står inför en stor strategisk utmaning i att skapa en rättslig ram som sätter stopp för utbredningen av patenterbarhet för programvara. Vår första uppgift i morgon måste rent taktiskt vara att förkasta de förenklade förslagen för att underkänna andra behandlingen. Vi måste se till att vi kan göra stadiga framsteg för att förbättra den gemensamma ståndpunkten. Det är endast genom förlikningsförfarandet som en förstklassig lag kommer att skapas. Att misslyckas med att stifta en lag överhuvudtaget skulle lämna industrin i händerna på Europeiska patentorganisationen, domstolarna och WTO:s paneler. Jag är rädd att vi skulle hamna i en kostsam, formalistisk och förvirrande situation. 
Paul van Buitenen (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag anser att förslaget om mjukvarupatent har tillkommit på ett skandalöst sätt. Storföretagen, såsom Microsoft, betraktar mjukvarupatent som en möjlighet till ekonomisk vinning, och genom programtillverkarnas sammanslutning har de haft ett finger med i utarbetandet av kommissionens förslag – vilket upptäcktes av en slump, efter det att författarens namn av misstag hade lämnats kvar i dokumentet. Kommissionens förslag präglas av en kultur där patentverkschefer, storföretagens patentjurister och kommissionens patentchefer håller varandra bakom ryggen. Trots att parlamentet vidtog korrigeringsåtgärder 2003 lyckades ministerrådet, med hjälp av tvivelaktiga omröstningsförfaranden, lägga fram förslaget på nytt. Det fanns ingen kvalificerad majoritet av medlemsstater, och kraven från flera medlemsstater om att återuppta förhandlingarna avslogs utan vidare.
Även i Nederländerna är debatten om mjukvarupatent tvivelaktig. Medan parlamentet vilseleddes av regeringen fortsatte de nederländska tjänstemännen att arbeta på förslaget inom EU-kommittéerna. Den nederländska ministern ignorerade parlamentet när beslut fattades i ministerrådet. Jag stöder därför ändringsförslagen om att avvisa förslaget. Jag anser att parlamentet gör sig till åtlöje om det tolererar det sätt som lagstiftningsförslaget har tillkommit på. 
Erik Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! År 1991 var Microsoft ett litet företag som var tvunget att kämpa mot de större. Då sade Bill Gates att branschen skulle köra fast om all vår gamla kunskap blev föremål för patent, med en handfull giganter som kunde utkräva obegränsade betalningar av nykomlingar. Nu när hans bolag är en av giganterna har hans lobbyister ett helt annat budskap.
Kampanjen mot mjukvarupatent har pågått under lång tid. Motståndarna står på sig och har goda argument. Jag håller med Föreningen för en fri informationsstruktur (FFII), som hävdar att mjukvarupatent sätter den fria programvaruutvecklingen på spel och att mjukvarupatent, genom att de främjar monopolisering och driver upp priserna, är skadliga för innovationen. Detta får i sin tur följder för programvaruföretag, Internet-handeln, skolor och konsumenter. Vill vi skapa en situation där datorerna är i händerna på en eller ett fåtal programvaruleverantörer?
I morgon behöver vi minst 367 röster för att ändra eller förkasta rådets text. Jag uppmanar alla dem som motsätter sig mjukvarupatent att närvara. Vi kommer då att välja öppen källkod och kreativitet i stället för maktkoncentration och monopolisering. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Jag vill i dag rikta mig till dem som inte är här – inte till alla de 450-miljoner EU-medborgarna, utan till dem som väntar utanför kammaren och till dem som har plågat oss med e-post, fax och telefonsamtal. Jag tycker att det är underbart att de har gjort det. Vad vi ser hända i dag och kommer att se hända i morgon är viktigt för hur demokratin kommer att se ut i framtidens EU. Folk blir upprörda över saker som kommer att beröra dem. Vi har själva kunnat konstatera att de mångahanda argument som framförs här i kammaren ofta är mer skarpsinniga, långt mer detaljerade och långt mer exakta än vad vi själva kan åstadkomma i störtfloden av andra beslut som vi måste fatta.
Efter fem år då ledamöterna har lagt fram 5 500 ändringsförslag och röstat om 50 000 tilläggspunkter kan ingen av oss påstå att han eller hon har gått till botten med precis allting. Informationen har varit bra och har fått mig att byta sida. Jag är övertygad om att vi kommer att göra demokratin, de små och medelstora företagen och förvisso även det ekonomiska välståndet en tjänst om vi röstar mot mjukvarupatenten. De som står här utanför med sina visslor och T-tröjor skulle jag vilja uppmana att ligga i, att offentliggöra omröstningsresultaten och att visa hur var och en av oss faktiskt röstade. På så sätt kommer vi att se om parlamentsledamöterna har följt partilinjerna, lobbyisterna eller sina egna samveten. 
Marianne Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det hävdas fortfarande ihärdigt att det förslag som vi debatterar i dag främst skulle beröra små och medelstora företag – dessutom på ett negativt sätt – men det är främst små och medelstora företag som kan vinna på en större rättslig säkerhet och en enhetlig tillämpning av rättsreglerna på den inre marknaden. Jag har alltid ansett och är alltjämt övertygad om att själva förslaget inte innebär några större problem för små och medelstora företag, utan att det allmänt sett är patentsystemet som sådant som vållar problem för dem, både när det gäller tillgång och rättfärdigande.
Vid första behandlingen röstade vi om ett ändringsförslag där kommissionen uppmanades att rapportera om effekterna av datorrelaterade uppfinningar på små och medelstora företag. Vid det tillfället uppmanade jag uttryckligen kommissionen att noga ompröva hur små och medelstora företag, genom ett gemensamt förhållningssätt på EU-nivå, skulle kunna garanteras en mer fördelaktig patentställning.
Det gladde mig att i Rocardbetänkandet hitta ytterligare fyra ändringsförslag där särskild uppmärksamhet fästs vid denna industrisektor. Men många små och medelstora företag anser att detta bara är tomma ord, långt ifrån tillräckligt, och något som de inte lägre har förtroende för. De vill ha fakta och resultat, så det finns flera saker som jag skulle vilja höra sägas.
Varför har kommissionen inte vidtagit konkreta åtgärder som gynnar små och medelstora företag sedan den blev medveten om frågan och oron bland små och medelstora företag – vilket var i början av 2002, för tre år sedan nu? Det måste väl ändå finnas mängder av material att arbeta med, eftersom tiotusentals datorrelaterade uppfinningar redan har patenterats i Europa.
För det andra, avser kommissionen att göra något konkret för små och medelstora företag, och vad har den i åtanke? Jag vill ha ett tydligt svar. Min fråga uttrycker oron hos stora grupper av små och medelstora företag, och ert svar, herr kommissionsledamot, påverkar hur jag röstar i morgon. 
Adam Gierek (PSE ).
   –Herr talman! Kommissionens och rådets förslag till direktiv är oacceptabelt av olika skäl. Det viktigaste av dessa är att man i artikel 4 förvisso förbjuder patentering av datorprogram, bara för att omedelbart därefter, i artikel 5, lämna dörren vidöppen för sådana patent om de avser, och jag citerar, ”en programmerad dator [eller] ett programmerat nätverk”. Frågan uppkommer om vad som egentligen står på spel här. Enligt min mening är det som står på spel den enorma marknaden för programvara i Europeiska unionen och upprättandet av ett monopol över den. Vad som står på spel är dussintals miljarder euro. De hot som det oändrade direktivet utgör är som följer. För det första att programvarumarknaden kommer att monopoliseras av stora och ekonomiskt mäktiga aktörer utanför EU. Detta är mycket farligt för EU på den globala arenan, där alla konkurrerar med alla.
För det andra att ett antal små och medelstora datorföretag som arbetar med programvara i Europa kommer att gå i konkurs. För det tredje att de som innehar patenten inom och följaktligen monopolet över tjänstesektorn, med vilket jag även menar Internettjänster, kommer att diktera priserna. För det fjärde och sista att demokratin i EU-länderna kommer att utsättas för ett stort hot, med tanke på den betydelse som Internet har som medieform.
I sin egenskap av föredragande har Michel Rocard svarat för en enorm insats för att gripa sig an denna komplexa fråga. I hans förslag försvaras principerna för ”öppen källkod”, vilket är lovvärt, och även demokratin mot monopolens diktatur. I detta skede av lagstiftningsprocessen kommer förslagen att leda till ett förlikningsförfarande, som jag tror leder till den bästa möjliga lösningen.
I likhet med matematiska teorier och själva tankeprocessen kan programvara inte patenteras. Vad som dock kan patenteras är uppfinningar som har skapats med hjälp av datorer, vilket faktiskt redan förekommer. Sådana patent innehåller tekniska ”oberoende krav”, som avser konkreta system, och ”beroende krav”, som endast gäller i samband med ett givet patent och som kan innefatta hänvisningar till datorer och alla aspekter av deras funktion. Detta uppfinningsområde, som är centralt för branscher som bilar, hushållsapparater, mobiltelefoner med flera, bör dock regleras. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   – Patentlagarna ger en uppfinning ett särskilt slags rättsligt skydd. Det är inte det konkreta genomförandet av en viss idé som skyddas, utan själva idén eller konceptet. Uppfinningen är därför alltid något abstrakt. Patentskyddets dubbla natur ger upphov till svårigheter med patenträttens följder i det verkliga livet, i mötet med programtillverkarnas intressen och rättigheter. Problemet är därför att det å ena sidan finns företag som vill använda patenträtten för att skydda sina investeringar i forskning och utveckling, samtidigt som det å andra sidan finns ett samhälle – och enskilda medborgare – som vill att en rad gemensamma intellektuella landvinningar skall förbli allmän egendom.
Som lagstiftare måste vi stå på båda sidor, dels på den sida där man anser att skiljelinjen börjar inkräkta på områden som traditionellt sett har varit föremål för patentskydd, dels på den andra sidan, där man motsätter sig uppfattningen att rådets gemensamma ståndpunkt inte helt utesluter möjligheten att patentera programvara. Flertalet av de ändringsförslag som utskottet för rättsliga frågor har lagt fram syftar till att åstadkomma en mer välavvägd definition, och jag betraktar dem följaktligen som ett välkommet tillskott till den gemensamma ståndpunkten och en bra grund för ett slutligt beslut. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   –Herr talman! Det är i dag en viktig dag för Europaparlamentet, eftersom vi har ett gyllene tillfälle att visa att denna kammare faktiskt företräder miljontals EU-medborgare. Skälet till detta är att vi kan försvara – och försvara högst effektivt – såväl miljontals datoranvändares som hundratusentals små och medelstora företags intressen. Man har skrivit e-postmeddelanden och brev och vädjat till oss att göra det.
Jag anser att allmänheten i EU plötsligt har insett att medborgarnas EU behöver Europaparlamentet. Vi bör inte uppträda som talesmän eller lobbyister för storföretagen, utan i stället som talesmän för den sociala gräsrotsrörelse som för en kampanj mot EU-institutionernas missriktade beslut. Dessa beslut kan bara korrigeras av en annan EU-institution. Det som här står på spel är inte bara – och inte ens främst – patent på datorprogram. Den viktigaste aspekten av debatten är de allmänna påtryckningarna, som bereder parlamentet ett fantastiskt tillfälle att företräda medborgare inte bara genom teoretiska uttalanden, utan även i praktiken. Vi måste ta vara på detta tillfälle. 
Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Till skillnad från många andra ledamöter vill jag påpeka att under våra överläggningar så höll alla – eller åtminstone de flesta – med om att vi vill ha patent inom området datorrelaterade uppfinningar och att EU-industrins stora styrka är beroende av att vi får dem. Den nuvarande situationen är splittrad, såtillvida att företag som vill ta ut patent inom detta område kan göra det, och i sitt förslag gör kommissionen faktiskt ingenting annat än argumenterar för mer samordning inom EU.
Jag tror att alla ledamöter håller med om att det andra som vi vill undvika är att slå in på Förenta staternas patentväg, vilket skulle möjliggöra sådant som patentering av programvara-till-programvara, när det som vi vill ha – för att helt enkelt använda datorspråk – är programvara-till-maskinvara.
Vår stora uppgift nu blir att verkligen få ordning på språket. Med tanke på omröstningen i morgon vill jag återigen fråga kommissionen hur detta kan ske mot bakgrund av det mycket stora antalet ändringsförslag, varav de viktigaste är de som avser driftskompatibilitet och som har lagts fram av Michel Rocard med flera, av Piia-Noora Kauppi och av mig själv. Jag vill veta var kommissionen står i fråga om de olika förslagen, särskilt när det gäller obligatorisk licensiering eller begränsade undantag för ren programvara-till-programvara. Kanske har kommissionsledamoten något ytterligare att säga om detta? 
Marco Pannella (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som radikala ledamöter har vi ägnat oss åt denna fråga, särskilt med Marco Cappato, sedan den förra valperioden, och vi har gjort parlamentets ståndpunkt mycket tydlig, men den har inte godtagits.
I dag debatterar vi den igen, och vi hör anföranden från den yttersta högerkanten till den yttersta vänsterkanten i kammaren till stöd för marknaden, vilket jag, som ledamot av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, välkomnar särskilt. Det är en marknad som hotas och fördärvas av en byråkratisk apparat som, i syfte att stödja de stora monopol- och oligopolgrupperna, är redo att använda byråkratiskt rättsligt maktspråk för att förhindra utövandet av fritt uppfinnande och frihandel.
Om vi i morgon antar Michel Rocards ändringsförslag och de ändringsförslag som jag själv, tillsammans med 50 ledamotskolleger, däribland Emma Bonino, har lagt fram, anser jag att vi har en strategi och en möjlighet att vinna. Annars instämmer jag med Andrew Duff när han säger att man i förlikningsförfarandet inte längre bara måste räkna med Spaniens, Österrikes, Belgiens och Italiens ovilja att rösta för direktivet, som i maj 2004. I själva verket är jag säker på att vi kommer att lyckas ändra kommissionens och rådets ståndpunkter i riktning mot avreglering och rättvisa. 
Joachim Wuermeling (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Värdet av innovationer och vikten av ett kunskapsbaserat samhälle har ofta intygats här i kammaren. Vi har fått höra att intellektet blir vårt trumfkort, som EU kan spela i en alltmer global ekonomi.
Men precis lika viktigt som att utveckla detta intellekt är det naturligtvis att förhindra att andra stjäl våra idéer. Föreställ er en uppfinnare som under två år satsar miljontals euro på en uppfinning, bara för att någon tre månader senare skall kopiera uppfinningen, släppa ut den på marknaden och beröva uppfinnaren hans eller hennes lön för mödan. Patent skyddar de svaga. De skyddar uppfinnare mot dem med inflytande på marknaden. Patent avgör till intellektets fördel i tvister med marknadsinflytandet och gör detta utan hänsyn till det berörda företagets storlek.
Jag är långt ifrån nöjd med hur debatten har utvecklats under de senaste veckorna. Vi har fått en överhettad stämning, med en lobbyiststrid utan motstycke, och i ärlighetens namn måste vi erkänna, för det första, att vad vi i grund och botten måste göra, trots att vi har kommit så långt som till andra behandlingen, är att fatta beslut om en mångfald formuleringar och, för det andra, att vi i detta skede bara i begränsad utsträckning kan bedöma de troliga följdverkningarna av de många ståndpunkter som har tagits upp. Utskottet för rättsliga frågor har gjort fyrtio ändringar i mindre än tio artiklar. Vi har dussintals fler ändringsförslag att behandla men knappt någon uppfattning om vilka följder de skulle få.
Det har sakta gått upp för mig att tiden ännu inte är mogen för ett beslut i ärendet, och vi bör verkligen överväga möjligheten att avvisa den gemensamma ståndpunkten och därigenom tillfälligt avbryta lagstiftningsprocessen. Om detta vore möjligt skulle det kunna vara det mest ansvarsfulla beslut som vi kunde fatta i detta skede. 
Edit Herczog (PSE ).
   – Jag har följt debatten om förslaget till direktiv om datorrelaterade uppfinningar med stort intresse, dels på grund av dess betydelse (jag är övertygad om att det är ett av de viktigaste förslagen i kammaren), dels på grund av att jag i hela min karriär som ledamot av ett nationellt parlament eller Europaparlamentet aldrig har sett ett lagstiftningsförslag som har varit så missförstått och feltolkat av så många människor. Vi har redan hört så många saker i samband med detta direktiv – om Microsoft, om Linux, om multinationella företags och små och medelstora företags intressen, om laglig programvara, öppen källkod och upphovsrätt – att vi har glömt bort vad som egentligen är viktigt, vad det hela handlar om. Det viktiga är Lissabonstrategin. Det viktiga är den kunskapsbaserade ekonomin och det kunskapsbaserade samhället. Det viktiga är att vi måste kunna skydda den kunskap som vi skapar. Och det huvudsakliga marknadsmedlet för att skydda kunskap är patentet.
Det är en skam för EU att det gemensamma EU-patentet inte kunde förverkligas, trots att det är oundgängligt för att kunskap och innovation skall leda till investeringar och vinster. Vi har nu en möjlighet att göra framsteg inom patentlagstiftningens område och att göra något för att se till att kunskapsskyddet omtolkas så att det motsvarar 2000-talets krav. Det vore naivt att tro att direktivet är ett helt nytt koncept som erbjuder något i kvalitativt hänseende som den tidigare lagstiftningen inte gjorde. Det innebär inget nytt och revolutionerande, utan bara ett erkännande av det enkla faktum att världen av i dag grundar sig på digital information och högteknologiska lösningar som är en så integrerad del av vårt vardagsliv att det är omöjligt att tänka sig utveckling och teknik utan den. Vi behöver direktivet. Michel Rocard har gjort ett viktigt arbete genom att försöka omformulera direktivets ram, och han förtjänar beröm för detta. Det är inte hans fel att det inte lyckades. Detta är antagligen så långt som det kunde gå.
Det är dock mycket viktigt att direktivet om mjukvarupatent förverkligas i den av kommissionen föreslagna formen – eller med ett fåtal ändringar. Utan detta direktiv kommer EU att få en konkurrensnackdel jämfört med de regioner där man inte räds för att anpassa systemen till dagens krav. Det finns även andra lösningar för att skydda innovation. Men patent är den lösning som upprättar ett samband mellan en uppfinning och dess marknadsanvändning och som upphöjer kunskap till ekonomisk faktor. Vi får inte låta denna lösning glida oss ur händerna, för bara med stark ekonomi kan EU värna de värden som alla här i kammaren står för. 
Patrizia Toia (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Två världar uppmanar just nu EU-institutionerna att förmå sig att dra upp en öppnare och mer flexibel strategi i en fråga som är så viktig inte bara för ekonomins utan även för samhällets utveckling. De uppmanar oss därför att ändra den gemensamma ståndpunkten i riktning mot större öppenhet och flexibilitet.
Det rör sig om två världar som är viktiga för EU och dess framtid, det vill säga de små och medelstora företagens värld och ungdomarnas värld. Många ledamöter har redan talat om de små och medelstora företagen, och jag instämmer i kravet på större flexibilitet, för att undvika att skärpa patentdirektivet. Det skulle kunna innebära ett hinder för de små och medelstora företagens verksamhet och bli ett konkurrenshämmande hot mot deras utveckling.
Jag vill belysa ungdomarnas förväntningar. Jag anser att det i mycket få andra ämnen som diskuterats i kammaren har skett en så kraftfull mobilisering av ungdomar, av rörelser och av sammanslutningar som använder programvara inte bara för att kommunicera och för att lära, utan även som en sysselsättning, ett självständigt arbete, och för tusentals användningar mittemellan den frivilliga sektorn och de nya yrkena, som leds självständigt och som också är ytterst viktiga för utvecklingen av ett samhälle med ett öppnare ekonomiskt system med en starkare koppling till ungdomarnas förmåga att organisera sig.
Vi har många gånger sagt, oftast retoriskt, att EU står i samklang med ungdomarna. I dag har vi ett tillfälle – och jag hoppas att parlamentet inte missar det – att verkligen visa att vi står i samklang med de krav som ungdomarna ställer på oss och med de talrika rörelser som har uttryckt sig, och jag anser att parlamentet inte får svika dem.
Med detta i åtanke kommer jag att stödja de ändringsförslag som Michel Rocard, Andrew Duff med flera har lagt fram i syfte att öka klarheten och skärpan i EU:s gemensamma ståndpunkt. Jag anser att vi måste vara konsekventa på två punkter. För det första, om vi står fast vid att programvara inte kan patenteras, måste vi vara noga med att inte utvidga räckvidden, för om vi gör det riskerar vi att motsäga oss själva. För det andra är det viktigt att garantera patentskyddet, men vi får inte låta detta leda till bristande flexibilitet och en koncentration i händerna på ett fåtal personer, eftersom det skulle hindra utvecklingen och innovationen i EU. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Om någon för tre år sedan hade frågat någon i kammaren om de visste vad en datorrelaterad uppfinning var skulle de flesta ha svarat ”inte direkt”. Alla ni såg demonstranterna utanför i dag. Några av dem var lite aggressiva. En av dem hoppade rakt framför vår bil och en datorrelaterad uppfinning kallad ABS-bromsar räddade förmodligen hans liv.
Detta har pågått länge. Utvecklingen har tagit många mycket intressanta vändningar. För det första var det en dramatisk första behandling i Europaparlamentet. För det andra förkastades vår ståndpunkt i rådet. För det tredje vägrade kommissionen att gå tillbaka till första behandlingen. För det fjärde hade vi en oklar gemensam ståndpunkt från rådet och nu, för det femte, befinner vi oss i slutet av den andra behandlingen. Jag är rädd att denna lag kommer att förkastas i morgon, som Joachim Wuermeling sade.
Jag vet inte om det är bra eller dåligt, men jag vet två saker och jag har två budskap. Ett budskap är till ”David”-gruppen, som omfattar den öppna källkoden och de små och medelstora företagen. Det hade inte varit så illa trots allt om vi bara hade arbetat igenom det. Det skulle inte ha hindrat en fortsatt framtid för öppen källkod. Som finländare kan jag säga att det inte skulle ha hindrat Linux från att ha uppfunnits och utvecklats. Till ”Goliat”, eller de större företagen, vill jag säga: ”Skärp er!” Er lobbyverksamhet var usel. Öppen källkod-anhängarna slog er med 100–0.
Frågan är då vad detta betyder på institutionell nivå? Institutionellt har jag ett budskap till kommissionen och rådet. Europaparlamentet är medlagstiftare. Ni bör ta detta på allvar. När ni i morgon ser detta förslag förkastas bör ni gå tillbaka till planeringsstadiet och fundera ut en ny lag. EU behöver någon form av patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar, men i morgon kommer vi inte att få det. 
Lasse Lehtinen (PSE ).
   – Herr talman! Den hårda debatten om direktivet visar att demokratin fungerar. Så sent som i går på tåget till Strasbourg trycktes namnlistor i händerna på resenärerna, och mängden e-post om ämnet har varit orimlig. Saken har förlorat sina proportioner.
Inte ens någon gång i framtiden kommer man att kunna patentera rena datorprogram utan teknisk påverkan, och inte heller kommer den utmärkta idén om öppen källkod att gå förlorad när direktivet träder i kraft. Detta vågar jag påstå, och jag kommer ändå från samma land som Linuxsystemet.
Om det nya direktivet å andra sidan strandade, skulle det kunna betyda ett nytt bakslag för EU:s konkurrenskraft. Det kommer att bli ännu mindre kvar av Lissabonförklaringen om vi tar kål på direktivet. Att det skulle ställa de små och medelstora företagen mot de stora, onda multinationella företagen är en överdrift och ett konstgjort argument. Jag har varit i kontakt med många små och medelstora företag i mitt hemland, Finland, och de säger att de kommer att vinna på direktivet. Det skulle på samma gång skydda dem och deras uppfinningar mot storföretagen. Storföretagen klarar sig alltid, även utan regler, men tydliga regler, å andra sidan, gagnar alltid småföretagen.
Jag hör inte till dem som motsätter mig patent i princip. Patentet är en av traditionerna i EU-andan. Det är grunden till en modern och välfungerande marknadsekonomi. Det ger visshet och dessutom skydd mot olovlig efterapning. Varför skulle vi inte patentera datorrelaterade uppfinningar, som vi alla har nytta av i vardagslivet? För närvarande finns det ingen harmoniserad patentlagstiftning i EU. Detta skapar ett ovisst verksamhetsklimat för företag och investeringar. Vi behöver faktiskt en bra och öppen patentlagstiftning för sysselsättningens skull.
Förhoppningsvis blir detta inte ytterligare ett exempel på hur EU skjuter sig själv i foten och försvagar sin konkurrenskraft. 
Cecilia Malmström (ALDE ).
   – Herr talman! Detta är en mycket komplicerad fråga som är föremål för en enorm lobbying från olika grupper. Jag tycker att det är jätteroligt att medborgarna för en gångs skull bryr sig om vad vi håller på med här i huset. Det är vi inte bortskämda med.
Det är viktigt med ett väl fungerande patentsystem i Europa. Enskilda uppfinnare och företag måste naturligtvis kunna ta patent på sina uppfinningar, även datorrelaterade sådana. Tendensen i dag är dock att ren mjukvara också ges patent, vilket inte är bra. Vi behöver forskare, innovatörer och enskilda programutvecklare som kan komma med nya idéer utan att riskera att göra intrång i triviala patent och hamna i oändliga processer.
I första hand bör vi förkasta hela förslaget, med uppmaning till kommissionen att återkomma med ett heltäckande förslag på ett gemenskapspatent som omfattar alla uppfinningar. Det är fel att endast bryta ut mjukvarurelaterade uppfinningar som en enskild sektor.
I andra hand måste vi ändra på den gemensamma ståndpunkten som inte är en bra lagtext. Den innehåller alltför många oklarheter. Med utgångspunkt i de flesta av Rocards förslag kan vi kanske få till stånd en konstruktiv förlikning till fromma för små, stora och enskilda företag. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
    –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Få direktiv har gett upphov till en så hetsig debatt. Jag tror inte att någon här i dag har kunnat undgå att ta intryck av de känsloladdade argument som framförts av såväl förespråkare som motståndare till detta direktiv. Direktivet om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar är ett stort steg mot att fastställa spelreglerna för de snabbast växande sektorerna i EU-ekonomin, men en intensiv debatt har utlösts om den oklara tolkningen av uttrycket datorprogram ”i sig”, som utesluter undantag från patenterbarhet.
Jag är för ett konsekvent skydd för datorprogram i form av skydd av den kreativa lösning som hela eller delar av program bygger på, men jag är emot beviljande av patent för enskilda idéer. I stället måste patenterbara uppfinningar vara lösningar där en idé kombineras med sitt tekniska utförande, till exempel säkerhetssystem för bilar. Skydd för enstaka formler, kommandon eller instruktioner vore ett uppenbart steg i fel riktning. Jag har ingenting emot patent i allmänhet, men jag kan inte acceptera att direktivet antas i den version som rådet har föreslagit och som enligt min mening ger utrymme för flera tolkningar.
Av detta skäl kommer jag endast att stödja en version av texten som utesluter möjligheten till flera tolkningar och som gör texten mer exakt. De ändringsförslag som min grupp har lagt fram är ett försök att åtgärda de problem jag just har nämnt. Jag måste säga att jag för min del anser att den ståndpunkt som rådet har intagit är högst beklaglig, eftersom den innebär att det krav som jag och många av mina kolleger har framfört, och som parlamentets utskott för rättsliga frågor har ställt sig bakom, på att direktivet skall återgå till första behandlingen ignoreras. Jag menar att rådet i stället borde ta till sig våra synpunkter, eftersom det skulle främja den ömsesidiga respekten mellan parlamentet och rådet och samtidigt utöka samarbetet mellan dessa båda viktiga institutioner.
Jag vill slutligen tacka föredraganden Michel Rocard och i synnerhet vår grupps skuggföredragande Piia-Noora Kauppi för deras utmärkta arbete. 
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Debatten om datorrelaterade uppfinningar har varit en intressant och het debatt, men tyvärr har de flesta deltagarna intagit en ståndpunkt som är antingen svart eller vit. Alla inser att detta är en ytterst komplicerad fråga. Att referera till den i bibliska termer hjälper inte eftersom det även fortsättningsvis leder till att de olika argumenten placeras i fack. Å ena sidan har vi med hänsyn till direktivet fått höra att om vi inte tar ställning för patent i allmänhet kommer vi att kväva innovationen och göra EU mindre konkurrenskraftigt. Vi kommer därför att gå emot det som vi har försökt uppnå genom Lissabonmålen.
Å andra sidan har vi hört att om det fanns regelverk för patent skulle detta öka byråkratin och påverka konsumenterna. Enligt en talare skulle detta utgöra ett hot mot demokratin. Personligen anser jag att vi måste betrakta hela frågan i ett globalt perspektiv.
Först och främst är det meningslöst att vi koncentrerar oss på just denna specifika fråga inom EU utan att ta hänsyn till patentfrågan i sin helhet.
För det andra är det, när det gäller EU:s ställning i en globaliserad värld, meningslöst att vi stiftar lagar så länge vi inte är en del av en internationell lagstiftningsstruktur som uppmuntrar andra kontinenter och utvecklings- eller industriländer att delta på internationell nivå. 
Simon Coveney (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är en komplex och teknisk fråga och jag vill tacka föredraganden och i synnerhet skuggföredraganden från min grupp för hennes arbete med den. Alla som har utsatts för lobbyverksamhet från båda sidor i denna debatt har hört övertygande argument för och emot den föreslagna gemensamma ståndpunkten.
Jag har ett antal punkter att ta upp under den korta tid som står till förfogande. För det första bör det betonas att det i patentdirektivet inte föreslås att ett nytt patentsystem skall införas i EU, utan att man i stället samordnar och likriktar verksamheten i de olika medlemsstaternas patentverk. Vad ni än anser om patent, så måste ni hålla med om att den nuvarande situationen, i vilken 25 nationella patentverk inte har någon konsekvent strategi, inte bidrar till en framåtskridande integrerad och fungerande gemensam marknad.
Det stämmer dock att programvaru- och IT-industrin inom EU på senare år har blomstrat under det nuvarande systemet. Så varför behöver vi en gemensam strategi? I synnerhet små och medelstora företag verkar vara splittrade i denna fråga. Somliga har beslutat att ge intryck av att det är en fråga som ställer de stora multinationella företagen mot de mindre små och medelstora företagen. Så är inte fallet utifrån min erfarenhet. Det råder delade meningar bland de små och medelstora företagen. Några vill skydda sina idéer och uppfinningar medan andra fruktar ett minfält av patent som en följd av den gemensamma ståndpunkten. Ingen här i kammaren vill rösta för en situation som på något sätt kan skada den framtida utvecklingen av små och medelstora företag.
Jag vill kortfattat lyfta fram två nyckelfrågor i direktivet: först och främst definitionen av vad vi föreslår skall vara patenterbart. Vi föreslår inte att programvara skall vara patenterbar som i Förenta staterna. Detta måste understrykas. Om vi behöver godkänna ändringsförslag för att klargöra detta så låt gå, även om den nuvarande ordalydelsen inte är så dålig. Upphovsrätten skyddar redan programvara.
Den andra nyckelfrågan är den om driftskompatibilitet, och ändringsförslagen från Arlene McCarthy på detta område förtjänar att stödjas. Vi måste se till att den utrustning eller de nätverk som många användare behöver för att innovation skall komma till stånd inte undanhålls från marknaden. Det är just detta som är fallet för öppen källkod och den ”öppen källkod”-rörelse som har varit så framgångsrik på senare år.
Avslutningsvis börjar många anta ett väldigt pessimistiskt synsätt i detta skede och på det hela taget är det troligt att förslaget som helhet förkastas i morgon. Det kommer att innebära ett mycket allvarligt misslyckande för institutionernas strävan efter en gemensam grund för och enighet om vad som är ett mycket viktigt område för ekonomin inom EU i allmänhet. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
   –Herr talman! Datorprogrammens rättsliga ställning har länge varit tydligt definierad. Datorprogram är upphovsrättsligt skyddade och patent på datorprogram är inte tillåtna enligt den europeiska patentkonventionen. Såväl juridiska experter som IT-specialister motsätter sig en ändring av den nuvarande situationen. Det enda syftet med rådets direktiv är att ge stöd åt Europeiska patentverkets praxis, som är både omdömeslös och farlig.
På både Jerzy Buzeks och mina egna vägnar uppmanar jag därför parlamentet att antingen rösta för samtliga 21 ändringsförslag i detta paket, som innebär att direktivet återfår den innebörd det hade efter den första behandlingen, eller att rösta nej till direktivet helt och hållet. Som det tyska parlamentet konstaterade i sin resolution av den 17 februari 2005 finns det en risk för att ett överflöd av patent kan leda till att allmänheten ändrar uppfattning om huruvida ett patentsystem effektivt kan främja innovation och utveckling. Mot denna bakgrund är det därför parlamentets ansvar att förhindra detta.
Det finns ingen anledning att utvidga patentlagstiftningen till att omfatta datorprogram. Det främsta argumentet för patentlagstiftning var viljan att skydda investeringar. Verkliga innovationer kräver långvariga tester och kapitalinvesteringar innan de genererar någon vinst. Investeringar i IT-tillgångar är dock ofta små eller till och med försumbara. Det finns därför inget behov av att ge dessa ytterligare rättsligt skydd.
Det ligger absolut ingenting i påståendet att programvarupatent, enligt Europeiska patentverkets tolkning, innebär en möjlighet. Patent innefattar också risker och måste därför användas med försiktighet. Många myter och halvsanningar florerar om patent och jag skall ge några exempel. Det är en myt att ekonomin alltid gynnas när patenträttigheter beviljas. Tjänstemän mäter ofta ekonomisk innovation i termer av antal patent, men dessa kan skada investeringarna genom att begränsa konkurrensen. Det finns många ledande IT-företag som aldrig har ansökt om patent, och praktiskt taget inga IT-specialister intresserar sig för patentbeskrivningar. Ingen har lyckats visa att det skulle finnas ett direkt samband mellan fler patent och ekonomisk tillväxt.
En annan myt är att patent för program skulle gynna de små och medelstora företagen, eftersom patenten skulle ge dessa exklusiv rätt till sina innovativa idéer. Patent kan dock utgöra både hinder och skydd. Det är mycket svårt för små företag att få skydd, eftersom kostnaderna för att upprätthålla ett patent är oerhört höga, ibland till och med hundra gånger högre än kostnaderna för att få patentet. Det är dessutom också nödvändigt med omfattande efterforskningar för att utröna om en viss uppfinning redan har reserverats av någon annan. Inom IT-sektorn, där det är särskilt enkelt att göra små förändringar, skulle patenterbarhet för program bli en regelrätt krutdurk. 
Tadeusz Zwiefka (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! EU-institutionernas grundläggande skyldighet under lagstiftningsförfarandet är att anta god, lättfattlig och effektiv lagstiftning. Jag behöver inte påminna parlamentet om alla de gånger både kommissionens ordförande och de olika ordförandeskapens företrädare redan har försäkrat oss om att det kommer att bli så och att parlamentet givetvis är en väsentlig del av detta förfarande.
Dagens debatt är slutpunkten av vårt arbete med ett direktiv som tyvärr är ett exempel på ett helt annat tillvägagångssätt. Både kommissionen och rådet anser att det bara är deras förslag som har något värde, och båda har avvisat förslag från parlamentets ledamöter. Jag vill gärna tro att det kommer att bli annorlunda den här gången och att man kommer att prioritera de miljontals EU-medborgarnas och de små- och medelstora företagens intressen. De senare sysselsätter 90 procent av arbetstagarna, något som givetvis inte får glömmas bort. Därför får vi inte bara prioritera de stora och rika företagens intressen.
De allvarligaste invändningarna rör bristen på en tydlig åtskillnad mellan en uppfinning, eller med andra ord en patenterbar teknisk lösning, och ett datorprogram eller en algoritm, vare sig det handlar om en beräkningsmetod, ett matematiskt begrepp eller ett sätt att bedriva näringsverksamhet, framför allt detaljhandel. I ljuset av detta faktum är syftet med denna samordning minst sagt ytterst tvivelaktigt. Det är olyckligt att den bestämmelse som förhindrar patenterbarhet för datorprogram i sig inte kommer att bli mer än ett bländverk, precis som Europeiska patentbyråns nuvarande praxis. Samtidigt talade kommissionsledamoten i sitt anförande i början av dagens debatt om för oss att direktivet inte kommer att leda till att Europeiska patentverket ändrar sin praxis, vilket är ett oroande uttalande.
Det råder inget tvivel om att behovet av en samordning av patentlagstiftningen är akut, bland annat för datorrelaterade uppfinningar. En nödvändig förutsättning för sådan lagstiftning är dock att den blir bra, för alla parter.
Utan Michel Rocards och Jerzy Buzeks ändringsförslag kommer direktivet att förstärka den alltför liberala inställningen till de grundläggande aspekter som utmärker begreppet uppfinning, och det kommer även att stödja denna inställning. Jag uppmanar därför parlamentet att rösta för de ändringsförslag som Michel Rocard och Jerzy Buzek har lagt fram. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Är det någon som efter denna två timmar långa debatt anser att vi har en gemensam ståndpunkt värd namnet, en ståndpunkt som vi kan anta? Är det någon som efter denna debatt anser att denna infekterade fråga är färdigdebatterad, att tiden är mogen att rösta om den, att vi kan skrapa ihop den kvalificerade majoritet som krävs för att rösta ja till den eller den långa raden av ändringsförslag? Jag tror inte det och det finns ett skäl till detta.
Den första behandlingen skedde den 24 september 2004, men ignorerades fullständigt av rådet i dess politiska överenskommelse. Piia-Noora Kauppi sade om rådets resolution att det verkade som om rådet ville nonchalera EU:s folkvalda lagstiftares vilja. Rådet självt är osäkert. Den 21 december ströks omröstningen från dagordningen på Polens begäran. De tyska, spanska och nederländska parlamenten har uttalat sig emot direktivet i dess föreslagna form. Omröstningarna har skjutits upp allt längre perioder.
Europaparlamentet har uppmanat kommissionen att lägga fram ett nytt förslag till den första behandlingen. Utskottet för rättsliga frågor, ordförandekonferensen och parlamentet självt har antagit resolutioner med detta syfte.
Hur har rådet reagerat på detta? Det beordrade att det inte skulle hållas någon debatt och meddelade att det var ytterst viktigt att det blev så. Den politiska överenskommelsen antogs helt enkelt, trots att den var kontroversiell och trots att Nicefördraget var i kraft. Detta har lett till missnöje och 178 framlagda ändringsförslag i parlamentet.
Den gemensamma ståndpunkten innehåller saker som jag skulle kunna räkna upp i tur och ordning och som tas upp i ändringsförslagen. De gör att jag kommit fram till att ståndpunkten inte bidrar till rättssäkerheten och inte främjar innovation, och att den skapar oro hos de små företagen. Därför bör vi avvisa den gemensamma ståndpunkten i morgon och lägga all vår kraft på att samordna patentlagstiftningen inom EU, i stället för att anta och låta oss nöja med bestämmelser som anses kontroversiella i den berörda branschen. 
Romana Jordan Cizelj (PPE-DE ).
   – Ett år har gått sedan jag blev ledamot av Europaparlamentet. Frågan om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar är en av de viktigaste frågor vi har debatterat under denna tid.
Många har deltagit i debatten om detta direktiv i mitt hemland Slovenien, precis som i övriga EU-länder. I detta avseende har det föreslagna direktivet redan genererat positiva resultat, eftersom många medborgare har involverats direkt i den demokratiska processen. De har insett att EU:s institutioner inte är så avlägsna som en del av deras verksamheter låter antyda. Här i parlamentet är det dock inte medborgarna som fattar besluten, utan vi parlamentsledamöter som gör detta åt dem och gör det i deras namn. 
Hur resonerar jag när jag överväger hur jag skall rösta om direktivet? Saken är den att här i EU måste vi sträva efter att nå Lissabonstrategins mål för att kunna hantera globaliseringens utmaningar på bästa sätt. Vi måste utnyttja vårt konkurrensmässiga försprång gentemot övriga delar av världen och grunda vår utveckling på kunskap och forskning och tillämpningen av dessa. Vi kommer att kunna uppmuntra människor att engagera sig i dessa verksamheter om vi till exempel ser till att immateriell egendom ges ett fullgott skydd. Vi måste därför ha modet att skapa ett ordentligt, enhetligt rättssystem inom EU som gynnar innovativt arbete.
Jag tror fullt och fast att detta är den rätta tidpunkten att anta det föreslagna direktivet. För att undanröja alla farhågor om patenterbarhet för datorprogram i sig är det lämpligt och riktigt att det i direktivet tydligt slås fast att dessa program alltid bör falla utanför patentskyddet och i stället omfattas av upphovsrätten.
Jag anser att direktivet bör innehålla tydliga definitioner av de grundläggande begreppen. Eftersom de små och medelstora företagen är så viktiga i Europeiska unionen är det också angeläget att vi beaktar direktivets effekter på dessa företags verksamhet fullt ut. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mot slutet av denna intressanta debatt är det nu dags att återkomma till det vi talar om, själva kärnfrågan. Detta är inte en utvidgning av den befintliga patenträtten, det för oss inte in på några nya områden. Själva målet med detta är att klargöra den befintliga situationen eftersom den nu gällande patenträtten tillämpas på ett inkonsekvent sätt. I många fall vet inte företag som önskar få patent vad de har att rätta sig efter. De kan få patent från ett land men inte från ett annat.
Samtidigt tror jag att vi alla är överens om att vi inte vill se den sorts patentsystem som verkar spridas mycket snabbt i Förenta staterna och andra länder där patent för vad vi skulle kalla relativt triviala uppfinningar och som täcker affärsmetoder eller enkel programvara som borde täckas av upphovsrätten inte kommer att täckas.
Den viktigaste frågan är emellertid om detta verkligen uppnås genom det förslag som vi har framför oss? Sätt er in i en patentgranskares situation där ni måste avgöra om ni skall ge patent. Jag menar att denna ordalydelse och mycket av ordalydelsen här inte bara är komplex, svår och oklar, den går faktiskt även i helt fel riktning.
En del av problemet – vilket jag lagt märke till många gånger under debatten – är att många kolleger inte accepterar att det på nästan alla områden inom tekniska uppfinningar förekommer någon form av digital teknik. Föreställningen att en dator stöder eller kontrollerar saker är faktiskt något föråldrad. I era mobiltelefoner ryms mer datorkraft än i en stordator för tio år sedan. De är programmerade genom instruktioner och det är fullkomligt rimligt att företag som har tekniska innovationer som innefattar denna programvara skall kunna skydda den.
Jag menar att detta går i fel riktning: det hjälper inte små företag, det hjälper inte stora företag, det hjälper inte ”öppen källkod”-rörelsen. Vi måste besluta om huruvida vi inte har misslyckats totalt med detta och om det inte är dags att börja om. 
Zuzana Roithová (PPE-DE ).
    –  Mina damer och herrar! Den europeiska patentkonventionen skyddar allmänhetens intressen genom att förbjuda patentering av allt som inte är en teknisk lösning, i synnerhet vetenskapliga teorier, estetiska verk och matematiska metoder, planer eller regler för att utföra mentala handlingar och använda datorprogram. Även om upphovsrätten gör det möjligt att förbjuda missbruk inom detta område har ett tjugotal företag lämnat in över 20 000 patentansökningar för datorprogram. Detta innefattar inte bara kontrollprogram för tillämpningar i allt från tvättmaskiner till unik medicinsk utrustning, utan också renodlade programvaru- och affärsmetoder, till exempel användningen av kundvagnar vid Internethandel. Det är olyckligtvis så att patentverk och domstolar kommer fram till olika beslut i många fall, varför tydliga EU-bestämmelser behövs.
Jag kan tyvärr konstatera att vi fortfarande saknar en uppdatering och ett generellt direktiv om EU-patent. Detta gör dagens debatt än mer komplicerad, eftersom den gäller ett särskilt direktiv som inte behandlar begrepp men som samtidigt har en större räckvidd än avtalet om handelsrelaterade immateriella rättigheter (TRIPs). Att storföretagen välkomnar direktivet är givetvis viktigt, men många aktörer, däribland jurister, IT-specialister, forskare, småföretag och den tjeckiska senaten, har pekat på direktivets tvetydighet. En sådan tvetydighet innebär en risk för att direktivets bestämmelser ger utrymme för breda tolkningar, vilket skulle få allvarliga konsekvenser för de små och medelstora företagen och för konsumenterna. Rådet har tyvärr inte heller bedömt direktivets effekter på de små och medelstora företagen och på de nya medlemsstaterna, vilket parlamentet har begärt.
En partiöverskridande koalition har bildats i kammaren för ändamålet i fråga. Vårt syfte är att nå en kompromissöverenskommelse om gemensamma ändringsförslag och att tillåta patentering av fasta program, det vill säga kontrollprogram för tekniska tillämpningar, endast när dessa existerar som en del av en övergripande uppfinning. Vi vill också förbättra driftskompatibiliteten för konsumenterna och förhindra att patent beviljas för betydelselösa idéer. Ett patent kostar trots allt 30 000 euro, medan godkännandeprocessen i genomsnitt tar fyra år. Eftersom de små och medelstora företagen utgör en drivkraft för IT-sektorn och svarar för 70 procent av omsättningen och 80 procent av arbetstillfällena hindrar dessa båda faktorer en dynamisk tillväxt inom denna sektor. Vi föreslår därför att man på ett tydligare sätt skiljer mellan patent för maskiner och patent för rena programvaror.
Sammanfattningsvis vill jag vänligt uppmana kommissionen att tydligt redogöra för de framsteg som har gjorts i förberedelserna för ett modernt EU-patent. Om inte direktivet ändras på ett bra sätt röstar hela min grupp hellre emot det. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I dag kan vi välja om vi vill ha en gammaldags patentlagstiftning med en gammaldags syn på storbolag och en gammaldags syn på utveckling eller en modern, småskalig, kreativ utveckling med en modern lagstiftning.
Alla säger att de inte vill ha mjukvarupatent. Vi har sett katastrofen i USA när man gör så. Det enda sättet att bevisa det i dag är att rösta för de 21 kompromissändringsförslag som jag och många andra har skrivit under. Då får vi en intelligent, balanserad lagstiftning där kreativiteten och en sund patentlagstiftning kommer till del.
Röstar man emot visar man att man är helt i händerna på storbolagen. Det leder till en lagstiftning som innebär att program som styr en apparat blir patenterbara. Det är som att ge patentskydd för manualer till apparater. En sådan värld är modern. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! De av er som har varit direkt inblandade i arbetet med detta förslag vet att vi har att göra med ett mycket komplext område. Direktivet kan inte ställas på huvudet. Vad vi behöver är en bra balans mellan att uppmuntra till innovation och se till att konkurrensen inte kvävs.
Som kommissionsledamot Charlie McCreevy sade i sitt uttalande från mars 2005: bollen ligger hos er. Vad ni än beslutar kommer kommissionen att ta hänsyn till det och respektera det. Om ni beslutar att avvisa den gemensamma ståndpunkten kommer kommissionen inte att lägga fram ett nytt förslag. Ni bör också komma ihåg att ett förkastande skulle stå i vägen för många åtaganden inom EU och gå emot våra gemensamma Lissabonmål om att öka EU:s konkurrenskraft.
Många ledamöter har i debatten tagit upp frågan om driftskompatibilitet. När det gäller detta behåller kommissionen en viss grad av flexibilitet. Obligatoriska licenssystem finns redan i medlemsstaternas lagstiftning. Det är en passande lösning under förutsättning att icke-diskriminering mellan olika modeller för programvaruutveckling, ”proprietära” eller med ”öppen källkod”, garanteras. Företag bör motiveras att frivilligt utfärda licenser. Men om rättsinnehavarna missbrukar sina rättigheter genom att sätta upp orimliga villkor bör myndigheterna ingripa för att se till att man tillämpar rimliga villkor.
Ett begränsat undantag för driftskompatibiliteten, som inriktas mot främjandet av öppna standarder, skulle också kunna utgöra en sund strategi, förutsatt att internationella åtaganden respekteras.
Många ledamöter har även tagit upp frågan om upphovsrätt. Låt mig klargöra det genom att påpeka att upphovsrätt är en separat och annorlunda rätt än patent. Upphovsrätt och patent skyddar olika aspekter av något som är nytt och originellt. Så patent påverkar inte förekomsten av upphovsrätt.
Upphovsrätten skyddar uttryckandet av en idé, men den skyddar inte någon uppfinning och upphovsrättsskydd hindrar inte någon från att ta en uppfinning och uttrycka den på ett annorlunda sätt.
Vad gäller små och medelstora företag och deras tillgång till patentsystemet vill jag uppmärksamma två aspekter: för det första är ledamöterna medvetna om kommissionens förslag om ett gemenskapspatent som skulle minska kostnaderna för patentskydd över hela EU. För det andra har vi låtit göra en genomförbarhetsstudie om frågan om försäkring för rättsliga kostnader för patent. Denna studie är nu i en andra fas och vi har bett konsulter komma med konkreta förslag.
Med hänsyn till det stora antal ändringsförslag som lagts fram kommer vi att förse sekretariatet med en skriftlig översikt över kommissionens ståndpunkt om dem för att den skall ingå i det fullständiga förhandlingsreferatet för denna debatt(1).
Slutligen hoppas jag att omröstningen leder till ett positivt resultat. Om det dock skulle behövas ytterligare arbete för att komma överens med rådet är kommissionen redo att hjälpa båda medlagstiftarna att uppnå ett konstruktivt resultat. 
Talmannen
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Efter att noga ha lyssnat på de olika argument som har lagts fram under förmiddagens diskussion, uppmanar jag kraftfullt kammarens ledamöter att stödja de 21 kompromissändringsförslag genom vilka man skulle stoppa införandet av programvarupatent vid morgondagens omröstning. Om man då inte godtar dessa ändringsförslag kommer jag och många andra att rösta mot denna resolution.
Förslaget till lagstiftning motarbetar intressena hos de små och medelstora företagen inom EU som bedriver verksamhet inom programvarubranschen. Om denna lagstiftning antas i morgon kommer man att hämma innovationen och de livskraftiga små och medelstora företagen inom EU. Parlamentet måste rösta mot denna lagstiftning. Vi har inte råd att hämma de livskraftiga små och medelstora företagen inom EU. Dessa företag är livsnerven för skapande av arbetstillfällen inom EU. Det är tillräckligt med upphovsrätten. Programvarupatent är inte rätt väg att gå. 


Kommissionen kan godta ändringsförslagen 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13,
under förutsättning att ändringen tillämpas konsekvent: 14, 40, 72, 93, 114, 135, 158
15, 18, 21, 26–37, 43, 47, 58, 59, 60, 61, 63, 66, 75, 79, 90, 91, 92, 96, 100, 111, 112, 113, 117, 121, 132, 133, 134, 138, 142, 153, 154, 155, 161, 165, 176, 177, 178.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag i samband med ett tillfredsställande och väl avvägt helt paket: 5, 25, 48, 50, 67, 68, 80, 82, 101, 103, 122, 124, 143, 145, 166, 168.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag efter att dessa har omarbetats: 4, 16, 17, 19, 22, 23 (återinfört i texten), 53, 85, 106, 127, 148, 171.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 2, 3, 20, 24, 38, 39, 41, 42, 44, 45, 46, 49, 51, 52, 54, 55, 56, 57, 62, 64, 65, 69, 70, 71, 73, 74, 76, 77, 78, 81, 83, 84, 86, 87, 88, 89, 94, 95, 97, 98, 99, 102, 104, 105, 107, 108, 109, 110, 115, 116, 118, 119, 120, 123, 125, 126, 128, 129, 130, 131, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 146, 147, 149, 150, 151, 152, 156, 157, 159, 160, 162, 163, 164, 167, 169, 170, 172, 173, 174, 175. 

Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen.

Giles Chichester (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Jag vill bara informera kammaren om att den vid första behandlingen har lyckats att anta ett direktiv i samförstånd med rådet. 

Manolis Mavrommatis (PPE-DE ),
   . – Fru talman! För bara en vecka sedan visade världen sin medkänsla genom att säga ett rungande ja till att bekämpa svälten och fattigdomen i Afrika. Detta var inte bara tomma ord, utan ett budskap av medmänsklighet och stöd till en kontinent där miljontals människor, även små barn, är i desperat behov av hjälp.
Tillsammans med övriga länder var Europeiska unionen först med att hörsamma denna uppmaning till världen. Detta visar att vi måste vara både försiktiga och uppmärksamma.
Betänkandet om utnyttjandet av barn i utvecklingsländerna och särskilt barnarbete är den första åtgärd som helt och hållet inriktats på barnarbetet som företeelse, som antagit oroväckande proportioner runtom i världen, framför allt i Afrika, Asien och Central- och Sydamerika.
Närmare bestämt arbetar 352 miljoner barn under 18 år. Ungefär hälften vistas i en miljö som utgör en risk för deras fysiska och mentala hälsa, medan 1 800 000 barn utnyttjas av ligor inriktade på prostitution och pornografi.
Detta förekommer inte bara i utvecklingsländerna, utan också i Europeiska unionen. Jag behöver bara påminna er om att 5 miljoner barn utnyttjas på arbetsplatser i Östeuropa och i Medelhavsområdet. Det är dock de 121 miljoner barn, däribland 65 miljoner flickor, som aldrig har gått i skolan som är den allvarligaste varningssignalen.
Ett av målen i slutsatserna från världstoppmötet om barn 1990 var att alla barn i världen skulle ha tillgång till utbildning 2000 och att minst 80 procent skulle ha möjlighet att fullfölja en grundutbildning. Länderna måste inse att om de inte framför allt satsar på att utveckla sina medborgare så är de dömda att förbli underutvecklade. Det är huvudpunkten i mitt betänkande.
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Talmannen.
   – Det är med glädje jag hälsar den delegation från det indiska parlamentet som sitter på åhörarläktaren välkommen till Europaparlamentet.
Delegationen består av fyra ledamöter från Lok Sabha (folkförsamlingen) och tre ledamöter från Rajya Sabha (delstatsförsamlingen) och leds av Rajya Sabhas vice talman Raman Khan. På Europaparlamentets vägnar välkomnar jag delegationen, som befinner sig i Strasbourg med anledning av parlamentets tolfte interparlamentariska möte med Indien.
Förra året träffade en arbetsgrupp från Europaparlamentet sina indiska kolleger i New Delhi och detta besök bekräftar det nyväckta intresset för ett utbyte under denna mandatperiod. Både det indiska parlamentet och Europaparlamentet är ju nyvalda. Framför allt välkomnar vi det löpande och allt mer givande samarbetet med Indien och vi kommer att göra allt vi kan för att fördjupa samarbetet mellan våra parlament. Ni är varmt välkomna!

