Mellemøsten (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra den højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedpolitik og fra Kommissionen om Mellemøsten.
Kyriacos Triantaphyllides
(EN) Hr. formand! Som medlemmer af Europa-Parlamentet har vi besluttet at udtrykke vores solidaritet over for vores palæstinensiske kolleger, der er fængslet af Israel. På symbolsk vis udtrykte 45 medlemmer af Europa-Parlamentet denne støtte ved kollektivt at støtte de 45 palæstinensiske parlamentsmedlemmer. Som valgte repræsentanter kan vi kun fordømme fængslingen af præsidenten og en tredjedel af medlemmerne af det palæstinensiske lovgivningsråd. Vi kræver en øjeblikkelig og betingelsesløs frigivelse. Vi vil fortsat indtrængende anmode om, at der udsendes en delegation fra Europa-Parlamentet, samt om at der træffes alle nødvendige foranstaltninger for at nå dette mål.
(Bifald)
Formanden
Hr. Triantaphyllides! Jeg fremsatte sidste onsdag - altså i dag for en uge siden - en lignende opfordring til Knesset. At fremsætte et sådant krav for Knesset er noget, som kræver særlige overvejelser. Lad os håbe, at vi kan finde en løsning på alle spørgsmålene, også hvad frigivelsen af de tre tilfangetagne israelske soldater og BBC-journalisten Alan Johnston angår. Alle parter må give sig.
Javier Solana
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil indlede med at sige, at kvartetten for nøjagtig en uge siden mødtes i Berlin. Jeg er sikker på, at De har læst det dokument, der blev offentliggjort den selvsamme aften, så De kender vores solidaritet med de medlemmer af Den Palæstinensiske Myndighed, af parlamentet, som er blevet tilbageholdt, og, som formanden for Parlamentet har sagt, med andre personer, der er også er tilbageholdt mod deres vilje på israelsk eller palæstinensisk grund.
Jeg vil fremkomme med en kort redegørelse. Jeg er blevet bedt om at begrænse mig til 10-15 minutter - det skal jeg forsøge på - og jeg kan fortælle Dem, at jeg er vendt tilbage fra en lang rejse i hele regionen, hvor jeg havde lejlighed til at møde de vigtigste regionale ledere og foretage en analyse af situationen for også at kunne informere kvartetten, som holdt møde sidste onsdag.
Jeg havde den fornøjelse at foretage denne rejse næsten samtidig med formanden for Parlamentet, som jeg var i telefonisk forbindelse med, og det var jeg også med en gruppe medlemmer af Parlamentet, som har sendt mig et brev, jeg endnu ikke har besvaret. Jeg vil gerne modtage dem personligt, for siden da har jeg ikke været i Bruxelles en eneste dag.
Jeg vil undersøge, hvornår jeg er her og kan modtage dem, så vi kan tale stille og roligt om de meget vigtige spørgsmål, som de har stillet mig.
Jeg mener, at denne debat er særlig vigtig. Den bliver også afholdt på en meget vigtig dato for Palæstina, for Israel og for verdens borgere i almindelighed og borgerne i den arabiske verden i særdeleshed.
I disse dage er det 40-året for udbruddet af Seksdageskrigen i 1967, som stadig har mange negative følger. Når man ser tilbage på disse 40 år, kan man ikke lade være med at føle sig berørt.
Det har været 40 år med besættelse, med lidelser for begge parter, med vold, hvor borgerne - i både Palæstina og Israel - har lidt meget, og 40 år, hvor der også er blevet etableret for mange israelske bosættelser i de besatte områder.
På baggrund af disse 40 år har vi to muligheder for at håndtere situationen: Vi kan se tilbage og forsøge at tage ved lære, så vi ikke begår de samme fejl igen, eller vi kan se fremad og forsøge at finde ud af, om vi kan drage den allervigtigste konklusion, nemlig at den eneste mulighed for at afhjælpe denne konflikt, som allerede har varet i 40 år, er fred. En hurtig fredsproces, som hurtigt fører til fred.
Der har været mange processer, og der har været mange forspildte fredsmuligheder. Jeg mener, at vi alle sammen i dag må have vilje - vilje til at handle, ikke bare vilje til at tænke og tale, men vilje til at handle - for at vi virkelig kan sikre freden i disse områder, som har stor betydning for mange af os og for europæerne i almindelighed.