Talmannen.
   – Herr Ciampi, mina damer och herrar! Det är en ära och ett privilegium för oss att ha Italiens president Carlo Azeglio Ciampi med oss här i kammaren i dag.
Vi känner honom alla och minns honom som en lysande chef för den italienska centralbanken, som den premiärminister som fick brottas med stora problem i det italienska politiska systemet, som en skicklig och stabil finansminister under Prodi- och D’Alema-regeringarna och nu som en mycket folkkär italiensk president.
Jag anser att vi under denna särskilt svåra period för EU bör komma ihåg att president Ciampi var den minister som spelade en avgörande roll för Italiens införande av euron. Det är nyttigt att komma ihåg detta i ett skede när en del har börjat betrakta euron som en obekväm tvångströja snarare än som ett instrument av grundläggande betydelse för välfärd och ekonomisk stabilitet.
Första gången jag fick tillfälle att träffa president Ciampi personligen var i Rom i oktober, då konstitutionsfördraget undertecknades. Er personlighet, herr president, och er syn på den europeiska integrationen gjorde djupt intryck på mig då. Jag kände redan er som politiker, men i Rom fick jag chansen att också lära känna den person som alltid tydligt och hängivet har kämpat för ett EU som är en garanti för fred, demokrati och ekonomisk och social utveckling.
Mina damer och herrar! Detta är en man som aldrig har glömt bort hur Europa såg ut i slutet av andra världskriget och som har sett när den dröm förverkligades som fanns hos grundarna till dagens EU, ett EU där många och framför allt de yngre generationerna inte tror att nya krafter behövs för att säkra unionens fortsatta existens och utveckling. Vi ledamöter av Europaparlamentet vet att det inte är så, att EU inte kan bygga sig självt, att det inte finns och aldrig kommer att finnas någon garanti för fred och att freden inte hade varit möjlig utan en framgångsrik europeisk integration.
Det EU vi har är inte en historisk tillfällighet, det har inte dykt upp av en slump och står heller inte skrivet i stjärnorna – det kräver tvärtom stora insatser för att förverkliga. EU behövs, men för att förverkliga det krävs att många människor, ni herr president och vi alla, engagerar sig. EU är frukten av en långsam utveckling då vi har ”skapat vägen där vi går”, något som kräver engagemang, entusiasm och ibland desillusionering.
President Ciampi har kommit till Europaparlamentet i dag vid en tidpunkt då vi är lite besvikna. Han kommer att hjälpa oss att förstå varför, eftersom han väl känner till att EU var en dröm byggd på fred och samarbete. Denna dröm är verklighet i dag och just därför inspirerar EU inte längre till drömmar, det har förlorat sin förmåga att få människor att drömma. Vi måste hitta nya saker, nya ideal som alla delar, som skiljer sig från de ideal som fanns för några decennier sedan, om vi skall kunna se till att EU åter skapar entusiasm, får människor att drömma och skapar en vilja hos dem att omvandla behovet till verklighet. Jag anser att Carlo Azeglio Ciampis närvaro är oerhört passande i denna debatt om EU:s framtid och att han genom sin närvaro här i dag symboliserar startskottet för denna debatt. Så anser jag att vi skall tolka hans närvaro i Europaparlamentet, eftersom vi kanske behöver skapa ett nytt ungt EU bland oss alla, inspirerade av Giuseppe Mazzini, vars tes att demokrati och frihet förenar människor oavsett var de bor är värd att minnas i år, 200 år efter hans födelse.
Herr president! Vi är förvissade om att ert besök, ert föredöme och era ord kommer att vara oss till stor hjälp inför den svåra utmaning EU står inför i dag, så att vi kan göra nya framsteg med att bygga ett EU som kan vara en garanti inte bara för fred och samarbete, utan också för välfärd och trygghet, och att företrädare för EU kan åstadkomma samma sak i den övriga världen som de har gjort här, nämligen att skapa ett samhälle som bygger på respekt för mångfald, integration av skillnader och framväxt av en gemensam identitet.
Herr Ciampi! Det är en ära för Europaparlamentet att välkomna er och jag överlämnar ordet till er.
Carlo Azeglio Ciampi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Tack för ert varma välkomnande och tack i synnerhet till er, herr talman, för era vänliga ord till mig.
Det är en djup ära för mig att få tala i den mest förfinade demokratiska miljön i Europa och att göra Italiens röst hörd i hjärtat av unionens konstitutionella system. Det är med stark övertygelse jag använder adjektivet konstitutionell, eftersom det är just det vårt rättsliga system är, detta system som vi har byggt upp tillsammans under femtio år, fördrag för fördrag.
Europeiska unionen är inte, och kan inte vara, enbart ett ekonomiskt frihandelsområde.
EU är framför allt, och har varit det redan från början, en politisk struktur, ett rättigheternas område, en konstitutionell verklighet som inte går emot våra kära nationella konstitutioner, utan som förenar och kompletterar dem. EU är en politisk struktur som inte tar ifrån våra nationalstater deras identitet, utan som ger dem styrka att möta de omfattande utmaningar som kommer på allt bredare front. EU är ett rättigheternas område, som alla andra invånare på jorden kan se på och tryggt veta att de mänskliga värdena respekteras där i högre grad än någon annanstans. Den ambitiösa definitionen av unionen i konstitutionsfördraget är fullt legitim, nämligen ”ett område där människans förhoppningar kan infrias”.
Utifrån detta måste vi alla gå vidare tillsammans, både de elva medlemsstater som liksom Italien redan har ratificerat konstitutionsfördraget, de medlemsstater som ännu inte har gjort det och de två medlemsstater som har sagt nej. Ett gemensamt institutionellt regelverk binder oss oåterkalleligt samman. Detta är redan tillräckligt starkt för att vi tillsammans skall kunna göra mycket för våra medborgare, så att vi åter kan skapa den folkliga samsyn på fördraget som har saknats i många länder och stärka våra institutioner, som är ett arv till oss från ett ärevördigt förflutet.
Just för att vi redan är en politisk och konstitutionell organisation kan vi också på ett realistiskt sätt utvärdera innebörden i det avvisande som skett i två länder som deltagit i EU-projektet från första början. För bara några månader sedan, när konstitutionsfördraget formellt undertecknades i Rom av EU:s 25 regeringar, fick detta gemensamma projekt brett stöd. På bara några månader spred sig oron för att medborgarna skulle stängas ute från avgörande beslut som rör deras framtid och oron fick ytterligare bränsle av den svaga ekonomiska tillväxten. Men är det verkligen rätt att tolka folkomröstningsresultaten som missnöje med enigheten inom EU? Är det rätt att ge efter för frestelsen att fullständigt ifrågasätta själva grundidén hos EU:s grundare?
Om vi tänker efter tycks Romfördraget från oktober 2004 snarare ha blivit en syndabock för den utbredda oro som inte så mycket bottnar i den institutionella ordningen som i unionens politiska styre. Här finns till och med en paradox. Det upprepade kravet på politisk förnyelse av unionen, som är viktigare än de likaledes nödvändiga institutionella reformerna, vittnar om en medvetenhet om det gemensamma öde som en konstitution verkligen bygger på. Vad vi nu måste koncentrera oss på är därför unionens politik inför framtiden, utan att för den skull överge den konstitutionella form som anges i den ambitiösa konstitutionen.
Vilket är framtidens omedelbara krav på vårt EU? Framför allt, med Ortega y Gassets ord, krävs att unionens grundstomme består av åtgärder inriktade på politisk, fysisk och social sammanhållning.
Den grundläggande subsidiaritetsprincipen måste tolkas som en princip för social sammanhållning, som möjliggör decentraliserat deltagande i gemenskapens beslutsprocess, med början i de tusentals kommunala beslutsforum som finns i vår union. Europeiska unionens existens måste utgå från den nivån.
EU behöver även fysisk sammanhållning och transport- och kommunikationsstrukturer, vilka för EU-medborgarna närmare varandra samtidigt som miljön och landskapet skyddas.
Slutligen behöver EU, vars företrädare uppfann välfärdsstaten, även social sammanhållning. Vi kan inte tillåta att stora skillnader i levnadsstandard kvarstår på nationell nivå och i förlängningen bland de människor som unionen genom sin internationella karaktär skall ge en samlad representation. Inom EU krävs därför att det historiska målet med konvergens och sammanhållning skall nås genom lämplig politik för att förvalta ekonomin.
Jag har alltid ansett, först som bankman och därefter som politiker, att principen om frihandel i unionens ekonomiska kultur innebär att man kan tala till marknaden på marknadens språk, utan att därför behöva ge efter för alla dess nycker.
Det är de nationella regeringarnas bristande politiska vilja som står i vägen för en effektiv samordning av ländernas budgetpolitik. Detta gör det svårt för EU att använda en gemensam fond, som delvis består av lån som EU tagit på den internationella kreditmarknaden, för att finansiera omfattande infrastrukturarbeten av europeiskt intresse och viktiga gemensamma initiativ för forskning och innovation och att skapa ett arv av gemensamma offentliga tillgångar. Lissabonstrategin är den första länken i en kedja som skulle kunna göra EU:s ekonomi hanterlig. De nationella regeringarna måste ge ett tydligt budskap, som blir övertygande genom att offentliga medel anslås. Den eftersträvade flexibiliteten måste utnyttjas av företagen för att förbättra konkurrenskraften och öka sin produktionsbas och omsättning i EU och övriga världen.
EU måste gjuta nytt liv i sitt engagemang i stora gemenskapsprojekt. Vi har varit framgångsrika många gånger, även på senare år, till exempel inom Europeiska atomforskningscentret (CERN) och Europeiska rymdorganisationen (ESA), med ITER- och Galileo-projekten, som har inneburit avgörande framsteg för att höja EU:s tekniska kompetens, och med Erasmusprogrammet, som har vidgat vyerna för över en miljon ungdomar. Airbus är ett annat exempel på vad vi kan uppnå tillsammans om vi bara samarbetar.
Vi kan också med tilltro se på de lovande möjligheterna i euroområdet, som för närvarande leds av Jean-Claude Juncker, som jag vill framföra mina varmaste hälsningar till, möjligheter som vi delvis kan tacka vår långa vänskap och vårt samarbete för. Euron är det främsta exemplet på EU-medborgarnas gemensamma vilja och en drivkraft för politisk integration. Det är ett starkt tecken på förtroende att sex av de tio nya medlemsstaterna redan har börjat delta i det nya europeiska monetära systemet (EMS II) och därmed har tagit det första viktiga steget mot att införlivas i euroområdet. De konkreta fördelarna med att ansluta sig till den gemensamma valutan är uppenbara för var och en: skydd mot svängningar på valutamarknaden, låga räntor och ökad konkurrenskraft i de länder i euroområdet som för en lämplig politik. 

Talmannen.
   – Kan vaktmästarna omedelbart avlägsna den där symbolen. Visa ut ledamoten, kör ut honom från kammaren! Kör omedelbart ut honom från kammaren! Kör ut honom från kammaren, sade jag!
Kan vaktmästarna avlägsna alla symboler och attiraljer som kan störa ordningen i kammaren.
Vänligen se till att det inte finns något kvar som kan störa ordningen i kammaren. Avlägsna allt sådant.
Jag beklagar, herr president. Var snäll och fortsätt.
Carlo Azeglio Ciampi,
   . – Såväl eurons starka utveckling på de internationella marknaderna som den politik för prisstabilitet som förs av Europeiska centralbanken måste betraktas som osedvanliga framgångar, men vi får inte låta oss nöja med detta på lång sikt. Stabilitetspaktens bekräftade och berättigade stränghet är i sig ingen garanti för tillväxt om slappheten kvarstår. Det kommer även fortsättningsvis att bli svårt att se eurons positiva effekter om det inte finns någon samordnad förvaltning av vare sig nationella budgetar eller den inriktning som medlemsstaternas ekonomiska politik har fått. Det är bara utifrån dessa grundvalar som EU kommer att kunna utnyttja sin fulla potential, som unionen har fått av den gemensamma valutan, och vara en global ekonomisk aktör samt forma en ekonomisk och monetär enhet som kan främja medborgarnas intressen och en balanserad utvecklingstakt.
Nu ser vi också med tillförsikt fram emot en överenskommelse om EU:s budgetplan. En öppen och uppriktig politisk debatt om prioriteringarna för unionens åtgärder är ett positivt steg, men det är också nödvändigt att så snart som möjligt anta en EU-budget som inte bara avspeglar en balans mellan medlemsstaternas olika krav utan som också vilar på konsekventa, fullständiga mål. Jag vill här i parlamentet uttrycka min ärliga förhoppning att den brittiske premiärministern och EU:s ordförande Tony Blair skall lyckas med den uppgift som han inför detta parlament har åtagit sig att fullgöra.
EU-modellens livskraft kommer också att bero på förmågan att uppbåda nya krafter i våra länder. Det är faktiskt bara genom att utveckla en dialog och genom att EU:s medborgare och tredjelandsmedborgare kan leva sida vid sida på ett positivt sätt som vi kommer att lyckas förstärka de bästa delarna av vårt samhälle.
EU:s framtid kräver slutligen en politik som främjar säkerhet och fred. Den internationella visionen av EU, som vilar på rättssäkerhet, förtroende och ett multilateralt system, skapar förväntningar och förhoppningar världen över. EU kommer dock bara att kunna påverka den internationella situationen om det står enat. Om vi agerar på egen hand blir vi utlämnade till händelser som vi inte kan påverka, händelser som hotar freden och säkerheten i Europa.
I enlighet med denna strategi har Europaparlamentet länge verkat för att EU skall få en gemensam representation i FN. I den resolution som antogs i juni, liksom i resolutionen från januari 2004, slås det fast att en gemensam plats för EU i FN:s säkerhetsråd är det mål som EU måste ställa upp för sig självt.
Denna klarsynthet hedrar Europaparlamentet. Medvetenheten om våra gemensamma rötter och våra gemensamma historiska minnen av goda och dåliga tider vittnar om ett högre intresse på EU-nivå, där nationella intressen förenas och skyddas från de våldsamheter som hemsökt oss tidigare och där de upphöjs i en gemensam vision av våra förbindelser med världen.
Det utvidgade EU har nu snuddat vid gränserna för sin kulturella och historiska identitet. Även om de geografiska förutsättningarna inte tillåter att EU:s gränser fastställs med säkerhet är det gemensamma område med principer, värderingar och bestämmelser som EU förespråkar i dag fullt tydligt.
EU:s utvidgning var en historisk plikt gentemot dem som såg EU-anslutningen som en garanti för återvunnen frihet, efter närmare ett halvt århundrades väntan. Vi förväntar oss att de nya medlemsstaterna, som har rätt att ingå i en union som står effektiv och enad också i förhållande till dem, kommer att ge ett konstruktivt och entusiastiskt bidrag, och det har vi redan sett prov på. Det utvidgade EU kommer att gå vidare som en enad union. Just för att den har utvidgats kommer dock unionen i högre grad än tidigare att kräva framsynta åtgärder som visar den riktning man måste följa för att kunna nå en enad union.
Mina damer och herrar! Det är Europaparlamentets plikt att åter skapa en allmän medvetenhet om Europeiska unionen hos folket. Det är ert ansvar att tillgodose medborgarnas krav på ännu mer demokrati, öppenhet och gott styre. Ända sedan den 14 februari 1984, då Europaparlamentet lade fram Altiero Spinellis utkast till konstitution för Europa, har parlamentet upprepade gånger krävt att få större inflytande vid ändringar av fördragen. Nu har den mest representativa av EU:s institutioner ett historiskt ansvar för att inte slösa bort arvet efter EU:s grundare och se till att betänketiden angående konstitutionen inte utnyttjas.
I själva slutsatserna från Europeiska rådets möte den 16–17 juni uppmuntras till debatt i syfte att väcka intresse och uppmana EU:s institutioner att bidra till detta.
Herr talman, mina damer och herrar! För länge sedan, när jag var universitetsstuderande i Italien och Tyskland, fick jag möjlighet att med egna ögon se omfattningen av den dårskap med vilken länder i Europa under andra världskriget inledde slakten av en hel generation.
Därför reagerar jag med oro så snart den europeiska integrationsprocessen stannar upp eller drabbas av en kris. Jag hoppas dock att ni i mina ord har spårat en lugn tillförsikt inför framtiden. Halvvägs in i det förra århundradet lade stora och visa män grunden för ett byggnadsverk som inte kan förstöras, men vi måste vara dess väktare och se till att de yngre generationerna varnas för nya faror.
Inom en inte alltför avlägsen framtid kommer jag att avgå som Italiens president. För sex år sedan, efter att jag hade svurit presidenteden, avslutade jag mitt anförande inför det italienska parlamentet med ett åtagande i vilket jag välkomnade och bekräftade mitt engagemang för Italien och Europeiska unionen, ett åtagande som jag anser att jag har förblivit trogen under de senaste åren, som i hög grad präglats av historia och omvälvningar. Det är ett åtagande som jag med glädje upprepar för er nu. Länge leve Europa, länge leve Europeiska unionen!
Talmannen.
   – Herr president, mina damer och herrar! Jag vill rikta några tacksamhetens ord till Carlo Azeglio Ciampi. Det vill jag inte glömma, något jag har gjort i andra sammanhang på grund av stundens känsla. Efter att ha lyssnat till er, herr Ciampi, tror jag att jag på de flesta parlamentsledamöters vägnar kan säga att denna institution kommer att minnas era ord. Ni har visat att ni tillhör det unga EU. Ja, det unga EU.
Därför att, som Picasso sade, ”det tar lång tid att bli ung”. Och ni har visat att det är möjligt att bli ung vid en tidpunkt då ungdom är exakt det som behövs allra mest.
Jag beklagar den incident som skedde och som verkligen inte är representativ för en majoritet av parlamentet, långt därifrån, och jag hoppas att de tankar ni har gett uttryck för här skall hjälpa oss i den debatt vi måste föra. Ni har uttryckt er mycket klart. Tack än en gång.
EU är en framgångssaga, men det kan dö av sin framgång. För att förhindra detta måste vi se till att de mest värdefulla och känsliga delarna av vår samexistens inte bagatelliseras. Vi får inte låta vardagslunken göra att vi glömmer värdet av allt vi har uppnått. Vi får inte tillåta en underbar sak att bli behandlad som en banalitet.
Därför tackar vi er återigen, herr Ciampi, för att ni är här hos oss och vi hoppas att era ord kommer att genljuda utanför denna kammare.

Bruno Gollnisch (NI ).
   – Fru talman! Jag grundar min ordningsfråga på artiklarna 166, 75 och 83 i arbetsordningen och på artikel 48 i Fördraget om Europeiska unionen, eftersom artiklarna 75 och 83 innehåller hänvisningar till fördragen. Jag skall fatta mig mycket kort.
Enligt artikel 48 i Fördraget om Europeiska unionen skall ändringar av fördragen träda i kraft när de har ratificerats av samtliga medlemsstater i överensstämmelse med dessas konstitutionella bestämmelser. Eftersom det i artikel 48 hänvisas till samtliga medlemsstater står det klart att avvisandet av konstitutionsfördraget av två medlemsstater, Frankrike och Nederländerna, och av ytterligare medlemsstater om man hade rådfrågat folket, innebär att konstitutionsfördraget har reducerats till noll och intet och därmed även, är jag rädd, president Ciampis anförande, med all respekt för honom som person och president. 

Jan Mulder (ALDE ),
   . – Ledamöterna i nederländska Folkpartiet för frihet och demokrati inom gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har lagt ned sina röster om direktivet om bekämpning av potatiscystnematod, eftersom de anser att direktivet inte står i proportion till frågans allvar och även åsidosätter subsidiaritetsprincipen. Att genomföra detta direktiv skulle vara mycket kostsamt, med tanke på kravet på ett stort antal prover. Direktivet skulle även leda till höga administrativa kostnader för de dataregister som skulle behöva upprättas. Vi vill även påpeka att dessa kostnader med största sannolikhet skulle delas mellan medlemsstaternas regeringar och respektive sektorer på olika sätt, vilket skulle snedvrida konkurrensen. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för detta betänkande eftersom jag anser att avtalet skulle få stor betydelse för skyddet av flyttande sjöfåglar. Det kommer därmed både att omfatta de miljöproblem som är särskilt förknippade med dessa fåglar liksom den mer allmänna frågan om miljöskydd. Det senare är en fråga som bör ligga oss varmt om hjärtat, med tanke på de fördelar som enskilda medlemsstater kan dra av sin miljö och, ur politisk synvinkel, med tanke på det framtida skydd som vi lämnar vidare till kommande generationer. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag röstade för detta betänkande. Förslaget till rådets beslut gäller Europeiska gemenskapens ingående av avtalet om bevarande av flyttande sjöfåglar i Afrika och Eurasien, som undertecknades av gemenskapen den 1 september 1997, i kraft sedan den 1 november 1999. Det handlar om bevarande av flyttande, vilda djurarter. Det skyddar 235 fågelarter som är miljömässigt beroende av våtmarker, i synnerhet i Afrika och Eurasien. Genom avtalet krävs samordnade åtgärder för att uppnå och upprätthålla en gynnsam bevarandestatus för flyttande sjöfågelarter som använder flyttningsvägar mellan Afrika och Eurasien.

Johannes Blokland (IND/DEM ),
   . – Förekomsten av mjukgjort material i plastleksaker har under de senaste sju åren varit föremål för intensiva och känsloladdade debatter både i parlamentet och rådet. Jag beklagar att debatten dominerades av känslor snarare än förnuft. Detta var något som särskilt oroade mig under den första och andra behandlingen.
Den gemensamma ståndpunkten bygger inte bara på vetenskapliga fakta. Den efterföljande skärpningen av den gemensamma ståndpunkt som parlamentet har antagit i dag, och som redan har antagits av rådet, ligger ännu längre ifrån vad som kan anses vara acceptabelt på vetenskapliga grunder.
Därför kan jag inte stödja denna ytterligare skärpning. Jag är dock tillräckligt realistisk för att inse att det inte skulle göra någon skillnad om jag röstar emot nu och jag har därför lagt ned min röst i omröstningen om kompromissändringsförslagen.
För mer information hänvisar jag till mitt anförande under debatten den 5 juli 2000. De argument jag framförde då är lika relevanta i dag. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– En kompromissöverenskommelse har nåtts mellan gruppen Europeiska enade vänstern, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater i syfte att anta Antonios Trakatellis betänkande om användning av vissa farliga ämnen, framför allt kemiska substanser som används som mjukgörare i PVC. Därför kommer vi att kunna avsluta förfarandet vid andra behandlingen.
Vi välkomnar antagandet av detta betänkande, eftersom det kommer att leda till ett permanent förbud mot användning av sex kemikalier i barnartiklar, mot bakgrund av vetenskapliga studier som visar att dessa ämnen i vissa fall kan vara cancerframkallande, mutagena och reproduktionstoxiska.
Detta är ett välkommet beslut och ett positivt bidrag till skyddet av barn i synnerhet och folkhälsan i allmänhet. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   – Genom att rösta för ett successivt förbud mot ftalater i leksaker har parlamentet slutligen intagit en fast hållning gentemot den intensiva lobbying som tillverkare av leksaker och barnartiklar har bedrivit, och värnar därmed om principen om försiktighet och skydd för människors hälsa. Leksaker tillverkade av mjukgjord PVC är extra farliga, eftersom barn ofta stoppar allt som finns inom räckhåll i munnen. Ett förbud mot ftalater var därför centralt för folkhälsan och dagens omröstning är en framgång i detta avseende.
Detta beslut bör dock bana vägen för andra beslut, eftersom giftiga ämnen i mjukgjord PVC inte bara förekommer i leksaker utan också i andra vardagsföremål. Parlamentet och rådet har med rätta krävt en undersökning av andra produkter tillverkade av mjukgjord PVC. Om branschen verkligen vill vara så ansvarsfull som den påstår måste den sluta att använda mjukgjord PVC, inte bara i leksaker utan i alla andra produkter (medicinsk utrustning, golvbeläggningar och livsmedelsförpackningar). Det har funnits alternativ i flera år och det finns ingenting som hindrar oss från att övergå till hälsosamma produkter av naturmaterial. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag röstade för detta betänkande i syfte att stödja lagstiftning som har som mål att förstärka skyddet för barns hälsa och bygga upp konsumenternas förtroende genom att inrätta en stram lagstiftningsram för att styra tillverkningen och försäljningen av leksaker och barnavårdsartiklar som innehåller vissa ftalater och därmed minska, i så hög grad som möjligt, barns exponering för ämnen som bevisligen ger upphov till eller kan vara en hälsorisk.
Jag välkomnar den kompromiss som nåtts i utskottet för att förbjuda sex ftalater i leksaker för barn, oavsett deras ålder. 
Catherine Stihler (PSE ),
   .– Vi har väntat länge på detta betänkande. Jag stöder fullständigt begränsningen för försäljningen av leksaker som innehåller ftalater. Barnens hälsa måste sättas främst. 

Adam Jerzy Bielan (UEN ),
   – Följande tre viktiga aspekter av energisäkerhet har inte beaktats i tillräckligt hög grad i förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv. För det första måste förnybara energikällor användas i större utsträckning. För det andra måste olika primärbränslen användas på ett väl avvägt sätt. För det tredje måste leveranser från olika produktionscentrum, t.ex. olje- och gasfält, diversifieras inom varje typ av primärbränsle. 
Jag anser att det skulle få mycket negativa följder om EU:s politik på detta område får fortsätta, eftersom den politiken i säkerhetens namn leder till att Polen blir fullständigt beroende av en enda leveranskälla, nämligen rysk olja och gas. Den andra etappen av det långt gångna projektet med Jamal-gasledningen måste absolut återupptas. Alla övriga projekt, t.ex. gasledningen i Östersjön eller Amber-gasledningen, måste dock omedelbart avbrytas, eftersom de utgör ett direkt hot mot den nyväckta demokratin i Ukraina. Förenade kungarikets, Tysklands och Italiens energisäkerhet får inte uppnås på bekostnad av polskt beroende av rysk olja och gas, och får inte utgöra ett hot mot Ukrainas ekonomiska stabilitet.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Titeln på förslaget till direktiv och i sin tur på detta betänkande döljer vad det faktiska resultatet kommer att bli, nämligen en inre elmarknad inom EU. Även om det står i betänkandet att syftet är att skapa en ram inom vilken medlemsstaterna skall ta fram allmänna, klara och icke-diskriminerande strategier för försörjningstrygghet är detta syfte faktiskt lägre prioriterat i betänkandet än behovet av att uppfylla en konkurrensutsatt inre elmarknads krav.
Enligt kommissionens förslag skall prishöjningar användas som den främsta mekanismen för att minska efterfrågan på el, vilket innebär att argumentet att en inre elmarknad skulle leda till lägre priser faller. Om ni fortfarande tvivlar behöver ni bara se på Förenade kungariket. I förslaget rekommenderas också att medlemsstaterna och tillsynsmyndigheterna skall agera för att stödja nya investeringar och avkastning på dessa, samtidigt som deras möjligheter att vida åtgärder på andra områden begränsas.
Och nu till betänkandet, som på vissa områden är ett steg tillbaka jämfört med kommissionens förslag. Till exempel anges inga särskilda åtgärder som tillsynsmyndigheter kan vidta om transportnätet inte skulle uppfylla kraven när projekt genomförs. Därför har vi röstat som vi gjort. 
Anna Elzbieta Fotyga (UEN ),
   .– I förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder för att trygga elförsörjning och infrastrukturinvesteringar regleras många områden av EU:s gemensamma energimarknad. Jag nämner tre viktiga aspekter när det gäller tryggheten hos energiförsörjningen som inte betonas på ett lämpligt sätt:
· Större användning av förnybara energikällor.
· Avvägd användning av olika typer av primärbränslen.
· Diversifiering av tillgångar från olika produktionscentrum (olje- och gasfält) inom en typ av primärbränslet.
Jag anser att det är fullständigt oacceptabelt att i detta hänseende behålla den EU-politik som, i säkerhetens namn, leder till att Polen blir fullständigt beroende av en utbudskälla, dvs. rysk gas och olja. Den andra etappen av det långt gångna projektet med Jamalgasledningen bör återupptas omedelbart. Alla övriga projekt (bottenledningen i Östersjön eller ”bärnstensledningen”) bör överges eftersom den slår direkt mot den nya, framväxande demokratin i Ukraina. Förenade kungarikets, Tysklands och Italiens trygghet vad gäller energiförsörjning bör inte uppnås på bekostnad av den polska självständigheten och vara ett hot mot Ukrainas ekonomiska stabilitet. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag röstade för detta betänkande som på det hela taget innehåller förnuftiga och givande ändringsförslag till kommissionens förslag.
Huvudbestämmelserna i förslaget syftar till ett upprättande av åtgärder för att garantera ett korrekt funktionssätt för EU:s inre marknad för el genom att trygga elförsörjningen och garantera en lämplig nivå för sammankopplingen mellan medlemsstaterna. Det syftar också till att upprätta en ram inom vilken medlemsstaterna skall fastställa sin politik när det gäller allmänna frågor, transport- och icke-diskrimineringsfrågor i samband med elförsörjningssäkerheten. Denna politik skall vara förenlig med kraven på en konkurrenskraftig inre marknad för el.
Alla dessa mål är värda att stödja. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för Giles Chichesters betänkande, eftersom jag anser att målet att se till att den inre elmarknaden i EU fungerar väl och att tryggad elförsörjning är viktigt.
Att skapa en ram för att ta fram klara och icke-diskriminerande strategier som uppfyller en inre elmarknads krav är centralt för att trygga försörjningen.
Vi bör därför stödja de åtgärder som har vidtagits för att förbättra energipolitiken, eftersom denna är oerhört viktig för vår livskvalitet, både nu och för kommande generationer. 

Luca Romagnoli (NI ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Vi måste skydda ledamöternas yttrandefrihet från försök att hindra ledamöterna från att säga sin åsikt om politiska åtgärder, oavsett vilket parti eller rörelse de företräder. Därför har jag röstat för immunitet.
I detta specifika fall hade Umberto Bossi åtalats för att ha sagt att Fabrizio Comencini hade gjort sig skyldig till svek och politisk opålitlighet, för det första i förhållande till Movimento Sociale Italiano (MSI) och för det andra i förhållande till Lega NordDetta är ett historiskt vedertaget faktum.
Om jag hävdar att de italienska ministrarna Gianfranco Fini, Altiero Matteoli, Gianni Alemanno och Mario Landolfi har förrått MSI:s politiska tanke och stadgar och förstört alternativet till den liberala och kommunistiska regimen, genom att ändra i partiets stadgar och mål och förvandla det till ett helt annat parti, kan jag då bli föremål för utredning och åtalas för detta, eller utövar jag bara min politiska yttrandefrihet?
Om jag begår ett brott genom att kalla dem för förrädare blir jag utpekad ... 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Jag är mycket nöjd med att detta betänkande har avvisats och med vårt bidrag till detta. I betänkandet blundas för de problem som finns inom EU, nämligen lågkonjunktur, stagnerande intern efterfrågan och svag ekonomisk tillväxt, tillsammans med hög arbetslöshet, fattigdom och inkomstskillnader, vilka har förvärrats av EMU och eurons införande.
Lösningen kan inte vara ännu mer s.k. strukturreformer, dvs. en mer flexibel arbetsmarknad, avregleringspolitik och privatisering av den sociala tryggheten. Allt i den heliga prisstabilitetens, eller snarare löneåterhållsamhetens, namn. Detta mål är redan ett faktum, då reallönerna har sänkts och produktivitetsvinsterna överförs till arbetsgivarna.
Vi välkomnar att den ensidiga syn på stabilitets- och tillväxtpakten som finns i betänkandet avvisas, då denna syn inte tar hänsyn till reformen av pakten och därmed ger uttryck för det slags trångsynta attityd som har klass skrivet över hela sig. I betänkandet går man t.o.m. så långt att man kritiserar den nuvarande arbetstiden i EU, jämför den med andra områden i världen och rent ut kräver att den skall utökas. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag beklagar att jag måste rösta mot detta betänkande. Skälet till detta är att föredraganden valde att främst koncentrera sig på avbrytandet och reformeringen av stabilitets- och tillväxtpakten.
Detta strider mot en överenskommelse att detta betänkande inte bör duplicera arbetet som gjorts i samband med andra betänkanden, utan endast bör koncentreras på ECB:s behörighet och resultat. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Eftersom Europeiska centralbankens (ECB) främsta mål är att bevara prisstabiliteten är det rimligt att säga att ECB har nått sina huvudmål, även om förhållandena i den europeiska och globala ekonomin knappast har varit gynnsamma. I detta avseende stöder jag detta betänkande. Det måste också erkännas att ECB förberedde utvidgningen i maj förra året mycket effektivt. Jag vill dock betona att detta inte innebär att jag fullständigt och oreserverat stödjer ECB:s politik. Jag anser t.ex. att ECB har hanterat den ekonomiska situationens utveckling på ett lämpligt sätt och lyckats anpassa sig bland annat på ränteområdet. 

Andreas Mölzer (NI ).
   – Fru talman! Syftet med euron var ursprungligen att göra det lättare för allmänheten att identifiera sig mer med EU och att inleda en ny epok med ekonomisk tillväxt. Så har dock långt ifrån blivit fallet och euron är fortfarande inte helt accepterad. Den har fått precis motsatt verkan och bidrar till att öka frustrationen i förhållande till EU. Det som utlöste denna negativa trend var först att man avfärdade allmänhetens kritik och motstånd med löften om en stark valuta och införandet av den så kallade stabilitets- och tillväxtpakten, det ekonomiskt och juridiskt tveksamma medel genom vilket en sådan valuta skulle skapas. Hittills är det bara Luxemburg och Schweiz som har kommit i närheten av att uppfylla dess konvergenskriterier.
För att kunna ansluta sig till den gemensamma valutan avyttrade dock länderna sina guldreserver och statliga egendomar i stor omfattning, och genomförde de vanliga privatiseringarna, sålde ut tillgångar och vidtog diverse kosmetiska budgetåtgärder. Följden av allt detta blev massiva prisökningar i flertalet av de länder som hade antagit euron. Om inte de nya medlemsstaterna också skall dras in i denna nedåtgående spiral bör varje land besluta att låta folket rösta om denna fråga och dessförinnan tillhandahålla uppriktig, ärlig och objektiv information. 
Jan Andersson, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   .– Vi ställer oss positiva till Europaparlamentets resolution om en informations- och kommunikationsstrategi för euron och Ekonomiska och monetära unionen (EMU).
Samtidigt röstade vi emot Europaparlamentets uppmaning att vända den svenska opinionen till förmån för ett svenskt inträde i EMU och en övergång till euron. Vi menar att den svenska folkomröstningens resultat ska respekteras. Frågan om ett svenskt medlemskap i EMU och euron är inte aktuell inom en överskådlig framtid. 
Lena Ek (ALDE ),
   .– Jag har idag valt att rösta emot initiativbetänkandet om en informations- och kommunikationsstrategi för euron och Ekonomiska och monetära unionen av framför allt två anledningar.
För det första anser jag att det är upp till varje medlemsland att avgöra hur man vill föra debatten om euron. Det ska inte skötas från kommissionens håll.
För det andra är erfarenheten av centrala europeiska kampanjer generellt dåliga och innebär ett slöseri med resurser som inte bör främjas.
Diskussioner om penningpolitik och valuta bör istället ske genom en dialog mellan medborgare och beslutsfattare.
Därför har jag idag röstat emot detta betänkande. 
Jonathan Evans (PPE-DE ),
   .– Den brittiska konservativa delegationen lägger vanligtvis ned sin röst i frågor som rör euron. Vi vill inte delta i samarbetet kring den gemensamma valutan, men vi vill inte heller att projektet skall misslyckas eftersom vi vill ha en stark ekonomi inom EU med en stabil valuta som ger goda handelsförhållanden för den brittiska industrin. Vi nöjer oss därför oftast med att överlåta EMU-frågorna till dem som främst berörs av dessa. 
Vi kan trots det inte godta detta betänkande. Problemen som har drabbat euron har inte uppstått p.g.a. bristande kommunikation, och att euron är impopulär på vissa håll beror inte på att allmänheten inte har fått tillräckligt med information. Folk kommer att börja se positivt på euron först när man har genomfört de nödvändiga ekonomiska och strukturella reformer som fastställts i Lissabonstrategin, och när stabilitets- och tillväxtpakten fungerar på ett effektivt sätt.
Som uppmärksammas i betänkandet har redan 280 miljoner euro använts av EU-institutionerna i detta syfte, förutom det som har använts av de nationella regeringarna. Institutionella utgifter av detta slag är inte godtagbara. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Med sin informations- och kommunikationsstrategi för euron och EMU har EU ett enda mål, nämligen att ”sälja” euron, med andra ord att satsa mer pengar på EU-propaganda genom Princeprogrammets ”informations”-kampanjer, vars syfte är att övertyga medborgarna om vad man anser vara eurons fördelar.
Därför avvisar vi fullständigt detta betänkande, eftersom det utgår från principen att euron har varit positiv och gynnsam och att den t.o.m. kan vara det mest framgångsrika EU-projektet någonsin. Där betonas dessutom att eurons popularitet är viktig för den framtida ratificeringen av den s.k. konstitutionen för Europa.
Detta tyder på att EU:s institutioner inte är medvetna om det växande motståndet mot euron bland medborgarna. Institutionerna grundar sin åsikt på ståndpunkten att allmänhetens eventuella motstånd mot euron beror på att den är dåligt informerad eller ännu hellre saknar verklighetsförankring. Så arroganta och trångsynta är de som påstår sig företräda medborgarna. De struntar i att den ekonomiska och sysselsättningsmässiga situationen försvåras och låtsas inte om de makroekonomiska aspekterna, som om en gemensam valutapolitik skulle kunna tillgodose 25 olika ekonomiers behov. De uppträder också som om målet med denna politik är neutralt, när det främsta syftet i själva verket är att sänka reallönerna. Vi måste noga granska eurons kostnader, som hämmar hållbar utveckling. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   – Jules Maatens betänkande är minst sagt förvånande. Det tycks vara ett försök att bedöma eurons framgångar och misslyckanden bara drygt sex år efter dess införande. Enligt betänkandet har euron liksom dess följeslagare stabilitets- och tillväxtpakten varit en total framgång. Det enda som inte har fungerat är kommunikationen – som vanligt är det EU-medborgarna som har missat poängen! Den lösning som föreslås är en omfattande informationskampanj, eller snarare försök till hjärntvätt av en hel kontinent. En politik värdig Grigorij Potemkin!
Ledde euron till en betydande höjning av konsumentpriserna och därmed till en omfattande försvagning av konsumenternas köpkraft? Eller var det en synvilla? Den åtstramningspolitik som krävdes för att anta euron har bromsat den ekonomiska tillväxten med en procentenhet per år och tusentals arbetstillfällen har försvunnit, vilket har gjort euroområdet till världens minst dynamiska ekonomiska region. Struntprat! Euron är liktydig med tillväxt och välfärd. Om något är fel är det medlemsstaterna själva som bär skulden. Eurokraterna i Bryssel är däremot ofelbara.
Det var precis detta slags synsätt, en blandning av lögner och förakt för folket, som ledde till att detta teknokratiska EU förkastades. 
Anna Hedh (PSE ),
   .– Jag kan inte ställa mig bakom Europaparlamentets resolution om en informations- och kommunikationsstrategi för euron och den ekonomiska och monetära unionen (EMU).
Jag menar att det är upp till varje medlemsland att avgöra om de vill ha en informations- och kommunikationsstrategi eller kampanjer för euron och EMU. Dessutom menar jag att det svenska folkomröstningsresultatet från 2003, då svenskarna sa nej till euron, skall respekteras. Frågan om ett svenskt medlemskap i EMU och införandet av euron är inte aktuell inom en överskådlig tid. 
Kartika Tamara Liotard (GUE/NGL ),
   . – Föredraganden tycks vara blind för de stora nackdelar euron har medfört, inte minst i hans hemland. I Nederländerna sköt priserna i höjden efter eurons införande, vilket Jules Maatens partikollega finansminister Gerrit Zalm har förnekat i åratal samtidigt som han skamlöst har försökt slå i det nederländska parlamentet att gulden var undervärderad. Det nederländska folkets missnöje med euron borde därför inte vara någon överraskning för Jules Maaten. Trots att mitt parti krävde en folkomröstning om den gemensamma valutan vid den tidpunkten blockerade hans parti detta krav. Nu hoppas Jules Maaten kunna kompensera bristen på respekt för folkets vilja genom en propagandakampanj.
De kampanjer som skall inledas i de medlemsstater som ännu inte har antagit euron var droppen som kom bägaren att rinna över. Medlemsstaterna skall själva bestämma vilken valuta de vill ha. Inte skulle väl vi tycka om ifall Ryssland organiserade en kampanj här för att införa rubeln i EU? Vi bör låta svenskar, britter och danskar bestämma själva. Det nederländska folket fick tyvärr aldrig chansen att göra sin röst hörd. 
Cecilia Malmström (ALDE ),
   .– Jag anser att Sverige bör gå med i EMU och delar föredragandes positiva inställning till euron. Jag har dock valt att lägga ner min röst på denna rapport. En av rapportens huvudslutsatser är att kommissionen bör ha en informationskampanj om eurons förträfflighet. Jag anser att informationskampanjer från kommissionen är vare sig hjälpsamma eller lämpliga om vi vill få fler medborgare välvilligt inställda till euron. Detta är inte vad vi ska använda skattebetalarnas pengar till. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– Jag vill lyckönska Jules Maaten till hans viktiga betänkande om en informations- och kommunikationsstrategi för euron och EMU, särkilt med tanke på behovet av att förklara för folket hur euron och EMU gynnar dem i deras dagliga liv. Euroområdet är ännu inte perfekt – vi måste fortfarande övertyga EU:s medborgare om att de har fattat rätt beslut. Bara då kan vi bidra till att konsolidera EMU och öka eurons trovärdighet och stabilitet.
Det är oundvikligt att euroområdet kommer att utvidgas till länderna i Östeuropa. Detta kommer att medföra att en informationsplan utformas som ett led i en mer omfattande informations- och kommunikationsstrategi för EU. Vi måste bli mer uppmärksamma på oegentligheter och sådan överdriven avrundning uppåt som eventuellt kan förekomma under övergången, och varna befolkningen för att inflationen kan komma att stiga något. 
David Martin (PSE ),
   .– Det är tydligt att euron har blivit en ekonomisk framgång i de länder som har infört den – den har eliminerat valutarisken i euroområdet, underlättat resor och ökat handelsutbytet i området.
Det är ändå nedslående att sju år senare notera att en betydande del av allmänheten (ca en tredjedel) fortsätter att uppfatta euron på ett negativt sätt, trots eurons objektiva nytta och trots den i allmänhet friktionsfria övergång som ägde rum.
Detta kan tyckas vara förbryllande, och kommissionen, medlemsstaterna och andra beslutsfattare måste noga bedöma denna uppfattning och vidta åtgärder för att korrigera den. Detta betänkande kan vara ett användbart bidrag i detta avseende. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Den enda fördelen med euron är att människor inte längre behöver växla valuta när de åker på semester till ett annat euroland. Utöver det har flertalet av euroländernas medborgare i allmänhet bara upplevt nackdelar med valutan, t.ex. högre priser för konsumentvaror och minskat värde på sparade medel. Medborgarna är upprörda över de ständiga nedskärningarna av offentliga tjänster vilka genomförs för att minska de offentliga utgifterna och därigenom uppfylla stabilitetspaktens krav.
I sitt betänkande framstår Jules Maaten som en eurofantast, en riktig ”eurofil”. Det är skrattretande att han kallar euron för det mest framgångsrika EU-projekt som någonsin lanserats. Inser han att euron var skälet till att en del röstade emot EU-konstitutionen? Hur förklarar han att de medlemsstater som inte har euro klarar sig väsentligt bättre ekonomiskt? Hans främsta intresse är att hjälpa regeringarna i Sverige, Danmark och Förenade kungariket att övertyga allmänheten om att euron har varit en framgång. Att medge sin svaghet på det sättet kan jämföras med kampanjen för ett ja till EU-konstitutionen i Nederländerna: euron haussas upp till en underbar skapelse och ändå missar medborgarna poängen. Det är kortsynt och nedlåtande att bemöta allvarlig kritik från allmänheten med genomskinliga kampanjer. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Eurons fördelar – och nackdelar, som ju givetvis också finns – är uppenbara för var och en och ingen kan förneka att våra högsta förväntningar har infriats. Även om det är sant att den ekonomiska situationen inom EU knappast är en överväldigande framgång, är det också sant att euron inte kan lastas för detta. Medborgarna har faktiskt sett mycket positivt på den nya valutan och man får heller inte glömma hur snabbt och enkelt övergången gick.
Man bör dock också komma ihåg att euron faktiskt är ett pågående arbete och därmed en lätt måltavla både för verkligt folkligt missnöje med den ekonomiska situationen i Europa och en viss politisk manipulation. Valutan är alldeles för värdefull för att vi skall ge upp den. Jag anser därför att vi bör enas om en mer omfattande och komplett kommunikationsplan, särskilt inom institutionerna. Detta är uppenbarligen en ständig övergångsprocess. De inledande insatserna måste fortsätta. 
Peter Skinner (PSE ),
   .– Labourpartiets ledamöter i Europaparlamentet röstade för detta betänkande efter att ha bedömt Ekonomiska och monetära unionens för- och nackdelar när det handlar om att föreslå lösningar och att hjälpa andra medlemsstater vid deras inträde i unionen, om de så önskar.
Labourpartiets ledamöter i Europaparlamentet anser att information om euron skall finnas lätt tillgänglig för alla medborgare i EU.
Detta är emellertid inget förnekande av finansministerns fem ekonomiska tester som har fastställts för alla framtida beslut om Förenade kungarikets inträde i euroområdet. 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   .– Idag har jag valt att lägga ner min röst på Jules Maatens betänkande om en kommunikationsstrategi för euron och EMU. Jag delar föredragandes positiva inställning till euron och anser att Sverige bör gå med i EMU. Vad jag däremot inte stödjer är att kommissionen skall ha en informationskampanj på temat eurons förträfflighet. Informationskampanjer från kommissionens sida är inte rätt väg att gå för att få fler medborgare välvilligt inställda till euron. Detta är inte vad vi skall använda skattebetalarnas pengar till. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Enligt detta betänkande bygger hållbar utveckling på de tre grundpelarna miljöskydd, ekonomisk utveckling och social sammanhållning. Hållbar utveckling kan för övrigt inte uppnås utan utveckling av ny miljöteknik och innovationer.
Det är på dessa principer som kommissionen har grundat sitt förslag, som parlamentet har antagit, även om flera saker borde understrykas, t.ex. behovet av att göra de små och medelstora företagen mer delaktiga.
En annan sak man bör komma ihåg är att man för att främja hållbar utveckling också måste uppmuntra forskning om och innovation inom ny teknik som är inriktad på att bevara och återställa naturliga, kulturella och historiska tillgångar.
På samma sätt måste metoder och miljöindikatorer utvecklas för att mäta olika produkters, tjänsters och processers miljöpåverkan, och en kampanj måste inledas på grundval av uppgifter om miljöresultat i syfte att uppmuntra konsumenterna att kräva miljövänlig teknik. Återanvändning av material bör också uppmuntras så att restmaterial från en tillverkningsprocess kan användas i andra tillverkningsprocesser, t.ex. användning av kommunalt avfall för att spara energi, vilket kan ge såväl ekonomiska som miljömässiga fördelar. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om främjande av teknik för hållbar utveckling: Europeiska unionens handlingsplan för miljöteknik.
Jag ser det som en användbar grund för diskussion om och utveckling av mer konkreta förslag om hur man kan främja miljöteknik, men jag hade velat ha en större betoning på utvecklingen för efterfrågan på sådan teknik. Jag vill ha ett mer systembaserat förhållningssätt på miljöpolitiken där man har ett ”livscykel”-synsätt som fäster stor vikt vid innovation och utveckling av miljövänlig teknik.
Jag tror fullt och fast på att miljöteknik som får lämpliga resurser och som främjas på ett lämpligt sätt har en stor sysselsättnings- och tillväxtpotential. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för Myllerbetänkandet. Jag anser att ett synsätt där ny teknik underlättar inrättandet av utvecklingsprogram med en miljödimension är en viktig faktor för att nå Lissabonmålen.
Den föreslagna handlingsplanen kommer att göra det möjligt att involvera alla aktörer i en integrerad insats för att utveckla miljöteknikens potential och därigenom få EU att gå i spetsen för denna utveckling.
Jag vill också påpeka att en av slutsatserna efter översynen av Lissabonstrategin var att tillståndet för miljön och förbättrad sysselsättning borde ses som en möjlighet att nå målet att skapa världens mest konkurrenskraftiga kunskapsekonomi. Det är därför oerhört viktigt att vi stärker miljödimensionen i EU:s strategi för konkurrenskraft. 

Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   .– Den moderata delegationen har idag röstat för ett betänkande som stödjer kampen mot skadligt barnarbete. Det är mycket viktigt att med kraft bekämpa barnarbete som är skadlig för barns fysiska eller mentala hälsa och som överensstämmer med ILO:s konventioner om barnarbete.
Företagen har en viktig roll att spela och ett ansvar för att bekämpa denna typ av barnarbete. Inrättandet av lämpliga gemenskapsrättsliga skyddsklausuler och mekanismer för att upptäcka och åtala EU-baserade importörer som importerar produkter tillverkade av barn är ett välmenande förslag. Vi moderater anser dock att detta leder till en betydande rättsosäkerhet som riskerar, snarare än att barnens intressen skyddas, att företagen drar sig undan istället för att handla med och göra investeringar i regioner där risken för barnarbete förekommer. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Barnarbete är följden av den sociala orättvisa som orsakas av det kapitalistiska system vi lever under och av den ojämna fördelning av rikedomar och de utvecklingsnivåer som detta system leder till. Fattigdom leder till social utslagning, vilket blir en ursäkt för familjer som använder barnarbete för att dryga ut sina inkomster och för att överleva.
Den fattigdom som drabbar familjer till följd av kapitalistisk exploatering innebär att vissa företag och entreprenörer har ett eget intresse av att bevara en situation där de kan utnyttja billig arbetskraft utan rättigheter.
Som det poängteras i det betänkande vi just har antagit, får 113 miljarder barn i skolåldern ingen grundläggande utbildning. Att barnen inte går i skolan leder till en ond cirkel, där fattigdomen breder ut sig allt mer, tillgången till kultur och utbildning försvåras ytterligare och läs- och skrivkunnigheten i samhället förblir låg.
Denna utveckling sker även i EU:s medlemsstater. I Portugal arbetar uppskattningsvis över 4 procent av barnen inom olika sektorer.
Om vi skall kunna bekämpa barnarbete på ett effektivt sätt måste vi därför prioritera att utrota fattigdomen, genom att utplåna inkomstskillnader, främja arbetstillfällen med rättigheter, öka tillgången till undervisning och kultur och bekämpa den kapitalistiska exploateringen. 
Cecilia Malmström (ALDE ),
   .– Europaparlamentet har i dag röstat för ett förslag på åtgärder mot barnarbete. Barnarbete är något dem flesta tycker hör historien till, så även jag. Tyvärr har inte alla länder i världen hängt med i utvecklingen. Det är anledningen till att jag idag har röstat för ett antal tilläggsförslag som delar in barnarbete i flera kategorier då barn som arbetar t.ex. kan vara det enda alternativet till prostitution. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– För närvarande arbetar 246 miljoner barn i världen på platser som är skadliga för deras fysiska och mentala hälsa. Barnarbete förekommer inte bara i de underutvecklade länderna och i utvecklingsländerna. I Östeuropa och i Medelhavsområdet exploateras miljontals barn på arbetsplatserna. Barnarbete är en komplex fråga, och främst ett resultat av fattigdom, olika möjligheter och brist på skolgång.
Jag röstade för detta betänkande, där en rad åtgärder föreslås för att bekämpa barnarbete och exploatering av barn, t.ex. genom att införa en särskild budgetpost med inriktning på värnandet av barnens rättigheter, inom ramen för Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter, genom att uppmana kommissionen att se till att EU:s handelspolitik stämmer överens med dess åtagande att värna om och främja barnens rättigheter och genom att undersöka möjligheten att införa ett system för märkning av varor som importeras till EU, för att intyga att dessa har producerats utan barnarbete. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar detta betänkande i vilket man manar till att bekämpningen av barnarbete intensifieras genom att främja socioekonomisk utveckling och en omfattande minskning av fattigdomen.
Samtidigt som de är tillfredsställande för det egna samvetet, är handelsbojkotter och andra sanktioner ett otillfredsställande sätt att hantera denna otrevliga verksamhet. Uppgifter tyder på att mycket fattiga barn som slängs ut från fabriker drabbas av ett ännu värre utnyttjande i form av t.ex. prostitution och slavarbete i hemmen. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Det finns 352 miljoner arbetande barn i världen, varav 179 miljoner är offer för det som ILO kallar de värsta formerna av barnarbete. Vi får inte blunda för denna situation. Vi känner alla till att detta är en komplex företeelse som beror på svårlösta sociala och ekonomiska problem. Hur komplex och oerhört svår situationen än är, får vi dock inte vända bort blicken eller stoppa åtgärder som kan leda till en effektiv strategi för att bryta denna onda cirkel av mänsklig misär.
Barnarbete bevarar fattigdomen och hindrar utvecklingen genom att löner pressas ned, vuxna blir utan arbete och barn inte får utbildning. Det är därför oerhört viktigt att vi bekämpar okunnigheten och verkar för utbildning för alla.
Utbildning är otvivelaktigt en av de mest effektiva strategierna för att bryta den onda fattigdomscirkeln och är en avgörande faktor när det gäller att uppnå hållbar utveckling av människor. Av dessa skäl har jag röstat för Mavrommatisbetänkandet. 
Catherine Stihler (PSE ),
   .– Vi måste göra allt vi kan för att motverka utnyttjandet av barn i utvecklingsländerna. Detta betänkande knyter an direkt till kampanjen ”Making Poverty History”, eftersom utnyttjande av barn så ofta är kopplat till fattigdom. Vi måste göra allt vi kan för att göra handeln rättvis, stödja skuldavskrivning och säkra stöd till de fattigaste. Jag hoppas att ledamöterna kommer att underteckna vår skriftliga förklaring om millennieutvecklingsmålen som kommer att 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   .– I dag har Europarlamentet antagit ett betänkande som ger förslag på olika insatser mot barnarbete. Betänkandet slår bland annat fast att utbildning för alla är av avgörande betydelse för kampen mot barnabete och fattigdomsbekämpning. Det är min bestämda uppfattning att alla barn måste skyddas mot skadligt arbete. Det är dock viktigt att komma ihåg att generella förbud inte är ett realistiskt alternativ så länge fattigdomen är utbredd och utbildningsmöjligheterna begränsade. Vissa former av arbete kan därtill bidra positivt t.ex. genom att på arbetsplatsen tillhandahålla utbildning.
Betänkandet behandlar även företagens ansvar och föreslår bland annat åtal mot företag som importerar produkter som framställts på ett sätt som bryter mot ILO:s kärnkonventioner. Jag anser att den potential som finns hos näringslivets aktörer att stärka respekten för mänskliga rättigheter och internationella konventioner skall utnyttjas till fullo. Jag ger därför starkt stöd till initiativ som ”Global Compact” och ”Globalt ansvar” (svenska regeringen). Lagstiftning och möjlighet till åtal på EU-nivå är dock att gå väl långt. Det finns risk att detta snarare skulle motverka sitt syfte, nämligen att förbättra barnens situation och bekämpa fattigdomen. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande interimsbetänkanden och betänkanden:
- (A6-0177/2005) av Konstantinos Hatzidakis för utskottet för regional utveckling om förslaget till rådets förordning om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden (KOM(2004)0492 – 2004/0163(AVC)).
- (A6-0178/2005) av Alfonso Andria för utskottet för regional utveckling om förslaget till rådets förordning om inrättandet av Sammanhållningsfonden (KOM(2004)0494 – 2004/0166(AVC)).
- (A6-0184/2005) av Giovanni Claudio Fava för utskottet för regional utveckling om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om Europeiska regionala utvecklingsfonden (KOM(2004)0495 – C6-0089/2004 – 2004/0167(COD)).
- (A6-0206/2005) av Jan Olbrycht för utskottet för regional utveckling om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om europeiska grupperingar för gränsöverskridande samarbete (EGGS) (KOM(2004)0496 – C6-0091/2004 – 2004/0168(COD)).
- (A6-0216/2005) av José Albino Silva Peneda för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om Europeiska socialfonden (KOM(2004)0493 – C6-0090/2004 – 2004/0165(COD)).
- (A6-0217/2005) av David Casa för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om Europeiska fiskerifonden (KOM(2004)0497 – C6-0212/2004 – 2004/0169(CNS)). 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ),
   – Herr talman! Jag anser att Europaparlamentet i dag, efter rådets misslyckande att nå en överenskommelse om budgetplanen och, uppenbarligen, också om ramen för regionalpolitik för perioden 2007–2013, sänder ett tydligt budskap till både EU-medborgarna och rådet att vi finns här, vi fortsätter att stödja sammanhållningspolitiken och vi kommer att arbeta för en stark budget som är tillräcklig på regionalpolitikens alla områden. Inom denna ram uppmanar vi rådet att genast på nytt ta upp frågan och att komma till beslut snarast, åtminstone vid utgången av 2005, så att det finns tillräckligt med tid för medlemsstaterna och regionerna att förbereda sina program, och så att vi inte får problem med förseningar som vi hade den nuvarande perioden avseende programmens startdatum.
Dessutom vill jag påpeka att parlamentet, däribland inom ramen för mitt betänkande, håller fast vid sin ståndpunkt i Béguinbetänkandet när det gäller finansieringen av sammanhållningspolitiken. Vi stöder ett paket i storleksordningen 0,41 procent av EU:s medlemsstaters bruttonationalinkomst, vilket betyder 336 miljarder euro för perioden 2007–2013. Vi anser att alla nedskärningar av utgifter avseende regionalpolitiken underminerar dess trovärdighet.
Mitt betänkande så som det antagits av utskottet för regional utveckling innehåller också andra viktiga beräkningar som jag vill påminna både den närvarande brittiska ministern och kommissionsledamoten om.
För det första föreslår vi att oförbrukade anslag återanvänds beroende på den rigorösa tillämpningen av n+2-reglerna. I stället för att återinföras i nettobidragen till EU:s budget föreslår vi att dessa anslag bör återanvändas av sammanhållningsländerna och regionerna, vilka genom det arbete de uträttat har visat att de kan dra nytta av andra sådana anslag.
För det andra efterlyser vi politiska beslut, så att kompensation kan ges till de regioner och medlemsstater som lider mest av den rigorösa tillämpningen av de nya reglerna, vilka Europeiska kommissionen föreslår avseende fördelningen av anslag. Vi anser att det är ett förslag som rådet måste undersöka. Jag antar att det kommer att undersökas, eftersom det direkt avser rättvis fördelning av resurser. Vi får inte låta siffrorna styra.
På liknande sätt har ändringsförslag i sammanhanget lagts fram som stöds av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater för bättre behandling av regionerna som är föremål för statistiska resultat. Vi föreslår stöd som börjar vid 85 procent och slutar vid 60 procent, vilket är mycket högre än det kommissionen förutsett.
När det gäller naturliga effektregioner med vilka vi avser regioner som inte längre möter kvalifikationskriterierna för konvergensmålen, men vilka kommer att få övergångsfinansiering inom ramen för konkurrenskrafts- och sysselsättningsmålen, föreslår vi att åtgärderna och finansieringen av dem bör vara desamma för dessa regioner om de så önskar som för konvergensmålsregionerna.
Vi efterlyser också en fördelaktigare behandling av både dessa regioner och de regioner som är föremål för statistiska resultat när det gäller statligt stöd och investeringsincitament. Vi stöder skapandet av en gemenskapsprestationsreserv som förväntas stimulera alla medlemsstater att förbättra sina prestationer och uppnå verklig utveckling. Genom konkurrens kommer vi att få bättre resultat för medlemsstaterna och för gemenskapsbudgeten.
I mitt betänkande anges slutligen tillgänglighet för människor med funktionshinder som en brådskande förutsättning för finansiering av åtgärder via fonderna. Vi anser att de projekt som inte är tillgängliga för våra medborgare med funktionshinder inte bör finansieras av strukturfonderna och att sådan finansiering bör inställas. Det är det minsta Europaparlamentet kan göra.
Alfonso Andria (ALDE )
   , – Herr talman! Mina damer och herrar! Det betänkande jag lägger fram i dag har kännetecknats i sin formella utkastsfas av en arbetsmetod som är fast förankrad genom dialog och till och med går utanför enskild politisk tillhörighet, och av ett intensivt samarbete, först inom parlamentets utskott för regional utveckling och sedan inom Europeiska unionens regionkommitté med företrädare för rådet och för ett stort antal föreningar och icke-statliga organisationer.
Jag ansåg att det var nödvändigt att ägna särskild uppmärksamhet åt kontakten och åsiktsutbytet med ledamöterna, med de politiska gruppernas skuggföredragande och med författarna i de andra parlamentsutskotten, för att inte nämna med ledamöterna i den grupp jag själv tillhör, det vill säga gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa.
Från början välkomnade jag i hög grad – och jag vill upprepa detta offentligt i detta parlament – den särskilda uppmärksamheten från kommissionsledamot Danuta Hübner, som vid de många tillfällen vi träffades och till och med så nyligen som i går kväll alltid visat stor villighet och öppenhet att ta hänsyn till parlamentets önskemål.
Jag har vidare alltid med stort intresse betraktat kommissionens ursprungliga förslag till reglering av Sammanhållningsfonden, som i dag i likhet med den kris som drabbat unionen och misslyckandet att komma överens om budgetplanen får större betydelse, eftersom fonden tillhandahåller ett lämpligt svar på det utvidgade EU:s behov genom att den syftar till ekonomisk och social sammanhållning. Jag delar därför det hopp som Konstantinos Hatzidakis uttrycker när det gäller en snabb resolution avseende frågan om budgetplanen före årets utgång.
Regionalpolitik är det bästa sättet att föra medborgarna närmare EU och för att göra detta, måste den ha ambitiösa syften och vara försedd med de nödvändiga instrumenten för att uppnå dem. Jag vill därför betona vikten av att öka de ekonomiska anslagen till Sammanhållningsfonden från beräknade 18 miljarder euro för programperioden 2000–2006 till 62,99 miljarder euro i händelse av att en överenskommelse nås i rådet om förslaget som antagits av parlamentet den 8 juni.
Vidare är det ökade åtgärdsomfånget för Sammanhållningsfonden förenligt med de relevanta bestämmelserna i fördraget, är i linje med de prioriteringar som slogs fast i Lissabon och överensstämmer med det synsätt på hållbar utveckling som började utarbetas i Göteborg. Detta kommer att göra det möjligt att bemöta de betydande finansieringsbehoven hos de medlemsstater som är förmånstagare inom sektorerna för miljö, transportinfrastruktur och hållbar utveckling.
Under det arbete jag utförde inom utskottet för regional utveckling försökte jag genomföra ett antal förändringar och berika kommissionens text med en rad nya punkter, såsom att införa ett premiesystem i form av en gemenskapsreserv för kvalitet och prestation och att stärka förändringar genom att främja bästa praxis för nationella, regionala och lokala myndigheter.
Jag har bett Europeiska kommissionen att upprätta en förteckning över vilka prioriteringar som anges för programperioden för att höja gemenskapsfinansieringens kvalitet och effektivitet. Jag har lyft fram frågan om funktionshinder och efterlyst att en uttrycklig hänvisning till människor med funktionshinder innefattas i artikel 2 i det allmänna regelverket och att de projekt som finansieras av Sammanhållningsfonden skall innefatta möjligheten att avlägsna hinder av alla slag. Jag har också lämnat utrymme för den viktiga miljöfrågan och efterlyst garantier för större överensstämmelse mellan de projekt som finansieras av Sammanhållningsfonden och de som finansieras inom ramen för andra gemenskapsprogram. Slutligen har jag uttryckligen tagit upp medlemsstater som är öar eller ligger långt borta och jag har uppmanat kommissionen att ta hänsyn till deras olägenhet avseende natur och demografi.
Herr talman! När det gäller de ändringsförslag som lagts fram måste jag också tillägga att jag personligen inte tror – och detta säger jag också på min grupps vägnar – att det är möjligt att anta allting avseende frågan om icke-tillämpningen av n+2-regeln på Sammanhållningsfonden, det vill säga införande av automatiskt frigörande.
Min tidigare erfarenhet som lokal regeringsadministratör har lärt mig att regeln effektivt bidrar till att förbereda projekt korrekt och noggrant och att förvalta anslag. Jag hoppas därför att kommissionen tillåter stor flexibilitet när det gäller tillämpningen av den och tar upp frågan om icke-återbetalningsbar mervärdesskatt, så att den blir tillåten för finansiering av fonderna.
När det gäller denna fråga finns det en ganska bestämd ståndpunkt som kommissionsledamot Danuta Hübner ännu en gång ville uppmärksamma i utskottet i går, vilket innebär att godkännande av moms skulle betyda minskning av ekonomiska anslag som är tillgängliga för övrig sammanhållningspolitik.
En övervägande majoritet i utskottet antog mitt betänkande och jag hoppas att samma sak kan ske i denna kammare. 
Giovanni Claudio Fava (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också tacka kommissionsledamoten och de andra föredragandena. Jag anser att vi har utvecklat ett arbetssätt som gagnar alla, däribland avseende kvaliteten på de betänkanden vi lämnar in till omröstning i parlamentet.
Jag handlägger Europeiska regionala utvecklingsfonden, som otvivelaktigt är den mest betydande av strukturfonderna när det gäller anslagens omfattning. Fonden infördes för 30 år sedan och har den mycket svåra uppgiften att korrigera obalans inom EU. Det är en uppgift fastställd genom en artikel i fördraget, vilken för oss visar behovet, och nödvändigheten, av ett EU som grundas på solidaritet och på förmågan att skapa jämställdhet och rättvisa villkor, särskilt nu när vi befinner oss inför den utmaning utvidgningen innebär.
De tio nya medlemsstaterna utgör en stor tillgång när det gäller kvaliteten på politiken, vilket är ett betydelsefullt steg framåt i EU:s historia. Vi måste dock också komma ihåg att den regionala obalansen håller på att förvärras. Just nu tillhör en tredjedel av EU:s tillgångar ett geografiskt område som täcker endast en tiondel av EU, och vi har registrerat en fördubbling av antalet regioner som är stödberättigade under mål 1, det vill säga regioner med omfattande strukturell obalans och ekonomiska svårigheter.
Detta är därför avtals- och solidaritetspolitikens huvuduppgift. Om unionen bara var ett frihandelsområde skulle vi kunna begränsa oss till att omfördela inkomsten mellan de rikaste och de fattigaste regionerna. Däremot – och för detta tackar jag kommissionsledamoten – kan vi välja ett politiskt, socialt och ekonomiskt projekt inom ramen för strukturfonderna, eller snarare välja en utvecklingsmodell som i sin helhet är till nytta för integrationsprocessen i Europa.
I denna utvecklingsmodell görs ett antal viktiga val. Den gynnar valet av innehåll som gjordes i Göteborg och Lissabon och därför väljs vägen med en kunskapsbaserad ekonomi, med kunskap, innovation, forskning och utbildning, avsedd som en livslång möjlighet för människor, samt riskförebyggande och hållbar utveckling. Det är ett extremt ambitiöst projekt som naturligtvis har ett syfte som är viktigast, att utgifterna spenderas bättre.
Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi har inte alltid spenderat allt, och även när vi har gjort det, har vi inte alltid spenderat det på ett bra sätt. Det finns regioner – även i mitt land – som har fått stora anslag, men där svårigheterna inte blivit mindre de senaste 10, 15 eller 20 åren med avseende på sysselsättningsnivåer, infrastrukturernas kvalitet och sammanlänkning, forskning och innovation.
Det står därför klart att vi verkligen måste öka kvaliteten när det gäller hur lämpliga utgifterna är och för att uppnå detta måste vi välja ut mål utifrån ett litet antal prioriteringar. Av denna anledning är vår grupp emot önskemålet – som är förståeligt men onödigt – att urskillningslöst utvidga de områden inom vilka denna strukturfond kan användas.
Vi föreslår att vid omröstningen rösta mot ett antal av de ändringsförslag där man försöker införa för många mål och för många prioriteringar. Vi föreslår att vid omröstningen rösta mot ett antal ledamöters förståeliga önskan att inkludera mervärdesskatt bland återbetalningsbara utgifter. Vi vill inte väcka liv i den debatt som grundligt förts i utskottet, men vi anser att mervärdesskatten, vilket påpekats av rådet, kommissionen och revisionsrätten, tidigare ledde till ett avsevärt missbruk då en andel av mervärdesskatten återbetalades. Vi anser i synnerhet att ett inkluderande av detta skulle leda till en oacceptabel ojämlikhet mellan länder med momssatser som varierar mellan 1 procent och 25 procent.
Detta gäller också byggandet av nya bostäder. Vi godkände ett ändringsförslag som vi hoppas skall antas av kommissionen avseende byggande av kategoriboende. Att överväga att strukturfondsmedel i allmänhet skulle kunna anslås till bostadsbyggande innebär emellertid att avsevärda resurser tas i anspråk från dessa fonder.
Vi är nöjda med de uppnådda resultaten. Vi har stärkt partnerskapets roll, vilket vi anser vara ett gott praktiskt exempel på civilisation och demokratisk praxis. Vi har lyckats se till att särskild uppmärksamhet även ägnas åt kampen mot den organiserade brottsligheten och maffiarelaterad brottslighet och har fastställt möjligheten att också använda strukturfonderna för att skapa nödvändigt kunnande för att ta itu med den maffiarelaterade brottslighetens genomslagskraft. Vi har också lyckats se till att principen för icke-diskriminering gäller över hela linjen. Beträffande detta ämne har föredraganden endast lagt fram två ändringsförslag, vars syfte är att göra hela texten mer enhetlig och följdriktig.
Jag slutar med att liksom Konstantinos Hatzidakis påpeka att kvaliteten på våra utgifter beror på förekomsten av tillräckliga anslag. Det är därför jag anser att detta parlament måste se till att solidariteten, eller snarare möjligheten att skapa ett EU som rör sig med samma hastighet, inte tilldelas mindre resurser. Det handlar inte bara om en princip som fastställts i fördragen, utan det är denna princip vi måste sätta vår tilltro till när det gäller den framtida politiska och ekonomiska integrationsprocessen i Europa. 
Jan Olbrycht (PPE-DE ),
   – Herrtalman, kommissionsledamot Louis Michel! Låt mig kommentera några saker i betänkandet. Jag skall försöka tala i egenskap av föredragande och inte som företrädare för mitt politiska parti.
Gränsöverskridande samarbete är ett av de mest tydliga och effektiva sätten som kontakter mellan människor kan byggas upp på och goda relationer mellan lokala och regionala samfund och hela länder kan främjas. Det gränsöverskridande samarbetet har redan en lång tradition och har från starten lett till stora framsteg. Olika organisationsformer har också utvecklats för denna form av samarbete. Inom EU finns ett medvetande om de många fördelar som kan erhållas genom denna form av internationellt samarbete och därför stöder EU samarbetet både inom EU, vid medlemsstaternas gränser och mellan regioner en bit ifrån varandra, och utmed EU:s yttre gränser. Olika typer av ekonomiska instrument används för detta ändamål.
Under den aktuella programperioden har man sett många åtgärder genomföras på gränsöverskridande, transnationell och interregional basis om man skall använda terminologin inom Interreg IIIA-, IIIB- och IIIC-programmen. Den bestämmelse som nu debatteras är ett nytt lagstiftningsförslag, som kan bidra både till att öka många former av gränsöverskridande, transnationellt och interregionalt samarbete och att göra det lättare att genomföra gemensamma initiativ och garantera att medel för sådana syften används mer effektivt.
Den nya bestämmelsen gör det möjligt för offentliga myndigheter på alla nivåer att inrätta ett nytt instrument på ett av de valda ländernas territorium. Detta instrument kommer att få laglig status i det land det är registrerat och kommer därefter att tillkännages för alla medlemsstater, för Europeiska kommissionen och Europeiska unionens regionkommitté. Detta motsvarar förslaget i mitt betänkande.
De enheter som utgör en europeisk grupp för gränsöverskridande samarbete – i den ursprungliga texten används termen ”gränsöverskridande”, men jag har föreslagit i mitt betänkande att den skall ersättas med termen ”territoriell” – kommer att kunna överföra valda offentliga tjänster till gruppen och anförtro den med några av deras uppgifter, vilket man ombesörjt i de relevanta bestämmelserna. Införandet av sådana instrument är kanske ett av de första förslagen i Europeiska unionens historia som ombesörjer skapandet av en sann EU-enhet, samtidigt som de tillhandahåller ett praktiskt lyft för tillämpningen av subsidiaritetsprincipen.
Jag anser att parlamentet borde stödja denna idé och därmed sända ut en mycket tydlig och mätbar signal att den stöder dessa åtgärder i lokal, regional och nationell skala, och också mellan olika lokala och regionala instanser och mellan länder som satsar på att uppnå ett enhetligt EU, och samtidigt stärka subsidiaritetsprincipen. Det är värt att understryka att även om dessa bestämmelser inte innehåller några beslut avseende ekonomiska frågor, ingår de i ett sammanhållningspolitiskt paket. Detta beror på att det hela baseras på bestämmelser i fördraget avseende inrättandet av hur strukturfonderna skall kunna användas på ett bättre sätt, såväl som åtgärder som inte skall vidtas inom strukturfondernas ram.
Som föredragande är jag medveten om att många frågor och mycket tvivel har uppstått under arbetet med detta instrument. Detta är helt normalt när vi handhar nya instrument, som ännu inte testats och som ännu inte har någon motsvarighet i befintliga rättsliga former.
Jag anser emellertid att medbeslutandeförfarandet i detta fall gör det möjligt att uppnå en position som stärker de gränsöverskridande åtgärder som finns för närvarande, och det blir därmed möjligt för oss att skapa ett betydande mervärde på EU-nivå.
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr minister! Europeiska socialfonden (ESF) sträcker sig 40 år tillbaka i tiden. Den spelade från början en stor roll för utvecklingen av yrkesutbildning och omflyttning av över två miljoner människor som vid den tiden arbetade inom sektorer som drabbades av en betydande omstrukturering.
Efter antagandet av det första sociala åtgärdsprogrammet och Europeiska enhetsakten hamnade anställningsskydd, arbetstagarnas delaktighet, likabehandling av män och kvinnor, hälsa och säkerhet och förebyggande av social dumpning inom Europeiska socialfondens ram. Maastrichtfördraget ledde till de viktigaste milstolparna i utvecklingen av EU:s socialpolitik – och följaktligen i förhållande till Europeiska socialfonden – vilket innefattade främjande av en hög sysselsättningsnivå som ett av EU:s mål, och därefter har Amsterdam- och Nicefördragen bidragit till utvecklingen.
Konstitutionsfördraget är i detta sammanhang den senaste milstolpen, vilket innefattar full sysselsättning, sociala framsteg och åtgärder för att bekämpa uteslutning som EU-mål. I ljuset av denna utveckling lade kommissionen fram ett förslag angående en översyn av ESF-förordningen. Förslaget utgick från följande tre delar: för det första Lissabonstrategin, för det andra behovet av att förenkla texter och förfaranden och för det tredje förhållandet mellan Europeiska socialfonden och de europeiska sysselsättningsstrategin.
Jag kommer nu att ta itu med den första av dessa delar, nämligen Lissabonstrategin. Med särskild hänsyn till moderniseringen av EU:s sociala modell, satsningen på människor, åtgärderna för att bekämpa social uteslutning och en uppsättning prioritetsåtgärder, såsom upprättande av ett europeiskt forsknings- och innovationsområde, investering i utbildnings- och yrkesutbildningssystem med syfte att uppfylla kraven på ett kunskapssamhälle och möta behovet att skapa fler och bättre jobb, känner jag att de föreslagna förordningarna är ett lämpligt instrument.
Jag vänder mig nu till förenklingen av texter och förfaranden. Även om det är sant att man i kommissionens förslag redan förespråkar förenkling inom olika områden, såsom programplanering, finansiell förvaltning och samfinansiering är det likväl sant att det kvarstår många områden inom vilka ytterligare förenkling och rationalisering efterlyses. När det gäller förhållandet mellan Europeiska socialfonden och Europeiska vetenskapsrådet vill jag säga att båda är i stort sett fullt tillräckligt införlivade i förslaget till förordning om Europeiska socialfonden.
Jag vill nu tala om de två ändringsförslag som jag har lagt fram till kommissionens ursprungliga förslag. Det första av dessa avser social öppenhet för alla. Jag känner att frågor som avser social öppenhet för alla inte kan lösas uteslutande under sysselsättningens och arbetsmarknadens beskydd, förutsatt att det finns situationer som i ett tidigt skede efterlyser mer omfattande tvärvetenskapliga åtgärder. Jag menade därför att Europeiska socialfonden borde få en mer proaktiv roll och föreslog följaktligen att Europeiska socialfondens åtgärder inte borde vara begränsade till den europeiska sysselsättningsstrategin, eftersom den har ett större åtgärdsområde. Med andra ord ville jag betona Europeiska socialfondens eventuella bidrag till social öppenhet för alla.
Det andra viktiga ändringsförslaget till kommissionens förslag, som för närvarande ligger hos parlamentet, avser den åtskillnad som ursprungligen gjordes mellan ”konvergensmål” och ”konkurrenskraftsmål” gällande möjliga åtgärder inom Europeiska socialfondens ram på regional nivå.
Jag har alltid ansett att Europeiska socialfonden borde ha ett så brett tillämpningsområde som möjligt, eftersom det är ett instrument som är utformat för att hjälpa människor, oavsett varifrån de kommer. Förhandlingar mellan kommissionen och de inblandade politiska grupperna har lett till en kompromisslösning som stämmer överens med politiken och som garanterar att anslag öronmärks för de regioner som kan utvecklas mest. Detta är den kompromisslösning som jag nu överlämnar till denna kammare.
Jag är medveten om att det finns punkter där kommissionen och rådet har olika åsikter. I mitt förslag har jag uttryckt min åsikt tydligt i dessa frågor. Till exempel delar jag kommissionens åsikt när det gäller gränsöverskridande samarbete och innovation, och har föreslagit att medlemsstaternas finansiering skall bli obligatorisk. Till stöd för arbetsmarknadsparter delar jag också kommissionens ståndpunkt och har föreslagit att åtskillnad skall innefattas avseende ett antal regelverksfrågor mellan arbetsmarknadsparter och icke-statliga organisationer.
Herr talman! Slutligen vill jag belysa den goda samarbetsandan mellan kommissionen och olika intresserade politiska grupper när detta betänkande utarbetades. Detta hängivna samarbete gjorde mitt arbete avsevärt mycket lättare. Jag vill tacka alla berörda.
David Casa (PPE-DE ),
   – En fiskerifond är ett grundläggande redskap för fiskerisektorn under de kommande åren. Det är allmänt erkänt att fiskerisektorn är en mycket viktig sektor för Europeiska unionen; det är en industri som försörjer tusentals familjer. De är verkligen beroende av denna aktivitet, som är så viktig för de flesta medlemsstater i Europeiska unionen. Europeiska fiskerifonden är ett innovativt projekt och kommer att uppnå det ytterst viktiga målet att reformera den gemensamma fiskepolitiken, vilket gör det möjligt att förenkla och decentralisera systemet för distribution av medel och för Europeiska unionen att möta de utmaningar som anslutningen av tio nya medlemsstater leder till. Den gemensamma fiskerifonden motsvarar grundläggande principer för alla andra strukturer, nämligen subsidiaritetsprincipen, flerårig programplanering och översyn, medlemskap och samfinansiering. En positiv aspekt av detta är att bistånd från den föreslagna Europeiska fiskerifonden inbegriper lokalt integrerade åtgärder som utgår från en relevant territoriell strategi, med varje lokal situation analyserad för sig. För det första tillhandahåller fonden ett ekonomiskt instrument som utgör en väsentlig del av den gemensamma fiskepolitiken särskilt avsedd att övervaka resursstyrningen, att bidra till bättre produktionsstrukturer och att skapa goda förutsättningar för en hållbar utveckling av dem. 
För det andra överensstämmer det med principerna för sammanhållning, som tillåter att olika EU-regioner behandlas olika, utifrån deras utvecklingsnivå och välstånd. Parlamentets fiskeriutskott diskuterade frågan ingående. Vi mötte alla sektorns berörda parter, vi rådgjorde med fiskare och medlemsstaternas företrädare och vi ville att detta betänkande slutligen skulle återspegla denna sektors verkliga behov.
Även om medlemsstaterna varit positiva till att inrätta Europeiska fiskerifonden, med ett syfte som går hand i hand med reformeringen av fiskepolitiken, fanns det viss oro för att fonden inte tillräckligt omfattar frågan om renovering av fartyg. Företrädare föreslog att förslaget till förordning borde sörja för renovering och modernisering av fiskeflottan, medan man samtidigt håller möjligheten öppen att bygga nya fartyg utan att fiskeansträngningarna ökas. Den allmänna åsikten är att kommissionen koncentrerade sig för mycket på miljöaspekten och inte tog någon notis om den eventuella risken med vissa åtgärder i fiskesektorn. Vi skulle kanske genom forskningsinsatser kunna komma fram till en mer konstruktiv och välavvägd kompromiss och således skapa en balans mellan skydd av anslag och sektorns socioekonomiska livskraft.
Jag anser att det betänkande vi kommer att rösta om i morgon väl tar hänsyn till behoven för alla dem som arbetar inom denna sektor. På så sätt vill vi sända ett viktigt budskap både till kommissionen och till fiskesektorn och vi vill att sektorn skall förbli hållbar och livskraftig under de kommande åren. Jag anser att det är väsentligt för oss att det finns en överenskommelse om principerna som kommer att ligga till grund för fördelningen av medel till fiskeindustrin. Tyvärr förblev den föreslagna fördelningen till EU:s fiskefonder praktiskt taget densamma, nämligen cirka fem miljarder euro, även om Europeiska unionen har varit tvungen att öka sin tariff, eftersom EU nu består av tjugofem medlemsstater i stället för femton. Detta innebär att jämfört med tidigare kommer varje land att erhålla en lägre procentandel av dessa fonder. Miljöskyddet är något många bryr sig mycket om, och att vara för försiktig leder till ett överbeskyddande. Det är också värt att nämna att denna fond innefattar stöd. Vårt hopp är att detta betänkande leder till ökad flexibilitet, och av denna anledning tror vi att EU:s medborgare förväntar sig att vi avlägsnar onödig byråkrati. Jag anser att alla de som var inblandade i utarbetandet av betänkandet hade allt detta i åtanke och gjorde allt de kunde för att eliminera denna faktor. Som jag redan har sagt har vi nått en överenskommelse angående renovering av fartyg, vilket är en mycket viktig punkt. Vi har nått en överenskommelse om modernisering av flottor och renovering av kustfartyg och vi behöver en fiskeflotta som skulle vara konkurrenskraftig och effektiv i framtiden, så att sektorn verkligen förblir hållbar. Som sagt har fiskeriutskottet redan tagit upp olika synpunkter på detta ämne och olika aspekter av förslaget betraktades, däribland problemen med hållbar utveckling, vattenbruk och frågor om fiskeflottan och genomförandet. Som föredragande kan jag säga att jag är nöjd med slutresultatet. Jag anser att detta betänkande på ett framgångsrikt sätt samlat de viktigaste punkterna och att det dessutom har tillräcklig politisk tyngd för att fiskesektorn skall kunna förbli livskraftig och hållbar, både ekonomiskt och miljömässigt. 
Avslutningsvis vill jag påminna parlamentet om att vi hade ett tidsschema som halverades för att vi skulle kunna ta upp alla punkter i dag, och hade det inte varit för hjälpen från min grupps samordnare och rådgivare, samt ett antal andra människor, särskilt kommissionens företrädare och mina egna tjänstemän, tror jag inte vi hade lyckats alls. Jag tackar alla för deras hjälp.
Alun Michael,
   . – Herr talman! Det gläder mig att få delta i denna mycket viktiga debatt om de framtida struktur- och sammanhållningsfonderna, eftersom Europeiska kommissionens paket med fem förslag till förordningar är mycket viktigt. Genom förordningarna kommer man att upprätta den övergripande ramen för utförandet av EU:s regionalpolitik för alla sju år som omfattas av den kommande budgetplanen. Det kommer att bli mycket viktigt att rådet och parlamentet har ett nära samarbete för att därmed uppnå ett gott resultat.
Utskottet för regional utveckling har utarbetat utmärkta betänkanden om förslagen till förordningar. Samtidigt som det finns en del meningsskiljaktigheter mellan rådet och parlamentet om vissa sakfrågor, så delar vi många gemensamma mål och intressen. Jag vill tacka Konstantinos Hatzidakis, Alfonso Andria, Giovanni Claudio Fava, Jan Olbrycht och José Albino Silva Peneda för deras hårda arbete och hjälpsamma kommentarer när de inledde debatten denna eftermiddag.
Jag borde påpeka för Konstantinos Hatzidakis att jag i dag uttalar mig på ordförandeskapets vägnar och betonar behovet av samförstånd. Jag säger detta eftersom han hänvisade till mig som den brittiske ministern. I dag diskuterar vi inte budgetens omfattning, även om de som argumenterar för en mer disciplinerad budget anser att det skulle öka EU:s trovärdighet och resultera i att resurserna fördelades bättre till där behovet är störst. Men det är allas förtjänst, särskilt parlamentets, att innehållet i kommissionens föreslagna förordningar diskuteras och utvecklas parallellt med budgetdiskussionen. Jag har genom olika sammanträden förstått att kommissionsledamot Danuta Hübner har en mycket praktisk syn på dessa frågor, och jag ser fram emot att få höra hennes anförande och även kommissionsledamot Vladimir Špidlas.
Jag nonchalerar inte David Casas betänkande. Jag vet att parlamentet även kommer att diskutera förslaget till förordning för Europeiska fiskerifonden under denna debatt. Som brittisk minister med ansvar för regionalpolitik kan jag inte kommentera denna viktiga fråga, men jag lovar att vidarebefordra kommentarerna till min kollega Ben Bradshaw, brittisk minister med ansvar för fiskeripolitik, och han kommer att besöka parlamentet nästa vecka för att diskutera detta viktiga ämne.
Jag vill betona den betydelse som det brittiska ordförandeskapet fäster vid utvecklingen inom detta mycket viktiga politikområde. Vi inser att detta innebär ett effektivt samarbete med Europaparlamentet. Stora framsteg har redan gjorts under de nederländska och luxemburgska ordförandeskapen, men det återstår fortfarande mycket att göra. Till och med efter det att rådet och parlamentet har nått en överenskommelse om förordningarna måste kommissionen och medlemsstaterna slutföra viktiga bilaterala diskussioner innan den nya programperioden kan inledas och innan pengarna kan börja flöda, pengar som verkligen behövs för att hjälpa till att lyfta ekonomierna i EU:s fattigaste delar. Det är därför vi vill gå snabbt fram under vårt ordförandeskap.
Men, som jag har bekräftat, dessa förhandlingar är nära sammankopplade med de mer allmänna diskussionerna om EU:s framtida finansiering. Strukturfonderna utgör de största utgifterna för EU efter jordbruket, och de står för ungefär 30 procent av gemenskapens totala budget. Vi måste nå en överenskommelse om gemenskapens budget innan dessa förordningar kan antas.
Vi delar Europaparlamentets och många, särskilt de nya, medlemsstaters oro över förseningar när det gäller att nå överenskommelse om budgeten och betydelsen av att se till att nästa programperiod för strukturfonderna inleds utan dröjsmål.
Som Tony Blair sade till er för mindre än en två veckor sedan erkänner vi fullt ut betydelsen av att nå en överenskommelse om budgeten, och vi kommer att göra största möjliga framsteg under vårt ordförandeskap. Det måste emellertid vara den rätta överenskommelsen: en som ger EU möjligheter att på ett effektivt sätt ta itu med 2000-talets utmaningar, en som tar hänsyn till den allmänna debatten om EU:s framtida riktning och som uppfyller de nya medlemsstaternas behov för att därmed se till att EU:s utvidgning fortsätter att vara en framgång.
Förutom finansieringsfrågan återstår en rad andra viktiga frågor som måste lösas i samband med hanteringen av strukturfondsutgifterna och genomförandet av program. Vi har diskuterat dessa frågor i rådet sedan september i fjol och vi har gjort goda framsteg. Vårt mål under det brittiska ordförandeskapet är att nå samförstånd om de resterande tekniska frågorna i förordningarna så snart som möjligt, så att förordningspaketet kan slutföras mycket snabbt när väl resultatet av de framtida finansieringsförhandlingarna är känt.
Det är därför jag är väldigt glad över att ni har denna viktiga debatt i dag och att ni snart skall rösta om de fem betänkandena. Detta kommer att se till att rådet får en tydlig bild av parlamentets åsikter. Dessa åsikter kommer att vara mycket viktiga när det gäller att skapa samförstånd mellan våra två institutioner, och vi kommer att granska dem mycket noga i rådet när vi rör oss i riktning mot en politisk överenskommelse. Jag ser fram emot att lyssna på resten av dagens debatt. 
Danuta Hübner,
   . – Herr talman! Genom många plenarsammanträden som detta och utskottens outtröttliga arbete har er institution alltid spelat en avgörande roll för utvecklingen av EU:s sammanhållningspolitik. Kommissionen uppskattar de genomtänkta sätt på vilka ni har hjälpt till att skapa och utveckla en politik som, förutom sina ekonomiska mål, utgör en så pass säker koppling mellan EU och dess medborgare. Denna debatt då vi diskuterar politikens framtid på medellång sikt är bara det senaste exemplet på dessa insatser.
Samtidigt som jag uttrycker kommissionens erkännande av er roll och dess tacksamhet, vill jag vara lite mer personlig och tacka de fyra föredragandena – Konstantinos Hatzidakis, Giovanni Claudio Fava, Alfonso Andria och Jan Olbrycht – för den enastående kvaliteten på deras betänkanden. Jag vill också tacka Gerardo Galeote Quecedo som har lett arbetet i utskottet för regional utveckling på ett så effektivt sätt. Tillsammans har de banat väg för en givande diskussion i dag. När jag nu tar upp era ändringsförslag hoppas jag att jag kan vara lika tydlig och övertygande som själva betänkandena.
Som jag sade diskuterar vi den framtida sammanhållningspolitiken fram till 2013. Under åren mellan 2007 och 2013 kan sammanhållningspolitiken bygga på sina nuvarande resultat, men vi måste se och röra oss framåt. Vi kan säkra en högre tillväxt genom att låta regionerna delta i ett närmare samarbete om vår ekonomiska och sociala modernisering. Det är detta som står på spel i de rådande diskussionerna om sammanhållningspolitiken. Kommissionen och parlamentet ser fördelen med att ha våra regioner och städer på samma sida och det kan bara vara positivt om deras roll som nyckelaktörer under Lissabon- och Göteborgsmötena förstärks. Det är med dessa övergripande mål i åtanke som jag vill redovisa kommissionens reaktioner på ändringsförslagen, en reaktion som inspirerats av våra gemensamma mål. Kommissionen är tacksam för ert stöd i samband med många viktiga punkter. Jag kommer att ta upp en del av dem. 
Vi har ett gemensamt synsätt på politikens arkitektur, det vill säga en som byggs kring målen för regional konkurrenskraft och sysselsättning, regionalt samarbete på en rad olika sätt och naturligtvis konvergens. Det är ytterst viktigt att vi främjar tillväxten i de fattigaste regionerna och sluter välståndsklyftan mellan dem och resten av unionen. Här har EU:s sammanhållningspolitik en huvudroll att spela när det gäller att öka den totala produktivitetstillväxten i EU som helhet.
Vi har en gemensam syn på betydelsen av att koncentrera medlen till de fattigaste regionerna. Jag delar fullständigt er åsikt att den nationella strategiska referensramen bör vara ämne för avtalet mellan medlemsstaterna och kommissionen. Detta avtal bör utgöra grunden för kommissionens slutliga beslut, i linje med artikel 26 i förslaget till förordning.
Vi har också ett gemensamt synsätt på sammanhållningspolitikens avgörande roll i utvecklingen mot en modern, kunskapsbaserad ekonomi. Det är därför det är viktigt att rådet antar strategiska riktlinjer för EU som helhet, och det är därför vi föreslår att medlemsstaterna skall utarbeta nationella strategier för att kunna nå dessa mål. Det aktuella betänkandet stöder detta synsätt. Jag måste emellertid tala om för kammaren att striden ännu inte är vunnen. Vi har fortfarande lite att uträtta för att kunna omvandla denna del av kommissionens förslag och Europeiska rådets synsätt till politisk verklighet.
Kommissionen och parlamentet har också ett gemensamt synsätt på den territoriella sammanhållningens betydelse, eller, för att uttrycka sig annorlunda, förståelsen att ekonomisk modernisering kommer att främjas om man särskilt uppmärksammar speciella platser inom EU. 
Det aktuella stadsinitiativ som lades till sammanhållningspolitiken på parlamentets begäran har blivit en stor framgång och kommissionen vill bygga vidare på det genom att skapa en särskild plats, inte bara för städer utan även för landsbygdsområden. Vi har föreslagit ett särskilt program för de yttersta randområdena och välkomnar ert stöd.
Detta är några av de punkter där parlamentet genom sina resolutioner ger ett starkt stöd för kommissionens förslag. Andra punkter som föreslagits av era föredragande kommer att beaktas av kommissionen. Låt mig ge ett par exempel. I er resolution föreslog ni att sammanhållningspolitiken kommer att stärkas genom bättre samarbete mellan samfinansierad verksamhet genom ERUF och övrig gemenskapspolitik. Jag delar helt och fullt ert synsätt och jag arbetar för att förverkliga detta. Vi måste emellertid alla förstå att denna målsättning, och kravet att vi koncentrerar våra knappa ekonomiska resurser, innebär att vi inte längre kan prioritera vissa typer av projekt.
Ni föreslår även upprätthållandet av en särskild resurs för mellanregionalt samarbete inom ramen för EU:s territoriella samarbete. Kommissionen godtar detta. Ni har föreslagit att samverkansförmågan mellan de regionala och sociala fonderna måste ökas från 5 till 10 procent. Detta ger större flexibilitet för regionala och nationella programchefer, och säkrar sålunda en närmare koppling i vissa fall mellan investering och utbildning.
Kommissionen menar att detta är mycket användbart och godtar förslaget. Särskilt när det gäller Jan Olbrychts betänkande om europeiska grupperingar för gränsöverskridande samarbete, gläder det mig att kunna tala om för er att kommissionen godtar de flesta av parlamentets ändringsförslag. Det viktigaste är förslaget att registrering av europeiska grupperingar bör ske enligt nationell lagstiftning och nationella organ.
Att diskutera de ändringsförslag som kommissionen inte kan godta är alltid en mer känslig fråga. Jag kommer här att ta upp ett eller två fall och hoppas att mina förklaringar till kommissionens förhållningssätt kommer att övertyga kammaren. Jag har redan tagit upp behovet av att koncentrera sammanhållningspolitiken på ekonomisk modernisering. Jag har också sagt att detta är särskilt viktigt för den regionala konkurrenskraften och sysselsättningsmålet. I denna del av politiken är de ekonomiska resurserna särskilt begränsade, och vi behöver dessutom kunna visa det mervärde detta innebär för den övergripande ekonomiska situationen.
Jag är, mot denna bakgrund, oroad över de ändringsförslag genom vilka man försöker att utvidga politikens räckvidd, särskilt målet för den regionala konkurrenskraften. Jag förstår varför ledamöterna kanske tycker att dörren borde öppnas lite mer här och där, men jag vill be er att godta att politiken kommer att förlora sin förmåga att ta itu med nyckelfrågor och nyckelområden om vi inte är mycket försiktiga. Vi måste hitta en lämplig balans. Jag tror, till exempel, inte att det skulle vara lämpligt att utvidga politikens räckvidd rent allmänt till att omfatta driftstöd, eller att mildra villkoren för markköp. Detta beror inte på brist på sympati; det är ett accepterande av det allt överskuggande behovet av att koncentrera politiken på de viktigaste utmaningarna.
Det finns två särskilda punkter jag bör nämna i detta sammanhang: mervärdesskatt och bostäder. Diskussionerna om mervärdesskatt och bostäder härrör från ett försök av kommissionen att förenkla förordningen genom att tydligt förteckna de utgiftsdelar som inte kan komma i fråga för finansiering.
När det gäller mervärdesskatt visar diskussionerna i rådet och de ändringsförslag som parlamentsledamöterna har lagt fram att denna del av kommissionens förslag skapar vissa problem, särskilt i de nya medlemsstaterna. Vi vill undvika en ställning där medfinansiering genom ERUF går direkt in i medlemsstaternas budgetar genom att denna medfinansierar mervärdesskattebetalningar. Jag är säker på att parlamentet inte heller vill hamna i denna ställning. Samtidigt hör jag er ta upp problem: kostnaden för vissa biståndsmottagare, till exempel icke-statliga organisationer och lokala regeringar, därför att den mervärdesskatt som de betalar inte är ersättningsgill. Under de kommande veckorna skall kommissionen därför granska sitt förslag i syfte att hitta en lösning på era problem. 
Mycket av detta gäller även bostäder, även om lösningen på problemet kanske inte kräver att kommissionens förslag ändras. Kommissionen anser, återigen, inte att bostadskostnader bör komma i fråga för medfinansiering i enlighet med sammanhållningspolitiken. Detta är ingen ändring av tidigare praxis. Det är bara ett klargörande. Det framgår tydligt av ledamöternas ändringsförslag och av diskussionerna i rådet att det som skulle vara ett klargörande i stället kan leda till förvirring och därmed komplicera saker och ting för de programansvariga. Lösningen verkar vara att göra en gemensam förklaring med rådet i vilken man klart anger den typ av bostadsinvesteringar som kan komma i fråga för medfinansiering genom ERUF. På så sätt skulle vi klargöra, till exempel, att investeringar för att förbättra bostäders energieffektivitet kan komma i fråga för medfinansiering och att detsamma gäller för investeringar för förbättring av miljön kring kategoriboende.
Ett annat område som täcks av ledamöternas ändringsförslag är den automatiska regeln om tillbakadragande av anslag som kallas n+2-regeln, som kommer att tillämpas på Sammanhållningsfonden efter 2007, eftersom kommissionen föreslår att sluta använda den nuvarande projektmetoden och i stället börja med programmetoden.
Det är denna disciplin som är själva kärnan i det nuvarande högkvalitativa resultatet i de officiella strategiprogrammen och som ger goda effekter på plats. Det har visat sig vara ett starkt incitament för ett effektivt och snabbt genomförande av programmen. Vi uppmärksammar emellertid att tillämpandet av denna regel för Sammanhållningsfonden kan ge svårigheter, särskilt i de nya medlemsstaterna, eftersom denna fonds huvudsakliga inriktning är stora infrastrukturprojekt där investeringscykeln och de offentliga upphandlingsförfarandena är avsevärt längre och mer komplicerade. Vi underskattar inte dessa problem. Av detta skäl har vi samarbetat med ordförandeskapet och medlemsstaterna för att förlika kraven på lämplig ekonomisk styrning och disciplin med Sammanhållningsfondens specifika karaktär.
Kommissionen kan inte godta vissa av ledamöternas förslag genom vilka man försöker ändra villkoren för politikens genomförande. Här måste vi naturligtvis komma ihåg hur viktigt det är att uppnå en sund ekonomisk styrning som ger oss möjlighet att upprätthålla tydlighet och en klar åtskillnad mellan den allmänna förordningen och ERUF-förordningarna. Vi måste komma ihåg betydelsen av decentraliserad styrning och regionernas och medlemsstaternas roll vid fastställandet av utvecklingsstrategier. Vi måste också se till att de kommande förordningarna är lätta att tolka och följa för de programansvariga, och att de inte innehåller politiska budskap eller avsiktsförklaringar. Det är på dessa grunder som kommissionen inte kan godta en rad ändringsförslag.
Ni är fullt medvetna om de svåra förhållanden under vilka diskussionen om den framtida finansieringsramen sker. Kommissionen behöver ert fullständiga stöd för att se till att en ambitiös sammanhållningspolitik i syfte att uppnå målen från Lissabon- och Göteborgsmötena kan genomföras före 2007.
Genom att anta era betänkanden ger ni rådet en tydlig signal om er beslutsamhet att ta er an denna viktiga utmaning. Genom att välja att nu diskutera sin ståndpunkt om sammanhållningspolitikens framtida utformning, skickar parlamentet budskapet att det inte finns någon tid att förlora. Ni skickar budskapet att ni före årets slut vill säkra den framtida sammanhållningspolitiken på medellång sikt. Kommissionen stöder er. Vi gör allt vi kan för att se till att de nödvändiga besluten fattas så snart som möjligt under det brittiska ordförandeskapet, så att medlemsstaterna och regionerna får nya sammanhållningspolitiska program som kan träda i kraft i början av 2007. 
Vladimír Špidla,
   –  Mina damer och herrar! Låt mig börja med att tacka föredraganden José Albino Silva Peneda och alla dem som hjälpte honom för det utmärkta arbete de har utfört.
Parlamentets stöd har varit absolut avgörande för vi har kunnat utforma ett gemensamt mål som består av att upprätta en rättslig grund som kommer att göra det möjligt för Europeiska socialfonden att främja en ökad och mer kvalificerad sysselsättning.
Kommissionens förslag till reform av strukturfonderna i allmänhet och av Europeiska socialfonden i synnerhet har ett antal underliggande principer. Anslag kommer att inriktas på gemenskapens viktigaste prioriteringar och i de regioner som behöver dem mest. Stöd kommer att ges till den europeiska sysselsättningsstrategin, eftersom det kommer att göra det möjligt för Europeiska socialfonden att direkt bidra till att uppnå Lissabonmålen, såväl som för enskilda personer som för de som tillhör eftersatta grupper.
Under genomförandet av Europeiska socialfonden kommer kommissionen att fortsätta prioritera alla de grupper som har svårt att hitta eller behålla ett arbete, oavsett vad orsaken är till dessa svårigheter. Ett av de mål som kommissionen själv sätter upp i förslaget är att de som är inblandade i genomförandet av Europeiska socialfonden skall vara så delaktiga som möjligt. Arbetsmarknadsparterna måste spela en ledande roll i den framtida Europeiska socialfonden, eftersom de har en nyckelroll vid genomförandet av sysselsättningspolitiken och i Europeiska socialfondens ingripanden.
Kommissionen delar parlamentets åsikt att icke-statliga organisationer måste ta större del i sammanhållningspolitiken, och det är i själva verket därför som kommissionen stärkt partnerskapsprinciperna. I förslagen till förordningar anges redan att icke-statliga organisationer kommer att rådfrågas angående programplanering, genomförande och övervakning av åtgärder som vidtagits inom ramen för Europeiska socialfonden. Kommissionen vill betona att icke-statliga organisationer måste få tillgång till verksamhet som finansieras av Europeiska socialfonden, särskilt då dessa organisationer verkar på områdena social integration och kampen mot diskriminering.
Föredragandenas insatser vid utarbetandet av dessa betänkanden kommer med all säkerhet att hjälpa oss att utforma en överenskommelse mer effektivt, såväl som att förbättra förslagets slutversion. Jag vill tacka dem för deras arbete. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, David Casa, till hans utmärkta arbete och tacka fiskeriutskottet och dess ordförande för deras värdefulla bidrag till diskussionen om Europeiska fiskerifonden
Jag personligen, tillsammans med tjänstemän från kommissionen, har rest till olika medlemsstater för att ta del av åsikter från både förvaltningen och branschen. Trots det stora antalet ändringsförslag anser jag att era förslag i det stora hela ligger nära våra och det gläder mig att notera ert storsinta stöd för vårt förslag. Detta visar att vi har nått samförstånd om att den nya fonden bör syfta till att genomföra den gemensamma fiskeripolitiken och att vi kan uppnå en hållbar utveckling inom fiskeri- och vattenbruksområdena i gemenskapen.
Jag delar inte föredragandens åsikt att fonden koncentreras för mycket på miljön. Fonden har till syfte att uppnå en hållbar fiskeriverksamhet på lång sikt i yrkesfiskarnas eget intresse – hållbarhet i ordets alla bemärkelser: ekonomiskt, socialt och miljömässigt.
Jag vill nu säga några ord om det rådande läget när det gäller förslaget. Som ni vet sammanträdde rådet den 20 och 21 juni för att diskutera förslaget efter det att man hade utfört ett betydande arbete på teknisk nivå. Under ordförandeskapets ledning kunde vi gå vidare mot ett brett samförstånd med medlemsstaterna, samtidigt som vi tog hänsyn till det pågående arbetet i fiskeriutskottet.
För att bara nämna tre områden där vi har uppfyllt era önskemål kan jag hänvisa till det ökade biståndet till medelstora företag med verksamhet inom bearbetning och försäljning på vattenbruksområdet, till nya bestämmelser genom vilka man stöder små fiskeriföretag och yngre yrkesfiskare och till ökad flexibilitet för urvalskriterierna för fiskeregioner där man kan genomföra lokala utvecklingsstrategier.
Vi slutförde emellertid inte diskussionerna i rådet den 21 juni. Medlemsstaterna har fortfarande skilda uppfattningar om stödet till nybyggen och modernisering av flottan och vissa av dem begär att stödet till byggande av fartyg skall återinföras.
Jag har uttryckt min ståndpunkt i rådet och jag vill upprepa den här. Jag är inte beredd att på nytt ta upp diskussionen om stöd till byggande av fartyg, vilket gradvis togs bort under reformeringen av den gemensamma fiskeripolitiken. Att göra det när det nu råder överkapacitet och överfiske skulle undergräva vår beslutsamhet att uppnå en hållbar fiskeriverksamhet och vår strävan att inte subventionera en ökning av fiskeflottan på internationell nivå. Vi behöver inte bara sträva efter att inte öka vår egen flottkapacitet, utan vi behöver även minska kapaciteten för att uppnå en hållbar fiskeriverksamhet.
När det gäller stöd till fartygsmodernisering är kommissionen beredd att godta vissa ändringar som förespråkas av fiskeriutskottet. För det första genom att klargöra att stöd kommer att finnas tillgängligt för att modernisera fartyg under däck i syfte att förbättra säkerheten, arbetsförhållandena, hygienen och produktkvaliteten, under förutsättning att kapaciteten inte ökar. För det andra genom att göra säkerhetsanknutna punkter uttryckligen lämpliga enligt Europeiska fiskerifonden.
På många sätt återspeglar diskussionerna i rådet de argument som uttrycks av Europaparlamentet med hänsyn till återuppbyggnaden av små kustfiskeföretag. Jag är säker på att de små fiskeföretagen förtjänar särskild uppmärksamhet på grund av deras viktiga roll i fiskesamhällenas ekonomiska och sociala väv, deras territoriella dimension och den konkurrens de ofta möter från andra segment i fiskeflottan. 
Vi är därför beredda att inbegripa finansiering för ersättning av motorer i mindre fartyg, samtidigt som vi ser till att kapaciteten inte ökar och att fiskbestånden utnyttjas på ett hållbart sätt. Detta skulle i synnerhet kunna äga rum inom ramen för de kustförvaltningsplaner som syftar till hållbar utveckling för fisket till nytta för lokala samhällen.
Jag är övertygad om att dagens debatt kommer att bidra till ytterligare förbättring av innehållet i förslaget till Europeiska fiskerifonden. Vi skall fortsätta vårt arbete med rådet för att kunna slutföra dess antagande i tid, och jag skall informera rådet om era farhågor efter dagens debatt. 