Derfor vil jeg gerne se fremad, men jeg vil kort komme ind på, hvad denne rejse har betydet, for de områder, jeg har besøgt, er alle sammen områder, som desværre ikke befinder sig i den bedste situation i disse dage.
I de besatte områder, i Palæstina, er vi vidne til en vanskelig tid med intern palæstinensisk vold og ny vold mellem Israel og Palæstina. Parternes opfordringer til våbenhvile er ikke blevet taget til efterretning i hverken Palæstina eller mellem Palæstina og Israel.
Jeg vil i dag opfordre alle, der har et ansvar i den forbindelse, til at indlede en våbenhvile hurtigst muligt, så der kan skabes et gunstigt klima for at opnå fred.
Jeg havde ligesom formanden for Parlamentet lejlighed til at besøge Gaza. Det er meget vigtigt at besøge Gaza i disse dage. Det er ikke første gang, jeg besøger Gaza, men jeg syntes, at det var en moralsk forpligtelse at være der i netop disse dage og møde præsidenten for Den Palæstinensiske Myndighed, så man ikke fik det indtryk, at verden fuldstændig overså det, der skete i Gaza. Gaza befinder sig i en vanskelig situation med vold blandt palæstinenserne, som ikke fører nogen steder hen.
Derfor skal vi allerførst sørge for, at denne vold ophører, at der indføres våbenhvile, og at alle palæstinenserne omgående kan begynde at arbejde sammen om den fælles sag, som freden utvivlsomt er. Fred med deres naboer og fred indbyrdes. Vi gør alt, hvad vi kan, for at fremme denne politik, både jeg i min stilling og Kommissionen med dens generøse støtte.
Situationen i Palæstina er alvorlig set ud fra et økonomisk og socialt synspunkt. Derfor mener jeg, at det, så snart disse dage er ovre, og vi har mulighed for igen at mødes mere klart og gennemsigtigt med de politiske ledere, må overvejes at udarbejde en særlig bistandsplan for Gaza. I modsat fald kan der opstå en virkelig kompliceret situation i Gaza, som vil være vanskelig at komme ud af for at indlede en ægte fredsproces.
Jeg vil også sige til Dem, at den højtidelige appel, som præsident Abbas fremførte i går på årsdagen for Seksdageskrigens udbrud i 1967, fortjener at blive læst og analyseret af alle, for den har en værdi og afspejler et moralsk mod, som er værd at huske på.
Jeg var også i Israel. Jeg mødtes med premierministeren og med udenrigsministeren, og jeg var i Sderot, som er det område, der har været det primære mål for Qassam-raketter. Jeg syntes, at det var rimeligt også at vise vores solidaritet - den europæiske solidaritet - med alle dem, der lider under en eller anden form for vold, herunder Qassam-raketternes vold.
Jeg oplevede også nogle hårde og vanskelige situationer der, men man har et klarere billede af det, der sker, hvis man har oplevet det på stedet.
I kvartettens erklæring sidste onsdag anmodede vi Israel om at udvise tilbageholdenhed.
Israel befinder sig også i en vanskelig politisk situation. Primærvalget i Arbejderpartiet er endnu ikke afsluttet - det er tæt på - og vi får at se, hvordan den næste regering kommer til at være sammensat, hvis der sker ændringer, efter valget i det israelske Arbejderparti.
I kvartettens erklæring er der også en klar og energisk opfordring til, at der overføres midler fra Israel til de palæstinensiske myndigheder.
Det internationale samfund kan gøre meget, og det gør vi også. Europæerne er nok dem, der gør mest.
De arabiske lande er også begyndt at give penge til finansministeren, Salam Fayyad, og i dag kan vi sige, at han nu så småt har mulighed for at opstille et budget set ud fra Den Palæstinensiske Myndigheds synspunkt.
Men uden overførsel af midler fra Israel til Palæstina kan det internationale samfund ikke stille meget op. De økonomiske forhold bliver først bedre, når der overføres midler fra Israel til palæstinenserne.
Jeg vil sige lidt om kvartetten og dernæst noget om Libanon.
Kvartettens møde i onsdags i Berlin var ud fra mine erfaringer - og jeg har i snart mange år deltaget i kvartetten, siden jeg var med til at tage initiativ til den - et af de hidtil vigtigste. I kvartetten har vi haft mulighed for nøje at overveje, hvordan der kan iværksættes en fredsproces. Hvis De læser det sidste afsnit i erklæringen, vil De se, at den virkelig er fremtidsorienteret, og at kvartettens medlemmer forpligter sig til i samarbejde med parterne - Israel, Palæstina, de arabiske stater - at begynde at arbejde intensivt på at indlede en fredsproces, en proces med en politisk horisont.