Nathalie Griesbeck (ALDE ),
   – Rådsordförande, kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill först påpeka att jag talar i min egenskap av föredragande i budgetutskottet för yttrandet om strukturfonderna. Eftersom det finns så mycket att säga under min tilldelade tid har jag valt ut ett antal punkter som, med hänsyn till parlamentets rättrogna syn på budgeten, passar in på alla åsikter och är relevanta för de betänkanden som berörs, både min kollega Alfonso Andrias betänkande om Sammanhållningsfonden och betänkandena om Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Europeiska fiskerifonden samt vår kollega Konstantinos Hatzidakis övergripande syn på den förordningen vari generella bestämmelser läggs fram. Jag tackar också alla mina kolleger för det omfattande arbete de utfört.
De utmaningar som EU står inför har nu mer än någonsin en avgörande betydelse för utvecklingen av EU:s framtida konkurrenskraft, varvid strukturfonderna inte bara står för de nödvändiga finansiella instrumenten, utan även går i spetsen för unionens budgetmål och är de som främst visar fram våra EU-ambitioner, i detta EU med 25 medlemsstater som vi för närvarande bygger upp – detta utvidgade EU.
Jag kommer inte att än en gång hänvisa till det omfattande arbete som utförts av budgetutskottet eller till parlamentets tillfälliga utskott om budgetplanen. Då EU upplever en aldrig förut skådad kris, har parlamentet tagit sitt ansvar genom att i juni anta Bögebetänkandet om budgetmedel för den utvidgade unionen 2007–2013. Det är sant att vi under de förberedande diskussionerna om strukturfonderna, utifrån kommissionens förslag som särskilt lyfte fram de tre målen gällande konvergens, regional konkurrenskraft och sysselsättning, samt territoriellt samarbete inom EU inte hade någon tydlig indikation på budgetsiffrorna.
Situationen är än i dag komplicerad, för att inte säga grotesk, för att citera några av våra kolleger: vi ombeds uttrycka vår åsikt om strukturfonderna medan vi fortfarande är omedvetna om de belopp som till slut skall tilldelas fonderna om vi – vilket jag och det stora flertalet av våra kolleger hoppas på – lyckas nå en snabb överenskommelse om budgetplanen. Med anknytning till två eller tre nyckelfrågor vill jag därför bara understryka några principer som bygger på sunt förnuft och ett enkelt och rättroget budgetsynsätt och som kommer att stärka Europaparlamentets roll som budgetmyndighet.
Den första är att kommissionen kommer så snart denna budgetplan har antagits att först och främst bekräfta de belopp som anges i förslaget till förordning eller, om så är lämpligt och nödvändigt, inkomma med ändrade belopp för antagande av Europaparlamentet och rådet för att se till att de inte överskrider taken, vilket budgetutskottet ständigt påpekar att de borde göra.
Den andra punkten, som det redan har hänvisats till vid flera tillfällen och som har debatterats utförligt och regelbundet i parlamentets budgetutskott, handlar om att uppmärksamma vilka positiva resultat tillämpningen av n+2-regeln har gett och att föreslå att den skall bevaras som en principfråga.
I den förordning som fastställer allmänna bestämmelser och i förordningen om Sammanhållningsfonden föreskrivs att denna n+2-regel skall tillämpas på Sammanhållningsfonden. Jag vill påminna ledamöterna om att syftet med denna regel är att uppmuntra de mottagande medlemsstaterna att utan dröjsmål använda medlen, vilket tvingar dem till viss disciplin vid framtagning och ekonomisk styrning av projekt.
Fullt medvetna om de svårigheter de nya medlemsstaterna kan ha med att snabbt dra nytta av strukturfonderna, lyckades vi, och särskilt föredraganden Alfonso Andria, med stor svårighet och efter långa diskussioner nå fram till en kompromiss som innebär att n+2-regeln inte skulle tillämpas lika hårt, som svar på våra nya kollegers begäran, och skulle bli så flexibel att nya projekt kan startas och genomföras snabbt. Den tidsperiod som tillåts under n+2-regeln kommer att börja gälla på dag 1 för projektets genomförande, inte på första dagen enligt kommissionens schema, varvid flexibilitet skapas som kommer att hjälpa oss att uppnå våra syften.
Till sist, jag skall inte ta upp frågan om icke-återbetalningsbar mervärdesskatt igen, en fråga där vi stödjer kommissionsledamoten Danuta Hübners ståndpunkt helhjärtat. Avslutningsvis garanterar budgetutskottet att dess olika ståndpunkter som antagits av parlamentet försvaras. Utskottet är naturligtvis redo att direkt börja förhandla med rådet och kommissionen om budgetplanen, något utskottet starkt tagit ställning för, och anser att det, i strid med de åsikter Jack Straw uttryckte i den 30 juni, skulle vara ytterst allvarligt om vi inte lyckades nå en överenskommelse före slutet av året. Om överenskommelsen försenas, måste vi inse att en försening av genomförandet av politiken skulle få allvarliga ekonomiska och sociala följder för EU-medborgarna. Trots detta är det dock viktigt att vara tydlig på en punkt: Parlamentet godtar inte en dålig överenskommelse, och vi skall inte tveka att i så fall förkasta den. 
Tadeusz Zwiefka (PPE-DE ),
    –Herr talman! Vi är alla fullt medvetna om att det antal mål vi satt upp för oss själva och alla de behov som måste fyllas är långt mycket större än de medel vi förfogar över. Det är alltså ganska uppenbart att användningen av dessa medel måste planeras på bästa möjliga sätt och användas så effektivt som möjligt. Det är syftet med de ändringsförslag som har lagts fram för nästa budgetplan.
Däremot är det helt obegripligt att man har övergett vissa principer som har visat sig vara värdefulla och som har fungerat väl hittills. Jag tänker särskilt på metoden med finansiering från flera håll, som gjort det möjligt för medlemsstaterna att kombinera de medel som krävs för att genomföra en uppgift så effektivt som möjligt, eller med andra ord, att använda pengarna på det sätt som landet i fråga anser vara lämpligt. Nu kommer denna metod att ändras genom att korsfinansieringen begränsas till fem procent. Varför ändra en regel som fungerar bra och som det redan finns administrativa instrument och utbildad personal för? Varför ändra en regel som öppnar för större frihet att fatta beslut i den operativa planeringen och när uppgifterna utförs?
En annan fråga som jag vill ta upp är bostadsfinansieringen. Jag håller förstås med om de förändringar som kommissionen föreslagit, vilka går ut på att bostadsfinansiering i sig inte är tillåten och det gläder mig mycket att Danuta Hübner har förklarat att det är tillåtet att finansiera åtgärder i bostäder som medför energibesparingar och miljöskydd.
Men eftersom jag kommer från en ny medlemsstat, Polen, vill jag göra er uppmärksamma på att de allmännyttiga bostäderna i länderna i det gamla kommunistblocket främst består av prefabricerade hyreshus som inte längre är miljövänliga och som i många fall är ytterst osäkra.
Det vore därför värt att fundera på om det inte skulle vara en god idé att finansiera renoveringen av dessa byggnader inom ramen för Sammanhållningsfonden, eftersom det inte är möjligt att bygga så många nya bostäder som annars skulle krävas. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ),
    –Herr talman! Det gläder mig att vi trots att EU genomgår en konstitutionell och budgetmässig kris debatterar utformningen av de viktigaste instrumenten för europeisk solidaritet, nämligen strukturfonderna, Sammanhållningsfonden och Socialfonden.
Det var solidaritet som utgjorde grundvalen för det EU-projektet och det är tack vare solidaritetspolitiken som grundarstaterna har kunnat integrera de fattigare länderna på vår kontinent så snabbt. Med tanke på att vi befinner oss i Strasbourg är det värt att notera att ekonomierna i Västeuropa för många år sedan återuppbyggdes ur ruinerna av kriget med hjälp av Marshallplanen. Detta gäller även den tyska ekonomin, som nu är den starkaste i Europa. Det var de kommunistiska regeringarna i Centraleuropa som avvisade Marshallplanen och därmed dömde sin befolkning till årtionden av eftersläpning i fråga om utveckling.
Som Jean Claude Juncker framhöll i sitt avskedstal är solidaritetspolitiken den viktigaste politiken i ett enat Europa. Tyvärr fick denna politik inte det utrymme den förtjänar i den brittiske premiärministern Tony Blairs i övrigt utmärkta tal. Det är mycket tråkigt att så var fallet. De nya EU-medlemsstaterna är beredda att genomföra reformer och göra förändringar. Vi har genomfört reformer under de senaste 15 åren och vi är inte så lättskrämda inför behovet av att möta nya utmaningar. Det skulle därför vara naturligt för dessa nya medlemsstater att alliera sig med den brittiska regeringen i dess strävan att bygga ett modernt och välmående EU som utvecklas snabbt och som är fritt från fruktan och oro.
Detta kommer vi bara att kunna åstadkomma om vi fortsätter att bedriva en politik för sammanhållning, solidaritet och stöd till de fattigare länderna och regionerna, för detta är den allra viktigaste sidan av EU-politiken. Nya områden som stöder en balanserad utveckling, som energieffektivitet, förnybara energikällor, koldioxidinsamling och miljövänliga offentliga transporter måste bli stödberättigade. Även skötseln av vattennätverk bör finansieras genom Sammanhållningsfonden, särskilt program för att förhindra översvämningar och Natura 2000-nätverket.
Jag föreslår också att de nuvarande principerna i fråga om mervärdesskatt i samband med finansiering genom Europeiska regionala utvecklingsfonden och Sammanhållningsfonden skall bibehållas. Erfarenheten har visat att detta är av avgörande betydelse vid stöd från strukturfonderna. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ),
   . – Herr talman! När vi talar om gemenskapslagstiftningen måste vi också ta med det som Europaparlamentets bidragit med, den erfarenhet och det enastående konstruktiva bidrag som ledamöter som Konstantinos Hatzidakis har bidragit med, som inte bara genom sitt betänkande om förslaget till förordning om bestämmelser för EU:s strukturfonder, som vi skall rösta om, utan också genom sitt tidigare tredje betänkande och ett arbetsdokument i december förra året, har bidragit till att bevara och förstärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen och som nu också begär att det skall göras en särskild hänvisning till den territoriella sammanhållningen i EU.
Rekommendationerna i resolutionsförslaget och de särskilda förslagen om vissa ändringar eller tillägg till kommissionens förslag hoppas vi kommer att bidra till utformningen av en ståndpunkt som även är politiskt acceptabel för rådet inför utarbetandet av en tillförlitlig budget för perioden 2007–2013. Vi välkomnar föredragandens förslag till en balanserad polycentrisk modell för hållbar utveckling för hela EU med en balanserad utveckling av konvergensmålet och målet om regional konkurrenskraft och sysselsättning och med ett flexibelt samarbete inom EU.
Som föredragande av yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män noterar jag med tillfredsställelse att vissa rekommendationer togs med i betänkandet, som till exempel utvidgningen av principen om jämställdhet mellan män och kvinnor, i syfte att undanröja alla former av diskriminering. Detta kompletteras med kravet på en utvärdering av vilka framsteg som gjorts i arbetet med att främja jämställdhet mellan kvinnor och män och social integrering. Enligt förslaget skall även tillträde för funktionshindrade vara ett villkor för att få stöd från fonderna. 
Vi vill också lyfta fram föredragandens förslag om att beräkningen av medfinansieringssatsen inte får inverka negativt på icke-statliga organisationers och andra frivilligorganisationers deltagande i strukturfondsverksamheten.
När det gäller Europeiska socialfonden vill jag gratulera föredraganden, José Albino Silva Peneda, för hans samarbetsvillighet för att kunna göra förslagen till den nya förordningen för denna fond effektiva, särskilt för kvinnor och män inom EU, med flexibilitet för stödberättigade regioner för konvergens och konkurrenskraft.
Vi noterar med tillfredsställelse att jämställdhet mellan kvinnor och män och avskaffande av diskriminering inom samtliga politikområden genom särskilda åtgärder för att öka kvinnors varaktiga deltagande och främja deras yrkesutbildning och karriär i enlighet med Lissabonstrategin betonas i José Albino Silva Penedas förslag.
Vi noterar att åtgärder som skall vidtas för att offentliggöra information om den verksamhet som finansieras inom ramen för förslaget till förordning om Europeiska socialfonden finns med på ett hörn; dessa åtgärder är nödvändiga för att se till att berörda parter lätt och snabbt kan få tillgång till informationen. 
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ),
   . – Herr talman! Det första vi föreslog för utskottet för transport och turism var att Sammanhållningsfonden inte bara bör omfatta de transeuropeiska transportnätverk som definierades i beslutet från 1996, det vill säga de som godkändes vid Europeiska rådets möte i Essen, utan även alla de nätverk som identifierades av högnivågruppen under ledning av Karel Van Miert, som också omfattar de nya medlemsstaterna, motorvägar till sjöss och Galileoprojektet, vilka samtliga ingick i vårt beslut förra året, 2004.
När det gäller vilka områden som stödet från Sammanhållningsfonden bör riktas till rekommenderar vi dessutom att sträckor som motsvarar motorvägar eller riksvägar och som förbinder de transeuropeiska nätverken också bör beaktas och att rälsburna fordon och kollektiva transportmedel bör omfattas, samt väginfrastruktur för busstransporter.
Slutligen föreslår vi att den förordning vi debatterar i dag inte bör hindra rådet från att förlänga tillämpningen av Sammanhållningsfonden enligt en årligen fallande skala under perioden 2007–2013 för medlemsstater vars inkomster överskrider 90 procent av EU-genomsnittet, vilket endast beror på den statistiska effekten av anslutningen av tio nya medlemsstater till Europeiska unionen med BNP som ligger under genomsnittet. Om vi inte gör detta kommer vi att lura oss själva. 
Roselyne Bachelot-Narquin (PPE-DE ),
    – Herr talman! Det betänkande om ett yttrande om Europeiska regionala utvecklingsfonden som jag lade fram inför utskottet för sysselsättning och sociala frågor antogs enhälligt i fråga om tre prioriterade områden: att uppnå Lissabonmålen, att skapa en politik för varaktig full sysselsättning och att skapa en ambitiös politik för funktionshindrade. Denna politik omfattar mycket mer än bara de sociala frågorna och handlar om gemenskapens prioriteringar, och den kommer troligen att bli det dominerande politikområdet inom unionen, före den gemensamma jordbrukspolitiken, på tre områden, nämligen solidaritet, effektivitet och rättvisa.
Solidaritet med de nya medlemsstaterna, men på vissa villkor. Respekt för konkurrensreglerna på den inre marknaden. Solidaritet får inte vara lika med svaghet. Därför håller jag med mina kolleger i parlamentet, till exempel vår föredragande Giovanni Claudio Fava, som föreslår att mervärdesskatt inte skall ingå i de stödberättigande utgifterna och att resurser som har frisläppts automatiskt enligt n+2-regeln inte skall omfördelas. Dessa principer måste utnyttjas på bästa möjliga sätt. Hittills har vi sett att stödet har gått till enkla projekt, till förfång för projekt av strukturell betydelse. Detta är ett beklagligt misstag och det skulle kunna förvärras av resultatreserven. Vi föreslår i stället att vi skall koncentrera oss på ett begränsat antal frågor. Solidaritet och effektivitet: effektivitet innebär att vi arbetar för att uppfylla Lissabonmålen och investerar i forskning och utveckling av sysselsättningen.
Solidaritet, effektivitet och rättvisa: gemenskapen måste fortsätta med denna politik, och den måste riktas till alla medlemsstater. Jag är tacksam mot kommissionsledamot Danuta Hübner som gick med på detta under sitt besök i min region – Loire – i torsdags. Ovissheten i fråga om budgetplanen har – som ni har sett, herr Michael – inte hindrat oss från att uttrycka vår åsikt i fråga om utgifter och strukturförändringar. Det brittiska ordförandeskapet kan mycket väl hamna i samma situation.
Slutligen vill jag utrycka en förhoppning, som säkerligen delas av vår föredragande Giovanni Claudio Fava, om att ett samförstånd skall kunna skapas i fråga om dessa betänkanden i likhet med vad som uppnåddes fråga om Bögebetänkandet. Båda betänkandena tar upp besläktade frågor. Parlamentet kommer att kunna arbeta ännu mer effektivt om rådets ståndpunkt inte ligger alltför långt från den som vi har utarbetat. Under denna svåra tid är det viktigt att Europaparlamentet står fast vid sitt engagemang för gemenskapens uppriktiga syfte och ambitioner. 
Lambert van Nistelrooij (PPE-DE ),
    – Herr talman! Detta är en historisk dag för denna kammare, där vi fortsätter den inslagna vägen med en politik för sammanhållning och solidaritet i Europa, och jag vill tacka de föredragande för deras framsynthet.
I dagens debatt vill jag begränsa mig till att ta upp de nya mål 2 och mål 3 som skall främja konkurrens, innovationer och interregionalt samarbete inom EU och som i kommissionens förslag uppgår till ett paket på omkring 40 miljarder euro, vilket alltså visar att dessa mål är ett betydande bidrag till Lissabonmålen. Under gårdagens överväganden i utskottet hade Danuta Hübner rätt när hon talade om ”lissaboniseringen” av strukturfonderna.
I utskottet för industrifrågor, forskning och energi begärde jag att en ökning av andelen privat medfinansiering skulle prioriteras i varje ändringsförslag. Genom innovationer skapar industrin dragkraften, medan Lissabonstrategin fastställer kursen. Regeringen bidrar med 1 procent, industrin 2 procent.
För det andra bör strukturfonderna särskilt knytas till mål 2 i forsknings- och utvecklingsbudgeten. Alternativen för att öka takten genom öppna innovationer och forskning och kunskap i intensiv produktion går hand i hand med varandra. Kommissionsledamot Günter Verheugens förslag för den gemensamma industripolitiken är också i linje med detta.
För det tredje bör de små och medelstora företagen få fler möjligheter att direkt utnyttja dessa fonder, där offentliga forskningsresultat görs tillgängliga för dem snabbare, till exempel genom kunskapsintygen.
För det fjärde bör en fjärde bestämmelse utarbetas för att ge alla gränsregioner tillgång till fonderna. Dessa bör fortsatt vara tillgängliga för detta ändamål. Lissabonstrategin tar trots allt inte slut vid gränsen.
Slutligen har ”lissaboniseringen” bara börjat och den globala konkurrensen blir allt mer mördande. Som nederländare måste jag dra slutsatsen att det inte har förekommit någon diskussion, eller bara en ofullständig sådan, om de nya målen för strukturfonderna och vi måste därför höja nivån några pinnhål. Där ute pågår Tour de France men detta är en . Under parlamentets nästa debatt med rådet om till exempel kriterierna för Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) anser jag att vi bör vidareutveckla hur Lissabonmålen konkret kan utökas. 
Gábor Harangozó (PSE ),
   . – Herr talman! Det finns en grupp mycket känsliga frågor i diskussionerna om struktur- och sammanhållningsfonderna som leder till meningsskiljaktigheter som sträcker sig bortom de politiska grupperna. De flesta politiska grupper är splittrade i frågorna som rör n+2-regeln, mervärdesskatt och offentlig-privata partnerskap.
Vi måste se till att de fattigaste stödmottagarna kommer att gynnas av fonderna. Det är viktigt att målet att förenkla förordningarna inte hindrar de fattigaste stödmottagarna i deras försök att ansöka om medel. Betänkandena i deras rådande skick när det rör bestämmelserna om mervärdesskatt och offentlig-privata partnerskap skulle få förödande konsekvenser för lokala myndigheter som vill ansöka om medel. Dessa bestämmelser medför ytterligare kostnader som de fattigaste stödmottagarna inte kommer att kunna klara av.
Vi begär inte mer pengar. Tvärtom uppmanar vi bara till att den gällande förordningen bevaras i detta avseende. Det är helt enkelt inte rättvist att ändra spelreglerna nu när tio nya medlemsstater med lägre socioekonomisk utveckling precis har blivit medlemmar i EU. Detta är inte en konflikt mellan gamla och nya medlemsstater, eller åtminstone bör det inte vara det.
Jag uppmanar er därför att tänka på själva principerna för struktur- och sammanhållningspolitiken. Denna politik utformades för att hjälpa de fattigaste och inte för att skapa ytterligare svårigheter för stödmottagarna. Vi har alla förstått att EU just nu står inför en stor kris. Vi måste noga fundera på vilket budskap vårt parlament kommer att skicka ut i denna kritiska stund. Jag uppmanar er därför att, i solidaritet med de fattigaste, stödja ändringsförslagen som handlar om n+2-regeln, mervärdesskatt och offentlig-privata partnerskap. 
Marta Vincenzi (PSE ),
    – Herr talman, mina damer och herrar! Att bidra till att rätta till regionala obalanser är ett oerhört viktigt mål under denna svåra period för Europa, under förutsättning att det erbjuder medborgarna ett tydligt och begripligt projekt.
Föredraganden för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Giovanni Claudio Fava, har gjort ett utmärkt arbete i det avseendet; han har välkomnat bidragen från de andra utskott som vi har rådfrågat och han har utarbetat en trovärdig lösning för att minska skillnaderna på grundval av en ekonomisk dimension som inte får krympas.
En avgörande del i denna minskning av skillnaderna är jämställdhet mellan kvinnor och män. Det faktum att kommissionens ursprungliga förslag inte innehöll någon uttalad hänvisning till jämställdhet som ett sätt att med ökat mervärde återupprätta balansen i regionerna var ett oroande steg tillbaka.
Därför vill jag uttrycka min tillfredsställelse, också på utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och mäns vägnar, över att man i betänkandet har lyckats återinföra denna aspekt och jag uppmanar kammaren att rösta för detta förslag. Jag uppmanar också kommissionen och rådets företrädare att inte betrakta jämställdhet mellan kvinnor och män som en förhandlingsbar fråga, inte heller inom de organ som har ansvar för att administrera, övervaka och kontrollera strukturfonderna och som medlemsstaterna kommer att behöva inrätta. 
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag anser inte att jag överdriver när jag säger att strukturpolitiken är en av EU:s hjärtefrågor, eller när jag jämför neddragningar i den med en riskabel hjärtoperation som kan misslyckas eller leda till att patienten blir skadad för livet, och som alltså helst bör undvikas.
Jag vill påpeka något som vi alla känner till för det brittiska ordförandeskapet, nämligen att en kropp utan hjärta är död. Bär hand på strukturpolitiken och ni utsätter gemenskapen för fara. Jag vill återigen uppmana alla här i kammaren att organisera EU:s strukturfonder så att de spelar en grundläggande roll som denna kropps hjärta: kroppen är frisk om samtliga delar mår bra, om de lever i solidaritet med varandra och delar med sig rättvist till varandra, i stället för att använda de tillgängliga resurserna för att konkurrera med varandra ända tills de alla går under.
Men för att detta skall vara möjligt måste resurserna användas på ett hållbart sätt, effektivt, nedifrån och upp; de måste göra det möjligt för de svagaste att bli starka och de måste svara ändamålsenligt på utvecklingsproblemen. Parlamentet har tagit fram ett betydligt bättre förslag än kommissionen till hur detta skall kunna åstadkommas med de nya strukturfonderna. Det är ytterst viktigt att det i samtliga utkast tas särskild hänsyn till den lokala nivån – som stödmottagare, som programnivå och som intressent.
Därför vill jag än en gång betona hur viktiga EU:s strukturfonder alltid är när problem behöver lösas. Både i småstäder och i nedgångna storstadsområden gör de EU synligt och konkret för invånarna och därför är de oumbärliga för EU-integrationen. Detta är allra mest tydligt när det gäller Europeiska socialfonden som parlamentet har förbättrat betydligt så att den nu är en ”fond för småfolket”, som agerar när människor riskerar att uteslutas, stöder dem som har drabbats negativt och inspirerar när det krävs innovationer för att skapa arbetstillfällen.
Jag vill svara på det rådsordföranden sade genom att än en gång betona möjligheten att skapa arbetstillfällen även i regioner som redan betraktas som hopplösa fall. Parlamentets ändringsförslag gör Socialfonden till ett perfekt instrument för detta ändamål. Dess utformning går direkt emot tanken att det bara är genom storskaliga investeringar som konkurrenskraft och arbetstillfällen kan skapas. Fonden träder in när det finns ett behov av kunskap och en potential för innovationer på regional nivå och eftersom problemområden inte är något undantag i detta avseende, är det där som den kan skapa framgång.
Jag vill återigen betona att kommissionen inte har gjort någonting för att backa upp sitt påstående att Equal-programmet skulle uppgå helt och hållet i Europeiska socialfonden. Det gör parlamentets ändringsförslag extra viktiga som ett sätt att se till att hela synsättet tas in på ett nyskapande sätt.
Jag vill avsluta med att säga några ord om partnerskapsprincipen. Rådets försök att överge den är en fullskalig attack mot den demokratiska utformningen av strukturfonderna, för det är samhällets kontroll som garanterar att pengarna inte slösas bort utan faktiskt används där de behövs. Därav följer att en större tonvikt vid partnerskapsprincipen är mycket viktig för strukturfonderna. Även om vi stöder komissionens förslag om deltagande för de partner som företräder grupper som först nu, äntligen, börjar få ett erkännande i enlighet med antidiskrimineringsklausulen i fördraget, saknar dessa grupper den kunskap som krävs för att kunna leverera bedömningar och yttranden som jämbördiga partner. Jag riktar mig återigen till kommissionen när jag säger att vi inte anser att det är förnuftigt att ställa jämställdhet mellan kvinnor och män mot dessa grupper.
Låt mig än en gång påpeka att EU:s strukturfonder bara kan vara framgångsrika om och när de tar tillräckligt stor hänsyn till hållbarhetsprincipen. 
Jim Higgins (PPE-DE ),
   . – Herr talman! De fullständiga målen för Europeiska fiskerifonden är berömvärda och tydliga: för det första, anpassning av fiskeansträngningarna och bättre skydd av den marina miljön; för det andra, bearbetning och försäljning på vattenbruksområdet; för det tredje, främjande av gemensamma intressen, som till exempel åtgärder för att skydda vattenlevande djur och fiskehamnar samt utveckling av nya marknader; för det fjärde, hållbar utveckling för kustfiskeområden. Det finns emellertid åtskilliga verkliga problem. För det första, samtidigt som budgeten ser stor ut då den uppgår till 4 963 miljoner euro, innebär detta en ökning på endast 0,7 miljarder euro i jämförelse med den tidigare budgeten för en sjuårsperiod från 2007 till 2013. För det andra har vi tio nya medlemsstater, så det har inte skett någon verklig ökning.
För det andra är jag besviken över att man i betänkandet nonchalerar ett ändringsförslag som antagits av utskottet för regional utveckling om att 25 procent av gemenskapens ekonomiska bidrag bör avsättas till prioritering 4: Hållbar utveckling i kustfiskeområden.
Detta är hotade områden. Statistiken är ganska upprörande: 8 000 arbetstillfällen, i genomsnitt, förloras varje år inom det direkta fisket. Kustfiskeområdena är de mest perifera och de är hotade. Det som behövs är en fiskeripolitik som fungerar tillsammans med regionalpolitiken, och detta nämns knapphändigt i betänkandet.
I flera ändringsförslag från föredraganden föreslås stöd för ersättning av fiskefartyg, uppgradering och modernisering av fiskefartyg, men ingen procentuell andel har avsatts för det. Om vi följer denna väg kommer den största delen av fonden att försvinna och man kommer inte att kunna förverkliga fondens huvudsakliga mål. Det bör vara medlemsstaternas ansvar, efter EU:s godkännande, att hjälpa till i samband med köp, modernisering och uppgradering av ersättningsfiskefartyg. Vi behöver skydda och öka fiskbestånden. Betoningen måste, som kommissionsledamoten sade, ligga på hållbarhet: att skydda vattenmiljön så att detta kan ske, att skydda de befintliga fiskbestånden som är så hotade.
Slutligen måste vi göra det möjligt för yrkesfiskarna att diversifiera sin verksamhet. 
Gerardo Galeote Quecedo,
   . – Herr talman! Jag vill inleda med att gratulera föredragandena, särskilt Konstantinos Hatzidakis, Giovanni Claudio Fava och Alfonso Andria, vars arbete vi har kunnat följa på nära håll i utskottet för regional utveckling, som har tagit stor del i diskussionen. De har visat ett fantastiskt prov på engagemang, kompromissvilja och vilja att finna en överenskommelse. Jag vill också gratulera kommissionsledamot Danuta Hübner, eftersom hennes beslutsamhet att föra vårt lagstiftningsarbete framåt har hjälpt oss att övervinna det missmod som drabbade oss efter rådets senaste möte.
Jag hoppas att rådet korrekt kommer att uppfatta vår omröstning i morgon som en demonstration av Europaparlamentets vilja att sammanhållningspolitiken även fortsättningsvis skall utvecklas som en grundläggande pelare i EU-integrationen. Jag vill göra det brittiska ordförandeskapet uppmärksamt på detta eftersom vissa kanske anser att om vi inleder mycket allmänna debatter – även om de utan tvivel är mycket viktiga – kan det sluta med att vi inte lyckas komma fram till någonting alls. Det behöver inte påpekas att det redan är för sent för kommissionen att utarbeta planer för att tillämpa fonderna från januari 2007. Om vi skulle behöva vänta till nästa vår för att rådet skall kunna nå en överenskommelse, skulle kommissionen inte kunna göra de första utbetalningarna förrän 2009, vilket skulle ha dramatiska konsekvenser för sammanhållningspolitiken i allmänhet och för de nya medlemsstaterna i synnerhet, de som Förenade kungariket alltid har uttryckt sitt engagemang för.
Jag menar att Europaparlamentets bidrag kommer att kunna godtas, särskilt kompromisserna om sådana känsliga frågor som n+2-regeln, mervärdesskatten och den statistiska effekten.
Herr talman! De tre institutionerna bär ansvaret för att genomföra de kommande månadernas förhandlingar i syfte att nå en överenskommelse, eftersom vi inte kan och inte får tillåta ytterligare misslyckanden. 
Constanze Angela Krehl,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill inleda mitt bidrag till denna gemensamma debatt om struktur- och sammanhållningspolitiken med att tacka mina kolleger, särskilt föredragandena och skuggföredragandena, och allra mest Alain Hutchinson, vår egen skuggföredragande för Hatzidakisbetänkandet, som inte kan vara här i dag – något som han beklagar mycket – eftersom han är valobservatör i Burundi.
Vi i utskottet har arbetat oss igenom hundratals ändringsförslag för att komma fram till kompromisser som jag menar är mycket positiva bidrag till kommissionens förslag. Vi stöder i hög grad den allmänna linjen med att förenkla sammanhållnings- och strukturpolitiken och att minska byråkratin. Vissa aspekter som är viktiga för vår grupp måste betonas ytterligare, bland annat förstärkningen av partnerskapsprincipen och den urbana dimensionen av sammanhållnings- och strukturpolitiken, däribland möjligheten för miljöförbättrande projekt genom stöd till uppförande av allmännyttiga bostäder. Utskottet var även överens om att privat-offentliga partnerskap också skulle vara ett alternativ och antog en gemensam linje i fråga om situationen för de regioner som påverkas av den statistiska effekten. Hela utskottet ansåg att det var viktigt att vi i solidaritetens anda bör skapa en politik för människorna i de fattigaste och mest missgynnade regionerna i den utvidgade Europeiska unionen.
Vår grupp fann det svårt att diskutera frågan om återbetalning av mervärdesskatt av regionalfonderna. Även om de flesta i vår grupp anser att EU:s strukturpolitik bör användas för investeringar i regioner och inte för att stödja statsfinanserna, är vi medvetna om de problem kommunerna står inför, särskilt i de nya medlemsstaterna och därför har vi kommit fram till ett kompromissändringsförslag till Hatzidakisbetänkandet för att göra det möjligt att lösa problemen i de medlemsstaterna. Det skulle glädja mig mycket om majoriteten här i kammaren skulle stödja detta ändringsförslag och jag uppmanar dem att göra det.
Sist men inte minst vill jag uppmana rådets ordförandeskap att anta budgetplanen så fort som möjligt och att avsätta tillräckliga medel för det som jag betraktar som det mest framgångsrika av Europeiska unionens politikområden. Inte ens den bästa av förordningar är till någon nytta om den saknar tillräckliga medel.
Jag vill be er, herr Michael, att ge Tony Blair budskapet att det även i ert land finns enastående exempel på vilken nytta EU:s strukturpolitik kan göra och vi vill att den skall kunna fortsätta även efter den 1 januari 2007.
Jean Marie Beaupuy,
   .– Herr talman, fru kommissionsledamot! I likhet med mina kolleger vill jag först och främst för min egen del och på mina kollegers vägnar i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, gratulera och tacka föredragandena som har gjort ett utmärkt arbete. De har arbetat med sedvanlig beslutsamhet, men det var deras flexibilitet och förmåga att lyssna som gjorde det möjligt att nå någon form av allmänt samförstånd.
Som samordnare för ALDE-gruppen vill jag betona fyra punkter. För det första är dessa strukturfonders allmänna utformning sådan att de kompletterar varandra och är enhetliga, något som bör betonas i kommunikationen med våra medborgare. Dessa strukturfonder är inte något abstrakt. De är fonder som bidrar till att förbättra villkoren i våra medborgares vardag. Ett särskilt meddelande enligt dessa linjer bör därför planeras.
I samband med denna första konkreta punkt vill jag säga något om solidaritet, precis som flera andra ledamöter har gjort. Detta är inte bara ord. Europeiska unionen handlar inte alls bara om vackra ord just i denna fråga, den handlar om siffror – och de talar sitt mycket tydliga språk, för omkring 80 procent av strukturfonderna kommer enligt budgetriktlinjerna att gå till konvergensmålet. Ni har sagt, herr Michael, att strukturfonderna för närvarande är Europeiska unionens näst största utgiftspost efter den gemensamma jordbrukspolitiken. Under de kommande åren kommer fonderna förmodligen svara för den största utgiftsposten.
När det gäller solidaritet vill jag betona att de 25 medlemsstaterna tillsammans har beslutat – och parlamentet kommer att bekräfta detta – att vi skall anslå mer än 80 procent av medlen för denna stora post i parlamentets budget till solidaritet med de tio nya medlemsstaterna. Detta är ett påtagligt och konkret bevis i reda pengar på vår solidaritet med de nya medlemsstaterna som har stort behov av dem och, hoppas jag, kommer att tilldelas betydligt mer än 300 miljarder euro.
För att avsluta i en hoppfull anda – en förhoppning som säkert kommer att uppfyllas – hyser jag inga tvivel om att de framgångar vi har sett i Irland, Spanien och Portugal kommer att upprepas i de tio nya medlemsstater som kommer att få stöd från dessa fonder.
Men utöver fonderna själva bör jag också, framför allt, betona hur de används. Det är en sak att ha en franc, euro, dollar eller schilling. Pengarna måste också komma till användning. Jag har inte tid att utveckla denna poäng närmare, men låt mig betona behovet, i förhållande till fondernas potential, av att säkerställa att medlemsstaterna är medvetna om alla möjligheter vi erbjuder och som finns tillgängliga, för att garantera att fonderna används på rätt sätt.
Avslutningsvis vill jag rikta en anmärkning direkt till er, herr Michael, som företrädare för ordförandeskapet, och säga, genom att än en gång citera ett belopp som jag menar säger allt, att om vi inte når en överenskommelse om budgetplanen nu i höst, kommer de tio nya medlemsstaterna under 2007 bara att få omkring 9 miljarder euro, medan de med en politik för 2007–2013, en solidaritetspolitik som använder sig av strukturfonderna, kommer att få 22 miljarder euro. Dessa båda belopp är en perfekt illustration av hur absolut nödvändigt det är att genomföra denna budgetplan utan dröjsmål. 
Gisela Kallenbach,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill inleda med att utrycka min respekt för och tacksamhet mot alla föredraganden, men framför allt mot Alfonso Andria för hans öppenhet under diskussionerna om innehållet i hans betänkande om Sammanhållningsfonden när vi arbetade med det tillsammans. Han visade samma inställning till det förslag från kommissionen som låg till grund för vårt arbete.
Vår grupp har sedan länge kämpat för att Sammanhållningsfonden skall omfattas av de allmänna direktiven för strukturfonderna, vilket inte bara skulle innebära att EU-medlen skulle användas på ett mer riktat sätt, leda till större insyn och ökad effektivitet, utan också att regionerna skulle få större rätt att få delta i samråd när det gäller att identifiera program och projekt och därmed göra verklighet av partnerskapsprincipen. Alla dessa åtgärder stöder vi villkorslöst, liksom kommissionens förslag om att lägga till en ny prioritering för Sammanhållningsfonden.
Det är uppenbart att det också finns ett brett stöd i parlamentet för energieffektivitetsprojekt och jag vill också uppmana parlamentet att stödja de få ytterligare ändringsförslag som vi har lagt fram. Vi vill att medel skall fördelas lika mellan miljön och transportinfrastrukturen i syfte att EU äntligen skall ge likvärdigt stöd till alla transportmedel och att den orättvisa fördelen som vägbyggnadsprojekt har haft skall upphöra. Jag är säker på att de av er som redan har tagit tåget från Bryssel till Strasbourg kommer att stödja det vi försöker göra.
Jag vill avsluta med att önska både det brittiska ordförandeskapet och de föregående talarna lycka till i förhoppningen att vi snart kommer att ha antagit en budget och att vi inte på ett oansvarigt sätt kommer att riskera bevarandet av strukturfondernas program. 
Ilda Figueiredo,
   . – Herr talman! En välfinansierad och proaktiv regionalpolitik för EU är ett grundläggande krav för att EU skall kunna utveckla en ekonomisk och social sammanhållning och ta itu med de ökande ekonomiska och sociala klyftorna.
Strukturfonderna och Sammanhållningsfonden är ett nödvändigt verktyg, faktiskt det enda verktyget i gemenskapens budget som är utformat för omfördelning. Genom dessa fonder kan EU agera för att minska regionala skillnader, främja verklig konvergens, stimulera hållbar utveckling, tillväxt, produktion och arbetstillfällen i regionerna och omfördela och uppväga kostnaderna för den inre marknaden i de minst utvecklade regionerna.
En av de avgörande frågorna är alltså budgetramen, både i fråga om beloppen och om hur de fördelas. Enligt vår mening är 0,41 procent av EU:s bruttonationalinkomst sorgligt otillräckligt när det gäller att uppnå de föreslagna målen och möta sammanhållningsbehoven i ett utvidgat EU.
Ändå är detta kommissionens förslag och även vårt eget parlaments förslag i betänkandet om budgetplanen. Genom att begränsa sig till detta tak undergräver förslagen EU:s förmåga att effektivt arbeta för ekonomisk och social sammanhållning och misslyckas med att lösa så avgörande frågor som full kompensation för de regioner som påverkas av den statistiska effekten – regionen Algarve i Portugal är en sådan region – tillräcklig finansiering av övergångsmekanismerna, däribland Sammanhållningsfonden och tillräcklig finansiering av de yttersta randområdena. På det sättet har de länder som undertecknade ”skrivelsen från de sex”, vars syfte är att begränsa gemenskapens budget till 1 procent av EU:s bruttonationalinkomst fått sin vilja igenom.
Att Europeiska rådet vid sitt möte nyligen misslyckades med att nå en överenskommelse om budgetplanen 2007–2013 är hur man än ser på det en seger för de länder som undertecknade ”skrivelsen från de sex”. Luxemburgs ordförandeskap hade föreslagit en kompromiss med en minskning av strukturfondernas budget med mer än 30 miljarder euro för perioden i fråga, vilket motsvarar 0,37 procent av EU:s bruttonationalprodukt. I betänkandet framför oss sägs inget om hur genomförandebehoven skall lösas när det gäller förskottsbetalningar och medfinansiering eller om frågan om att knyta Sammanhållningsfonden till stabilitets- och tillväxtpakten.
Tyvärr har en ny inställning till strukturfonderna och hur de skall anpassas till finansieringen av Lissabonstrategin fått råda. Detta är vad som hänt med Europeiska socialfonden, som får spela andrafiolen efter EU:s sysselsättningsstrategi. Vi motsätter oss därför den vikt som läggs vid konkurrenskraft, konkurrens, anpassningsbarhet och entreprenörsanda, på sammanhållningens och konvergensens bekostnad. Mot bakgrund av detta har vi lagt fram ändringsförslag för de betänkanden vi har framför oss, i syfte att ta upp dessa viktiga frågor och förstärka EU:s sociala sammanhållning. 
Vladimír Železný,
   –  Debatten om Hatzidakisbetänkandet hålls samtidigt som EU befinner sig i en djup kris som skapats på grund av ansvarslösa försök att tvinga på medlemsstaterna den europeiska konstitutionen. Konstitutionen är död och vi har den att tacka för att urgammal fiendskap har flammat upp mellan medlemsstaterna och för att de inte ens kan komma överens om budgeten för 2007–2013. Men trots denna hetsiga stämning måste vi tyvärr säga att Hatzidikisbetänkandet delar EU i ytterligare två block, nämligen de gamla medlemsstaterna och de nya medlemsstaterna. Av förståeliga skäl hittar de gamla medlemsstaterna mycket kreativa metoder för att begränsa den finansiering som skulle skynda på utvecklingen i de nya medlemsstaterna. Enligt betänkandet är de som bor i de 15 gamla medlemsstaterna mest välbeställda och om de dessutom bor på öar, eller ännu hellre i de yttersta randområdena – och särskilt om de bor i regioner som påverkas av den statistiska effekten – så har de inget att oroa sig för.
På grund av kortsiktiga hänsyn, som ofta drivs av nervositet inför valen, nämns ingenting i betänkandet om att det allra största problemet för det förenade Europa är hur vi skall överbrygga effekterna av ett halvt sekel med icke marknadsmässig utveckling i de postkommunistiska medlemsstaterna. För att göra det ännu svårare för de oerfarna nya medlemsstaterna att få tillgång till finansiering utesluts det i betänkandet en mer flexibel tillämpning av n+2-regeln för strukturfonderna och det finns ingen lösning på problemet med mervärdesskatt och projekt som medfinansieras av EU.
Betänkandet är också ett slag i ansiktet på alla rättrådiga entreprenörer som vill flytta sin produktion till en annan medlemsstat, som har kvalificerad, billig och arbetsvillig arbetskraft. Å ena sidan tillåter vi inte den illa beryktade polska rörmokaren att arbeta på andra sidan den före detta järnridån, eftersom han kanske visar att det går att arbeta 40-timmarsvecka. Men å andra sidan skapar vi ett sanslöst tvång för entreprenörer att stanna kvar i regioner i EU där arbetskraften är alldeles för dyr och ofta är van vid att arbeta 35-timmarsvecka med full lön. Vi hindrar entreprenörer från att söka ”polska rörmokare” bara för att de en gång i tiden har fått stöd från strukturfonderna. Vid den tiden visste de inte att vi en dag skulle hålla dem som gisslan för att de gjorde det. Enligt ett förslag skulle de inte frisläppas på 10 år, vilket är helt absurt. De kanske skulle ha tänkt sig för innan de tog emot bidraget. Detta är en fullständig antites till Lissabonmålen, men kanske passar det in i Göteborgsstrategin.
Men Hatzidakisbetänkandet lyfter ändå fram ett annat av EU:s problem, även om det är oavsiktligt. Där visas en föraktfull brist på respekt för den allmänna opinionen genom att det flera gånger hänvisas till den europeiska konstitutionen, som kategoriskt avvisades och begravdes av folket i Frankrike och i Nederländerna, vilket är en demonstration av samma elitistiska inställning som kastade EU in i denna djupa kris. Enbart av den anledningen är det svårt att rösta för detta betänkande. 
Adam Jerzy Bielan,
    –Herr talman! Även jag vill uppriktigt tacka alla som utarbetat de betänkanden som vi diskuterar. Denna debatt om sammanhållningspolitikens framtid är ett viktigt test av den praktiska tillämpningen av en av de grundläggande värderingar som EU gör anspråk på, nämligen solidaritet för att skapa lika möjligheter.
Jag vill påminna denna kammare om att syftet med sammanhållningspolitiken är att stödja omstruktureringen och moderniseringen av de länder som behöver hjälp för att ha en chans att snabbt komma upp i genomsnittsnivån för den ekonomiska utvecklingen i Europeiska unionen. För närvarande handlar detta framför allt om de nya medlemsstaterna. Ur deras synvinkel skulle tillämpningen av n+2-regeln och klassningen av mervärdesskatt som en stödberättigande kostnad utan tvivel betraktas som de allra viktigaste av alla de frågor vi diskuterar i dag.
De projekt som finansieras genom Sammanhållningsfonden är av sådan karaktär att enbart förberedelserna tar mer än två år. De är ofta enorma investeringsprojekt som sträcker sig längre än vad som är normalt för projekt som finansieras genom strukturfonderna. En utvidgning av tillämpningen av n+2-regeln skulle utan tvivel innebära en minskning i nivån på beviljade medel.
När det gäller mervärdesskatten är de nya medlemsstaternas erfarenheter ett obestridligt bevis på att det viktigaste hindret för att utnyttja strukturfonderna är de förhållandevis höga kostnaderna för att starta projekt. Dessa kostnader täcks med stödmottagarnas egna resurser. Om mervärdesskatt utesluts från förteckningen över stödberättigande utgifter skulle detta innebära att många organisationer, däribland lokala myndigheter, inte skulle få råd med de enorma kostnader som är förknippade med att genomföra projekt.
Till exempel visar preliminära uppskattningar att medlemsstaterna kan komma att tvingas bidra med nästan 63 procent av det belopp som EU bidrar med för att genomföra projekt inom ramen för Europeiska regionala utvecklingsfonden. Detta skulle sätta de nya medlemsstaterna i en avsevärt mycket sämre sits än de medlemsstater som tidigare fick stöd från strukturfonderna.
Jag vill påminna ledamöterna från de gamla medlemsstaterna om att vi bör ta detta tillfälle i akt att visa solidaritet och ge EU en chans att utvecklas. Detta skulle också ligga i de gamla medlemsstaternas intresse. 
Jana Bobošíková (NI ).
    –  Mina damer och herrar! När jag har lyssnat på debatten så här långt slås jag av att vi alla uppenbarligen är överens på en punkt, nämligen att syftet med sammanhållningspolitiken är att se till att vi får en balanserad utveckling i alla regioner i de enskilda medlemsstaterna. På det sättet är den förenlig med solidaritetsprincipen, som är en av de grundläggande pelarna för Europeiska unionen. Jag menar att om vi skall fortsätta följa denna princip efter den senaste utvidgningen, då tio nya medlemsstater anslöt sig till EU, måste vi anta två avgörande ändringsförslag under morgondagens omröstning om strukturfonderna.
För det första bör vi gå med på att finansiera icke-återbetalningsbar mervärdesskatt genom strukturfonderna, särskilt genom Europeiska regionala utvecklingsfonden. Att klassa icke-återbetalningsbar mervärdesskatt som icke stödberättigande utgifter skulle göra det mycket svårare för många stödmottagare att få finansiering. Jag befarar att det kan bli helt omöjligt att få tillgång till EU-finansiering, särskilt när det gäller ansökningar från mindre aktörer i de tio nya, inte så rika medlemsstaterna.
För det andra bör vi ta bort den automatiska frigöranderegeln, eller med andra ord n+2-regeln, från riktlinjerna för tillämpningen av Sammanhållningsfonden, eller åtminstone ge möjlighet till större flexibilitet under de första åren av programperioden. Stora investeringsprojekt inom miljö- och transportsektorerna finansieras genom Sammanhållningsfonden och en sträng tillämpning av n+2-regeln skulle vara ett allvarligt hot mot denna finansiering. Återigen gäller detta i särskilt hög grad de tio nya medlemsstaterna, vilka fortfarande saknar erfarenhet av att tillämpa strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. 
Rolf Berend (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Min grupp stöder tanken i Favabetänkandet om att ERUF skall koncentreras på investeringar, infrastrukturer och andra utvecklingsinitiativ inom utvalda områden som gemenskapen prioriterar, eftersom det fortfarande är så att hela gemenskapen kan förvänta sig att få ut ett betydande mervärde av denna typ av investeringar. Det betänkande som antagits av utskottet förstärker de bestämmelser i förordningen som handlar om omfattning, stöd och regler för stödberättigande utgifter.
I huvudsak, om än inte fullständigt och i varje enskild detalj, avspeglar omröstningen i utskottet den hållning som gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater intagit, och vi håller med kommissionen och föredraganden Giovanni Claudio Fava om det viktigaste innehållet i de tre målen, nämligen konvergens, regional konkurrenskraft och sysselsättning samt territoriellt samarbete inom EU. Vi stöder också förslaget till en proportionerlig fördelning av de finansiella resurserna. Betoningen av de regioner som med största sannolikhet kommer att få stöd, även om detta inte sker på bekostnad av dem som påverkas av den statistiska effekten, är en logisk följd av artikel 160 i EG-fördraget.
Det finns två saker som jag vill uppmärksamma särskilt. För det första finns det ett fortsatt behov av att hålla möjligheten till offentlig-privata partnerskap öppen, vilket skulle innebära att medfinansieringssatsen också skall beräknas med hänsyn till privata resurser. Det finns i själva verket ingen anledning till att kommissionen inte skulle gå med på detta.
För det andra, om vi inte lyckas nå en överenskommelse i tid i fråga om budgetplanen när det gäller storleken på de medel som skall göras tillgängliga, måste de regioner som mest behöver stöd i enlighet med fördragets krav på sammanhållning få en särskild lösning. Det betyder att eventuella neddragningar under inga omständigheter får vara enbart linjära, eftersom detta definitivt skulle drabba konvergensregionerna och skulle strida mot EU:s riktlinjer för sammanhållningspolitiken. Men kanske kommer det brittiska ordförandeskapet att kunna passa in strukturpolitiken i budgeten på ett sådant sätt att inga nedskärningar kommer att bli möjliga. 
Iratxe García Pérez (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att upprepa gratulationerna till de olika föredragandena, och särskilt till Alfonso Andria för hans arbete med betänkandet om Sammanhållningsfonden och hans vilja att delta i en dialog som har gjort det möjligt för oss att nå en samsyn om större delen av betänkandets innehåll.
Vi i den socialdemokratiska gruppen anser att detta instrument är avgörande för att uppfylla målen för den sociala, ekonomiska och territoriella sammanhållningen. Genom att också omfatta åtgärder för hållbar utveckling, transport och miljö kommer denna fond att bli förenlig med EU:s sammanhållningspolitik.
Det finns områden, såsom tillämpningen av n+2-regeln, som måste formuleras på ett sätt som tillåter större flexibilitet, så att tillämpningen inte skapar problem, särskilt för de nya medlemsstaterna. Vi måste betona att det uttryckligen hänvisas till funktionshindrade i detta betänkande och att dessa fonders betydelse för att bidra till att eliminera arkitekturmässiga hinder infogas.
De resultat som detta instrument har lett till har gjort det möjligt för länder som Spanien att nå en godtagbar utvecklingsnivå; en plötslig och direkt förlust av detta skulle därför innebära ett mycket allvarligt hot mot den utvecklingen. Därför gläder det mig att behovet av att söka en politisk lösning för de länder som kommer att uteslutas i framtiden har erkänts.
När det gäller de andra förordningarna måste vi ta hänsyn till att det finns en annan verklighet som inte enbart handlar om de mest eftersatta regionerna, utan även om de regioner som drabbas av den statistiska effekten, den naturliga effekten, samt de yttersta randområdena och de glesbefolkade regionerna. EU består i realiteten av en blandad befolkning, av mångfald, och vi måste ta hänsyn till dessa olika realiteter.
En fast och framgångsrik politik inom detta område måste utformas utifrån dessa olika realiteter och utan att ignorera att EU:s medborgare väntar på ett svar. 
Paavo Väyrynen (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka skuggföredraganden för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, Konstantinos Hatzidakis, för hans utmärkta samarbetsförmåga i diskussionen om betänkandet om den allmänna förordningen. Vi åstadkom en tillfredsställande kompromiss i utskottet. Den tar opartisk hänsyn till både nya och gamla medlemsstaters intressen och åsikter. Jag hoppas att den också mer eller mindre oförändrad kommer att antas vid omröstningen i morgon.
När vi reformerar EU:s politikområden måste vi följa hållbara principer. Syftet med regionalpolitiken bör vara att minska skillnaderna i fråga om sysselsättning och försörjning å ena sidan och att kontrollera skadliga migrationsströmmar såväl inom som mellan medlemsstaterna å andra sidan. Konstantinos Hatzidakis betänkande följer dessa principer.
Det har förekommit påtryckningar om att vi skall frångå dessa principer under diskussionen om reformen. Här i parlamentet har det förekommit uppmaningar om att stödets huvudinriktning skall flyttas till städerna, eftersom 80 procent av unionens medborgare bor i städer. Det finns inget bra argument för detta. I en marknadsekonomi tenderar reserver och befolkning att i allt för hög grad koncentreras till de största städerna. Denna utveckling bör inte stödjas i regionalpolitiken. Det finns särskilda problem i storstäderna, men de bör inte lösas med regionalpolitiska medel eller genom EU:s budget i allmänhet. Däremot finns det goda skäl för att bevilja regionalstöd till många små och medelstora städer, särskilt som ett led i bredare regionala utvecklingsprogram.
Regionalpolitiska aspekter bör också spela en roll vid en eventuell reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det nuvarande systemet är absurt, då de största stödbeloppen betalas ut i de regioner som har de allra bästa produktionsvillkoren.
Det är mycket viktigt för regionalpolitikens tillämpning att rådet uppnår en samsyn i fråga om budgetplanen och lagstiftningen för regionalpolitiken under de närmaste månaderna. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera våra fem föredragande till deras samarbetsvilja och konstruktiva strategi när de har utarbetat sina betänkanden. Låt mig även jämföra det med den brittiska regeringens destruktivitet och bristande samarbetsvilja. Det var i ärlighetens namn glädjande att höra Alun Michael, som flera gånger nämnde partnerskap. Men som så ofta när det gäller Labourregeringen i Förenade kungariket räcker det inte med värmande ord för att bryta isen. Det behövs även handling.
Faktum är att det brittiska ståndpunkten just nu innebär att de skotska höglanden och öarna, samt västra, östra och södra Skottland förlorar åtskilliga miljoner euro i välbehövlig EU-finansiering som kommissionen och parlamentet vill att vi skall få. Om detta är Förenade kungarikets definition av partnerskap, har den sannerligen förkastats i sin helhet av kammaren.
Därför kommer jag att stödja alla de fem betänkandena och några av ändringsförslagen, framför allt för att stärka den statistiska effekten och partnerskapsprincipen. Jag uppmanar mina kolleger att göra detsamma för att Europeiska unionens version av partnerskap skall råda – och inte den brittiska. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
Herr talman! Jag vill tacka alla föredraganden och jag välkomnar speciellt betänkandet av Jan Olbrycht om upprättandet av europeiska grupperingar för gränsöverskridande samarbete. Jag tackar föredraganden för hans arbete, men även för hans sätt att närma sig problemet.
Hinder när det gäller att leverera gränsöverskridande tjänster kan ofta avskräcka offentliga tjänstemän och andra från att upprätta ett praktiskt gränsöverskridande samarbete på nationell eller regional basis. Detta i sin tur leder till dubbelarbete, slöseri och missade möjligheter.
Kommissionens förslag och ändringsförslagen, som Jan Olbrycht skrivit eller samordnat, kommer att bli till nytta för mitt land som har varit uppdelat i en nordlig och sydlig del, men även främja alla dem som önskar samarbeta mer med sina grannar i Europa.
Jan Olbrycht har lagt fram förslag om hur frågor som ekonomisk kontroll, existerande samarbetsarrangemang och partnerskap som inkluderar icke-statliga organisationer och lokala myndigheter skall behandlas. Jag välkomnar särskilt erkännandet att sådana grupperingar gynnar försoning över gränser där det tidigare har förekommit civila eller militära konflikter.
Jag vill även gratulera Giovanni Claudio Fava till betänkandet om Europeiska regionala utvecklingsfonden, och jag vill särskilt nämna hans vilja att lyssna på sina kolleger i utskottet och att han tagit med ett antal kompromissändringsförslag. Jag är speciellt nöjd med att betänkandet betonar social integration och hållbar utveckling.
Vi kan alla stödja att man avlägsnar hinder för personer med funktionshinder och att man gör åtaganden mot diskriminering och för lika möjligheter. Strukturfonderna har bidragit till att omvandla den ekonomiska infrastrukturen i Irland. Vi är angelägna om att investeringarna i framtiden verkligen blir tillgängliga i norra och södra Irland, och att de inriktas på de minst gynnade områdena, inklusive landsbygdssamhällen längs med gränsen mellan norra och södra delen av ön, samhällen som har lidit på grund av delning och konflikter. I detta avseende välkomnar jag också att Konstantinos Hatzidakis har tagit upp kompromissändringsförslag som rör de specifika utmaningar som regioner med naturbetingade nackdelar i Irland och andra ställen brottas med.
Program bör genomföras nedifrån och upp, så att lokalsamhällen kan delta i utformningen och genomförandet av projekten, och vi välkomnar ändringsförslag som stärker bidraget till den sociala sektorn. Jag och min grupp stöder dock inte att man använder sig av offentlig-privata partnerskap.
Mer generellt står Europeiska unionen inför utmaningen att se till att både etablerade och nyare medlemsstater erhåller en konsekvent ERUF-finansiering utifrån sina respektive behov. I likhet med mina kolleger hoppas jag att vi i år kan komma överens om den budget som krävs för allt detta, så att nästa period omedelbart kan inledas. 
Graham Booth (IND/DEM ).
   – Herr talman! Sammanhållningspolitiken har från början stått i centrum av EU-projektet. Det är en politik som är beroende av regioner, snarare än nationer. I många länder, inte minst i Förenade kungariket, är regioner ett konstlat begrepp. Det är bara ett litet steg från artificiella regioner inom nationalstaterna till artificiella gränsöverskridande regioner. Om de europeiska grupperingarna för gränsöverskridande samarbete tar steget fullt ut, kommer de att bli egna juridiska personer med egen status, egna organisationer och egna budgetregler.
Kommissionen konstaterade uttryckligen att de europeiska grupperingarna för gränsöverskridande samarbete är ett sätt att överbrygga de svåraste problemen när det gäller att samarbeta på grund av de många nationella lagarna. Detta är en viktig utveckling, som i vanlig ordning göms bakom tomma ord. Det konservativt styrda landstinget i Kent kommer att älska allt detta. De har redan upprättat en inofficiell gränsöverskridande region – Transmanche – med Nord-Pas-de-Calais, men det brittiska folket vill inte ens acceptera försöken att inrätta regionala myndigheter inom sina egna gränser. Jag kan försäkra er att det är fullständigt uteslutet att de skulle acceptera regionalt styre från andra sidan de gränserna. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Jag välkomnar David Casas utmärkta betänkande om Europeiska fiskerifonden. I hans betänkande identifieras mycket riktigt de viktigaste politiska målen och de åtgärder som krävs för att uppnå dem.
I Irland har vattenbruk sedan länge erkänts som en mycket viktig socioekonomisk del av våra kustfiskesamhällen. Därför är jag särskilt nöjd med de bestämmelser som kommer att tillåta en diversifiering inom vattenbruket.
Det gläder mig att ett antal detaljer i kommissionens förslag om småskaligt kustfiske och i synnerhet vattenbruksinvesteringar har ändrats i utskottet. Dessa ändringsförslag kommer att bidra till att nå de övergripande målen i Europeiska fiskerifonden.
Jag är däremot inte förtjust i vissa obligatoriska inslag i kommissionens förslag, speciellt kravet på att socioekonomiska åtgärder måste inkluderas i nationella planer. Det skulle vara bättre att tillämpa subsidiaritetsprincipen. I dag, mer än någonsin, finns det ett stort behov av subsidiaritet. Därför välkomnar jag att det skulle vara upp till var och en av medlemsstaterna att bestämma sina egna prioriteringar och avgöra var och hur fondmedlen skall användas.
Slutligen måste vi alla se till att den negativa och hårda kritiken av den gemensamma fiskepolitiken upphör och att denna fond presenteras för Europeiska unionens väljare som någonting positivt. Den måste faktiskt presenteras som något sektorn kan identifiera sig med helt och fullt, något som möjliggör att sektorn utvecklas och bidrar till en bättre framtid för fisket, inte minst för yrkesfiskarna på den irländska västkusten, som jag företräder. 
Peter Baco (NI ).
   –Enligt artikel 160 i fördraget är syftet med Europeiska regionala utvecklingsfonden att bidra till att utjämna de största regionala skillnaderna inom gemenskapen. Ändringsförslag 8 är särskilt ägnat att se till att denna fond kompletterar det stöd som tillhandahålls genom Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling, vilket är naturligt.
Varför nämner jag detta? Möjligheten att lyckas med våra planer att minska de regionala skillnaderna i Europeiska unionen är direkt beroende av en framgångsrik landsbygdsutveckling. De flesta regioner i Europa är landsbygdsregioner och de mest eftersatta regionerna är de som har den största andelen landsbygd. Dessutom, mina damer och herrar, visar aktuella undersökningar tydligt att där jordbruksverksamheten går bra, går det bra för landsbygdsmiljön och för hela regionen och där den går dåligt, går det också dåligt för landsbygdsmiljön och för hela regionen. Detta är en regel som gäller nästan helt utan undantag.
Våra nuvarande insatser att minska de regionala skillnaderna skulle alltså kunna hotas av insatserna för att dra ner på de delar inom den gemensamma jordbrukspolitiken som syftar till att skapa ett varaktigt välstånd inom jordbruket och inom landsbygdsområdena.
Mina damer och herrar! Låt oss alltid komma ihåg att problemen inom Europeiska unionens regionala utveckling inte kan lösas framgångsrikt om vi inte samtidigt skapar utveckling på landsbygden, och att blomstrande landsbygdsområden bara kan bli verklighet när jordbrukarna är framgångsrika. Vi är inte rivaler, mina damer och herrar. 
István Pálfi (PPE-DE ).
   – Förhandlingarna om dessa förslag har ägt rum samtidigt som det pågår intensiva diskussioner om Europeiska unionens framtid, vart vi är på väg och hur vi skall gå vidare. Vi talar inte längre bara om att utvidgningen måste lyckas utan också om vilka möjligheter Europeiska unionen har att möta yttre utmaningar, eller som rådets företrädare sade, att ”hantera det tjugoförsta århundradets utmaningar”. Instrumenten för regional- och sammanhållningspolitiken måste spela en avgörande roll både för att ”smälta” utvidgningen – för att anpassa Churchills uttryck – och för att svara på utmaningarna. Det råder inga tvivel om att de viktigaste utvärderingskriterierna måste vara verkningskraft och effektivitet. Men samtidigt som vi lägger stor vikt vid dessa kriterier får vi inte tillåta att det uppstår ett läge där vi antar, eller forcerar igenom i parlamentet eller någon annanstans, förordningar som skulle innebära en tydlig nackdel för vissa medlemsstater.
Nu har det under denna fas visat sig att flera av de förslag som läggs fram i dessa betänkanden förstör de nyligen anslutna ländernas möjligheter att utnyttja dessa fonder. Flera talare före mig har redan nämnt n+2-regeln, frågan om mervärdesskatt och så vidare. Dessutom har dessa förslag införts i betänkandena på ett sätt som ändrar tidigare praxis, gör villkoren mindre gynnsamma, eller struntar i möjligheterna att förbättra konkurrenskraften i en viss region eller andra Lissabonmål. Därför uppmanar vi både rådets och kommissionens företrädare här i dag att se till att alla förslag de lägger fram för oss senare, och alla förslag som de stöder och utvecklar, ger lika möjligheter och lika rättigheter för alla medlemsstater när det gäller tillgång till strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. 
Zita Gurmai (PSE ).
   – En avgörande erfarenhet för de tio nya medlemsstaterna under de senaste femton årens omvandlingsprocess har varit att de nationella gränserna har försvunnit, samt det faktum att gränser har förflyktigats och att demokratiska värderingar i Europa, som subsidiaritet, solidaritet och regionalism, har erkänts och tillämpats. Precis som Robert Schuman en gång drömde om, delas vi inte längre av nationsgränserna. Vi förenar inte länder, utan regioner och medborgare. Regionerna efterfrågar gemensamma mål, organiserade samarbetsmekanismer och regionerna vill, i subsidiaritetens anda, kunna besluta direkt om samarbete och om de medel som behövs. Detta skulle göra EU mer demokratiskt och också mer effektivt ekonomiskt sett.
Vi välkomnar kommissionens insatser att ta hänsyn till regionernas krav och subsidiaritetsprincipen i lagstiftningens utformning och vi uppskattar mycket de komplicerade och mångfacetterade rättsliga förhandlingar som kommissionen har genomfört för att lindra de nationella regeringarnas ursprungliga farhågor. Min grupp förstår den försiktighet som rådet och medlemsstaterna visar när det gäller de nya grupperingarnas rättsliga behörighet och de centrala regeringsorganens begränsade roll och vi förbereder oss för nästa förhandlingsrunda. Ett regionernas EU är mångsidigt: det karakteriseras av en rad olika nivåer och lokala styrelseformer. Därför är europeiska grupperingar för gränsöverskridande samarbete (EGSS) ett förnuftigt alternativ. Varför skall vi inte välja dem? Nu, vid en tidpunkt då integreringen, det gemensamma EU-projektet, helt plötsligt verkar ha upphört, är det extra viktigt att företräda lokala och regionala intressen.
Ett exempel på ett lyckat gränsöverskridande samarbete är det mellan Steiermark och Bayern i samband med lavinkatastrofer, i syfte att kunna agera snabbt och förebygga katastrofer. Detta fungerar genom att de parter som drabbas får en förenklad möjlighet att be varandra om hjälp i stället för att slösa tid på administrativa förfaranden. Föreställ er vad som skulle hända om det inte fanns en överenskommelse på regional nivå! Först skulle de behöva ansöka hos sina respektive centralregeringar för ett formellt godkännande och först efter det att de hade fått de nödvändiga besluten och tillstånden skulle hjälparbetet kunna inledas. Bara tanken är förfärande. Min grupp har uppmärksammat parlamentet på det förberedande arbete som pågått parallellt inom Europeiska rådet för att utarbeta trippelprotokollet till utkastet till Madridkonventionen om euroregionala samarbetsgrupperingar – vars själva beteckning visar det gemensamma målet för de båda lagstiftningsinstrumenten. Jag anser att föredragandens arbete förtjänar att berömmas och att kompromissändringsförslagen är användbara och jag rekommenderar att betänkandet antas. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   – Förslaget till direktiv för inrättandet av europeiska grupperingar för gränsöverskridande samarbete togs fram som ett led i den reformerade sammanhållningspolitiken och kommer att göras tillgänglig för ledamöterna om de så önskar. Det är fortfarande i hög grad kontroversiellt, vilket beror på att det på intet sätt är ett verktyg, eftersom det är av rättslig karaktär. Det utgör ett instrument för den nya EU-politiken, som utarbetats mot bakgrund av det konstitutionella målet att öka den geografiska sammanhållningen och som bygger på den stora erfarenheten hos de regioner som under tidigare år har utvecklat gränsöverskridande samarbete inom ramen för Interreg och som stött på svårigheter på grund av skillnader i nationell lagstiftning.
De nya grupperingar som införs genom detta direktiv kommer att vara ändamålsenliga. Regioner som tidigare var kompetenta kommer med detta dokument att kunna genomföra gränsöverskridande regionala projekt. Fördelen kommer att vara att denna verksamhet inte längre kommer att vara utlämnad på nåd och onåd till olika parlamentariska majoriteter i medlemsstaterna och därför kommer de inte att behöva organiseras på den lägsta nivån.
Det nya direktivet skiljer sig från tidigare praxis i interregionalt samarbete på så sätt att detta samarbete kommer att behöva genomföras på högre nivå. Skillnaden är den rättsliga fördelningen av uppgifter, vilket förstås ökar byråernas ansvar och ökar det finansiella ansvaret när det handlar om gemensamma resurser. När det gäller medel ur Europeiska unionens fonder kommer staten fortsätta att bära det finansiella ansvaret, även när dessa resurser förvaltas av grupperingar. I fråga om övriga resurser kommer grupperingarna själva att bära ansvaret.
Kommissionens ursprungliga förslag behövde kompletteras när det gällde behörigheten för övervakningsorganen i den stat vars lagstiftning man väljer att tillämpa. Det får inte förekomma något område som inte är rättsligt reglerat på ett otvetydigt sätt. Vi anser att ändringsförslagen, som vi har justerat tillsammans med föredraganden, har fyllt alla sådana luckor på ett tillfredsställande sätt. Vi kommer att få se i praktiken om våra hypoteser stämmer. 
Marie-Hélène Aubert (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag tacka David Casa för hans mycket viktiga betänkande om Europeiska fiskerifonden. Fiskesektorn har tyvärr drabbats av återkommande kriser på grund av alltför stort tryck på fiskbestånden och problemen med att skapa en hållbar politik för fiskeriförvaltningen, som skulle kunna bidra till att befolkningen och en dynamisk verksamhet stannar kvar längs våra kuster.
Därför är vi mycket nöjda med allt som bidrar till att skapa en mer selektiv användning av fiskeutrustning, minskad miljöpåverkan, stöd för små och mycket små fiskeföretag och öppenhet i den politik som tillämpas. Men vi beklagar verkligen att fiskeriutskottet än en gång vill ge stöd till nybyggnation och modernisering av fartyg och till och med till export av dem, trots att detta stöd avskaffades 2002 eftersom det inte var förenligt med politikens syfte och för att det hade en skadlig inverkan. Fonderna borde vara mer inriktade på de mänskliga problemen, som utbildning, tekniskt stöd, omvandling, kvinnornas roll, stöd vid socioekonomiska kriser, förbättrad kunskap om miljön och om metoder för att bevara och återställa den, och så vidare. Det är sådana saker som är nödvändiga för fiskets framtid och vi hoppas att rådet inte kommer att ge efter för frestelsen att tillfredsställa nationella lobbyister till förfång för det bredare intresset. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Låt mig börja med att tacka alla de fem föredragandena, särskilt min ärade vän Konstantinos Hatzidakis, för det arbete han lagt ned på detta betänkande. Men vi får inte glömma att när vi talar om EU:s regionalpolitik så talar vi om utvecklingen av ett program avsett att främja social och ekonomisk sammanhållning och att göra det möjligt för unionen att vidta åtgärder för att minska ojämlikhet mellan regioner, främja verklig sammanhållning och sätta fart på sysselsättningen och samtidigt omfördela och uppväga kostnaderna för den inre marknaden för de mindre utvecklade regionerna.
I detta betänkande, som behandlar de flesta aspekter på EU:s regionalpolitik, läggs det enligt min åsikt inte tillräckligt stor vikt vid de mindre utvecklade regionerna. Vi får inte heller glömma att de nya medlemsstater som lider av stora geografiska ojämlikheter, till exempel Cypern och Malta, behöver mer hjälp inom ramen för EU:s regionalpolitik.
För att detta skall kunna bli verklighet måste vi ta hänsyn till vad som krävs för en hållbar sammanhållningspolitik för hela Europeiska unionen, som skall bedrivas i form av åtgärder, inte genom statistik som ifrågasätts på ett flertal punkter. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! I vår marknadsstyrda ekonomi är det stora, ofta internationella, företag som anslår tonen. Nyckelorden är bland annat specialisering och storskalighet. Företagen väljer sina placeringsorter utifrån de naturliga regionala fördelarna och därför kan inte varje verksamhet i varje region bedrivas med lönsamhet. Omständigheterna väger ofta tyngre än de ekonomiska incitament som regeringarna kan erbjuda. Jag svävar alltså inte i den villfarelsen att EU:s strukturpolitik kan göra underverk. Det är den alldeles för orealistisk, oflexibel och begränsad i omfattning för att kunna göra.
Men det betyder inte att EU:s strukturpolitik inte under vissa omständigheter skulle kunna bidra till att tillfälligt få bort regionala och lokala ekonomiska flaskhalsar, för den praktiska erfarenheten visar att den kan det. Våra kollegers betänkanden är därför värda åtminstone visst stöd, med särskild uppmärksamhet på vissa flaskhalsar. Jag tänker framför allt på den fortsatta möjligheten att ta med privata medel i beräkningen av medfinansieringen, att ge regionala och lokala partner den förmåga som krävs för att upprätta och genomföra planer och att använda tillgängliga resurser inom de fastställda tidsramarna för detta på ett verkningsfullt och effektivt sätt.
En eventuell minskning i rådets totala budget måste bäras av alla regioner. I framtiden kommer vi att behöva fokusera på kunskapsdelen, inte produktionsdelen. Det är där vår styrka ligger, eftersom den också tillämpas i praktiken. Därför bör vi lämna utrymme på varje nivå för att utnyttja denna styrka och använda de mäktiga regionerna för att förbättra de svagares svåra situation. 
Salvatore Tatarella (UEN ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill gratulera föredragandena för deras fina arbete. Enligt artikel 160 i EG-fördraget skall Europeiska regionala utvecklingsfonden bidra till att jämna ut de största regionala skillnaderna inom gemenskapen genom att delta i utvecklingen och strukturförbättringarna i de regioner som släpar efter i utvecklingen samt i omstruktureringen av industriregioner på tillbakagång. Regionalpolitiken är alltså en chans och en möjlighet som vi inte får kasta bort och som måste förvaltas på bästa möjliga sätt.
Jag tänker särskilt på de södra regionerna i Italien som omfattas av det gamla mål 1, det som nu kallas konvergensmålet, och som fortfarande har enorma problem och som ligger långt efter inom många områden. Regionalpolitiken kan vara verkligt användbar för dessa regioner, även om ett antal misstag som begåtts tidigare behöver rättas till. Ibland använde vi inte alla de resurser som stod till vårt förfogande och ibland använde vi dem på ett mycket olämpligt sätt.
Syftet med Giovanni Claudio Favas betänkande, vars synpunkter jag instämmer med, är att justera detta perspektiv genom en koncentration på kunskap, forskning och utveckling, därför … 

James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Först vill jag säga att det föreslagna paketet med struktur- och sammanhållningsfonder för 2007–2013 inte lyckas sörja för de regioner inom EU-15 som, trots att de egna infrastrukturella investeringarna är bristfälliga, inte kvalificerat sig till sammanhållningsfonden på grund av det nationella kriteriet. Nordirland, som jag företräder, är en sådan region. Vår infrastruktur i form av vattenförsörjning, avloppssystem och vägar är i behov av enorma investeringar. Vi har inte sett en enda mil motorväg byggas på kanske 30 år. Vårt vattensystem kräver investeringar i storleksordningen hundratals miljoner euro. Ändå var vi inte behöriga till bidrag från sammanhållningsfonden till miljöinsatser och vägar på grund av det nationella kriteriet.
Vår närmaste granne, Irland, kvalificerade sig, och under tio år från och med 1993 fick de över 2 miljarder euro i bidrag till dessa projekt. Förslagen med sitt nästan totala fokus på de nya medlemsstaterna erkänner inte de skriande behoven inom regioner som min egen. Jag vill därför uppmana till en omprövning av de verkliga behoven för de regioner som fortfarande existerar inom EU-15 och som nu riskerar att bli totalt förbigångna.
Jag skulle vilja ta upp Europeiska fiskerifonden. Den verkar som jag ser det vara utformad för att i princip administrera en fortsatt nedgång. Förbudet mot finansiering av nya fartyg bidrar inte till att hantera riskerna och problemen med en åldrande flotta. Fonden borde snarare sörja för de specifika kraven på fiskesektorn i varje medlemsstat. Om den gjorde det, skulle modernisering och finansiering av nya fartyg stå högst upp på dagordningen under många år. 
Miroslav Mikolášik (PPE-DE ).
   – Europeiska socialfonden är tveklöst en viktig del i arbetet för att främja EU:s social- och sysselsättningspolitik. På samma sätt bidrar den i hög grad till att vi kan uppfylla målen i Lissabonstrategin, till exempel att skapa sysselsättning, stödja utbildning och yrkesutbildning, främja sammanhållning och social delaktighet och, inte minst, undanröja ojämställdhet mellan kvinnor och män.
Därför vill jag tacka vår kollega José Albino Silva Peneda för hans arbete med detta betänkande. Jag hoppas av hela mitt hjärta att dessa insatser kommer att göra det möjligt att undanröja de stora ojämlikheter som finns mellan de 25 EU-medlemsstaterna i fråga om arbetslöshet, socialförsäkring, yrkesutbildning och utbildning i så stor utsträckning som möjligt. Europeiska socialfonden är ett viktigt instrument för att främja social delaktighet och för att ge olika missgynnade grupper, till exempel funktionshindrade, tillgång till sysselsättning. Det gläder mig enormt att parlamentet har kunnat införa skyddet för dessa människor som en prioriterad fråga i förordningens text.
Mina damer och herrar! Jag vill göra er uppmärksamma på det ändringsförslag som jag och Jan Březina, med stöd från mina kolleger från Slovakien, Tjeckien, Polen och Ungern, lade fram under onsdagens plenarsammanträde. Det handlar om ändringsförslag 98 där vi gemensamt föreslår att grunden för förordningen skall breddas genom ett tillägg som går ut på att en av prioriteringarna för Europeiska socialfonden skall vara att kompensera för de negativa effekterna av att arbetstagare från de nya medlemsstaterna utestängs från EU:s arbetsmarknad. Som vi ser det är detta tillägg mycket viktigt politiskt sett med hänsyn till beslutet att införa en övergångsperiod för att ge arbetstagare från de nya medlemsstaterna tillgång till EU:s arbetsmarknad. I dag vet vi att detta beslut, som fattades innan vi anslöt oss till EU, har visat sig vara obefogat. 
Udo Bullmann (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Karin Jöns, den socialdemokratiska gruppens skuggföredragande för Silva Peneda-betänkandet kan tyvärr inte vara här i dag av personliga skäl och därför kommer jag att framföra det viktigaste i hennes kommentarer på vår grupps vägnar.
För det första är vi tacksamma mot José Albino Silva Peneda för hans goda samarbete. Han har verkligen lyckats sy ihop det hela och sammanfatta de viktigaste målen för alla. I betänkandet görs många viktiga tillägg till kommissionens förslag och vi hoppas att det kommer att få ett brett stöd i morgon. Vi kommer endast att lägga fram ett ändringsförslag, som vi anser vara ett nödvändigt tillägg.
Det finns fyra saker jag vill poängtera och det skall jag göra kortfattat, vilket bara är rätt och riktigt. För det första gläder det oss att medlemsstaterna i betänkandet uppmanas att göra mer för att vidta nyskapande åtgärder över nationsgränserna. Detta innebär ett mervärde för EU och sprider den kunskap om bästa praxis som vi fått genom arbetsmarknadspolitiken.
För det andra anser vi att det är ytterst viktigt att ägna större uppmärksamhet åt nationella handlingsprogram för att motverka social uteslutning. Människor som är långtidsarbetslösa eller som inte har fullföljt sin skolgång behöver särskild hjälp, vilket handlingsprogrammen kan tillhandahålla.
För det tredje välkomnar vi den skyldighet som införs för medlemsstaterna att rikta åtgärder särskilt till kvinnor, och kravet att de skall se till att en jämställdhetsbudget skapas. Vissa medlemsstater, till exempel Tyskland, Belgien och Österrike, utmärker sig redan genom att anslå mer än 10 procent av sina ESF-medel till sysselsättning för kvinnor.
Sammanfattningsvis är vi övertygade om att åtgärderna inom ramen för ESF måste fortsätta att stödja asylsökande som i många fall har varit hos oss i flera månader i väntan på ett beslut om sina ansökningar och därför behöver vårt stöd. Oavsett om de till slut beviljas asyl eller återvänder hem, måste vi erbjuda dem någonting. 
Elspeth Attwooll (ALDE ).
   – Herr talman! Vi bör tacka samtliga föredragande för deras öppna och hänsynsfulla sätt att hantera de olika ärendena och deras strävan efter samförstånd. Personligen vill jag tacka Konstantinos Hatzidakis för hans stöd till ALDE-gruppens ändringsförslag i sitt betänkande. Jag vill dock tala speciellt om David Casas betänkande. Här vill vi nämligen lägga in hänvisningar till en ekosystembaserad strategi för förvaltning, för de regionalt rådgivande nämnderna, för en tydligare redovisning av finansiella kontrollstrukturer. Jag ber mina kolleger att rösta för de förslagen.
Trots att jag personligen anser att det redan finns mycket som är lovvärt i betänkandet, kan jag, i likhet med kommissionsledamoten, inte stödja vissa aspekter. Resurser fördelade till fonden är begränsade. Det finns många behov som skall tillfredsställas. Integrationen av säkerhetsförbättringar och förbättringar av kvalitetsvillkoren ombord på fartygen, och integrationen av åtgärder för att göra fartygen mer miljövänliga kan eventuellt vara acceptabelt, speciellt för den småskaliga kustsektorn. Men jag är dock starkt emot, både i princip och när det gäller de praktiska effekterna, att använda Europeiska unionens skattebetalares pengar för en generell förnyelse av fiskeflottan. Detta är enbart ett försök att vrida klockan tillbaka.
Mer generellt – och jag riktar mig särskilt till rådsordföranden – vill jag upprepa vad kolleger från olika partigrupper sagt och uppmana rådet att ta Europaparlamentets rekommendationer om budgetplanen och strukturell finansiering, som de framställs i Maria Bergers och Konstantinos Hatzidakis betänkanden, på största allvar. Annars fruktar jag skadliga effekter när det gäller såväl ekonomisk förnyelse som social integrering. Jag anser även att EU:s finansiering bör vara tillgänglig för de områden som behöver den, oavsett var i Europeiska unionen de befinner sig.
I ljuset av detta vill jag önska Förenade kungariket lycka till med ordförandeskapet. Jag hoppas att det skall innehålla ett snabbt återupptagande av budgetplanen. När den brittiska premiärministern nyligen talade till denna kammare, hänvisade han till en ”union av värderingar, av solidaritet mellan nationer och folk”. Låt oss hoppas att denna förståelse ligger till grund för debatten. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Målet med Europeiska fiskerifonden bör enligt Joe Borg vara att tillämpa den gemensamma fiskepolitiken. I Skottland skulle dock en mer passande beskrivning av behovet vara att kompensera våra samhällen för de katastrofala effekterna av den gemensamma fiskepolitiken, och det är bekymmersamt att den fond som planerats totalt sett är ungefär lika stor för 25 medlemsstater som för de tidigare 15.
Jag stöder de flesta ändringsförslagen från Europaparlamentets fiskeriutskott, utom när det gäller byggandet av fartyg. I synnerhet stöder jag övergången från minskning av fiskeflottan till anpassning, så att hänsyn kan tas till individuella omständigheter. Jag stöder att vi understryker vikten av vattenbruk och prioriterar småskaligt kustfiske, liksom den föreslagna kompensationen för påtvingade nedläggningar. Jag välkomnar att kommissionen anser att fisket är såpass viktigt att den har låtit sin kommissionsledamot med ansvar för fiskerifrågor närvara under denna debatt. Det är synd att ordförandeskapet inte gjorde på samma sätt, men det är ju trots allt typiskt för den brittiska regeringen och dess syn på fisket, i synnerhet fisket i Skottland. 
Giusto Catania (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det hänger ett Damoklessvärd över denna debatt i form av EU:s budgetplan, som har ett avgörande inflytande över definitionen av EU:s sammanhållningspolitik.
Sammanhållningspolitiken är det bästa verktyget för att återuppliva det politiska EU:s roll, vars kris ofta skapas av nyliberala val och militariseringen av området för frihet, säkerhet och rättvisa.
Föredragandena har utfört en del utmärkt arbete genom att utarbeta nya metoder för att uppnå målen för den nya sammanhållningspolitiken. Jag vill särskilt tacka Giovanni Claudio Fava och Alfonso Andria för deras arbete.
Men för att kunna planera inför framtiden behöver också strukturfondernas inverkan på företagen och ekonomin i EU:s svaga områden studeras. Strukturfonderna bidrog faktiskt i många fall inte till att förbättra medborgarnas livskvalitet i underutvecklade områden, utan blev snarare en fråga för maffian. Pengar fördelades enligt ett beskyddarsystem eller användes för att täcka hål i budgeten och ibland användes de faktiskt inte alls. Även om det är nödvändigt att diskutera finansieringsbeloppen måste vi också tänka på kvaliteten i det vi lägger pengarna på. 
Mieczysław Edmund Janowski (UEN ).
   –Herr talman! Jag vill gratulera samtliga föredragande. Det har sagts mycket om sammanhållning och en balanserad utveckling i EU. Men om vi skall kunna göra verklighet av denna utveckling måste vi fatta ändamålsenliga beslut i fråga om Sammanhållningsfonden, strukturfonderna, Socialfonden och det gränsöverskridande samarbetet.
Jag vill ta tillfället i akt och uppmana er att anta mer flexibla lösningar, särskilt när det gäller n+2-regeln för Sammanhållningsfonden, icke-återbetalningsbar mervärdesskatt, allmännyttiga bostäder och linjen med finansiering från flera håll. Ändringar av detta slag skulle inte bara vara till fördel för de nya medlemsstaterna utan också för de gamla. Det går att hitta många exempel på att företag från de femton gamla medlemsstaterna vinner anbud om att investera i de nya medlemsstaterna. De nya medlemsstaterna har också full förståelse för problem som den statistiska effekten och förhållandena för öar.
Jag vill tillägga att denna långtgående indelning i gamla och nya medlemsstater är skadlig för EU. Enligt den matematiska spelteorin finns det spel där vinst för den ena parten inte innebär förlust för den andra. Vi borde delta i ett sådant spel, eftersom det skulle vara bra för EU. 
Carmen Fraga Estévez (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill inleda med att försvara det utmärkta arbete och den svåruppnåeliga samsyn som föredraganden, David Casa, har lyckats åstadkomma i Europaparlamentets fiskeriutskott.
För det andra vill jag uppmana dem som kritiserar politiken för att omstrukturera fisket att släppa det utslitna argumentet att ett fiskefartyg eller en vattenbruksanläggning är lika med en miljökatastrof och i stället ge dem sitt stöd. Jag kan försäkra er att med den budget som avsatts för oss av Europeiska fiskerifonden – 4 900 miljoner euro för sex år och 27 länder, vilket motsvarar en ökning med endast 1 500 miljoner euro jämfört med den nuvarande fonden för 15 länder – kan vi inte göra så stor skada på varken miljön eller gemenskapens budget.
Jag anser att det klokt nog i betänkandet införs fler åtgärder än vad som ingick i kommissionens förslag i syfte att skapa större flexibilitet och därmed göra det möjligt för medlemsstaterna att svara bättre på de olika sektorerna. Vi har utökat antalet stödberättigande åtgärder för renovering och modernisering av fiskeflottan eftersom det är svårt att förstå varför vi skall döma vissa yrkesgrupper att arbeta med föråldrade och farliga produktionsmedel, särskilt i den småskaliga flottan, som är den mest föråldrade. Att i efterhand beklaga olyckor och hedra offren gör inte stor nytta. Men nu kan vi bidra till att förebygga dem, eftersom vi nu dessutom förfogar över en rad metoder för fjärranalys och satellitövervakning för att hindra alltför stora fiskeuttag eller felaktiga fångster.
Herr talman, låt mig slutliga säga några ord om blandade företag. Jag anser att de är en garanti för en effektiv politik för utvecklingsstöd och samarbete och i enlighet med kommissionens stöd för dem i den nya politiken för associeringsavtal, vill jag försvara dem. Men, fru kommissionsledamot, jag anser inte att det är möjligt att skapa blandade företag i utvecklingsländer utanför EU utan motsvarande stöd från gemenskapen, eftersom dessa länder inte har samma rättsliga garantier för investeringar. Så om vi verkligen vill att blandade företag skall utgöra en av hörnstenarna i utvecklingssamarbetet, fru kommissionsledamot, låt oss ge dem stöd från Europeiska fiskerifonden. 
Catherine Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredragandena.
Regional utveckling är en av Europeiska unionens hörnstenar. Jag välkomnar Europaparlamentets regionalpolitiska ståndpunkt som sådan, men jag anser även att vi måste få en hållbar utveckling. Jag välkomnar översynen av den gemensamma fiskepolitiken för att ge fisket en hållbar ram. Jag beklagar att betänkandet om Europeiska fiskerifonden har blivit en ursäkt för att riva upp beslut som tagits under översynen av den gemensamma fiskepolitiken.
I översynen tog man tydligt bort subventioner för båtbyggande och införde gränser för moderniseringen. Det är falskt att hävda att motorutbyten och andra former av modernisering inte ökar fiskets kapacitet. Jag välkomnar fokuseringen på hållbarhet i kommissionens förslag om Europeiska fiskerifonden. Jag märkte även att Reimer Böge, i sitt arbetsdokument om den gemensamma fiskepolitiken, skrev att överkapaciteten i gemenskapens fiskeflotta fortfarande, trots de ansträngningar som gjorts inom ramen för tidigare strukturella program, är ett av huvudskälen till överexploatering av vissa bestånd. Hållbarhet är nyckeln till framtida välstånd och utveckling inom fiskesektorn.
Jag köper inte argumentet att gamla småbåtar inte är säkra och måste bytas ut med hjälp av offentliga medel. Det kanske inte går att förneka att de behöver bytas ut. Men när min gamla bil inte längre gick att köra och behövde bytas ut fick jag betala det själv. Okej, jag hade inget företag där jag var beroende av en bil, men om jag hade haft det skulle jag inte ha förväntat mig att regeringen skulle träda in och ge mig pengar. Fiskeflottan behöver förnyas, men jag vill att det skall ske på hållbar grund. Vi bör inte ge understöd till alltför många fiskare som fångar alltför lite fisk. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar nu som skuggföredragande för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa i fråga om ERUF-förordningen. Först vill jag gratulera föredraganden, Giovanni Claudio Fava, för hans utmärkta arbete.
Jag anser att föredragandens hänvisning till frågan om den allmänna säkerheten som en garanti mot att organiserad brottslighet infiltrerar utbetalningsförfarandena i samband med strukturfonderna är positiv. Många av oss, med olika geografisk och politisk bakgrund, är överens om flera punkter, och angående den viktiga frågan om socialt deltagande.
Under diskussionerna i utskottet kom vi fram till oerhört effektiva kompromisser och slutsatser när vi läste igenom ändringsförslagen. Jag välkomnar det faktum att föredraganden valde att ägna ytterst stor uppmärksamhet åt de krav som lades fram av min grupp, gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa.
Framför allt lyckades vi uppmärksamma den urbana dimensionen i högre grad. Betoningen har lagts på den drivkraft ett bra program för investeringar och förvaltning av medel som är direkt avsatta för städerna kan innebära för en ekonomisk och sociokulturell förnyelse i förorter och omgivande landsbygdsområden, precis som kommissionsledamoten som är här i dag också konstaterade. Det kommer att fungera som en verklig motor för en hållbar och varaktig utveckling i regionerna.
När det slutligen gäller frågan om funktionshinder har jag begärt att målen för ERUF skall omfatta ett särskilt åtagande att främja åtgärder för att undanröja strukturella hinder i projekt som finansieras genom fonden, för att garantera lika möjligheter för tillgång till fonden.
När det gäller de övriga frågorna, särskilt frågan om mervärdesskatt, anser jag att de redan har diskuterats grundligt. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Förra året sade vi ja till de nya länderna och ja till deras finansiering, men inte till att denna finansiering skulle ske på bekostnad av finansieringen av missgynnade områden i de gamla medlemsstaterna. Grekland har tre tusen öar som vi alla vill besöka i juli och augusti, men ingen frågar hur de har det under resten av året, ofta utan olja, utan läkare och utan allmänna transportmedel. Därför måste vi förstå att detta med 0,41 procent av budgeten inte räcker; det är helt otillräckligt för att vi skall kunna ge ett rättvist bidrag till regionerna.
Vi fick veta att Grekland skulle få 24 miljarder euro. Det är vad den förre premiärministern Constantinos Simitis sade. Nu kommer den nye premiärministern, Kostas Karamanlis, och säger att vi bara kommer att få strax över hälften av det fjärde paketet. Detta är löjligt. Länder kan inte utvecklas på det här sättet. Europeiska unionen kan inte utvecklas på det här sättet.
Medlemsstaterna måste uppmuntras att utnyttja resurserna. Under 2003 fick vi 2,6 miljarder euro enligt Danuta Hübner och förra året fick vi 1,4 miljarder. I år har inte en enda euro kommit in och det har redan gått sju månader. Det här är pengar som saknas på marknaden, saknas av jordbrukarna, saknas i produktionen och saknas i produktiviteten.
Vi måste äntligen sluta att betrakta människor som siffror för att om vi fortsätter så här, med Tony Blairs politik, skall ni veta att när ni äter nästa gång kommer ni inte att få tomater utan microchips och i stället för frukt och grönsaker kommer ni att få cd-skivor och disketter. Det är människor som lever här, inte ”robocops”! 
Alun Michael,
   . –Herr talman! Tack för att jag fick tala vid denna tidpunkt. Mina kolleger kommer att avge en rapport i kommande inlägg, men jag är tacksam för er förståelse för de svårigheter den förändrade tidpunkten för debatten inneburit för min närvaro.
Vi har hört flera utmärkta anföranden. Jag välkomnar särskilt hur Galeote Quecedo betonade sammanhållningens betydelse för Europeiska unionens framtid. Jag håller även med om hur välkommet ett tidigt beslut om budgeten skulle vara. Det kräver att vi alla seriöst inriktar oss på att uppnå resultat. Vi i rådet kommer att spela vår roll för att få till stånd ett sådant avtal. Jag noterar även den betydelse han gav frågor som moms och bostäder.
Till ledamöterna vill jag säga att vi nu kommer att analysera de punkter som tagits upp här i dag, och noggrant undersöka de betänkanden och ändringsförslag som godkänns i morgon. Ordförandeskapet kommer att behålla en nära kontakt med Europaparlamentet när vi närmar oss en gemensam ståndpunkt, för att kunna diskutera hur vi bäst kan tillgodose era synpunkter.
Några synpunkter skilde sig starkt från de övriga. Constanze Angela Krehl hänvisade till Sammanhållningsfondens framgång i Förenade kungariket. Jag håller med om det, och det är ett av skälen till att vi instämmer i Jean Marie Beaupuys uppmaning till en fokusering på de tio nya medlemsstaterna. Nathalie Griesbeck krävde en överenskommelse, men förbehöll sig rätten att säga . Jag vill säga till henne och till alla andra att vi bör inrikta oss på att hitta de rätta svaren för Europeiska unionen inför tjugohundratalet. Men i dag ligger som sagt fokus på förordningarna.
Som jag sade i mitt inledningsanförande går åsikterna i sär när det gäller paketet av förordningar, men det är tydligt att det finns en stark samsyn i rådet och Europaparlamentet i fråga om många reformer. Vi är alla övertygade om behovet av att utveckla en dynamisk och effektiv regionalpolitik för Europeiska unionen som kan bidra till unionens huvudmål och bidra till att utvidgningen blir framgångsrik – alla förutom Alyn Smith, som läste upp ett pressmeddelande som skulle tas till protokolletoch kanske Graham Booth, som verkar ha missat de enorma fördelarna med den regionala utvecklingen i England.
Men om vi nu vänder oss till debattens kärna: Europaparlamentet har tagit upp en rad frågor och ämnen som handlar om de framtida strukturfondernas storlek, liksom fördelningen mellan medlemsstaterna och deras regioner. Ett antal ledamöter, speciellt Konstantinos Hatzidakis och Alfonso Andria, har försvarat det breda upplägget i kommissionens förslag – som innebär att en utvidgad budget för strukturfonderna när det gäller tre punkter, konvergens, konkurrenskraft och samarbete, betonas – och har motsatt sig alla ändringar av fördelningen av medel mellan dessa tre punkter. Elisabeth Schroedter underströk att rollen för Europeiska unionens regionalpolitik är att garantera EU:s solidaritet. Jag håller med – även om det tydligen finns en rad olika åsikter – om hur man i realiteten skall kunna införa sann solidaritet. Kyriacos Triantaphyllides pläderade till exempel för ökat fokus på de fattigare medlemsstaterna, medan James Hugh Allister menade att kommissionens förslag skulle fördela alldeles för mycket till de nya medlemmarna.
Rådet håller även på att diskutera det bästa sättet att prioritera och fördela fondmedel i den kommande budgetplanen, så att medlen så effektivt som möjligt kan bidra till Europeiska unionens regionala utveckling. Rådet ställer en rad frågor om kommissionens förslag till fördelning av fondmedlen, om fördelningen mellan de tre punkterna, om betoningen skall läggas på konvergensfinansiering för rikare regioner, främst i de rikare medlemsstaterna, och den föreslagna 50–50-uppdelningen mellan gamla och nya medlemsstater.
Andra har ifrågasatt vissa aspekter av de tekniska reglerna för att genomföra program, som till exempel tillämpningen av n+2-regeln för Sammanhållningsfonden, där det förekom en välkommen hänvisning till flexibilitet i fråga om hur den tillämpades och behandlingen av mervärdesskatt och andra utgifter. Detta är komplexa frågor, och hur vi löser dem kommer att spela en stor roll för hur effektiv användningen av strukturfondernas utdelade medel blir i framtiden.
Jag noterade att såväl ett flertal av parlamentets partigrupper som rådet ger ett brett stöd till kommissionens förslag att strukturfondernas medel strategiskt sett används mer i linje med Lissabon- och Göteborgs-målen. Vi vill alla ha en ytterst noggrann utvärdering, och mer flexibla och effektiva mekanismer för fördelningen av medel till projekt, och vi är alla intresserade av att få hållbara övervakningsregler för kostnaderna, så att strukturfondens utgifter redovisas mycket noggrant.
Vi kan hålla med José Albino Silva Peneda och Constanze Angela Krehl om att det måste bli enklare att genomföra strukturfondsprogram. Medan vi välkomnar många av kommissionens användbara initiativ inom detta område, kan rådet absolut hålla med José Albino Silva Peneda om att det finns utrymme för större förenkling av några av förslagen i utkastet till förordning. Vi kan även hålla med Gabór Harangozó och andra om behovet av att maximera den privata sektorns engagemang i programmen.
När det gäller prioriteringarna för strukturfondsstödet har rådet och Europaparlamentet återigen mycket gemensamt. När det gäller ERUF kan vi alla enas om behovet av att bibehålla en lämplig satsning på ett begränsat antal prioriteringar och, som Giovanni Claudio Fava förordade, att satsa mer på verksamhet inom områden som innovation, forskning och utveckling, till stöd för Lissabonmålen.
När det gäller Europeiska socialfonden kan vi hålla med José Albino Silva Peneda om behovet av en tydlig inriktning på den europeiska sysselsättningsstrategin.
De kvarstående frågorna är nu tydliga. Både rådet och parlamentet är angelägna om att principen om partnerskap får en framträdande roll även framöver, så att nationella, regionala och lokala intressenter fortsätter att aktivt delta i genomförandet av programmen. Viss oenighet råder dock angående samarbetet med partner, som vi måste lösa.
På liknande sätt finns det ett brett stöd för åtgärder som kan förbättra strukturfondernas effektivitet. Men åsikterna går i sär om vissa delar av kommissionens förslag. Rådet har till exempel inte kunnat stödja kommissionens förslag att införa obligatoriska resultat och en reserv för oförutsedda utgifter, på grund av att vi är rädda för att administrativa svårigheter och den administrativa kostnaden skulle uppväga de uppnådda förmånerna.
Detta är inga oöverstigliga hinder, men vi behöver ha ett nära samarbete för att kunna lösa dessa åsiktsskillnader under de kommande månaderna. Vi kommer att ha parlamentets åsikter i åtanke när vi förbereder nya kompromisstexter som skall diskuteras i rådets arbetsgrupp. Min kollega Alan Johnson kommer att besöka utskottet för regional utveckling den 12 september, och står då gärna till tjänst för att diskutera dessa frågor med ledamöterna. Vi kommer att stå i nära kontakt med föredragandena för att diskutera frågorna med dem i takt med att rådets position utvecklas.
Tack vare dagens debatt har jag kunnat få en klarare uppfattning om parlamentets åsikter i dessa mycket viktiga sammanhang. Tiden är knapp och våra två institutioner behöver ha ett nära samarbete. För min egen del kan jag försäkra er om att rådet kommer att samarbeta på ett konstruktivt och effektivt sätt för att hitta en väg framåt. Jag ser fram emot vårt samarbete under de kommande månaderna för att få till stånd en gemensam grund på vilken vi kan bygga en sammanhållningspolitik som passar det nya EU på tjugohundratalet. 
Guntars Krasts (UEN )
   – Herr talman! På det hela taget uppnår förslagen till förordningar för strukturfonderna sina avsedda syften men flera frågor har i mitt tycke inte lösts i enlighet med de uppdrag som ställts upp.
Jag skall ta upp tre av dem. Jag står otvetydigt bakom en förbättring av Europeiska unionens fonder och även en starkare disciplin vid utarbetande och genomförande av projekt. Att tillämpa n+2-regeln på Sammanhållningsfonden kan dock leda till raka motsatsen – påskyndat utarbetande och genomförande av projekt och ett ineffektivt och slösaktigt utnyttjande av skattebetalarnas pengar inom EU. Det skulle även innebära en avsevärd minskning av de nya medlemsstaternas förmåga att ta del av Sammanhållningsfondens medel. Jag föreslår att n+3-regeln hanteras som ett minimikrav.
För det andra anser jag att vi på allvar måste utvärdera och omarbeta förlängningen till sju år av perioden för biståndsprogram och villkor som omfattas av förslagen till förordningar. Kraven för omlokaliserade företag att återbetala bidrag från strukturfonden, något som uppenbarligen strider mot principerna för den gemensamma marknaden, utgör dessutom också en överträdelse av Europeiska unionens konkurrensfrihet och grundläggande fri- och rättigheter.
För det tredje måste vi bevara möjligheten att finansiera projekt genom privat samfinansiering med EU-fonder, utan att blanda in nationell offentlig finansiering. Jag föreslår därför att vi erbjuder en möjlighet att inkludera privat samfinansiering i allmänna kostnader. På det sättet vore det möjligt att utföra projekt för ett större totalbelopp och utnyttja nationell offentlig finansiering på ett effektivare sätt. 
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Hübner, mina damer och herrar! Det är i tider av politisk osäkerhet, som det vi upplever just nu, som EU:s institutioner för att bevara sin tillförlitlighet måste visa sin styrka och ge definitiva svar på medborgarnas krav.
Parlamentet måste, följaktligen, ha förmåga att förvandla politiska idéer till bestämda åtgärder. De betänkanden vi granskar i dag är ett effektivt svar på det stora antal frågor avseende sammanhållningspolitiken och regional utveckling som uppstod inför utvidgningen.
Endast statistiska kriterier räcker inte för att påvisa den verkliga ekonomiska situationen i de olika EU-regioner som hamnat på efterkälken i utvecklingen och de räcker inte för att ge konkreta svar vad gäller solidariteten med de regioner som fortfarande måste komma över umbäranden i samband med strukturella svårigheter eller att rent objektivt vara öar eller vara belägna i de yttersta randområdena.
Jag vill understryka att sammanhållningspolitiken inte endast får innebära en möjlighet att fastställa dess avgörande betydelse för integrationen inom EU och alla medborgares verkliga delaktighet. För att kunna vara effektiv, konstruktiv och framför allt tillförlitlig, måste den även underbyggas med tillräckliga finansiella resurser.
De 0,46 procent som anslagits till sammanhållningspolitiken i förslaget till förordning är en blygsam siffra, med tanke på den stora ökning av befolkningen som kommer i fråga för integrering inom ramen för ”konvergensmålet” efter en utvidgning av aldrig tidigare upplevd omfattning.
Vår grupp instämmer med de förslag som ingår i betänkandena, vilka bland annat tillkommit efter djupgående diskussioner och förlikningar. I det här sammanhanget vill jag ta tillfället i akt att gratulera föredragandena och de som stöder dem.
Jag vill bara ta upp ett par saker rörande Europeiska fiskerifonden, i vilken fiskefartyg inte omfattas av moderniseringsprocesserna. En renovering av fiskeflottan innebär inte nödvändigtvis ökade fiskeansträngningar.
Avslutningsvis bekräftar jag behovet av att överbrygga gränserna i den föråldrade modellen, vilken främst är inriktad på landverksamhet, och försöka få ett fullständigt erkännande av de speciella omständigheterna kring gränsöverskridande sjöfartsproblem. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Herr talman, kära kommissionsledamöter! Det synes mig som att det förslag som börjar utkristallisera sig från parlamentet väl ligger i linje med det långtidsbudgetförslag vi tidigare lade fram, vilket är logiskt. Jag skall koncentrera mig på Europeiska socialfonden.
Socialfonden har två övergripande uppgifter. Den ena är att stärka sysselsättningsstrategin, och den andra handlar om att främja social integration och motverka diskriminering. Detta har blivit allt viktigare. Det är två stora utmaningar som EU står inför i det nya samhället, i det globaliserade samhället, med de demografiska förändringarna. Därför är dessa målsättningar viktigare än någonsin.
För att stärka sysselsättningen är det livslånga lärandet mycket viktigt. Europa kommer inte att kunna konkurrera med Indien och Kina, med deras sociala modell, med deras löner och villkor på arbetsmarknaden. I stället måste vi konkurrera bland annat genom forskning och utveckling samt genom den kompetens som arbetskraften i EU har. Detta skall naturligtvis medlemsstaterna, företagen och arbetsmarknadens parter ansvara för, men EU kan stå för ett mervärde i att stärka kompetensen över hela vårt område.
Vi har en mängd missgynnade grupper som i större utsträckning måste bli delaktiga i samhällsutvecklingen men också när det gäller arbetsmarknaden. Vi behöver alla, inte minst kvinnorna, på arbetsmarknaden i framtiden för att kunna klara konkurrensen utifrån. Kvinnor är fortfarande representerade i mindre utsträckning på arbetsmarknaden och är diskriminerade där. Det gäller även människor med funktionshinder, som i oerhört stor utsträckning står utanför arbetsmarknaden i dag, liksom personer från länder utanför Europa.
Låt mig peka på några viktiga punkter. Det är bra att det gränsöverskridande inslaget ökar. Vi behåller det innovativa inslaget som har funnits i bland annat Equal. Det är viktigt att socialfonden kan samverka med andra fonder i viss utsträckning på lokal och regional nivå. Jag håller avslutningsvis med Špidla som sade att det är viktigt att arbetsmarknadens parter och partnerskapet även i fortsättningen får spela en framträdande roll i socialfondens arbete. 
Grażyna Staniszewska (ALDE ).
   –Herr talman! Jag vill ta tillfället i akt att kraftfullt uppmana till en konsekvent linje.
När vi röstade om Bögebetänkandet för några veckor sedan, bestämde vi att vi inte skulle utvidga n+2-regeln till att gälla Sammanhållningsfonden. Vi bestämde att företag som hade utnyttjat strukturfonderna var tvungna att stanna på samma plats i fem år. Nu planerar vi att ändra det. För några veckor sedan tyckte vi en sak och nu tänker vi ändra åsikt. Jag vill efterlysa en mer konsekvent linje.
I Bögebetänkandet beslutade vi att om n+2-regeln utvidgades till att omfatta Sammanhållningsfonden så skulle det i många instanser, särskilt när det gäller nya medlemsstater, bli omöjligt att utnyttja den fonden vid genomförande av stora projekt. På liknande sätt skulle det framkomma att medan vi ger pengar till företag med ena handen så tar vi tillbaka dem med den andra, vi inför ju nu regeln att mervärdesskatt inte kommer att vara en giltig utgift, efter att så många fattiga länder och regioner har anslutit sig till Europeiska unionen. Ett talesätt bland polska barn är att ”den som ger och tar tillbaka hamnar i helvetet”, och jag yrkar på att vi inte skall ge med ena handen och ta tillbaka med den andra.
När det gäller mervärdesskatten, och om man antar att ändringsförslagen inte antas i morgon, vill jag uppmana kommissionsledamoten och rådet att allvarligt tänka över en nollnivå för mervärdesskatt på investeringar som gjorts inom ramen för EU-fonder. En nollnivå på mervärdesskatt skulle göra det möjligt för de som inte vill att EU-fonderna skall återgå till de enskilda ländernas budgetar, att göra gemensam sak med de som inte har råd att fördubbla sina bidrag till följd av de ändringar som nu föreslås.
Jag vill uppmana kammaren att ta denna oro på allvar, och det är verkligen en allvarlig oro, särskilt för de nya medlemsstaterna. Jag vill uppmana medlemsstaterna att se till att utvidgningen inte blir en illusion. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att rikta mina varma lyckönskningar till de fem föredragandena. Jag vill särskilt uttrycka mina varma gratulationer till det utmärkta arbete som Konstantinos Hatzidakis och David Casa utfört.
Jag skall kommentera David Casas betänkande och motivera mina ändringsförslag. I Casabetänkandet görs ett försök att betona jämvikt i och respekt för miljön samt vid lämplig förvaltning av fiskebestånden. Jag vill lägga till att vi även behöver se efter hur vi skall skydda EU:s yrkesfiskare.
I det sammanhanget har jag tre förslag: för det första att tillåta fiskeutrustning som respekterar miljön. För det andra att det skall finnas medel att införskaffa utrustning som förbättrar yrkesfiskarnas hälso- och säkerhetsförhållanden. För det tredje att det skall finnas medel för motorbyte på fiskefartyg upp till samma antal hästkrafter. Vi kan inte skicka ut våra fiskare att fiska åt oss med motorer som är 20 eller 25 år gamla.
Den andra delen handlar om vattenbruk. Det är något som måste skyddas, det måste utvidgas och det måste innebära större fiskproduktion. Varför? Jo, för att den globala efterfrågan på fisk har ökat. Antingen fiskar vi för mycket, vilket innebär att vi stör ekosystemet, eller också gör vi det möjligt att producera mer fisk genom vattenbruk.
Det är skälet till att Europeiska unionen behöver stödja den här sektorn så mycket det går. Något som är av mycket stor vikt är att de här företagen skyddar miljön, att de är miljövänliga. Det är vad som måste få högsta prioritet. Det spelar ingen roll om det handlar om små, medelstora eller stora företag. Jag hoppas att de små företagen kommer att bli stora och de stora företagen ännu större, så att de kan producera mer fisk, vilket vår planet behöver i stället för vårt överfiske. 
Richard Falbr (PSE ).
    –  Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill ta upp några punkter som jag tycker är av avgörande betydelse för morgondagens omröstning om förordningarna och strukturfonderna.
Vi motsätter oss en fullständig tillämpning av n+2-regeln på Sammanhållningsfonden, eftersom det enligt vår åsikt skulle kunna leda till att nya medlemsstater förlorar avsevärda belopp i sammanhållningsmedel. Vi borde också bemöda oss om att hitta ett sätt att se till att mervärdesskatten ingår i kategorin giltiga utgifter. Det kommer att vara särskilt viktigt när det gäller Europeiska regionala utvecklingsfonden, om städer och byar blir mottagare av finansiella medel i framtiden.
Våra krav i det avseendet möttes av oförstående från föredragandens, samordnarens och flera andra ledamöters sida och jag måsta säga att jag är litet besviken över resultatet av våra bemödanden. Jag tror dock på majoritetens sunda förnuft och därför hoppas jag att de ändringsförslag vi lagt fram kommer att antas i morgon. 
Markus Pieper (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är genom stödet till EU:s mest åsidosatta regioner, särskilt de i östra Europa, som vi uttrycker vår solidaritet. Jag vill lyfta fram något som föregående talare inte har påpekat, nämligen att EU:s strukturpolitik även får fart på innovationen i de regioner som inte är typiska stödområden.
Det jag vill betona är vikten av mål 2, sysselsättning och konkurrenskraft, där EU bidrar till att infrastruktur och innovation får en internationell dimension. Både i EU:s traditionella ekonomiska centrer och på andra håll kommer sådana stimulansåtgärder att leda till tillväxt, vilket vi alla i slutändan kommer att kunna dra nytta av.
Strukturbidrag innebär inte bara stöd för tillväxt och pilotprojekt inom EU. Jag vill betona att främjandet av regioners konkurrenskraft bidrar till att EU-idealet accepteras i hela Västeuropa. Detta gäller särskilt bidrag från Socialfonden men även mål 2, regionalt samarbete. Vare sig det nu är en följd av de gränsöverskridande sociala institutionerna, företagsområdena eller handelskammare så är samarbete över gränserna det sätt på vilket vi kan leva upp till EU:s ideal. Eftersom det är viktigt att behålla denna form av EU-stöd understryker vi de principer som kommissionens förslag bygger på.
Vi måste mycket allvarligt tänka över hur vi, även med mindre pengar till vårt förfogande, kan behålla det politiska innehållet i strukturpolitiken. Vi kommer att behöva organisera om det sätt på vilket struktur- och jordbrukspolitiken finansieras och det innebär att samfinansiering inom jordbruksområdet måste krävas på nationell nivå, jämte regler som gör det enklare med offentlig-privata partnerskap. I fortsättningen kommer vi dessutom att behöva fundera på om vi skall finansiera strukturprogram genom att ta ut lån. Om det måste ske nedskärningar, kommer de att behöva ske över gränserna, inom alla verksamhetsområden, och inte vara till nackdel för enskilda regioner eller program.
Slutsatsen är att EU:s strukturstöd fungerar. Vi borde kämpa för dess politiska innehåll. Vi uppmanar stats- och regeringscheferna att göra vad de kan för EU:s regioner. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Jag vill tacka föredragandena och samordnarna för deras arbete, det har inte varit lätt med tanke på den rådande situationen, men de lyckas och de förtjänar hela vårt stöd.
Jag vill tacka kommissionsledamoten för hennes insatser för att förstå parlamentets situation. Vi hoppas att hon skall göra allt för att möjliggöra en överenskommelse, vilket är både brådskande och nödvändigt.
Vi uppmanar det nya ordförandeskapet, som vi välkomnar på andra sidan skranket, att genom konkreta åtgärder visa prov på sin passion för EU, som vi hoppas är uppriktig. De som har styrt ett tag är dock medvetna om att ingenting existerar om det inte finns med i budgeten. Det första kravet om EU skall uppfattas som trovärdigt, som Tony Blair önskar, är därför att en tillräcklig budget tas fram i tid.
Vi hoppas även att både kommissionen och ordförandeskapet skall ta fram en ersättning, som är godtagbar både vad gäller rättvisa och dess gradvisa karaktär, till de regioner och medlemsstater som sannolikt kommer att lida av stora finansiella förluster till följd av den nya resursfördelningen i det utvidgade EU. Vidare hoppas vi även på förtursbehandling av regioner som drabbas av statistikeffekten, regioner som drabbas av naturliga effekter de mest avlägset belägna regionerna samt områden med särskilda strukturella svårigheter: bergsregioner, gränsregioner ..., regioner som avfolkas eller som har låg befolkningstäthet och regioner med tillgänglighetsproblem, som min egen region, Aragón.
Dessutom vill vi att de nya konkurrensmålen som måste gjuta nytt liv i Lissabonstrategin och fördubbla insatserna för forskning och utveckling, även skall tjäna till att minska den tekniska klyftan mellan regioner och medlemsstater. Alla som tror att EU kan göra framsteg tack vare några få personer i toppen medan majoriteten förblir digitala analfabeter är, mina damer och herrar, fullständigt naiva eller intellektuellt oärliga. 
Jan Březina (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Sammanhållningspolitik utgör en av pelarna för den europeiska integrationen. Den kommer att bli ännu viktigare under den kommande programplaneringsperioden, eftersom den kommer att fungera som ett verktyg för att minska ekonomiska skillnader mellan regioner och ge EU ökad konkurrenskraft på världsmarknaden.
Även om jag i hög grad uppskattar det arbete som lagts ned av alla de som medverkat till utformandet av parlamentets ståndpunkt om förslagen, är jag besviken på det bristande intresse som hittills visats för flertalt nya medlemsstaters krav och behov. Av de debatter som under flera månader förts i utskottet för regional utveckling har jag fått intrycket att de förslag som lagts fram av ledamöter från de nya medlemsstaterna inte har övervägts ordentligt. I stället har en hel del uppmärksamhet ägnats åt andra aktörers behov, såsom de före detta sammanhållningsländerna, samt åt avlägset belägna regioner och regioner som drabbats av statistikeffekten. Deras behov har man inte bara lyssnat på, utan även ägnat vederbörlig uppmärksamhet. I det sammanhanget tycker jag att inställningen hos ledamöterna från de före detta sammanhållningsländerna är synnerligen irriterande, eftersom de hittills nonchalerat våra förslag om att behålla de nuvarande reglerna, trots att de själva dragit nytta av samma regler tidigare. Jag tänker särskilt på n+3-regeln för Sammanhållningsfonden och den regel som gör mervärdesskatt till giltig utgift för dem som är befriade från skatt.
Jag måste tyvärr konstatera att majoriteten av de eftergifter som gjorts till de nya medlemsstaternas fördel antingen gällt betänkandet om den nuvarande förordningen om strukturfonderna eller betänkandet om förordningen om Sammanhållningsfonden. Parlamentet är inte behörigt att göra direkta ändringar i kommissionens förslag i något av dessa fall. Samma avslogs rakt av när det gällde förslaget om Europeiska regionala utvecklingsfonden, vilket vi däremot är behöriga att ändra. Eftergifter har med andra ord endast gjorts till nya medlemsstater i de fall där de har en mycket begränsad betydelse.
Som jag ser det skulle ett beslut att stryka mervärdesskatten från listan över giltiga utgifter vara en stor politisk blunder, för att inte tala om vilken okänslig behandling av de nya medlemsstaterna det skulle vara. Det skulle kunna få tiotals miljoner medborgare i dessa länder att börja undra om de verkligen behandlas jämlikt, med tanke på att de nekas att utnyttja fördelaktiga regler på samma sätt som de gamla medlemsstaterna gjort i flera år. Jag vädjar därför till kammarens välvilja och förståelse och uppmanar ledamöterna att rösta för att behålla dessa regler under perioden 2007–2013. 
Stavros Arnaoutakis (PSE ).
   – Herr talman! Jag börjar också med att gratulera föredragandena, särskilt Konstantinos Hatzidakis, till det mycket goda arbete de utfört under hela förfarandet. Det är ett obestritt faktum att sammanhållningspolitik är hävstången för Europeiska unionens utveckling. Sammanhållningspolitiken har bidragit till utvecklingen och till att arbetstillfällen skapats, vilket får positiva resultat för konvergensen i regioner och medlemsstater i Europeiska unionen. Sammanhållningsverktygen, det vill säga strukturfonderna, för EU närmare medborgarna, bidrar till utvecklingen och omsätter solidaritetsprincipen i praktiken.
I dag används sammanhållningspolitiken för att bemöta viktiga utmaningar och stora orättvisor inom EU-25: Vi behöver utveckla storstädrena, men vi behöver även utveckla landsbygden. I dag används sammanhållningspolitiken som en hjälp för att uppnå målen i Lissabon- och Göteborgsstrategin. Vi har inget annat val än att garantera strukturfonderna de minimiresurser som krävs för att de skall fungera effektivt, varvid jag menar 0,41 procent eller minst 336 miljarder euro.