For første gang i kvartettens historie skal den foretage en fælles rejse til området, den skal i løbet af de kommende uger have et møde med palæstinenserne og israelerne, og den skal også have et møde med de arabiske lande, der med det arabiske fredsinitiativ også samarbejder om at påbegynde en normalisering livet - eller om at skabe mulighed for en normalisering livet - i områderne mellem Israel og Palæstina.
Derfor mener jeg, at det internationale samfund gennem kvartetten til trods for det mismod, som mange kan føle, til trods for det mismod, der er blandt palæstinenserne og ligeledes blandt visse grupper i det israelske samfund, reagerer modsat: Det reagerer med håb, med en følelse af, at vi efter 40 år har en moralsk forpligtelse til at gøre alt for at opnå en formalisering af freden, for at indlede en fredsproces.
De kommende uger bliver afgørende for forsøget på at indlede et forløb, der kan føre fra den aktuelle situation til en politisk proces, der fører til fred.
Det er ikke helt let af finde ud af, hvad der kan føre til denne fredsproces. Vi tænker næsten alle sammen på, hvad der kan føre til fred. Det, der skal gøres nu, er at indlede arbejdet med det i samarbejde med alle kvartettens medlemmer. Jeg vil understrege, at vores forslag blev meget godt modtaget af FN's generalsekretær, den amerikanske og den russiske udenrigsminister, som var meget positivt indstillede over for de idéer, som jeg havde æren af at forelægge for kvartetten på Europas vegne.
Derfor er dette en meget vigtig korsvej, hvad angår situationen i området, men også en positiv korsvej hen imod en fredsproces, som så småt viser sig i horisonten.
Jeg må også i den tid, jeg har fået stillet til rådighed, sige noget om Libanon. Libanon er endnu en gang ude i en meget alvorlig krise. Det ved De udmærket. Krisen skyldes til dels tidligere begivenheder. Det gælder f.eks. mordet på den tidligere premierminister Rafik Hariri, hele situation i sommer, den aktuelle politiske lammelse, som er blevet endnu alvorligere med de bevægelser, der er opstået, med terrorhandlinger, i flygtningelejrene, nærmere betegnet i to flygtningelejre, en i nord og en i syd.
Som bekendt har der været en reaktion fra den libanesiske hærs side, som jeg ville betegne som patriotisk, og den støtte, som den libanesiske hær har fået fra alle Libanons politiske grupperinger har været patriotisk, hvilket virkelig er usædvanligt i betragtning af de uenigheder, der har været i de seneste måneder, uger og dage mellem de forskellige libanesiske fraktioner.
Vi håber og ønsker, at Libanon også opnår fred, at disse særlige begivenheder, der har fundet sted i disse dage - som også var ledsaget af FN's Sikkerhedsråds godkendelse af oprettelsen af en international straffedomstol, som skal dømme i sagerne om de forbrydelser, der blev begået i Libanon - giver mulighed for at opnå en aftale mellem alle de politiske kræfter for at sætte skub i den politiske proces i Libanon. Det er vores ønske, og vi samarbejder bedst muligt for at få det ønske indfriet.
Jeg vil overholde tiden og slutte, som jeg begyndte: Dette er et tidspunkt for håb, som vi må kunne udnytte, om på en eller anden måde at kunne bryde en cyklus, der blev indledt for 40 år siden og forhåbentlig kan blive afløst af fred, af sameksistens mellem to stater - Israel og Palæstina. Der er håb om, at vi med en fred, som også omfatter de øvrige - Syrien, Libanon - kan blive vidne til genrejsningen af et Mellemøsten, der kan skabe større forhåbninger for alle, være mere velstående og bidrage konstruktivt til fred i hele regionen.
For europæerne er det en bestræbelse, som vi ikke kan lukke øjnene for, og De kan være forvisset om, at mine øjne i hvert fald altid vil være åbne.
(Bifald)
Formanden
Hjertelig tak, hr. højtstående repræsentant Javier Solana, også for Deres utrættelige arbejde og Deres store indsats. Jeg må sige, at Deres erfaringer svarer til mine. Vi må ikke miste modet til at gå videre ad fredens vej.