Det som följaktligen behövs är att vi slipper ytterligare fördröjningar, så att strukturpolitiken och tillhörande förordningar slutförs så snabbt som möjligt under 2005.
László Surján (PPE-DE ).
   –Efter att först ha framfört mina obligatoriska, om än uppriktiga, gratulationer till våra föredragande, vill jag specifikt inrikta mig på en fråga som många talare redan berört: frågan om återbetalning av mervärdesskatt. I mitt hemland representerar jag den kanske fattigaste regionen. Jag inser att det är logiskt att inte stödja utgifter från gemenskapsmedel som egentligen är intäkter tillhörande medlemsstaternas statsfinanser. Jag vill dock nämna den andra sidan av medaljen. Lokala myndigheter i min region som planerar att delta i utvecklingsåtgärder genom EU:s strukturpolitik kommer inte längre att kunna söka bidrag– just på grund av att de är så fattiga – om de dessutom belastas med denna börda. Snälla ni, tänk mycket noga över ert beslut om dessa ändringsförslag och låt regeln vara som den är!
Jag vill också gärna ta upp en annan fråga: EU-reglerna ändras ständigt och vi, de nya medlemsstaternas representanter, känner att ändringarna i allt större utsträckning blir till vår nackdel. Den här processen måste stoppas. Om utvecklingen fortsätter som nu kommer utvidgningen inte att bli en framgång utan i stället innebära ett massivt uppsving för euroskepticism och politiska ytterligheter. Kära ledamöter, agera ansvarsfullt och konsekvent! Om något har fungerat hittills, låt det vara kvar, och försök inte putta ut de allra fattigaste regionerna i periferin! 
Jamila Madeira (PSE ).
   – De två nej som nyligen framröstades till EU:s konstitution är en varning från medborgarna att EU måste utveckla en annan social modell som skiljer sig markant från en modell för ett Europas förenta stater. EU-medborgarna har talat klarspråk och vill ha mer medborgarskap och, framför allt, en mer europeisk social modell.
Syftet med Europeiska socialfonden utgör en av EU:s grundläggande principer och har i kombination med sammanhållningspolitiken alltid varit att hjälpa människor. Följaktligen har det varit den politik som människor i högst utsträckning har kunnat identifierat sig med. Jag anser att vi inte kan tillåta socialfonden och övriga fonder att stimulera till ett Europa i två hastigheter. Dess syfte är inte att förvärra utslagningen eller på något sätt främja diskriminering i alla dess former i vårt samhälle. Dess syfte är just det motsatta – att sätta människorna i främsta rummet.
Det är dags att visa människorna att vi tänker fortsätta att investera i dem. Vi måste därför inrätta och den sociala modellen och få den att fungera. Det är dags att se till att mål blir uppfyllda och att den statistiska effekten inte innebär att oskyldiga räddar situationen för de skyldiga. Vi måste garantera att vi inte övergår från kommittéförfarande till ett spel med siffror och att de minsta regionerna inte skall behöva stå för hela notan för förändringen. Vår förhoppning och förväntan är att det paket med förordningar som vi behandlar i dag, trots den finansiering som hamnat i vänteläge, verkligen kommer att hjälpa till i förverkligandet av ett regionernas EU med människorna i förgrunden för prioriteringarna. Det syftet kommer att vara vår drivkraft för EU. 
Sérgio Marques (PPE-DE ).
   – Omständigheterna har bidragit till att den här debatten om den framtida ekonomiska och sociala sammanhållningen hålls vid en särskilt avgörande tidpunkt för det EU som projekt. Om vi skall komma igenom krisen måste EU-institutionerna, och särskilt rådet, utarbeta en regional utvecklingspolitik som kännetecknas av den typ av framsynthet och solidaritet som behövs för att möta de enorma utmaningar som EU står inför.
Förenade kungariket, som just övertagit ordförandeskapet för EU, har följaktligen ett stort ansvar. Jag ser på detta ordförandeskap med en blandning av hopp och oro. Jag är orolig på grund av att Förenade kungariket, som vi vet, är ett av de sex länder som försöker inskränka EU-budgeten till en procent av BNP, vilket jag anser strider mot en stark sammanhållningspolitik och mot de ambitiösa mål för kommande EU-åtgärder som vi vill fastställa. Jag är också orolig på grund av den brittiska regeringens ställningstagande för en åternationalisering av EU:s insatser för ekonomisk och social sammanhållning. En sådan åternationalisering skulle utgöra en fruktansvärd brist på solidaritet, inte bara med de nya medlemsstaterna utan även med vissa regioner som fortfarande behöver stöd, det vill säga Portugal, Spanien och Grekland.
Förutom denna oro finns det dock även en del förhoppningar, eftersom det är känt att Förenade kungariket är positivt till att prioritera en förstärkning av EU:s konkurrenskraft, utan vilken vi inte kan få någon stark ekonomisk tillväxt, så att den blir minst lika stark som Förenta staternas. Detta kommer i sin tur att driva på skapandet av arbetstillfällen. Vi kommer inte att kunna uppfylla det här målet om vi inte har modet att genomföra Lissabonstrategin i dess helhet. En stark sammanhållningspolitik för EU med tillräckliga finansiella resurser är en av de viktigaste faktorerna för att uppfylla Lissabonstrategins mål.
Det finns i de minst gynnade regionerna i Europa en enorm potential för konkurrens och utveckling som behöver tas om hand. Det borde vara ett av huvudmålen för EU:s sammanhållningspolitik. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   –Herr talman! För ett år sedan utvidgades Europeiska unionen till att omfatta tio nya, och flertalet fattiga, medlemsstater. Trots att vi från alla håll ständigt hör hänvisningar till en balanserad utveckling, handlar det i de flesta fall bara om tomma ord. Nu görs det faktiskt försök att ”i flykten” ändra de principer som för närvarande styr genomförandet av de viktigaste instrumenten för finansieringen av den regionala utvecklingen. Varför införs andra och hårdare villkor för de nya medlemsstaterna i stället för de som gynnade utvecklingen av de 15 gamla medlemsstaterna? Att klassificera ej återbetalningsbar mervärdesskatt som ogiltig utgift och införa n+2-regeln för Sammanhållningsfonden är uppenbara hinder för de nya medlemsstaternas utveckling.
Är den typen av åtgärder prov på solidaritet inom Europa? De nuvarande principerna borde inte ändras, eftersom de fattiga annars inte kommer att ha råd att kunna utnyttja EU:s stöd. De nya medlemsstaterna måste få samma utvecklingsmöjligheter som de 15 gamla medlemsstaterna hade och som de utnyttjade på ett utmärkt sätt. Det är dags att talet om ett EU med lika möjligheter och balanserad utveckling äntligen slås fast i lag. Vi borde göra ändringar till det bättre i stället för till det sämre och vi borde inte dela EU mellan länder som får det bättre respektive sämre. 
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Utvidgningen har lett till att den ekonomiska och sociala utvecklingsklyftan mellan EU:s regioner har vidgats. Sammanhållningspolitiken som otvivelaktigt tillför alla delar av EU ett mervärde, måste mer än någonsin förbli instrumentet för en solidaritet inom EU, inriktat på att minska regionala skillnader. I likhet med föredraganden motsätter jag mig varje förändring av reformens övergripande utformning, varje åternationalisering av regionalpolitiken och varje drastisk nedskärning av gemenskapernas utgifter. Förslaget att införa finansiella sanktioner för företag som efter att ha mottagit stöd från EU beslutar sig för att flytta sin verksamhet har nu blivit oumbärligt.
Dessutom tackar jag mina kolleger i utskottet för regional utveckling för deras starka stöd för den särskilda fonden på 1,1 miljarder euro till de yttersta randområdena och för möjligheten att utöka räckvidden för ERUF så att fonden undantagsvis kan användas för att finansiera verksamhetsstöd till dessa regioner som en ersättning för extra kostnader på grund av att de ligger avlägset.
Jag uppmanar dessutom till ett fullständigt genomförande kraven i artikel 299.2 i fördraget, där det anges att de yttersta randområdena skall särbehandlas och garanteras tillgång till strukturfonderna, särskilt när det gäller de regioner vars BNP redan ligger över 75 procent av genomsnittet i gemenskapen.
När det gäller Europeiska fiskerifonden, kan jag med glädje konstatera att en verklig balans har uppnåtts mellan miljöfrågor och socialekonomiska hänsyn. Fiskeriutskottet har antagit mitt förslag om att genom Europeiska fiskerifonden kunna finansiera offentligt stöd för förnyelse och modernisering av fiskeflottan i de yttersta randområdena.
I majoriteten av de yttersta randområdena är fiske en relativt ny näringsgren och fiskbestånden fortfarande rikliga. Det vore otänkbart och kontraproduktivt att förhindra den typen av stöd. Jag beklagar emellertid att man förkastade min begäran att behålla det offentliga stödet för omvandlingen av yttersta randområden på den nuvarande nivån 75 procent, och inte sänka det till det föreslagna 50 procent. Jag hoppas att rådet kommer att följa den väg som Europaparlamentet banat i den här reformen, som är livsviktig och brådskande för så många regioner inom EU. 
Bernadette Bourzai (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Gemenskapens regionalpolitik finns i lika hög grad till för sammanhållningen bland medlemsstater som för sammanhållningen mellan de EU:s olika regioner. För solidaritetens skull måste vi anslå den största delen av fonderna till de nya medlemsstaterna men vi måste även komma ihåg att vissa regioner i de gamla medlemsstaterna fortfarande behöver ta del av den hävstångseffekt som strukturfonderna innebär för att genomföra projekt av strukturell betydelse och för att befästa de framsteg de gjort i sin utveckling.
Jag stöder därför kommissionens förslag, eftersom det skapar en rimlig jämvikt mellan att inrikta fonderna på de fattigaste regionerna – och därför på de nya medlemsstaterna – och att uppmärksamma de fattigaste regionerna i de gamla rikare medlemsstaterna. En störning av den jämvikten vore inte bara skadligt för EU:s sammanhållning, utan skulle även kunna öka EU-medborgarnas känsla av främlingskap inför EU som projekt, eftersom EU:s regionalpolitik är den mest synliga och välkända politiken i våra länder.
Jag tillönskar därför rådet ett snabbt och lyckosamt slutförande av förhandlingarna om budgetplanen för att kunna anslå en lämplig och tillräcklig budget till regionalpolitiken och stödja de regioner som fortfarande behöver hjälp. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Sammanhållning är nyckeln till det sociala bygget i ett EU med 25 medlemsstater, och eftersom vi alla har ett ansvar för detta bör de nya medlemsstaterna och de fattigare regionerna kunna räkna med vår solidaritet. Strukturfonderna måste göra det möjligt att återuppbygga dessa nya medlemsstater så snabbt och så framgångsrikt som det bara går. EU måste visa solidaritet. Vi får inte fastna i våra egenintressen, för det skulle inte gagna allmänheten i de femton gamla medlemsstaterna heller, och alldeles bortsett från stöd ur fonder och strukturfonder bör vi också ge tillträde till våra länder och se till att inga regioner utesluts.
Sedan tänkte jag övergå till Europeiska socialfonden, som José Albino Silva Peneda har gjort ett så utmärkt arbete med. Den översyn av ESF som nu föreslås är viktig. Varför? Medel avsätts för Lissabonmålen med klar inriktning på de nya länderna, och detta är någonting som jag stöder helhjärtat. I morse ställde jag också en fråga i Nederländerna om våra förväntningar på ESF. Ni kommer att bli chockerade av det svar som jag fick från Nederländerna: de var mycket tydliga – de ville inte ha någonting. Den kommentaren står i bjärt kontrast till vad kommunerna och de sociala organisationerna i mitt land anser: de är emot social utslagning av människor. Därför är det inte mer än rättvist att ESF har som uppgift att de som är socialt utslagna skall få jobb och utbildning, var problemen än uppstår.
Kort sagt bör vi inte använda fonderna, och särskilt ESF, för att bygga nya murar. Frågan om storstäderna är allmängiltig. Vi måste lära oss och vi måste förnya inom hela EU. Det finns ett mervärde, också för de femton gamla medlemsstaterna. EU kan spela en pådrivande roll också här, inte bara genom direktiv, eftersom även de femton gamla medlemsstaterna fortfarande har ett och annat att lära sig. 
Eluned Morgan (PSE ).
   – Herr talman! Strukturfonderna är ett viktigt exempel på Europeiska unionens solidaritet – solidaritet mellan de rikaste och de fattigaste delarna inom Europeiska unionen – och det gläder mig att strukturfonderna åter riktas in på att uppnå Lissabonmålen. Det kommer att ge bättre strategisk planering och ökad förenkling, vilket är vad vi vill ha.
I Konstantinos Hatzidakis betänkande begär vi även att medlemsstaterna skall ta sitt ansvar på fullaste allvar när det gäller att se till att pengarna spenderas korrekt, och vi kräver att finansministern i varje medlemsstat undertecknar redovisningarna på årsbasis. Vi vill att man slutar skylla på varandra eller på kommissionen för misslyckanden inom medlemsstaterna själva. Wales har fått ett generöst stöd från EU:s strukturfonder och jag vill att stödet till västra Wales och dalgångarna fortsätter. Om rådet lägger in en högre växel kan vi klara av budgeten före december och uppleva en situation där vi får finansierat det maximala beloppet.
Att vara fattig är inget att vara stolt över, men i detta fall skulle det vara en möjlighet att hjälpa våra fattigaste regioner. Det gläder mig även att man nu nämner inaktivitet i fråga om hjälp till personer som inte är aktiva på arbetsmarknaden. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (PPE-DE ).
   –Herr talman! Jag talar som företrädare för en ny medlemsstat, Polen, i denna debatt om rådets förordningar om strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Därför vill jag börja med att säga att det gläder mig att arbetet med dessa förordningar har fortsatt, trots att rådet inte lyckades nå en överenskommelse om den nya budgetplanen för åren 2007–2013. Det faktum att dessa förordningar förbereds långt före den period då de skall tillämpas gör det möjligt för medlemsstaterna, och särskilt för de nya medlemsstaterna, att förbereda sig ordentligt. Det handlar om offentliga myndighetsstrukturer, olika slags institutioner, projektens förmånstagare och nationell lagstiftning.
Med tanke på att tiden är begränsad tar jag enbart upp två frågor som är särskilt viktiga för de nya medlemsstaterna. Den första är problemet med mervärdesskatten, eller närmare bestämt problemet med att klassificera denna skatt som en stödberättigad projektkostnad. Om ett sådant beslut skulle fattas skulle det särskilt inverka på offentliga bidragstagare, som inte betalar mervärdesskatt. I Polen till exempel skulle detta gälla merparten av projekten och där skulle mervärdesskatten öka kostnaderna för att genomföra dessa projekt med mer än en femtedel. Detta skulle i sin tur leda till att antalet framlagda projekt minskar, liksom till att bidragstagarna i stor utsträckning får ekonomiska problem.
Konstantinos Hatzidakis går i sitt betänkande med på en sådan lösning när det gäller mervärdesskatt och Sammanhållningsfonden. En grupp ledamöter har föreslagit att en liknande lösning också skall antas i fråga om Europeiska regionala utvecklingsfonden, eftersom det inte finns några logiska skäl till att ha olika lösningar för olika fonder.
Ett annat viktigt förslag som har lagts fram av en grupp ledamöter är att n+2-regeln inte skall tillämpas på projekt som genomförs inom ramen för Sammanhållningsfonden. Detta skulle öka flexibiliteten i fråga om denna fond, samt göra det lättare att genomföra stora infrastrukturprojekt, särskilt i de nya medlemsstaterna. En sådan lösning skulle också vara i linje med bestämmelserna om detta i Bögebetänkandet om den nya budgetplanen för 2007–2013.
Slutligen hoppas jag verkligen att en majoritet av ledamöterna i parlamentet i slutändan kommer att rösta för dessa båda viktiga förslag. 
Ewa Hedkvist Petersen (PSE ).
   – Herr talman! Europa behöver en solidarisk regionalpolitik. Vi har mycket stora skillnader mellan regioner i EU, särskilt mellan nya och gamla medlemsländer. Detta är inte acceptabelt på en välfärdskontinent. Vi kan dock inte förlita oss på att den inre ekonomiska marknaden enbart kan överbrygga klyftorna, och därför behöver vi strukturfonderna. De nya regionerna bör därför få en större del av strukturfonderna, och de rikare länderna måste ha en egen regional utjämningspolitik. EU-länderna måste dock också samtidigt betona att tillväxt och forskning ger utrymme för regional utveckling.
Europaparlamentet lämnar nu ett rimligt förslag även finansiellt. Dessutom betonar vi hur viktigt det är att miljöarbetet prioriteras inom strukturfonderna.
Till sist vill jag understryka att det enligt kommissionen och Europaparlamentet finns regioner med permanenta geografiska nackdelar, bland annat glesbygder och bergsregioner, som också måste kompenseras via strukturfonderna, eftersom de geografiska förhållandena inte förändras över tid. Jag utgår ifrån att Europeiska rådet beaktar detta även i den framtida budgetplanen. 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ).
   – Detta är första gången som kollektivtrafiken i städerna ingår i de mål som Sammanhållningsfonden skall ha till uppgift. Från transportutskottets sida välkomnar och stöder vi detta. Det är dock viktigt att göra förslaget mer precist. När det gäller kollektivtrafiksystem för spårbunden trafik i städerna måste vi ta med fordonen och inte bara spåren, eller för att använda den tekniska termen som i mitt ändringsförslag, den så kallade rullande materielen. Utan den skulle när allt kommer omkring jätten bara ha ett ben att stå på. På samma sätt måste de rutter som används för busstransporter, med andra ord de vägar där det stora flertalet busstransporter använder, tas med och räknas upp här. Vad är det då vi säger? Vi säger att det är viktigt att utveckla väginfrastruktur och fordon samtidigt för att nå resultat, de båda är oskiljaktiga. 
Vi strävar efter att minska trafikstockningarna genom att göra kollektivtrafiken i våra städer så attraktiv som möjligt. Då kommer det förslag som jag ber parlamentet att stödja att innebära en verklig förbättring och en standardhöjning för städerna inom EU – som är berättigade till sammanhållningsstöd. Transportutskottet föreslår också att målen för Sammanhållningsfonden skall utvidgas till att omfatta sträckor som motsvarar motorvägar eller riksvägar och som förbinder större regionala städer med de transeuropeiska nätverken. I vissa regioner har städerna en avgörande roll och är en stor källa till sammanhållning. Lämpliga infrastrukturförbindelser kan öka dessa städers konkurrenskraft betydligt och därmed också förbättra samarbetet. Jag ber parlamentet att med kraft stödja också detta förslag. 
Duarte Freitas (PPE-DE ).
   – Eftersom jag skall tala om Europeiska fiskerifonden vill jag först lovprisa fiskeriutskottets arbete med detta förslag. Jag vill också ta tillfället i akt att gratulera min kollega David Casa till hans goda arbete i en fråga som kommer att bli en av de viktigaste under den här mandatperioden. Jag anser att det är avgörande att Europeiska fiskerifonden blir det främsta instrumentet för att nå målet att förena bevarandet av havens biologiska resurser med fiskemöjligheter. Mot den bakgrunden måste de pengar som öronmärks för detta syfte vara tillräckliga för att täcka de faktiska behoven i fiskesektorn, som är integrerad i ett utvidgat EU med nya utmaningar framöver.
Med tanke på att den ekonomiska ramen för perioden 2007–2013 är praktiskt taget densamma som i den gemenskapsram som nu gäller och att EU då har utvidgats från 15 till 27 länder tycker jag att det både är logiskt och nödvändigt att den totala medelstilldelningen till denna fond ökar. Som nyss sades uppgår fonden bara till motsvarande 0,5 procent av gemenskapens budget, uttryckt som ett årsgenomsnitt. Förutom den finansiella sidan anser jag också att den interventionsstrategi som kommissionen föreslår bör modifieras. Jag tänker till exempel på de restriktioner i fråga om målen och de allmänna insatsregler för fonden som kommissionen vill lägga på företagen. Det kommer att bli omöjligt att kräva konkurrenskraft och miljöskydd av våra företag om vi bara stöder mikro- och småföretag.
Jag skall nu övergå till frågan om att modernisera fiskefartygen. Jag anser att kommissionen måste omvärdera sin inställning i fråga om att byta ut fartygen i gemenskapens fiskeflotta. Mot bakgrund av överväganden som har med ekonomi, biologi, säkerhet och driftskapacitet att göra tycker jag att det är fel att förbjuda dem. 
Till sist vill jag också påpeka att de yttersta randområdena även i fortsättningen måste skyddas av den gemensamma fiskepolitiken. Således anser jag att de undantag som för närvarande gäller för de yttersta randområdena, enligt bestämmelserna för Fonden för fiskets utveckling (FFU), måste finnas kvar i den nya texten om Europeiska fiskerifonden. Jag vill också betona vikten av att förstärka några av åtgärderna i denna text. 
Rosa Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också börja med att gratulera föredraganden till hans arbete med att förena olika ståndpunkter, vilket tar sig uttryck i de kompromissändringsförslag som alla de politiska grupperna stöder.
I den text som fiskeriutskottet har antagit ber jag er, herr kommissionsledamot, att beakta några mycket positiva saker och ta stor hänsyn till dem, för de avspeglar verkligheten i den här sektorn – som en del av oss känner väl till eftersom vi upplever den dagligen. Ett sådant exempel är att medlemsstaterna kan lägga fram nationella planer under hela programplaneringsperioden, ett annat att artikeln om jämställdhet mellan kvinnor och män förstärks och att denna inställning till jämställdhet mellan könen integreras i fiskeriverksamheten. Andra exempel är att vattenbruksstödet utvidgas till att omfatta medelstora företag, inte bara mikro- småföretag, och att förbättrade arbetsvillkor och säkerhet för de anställda i den här sektorn kan finansieras.
Det samförstånd som man har nått i fråga om kriterier för stödberättigande, den låga sysselsättningsnivån och den minskande fiskeverksamheten som gör det logiskt att ta bort hänvisningen till samhällen med färre än 100 000 invånare är också viktiga punkter.
Två mer kontroversiella punkter, förnyelsen och moderniseringen av fartyg och motorer och samriskföretag som alternativ till skrotning har räddats på ett positivt sätt, som ett resultat av god förhandlingsvilja.
Min grupp är för att fiskeflottan kan fortsätta förnyelse- och moderniseringsprocessen, på villkor att det inte betyder en ökad kapacitet. Vi är skyldiga att hålla fiskeverksamheten vid god vigör i Europeiska unionen, med anständiga löner och villkor för de anställda i sektorn och bevarade resurser, men vi är också skyldiga att rädda liv till havs, herr kommissionsledamot.
Min region, Galicien, kan mycket om detta, eftersom många av dess invånare har omkommit på havet under de senaste två åren till följd av konstruktionsproblem, strukturella problem för fartygen. Vi kan inte låta det fortsätta och vi måste fortsätta att stödja förnyelsen av fiskeflottan. 
Ivo Belet (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill göra två specifika och korta kommentarer under de två minuter som jag har till mitt förfogande. Jag skall börja med att säga några ord om mål 2-regionerna, som inte får åsidosättas. Det är utan tvivel bra att de begränsade resurserna huvudsakligen används i enlighet med Lissabonmålen och att nyskapande politiska åtgärder är centrala härvidlag. Detta skall naturligtvis välkomnas, men det finns mycket lite – om ens något – utrymme för de så kallade traditionella projekten som faktiskt är precis lika viktiga för den lokala ekonomin och sysselsättningen. Därav detta krav på en verkligt decentraliserad politik, för det är alltid de regionala politikerna som verkligen känner till vilka åtgärder som behövs för att få fart på den lokala ekonomin med tanke på framtiden. Regional konkurrenskraft och regional sysselsättning, det är det det handlar om, utgör för närvarande omkring 17 procent av strukturfondernas medel. Det kan väl ändå inte vara avsikten, herr kommissionsledamot, och det vill jag också säga till rådet – som inte är här – att budgetarna på det här området måste reduceras i absoluta termer bara på grund av att de nuvarande mål 2-områdena då plötsligt tvingas betala priset för bristen på solidaritet inom EU.
För det andra är det viktigt att samfinansiering från den privata sektorn förblir ett alternativ, som Lambert van Nistelrooij och Rolf Berend redan har sagt. Därav vårt uttalade krav på att andemeningen i ändringsförslag 52 skall bibehållas.
Slutligen stöder vi oreserverat ändringsförslagen 124 och 126 om mervärdesskatt. Som många redan har sagt här skulle det vara ett hårt slag mot väldigt många projekt, till exempel på utbildningsområdet, om den mervärdesskatt som inte går att återvinna inte längre skulle ingå i bidragsunderlaget. Jag är säker på att kommissionsledamoten håller med mig om att vi bör undvika detta till varje pris. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Jag vill instämma i gratulationerna till David Casa för hans utomordentliga arbete. Jag vill också berömma kommissionen, och de kommissionsledamöter som är här i kammaren i dag, för dess positiva förslag. Trots det måste jag också nämna de största bristerna i ert förslag, nämligen att det inte talas om Natura 2000-nätverket och dess närvaro på haven, eller kommissionens insatser i fråga om konventionen om skydd av Nordostatlantens marina miljö (OSPAR-konventionen). Dessa är internationella åtaganden som bör leda till obligatoriska utgifter för kommissionens del. Trots att kommissionens förslag är bra i mångt och mycket finns det tyvärr en uppenbar lucka på det här området. Jag vill uppmana kommissionen och rådet att täppa till den luckan snarast möjligt och fatta slutgiltiga beslut i frågan. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Herr talman! Europeiska socialfonden är det viktigaste instrumentet av alla när det gäller att förverkliga EU:s sysselsättningspolitik. För perioden 2000–2006 har den tillhandahållit 80 miljarder euro för utbildningsåtgärder och åtgärder för att bekämpa arbetslöshet, varav 12 miljarder euro gick bara till Tyskland. Mellan 2007 och 2013 kommer man att prioritera hjälp till anställda och företag att anpassa sig och förlänga den yrkesverksamma tiden. Efter det senaste mötet med Europeiska rådet får man hoppas att britterna kommer att lägga fram ett eller annat initiativ om hur detta skall finansieras.
Även om jag med glädje noterar att arbetsmarknadens parter blir delaktiga i att tänka ut och genomföra projekt och att vi tillsammans försöker förbättra utbytet av bästa praxis tillbakavisar jag verkligen kommissionens tankar på separata ESF-projekt för å ena sidan konvergens och å andra sidan regional konkurrenskraft. José Albino Silva Peneda gjorde rätt i att påpeka att detta skulle skapa en nyhet i form av ett EU med flerhastighetsstöd. Att ha åtgärder som bara gynnar de nya medlemsstaterna och inte är till någon som helst nytta för de gamla kommer inte att fungera, eftersom det är solidaritet som vi behöver. Det är inte acceptabelt att kommissionen är för att ESF-medel bara används om det offentliga också betalar sin del. Resultatet skulle bli att många projekt skulle gå om intet på grund av pengabrist.
En tredje sak som jag vill ta upp är att man inte på något sätt nämner möjligheten att ESF hjälper till att driva kurser som är öppna för hantverkslärlingar från olika företag. I mitt land, Tyskland, genomförs dessa i hantverkarförbundets utbildningslokaler, och med stor framgång. De förmedlar ny, uppdaterad och viktig kunskap för branschen. Av det skälet kräver gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater att dessa åtgärder, som praktikanter och lärlingar åtnjuter och som hjälper små och medelstora företag ekonomiskt, skall finnas kvar. Jag ber alla som menar allvar med sitt stöd till små och medelstora företag – som trots allt är EU-ekonomins ryggrad – att ta väl vara på det här tillfället och rösta för detta ändringsförslag. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill göra den allmänna kommentaren att strukturpolitiken är ett av gemenskapens politiska sakområden som EU-medborgarna känner mycket väl till och som de i allmänhet är positiva till. På så sätt liknar den jordbrukspolitiken och den främjar också landsbygdens intressen. Även om de finansiella instrumenten och de regler som styr dem fortfarande varierar måste vårt långsiktiga mål vara att ha en politik som gäller för hela EU. Vi måste alla fundera på hur vi i framtiden skall kunna verka för ett närmare samarbete mellan de olika fonderna och sakområdena så att vi skapar en politik som är konsekvent i stora stycken.
Närmare bestämt finns det ett antal saker som jag vill framhålla för er. En av dem återfinns i punkt 47 i Hatzidakisbetänkandet: stödet till regioner på vardera sidan av de nya inre gränserna får inte skilja sig med mer än 20 procent, annars snedvrids konkurrensen. En annan fråga är förenklingen av administrationen: om de administrativa myndigheterna inte skall möta alltför stora hinder när de sköter programmen till vardags måste kommissionen visa prov på stor flexibilitet, särskilt när program ändras eller anpassas. Bergsområdena måste uppmärksammas särskilt. De fyller många funktioner som är avgörande för EU:s och dess landsbygds övergripande livskraft. Det är få, om ens några, av dessa tilläggsuppgifter som utförs i full utsträckning, så gemenskapen måste ingripa på detta området om vi skall få en överbryggande strukturpolitik. Jag kan tillägga att konkurrenspolitiken, som sätter gränser för stödet, i konsekvensens namn i framtiden måste placeras mycket mer i linje med strukturpolitiken än hittills. 
James Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera föredragandena till deras betänkanden och till deras omfattande förberedande arbete.
Den kommande reformeringen av strukturfonderna kommer att leda till många förändringar i de ursprungliga femton medlemsstaternas regioner. Detta skapar oro i många regioner, som till exempel min egen, Nordirland, som har fått ett utmärkt stöd under många år. Ett stort antal saker har kunnat åstadkommas till följd av detta.
Jag anser att det största problemet för Europeiska unionen – och kanske låg det bakom de båda nejen i Frankrike och Nederländerna – är att vi försöker stöpa alla delar av unionen i samma form. Det fungerar inte så. Vi kommer inte att lyckas med det; det är en av de stora missuppfattningarna. Medan vi förstår behoven i och kraven från många av de tio nya medlemsstaterna, så är det av föga tröst för dem som kommer att förlora kraftigt.
Nordirland, som jag kommer ifrån, är en mycket bättre plats i dag än det var för tio år sedan. Situationen är inte alls perfekt och jag skulle inte påstå något annat, men vi har i alla fall en bräcklig fred, något vi inte hade på den tiden. Under de senaste 30 åren har vi dock lidit under terrorismens gissel, när våra städer och byar bombades sönder. Många människor dog, men folkets vilja och förmåga att komma tillbaka tog oss igenom dessa mörka och fruktansvärda tider. Men återuppbyggnaden måste betalas, så i stället för en gradvis investering i infrastruktur och i utveckling av våra vägar, järnvägar och andra kommunikationer till resten av Förenade kungariket och Europa, och i stället för att förbättra vår infrastruktur, gick all finansiering till återuppbyggnaden av sönderbombade områden.
Det innebär att vi nu står här med de allvarliga konsekvenserna av förfall och försummelse i strukturer som har passerat sitt bäst före-datum och överkapacitet i våra vatten- och avloppssystem. Vi har inte byggt en enda kilometer motorväg under den tiden. I den västra och nordvästra delen av min provins finns det ett skriande behov av infrastrukturell utveckling som kan bidra med länkar inom provinsen och främja industriutbyggnaden i de områdena. Vårt järnvägssystem har förbättrats under de senaste åren, men den rullande materielen är fortfarande i behov av förnyelse. Vi har förlorat. Vi behöver fortsatt stöd.
Herr kommissionsledamot, ni besökte nyligen Nordirland och kom till Belfast. Det var ett väldigt kort besök. Jag hoppas att vi får välkomna er tillbaka inom den närmsta tiden. Då kommer ni att få se mer och kan kanske hjälpa oss på vår väg genom några av svårigheterna. 
Danuta Hübner,
   . – Herr talman! Jag tackar för möjligheten att säga några ord.
Jag vill tacka er allihop för denna inspirerande diskussion. Jag har lyssnat noga på era argument, och jag är helt övertygad om att kommissionen, när vi fortsätter vår dialog och vårt samarbete genom de följande stegen i lagstiftningsprocessen, kommer att kunna tillmötesgå er på flera punkter, något som kommer att vara bra för våra förslag. I det sammanhanget har ordförandeskapets åtagande att arbeta i partnerskap för snabbare resultat verkligen varit hoppfullt.
Jag vill kortfattat kommentera två frågor som jag inte hänvisade till i inledningen. När det gäller partnerskap vill jag säga att kommissionen håller fullständigt med alla er som argumenterade för ett förstärkt partnerskap i fondernas genomförandeprocess. Ja, det är partnerskapsprincipen som gör styrningen av vår politik så unik.
Min andra kommentar rör en fråga som ligger mig väldigt varmt om hjärtat, nämligen ekonomiskt deltagande med privatkapital i sammanhållningsprogram. Kommissionen vill verkligen se att medlemsstaterna använder sig av offentlig-privata partnerskap i genomförandet av sammanhållningspolitiken och jag kan berätta för er att originalförslaget har ändrats så att medlemsstaterna tillåts bestämma takten när det gäller medfinansiering på program- och inte prioriteringsnivå.
Jag vill avsluta med att betona det som förenar denna kammare och kommissionen, inte vad som skiljer oss åt. Jag är säker på att både kommissionen och parlamentet är övertygade om att Europeiska unionens sammanhållningspolitik måste tillämpas på varje EU-region, samtidigt som den fokuserar på de fattigaste regionerna och fyller deras behov. Solidariteten som uttrycks genom denna politik var livsviktig för den harmoniska utvecklingen av Europeiska unionen i det förgångna och bör förbli så även i framtiden. Jag är säker på att både Europaparlamentet och kommissionen är övertygade om att en aktiv sammanhållningspolitik med lämpliga resurser kan spela en viktig roll i moderniseringen av Europeiska unionens ekonomi genom att hjälpa oss uppnå Lissabonmålen och dra fördelar av marknadernas globalisering.
Avslutningsvis är uppbyggnaden och den fortsatta utvecklingen av denna politik vår gemensamma uppgift, och kommissionen har hämtat styrka, både intellektuellt och politiskt, från Europaparlamentets stöd. Jag åtar mig att fortsätta denna dialog mellan våra institutioner inom och utom ramen för formella förfaranden. Jag är säker på att vi tillsammans kan skapa något som kommer att vara till bestående nytta för våra medborgare och förbättra deras livskvalitet. 
Vladimír Špidla,
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag har lyssnat på era synpunkter och kommentarer mycket noggrant och vill än en gång tacka parlamentet för dessa värdefulla bidrag. Det gläder mig att kommissionen och parlamentet har kommit överens om de grundläggande frågorna och vi stöder verkligen parlamentets insatser för att se till att jämställdhet mellan kvinnor och män, och jämställdhet i allmänhet, beaktas i alla sammanhang i fråga om Europeiska socialfonden.
Sammanhållningspolitiken måste bidra till att eliminera alla former av diskriminering. Här vill jag påminna parlamentet om att strukturfonderna redan spelar en central roll när det gäller att främja social integration av romerna och andra åsidosatta grupper, och kommer att spela en än mer framträdande roll i framtiden. Sammanhållningspolitiken måste också främja social integration, genom våra gemensamma mål i kampen mot utstötning. Parlamentet slog fast detta igen, och det är hur som helst någonting som kommissionen stöder.
Jag kan berätta att kommissionen kan acceptera totalt 68 ändringsförslag. Det innebär att det finns 31 ändringsförslag som vi inte kan acceptera, av följande skäl. För det första fäster kommissionen stor vikt vid den roll som arbetsmarknadens parter kan komma att spela i fråga om genomförandet av arbetet i Europeiska socialfonden i framtiden. Det är därför som vi accepterade ändringsförslagen 6, 46 och 54, och eftersom vi accepterar dessa ändringsförslag kan vi inte acceptera några ändringsförslag som strider emot dem.
Våra invändningar mot vissa andra ändringsförslag härrör ur en rad överväganden. En del är övergripande bestämmelser som faller under andra regelverks räckvidd, och en del överlappar andra bestämmelser i antingen förslaget till förordning eller den nuvarande förordningen. Andra fungerar inte eller faller inte inom Europeiska socialfondens område. Andra, slutligen, strider mot principerna om en sund och effektiv finansiell förvaltning.
Ärade ledamöter! Det gläder mig att samarbetet mellan kommissionen och parlamentet har varit så givande. Syftet med detta samarbete är att skapa garantier för att Europeiska socialfonden kommer att fungera effektivt även i framtiden, samtidigt som målen om tillväxt och sysselsättning i den omarbetade Lissabonstrategin gäller.
De underliggande principerna för Europeiska socialfonden under perioden 2007 till 2013 kommer att vara sammanhållning, konsolidering och förenkling, och den kommer också att bygga på ett partnerskap som har utvidgats till att omfatta alla viktiga intressenter. Jag är helt övertygad om att en strategi som hanteras på detta sätt kommer att bli ett kraftfullt redskap i vår strävan att öka sysselsättningen inom EU, främja social sammanhållning och jämställdhet och avskaffa alla former av diskriminering och åsidosättande 
Joe Borg,
   . – Herr talman, kära ledamöter! Med tanke på den begränsade tid jag har till mitt förfogande kan jag endast rent allmänt kommentera andemeningen i de ändringsförslag som lagts fram.
Kommissionen har gått med på ett antal ändringsförslag, vilket återspeglar framstegen i rådet. Bland annat gäller det rätt till motorutbyten för småskaliga fiskefartyg under stränga villkor, så att fiskekapaciteten inte skall öka.
När det gäller stöd till unga fiskare som är verksamma inom småskaligt fiske och önskar bli ägare till ett begagnat fiskefartyg, begränsar förslaget, som behandlats av rådet, ett sådant stöd till inköp av fiskefartyg med en total längd på under tolv meter och som inte använder släpredskap. Er begäran att tillämpa denna möjlighet på alla fartyg behöver granskas ytterligare.
Socioekonomiska åtgärder har utvidgats till att gälla fortbildning och ersättning till besättningsmän på fartyg som berörs av beslut om att definitivt upphöra med verksamheten.
Kravet på att bidraget till ett tillfälligt upphörande av verksamheten måste åtföljas av en minskning av kapaciteten är borttaget. I stället återinförs de nuvarande bestämmelserna för Fonden för fiskets utveckling som anger tröskelvärdet för gemenskapens stöd till alla typer av tillfälliga upphöranden.
Vi konstaterade i rådet att de planer som finansieras av Europeiska fiskerifonden (EFF) och som lades fram efter godkännandet av katastrofåtgärderna även kan täcka omedelbara avstängningar på grund av koncentration av unga exemplar eller fortplantning.
Stödet från EFF föreslås utvidgat till medelstora företag som är verksamma inom vattenbruks-, bearbetnings- och marknadssektorn, samtidigt som mikroföretag och små företag prioriteras.
Vattenbruk lyfts fram bättre. Vi har faktiskt inkluderat vattenbruk i definitionen av fiskesektorn, och stöd till vattenbruk nämns uttryckligen som ett av EFF:s mål och uppdrag.
Stöd till inlandsfiske, med undantag för fartygskonstruktion, och startande och omstrukturering av producentorganisationer återinrättas.
Det finns nya finansieringsmöjligheter till att förstärka och skydda miljön i Natura 2000-områden som berörs av fiskeverksamhet.
Förutom andra bestämmelser om lika möjligheter har vi lagt till stöd för gemensamma åtgärder inriktade på nätverk och erfarenhetsutbyte mellan organisationer som främjar jämställdhet mellan kvinnor och män i utvecklingen av fiskerinäringen och kustfiskeområdena.
Kommissionen kan däremot inte acceptera följande förslag som ingår i ert betänkande.
Byggande eller ersättande av fartyg, även om det inte medför någon kapacitetsökning. Kommissionen kan inte acceptera ett förslag som går emot vår bevarandepolitik. Sådant stöd skulle bidra till att fiskeflottans överkapacitet bibehålls. Kommissionen tänker inte ändra sig på den punkten, som för oss kvarstår som grundläggande för ett hållbart fiske.
Detsamma gäller stöd för inrättandet av gemensamma företag. Sådant stöd gynnar främst privata fartygsägare och skulle strida mot åtaganden som vi gjort till internationella organisationer. Det råder dock enighet om att genomförbarhetsstudier av sådana gemensamma företag kan finansieras.
Låt mig, när det gäller motorutbyten för alla typer av fartyg, upprepa att kommissionen under rådets överläggningar godtog en kompromiss som innebar att motorutbyten skulle tillåtas för små fartyg. Jag har lyssnat till era åsikter angående att utvidga stödet utanför de parametrar som redan accepterats av kommissionen. Tydligen måste detta granskas ytterligare.
Jag anser att unga fiskodlare inte behöver finansieras på samma sätt som unga fiskare, eftersom vattenbruk inte har samma rekryteringsproblem som fångstsektorn. Jag kan tänka mig att undersöka detta ytterligare.
Vi har föreslagit att stödet till inlandsfiske återinförs. Kommissionen kan dock inte acceptera en begäran om att utvidga stödet för uppbyggande av en fartygsflotta för inlandsfiske, eftersom försiktighet krävs även inom inlandsfisket, där vissa bestånd rapporteras befinna sig i en prekär situation, och med tanke på den begränsade kunskapen inom detta område. Vi anser dock att fartyg som är verksamma inom inlandsfiske bör behandlas på samma sätt som fartyg verksamma inom havsfiske.
Vi har, avslutningsvis, även noggrant granskat era ändringsförslag gällande de ”horisontella frågor” som rör hantering, övervakning och kontrollsystem. Som ni säkert redan vet är dessa bestämmelser starkt inspirerade av förslagen om en reglering av strukturfonderna. I syfte att gemenskapens instrument skall stämma överens med varandra, avvaktar vi tills tillräckliga framsteg görs i förhandlingarna kring dessa förslag. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Kommissionen kan acceptera följande ändringsförslag: 4, 8 (andra delen, från ”skapandet av …”), 10, 12, 13, 27 (första delen, till och med ”klyftan mellan regionerna”), 60, 65, 73, 74, 80 (första delen: ”utvecklingen av… samt projektutveckling”), 102, (artikel 14.1.2 ”funktionsmässigt”) och 108.
Kommissionen kan inte acceptera ändringsförslagen 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8 (första delen: ”den kulturella dimensionen … diversifiering av”), 9, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27 (andra delen, efter ”klyftan mellan regionerna”), 28, 29, 30, 31, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 61, 62, 63, 64, 66, 67, 69, 70, 71, 72, 75, 76, 77, 78, 79, 80 (andra delen: ”artikel 8 … 11”), 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, 95, 96, 97, 98, 99, 100, 101, 103, 104, 105, 106, 107, 109, 110, 111, 112, 113, 114, 115, 116, 117 (andra delen: ”genomförande … vattenpolitik”) 118, 119, 120, 121, 122, 123, 124, 125 och 126.
Kommissionen kan acceptera följande ändringsförslag under förutsättning att de formuleras om:
Kommissionen kan acceptera ändringsförslagen 32 och 117 under förutsättning att de formuleras om: När det gäller den första delen ”vattenhantering … vattenförsörjning” är kommissionen öppen för att acceptera investeringar som är kopplade till vattenförsörjning, liksom sådana som gäller vattenhantering och kvalitet, men inte för att finansiera driftskostnader och löner för vattenhanteringen. När det gäller den andra delen ”stöd … Natura 2000” kan kommissionen acceptera att finansiera investeringar i anslutning till Natura 2000, men inte driften eller driftskostnader. 
Kommissionen kan acceptera ändringsförslag 68 under förutsättning att det formuleras om: ”genom att stödja utveckling och förbindelser i städer och på landsbygden”.
- När det gäller kommissionens förslag att inrätta en europeisk gruppering för territoriellt samarbete är jag glad att kunna säga att kommissionen kan acceptera de flesta av parlamentets ändringsförslag. 
- Kommissionen kan acceptera följande 17 ändringsförslag i sin helhet: 1-7, 12, 14-16, 23, 25-27, 32 och 35.
- Ytterligare 17 ändringsförslag kan i princip/i huvudsak accepteras, men bör formuleras om (ändringsförslagen 8, 9, 13, 17, 20-22, 24, 28-31, 33, 34, 38, 39 och 41).
- Två ändringsförslag kan endast delvis accepteras (ändringsförslagen 36 och 37).
- Avslutningsvis finns en liten grupp om 6 ändringsförslag som kommissionen inte kan acceptera (ändringsförslagen 10, 18, 40 och 42–44). De tre sista ändringsförslagen lades fram för plenarsammanträdet. Innehållet i dem täcks emellertid av redan godtagna ändringsförslag.
- Två ändringsförslag (11 och 19) gäller endast ett misstag i en språkversion.

Talmannen
    – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0175/2005) av Emine Bozkurt för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om turkiska kvinnors roll i det sociala, politiska och ekonomiska livet (2004/2215(INI)). 
Emine Bozkurt (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det var en kvinna på den turkiska landsbygden som skulle giftas bort mot sin vilja och kvinnoorganisationerna sade åt henne att den nya lagstiftningen i Turkiet innebär att hon kan gå till domstol och få sitt äktenskap annullerat. När hon berättade för sina föräldrar att det var det hon tänkte göra insåg de att det inte var någon som helst mening med att gifta bort henne, och så ställdes bröllopet in. Detta är bara ett exempel på hur Turkiet håller på att förbättra kvinnornas situation.
Turkiets nya lagstiftning beröms i betänkandet om turkiska kvinnors roll i det sociala, politiska och ekonomiska livet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. Turkiet har gjort många framsteg i fråga om kvinnors rättigheter i den nya konstitutionen, arbetsrätten och straffrätten. Dessa företeelser finns på papper och måste nu omsättas i praktiken. Även om Turkiet har kommit en bit i den här frågan så måste landet nu framhärda. Respekt för kvinnors rättigheter är ett absolut villkor för EU-medlemskap. I betänkandet uppmanas kommissionen att sätta upp kvinnors rättigheter högt på dagordningen för diskussionerna med Turkiet.
I går förklarade kommissionsledamot Olli Rehn för parlamentet vilken form som förhandlingarna med Turkiet kommer att ha. Det gläder mig att han lade till att kvinnors rättigheter kommer att vara en viktig prioriterad fråga och att de kommer att vara centrala i den årliga lägesrapporten om Turkiet. Dessutom har den turkiska regeringen antytt att den tar betänkandet på mycket stort allvar. Som svar på tidigare diskussioner i Turkiet om det här betänkandet har man till exempel redan beslutat att inrätta ett utskott för kvinnors rättigheter i det turkiska parlamentet, och regeringen har redan förbundit sig att bygga fler centrer för kvinnliga våldsoffer.
En stor majoritet av kvinnorättsorganisationerna i Turkiet stöder slutsatserna i mitt betänkande. Betänkandet fick också ett brett stöd i parlamentet, i omröstningen i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män. Jag står i skuld till alla dem som har arbetat med detta betänkande. Jag vill särskilt tacka gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater för det utmärkta samarbetet i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män.
Det behöver inte sägas att ett brett stöd för betänkandet inte betyder att vi är överens om allt. Jag vill framhålla några få frågor som kan bli avgörande för omröstningen i morgon. I Turkiet deltar kvinnorna bara i mycket begränsad utsträckning i politiken, och en möjlig lösning på detta som föreslås i betänkandet är ett kvotsystem som kan bidra till att engagera fler kvinnor i politiken på kort sikt. Kvoterna föreslås som en möjlig lösning på ett problem, men är inte obligatoriska eftersom Europeiska unionen naturligtvis inte kan kräva någonting av Turkiet som ännu inte är allmänt accepterat i dess egna medlemsstater.
Jag gör gemensam sak med kvinnoorganisationerna i Turkiet och ber om ert stöd på det här området. Det ändringsförslag i ämnet som liberalerna har lagt fram kan jag ansluta mig till, under förutsättning att den turkiska regeringen manas att ta sitt ansvar. Jag ber er att stödja det muntliga ändringsförslag som jag kommer att lägga fram vid plenarsammanträdet i övermorgon och som liberalerna uppenbarligen kan acceptera.
Sedan har vi frågan om huvuddukarna. Den strikta skiljelinjen mellan kyrka och stat i Turkiet innebär att det är förbjudet att bära religiösa plagg vid universitet och inom den offentliga förvaltningen. Om kvinnor vägrar att ta av sig sina huvuddukar kan de inte studera vid universitet eller arbeta inom den offentliga sektorn. I mitt betänkande upprepar jag vädjan i Eurlingsbetänkandet till den turkiska regeringen att se till att alla flickor och kvinnor kan utnyttja sin rätt till utbildning, oavsett bakgrund. Jag stöder det ändringsförslag som Konrad Szymánski har lagt fram för gruppen Unionen för nationernas Europa, med en indirekt vädjan om att förbudet mot huvuddukar skall avskaffas. Det gör jag inte för att jag inte är medveten om vilka negativa konsekvenser detta kan få, utan för att EU självt inte har tagit politisk ställning till bärandet av huvuddukar. Vi kan knappast begära att Turkiet skall göra någonting som vi inte har tagit ställning till själva. Dessutom beslutade Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna nyligen att Turkiet inte visar förakt för kvinnors rättigheter i och med detta förbud. Varje land har rätt att fatta sina politiska beslut om religiösa symboler. Därför bör Turkiet på egen hand finna en rimlig lösning på frågan om huvuddukarna. Jag hjälper gärna till att finna denna lösning under förutsättning av bland annat att problemet först kan diskuteras ingående i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Turkiet. Denna fråga måste debatteras i både Turkiet och inom EU. Det är självklart att vi i parlamentet inte kan lösa det här problemet själva, men vi kan bidra till diskussionen.
Slutligen vill jag uppmana alla att rösta för det här betänkandet, förståeligt nog eftersom det är mitt eget betänkande, men jag har ansträngt mig särskilt för att få till stånd ett gott samarbete med andra partier i fråga om detta betänkande eftersom jag anser att det är viktigt att Turkiet ser att uppmaningen att arbeta hårt för kvinnors rättigheter kommer från hela Europaparlamentet. Jag tackar er i förväg för er hjälp och för att ni har lyssnat, och jag ser fram emot era bidrag till debatten. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag var här för två och en halv timme sedan och det är irriterande att det än en gång uppstår en helt orimlig fördröjning innan vi kan inleda den här debatten, särskilt eftersom frågan är så viktig. Jag måste säga att det inte är konstigt att EU:s konkurrenskraft är så illa ute när människor inte kan hålla sig till en så enkel regel som en tidplan. Jag hoppas att presidiet kan fundera på detta och göra någonting åt det för framtiden. 
Jag välkomnar denna möjlighet att diskutera kvinnors rättigheter i Turkiet utifrån Emine Bozkurts utmärkta betänkande vid denna synnerligen viktiga tidpunkt i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet.
Förra veckan lade kommissionen fram Turkiets förhandlingsram inför medlemsstaterna, och det är den mest rigorösa ram som någonsin presenterats av kommissionen. Kommissionen konstaterar att Europeiska unionen förväntar sig att Turkiet skall upprätthålla reformprocessen och se till att man respekterar rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna, oavsett livsstil och geografisk tillhörighet.
Jag har tidigare sagt i samband med förhandlingarna med Turkiet att resan är minst lika viktig som målet, men för att kunna ha en betydelsefull resa behöver man ett mål, och det är precis det som utsikterna till anslutning till Europeiska unionen ger Turkiet, liksom det ger Europeiska unionen ett trovärdigt inflytande över frågor som till exempel kvinnors rättigheter i Turkiet.
Låt oss tala klarspråk. Ingenting annat skulle ge Turkiet samma motivation att godkänna och genomföra EU:s värderingar om jämlikhet mellan könen som utsikterna att bli medlem av Europeiska unionen. Detta är hemligheten bakom framgången med vår utvidgningspolitik och låt oss inte glömma denna hemlighet.
Jag vill gratulera föredraganden till hennes betänkande. Det är ett väl genomarbetat och omfattande betänkande som tar upp många av de frågor som kommissionen fastställt i sina återkommande rapporter. Alla berörda parter bör ta till sig betänkandets rekommendationer. Jag välkomnar i synnerhet att följande lyfts fram i betänkandet: främjande av kvinnornas delaktighet i arbetskraften, ökad kvinnorepresentation i beslutsfattande positioner och kampen mot våld mot kvinnor i hemmet, särskilt behovet av fler skyddade hem för våldsoffer.
Jag delar föredragandens förståelse för den turkiska regeringens insatser att introducera konstitutionella och lagstiftande reformer, till exempel av brottsbalken, som inriktar sig på kvinnors situation och främjar jämlikhet mellan könen. Den nya brottsbalken har kritiserats i vissa avseenden, men på det hela taget utgör den en klart positiv utveckling som moderniserar det straffrättsliga systemet, eftersom brottsbalken innefattar många förbättringar för kvinnor.
Jag skall ge er några väldigt konkreta exempel. Brottsbalken medför att våldtäkt inom äktenskapet blir brottsligt, att diskriminering mot kvinnor som förlorat sin oskuld och ogifta kvinnor inte tillåts, att sexuella trakasserier på arbetsplatsen blir brottsligt, att det patriarkala konceptet om ett familjeöverhuvud avskaffas, och att utomäktenskapliga barn får lika rättigheter. Allt detta ingår i den nya brottsbalken. Nu är det frågan om att genomföra, genomföra, genomföra.
Jag vill, avslutningsvis, understryka att kvinnors rättigheter kommer att vara en huvudfråga för kommissionen i anslutningsförhandlingarna med Turkiet och vi skall ingående bedöma situationen för kvinnors rättigheter i vår kommande rapport, som kommissionen kommer att godkänna den 9 november i år. 
Doris Pack,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I förra veckan läste jag ett underbart reportage om tre turkiska affärskvinnor i en stor tysk månatlig tidskrift. När man läser det betänkande som vi behandlar i dag inser man hur stor klyftan mellan könen är i Turkiet.
Vår främsta strävan är att bidra till att mänskliga rättigheter, i det här fallet närmare bestämt kvinnors rättigheter, vinner erkännande. Våldet mot kvinnor, däribland våld i hemmet, de så kallade hedersmorden, tvångsäktenskapen och den höga analfabetismen hos kvinnor – allt detta är alarmerande. Många hundratusentals flickor får inte gå i skolan, antingen på grund av att deras föräldrar är bakåtsträvande eller på grund av att det saknas skolor. De kurdiska kvinnorna drabbas särskilt av detta. Som kommissionsledamoten sade införs det lagar, men vi har ännu inte sett dem omsatta i verkligheten. Jag hoppas verkligen att kommissionen kommer att insistera på att de genomförs.
Hedersmord och tvångsäktenskap är dock problem som särskilt drabbar de turkiska kvinnor som lever här ibland oss och påverkar därmed också vårt samhälle. De politiska partierna bör också vidta lämpliga åtgärder för att komma till rätta med underrepresentationen av turkiska kvinnor i de lagstiftande församlingarna, men att tvinga Turkiet att införa kvoter och varvade kandidatlistor är milt uttryckt nonsens om vi inte först försöker göra dessa saker i våra egna länder.
Jag hoppas att den resolution som kommer att antas med allas vårt stöd kommer att hjälpa kvinnoorganisationerna i Turkiet att säga som det är till sina politiska företrädare i landet. Förändringarna behövs, för dessa lagbrott är kränkningar av de mänskliga rättigheterna och det borde vara självklart att de måste förbjudas – alldeles bortsett från viljan att bli medlem i Europeiska unionen. Jag hoppas att detta också, sakta men säkert, kommer att gå upp för politikerna i Turkiet. 
Lissy Gröner,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill framföra socialistgruppens gratulationer till föredraganden för hennes betänkande, som kommer i rättan tid och är mycket sunt. Vi har haft oräkneliga diskussioner både med kvinnoutskottet i Turkiet och i detta parlament. Vi har fört samtal med icke-statliga organisationer och med den politiska klassen och arbetsmarknadens parter. Alla dessa har resulterat i en omfattande debatt i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män och ett betänkande som nästan alla grupperna stöder.
Det framgår mycket klart av betänkandet att det har gjorts mycket i Turkiet för att nå överensstämmelse med Europeiska unionens regelverk. Den nya brottsbalken trädde i kraft den 1 juni. Nu måste den naturligtvis genomföras och påtryckningarna för att detta skall ske får inte minska, men Turkiet måste också få den tid som behövs för att göra det. Från och med nu kommer våldtäkt inom äktenskapet att vara straffbart och hedersbrott brännmärks nu som de allt igenom vanhedrande och kriminella gärningar de faktiskt är.
Nu måste Turkiet ta nästa steg och utse kvinnor på politiska poster. En andel kvinnor på 4 procent i Turkiets parlament duger inte och en andel på 1 procent i de kommunala församlingarna är så liten att den är försumbar. Det är här som de turkiska kvinnorna behöver vår hjälp och i syfte att få parlamentet att sända ut ett klart budskap har kvinnoorganisationerna riktat en angelägen vädjan till oss att stödja dem med kvoter och bästa praxis, men framför allt att lägga in det i en resolution. Det är det som jag tycker att vi skall göra. Vi bör också, om och om igen, påtala våld mot kvinnor och sätta upp det på dagordningen. Förhandlingarna skall inledas den 3 oktober och detta betänkande blir ett viktigt bidrag till dem. 
Anneli Jäätteenmäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi är snara att ge råd till länder utanför unionen i frågor där vi själva fortfarande kan ha mycket kvar att göra. I det här betänkandet om kvinnors rättigheter i Turkiet påpekar man att det bara finns 4,4 procent kvinnor i Turkiets parlament. Frågan måste tas upp och målet bör vara en förändring till det bättre. Vi kan dock inte föreslå ett obligatoriskt kvotsystem för att försöka öka kvinnors deltagande i turkisk politik utan att också uppmana våra egna medlemsstater att ändra sin lagstiftning på exakt samma sätt. Vi kan inte kräva mer av Turkiet än vi själva är beredda att göra. Därför har gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa lagt fram ändringsförslag 3.
Jag vill vädja till våra turkiska kolleger. Uppmuntra kvinnor att delta mer i politiken. Var djärvare än ledarna för många av unionens nuvarande medlemsstater! Till exempel är andelen kvinnor i Frankrikes nationella parlament omkring 12 procent och i Italien är den ännu lägre. Jag har inte hört ledarna för något av dessa länder eller Europeiska unionen uttrycka någon oro för situationen och för att kvinnornas delaktighet är begränsad i dessa länder. Det skulle räcka om det vidtogs åtgärder där. Vi får inte sopa våra egna problem under mattan och bara anklagande peka ut Turkiet. Vi bör ta itu med problemet med att det finns få kvinnor i politiken både i Turkiet och i unionen, och att unionen faktiskt också utnämner få kvinnor.
Slutligen vill jag tacka föredraganden, som har gjort ett utmärkt arbete. Samtidigt vill jag också tacka kommissionsledamot Olli Rehn, som har tagit upp frågan om kvinnors rättigheter i dessa medlemskapsförhandlingar. Det hedrar honom. 
Hiltrud Breyer,
   . – Herr talman! Jag vill också, för gruppen De gröna/Europeiska fria alliansens räkning, varmt tacka föredraganden för det här betänkandet. Jag hoppas att ett tydligt budskap kommer att sändas ut i morgon, och inte bara från parlamentet. Jag vill att kommissionen gav jämställdhetspolitiken en mer framträdande plats – jag tycker att den har hamnat lite i skymundan hittills.
Vi måste göra det fullständigt klart att vi inte kommer att nöja oss med framsteg som bara finns på pappret, utan kräver att kvinnors rättigheter omsätts i praktiken. 
Det gläder mig att vi har fastställt en kvot. Vi borde gå längre och faktiskt överväga att kräva samma sak i Europeiska unionen. Det vittnar verkligen om vår politiska härdsmälta att andelen kvinnor i våra nationella lagstiftande församlingar bara är 4 procent och att andelen i våra kommunala församlingar bara är 1 procent. Det finns ett trängande behov av åtgärder för att komma till rätta med detta, och det är bara kvoter som kan ge resultat.
Mot bakgrund av att det var så länge sedan som den 8 mars som parlamentet antog en resolution i vilken vi uttryckligen tog avstånd ifrån tvångsäktenskap ber jag er igen att stödja vårt ändringsförslag om omedelbar registrering av nyfödda. Detta skulle förhindra att tvångsäktenskap i praktiken legitimeras genom att minderåriga flickor uppges vara vuxna. 
Feleknas Uca,
   . – Herr talman! Vi i gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster stöder Emine Bozkurts betänkande och kommer också att rösta för det i morgon. Det framgår klart av betänkandet att det återstår mycket att göra, i samhället och på det ekonomiska och politiska området, trots att kvinnornas situation har förbättrats i Turkiet, vilket lagstiftningen om hedersmord och våldtäkt inom äktenskapet vittnar om. Vi i GUE/NGL-gruppen anser att det är viktigt att vi kommer fram till en politisk lösning på situationen i sydöstra Turkiet och att åsidosättandet av de kurdiska regionerna förpassas till historien. Det är viktigt för oss att kvinnor i underutvecklade landsbygdsområden får större möjligheter till arbete och utbildning och att projekt som syftar till detta stöds. Därför är ett av mina bidrag till betänkandet stycket som uppmanar den turkiska regeringen att samarbeta med borgmästarna i dessa regioner för att lägga upp och lansera program för jämställdhet och rättigheter för de kvinnor som bor där. En förbättrad situation för kvinnorna i Turkiet kommer att innebära ett stort framsteg för förhandlingarna om landets medlemskap. 
Georgios Karatzaferis,
   . – Herr talman! Jag talar i egenskap av författare till boken ”Kvinnor i dag”, en bok som har blivit en bästsäljare i mitt land, och jag vänder mig till mina kvinnliga kolleger och vänner. Om de älskar Turkiets kvinnor och känner verklig solidaritet med kvinnor bör de inte rösta för betänkandet.
Hur ligger det egentligen till? Det beskrivs i en artikel som publicerades för några månader sedan: en 14-årig flicka våldtogs av sin farbror. Hon berättade det för sin familj, ett familjeråd hölls och flickan mördades. Mördarna går fria. Så ser verkligheten ut. Sådan är situationen.
Vi kan inte skriva betänkanden med Bryssel som utgångspunkt. Vi kan skriva betänkanden om vi reser till Diyarbakir och ser hur kvinnorna lever. Under medeltida omständigheter. Det finns oerhörda fördomar mot kvinnor. Utbildningssystemet i Turkiet är en bra grogrund för dem. Den patriarkaliska familjestrukturen beordrar att kvinnor skall våldtas och misshandlas.
Om vi, äntligen, vill visa respekt för kvinnor överallt i världen kan vi inte rösta för det här betänkandet. Turkiets premiärminister Recep Tayyip Erdogan har fört de turkiska kvinnorna tio år tillbaka i tiden. En gång hade de en kvinnlig premiärminister, men i dag går premiärministerns hustru omkring i slöja. Så mycket har kvinnornas situation försämrats i Turkiet. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Bortsett från polygami, tvångsäktenskap, analfabetism, hedersmord, våld i hemmet, diskriminering i politiken och liknande: detta betänkande om kvinnornas roll i Turkiet är relativt uttömmande och välgrundat till sitt innehåll, men den som följer den politiska utvecklingen i Turkiet på nära håll har länge varit medveten om att kandidatlandet, med Louis Michels ord, ”den sekulära modellstaten Turkiet verkligen ligger illa till i fråga om mänskliga rättigheter”, särskilt när det gäller kvinnors rättigheter i ett muslimskt samhälle.
Det är dock bra att föredraganden får oss att titta på några fakta igen, några månader innan anslutningsförhandlingarna startar officiellt. Det här betänkandet kommer just i rätt tid för dem som inte lärde sig någonting av det sätt som den turkiska polisen klådde upp fredliga kvinnliga demonstranter. Om det skulle läggas fram betänkanden här om de religiösa minoriteternas roll, ockupationen av Cypern, armeniernas rättigheter och inskränkningarna av yttrande-, åsikts- och mötesfriheten i Turkiet skulle de ju inte heller mötas av så många lovord. Minst en gång i veckan rapporterar oberoende källor om allvarliga brister i fråga om det som vi, så högtidligt, kallar grundläggande rättigheter. Situationen i Turkiet har inte förbättrats på något som helst sätt och hela detta betänkande strider för övrigt helt emot de optimistiska tongångar som vi hörde från kommissionsledamot Günther Verheugen och Romani Prodi förra året när kommissionen, helt i strid med sanningen, fick oss att tro att det bara finns några mycket små problem kvar i fråga om mänskliga rättigheter i Turkiet, bara för att ge Turkiet grönt ljus.
Avslutningsvis är frågan naturligtvis om vi kommer att ha det politiska modet att dra den enda självklara slutsatsen, som är att säga till regeringen i Ankara rent ut att det turkiska samhällets värden skiljer sig för mycket från våra för att Turkiet skall kunna bli medlem i Europeiska unionen vid den tidpunkt som har planerats. Detta är den enda vettiga lärdom som vi kan dra av detta betänkande. 
Edit Bauer (PPE-DE ).
   –Det är inte bara i Turkiet som kvinnornas situation är en måttstock på den demokratiska utvecklingen. Turkiet har i detta avseende gjort enorma framsteg. Det är en sanning som fortfarande gäller, även om vi vet att det finns kryphål i lagen. Ingen ifrågasätter att grundlagsändringarna och den nya brottsbalken innebär ett stort framsteg, inte bara när det gäller kvinnors rättigheter, utan också allmängiltiga mänskliga rättigheter. I praktiken har det dock visat sig att lagen tillämpas trögt och ojämnt i genomförandet av dessa rättigheter. Problemet är inte bara att det är svårare att ändra traditioner och sedvänjor än att ändra lagen. I betänkandet uppmanas den turkiska regeringen att agera mer konsekvent i sina strävanden att förändra situationen.
Det är bra att författningen lägger ansvaret för att skapa lika möjligheter för män och kvinnor på regeringen, men det går inte att skönja någon bakomliggande strategi för hur regeringen tänker uppnå detta mål. Det är bra att män enligt lag endast får ha monogama äktenskapliga relationer, men i praktiken utför imamerna fortfarande vigselceremonier även för andra och tredje hustrun. Det är bra att cirka 40 procent av universitetslärarna är kvinnor, men det påverkar inte det faktum att nästan en fjärdedel av kvinnorna är analfabeter. Inom områden där regeringen engagerat sig är resultaten tydliga. För några veckor sedan blev mer än tjugo tusen barn som inte tidigare varit inskrivna i skolan officiellt inskrivna till följd av en regeringskampanj. Syftet med det betänkande som har lagts fram och de föreslagna ändringarna är att säkerställa att de faktiska framsteg som sker bidrar till att minska den i många fall gapande klyftan mellan de mänskliga rättigheter som gäller enligt lag och de som gäller i praktiken. 
Zita Gurmai (PSE ).
   – Herr talman! Det har verkligen varit ett långt och svårt arbete att samla in relevant information och lämpliga uppgifter för att kunna sammanställa ett sådant detaljerat betänkande om de turkiska kvinnornas verkliga situation. Vi har brottats med ett oräkneligt antal problem, som man hittar överallt i Turkiet när det gäller kvinnors rättigheter och jämlikhet mellan könen. Även om Turkiet har börjat hantera utmaningarna på rättslig nivå, ligger ett verkligt införlivande av principerna i vardagslivet fortfarande framför dem. Turkiet, som har ansökt om EU-medlemskap och som ser sig självt som en potentiell kandidat, bör respektera de grundläggande mänskliga rättigheterna och gemenskapens regelverk inom områdena mänskliga rättigheter och jämlikhet mellan könen.
Den turkiska regeringen har bevisat sitt starka engagemang för Europeiska unionens principer och värderingar genom att skapa en ny brottsbalk för att skydda kvinnors rättigheter. Jag vill gratulera dem. Man bör komma ihåg att vi har föreslagit att 2006 skall bli Europeiska unionens år för bekämpning av våld mot kvinnor. Turkiet bör vara med, både i princip och i praktiken, genom konkreta och synliga handlingar och genom att vidta åtgärder, inte enbart mot våldet, utan även när det gäller att genomföra jämlikhet mellan könen inom andra områden.
En stark politisk vilja att genomföra jämlikhetspolitik är inte det enda sättet att nå framgång. Framgång uppnås genom att man raserar ett antal övriga hinder, till exempel traditioner, patriarkala sociala strukturer, religiösa aspekter, vanor, värderingar inom utbildning, på arbetsplatser och i familjer samt normer och stereotyper, som alla hindrar utvecklingen. Detta är en stor utmaning, eftersom dessa strukturer har byggts upp under århundradena och det är inte lätt att genomföra alla reformer samtidigt, men om Turkiet tänker närma sig och gå med i Europeiska unionen, bör landet även respektera Europeiska unionens värderingar.
Vi är starkt övertygade om att den turkiska regeringen kommer att engagera sig i att vidta åtgärder för att genomföra våra rekommendationer. Det ligger i vårt gemensamma intresse att övervaka utvecklingen hittills för att kunna få en korrekt bild av situationen. 
Cem Özdemir (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag vill med eftertryck tacka Emine Bozkurt för det utmärkta betänkande hon har åstadkommit. Frågan om kvinnors rättigheter i Turkiet är enligt min mening inte bara en av flera frågor i anslutning till Turkiets strävan att ansluta sig till EU, utan själva kärnfrågan.
Bildningsivraren och socialpedagogen i mig vill inte förtiga något positivt. När den turkiska dagstidningen börjar driva en kampanj under parollen ”skicka mig till skolan, pappa!” är detta en sak vi kan ställa oss bakom. Frågan måste ses mot bakgrund av den planerade EU-anslutningen. Detsamma kan exempelvis sägas om den turkiska mediagruppen Dogan, som tar ställning mot familjerelaterat våld. Att den gör detta är också något vi kan välkomna.
Jag tror att Turkiet under de närmaste åren också måste hitta ett nytt samförstånd om ”huvudduksdiskussionen” inom det egna samhället. Det kan inte vara rimligt att mödrar som vill närvara när deras barn firas skall utestängas från universitetets campus i staden Erzurum i östra Turkiet på grund av att de bär huvudduk. Jag förordar att man driver igenom ett rättframt nej till att bära huvudduk, men jag vill också säga nej till den förvrängda sekularism som förbjuder mödrar att besöka sina barn i skolan. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   –Herr talman! I det betänkande vi i dag diskuterar sägs det att Turkiet ännu inte är redo att gå med i EU och ingå i ett system grundat på kristna värderingar, och att det inte har någon önskan att bli redo. Jag föreslår att de anslutningsförhandlingar med Turkiet som skall inledas om tre månader inte påbörjas, om så bara för att kvinnors rättigheter inte respekteras i Turkiet. Detta är bara ett av många skäl, där de viktigaste är kulturella skillnader.
Jag föreslår att förhandlingar öppnas först när Turkiet har kommit att likna Europa, det vill säga troligen aldrig. Vi har inte rätt att kräva av Turkiet att de skall överge sin egen civilisation och sitt eget värdesystem, och inte heller den egna religionen, eftersom religionen är grunden för varje civilisation.
Är kvinnor i Turkiet verkligen diskriminerade? Är de mer diskriminerade i dag än vad de var förr? Kanske har Turkiet bara olika normer och kulturmönster som inte kan överföras till livsstilen i Europa. Det kan också vara så att det ökade våldet mot kvinnor är ett uttryck för det traditionella turkiska samhällets rädsla och aversion mot integrationen av Europa.
Det turkiska folket kommer inte att kunna respektera oss européer, som har växt upp i ett annan anda och ett annat värdesystem, om det inte kan respektera sina egna kvinnor och nationella minoriteter. 
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Herr talman! En av de mest grundläggande frågorna, som kommer att vara avgörande för bedömningen av Turkiets närmande till EU de kommande åren, är ökat skydd av de mänskliga rättigheterna. I detta sammanhang är det av avgörande vikt att stärka kvinnors ställning inom alla sektorer i Turkiet, särskilt om man betänker att jämställdhet mellan kvinnor och män och respekt för mänskliga rättigheter – särskilt då kvinnors rättigheter – i dag ingår i gemenskapens regelverk. EU måste stötta Turkiet i landets strävanden att anpassa sig.
Vissa saker måste dock påpekas, vilket Emine Bozkurt framhåller i sitt betänkande.
För det första måste det ministerium som ansvarar för kvinnors rättigheter utarbeta en integrerad policy med adekvat finansiering.
Det stora problemet med kvinnovåld, antingen i form av hedersbrott eller i form av våld i hemmet, måste utrotas och motverkas genom någon form av regeringspolicy. Kvinnornas deltagande i politiken i Turkiet är minimalt. Det måste förbättras genom kvotering och ökat aktivt deltagande av kvinnor både i demokratiska partier och i själva regeringen.
Avslutningsvis vill jag uttrycka mitt stöd för Emine Bozkurts betänkande, där hon verkligen har försökt formulera genomförbara och konkreta förslag för att stödja landets föranslutningsprocess med sikte på EU-medlemskap. 
Olli Rehn,
   . – Herr talman! Jag tackar ledamöterna för deras kommentarer som innehöll en del mycket viktiga budskap som vi måste ta hänsyn till. Jag tänker bara svara på de två eller tre punkter som de flesta av talarna tog upp.
För det första är, som föredraganden Doris Pack och många andra sade, genomförandet verkligen den springande punkten, vilket också en attitydförändring är. Lagändringar är viktiga och genomförandet av dem väsentliga men förändringar av attityder och tänkesätt är minst lika viktiga. Vi stöder därför och kommer att förstärka vårt stöd för kunskapshöjande åtgärder i avsikt att verka för en förändring av attityder och tänkesätt när det gäller den praktiska tillämpningen av kvinnors rättigheter och säkerhetsstyrkornas attityd i fråga om till exempel mänskliga rättigheter i allmänhet.
Detta är även målet för den dialog med företrädare för civilsamhället som vi lanserade förra veckan och som förhandlingarna kommer att åtföljas av och som kommer att utvecklas parallellt med de egentliga förhandlingarna. Vi har för avsikt att skapa långsiktiga partnerskap, till exempel mellan kvinnoorganisationer i EU och i Turkiet, för att öka den ömsesidiga förståelsen och stärka det civila samhället i Turkiet, som är en av landets svaga punkter. Detta kommer säkerligen att stärka kvinnors medbestämmande och lyfta fram EU:s värderingar om jämställdhet mellan könen och kvinnors rättigheter.
När det gäller kvoter, som Anneli Jäätteenmäki och föredraganden nämnde, så håller kommissionen med föredraganden om att vi inte kan begära mer av Turkiet än vad vi är beredda att själva föreskriva. Faktum är att en del medlemsstater har kvoter och andra har det inte. Jag minns att den medlemsstat som jag känner bäst till under en ganska lång tid hade kvoter för att stärka kvinnors delaktighet i offentligt beslutsfattande. Jag minns att jag som ung parlamentsledamot 1991 tillsammans med Anneli Jäätteenmäki stod inför en omröstning om kvoter på grundval av jämställdhet mellan könen. En gång hade jag ett möte med andra ledamöter under 35 och insåg att jag var en minoritet på 12,5 procent eftersom de sju andra ledamöterna under 35 var kvinnor. Jag röstade naturligtvis för kvoterna för att garantera lika representation av båda könen i framtiden.
Den 3 oktober kommer vi att ge oss ut på en lång och utan tvivel svår resa. Det är viktigt att inse att det just är utsikten till anslutning som utgör incitamentet för Turkiet att stärka kvinnors rättigheter. Den är också ett mycket starkt stöd för aktivister och medborgare som är engagerade och vill arbeta för dessa viktiga EU-värderingar.
Jag kan försäkra er om att kommissionen kommer att genomföra en objektiv och strikt övervakning under loppet av dessa anslutningsförhandlingar. Det är en mycket bra idé att upprepa denna process varje år och på så sätt följa de framsteg som görs när det gäller kvinnors rättigheter i Turkiet. 
Talmannen
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0176/2005) av Angelika Niebler för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om genomförandet av principen om lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet (KOM(2004)0279 – C6-0037/2004 – 2004/0084(COD)). 
Vladimír Špidla,
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden, Angelika Niebler, och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män för deras viktiga betänkande om vårt förslag till ett ändrat direktiv. Syftet med detta förslag är att förenkla, modernisera och förbättra gemenskapens lagstiftning om likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet. Avsikten med det ändrade direktivet är att samla relevanta bestämmelser om denna fråga i ett enda dokument, för att göra dem lättare att tillämpa och förstå för alla medborgare. Det ligger i linje med våra strävanden att göra EU mer öppet, med mer insyn och vardagsnära.
Förslaget går dock längre än till att bara konsolidera befintlig lagstiftning. Den förenklar också lagstiftningen och moderniserar den på ett varsamt sätt. Detta kommer att leda till betydande förbättringar, där den viktigaste aspekten blir användningen av en enhetlig terminologi och viktigast av allt konsekventa definitioner, något som kommer att säkerställa att lagstiftningen blir mer enhetlig. Man använder sig uttryckligen av ett antal horisontella bestämmelser rörande system för social trygghet, och domstolens senaste rättspraxis har arbetats in i direktivet för att öka rättssäkerheten och göra texten tydligare.
Det är helt riktigt att förslaget inte presenterar några nya policyer eller innovativa förslag, men det bör understrykas att vi befinner oss i den unika positionen att vi ser över ett direktiv på grundval av en interinstitutionell överenskommelse. Den största fördelen med denna lagstiftningsmetod är att den ger oss möjlighet att genomföra tekniska förbättringar i EU:s lagstiftning på gemenskapsnivå och slå vakt om tidigare uppnådda resultat utan att behöva öppna diskussionen på nytt och ifrågasätta lösningar som redan har hittats i politiskt känsliga och komplicerade frågor. Kommissionen har bemödat sig om att dra fördel av denna metod och av de möjligheter den erbjuder för att se över lagstiftningen i syfte att främja ökad jämställdhet mellan kvinnor och män. 
Joachim Wuermeling (PPE-DE ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot Vladimír Špidla, mina damer och herrar! Morgondagens omröstning om det ändrade direktivet blir slutpunkten för de mycket ingående diskussionerna i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, och jag är därför övertygad om att ni förstår hur starkt Angelika Niebler beklagar att hon inte kunde närvara vid denna debatt, på grund av en nära familjemedlems bortgång. Hon har bett mig att hålla detta anförande på hennes vägnar och jag ber kammaren om överseende med detta.
Angelika Niebler är tacksam mot er alla för ett ärligt och bra samarbete i utskottet under arbetet med detta viktiga betänkande. Vad kommissionen har föreslagit i denna fråga är en tämligen knivig balansgång mellan att enbart konsolidera den befintliga lagstiftningen och delvis förbättra befintliga bestämmelser i avsikt att formulera dem i mer begripliga ordalag, modernisera och förenkla dem, samtidigt som man införlivar domstolens rättspraxis i den konsoliderade texten. I egenskap av tidigare medlem av utskottet för rättsliga frågor kan jag själv inte annat än stödja denna målsättning. Vad EU kräver på detta område måste uttryckas mer öppet, lättbegripligt och tydligt, och det är av det skälet vi stöder denna strategi.
Det är ingen hemlighet att förslaget kommer vid en tidpunkt då processen med att införliva gemenskapens beslut i medlemsstaternas lagstiftning är föremål för en av allt att döma våldsam debatt. Jag behöver bara nämna den överhettade debatten i Tyskland, där den röd-gröna regeringen faktiskt hotas av ett politiskt nederlag för att ha gått mycket längre än vad EU kräver. Men det är inte det frågan gäller. Detta direktiv handlar enbart om lika rättigheter för kvinnor och män i arbetslivet, en nyckelfråga i EU:s jämställdhetspolitik, och det råder ingen tvekan om att detta är EU:s ansvar.
Hur ser då situationen ut efter årtionden av jämställdhetsarbete? Trots våra strävanden efter jämställdhet i arbetslivet kan vi se att det fortfarande finns en löneklyfta mellan könen på cirka 16 procent. Det är dubbelt så vanligt att män innehar ledande befattningar och tre gånger så vanligt att de är företagsledare. På de högsta beslutsfattande nivåerna i de 50 största börsnoterade företagen uppgår andelen kvinnor till endast 10 procent.
Tre områden gav upphov till livliga diskussioner i utskottet. Till att börja med krävde flera ledamöter att direktivet skulle innehålla bestämmelser om föräldraledighet, men Angelika Niebler har kommit fram till att det inte är lämpligt att använda sig av denna översyn för att genomföra en så grundläggande förändring i gemenskapslagstiftningen. På grund av att reglerna skiljer sig så mycket åt mellan olika medlemsstater – där föräldraledigheten sträcker sig från tre månader till tre år – skulle det medföra enorma förändringar om direktivet utsträcktes till att täcka dessa skillnader. Det skulle då krävas såväl en djupgående debatt som konsekvensanalyser. Det är därför värt att stödja det kompromissförslag vi har lagt fram och som innebär att arbetsmarknadens parter, som redan arbetar med denna fråga, uppmanas att se över befintliga bestämmelser med detta i åtanke.
Den andra fråga som blev föremål för en kritisk granskning under diskussionerna var vad som brukar kallas könsneutrala avgifter. Med en mycket knapp majoritet uttalade sig utskottet vid ett tillfälle för tanken på att det skall vara slut på åtskillnaden mellan kvinnor och män i pensionssystemen, men Angelika Niebler har i tydliga ordalag varnat för att i nuläget återuppta denna diskussion, eftersom man för bara några månader sedan efter segslitna förhandlingar nådde en mycket genomtänkt kompromiss om ålderspensionsbestämmelser. Angelika Niebler tycker att det är mycket viktigt att detta nämns, eftersom vi om vi nu återupptar diskussionen om ”könsneutrala avgifter”, som är en politiskt mycket kontroversiell fråga, riskerar att direktivet faller till följd av att vi förväntar oss för mycket av denna process för att konsolidera befintlig lagstiftning.
Samma argument är giltigt när det gäller den tredje frågan, nämligen vårt krav på ökad press på medlemsstaterna och arbetsmarknadsparterna för att få dem att förbättra sakernas tillstånd. Låt oss därför inte äventyra hela direktivet genom att belasta det med omfattande krav. Att lagstiftningen är tydlig och begriplig har ett värde i sig. Det är direktivets syfte och jag vill be er om hjälp att få detta till stånd. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Betänkandet om förslaget till ändrat direktiv om genomförandet av principen om lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män har i dag lagts fram för kammaren i sin nya form, efter månader av mödosam beredning av föredraganden Angelika Niebler.
Under denna beredning har alla sidor haft möjlighet att uttrycka sig och höras av alla som hjälpt till med att formulera det föreliggande förslaget. Föredraganden förtjänar varma gratulationer, eftersom hon har kombinerat kommissionens förslag till förenkling av äldre lagstiftning med ökat utrymme för horisontella politiska åtgärder inom grundläggande områden av EU-lagstiftningen, exempelvis betalningar och försäkringar.
I egenskap av föredragande för yttrandet för utskottet från sysselsättning och sociala frågor anser jag att skyddet av lika möjligheter i arbetslivet håller på att förbättras. Det gäller allt från tillgång till utbildning till tillgång till sysselsättning och karriärutveckling, särskilt på lönesidan.
Förslaget förstärker subsidiaritetsprincipen, genom att medlemsstaterna återkommande uppmanas att fatta beslut om enskilda åtgärder för likabehandling. Den grundläggande rätten till effektiv rättshjälp och avskräckande straff mot trakasserier skyddas likaså.
Att man har olika syn på översynsförfarandet och medbeslutandeförfarandet får inte leda till att kommissionen fortsätter driva en hämndaktion mot parlamentet. EU:s demografiska problem gör det nödvändigt att garantera lika möjligheter för kvinnor och män på föräldraledighetens område, vilket beslutades i ett direktiv mellan enbart kommissionen och arbetsmarknadsparterna. Kommissionen uppmanas dessutom att föreslå en översyn av detta direktiv.
Ojämlikheten uppstår i skeden då kvinnor ägnar sig åt småbarn och andra omsorgskrävande personer. Därför är förslaget till åtgärder för att kombinera arbetsliv och familjeliv, parallellt med moderskapsskydd, inte alldeles orimligt.
Vi uppmanar också rådet att ge uttryck åt sin politiska vilja …
Katalin Lévai (PSE ),
   . –Lika möjligheter mellan kvinnor och män är en grundläggande rättighet och en prioriterad fråga för EU. Gemenskapens politik för att säkerställa lika möjligheter har stått på dagordningen sedan integrationsprocessen inleddes, om än med varierande innehåll. Det direktiv som vi hoppas skall antas i morgon sammanfattar de direktiv som redan nu reglerar detta område, och återspeglar sålunda lagstiftarnas strävan att upprätta enhetliga, förenklade regler som samlar alla befintliga bestämmelser inom detta område. En avgörande aspekt av direktivet är att målsättningen inte enbart är jämställdhet inom området för likabehandling av kvinnor och män, utan även lika möjligheter för kvinnor och män. Det är viktigt att betona att principen om lika möjligheter inte kan reduceras till arbetslivet, eftersom den påverkar alla områden av livet.
Enligt denna princip får det inte finnas någon form av diskriminering grundad på kön, särskilt i fråga om äktenskap och äktenskaplig status, och framför allt i fråga om villkor för tillträde till sociala trygghetssystem, fastställande av bidragsskyldighet och rätt till förmåner. Eftersom kvinnornas traditionella roll i familjen är en av de främsta orsakerna till bristande jämställdhet i arbetslivet, kräver direktivet mer flexibla arbetstidsarrangemang i arbetslivet för att både kvinnor och män skall ges möjlighet att kombinera familjeliv och arbetsliv. Direktivet syftar till att göra det möjligt för målsägande att hävda sina lagliga rättigheter på ett effektivt sätt. Detta underlättas genom omvänd bevisbörda i diskrimineringsmål, och genom att förbjuda direkt och dold diskriminering. Direktivet är också noga med att uppmärksamma medlemsstaterna på att de hinder kvinnor ställs inför omöjligt kan undanröjas om inte regeringarna spelar en aktiv roll, och att det dessutom finns behov av att demokratiska institutioner övervakar regeringarnas insatser i detta avseende. Låt oss få särskilda institutioner som garanterar kvinnors rättigheter både inom och utanför de statliga institutionella systemen. 
Anna Záborská,
   – Herr talman! Först av allt vill jag tacka mina kolleger i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män för deras hjälpsamma och konstruktiva samarbete. Sedan vill jag ta upp frågor av allmänt intresse – för det första skyldigheten att fullt ut respektera medlemsstaternas suveränitet på lagstiftningens område och för det andra ekonomiskt erkännande av kvinnors arbete i alla dess former.
Först och främst säger jag ja till ett socialt EU, som möjliggör full jämställdhet mellan kvinnor och män, men också ja till att respektera ländernas kulturella skillnader. Handlingsplanen från Peking är tydlig, och EU bör också rätta sig efter den. I handlingsplanen slås det fast att genomförandet av varje politiskt program faller under varje lands suveräna ansvar, som skall handla i enlighet med alla mänskliga fri- och rättigheter. Genom att beakta och fullt ut respektera olika religiösa och etiska värderingar och enskilda individers och gruppers kulturarv och livsåskådningar skall man vidare bidra till att kvinnor fullt ut åtnjuter sina mänskliga rättigheter i syfte att uppnå jämställdhet, utveckling och fred.
Slutligen, och eftersom detta är fråga om en översyn, har det bara varit möjligt att anta vad som redan stod i tidigare direktiv. Ett direktiv om det ekonomiska värdet av kvinnors arbete i den icke-kommersiella och informella sektorn, och om kvinnors oavlönade arbete inom området för social, generationsöverskridande och professionell solidaritet skulle dock vara användbart. Det har ett ekonomiskt värde. Jag uppmanar mina kolleger att vänja sig vid de tankar som förts fram av nobelpristagaren Gary Becker, som i sina studier har gjort noggranna bedömningar av det ekonomiska värdet av kvinnors arbete i alla dess former. Detta arbete förtjänar att fullt ut erkännas, utvärderas och kvantifieras i syfte att uppnå full ekonomisk jämställdhet mellan kvinnor och män. 
Bernadette Vergnaud,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt vill jag gratulera föredraganden Angelika Niebler till den innehållsrika och väl avvägda text hon har utarbetat. Med de ändringar som har gjorts utgör detta kompromissförslag ett betydelsefullt bidrag av hög kvalitet från parlamentet.
Huvudsyftet är en översyn av de tidigare direktivens bestämmelser om lika lön, likabehandling vad gäller tillgång till arbete, utbildning och karriärmöjligheter, arbetsvillkor, yrkesbaserade sociala trygghetssystem och förebyggande av trakasserier. Denna översyn ger oss möjlighet att lägga fram en samlad och enhetlig text, som inte innehåller några motstridiga definitioner, göra lagstiftningen om likabehandling mer öppen och tydlig, och underlätta dess faktiska genomförande genom att stärka gemenskapens regelverk, undvika att utvecklingen går tillbaka och införliva EG-domstolens senaste rättspraxis. Genom att även inkludera alla definitioner av direkt och indirekt diskriminering och av trakasserier, jämte principen om lika lön och yrkesbaserade pensionsarrangemang, kommer denna text att ge den tydlighet och förenkling som är nödvändig om den skall kunna genomföras på ett bra sätt i medlemsstaterna och garantera en hög grad av rättssäkerhet.
Med tanke på de tre mål som kommissionen har ställt upp – att förenkla, modernisera och förbättra gemenskapslagstiftningen – beklagar jag dock att målet att åstadkomma förbättringar inte har lett till några konkreta resultat i texten. En kraftfull politik rörande skydd för kvinnor med egen rörelse, i synnerhet inom jordbruk och hantverk, föräldraledighet och möjligheten att förena yrkesliv och familjeliv borde ha ingått som en del av detta mål, och jag beklagar att det saknas.
Jag ber därför kommissionen att sända ett tydligt budskap, för det första genom att utan dröjsmål se över och förbättra direktiv 86/613 om tillämpningen av principen om likabehandling av kvinnor och män med egen rörelse, och för det andra genom att se över direktiv 96/34 om föräldraledighet, för att anpassa det till den nuvarande situationen genom att införa incitament i medlemsstaterna, exempelvis rimlig ersättning och statistiskt erkännande av värdet av detta oavlönade arbete.
Viktiga förbättringar måste göras för att bekämpa den traditionella rollfördelningen i familjen och säkerställa en bättre balans mellan kvinnor och män på arbetsmarknaden. Kort och gott måste arbete och familjeliv kombineras bättre. Likabehandling är ett grundläggande villkor för att uppnå målen om en hållbar ekonomisk, social och miljövänlig tillväxt och utveckling, mål som ingår i den nystartade Lissabonstrategin. EU måste kunna garantera minimirättigheter för alla kvinnor och män och utan dröjsmål se till att dessa efterlevs i medlemsstaterna. För att uppnå detta mål krävs det att vi alla – parlamentet, rådet och kommissionen – visar prov på stark politisk beslutsamhet och förnuftigt samarbete som gagnar medborgarnas intressen. 
Anneli Jäätteenmäki,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Att ta i tu med frågan om lika lön har i flera årtionden nu varit ett av våra största jämställdhetsproblem. Hittills har gemenskapslagstiftningen inte kunnat undanröja detta område av bristande jämställdhet. Enbart incitament och rekommendationer kommer inte heller i framtiden att räcka för att uppnå lika lön. Det måste klargöras att omotiverade löneskillnader är oacceptabla. Vi behöver strängare krav, vi behöver rättsliga sanktioner, och vi behöver resultat.
Medlemsstaterna måste meddela hur de genomför likabehandlingsprincipen i praktiken. Informationen brister om hur denna princip genomförs i lagstiftningen. Vi måste införa lämpliga förfaranden i medlemsstaterna. Vi sade just att Turkiet måste genomföra lagstiftningen och att det inte räcker att bara hålla med om att lagstiftningen är rättvis. I det avseendet kan EU och medlemsstaterna ta en titt i spegeln och genomföra de lagar och förordningar som vi gemensamt har antagit.
I stället för att mana på arbetsmarknadsparterna bör medlemsstaterna se till att de genomför och hävdar principen om likabehandling, och därigenom göra vad som föreskrivs enligt EU:s fördrag och lagstiftning. Om en arbetsgivare struntar i en bestämmelse skall han eller hon ställas till svars för det.
Vi parlamentsledamöter vill förbättra den befintliga lagstiftningen, så att den kan främja likabehandling av kvinnor och män. Förhoppningsvis kommer vi tillsammans med kommissionen och rådet att nå ett samförstånd kring målen. 
Hiltrud Breyer,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska unionen har tidigare varit en aldrig sviktande fyrbåk för kvinnors lika rättigheter. I debatten om Turkiet talades det mycket om värdegemenskap, och om värdet av lika rättigheter inom EU, något som jag hoppas inte håller på att undergrävas. Vi anser att det är helt nödvändigt att införliva yrkesbaserade pensioner i detta betänkande, med den vetskap vi har om hur kvinnor diskrimineras på grund av sitt kön, eftersom företaget inte alls kan veta om de eller deras manliga kolleger kommer att leva längst. Inte nog med att diskriminering i fråga om yrkesbaserade pensioner strider mot artikel 13 i fördraget, det strider också mot principen om lika rättigheter i arbetslivet. Jag förväntar mig därför att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män i dess helhet stöder detta förslag och jag hoppas att de kommer att göra det.
Jag kan kanske dessutom tillägga att jag anser det vara olämpligt av Joachim Wuermeling och andra här i kammaren att i förbifarten fälla svepande och nedsättande kommentarer om tanken att antidiskrimineringsdirektiven bör tillämpas utanför arbetslivet. Jag förväntar mig av er, kommissionsledamot Vladimír Špidla, att ni upprepar ert tydliga och uttalade stöd för antidiskrimineringsdirektiven, inte bara när det gäller diskriminering i arbetslivet utan även utanför arbetslivet. I jämställdhetspolitiken kan man inte säga stopp ena dagen och kör nästa, utan vi måste i stället klargöra att den utgör ett av EU-värdena. Politiken för lika möjligheter är inget man kan smita från. 
Eva-Britt Svensson,
   . – Herr talman! Hela betänkandet handlar om själva fundamentet för allt jämställdhetsarbete, nämligen rätten och möjligheten till egen försörjning. Jag vill särskilt lyfta fram tre delar i detta direktiv.
Den första punkten handlar om lika lön för lika arbete. Detta är inget nytt, utan det har funnits med i tidigare direktiv. Det sker dock en nödvändig förstärkning genom att man också tar upp att arbetsmarknadens parter uppmanas att både ta initiativ och ansvar för likalönsprincipen. Trots att vi har haft direktivet om principen om lika lön, är löneskillnaderna fortfarande stora, och det pågår alltså fortfarande en diskriminering.
Den andra delen jag vill peka på är föräldraledigheten. Föräldraskapet ses inte längre som en fråga för av könen, utan föräldrarna skall ges en möjlighet att dela ansvaret för barnen.
Den tredje delen som jag vill lyfta fram är lika behandling i arbetslivet. Det får inte endast handla om lika behandling av kvinnor som är etablerade på arbetsmarknaden, utan det gäller även diskriminering vid rekrytering och i fråga om anställningsförhållanden. 
Urszula Krupa,
   –Herr talman! Det var meningen att denna resolution skulle bidra till lika möjligheter för kvinnor och förbättra deras situation på arbetsmarknaden. Många av ändringsförslagen kommer att bidra till att förändra situationen till det bättre, men om faktiska förbättringar skall genomföras verkar det som om vi inte bara måste införa rättsliga normer, utan framför allt ändra våra attityder till kvinnors roll i samhällslivet och näringslivet. Vi måste överge de liberala tankarna som bygger på moralisk relativism och röra oss i riktning mot ett synsätt som bygger på etiska och moraliska principer, som lägger vikt vid individen, oavsett kvinna eller man, och inte bara ser ett objekt som kan användas för att tjäna pengar. Svagare individer, och då särskilt kvinnor, är särskilt utsatta för riskerna med ett utilitaristiskt förhållningssätt. Det gäller även bolag, koncerner och affärskedjor som vägrar att bevilja mödrar föräldraledighet eller betala ut lön, och kvinnor som tvingas utföra förnedrande arbeten och tjänster.
Förändrade tankesätt måste börja med skolundervisningen, i hemmet, på arbetsplatsen och inom alla områden av livet. Kvinnor är olika i psykologiskt och fysiskt avseende, och bör enligt vår mening skyddas från att arbeta inom ett antal yrken för deras eget bästa. Kvinnor som strider för likabehandling hamnar ofta i obekväma situationer där de konkurrerar och slåss mot män i stället för att samarbeta och dela ansvaret på ett sätt som överensstämmer med deras förutsättningar.
Jag anser att det är väldigt orättvist att det stora antal kvinnor som gått i pension eller som inte får någon pension inte nämns i detta förslag. Det strider mot vad som sägs i resolutionen. Om inte ovan nämnda bestämmelser förs in i förslaget kommer det föreliggande direktivet bara att bli ytterligare ett dött dokument. 
Lissy Gröner (PSE ).
   – Herr talman! Detta direktiv tar upp kvinnornas situation på arbetsmarknaden. Det riktar sig därför i första hand till kvinnor, och det är kvinnornas sak som återigen flyttas fram om vi slutför det arbete med att röja upp i snårskogen av regler som vi lovat EU-medborgarna. Jag hoppas att vi kommer att rösta enhälligt i morgon, och likaså att hänvisningen till antidiskrimineringslagstiftningen var en liten verbal attack från Joachim Wuermelings sida. Det val som stundar i Tyskland har ingenting med detta direktiv att göra.
Enligt artikel 119 i fördraget garanteras kvinnor lika rättigheter i EU:s lagstiftning, och de behöver få se detta sättas i verket. Många kvinnliga ledamöter i kammaren har nämnt områden där så inte har skett, liksom behovet av att öka medvetenheten om den direkta och indirekta diskriminering som pågår. Det är mycket möjligt att diskrimineringen börjar i folks huvuden, men för att undanröja den måste vi förändra rättigheterna, och därav följer lagar och lagarnas införlivande i nationell lagstiftning.
Politisk vilja krävs och den här kommissionen har visat att denna vilja finns. Kammaren bidrar med sitt. Jag hoppas att vi i morgon skall få som vi vill och sända ett budskap till EU:s kvinnor om att vi fortfarande är motorn som driver kvinnornas rättigheter framåt inom EU. 
Věra Flasarová (GUE/NGL ).
    –  Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Problem som har att göra med hur man hittar rätt balans i arbetslivet har blivit en del av det moderna livet. En av orsakerna till kvinnors ojämlika ställning i arbetslivet är att arbetsgivarna är på sin vakt mot intressekonflikten mellan arbete och familjeansvar. Även om kvinnorna utgör närmare 44 procent av arbetsstyrkan i Tjeckien finns det enligt det mest optimistiska scenariot i våra undersökningar mer än fem gånger så många män som kvinnor i ledande befattningar. Kvinnor som gärna vill klättra på karriärstegen måste vara extremt högpresterande för att betraktas som jämbördiga med männen. De måste i själva verket arbeta hårdare för att lyckas än män som utför samma arbete.
Genomsnittslönen för kvinnor i Tjeckien ligger för närvarande 19 procent lägre än för män. Det är också ett känt faktum att kvinnor själva ofta begär lägre lön i anställningsintervjuer än män som söker samma jobb, något som i sig visar på kvinnornas bristande självförtroende i arbetslivet.
Härav följer att främjandet av lika rättigheter för kvinnor och män inte enbart bör handla om att anta olika direktiv och lagar. Jag är helt för ett direktiv, men det måste förankras genom grundläggande förändringar i den europeiska kulturen i stort. Jag vill rentav gå så långt som till att säga att startpunkten måste vara att helt utrota våra medeltida föreställningar, och vanföreställningen att jämställdhet mellan kvinnor och män enbart är ett problem för kvinnor, och att det inte finns något som kan kallas diskriminering mot män. 
Christa Prets (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! I dagens läge när EU har svårt att uttrycka vad man vill, eller åtminstone göra det på ett sådant sätt att allmänheten kan förstå det, är det än viktigare att EU:s lagstiftning och rättspraxis blir tydligare och mer lättfattlig. Därför välkomnar jag detta förslag.
När det gäller den modernisering och förbättring som nämns i dokumentet måste jag dock tyvärr säga att översynsmetoden inte lämnar något utrymme för att förändra eller lägga till något av vikt, exempelvis lika villkor för yrkesbaserade pensioner.
När vi utarbetade det förra direktivet i anslutning till artikel 13, fick vi löfte om att denna fråga skulle tas upp senare i samband med översynen av direktivet. Både kommissionen och rådet motsätter sig nu att så sker, och jag undrar nu varför denna möjlighet inte har tagits till vara. Vad som behövdes var att denna fråga lyftes fram mer, och jag beklagar att så inte har skett. 
Vladimír Špidla,
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka er för en oerhört livlig och koncentrerad debatt. Jag vill börja med att understryka att vi nu erbjuds tillfälle att anta detta mycket viktiga direktiv utan dröjsmål. I EU-medborgarnas intressen måste detta tillfälle tas. Jag vill påpeka att det är ett avgörande steg som måste tas om vi skall kunna främja jämställdhet mellan kvinnor och män utifrån allas intressen, oavsett de meningsskillnader som finns inom institutionerna om denna översyn.
Låt mig nu förklara kommissionens syn på ändringsförslagen lite mer ingående. Kommissionen kan utan vidare godkänna många av dem, och vi anser faktiskt också att de överensstämmer med rådets ståndpunkt så som den formulerades i rådets allmänna strategi av den 7 december 2004. Ändringsförslagen innebär ett stort steg mot att förbättra gemenskapslagstiftningen inom detta område och göra den mer lättillgänglig. För detta ändamål används en rad olika verktyg, inbegripet tekniska åtgärder, lagförtydliganden och bestämmelser som kommer att ge nya politiska impulser åt främjandet av jämställdhet mellan kvinnor och män, exempelvis i fråga om lika lön.
Kommissionen kan inte godkänna en rad andra ändringsförslag, av rent tekniska skäl, och kommer ingående att beskriva dessa skäl i sitt ändrade förslag. Dessutom har kommissionen förkastat ett antal ändringsförslag på grund av att de sträcker sig längre än till vad som rimligen kan uppnås under detta översynsförfarande. Översynsförfarandets specifika syfte är å ena sidan att underlätta de pågående och parallella förfarandena för kodifiering av gemenskapens lagstiftning, och å andra sidan att lägga grunden för genomgripande förändringar.
Det första av dessa ändringsförslag hänför sig till den nya artikel 3 a, som ålägger medlemsstaterna att genomföra positiva särbehandlingsåtgärder, i stället för att detta skall vara ett alternativ. Med tanke på att det i artikel 141.4 i fördraget, som är en primärrättslig källa, tydligt föreskrivs att medlemsstaterna är behöriga att besluta om alla åtgärder som de anser vara nödvändiga inom detta område, skulle enligt vår mening alla sekundärrättsliga lagar som hänvisar till denna artikel i fördraget och samtidigt inkräktar på denna behörighet stöta på allvarliga svårigheter.
För det andra kan inte kommissionen acceptera att medlemsstaternas skyldighet att stödja vissa åtgärder inom ramen för den sociala dialogen förvandlas till en skyldighet att garantera att denna dialog leder till vissa resultat, enligt ändringsförslagen till artiklarna 24 och 27. Det skulle vara svårt att förena dessa ändringsförslag med principen om arbetsmarknadsparternas självständighet.
Jag vill även påminna kammaren om att motsvarande bestämmelser inkluderades i direktiv 2002/73/EG, efter långa förhandlingar med parlamentet och rådet. Detta direktiv och dess bestämmelser, som innebär en nydanande strategi för att öka arbetsmarknadsparternas medverkan, kommer inte att träda i kraft förrän i oktober 2005. Enligt vår åsikt är det olämpligt att ändra dessa bestämmelser innan de har haft en chans att visa vad de går för i praktiken.
Den nya artikel 28 b, i vilken direktivet om föräldraledighet föreslås få en översynsklausul, är oacceptabel eftersom detta direktiv inte faller inom ramen för denna översyn. En sådan klausul skulle vara svår att förena med relevanta bestämmelser i direktivet om föräldraledighet, liksom med bestämmelserna i den ramöverenskommelse på EU-nivå som ingåtts mellan arbetsmarknadens parter, och som direktivet grundar sig på. Dessutom skulle det uppstå problem kring hur ändringsförslaget går att förena med arbetsmarknadsparternas självständighet och deras roll enligt vad som föreskrivs i artiklarna 138 och 139 i fördraget.
Till sist kan inte kommissionen godkänna de ändringsförslag avseende artikel 8 som syftar till att förbjuda att kön används som en beräkningsfaktor för försäkringspremier och förmåner i försäkringssystem för arbetstagare. Dessa ändringsförslag går också utanför vad som hör till en översyn av lagförslag likt det nu aktuella direktivet. Det innebär inte att frågan inte bör tas upp till politisk diskussion i framtiden. Även om åsikterna skiljer sig åt i denna fråga, och rådets nuvarande uppfattning är tämligen klar, är jag helt övertygad om att detta är en viktig fråga som måste uppmärksammas.
Därutöver anser kommissionen självklart inte att tillämpningen av olika system för pensioner inom den andra och den tredje pelaren ger upphov till någon oklarhet i detta sammanhang, såsom också antyddes under debatten. Det är en helt separat fråga, och en fråga som faller utanför de rent tekniska övervägandena.
Avslutningsvis vill jag notera att kommissionen utifrån detta resonemang kan godkänna ett antal ändringsförslag i deras helhet, tillåt mig räkna upp dessa ändringsförslag. Kommissionen kan godkänna följande ändringsförslag i deras helhet: 1, 2, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 25, 26, 27, 28, 31, 32, 33, 34, 35, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 45, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 64, 65, 66, 68, 69, 70, 74, 75, 77, 78, 79, 80, 82, 83, 85, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 96, 101, 106, 107, 108 och 109. Kommissionen kan delvis godkänna ändringsförslagen 5, 24, 71, 72, 73, 76, 84, 98, 102, 103, 104 och 105. Kommissionen kan emellertid inte godkänna ändringsförslagen 3, 12, 13, 29, 30, 36, 44, 46, 53, 63, 67, 81, 86, 94, 95, 97, 99 eller 100. Jag har redan förklarat den logiska grunden för kommissionens ståndpunkt. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Detta får mig att vilja ställa en fråga till er. I förslaget från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män finns det två viktiga komponenter – föräldraledighet och yrkesbaserade pensioner – som faktiskt utgjorde kärnan i förslaget, och dem har ni förkastat. Ert svar angående de yrkesbaserade pensionerna gick i stil med ”ja, det är en väldigt viktig fråga, och vi kommer att ta upp den någon gång”. Jag vill minnas att ni, kommissionsledamot Špidla, lovade oss det när vi arbetade med direktivet ...
Herr talman, jag vill ändå be er att låta mig ställa frågan. Ni beskrev detta som en viktig fråga, och som en fråga som skulle tas upp vid något tillfälle. Vad jag vill veta är följande: när kommer ni att göra det, och i vilken form kommer frågan att tas upp? Hur ser ert tidsschema ut för tillfället? Jag vill verkligen be er att yttra er över frågan om yrkesbaserade pensioner – som ni har lovat att göra – eftersom det faktiskt strider mot fördraget ...
Talmannen
   – Jag ber om ursäkt, men det faller utanför den fråga vi behandlar. Det gäller en helt annan fråga, men jag godkänner frågan och jag ber kommissionsledamoten att inta talarstolen. 
Vladimír Špidla,
   . –  Som jag ser det har det framgått ganska klart av debatten att syftet med detta förslag till direktiv är att göra tekniska förbättringar i EU:s nu gällande lagstiftning, och inte att införa omfattande och långtgående förändringar. Det är skälet till att kommissionen inte kan godkänna de två centrala ändringsförslag som Hiltrud Breyer nämnde, eftersom det helt klart skulle strida mot tankarna bakom översynen av direktivet. De båda frågor hon nämnde är av en så stor vikt att jag kommer att ta upp dem i mitt arbete, även om jag för närvarande inte kan ge kammaren några exakta datum. Vad jag däremot kan säga är att detta är frågor som vi kommer att diskutera inom en mycket snar framtid, och jag är faktiskt ganska säker på att vi kommer att få tillfälle att göra detta under nästa veckas debatt om grönboken om den demografiska utvecklingen. Hur vi kan nå fram till en slutsats är dock fortfarande en öppen fråga, och det vore olämpligt att gå närmare in på denna fråga. 
Talmannen
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0211/2005) av Diana Wallis för utskottet för rättsliga frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) (KOM(2003)0427 – C5-0338/2003 – 2003/0168(COD)). 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som ni kanske vet har kommissionen föreslagit en åtgärd för betalning av skadestånd, som syftar till att uppfylla tre mål.
Det första målet är att på förhand fastställa lösningar och därigenom garantera rättssäkerhet för medborgare och ekonomiska aktörer som drabbas av kränkningar.
Det andra målet är att underlätta tvistlösning innan ärendena går till domstol och uppmuntra ömsesidigt erkännande av domares beslut.
Det tredje målet är självklart att så långt som möjligt underlätta lösningen av sådana tvister.
För att kunna uppnå dessa mål har vi föreslagit en allmän regel, nämligen regeln om tillämpning av platsen för den skadevållande händelsen, eller närmare bestämt platsen för den direkta skadan. Vi beslutade att använda oss av denna metod, eftersom det är den vanligaste lösningen i medlemsstaternas rättssystem, och enligt vår åsikt den lösning som ger bäst balans mellan parterna.
Kommissionens förslag innehöll också ett antal särskilda regler, såsom ansvar för skadliga produkter och miljöskador. Jag anser att den allmänna regeln inte alltid gör det möjligt att uppnå en bra balans i dessa särskilda fall, varför det här behövs särskilda bestämmelser.
Åtgärden ger domarna ett visst mått av flexibilitet, för att de skall kunna beakta särskilda omständigheter. Denna flexibilitet måste dock begränsas, för att undvika att skada det övergripande målet, det vill säga rättssäkerheten. Om domarna tilläts få full handlingsfrihet skulle det tveklöst bli svårt att på förhand fastställa den rättssäkerhet som är ett av de främsta målen för detta initiativ, eftersom ekonomiska aktörer och medborgare på förhand vill veta vilken lag som är tillämplig på deras situation.
Mot bakgrund av det nyss sagda vill jag gratulera föredraganden till den höga kvaliteten på hennes betänkande, ett resultat av oerhört grundliga samråd, och jag vill tacka henne för hennes beslutsamhet att påskynda arbetet, så att betänkandet skulle hinna antas före sommaren.
Enligt min mening är den enda problematiska aspekten att domarna ges en alltför stor flexibilitetsmarginal i de ändringsförslag som föredraganden har lagt fram, där de ges rätt att beakta särskilda omständigheter i varje enskilt fall. Denna alltför stora handlingsfrihet riskerar att gå ut över rättssäkerheten.
Vi har dessutom svårt att acceptera ändringsförslagen om att slopa särskilda bestämmelser. Jag nämnde produktansvar, som ger konsumenterna ett fullgott skydd, och ansvar för miljöskador. Jag tror att det vore farligt att skrota dessa särskilda bestämmelser.
Å andra sidan ställer jag mig helt bakom de lösningar föredraganden hittat i känsliga frågor, exempelvis ärekränkning i pressen och kopplingen mellan internationell privaträtt och den inre marknaden. Detta är två ytterst känsliga områden och jag tror att den kompromiss som har nåtts är tillfredsställande.
När det gäller trafikolyckor vill jag till sist än en gång gratulera Diana Wallis till att grundligt ha studerat denna fråga, som är av stor praktisk betydelse för EU-medborgarna. I kommissionen stöder vi planerna på att genomföra en mycket djupgående analys, exempelvis inom ramen för genomförandet av Rom II. 
Diana Wallis (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag anser att detta förslag är banbrytande för EU:s del, banbrytande för parlamentets del. Vi har inte tidigare haft någon sammanhängande uppsättning med bestämmelser som behandlar tillämplig lagstiftning för ett så vidsträckt område av privaträttsliga och affärsjuridiska anspråk. Vi har nu en färdplan som kan användas vid tvister och ge tillgång till rätt på den inre marknaden, och som bygger på strukturerna i Bryssel I-förordningen i förhållande till våra domstolars jurisdiktion.
För parlamentets del är detta första gången vi har agerat som medlagstiftare på ett sådant område av internationell privaträtt. Jag är stolt över att vi genom vårt utskott har väckt en policydebatt på en rad områden som man kanske inte hade väntat sig att vi skulle beröra. Låt mig ta upp några av dessa diskussioner.
Vi funderade länge och intensivt på vilket slags allmän bestämmelse som krävdes och sökte efter det tillvägagångssätt som är bäst ägnat att skapa rättvisa i våra domstolar. Det tycks vara ett sätt som, om jag får uttrycka mig så, ger lite stöd åt våra domare. Vi utgår från kommissionens klara regel men lämnar sedan manöverutrymme för att skipa rättvisa i de många olika situationer som otvivelaktigt kommer att uppstå vid tvister. Här finns ett tydligt budskap angående svårigheten i att karakterisera kränkningar förbundna med den metod som kommissionen använt. Vårt tillvägagångssätt undviker denna svårighet såvida vi inte kan utarbeta goda definitioner. Jag kan godta min socialdemokratiska kollegas ändringsförslag om produktansvar utifrån denna förutsättning. Jag anser att det är en god definition och regel, som skulle berika debatten.
När det gäller trafikolyckor och personskador i allmänhet har vi förmedlat ett klart budskap om det orättvisa i att tillämpa skadeståndsrätten i det land där olyckan inträffade. Om jag får belysa detta så har jag en väljare som råkade ut för en olycka i Spanien. Han har erbjudits 4 000 pund sterling i enlighet med spansk rätt. Det skulle röra sig om 43 000 pund sterling enligt engelsk rätt och det är i England som han måste leva resten av sitt liv. Detta problem måste tas upp, om inte här, så i vidare bedömningar och förslag från kommissionen.
När det gäller användningen av utländsk rätt beror Rom II-förslagets framgång på ett gott rättsligt samarbete, korrekt användning och respekt för varandras lagar. Erfarenheterna hittills är skiftande. Domstolar undviker ofta att tillämpa utländsk rätt. Domstolen och parterna bör – eller måste – beakta den här frågan, annars slösar vi bort vår tid här. Detta är en fråga som måste följas upp noga om vi skall få fram ett riktigt område för privaträtt.
När det gäller ärekränkning, ett område där man väntade sig att parlamentet skulle agera, så var jag tacksam för yttrandet från mina kollegor i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Jag delar personligen deras uppfattning men har alltid känt att vi skulle behöva gå längre för att respektera mediernas oro för yttrandefriheten.
Vi har nu en kompromiss som har ett utbrett stöd bland de olika politiska grupperna och, vad som är viktigare, i förlags- och journalistvärlden. Det är oklart om den kommer att fungera tekniskt sett, men den anger riktningen för nya diskussioner i kommissionen och rådet. I kompromissen antyds vad som är acceptabelt när det gäller att uppnå en balans mellan yttrandefriheten och rättigheterna för dem som utsätts för ärekränkning.
Slutligen gäller det vår gamla bekant: principen om ursprungsland. Jag säger det igen, det är inte frågan om att välja lagregel, det kommer inte att ge svar på frågan om vilken lag som skall tillämpas i en tvist mellan två civila parter. Om principen ger något svar, kommer det förmodligen inte att bli det som förespråkarna av den vill ha. Det är en viktig princip i gemenskapsrätten på området för offentlig eller statlig reglerande rätt och bör som sådan ges stor vikt. Det anser jag att vi har gjort i det förslag vi lagt fram i utskottets betänkande. Jag hoppas att detta skall förbli intakt efter endera sidans ändringsförslag.
Jag tackar alla i utskottet för rättsliga frågor och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor (LIBE) som har gett sitt stöd till vårt arbete med detta betänkande och riktar min stora tacksamhet till vårt sekretariat för rättsliga frågor som har hjälpt oss genom att utföra omfattande undersökningar och har ansträngt sig för att få fram ett betänkande som jag menar att vi som utskott kan vara stolta över. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ),
    –Herr talman! Jag vill instämma med kommissionsledamoten och uppriktigt tacka Diana Wallis för hennes ytterst insiktsfulla betänkande, och för att hon fått till stånd kompromisser i många svåra frågor.
Även om detta är en komplicerad och teknisk förordning utgör den ett mycket viktigt steg i arbetet för att inrätta ett enhetligt civilrättsligt system inom EU. Om ett sådant system saknas får den gemensamma marknaden det avsevärt mycket svårare att fungera och även om denna marknad ibland kritiseras utgör den grunden för EU-integrationen. Därför är alla kommentarer som inkommit från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och framför allt från utskottet för rättsliga frågor, av allra största vikt.
Med tanke på den snäva tidsramen och framför allt med tanke på utskottets behörighetsområden koncentrerade sig utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor huvudsakligen på artikel 6 i förordningen, som anger vilken lag som är tillämplig i situationer där en persons ära och anseende kränks, eller när en person eller ett företag förtalas i medierna. I denna artikel anges också i grova drag när lagen skall tillämpas i händelse av eventuella rättsliga tvister. Enligt utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som jag varit föredragande för, måste EU garantera medborgarna en hög grad av rättssäkerhet. I händelse av att en publikation kränker en persons ära och anseende är det därför av största vikt att skyddet av den personens enskilda rättigheter går före allt annat, och att detta skydd ges i det land där kränkningen har utförts.
Till grund för våra överväganden låg det faktum att det för närvarande inte finns något hot mot mediafriheten inom EU, eftersom den skyddas av såväl medlemsstaternas författningar som av europeiska domstolar. Vidare innebar en kompromiss som nåddes i utskottet för rättsliga frågor att ett ändringsförslag har lagts fram som å ena sidan beaktar den ståndpunkt som intagits av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och å andra sidan upprättar ett så exakt rättsligt ramverk att utgivare inom EU bör kunna vara nöjda. Jag stöder dessa ändringsförslag, eftersom denna lösning tillförsäkrar utgivarna rättsligt skydd, i synnerhet mot bakgrund av Bryssel 1-förordningen, samtidigt som den ger en garanti för att de drabbades rättigheter stärks. 
Rainer Wieland,
   . – Herr talman! Även jag vill tacka föredraganden för hur hon handskats med detta svåra material, som så småningom koncentrerades till ett fåtal aspekter, som hon dock kämpade för med stor kraft. Snarare än att specifikt beröra dessa aspekter vill jag mot bakgrund av vad som sagts under de senaste veckorna reflektera över hur denna lagstiftning leder oss framåt på två olika sätt, i både praktiskt och principiellt hänseende.
Ett av dessa sätt har redan belysts under debatten. Det gäller det kända fallet med trafikolyckan, som måste behandlas och lösas på ett bra sätt. Jag tror att det är här man mest sannolikt och oftast ser hur medborgarna i ordets mest bokstavliga betydelse ”kolliderar” med EU, och sedan frågar sig var deras rättigheter börjar och slutar.
Det andra handlar om lagstiftningen på pressens område, och berör grundläggande principer. De senaste veckorna har vi sett den tredje statsmakten, som håller noga koll på hur de tre övriga samarbetar och som i viss mån är allmänhetens främsta påtryckningsgrupp, själv blir en påtryckningsgrupp. Fallet med prinsessan Caroline av Monaco kan få oss att tro att detta bara är relevant för människor som är rika, vackra, kända, framstående eller adliga, men det ligger i sakens natur att det också kan påverka vanliga människor, på ett sätt som vi inte har upplevt sedan Katarina Blums förlorade heder. Det börjar växa fram en ny förståelse inom hela EU för grundläggande rättigheter, och eftersom vi måste acceptera att det är möjligt att yttrandefriheten och individens rättigheter härigenom hamnar på kollisionskurs är det en god sak att vi nu strävar efter att göra en gränsdragning som fungerar i praktiken, samtidigt som vi för in en översynsklausul i förordningen.
En sista sak bara, som är föga uppseendeväckande, men viktig. Diana Wallis föreslog ett nytt sätt att beakta hur lagstiftningen utvecklas ...
Katalin Lévai,
   . –Även jag vill gratulera föredraganden, och så jag vill peka på ett par frågor. Jag anser att enhetliga, samlade EG-förordningar på den internationella privaträttens område rörande civila och affärsmässiga utomobligatoriska förpliktelser är ett viktigt steg i det fortsatta utvecklandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa, när det gäller samarbete inom området för rättsliga och inrikes frågor. Vi kan se att den ekonomiska rörligheten och medborgarnas rörlighet har ökat i takt med integrationen på den inre marknaden, med följd att frågor som rör skadeståndsskyldighet inom detta område har blivit vanligt förekommande och kan innehålla flera internationella komponenter. Att konsolidera den i dessa fall tillämpliga lagstiftningen på EU-nivå är av flera olika skäl en brådskande uppgift, och jag tror att denna förordning fyller det behovet.
Detta är en fråga av yttersta vikt för företagen, eftersom en enhetlig lagstiftning garanterar dem rättssäkerhet, förutsebarhet och konsekvens. Det är till fördel för medborgare, konsumenter och eventuella målsägande och drabbade personer och företag, eftersom lagstiftningen innehåller bestämmelser som syftar till att skydda dem och gör den tillämpliga lagstiftningen mer öppen. Allt detta kommer att bidra till att närma EU till medborgarna även genom lagstiftningsförfarandet. En särskild förtjänst hos de föreslagna bestämmelserna är att de beaktar och samtidigt underlättar EG-domstolens arbete med att tolka lagen. Jag vill särskilt peka på det breda fält som omfattas av bestämmelserna i förslaget till förordning, som sträcker sig från skador som drabbar konsumenter och produktansvar till trafikolyckor och miljöskador samt ärekränkning. Att konsolidera EU-lagstiftningen om ansvar för internationella miljökatastrofer är en aspekt som jag i egenskap av ungersk parlamentsledamot anser vara särskilt viktig. Låt mig påminna om cyanidförgiftningen av floden Tisza i Rumänien för några år sedan, och om Rosia Montana-projektet (Verespatak). Jag upprepar: denna förordning är ett stort framsteg när det gäller rättssäkerhet, förutsebarhet och öppenhet. 
Monica Frassoni,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionen och Diana Wallis för det utmärkta arbete de har uträttat, som har resulterat i en användbar lagstiftningstext.
Vi är emellertid mycket häpna över en punkt i texten, där vi hoppas kunna lyckas övertala Diana Wallis att ändra uppfattning. Det gäller artikel 7 om den särskilda lagstiftningen om miljöskador. Vi anser inte att den särskilda bestämmelsen bör avskaffas och med tanke på hur allmänt återhållsamt Wallisbetänkandet är anser vi verkligen att det vore att beröva kommissionens förslag en viktig komponent.
Vad beträffar miljöskador menar jag att lagstiftningen på EU-nivå liksom i många medlemsländer är mycket svag, och att det saknas rättssäkerhet. Därför innebär det inga som helst fördelar att beröva de drabbade detta alternativ.
Min grupp har beslutat att lägga ner sin röst om denna del av Wallisbetänkandet antas. Vi hoppas emellertid att vi skall lyckas övertala Diana Wallis att slopa detta ändringsförslag till i morgon. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall fatta mig väldigt kort. Jag vill än en gång tacka föredraganden och alla ledamöter som har yttrat sig.
Jag vill bara nämna en fråga som redan har diskuterats. För det första tror även kommissionen, som jag sade förut, att de särskilda områdena, som miljöskyddsområdet, förtjänar att få en annan behandling och jag tar mig därför friheten att uppmärksamma föredraganden på den frågan.
När det gäller ärekränkning i pressen upprepar jag att jag uppskattar den kompromiss som föredraganden har föreslagit kommissionen och som kommissionen har godkänt.
När det gäller de ändringsförslag som har lagts fram efter omröstningen i utskottet för rättsliga frågor tror jag att de löper risk att de facto kopiera en variant av ursprungslandsprincipen, det vill säga en variant av en princip som vi enligt min mening inte kan slå fast och påbjuda i kammaren.
Avslutningsvis bekräftar jag mitt stöd för det första kompromissförslag som nåddes och antogs i utskottet för rättsliga frågor, men jag måste erkänna att jag känner mig lite tveksam till de ändringar som föreslogs senare, det vill säga ändringsförslagen 56 och 57. 
Talmannen
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Fausto Correia (PSE ).
   – När det gäller Diana Wallis betänkande (A6-0211/2005) om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) vill jag först säga att jag röstade på följande vis för att säkra yttrandefriheten och samtidigt inrätta ett rättsligt ramverk för att skydda privatlivet och rättssäkerheten för journalister och medier inom EU:
a) För ändringsförslag 57 avseende artikel 6 och ändringsförslag 56 avseende skäl 12.
b) Mot ändringsförslag 10 avseende skäl 12 a och ändringsförslag 54 avseende skäl 26 a, båda från punkt 3.
Talmannen
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen om ”No-fly lists” / Passageraruppgifter. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman! När det gäller den välkända incidenten med en KLM-flygning är ni medveten om att myndigheterna i Förenta staterna antydde att planet hindrades från att flyga in i deras luftrum sedan två passagerare hade identifierats med hjälp av förhandsinformation om passagerare – API-uppgifter. API-uppgifter utgörs huvudsakligen av uppgifter om pass och biljetter som samlas in vid incheckningen för att påskynda invandringskontrollen på bestämmelseorten. Överföringen av API-uppgifter av flygbolag före ankomsten till bestämmelseorten är en normal rutin bland flygbolag. Enligt den information kommissionen fått tillgång till skickar lufttrafikföretag bara API-uppgifter till gränskontrollerande myndigheter. De uppgifterna hämtar myndigheter i Förenta staterna inte från datoriserade bokningssystem. Kommissionen vill också än en gång klargöra att de berörda passagerarna inte kunde identifieras med hjälp av passageraruppgifter (PNR). Det instrumentet omfattar inte flygningar som korsar Förenta staterna utan endast flygningar till och från Förenta staterna. Som sådant är det inte tillämpligt när det gäller fall som KLM-incidenten.
Enligt kommissionens uppfattning tycks användningen av API-uppgifter av myndigheter i Förenta staterna inte utgöra ett kringgående av PNR-överenskommelsen. Kommissionen kommer att ge särskild akt på varje kringgående av överenskommelsen och kommer att ta upp frågan inom ramen för den gemensamma översynen. Kommissionen vill betona att det inte finns något gällande krav på lufttrafikföretag att förse Förenta staterna med API-uppgifter om passagerare för överflygningar. ”No fly”-listan har gjorts upp av myndigheterna i Förenta staterna och innehåller namnen på personer som de inte vill skall flyga in i Förenta staterna på grundval av Förenta staternas underrättelser och kriterier för bedömning av risker och hot. Den skapas av Förenta staterna och det är bara det landet som har ansvaret för den. Europeiska unionen har en rigorös politik för flygsäkerhet men den innefattar inte en ”no fly”-lista.
Enligt kommissionens uppfattning behöver en ”no fly”-lista inte innebära att de som finns upptagna på den är misstänkta för några missgärningar. Förenta staterna har helt enkelt beslutat att de inte vill att de skall komma in i landet på grund av olika skäl utifrån ett antal ganska allmänna kriterier.
Det är naturligtvis mycket förargligt för någon att nekas tillträde till Förenta staterna därför att hans eller hennes namn finns med på ”no fly”-listan. I detta avseende kommer kommissionen i sina samtal med Förenta staterna att begära förtydligande av deras ”no fly”-lista. En viktig aspekt är till exempel att en aktuell ”no fly”-lista når flygbolagen på ett effektivt sätt och i god tid. Kommissionen försöker därför att klargöra dessa kriterier bättre tillsammans med myndigheterna i Förenta staterna för att undvika felaktigt positiva träffar i framtiden.
Sedan samtalen mellan Förenta staterna och EU inleddes i mars 2003 har kommissionen lyckats utverka löftet från Förenta staterna att den amerikanska kongressen skall begära att en chefstjänsteman med ansvar för konfidentialitet utnämns vid departementet för inrikes säkerhet (Department of Homeland Security), som årligen skall avlägga en rapport inför kongressen och vars slutsatser är bindande för departementet. Chefstjänstemannen med ansvar för konfidentialitet har gått med på att ta mot och skyndsamt behandla fall som framförs av myndigheter för skydd av personuppgifter i EU för de medborgares räkning som anser att deras klagomål inte har fått en tillfredsställande behandling av departementet för inrikes säkerhet. Således har EU-medborgarna fått starkare garantier för en rättvis behandling.
När det gäller den gemensamma översynen av Förenta staternas åtaganden, förutses i dessa en gemensam översyn av deras genomförande som skall ledas av myndigheterna i Förenta staterna och av kommissionen, vilken skall biträdas av EU:s brottsbekämpande myndigheter och datatillsynsman. Den gemensamma översynen kommer att genomföras efter sommaruppehållet, förmodligen i september. Översynen syftar till att ge en klar bild av vilken verkan dessa åtaganden har. Kommissionen avser att informera parlamentet om resultatet av denna gemensamma översyn och vidare utveckling av betydelse.
Slutligen kommer nationella datatillsynsmyndigheter att delta i den grupp som genomför översynen och som leds av kommissionen. Detta bör göra det möjligt för de nationella datatillsynsmyndigheterna, den så kallade Artikel 29-arbetsgruppen, att ge en fullständig bedömning av hur dessa åtaganden genomförs. Jag är glad över att kunna tala om för er att trots olika uppfattningar om Förenta staternas PNR-paket så förekommer ett utmärkt samarbete om genomförandet av det här paketet mellan Artikel 29-arbetsgruppen och kommissionen, ett samarbete som kommer att fortsätta. 
Georg Jarzembowski,
   . – Herr talman! Låt mig på min grupps vägnar säga att kommissionsledamotens klargöranden i denna fråga var mycket övertygande.
Det skall sägas att vårt önskemål om en gemensam utvärdering av överenskommelserna om passageraruppgifter är något som måste välkomnas. Vi finner oss stå i den besvärliga positionen att behöva väga inte bara alla enskilda EU-medlemsstaters utan dessutom Förenta staternas intresse av att skydda sig mot terrorhandlingar mot behovet av att skydda enskilda medborgares personuppgifter. Det är en svår process.
Jag hoppas att amerikanerna verkligen skall uppfylla de löften de har gett oss om att de uppgifter vi förser dem med skall samlas in och utvärderas enbart för terrorskyddsändamål, och att de skall förstöra dem när uppgifterna inte längre behövs, som de har lovat att göra, samt att vi skall hålla varandra underrättade om problem som rör internationell säkerhet. Jag tror att det finns goda utsikter för att överenskommelsen mellan EU och Förenta staterna skall leda till resultat som är förenliga med våra bestämmelser om uppgiftsskydd och dessutom ger oss alla mindre anledning att frukta terrorattacker.
Låt oss dock även blicka framåt. En sak som jag ser som viktig, och som vi måste fortsätta att påminna amerikanerna om, är att vi inte är förtjusta i unilaterala säkerhetsregler, för vi vill skydda våra medborgare precis lika mycket som amerikanerna vill skydda sina. Herr kommissionsledamot, av det skälet tror jag att rätt tillvägagångssätt för oss är att tillsammans med amerikanerna bedöma riskerna för våra passagerare och dela med oss av utvärderingsresultaten för att därigenom öka allmänhetens trygghet. 
Martine Roure,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi tackar er, herr kommissionsledamot, för detta klargörande. Det går dock inte att undvika slutsatsen att Förenta staterna försöker påtvinga Europa allt fler säkerhetskrav, och vi känner oss fortfarande inte lugnade. Därför motsätter vi oss överenskommelsen om flygbolagens överföring av passageraruppgifter till Förenta staternas myndigheter.
I kampen mot terrorism gäller det att klara balansgången mellan säkerhet och individuell frihet. De berörda överenskommelserna är oproportionerliga i förhållande till sitt syfte. Vi kan inte per automatik behandla medborgarna som om alla vore terrorister. Därför kan en överenskommelse med Förenta staterna endast godtas om vi sätter stopp för den systematiska överföringen av personuppgifter för alla passagerare.
Som ni, herr kommissionsledamot, påpekade kallades ett KLM-plan på väg till Mexiko nyligen tillbaka på begäran av Förenta staterna. Incidenten visade än en gång att EU-medborgares rättigheter nonchaleras. Hur kunde de amerikanska myndigheterna få fram passageraruppgifter för den flighten när planet inte ens var på väg till Förenta staterna? Överfördes passageraruppgifterna, och om så skedde, med vilken rätt? Vilka särskilda åtgärder kan kommissionen vidta för att en gång för alla sätta stopp för dessa metoder som strider mot gemenskapslagstiftningen, i synnerhet direktivet om skydd av personuppgifter? Ni berättade att ni fått en garanti. Hur kan vi kontrollera att denna garanti gäller? Kan kommissionen garantera att de amerikanska myndigheterna inte har obegränsad tillgång till flygbolagens bokningssystem?
Det är av avgörande vikt att EU kan bemöta denna repressiva syn på kampen mot terrorism genom att framhålla sitt eget synsätt. Vi erkänner att man för att bekämpa terrorism och organiserad brottslighet verkligen behöver ett starkare gränsöverskridande samarbete, men EU:s terrorbekämpningspolitik måste växa fram i fullständig respekt för medborgarnas rättigheter, särskilt deras rätt att röra sig fritt och deras rätt till skydd av privatlivet. 
Sophia in ’t Veld,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Detta är inte första gången vi möts här i parlamentet sent på kvällen för att diskutera frågor som gäller passageraruppgifter.
Herr kommissionsledamot, ni tog upp KLM-fallet och ni försäkrade oss på nytt att Förenta staterna fick uppgifterna på helt legitimt sätt. Men precis som Martine Roure är jag uppriktigt sagt inte lugn eftersom vi aldrig fick ett klart svar. I det här fallet kom myndigheterna i Förenta staterna över ”APIS”-uppgifterna, uppenbarligen från Mexiko. Var fick Mexiko tag på uppgifterna? Var det tillåtet att överföra uppgifterna till Förenta staternas myndigheter? Gäller en sådan överenskommelse också för flygningar genom Förenta staternas luftrum? Vi vill ha ett exakt svar, inte bara allmänna försäkringar. Vi diskuterade frågan i Förenta staterna i förra veckan. Jag har en känsla av att Förenta staternas myndigheter kanske får tillgång till databaserna direkt, på grundval av PNR-överenskommelsen.
För det andra vill jag få besked om de ”no fly”-listor som myndigheterna i Förenta staterna har. Ni sade att personer på dessa listor inte nödvändigtvis är farliga men jag tycker ändå att det är anmärkningsvärt att myndigheterna i Förenta staterna anser att de är tillräckligt farliga för att vägra dem tillträde till Förenta staternas luftrum och skicka tillbaka dem till Europeiska unionen utan att underrätta EU:s myndigheter, de underrättar bara flygbolagen. De betraktas tydligen som farliga i Förenta staterna men inte i Europa.
När det gäller den årliga gemensamma översynen, sade ni att ni kommer att granska frågor gällande skydd av konfidentialiteten. Jag hoppas att ni också innefattar åtgärdernas effektivitet i den översynen. Ordet ”säkerhet” har nämnts här många gånger men jag vill veta hur många bovar som har gripits, hur många attacker som har förhindrats och hur många misstag – felaktigt positiva träffar – som har förekommit.
Det var meningen att den gemensamma översynen skulle ha ägt rum i maj. Den har nu skjutits fram till september. Jag har hört att det beror på att myndigheterna i Förenta staterna inte kunde eller inte ville förse oss med de uppgifter som begärdes. Skulle ni, herr kommissionsledamot, kunna belysa denna fråga lite? 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Jag tänker tala grekiska. Antingen talar jag väldigt, väldigt fort och ingen kommer att översätta, eller så talar jag väldigt fort eller så talar jag mer långsamt. Jag ber er om överseende.
Hur många ”no fly”-passagerarlistor finns det i dag i Förenta staterna och hur kan felaktigt positiva träffar undvikas? Hur många namn har lagts till dessa listor och hur? I vilket syfte och på vilket sätt undviker man frestelsen att använda dem för andra syften? Hur skyddade är namnen och uppgifterna från otillåten användning och otillåtet tillträde? Hur effektiva är slutligen dessa listor för att identifiera terrorister, när vi vet att namnen på möjliga terrorister inte förs upp på listorna, med följd att flygbolagen inte känner till detta och att det inte kommer fram att de övervakas? Till sist, hur kan folk kontrollera och korrigera sina uppgifter?
Detta är inte mina egna frågor. Den amerikanska kongressen har själv ställt dem till den amerikanska administrationen. Det kanske är svåra frågor för amerikanska medborgare, men de är dubbelt så svåra när EU-medborgare är inblandade. Kommissionen måste samarbeta med Förenta staterna i denna frågan och gemensamt försöka utarbeta riktlinjer för oss.
Herr kommissionsledamot! I mars 2005 lade kongressens forskningsavdelning (Congressional Research Service) fram en rapport om just denna fråga. Där hävdas det att PNR-uppgifterna om passagerare från Europa skall användas i programmet för säkra flygningar (Secure Flight Programme), som endast omfattar inrikesflyg och inga internationella flyg, tvärtemot vad ni sade. Om ni vill kan jag ger er sidan och närmare uppgifter.
Avslutningsvis finns det i dag tre stora faror. Medborgarna kontrollerar inte myndigheterna. Det är myndigheterna som kontrollerar och övervakar medborgarna.
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall också vara väldigt snabb, men jag tror att man bör reflektera lite över vissa aspekter.
Under samtalen med Förenta staterna tänker kommissionen begära förtydliganden, för att förhindra att unilaterala åtgärder beslutas som kan påverka EU-medborgares intressen, och begära att sådana åtgärder skall beslutas gemensamt tillsammans med EU:s institutioner.
Jag talar särskilt om den så kallade ”no fly”-listan. Vi menar att det är ett första viktigt steg, eftersom ”no fly”-listan för närvarande enbart är Förenta staternas ansvar när det gäller flygningar över amerikanskt territorium.
När det gäller flyg till och från Europa kommer vi att be flygbolagen att ge oss förhandsunderrättelser, för att undvika de misstag som tidigare skett när personer med samma namn har förts upp på ”no fly”-listan, vilket lett till att flygplan fått startförbud enbart på grund av att personers identitet förväxlats. Med förhandsunderrättelser från flygbolagen om uppgifterna i ”no fly”-listan bör sådana misstag kunna undvikas.
När det gäller frågan om säkra flygningar, som togs upp av Stavros Lambrinidis, har vi redan fört djupgående diskussioner om flygsäkerheten med de amerikanska myndigheterna.
Det är med stor tillfredsställelse jag kan meddela att de amerikanska myndigheterna nyligen har samtyckt till att amerikanska flygbolag inte skall låta medborgare av europeiskt ursprung omfattas av projektet med säkra flygningar. Med andra ord åtar de sig att inte ta med personuppgifter om medborgare i Europa i försöken, som berör inrikesflyg inom Förenta staterna. Det är en garanti vi har fått, som vi dock tänker fortsätta att ta upp i våra diskussioner.
Vi har av tekniska skäl inte kunnat hålla detta möte tidigare. För några veckor sedan anordnades dock en videokonferens och dialogen kommer att fortsätta under det möte i september som jag tidigare aviserade. För egen del kommer jag att vara oerhört tydlig med att kräva full respekt för skyddet av EU-medborgares personuppgifter. Jag har redan klart och tydligt förklarat detta för departementschefen Michael Chertoff, i samband med vårt möte i Sheffield för några dagar sedan, och jag kommer att fortsätta att göra detta. 
Talmannen
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen om mediernas politiska ställning och oberoende i Vitryssland. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka dem av er som bad om ett meningsutbyte med oss om Vitryssland. Det är det tredje meningsutbytet om Vitryssland sedan jag blev kommissionsledamot. Detta är mycket viktigt, och jag delar era farhågor. Jag tror fullt och fast att det är ytterst viktigt att stärka demokratin och stödja oberoende informationskällor i Vitryssland, särskilt med tanke på det kommande presidentvalet.
Europeiska kommissionen har ett starkt intresse av att Vitryssland är en demokratisk och stabil granne, som förhoppningsvis kan få fullt utbyte av den europeiska grannskapspolitiken i framtiden.
Den senaste utvecklingen i Vitryssland har emellertid fjärmat landets politiska system ytterligare från EU:s demokratiska system och dess normer och värderingar, och hindrat landet från att inta sin rättmätiga plats bland EU-nationerna. Efter parlamentsvalet och folkomröstningen i Vitryssland förra året, som inte uppfyllde internationella normer för demokratiska val, bekräftade Europeiska unionens råd i november 2004 att restriktioner för kontakter på ministernivå med de vitryska myndigheterna hade införts. Samtidigt skickade Europeiska unionen ett mycket tydligt budskap till Vitrysslands befolkning, för att tala om för dem att vi inte hade glömt dem och att vi ville förbättra kontakterna med det civila samhället.
Europeiska unionen har konsekvent fördömt arresteringarna och de politiskt motiverade rättegångarna mot president Aleksander Lukasjenkos potentiella motståndare. Vi har krävt att rättssäkerheten respekteras och en omedelbar frigivning av dessa personer. Vi ser dessa handlingar från regimens sida som ett försök att eliminera oppositionsledare, särskilt under upptakten till presidentvalet 2006. Vi ser på det ökande förtrycket av politiska partier, icke-statliga organisationer och oberoende medier med stor oro.
Vi följer också noga situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna i Vitryssland. Som en tydlig signal att Europeiska unionen inte kan acceptera kränkningar av de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna införde vi förra året ett visumförbud för vissa högt uppsatta vitryska tjänstemän på grundval av Europarådets slutsatser. Där var Pourgourides-rapporten om politiskt orsakade försvinnanden. Vi utvidgade sedan detta visumförbud till att omfatta de tjänstemän som ansågs ha ansvaret för de manipulerade valen och även för den manipulerade folkomröstningen liksom de ansvariga för undertryckandet av fredliga demonstrationer.
Våra allvarliga farhågor för hur arbetstagarorganisationernas rättigheter efterlevs i Vitryssland har lett till en undersökning om påstådda kränkningar av föreningsfriheten och även av rätten till kollektivavtal så som den definieras i ILO-konventionen, särskilt inom ramen för Allmänna preferenssystemet (GSP). Undersökningen kan till slut leda till ett upphävande av Vitrysslands rätt till förmånerna i GSP.
Mot bakgrund av att den politiska situationen i Vitryssland förvärras engagerar sig Europeiska unionen alltjämt starkt för att ge stöd till det civila samhället och till människorna i Vitryssland. Här måste sägas att kommissionen är en betydande givare till Vitryssland och under de senaste månaderna har vi också effektiviserat vårt stöd till landet. En workshop arrangerades i Vilnius i syfte att samordna vårt stöd. Detta var mycket viktigt eftersom det gav oss tillfälle att intensifiera vår samordning, inte bara bland medlemsstaterna utan också med länder som Förenta staterna och Kanada.
Vi har två mål. Det ena är att främja och stödja de mänskliga rättigheterna, demokratiseringen, det civila samhället och de demokratiska krafterna i ordets egentliga mening. Vi ägnar särskild uppmärksamhet åt stödet till medier, icke-statliga organisationer, åt stärkandet av demokratiska institutioner och rättssäkerhet. Detta görs genom det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter (EIDHR) och det decentraliserade samarbetsinstrumentet. Två anbudsinfordringar genomfördes där i mars och urvalet av projekt har redan avslutats. Avtal kommer troligtvis att tecknas under sommaren så att verksamheten kan påbörjas före årets slut. Det är frågan om tio till tolv projekt som avser utbildning och stöd till icke-statliga organisationer med juridisk rådgivning åt människor som har problem som rör mänskliga rättigheter. Jag hoppas på utmärkta resultat.
Det andra målet är att stödja befolkningens mer generella behov på närliggande områden. Med mer generella behov menar jag TACIS-programmet som inriktas på stöd till själva befolkningen inom olika områden, inklusive god förvaltningssed, hållbar utveckling, den sociala sektorn, utbildning, hälsovård, miljö och ekonomisk utveckling och även lindring av de problem som orsakats av Tjernobyl-katastrofen som har en framträdande roll i vårt stödprogram.
Idén med att stödja oberoende radiosändningar till Vitryssland har framförts som ett effektivt och praktiskt svar på bristen på alternativ och oberoende information i Vitryssland. Vi har noga undersökt möjligheterna och skall se hur detta kan lösas. Under våra rådande budgetbestämmelser är det inte lätt att omedelbart hitta den rätta lösningen. Men jag kan säga er att när det gäller de svårigheter som journalister möter i Vitryssland så har vi ett nyckelprogram för att utbilda journalister och vi har redan lyckats göra mycket. Vi har stött Vitryska journalistföreningen, vilket den är mycket tacksam för. Vi gav dem till exempel vårt stöd som vinnare av Sacharov-priset för tankefrihet 2004. 
Bogdan Klich,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Detta är faktiskt parlamentets fjärde resolution om Vitryssland. Det är emellertid den första som tas fram utifrån en djup besvikelse över kommissionens hållning. Ur parlamentets synvinkel är rådet en allierad och kommissionen en fiende, åtminstone när det gäller översynen av den nuvarande politiken för Vitryssland. Rådet förstår vad som krävs, medan kommissionen inte har någon som helst förståelse för hur de befintliga instrumenten bör ändras för att stödja det civila samhället och demokratiseringsprocessen i Vitryssland.
Javier Solanas budskap i samband med hans möte med Condoleezza Rice i Vilnius om den demokratiska oppositionen i Vitryssland är en viktig politisk signal. Samtidigt har dock kommissionen kört fast i en märklig ond cirkel. Kommissionen tror att förändringar i Vitryssland endast kan ske genom befintliga politiska mekanismer och instrument. Så är inte fallet. Det går inte att få till stånd förändringar på detta sätt, eftersom dessa instrument har utformats för demokratiska länder, eller länder där demokratiseringsprocessen redan har inletts. I alla länder i världen skulle det vara omöjligt att främja inledningsskedet av en demokratiseringsprocess med hjälp av de instrument kommissionsledamoten hänvisar till. Om vi försöker göra detta riskerar vi att offra EU:s politiska trovärdighet, och utsätter oss också för risken att politiska deklarationer i framtiden inte längre kommer att följas av handling.
Medan allt detta pågår kommer det inom kort, närmare bestämt nästa år, att hållas presidentval i Vitryssland. Vi måste hjälpa vitryssarna att välja. Det är därför av oerhörd betydelse att de förses med tillförlitlig och oberoende information, i första hand via radiostationer. Jag skall påpeka att man i Polen och Litauen har inlett projekt för att upprätta oberoende radiostationer. Dessa projekt konkurrerade ursprungligen med varandra, men samarbetar nu. Av det skälet hänvisas det i resolutionen till ett nätverk av radiostationer för Vitryssland.
De nationella regeringarna har redan gett sitt stöd till dessa projekt. De borde även få stöd av EU, och nuvarande attityder måste ändras. Kommissionen har redan funderat över om sådant stöd kan ges i åtta månader nu, och detta kan inte fortgå. Just detta problem tas upp i resolutionsförslaget. 
Marek Maciej Siwiec,
   –Herr talman! Vad vi i dag gör är helt enkelt att beskriva vad som kan kallas en stagnerande kris. Nyheter om denna kris har nått oss och vi har alla sett bilder från demonstrationer, människor som har gripits och misshandlats. Sedan hamnar dessa människor i fängelse och vi skickar protester och väntar tills nästa bilder visas på TV. Vad allt detta betyder är att vi faktiskt inte kan göra särskilt mycket. Vi kan inte göra mycket, och vi bör åtminstone vara ärliga nog att erkänna det för oss själva.
Dagens debatt om medierna berör bara en liten del av den hårda verklighet som präglar livets alla områden i Vitryssland. På min grupps vägnar vill jag eftertryckligen uppmana kommissionen att anta den kompromissresolution som har utarbetats och som skall läggas fram i morgon, som inspirationskälla för sina åtgärder.
Det finns ytterligare en fråga vi inte bör glömma. Trots att timmen är så sen och trots att vi är en så liten skara, bör vi vara ärliga mot oss själva och erkänna att EU, varmed jag avser alla oss i kammaren och samtliga medlemsstater, kommer att stå maktlöst och hjälplöst om vi inte för samtal med Ryssland om Vitrysslandsfrågan.
Vi för samtal med Ryssland om olika frågor. Mest populärt är naturgas och olika vinstintressen, men vi har inte frågat Ryssland om vad de verkligen anser om situationen i Vitryssland. Det är väldigt lämpligt för Ryssland och för president Vladimir Putin att det finns ett land de kan se ner på i den delen av Europa, och att det finns en regim som kan ses som Europas svarta får. Aleksander Lukasjenko och hans bedrifter tolereras och stöttas med hjälp av billig naturgas och olja, och EU samtycker till detta. Vi borde åtminstone erkänna för oss själva att Lukasjenkoregimen är bekväm för Ryssland och att vi accepterar det.
Fängslandet av Michail Chodorkovskij ter sig bagatellartat mot bakgrund av vad som händer i Vitryssland. Vi sliter vårt hår i protesterna för Chodorkovskij, medan mycket lite sägs om Aleksander Lukasjenkos anonyma offer. Om vi inte vidtar konkreta åtgärder för att stärka det civila samhället kommer dessa människor att förlora sin främsta resurs, nämligen hoppet. Det vore verkligen slutet. 
Anne E. Jensen,
   – Herr talman! Fru kommissionsledamot, ni gav en mycket levande beskrivning av den nuvarande situationen i Vitryssland. Utvecklingen i landet går åt fel håll, och det är förstås så mycket mer nedslående som det i synnerhet inom andra länder av före detta Sovjetunionen finns en anda av förnyelse som vi inte alls kan se i Vitryssland.
Ni nämnde en lång rad program som är på gång. Jag tror emellertid att Bogdan Klich till viss del hade rätt när han sade att många av EU-programmen vänder sig till grannländer med någon form av demokratisk struktur. Det är annorlunda när vi har att göra med en diktatur, som i fallet Vitryssland. Det krävs andra instrument för detta land. Som bekant har Tacis gott om medel för att lösa miljöproblem och gränsövervakningsfrågor. Men hur skall vi veta om president Lukasjenko förvaltar dessa medel på ett sätt som överensstämmer med EU:s intressen?
Jag anser därför att förslaget i den resolution vi skall rösta om i morgon är helt riktigt. Det är ett dokument som gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa kan stödja helhjärtat och oreserverat. Det är viktigt för oss att stödja rätten till fri opinionsbildning i Vitryssland, och vi har helt enkelt en skyldighet att ta i tu med vissa av dessa projekt, som ur ekonomisk synvinkel kommer att vara ytterst blygsamma men som kommer att få oerhörd betydelse för kampviljan hos de i Vitryssland som kämpar för demokrati. De behöver få höra och förstå att det finns folk som är medvetna om deras situation, som står bakom dem och kommer att stödja dem helhjärtat. Genom att kämpa ställer de sig i främsta ledet och riskerar sina liv. Vi måste ge dem stöd utifrån. Vi har ett ansvar och jag tycker att ni borde förklara för oss hur ni konkret tänker ta i tu med denna fråga. 
Konrad Szymański,
    –Herr talman! De senaste veckorna har Lukasjenkoregimen lagt till ytterligare en post på listan över tveksamma metoder. Man har börjat spela ut nationalistkortet mot den polska befolkningsgruppen i Vitryssland, trots att den gruppen lever i landet sedan urminnes tider.
Den polska föreningen i Vitryssland har förföljts ända sedan ett nytt demokratiskt ledarskap valdes, trots att organisationen håller sig utanför vitrysk inrikespolitik. Den polskspråkiga tidningen lades ner och de statligt styrda medierna sprider officiell propaganda för att avbilda polacker som agenter för utländska makter som finansieras av Nato och CIA och som i själva verket förbereder en blodig revolt mot den vitryska staten.
EU:s politik måste ge en reaktion på denna utveckling. Jag tycker att det är värt att fundera över om solidariteten mellan länderna på mellanstatlig nivå kan förstärkas, liksom solidariteten inom EU-politiken och den transatlantiska politiken. När det gäller kommissionen måste den rikta in sin politik på att genomföra väl avgränsade projekt, exempelvis stöd till oberoende medier.
Det finns en fråga, fru kommissionsledamot, som jag särskilt vill betona i detta sammanhang. Parlamentet kommer på inga villkor att visa förståelse för någon form av passivitet och tröghet från kommissionens sida under denna mandatperiod. Om ni fortsätter att agera som ni har gjort tidigare kommer ni bara att skapa ytterligare konfliktytor mellan parlamentet och kommissionen. Fru kommissionsledamot, ni lämnar oss inget annat val.
Aldis Kušķis (PPE-DE )
   – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionsledamot! Vitrysslands diktator Aleksander Lukasjenko håller framgångsrikt på att skapa en totalitär regim, med ledning av den sovjetiska totalitära kommunismens klassiska verk, som han hyllar. Den här gången använder han inte proletariatets diktatur och den kommunistiska ideologin som täckmantel, utan raserar metodiskt det vitryska folkets medborgerliga och politiska friheter och raserar rätten till yttrandefrihet och adekvat information. Det vitryska folket får dagligen detaljerade rapporter om diktatorns heroiska gärningar från de förslavade medierna. Glädjerika sånger hörs på radion och en propagandaapparat värdig Goebbels förlamar tilltron till samhället. Behovet av demokratisk frihet förtvinar, hopplösheten krymper människors drömmar och tro till sin egen förmåga. Hur kan denna ”ryssifieringsprocess” stoppas? Hur skall vi skydda de delar av det civila samhället som fortfarande är oförstörda? Hur skall vi på nytt kunna skapa en inre efterfrågan på ärlig och adekvat information?
Vi kan göra detta om EU tillämpar sina egna rättigheter och skyldigheter. Genom att tillämpa rätten och skyldigheten att inrätta ett område för fri information med budgetmedel som redan har beslutats för detta år. Jag uppmanar Europeiska kommissionen att sluta spela upp sin överdrivna diplomati och i stället fullgöra sina skyldigheter. Det är nu helt och hållet avhängigt kommissionens goda vilja om oberoende radiostationer skall kunna inrättas. Finansiella, tekniska och organisatoriska frågor kan lösas under året. Professionella journalister väntar i denna stund på att få ägna sig åt objektiv rapportering. Detta arbete skulle vara en än större ära för dem än det Sacharov-pris de fick av Europaparlamentet förra året. Jag uppmanar er att stödja denna resolution. Stöd den och genomför den, så att Vitryssland inte blir en totalitär stat. 
Joseph Muscat (PSE ).
   – Herr talman! Att någon av oss skulle berätta för kommissionsledamoten vad som händer i Vitryssland är inte nödvändigt. Samtidigt tror jag att ni står på vår sida fru kommissionsledamot. Men låt oss se till att det händer saker. Det är vad vi alla gemensamt vädjar om.
Bestämmelser är endast ett medel att nå målet, inte ett mål i sig. Vi kan inte säga till människorna i Vitryssland att vi inte kan hjälpa dem just nu därför att vi måste följa komplicerade regler. Låt oss ändra på reglerna.
En av de viktigaste aktörerna när det gäller att skapa bestämmelser och se till att de efterlevs är parlamentet. Låt oss se vad vi kan göra. Vi skulle alla vilja få till stånd konkreta åtaganden när det gäller projektet för en radiostation, direkt stöd till familjer som är offer för regimen – deras behov är trängande – och för det tredje och viktigast, en konkret, realistisk tidsplan. Jag förstår vad ni menar när ni hänvisar till en tidsplan som förhoppningsvis börjar efter sommaren och fortsätter under en överskådlig framtid, men vi bör ha en konkret tidsplan för särskilda evenemang för de kommande tolv månaderna. 
Rolandas Pavilionis (UEN ).
   – European Humanities University, som stängdes i Minsk för ett år sedan, återuppstod nyligen i Vilnius. Historiskt var de europeiska universiteten förelöpare till Europeiska unionen. EU:s verkliga rötter finns i universiteten, eftersom universiteten bygger på tankefrihet. I den resolution vi lägger fram för parlamentet välkomnar vi i gruppen Unionen för nationernas Europa därför att European Humanities University återuppstått. Vi tycker också det är glädjande med Republiken Litauens ansträngningar, som syftar till att sprida demokrati, tankefrihet och mänskliga rättigheter genom utbildning, genom att förbereda en utbildad generation för ett nytt land – ett land som är granne med EU, men fortfarande är fångat i diktatur. Därför vänder vi oss till Europeiska kommissionen, medlemsstaterna och Europeiska unionen och uppmanar er att följa de europeiska givarnas och Förenta staternas exempel och stödja detta universitet på alla sätt som tänkas kan. Vi är övertygade om att det är på detta sätt vi kan bredda frihetens sfär, där nationens frihet och solidaritet och samarbete främjar den mänskliga värdigheten – vår egen värdighet. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag intresserar mig sedan länge för Vitryssland och jag har aldrig förespråkat att helt avbryta kontakterna med de vitryska myndigheterna på områden av ömsesidigt intresse, som människohandel och handelsfrågor. Det är också sant att EU:s nuvarande politik inte har gett någon utdelning. President Aleksander Lukasjenkos regim har dragit sig tillbaka i en belägringsmentalitet där tilltagande förföljelsemani inför intentionerna i EU, Förenta staterna och rent av Ryssland ibland har medfört ökande förtryck och diktatoriska reaktioner.
Demokratin har stoppats effektivt med uppgjorda val och upphävande av begränsningarna för presidentens mandatperiod trots att observatörer från Oberoende staters samvälde (OSS) har hävdat motsatsen. De mänskliga rättigheterna har undertryckts i och med ouppklarade försvinnanden av oppositionella. Domarkåren är långt ifrån oberoende och ifrågasätter inte det fälttåg som förs av den ställföreträdande åklagaren general Paval Radzivonaw, den som främst tagit initiativ till en hårdare kontroll av tidningar som och . De rättsliga domarna mot oppositionella som Mikhail Marinich ger ytterligare belägg för detta. Pressfriheten existerar i realiteten inte nu när tidningar dras in och journalister, även utländska korrespondenter, trakasseras eller bötfälls. Teoretiskt sett kan vitryssar till och med skickas till arbetsläger för att ha vågat kritisera presidenten. En journalist, Veronika Cherkasova, mördades förra året under mystiska omständigheter.
När det gäller mediernas frihet kan Vitryssland nu likställas med några av världens mest utstötta regimer, som Kuba, Burma, Nordkorea och Iran. EU och Förenta staterna står enade i att fördöma denna brutala regim och att införa smarta sanktioner mot regimens tjänstemän.
Jag stödjer starkt oberoende radiosändningar till Vitryssland från EU och även ekonomiskt bistånd till vitryska journalister och det civila samhället. Jag hoppas att denna ohyggliga regims dagar är räknade och att den snart skall ha försvunnit från Europakartan. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . – Herr talman! Jag tror att vi faktiskt inte har skilda uppfattningar. Detta är en regim där friheten undertrycks och därför måste vi göra något, vilket jag redan har förklarat tre gånger. Det var kommissionen som samtyckte till att åka till Litauen med företrädare för ett fåtal medlemsstater för att samarbeta och utforma de rätta strategierna.
De rätta strategierna finns, problemet är våra budgetbestämmelser. Dessa budgetbestämmelser infördes därför att parlamentet tidigare begärde dem. Varför? Därför att det har förekommit oegentligheter, men nu är vi starkt begränsade. Det är mycket svårt för mig att agera emot budgetbestämmelserna och det är därför som det tar mycket tid. Jag kan inte bara ta och ge pengar till vilken icke-statlig organisation som helst. Det måste göras enligt reglerna och reglerna är mycket besvärliga och strikta. Om vi vill ändra reglerna – och jag skulle inte ha något emot att börja förenkla dem – då behöver jag uppriktigt talat parlamentets stöd, annars kan jag inte göra någonting. Jag vill inte bli anklagad för oegentligheter, som kolleger har blivit tidigare. Jag är alltid flexibel och öppen. Jag skall undersöka saken, men det tar lång tid. Det kan ta månader att få saker och ting på plats, men vi kommer att gå åt rätt håll.
Jag anser inte att det är korrekt att säga att rådet har andra idéer. Rådet kom efter oss. Vi började arbeta med några få medlemsstater och med många icke-statliga organisationer, men rådet är inte ansvarigt för genomförandet. Genomförandet måste vi stå för i enlighet med budgetplanen och -bestämmelserna och i enlighet med våra restriktioner. Detta är problemets kärna. Ni bör känna till det och därför säger jag det klart och tydligt.
Det stämmer inte heller att säga vi inte för en dialog med Ryssland i denna fråga. Naturligtvis gör vi det. Men verkligheten är den att Ryssland inte har förändrat något hittills, och man tycks ha svårt för att göra det. Men jag håller helt med om – och vi var överens på seminariet – att vi bör göra något med tanke på medierna och ta direkt kontakt med samhället där: vi bör utbilda journalister.
Vi bör också arbeta via Ukraina. Vi har arbetat tillsammans med våra polska och litauiska vänner och vi kommer också att arbeta mycket med ukrainarna eftersom de har bättre kontaktmöjligheter än vi har. Det är sant att Aleksander Lukasjenko nu inför hårdare åtgärder eftersom han är rädd för att det skulle kunna uppstå rörelser liknande dem i Ukraina, Georgien och Kirgizistan.
Så här är läget i realiteten men jag kan inte ge er mer information just nu. Vi arbetar med genomförandet men det tar tyvärr mer tid än jag skulle önska. I min förra roll som utrikesminister i Österrike utfärdade jag en föreskrift, och föreskriften följdes och genomfördes kanske inom de närmaste månaderna. Inom kommissionen är det mer komplicerat. Vi måste vara mycket noga med att skydda oss mot alla oegentligheter. Men jag är beredd, om ni är det, att undersöka denna situation. 
Talmannen
   – Jag har mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B6-0329/2005) till kommissionen från Enrique Barón Crespo för utskottet för internationell handel om ursprungsbestämmelser i samband med handelsmässiga preferensavtal (KOM(2005)0100). 
Enrique Barón Crespo (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I egenskap av ordförande i utskottet för internationell handel vill jag börja med att välkomna kommissionsledamot László Kovács och säga honom att det skulle glädja oss att ta emot honom i utskottet för internationell handel för en första diskussion om de frågor vi gemensamt arbetar med. Jag säger detta till honom direkt i den mycket intima atmosfär som råder här så sent på kvällen.
Jag vill uttrycka min och utskottets tillfredsställelse över att förordningen om Allmänna preferenssystemet antogs i april, även om det är beklagligt att den inte antogs det planerade datumet, så att förmånerna kunde omfatta de länder som drabbades av tsunamin. När det gäller ursprungsreglerna har vi också rätt att få regelbunden information om de förfaranden som tillämpas genom kommittésystemet, även om det stämmer att parlamentet inte har medbeslutande- eller samrådsbefogenheter i fråga om förordningen om tillämpning av tullkodexen, enligt rådets beslut från 1999 om närmare villkor för utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter.
I fråga om generaldirektoratet för handel, som regelbundet förser oss med handlingar från kommitté 133, innebär det att generaldirektoratet för beskattning och tullunion kommer att förse våra kommittéer med förslag till tillämpningsåtgärder, omröstningsresultat och mötesprotokoll.
Det ligger i linje med våra befogenheter enligt arbetsordningen, vilka inte enbart omfattar handelsfrågor, utan även ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser med tredjeland. Herr kommissionsledamot, vi är därför villiga och beredda att studera våra respektive kalendrar för att försöka upprätta förnuftiga förbindelser med er som inbegriper dialog, diskussion och kontroll.
När det gäller den föreslagna reformen anser vi att de problemområden som tas upp med avseende på förenkling, flexibilitet och kontroll är viktiga. Jag skall kommentera dem helt kort.
Vad gäller förenkling menar vi att det är positivt att man slopar en lång rad villkor som exportörerna åläggs, och att ursprungscertifikatet förlängs enbart på grundval av värdekriterier. I den här frågan vill vi snarast möjligt få in resultaten från konsekvensanalyser och datasimuleringar, som kan visa de ekonomiska återverkningarna för handelsutbytet och förmånsländerna av att man fastställer tröskelvärden för mervärdet.
Vad gäller ökad flexibilitet anser vi att vi genom att tillåta regional kumulation bland länder i samma region kan främja den ekonomiska integrationen mellan dessa länder, vilket överensstämmer med vår grundläggande filosofi och även kan få gynnsamma effekter.
När det så slutligen gäller kontroll måste vi ta fram ett förslag om att upprätta nya kontrollmekanismer för att säkerställa att vi inte får någon anhopning av onödiga byråkratiska och administrativa förfaranden som kan avskräcka från att använda mekanismerna för att utnyttja förmåner.
Vid en tidpunkt då det pågår en mycket livlig debatt om uppfyllandet av millenniemålen och kampen mot fattigdom, både i Europaparlamentet och i FN, OSSE och G8, menar vi att detta är det idealiska tillfället för en reform av ursprungsreglerna som kan öppna upp våra marknader och gynna de länder som behöver det bäst. Det är syftet med denna muntliga fråga och vi vill veta vad kommissionen har för inställning i frågan. 
László Kovács,
   . – Herr talman! I meddelandet av den 16 mars 2005 fastställs allmänna riktlinjer för ursprungsreglernas framtid i preferensavtal. Det är en tredelad strategi som skall ses som ett paket: för det första, förenkling och skäligt mildrande av bestämmelsernas innehåll; för det andra, förbättrade förfaranden för genomförandet och efterlevnaden av dem; för det tredje, säkra förhållanden för laglig handel, särskilt genom riktad övervakning av hur de olika avtalen fungerar. Medan riktlinjerna gradvist bör tillämpas på alla avtal inriktar de sig främst på de avtal som rör utvecklingen av varje del av Allmänna preferenssystemet (GSP).
Kommissionen anser att en formell förenkling skulle kunna uppnås genom att de nuvarande talrika och komplicerade reglerna för att bestämma ursprunget för produkter som inte helt framställts i ett land ersätts med en enda övergripande metod som bygger på värdekriterier. Genom att fastställa ett tröskelvärde innebär den metoden också att man kan anpassa ursprungskraven alltefter önskade resultat när det gäller marknadstillträde och utveckling för förmånsländer. Den skulle gälla både för att bestämma vad tillräcklig bearbetning innebär när råvaror används som inte har sitt ursprung i ett land eller i en kumulationszon och för att bestämma ursprung, men skulle när det är frågan om kumulation bygga på andra tröskelvärden.
Låt mig ta tillfället i akt att ta upp er andra fråga. Behovet av mildrande måste med hänsyn till mina inledande kommentarer ses i förhållande till den avsedda effekten, inte bara i termer av exportökning enligt GSP utan framför allt på förmånsländernas faktiska utveckling. I det sammanhanget utgörs de kriterier som måste beaktas för att fastställa tröskelvärdet av de nya reglernas effekt på utvecklingen.
Användningen av en mervärdesmetod är därför en utgångspunkt. Kommissionen lanserar undersökningar för att mäta metodens inverkan på vissa produkter som är nyckelvaror för utvecklingsländer, som textilier, jordbruk och fiske – hittills har fastställandet av deras ursprung inte baserats på värdet – och som är känsliga för gemenskapen i fråga om tariff- och marknadsvillkor. Undersökningen bidrar till att fastställa kriterier och till att kontrollera om en mervärdesmetod med lämpliga tröskelvärden både för tillräcklig bearbetning och kumulation verkligen ligger helt i linje med principerna om förenkling och användarvänlighet. Om denna undersökning visar att mervärdessynsättet inte skulle leda till de förväntade resultaten inom vissa sektorer, kommer kommissionen att anta en annan strategi för att bättre uppnå dessa mål.
Angående er första fråga är kommissionen beredd att ge parlamentsledamöterna mer ingående förklaringar. Men direktiven för undersökningen omfattar hur produkterna och länderna kommer att väljas ut för datasimuleringarna och de mått och steg som skall följas när resultaten utvärderas.
I fråga om fastställandet av tröskelvärdena kommer det att ingå i processen att utarbeta och anta kommissionens förordning för att förbättra ursprungsreglerna i GSP. Parlamentet kommer att delta i enlighet med kommittéförfarandet. Men så snart kommissionen är i stånd att formellt börja undersöka utkastet till förordning i Tullkodexkommittén kommer utkastet att göras tillgängligt för parlamentet.
Gällande er tredje fråga har kommissionen noga övervägt idén att tillåta global kumulation mellan alla GSP-förmånsländer. Detta går mycket längre än regionöverskridande kumulation. Kumulation av ursprung bör, för att få riktig effekt, vara en extra möjlighet för ursprungsmaterial från länder som är verkliga ekonomiska partner med lägre restriktioner än från andra länder.
Att utvidga ursprungsmöjligheterna till alla utvecklingsländer skulle resultera i att avvisa själva begreppet kumulation, förutsatt att de flesta förnödenheter som används av utvecklingsländer för att tillverka produkter som skall exporteras till EU enligt GSP kommer från andra utvecklingsländer. En sådan global kumulation skulle faktiskt avlösa de normala ursprungskraven. De största förmånstagarna i en sådan situation skulle återigen vara de största exportländerna och inte de fattigaste och mer sårbara, vars intressen skulle gynnas mer av lämpliga tröskelvärden.
För att få effekt måste kumulation och dess främjande förbli inriktat på grupper av länder med ömsesidiga och balanserade ekonomiska intressen. Som det framhålls i meddelandet utesluter detta inte en utvidgning av existerande kumulationszoner eller en sammanslagning av existerande grupper som Asean eller SAARC. Men detta måste stämma överens med behov som grupperna av länder själva framför och det måste få stöd från de nödvändiga instrumenten för administrativt samarbete i ursprungsfrågor.
Kommissionen står till parlamentets förfogande för att hålla det informerat om den vidare utvecklingen av detta viktiga ärende. Jag vill säga till ordföranden för utskottet för internationell handel: Jag står till ert och ert utskotts förfogande närhelst ni inbjuder mig att delta i era förehavanden. 
Maria Martens,
   . – Herr talman! När vi i mars talade om systemet med handelsförmåner för utvecklingsländerna, bad vi kommissionen att se över ursprungsreglerna, framför allt för att främja en bättre användning av systemet, och vi är därför glada över att den är i färd med att göra just detta. Översynen började i mars och vi kan förvänta oss att få in de slutliga förslagen under hösten. Jag har i detta sammanhang tre frågor att ställa.
Den första rör kumulation. Kommissionen har redan påpekat att den vill öka den regionala kumulationen, som jag anser vara ytterst betydelsefull, och att den vill vidareutveckla den regionöverskridande och eventuellt globala kumulationen. Kan kommissionen i det här skedet säga något mer om detta?
Den andra frågan berör användningen av Allmänna preferenssystemet. De största vinsterna tillfaller i huvudsak en handfull länder, däribland Kina. Utmaningen vi står inför är att införliva ändringarna på ett sådant sätt att vi säkerställer att de länder som behöver systemet bäst verkligen kommer att använda sig av det och har möjlighet att göra det. Hur anser kommissionen att vi skall uppnå detta? Överväger kommissionen att sänka tröskelvärdet för regional kumulation för de minst utvecklade länderna?
Jag vill avsluta med att säga några ord om riskerna för misshushållning och bedrägerier, som är ett verkligt problem. Förhoppningsvis skall det gå att göra justeringar genom att förenkla ursprungskriterierna och förenkla de administrativa förfarandena samt genom att göra villkoren för regional kumulation mer flexibla. En riskanalys skall enligt planerna läggas fram för detta ändamål. Jag vill be kommissionen att tala om för oss huruvida denna analys har genomförts vid det här laget och huruvida kommissionsledamoten har möjlighet att kommentera den. 
Antolín Sánchez Presedo,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som föredragande för betänkandet om Allmänna preferenssystemet och som skuggföredragande för reformen av ursprungsreglerna vill jag betona vikten av att de förmåner som erkänns av unionen tillämpas effektivt och verkligen gynnar mottagarna. Parlamentets främsta intresse är att se till att det syftet uppfylls och därför vill jag ta upp vissa frågor. Jag delar däremot de mål som formuleras i ert meddelande.
När det gäller förenkling vill jag först betona att de minst utvecklade länderna måste få en särskild behandling, och att lägre tröskelvärden och möjligheten till minimiregler som gynnar dem måste erkännas. Samtidigt måste man hantera vissa sidoproblem om man inrättar tröskelvärden för mervärdet som enda kriterium, eftersom detta krav kan bli väldigt kostsamt för företag i de minst utvecklade länderna, som skulle behöva sofistikerade bokförings- och redovisningssystem. Om vi kopplar detta kriterium till nettoproduktionskostnaden i de olika länderna och beaktar växelkurser, lönenivåer och råvarupriser, kan systemet bli mer komplicerat och kanske leda till utslagning i de minst utvecklade länderna med billig arbetskraft.
När det gäller att göra ursprungsreglerna mer flexibla vill jag betona att det är nödvändigt att länder som omfattas av samma preferensbehandling måste kunna kumulera sinsemellan, även om de tillhör olika geografiska eller handelsmässiga regioner. Vi menar att det vore en logisk regel och att man då samtidigt skulle behöva erkänna möjligheten av bilateral kumulation med EU, så att produkter som sluttillverkats i ett förmånsland och som innehåller material med ursprung i gemenskapen också kan omfattas av förmånsbehandlingen.
Med tanke på kontrollåtgärderna vill jag framhålla behovet av att vi får in konsekvensanalyser och datasimuleringar. Jag ber er att lyssna till det civila samhällets synpunkter och se till att systemet övervakas, samtidigt som parlamentet i vederbörlig ordning informeras. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Jag har lagt märke till det stora intresse som parlamentet visar för den genomgripande översyn av ursprungsreglerna som kommissionen har inlett. Det är tydligt att vi har samma målsättningar.
Medan ursprungsreglerna i GSP står först i tur kommer riktlinjerna i kommissionens meddelande också att stimulera till att översynen av ursprungsreglerna ses över i andra avtal, särskilt i förhandlingarna om EU:s avtal om ekonomiskt partnerskap med AVS-länderna.
Jag vill än en gång framhålla att jag, även om er institutions formella deltagande grundar sig på den rättsliga ramen för definitionen av ursprungsregler i olika preferensavtal, anser att det är ytterst viktigt att ert utskott hålls fullständigt informerat och får möjlighet att uttrycka sina åsikter om de avgifter som skall införas till förmån för bättre marknadstillträde och utveckling.
För att produkter skall anses vara tillräckligt bearbetade i ett land på grund av regional kumulation är det ändå viktigt att bestämma i vilket land den regionala produkten har sitt ursprung. Detta är viktigt eftersom det kan finnas utvecklingsländer i samma region som drar nytta av olika preferensavtal i GSP och omfördelning av dessa tullförmåner bör undvikas. I detta syfte kommer ett kumulationströskelvärde att fastställas för att avgöra om produkterna har sitt ursprung i landet för sluttillverkning. Detta tröskelvärde bör vara lägre än det tröskelvärde som gäller för icke ursprungliga produktionsfaktorer i avsikt att främja lokalisering i kumulationszonen och samtidigt tillräckligt hög för att undvika omfördelning av tullförmåner. Tröskelvärdet kommer att vara lättare att uppnå för utvecklingsländerna.
Att ursprungsreglerna reformeras är av stor betydelse för att förbättra handelsmöjligheterna för världens fattigaste och mest sårbara länder. Vi måste se till att vi håller våra löften. När det gäller några andra detaljer i frågorna kommer vi att lämna ett skriftligt svar. 
Talmannen
   – Debatten är avslutad. 