Benita Ferrero-Waldner
Hr. formand! Som vi alle ved, og som hr. Solana netop har sagt, er situationen i området utroligt spændt. Jeg vil endda gå så vidt som til at sige, at der hersker en følelse af fortvivlelse. Min direktør er fortsat dernede, og han har netop ringet til mig. Desværre er sikkerheden forringet, og vi er vidner til en ond voldsspiral - specielt i det besatte palæstinensiske område, i Israel og i Libanon, sådan som hr. Solana netop har sagt.
Hvis ikke der gøres noget ved årsagerne til denne fortvivlelse, kan vi meget snart blive vidne til en konsolidering af mere radikale grupper i hele regionen. Efter min mening er det den største fare. Som hr. Solana netop har sagt, har kampene i Libanon nu spredt sig til andre palæstinensiske lejre. Vi er derfor dybt bekymrede over, at der er en konfrontation mellem de libanesiske væbnede styrker og de islamistiske oprørere. Det har vist sig at være den alvorligste interne konflikt siden borgerkrigens afslutning, og den har allerede kostet over 100 menneskeliv.
Jeg vil gerne atter understrege vores fulde støtte til Libanons legitime regering. Jeg vil imidlertid gentage vores holdning om, at der skal gøres mest muligt for at undgå yderligere ofre blandt civilbefolkningen. Nødhjælpsorganisationerne skal kunne udføre deres arbejde.
På den anden side vil jeg også udtrykke tilfredshed med vedtagelsen af FN's Sikkerhedsråds resolution 1757, der sikrer oprettelsen af en særlig domstol for mordet på Libanons tidligere premierminister Rafiq Hariri. Efter min mening vil det bekræfte over for Libanons befolkning, at loven og retsstatsprincipperne respekteres i deres land, og give dem mulighed for at komme videre efter en af de mest tragiske hændelser i Libanons nyere historie.
Det planlagte møde i Gaza i morgen mellem præsident Abbas og premierminister Olmert er desværre blevet aflyst, men i det mindste vil G8-lederne i morgen diskutere konflikten mellem Palæstina og Israel, sådan som vi også gjorde det på G8-udenrigsministrenes møde. Der var stor bekymring over den politiske og sikkerhedsmæssige udvikling både i Gaza og i Israel, men også en erkendelse af, at der ikke findes noget alternativ til at fortsætte denne humanitære støtte og på den anden side at undersøge, hvordan man kan støtte dette arabiske fredsinitiativ.
Selv i denne meget delikate og vanskelige tid tror vi, at der fortsat er grund til håb, fordi det israelske initiativ er en enestående mulighed for at finde en omfattende løsning. Vi ved, at egypterne også forsøger at formidle en våbenhvile med alle de palæstinensiske faktioner. USA's engagement - specielt Condoleezza Rices engagement - er meget værdifuldt i denne svære tid. Vores EU-formandskab er også meget engageret. Kvartetten har gjort, præcist som hr. Solana har sagt. Jeg synes, at det var et udmærket møde, og der er en idé for både et bilateralt spor og et regionalt spor. Forhåbentlig kan der afholdes et møde i Egypten med samtalepartnere fra Den Arabiske Liga og forhåbentlig også med de to parter.
For to dage siden talte jeg til den jordanske udenrigsminister hr. Abdel Ilah Al-Khatib, der sammen med sin egyptiske kollega planlægger at besøge Israel, inden Den Arabiske Liga mødes med kvartetten sidst i juni måned. Forhåbentlig vil det medvirke til yderligere at engagere Israel og tilskynde landet til at forholde sig positivt til det arabiske fredsinitiativ.
I sidste uge deltog jeg også i en konference i Wien om kvindelige lederes rolle som bidragydere til fred og sikkerhed i Mellemøsten. Prominente kvinder som Tzipi Livni, Hanan Ashrawi, Condoleezza Rice med flere diskuterede det potentielle bidrag fra det civile samfund, fra samfundets kvinder, til freden. Selv om det er et lille bidrag, var det første gang, at Tzipi Livni og Hanan Ashrawi deltog i drøftelser ved samme bord. Jeg må sige, at der var en del gensidig forståelse og tilmed en venlig atmosfære. Initiativet viste sig at være endnu en nyttig del af denne meget vanskelige proces. Jeg planlægger at arrangere en form for opfølgningsmøde i Bruxelles, måske næste år.
Vi sætter stor pris på Europa-Parlamentets engagement. Besøget fra Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Det Palæstinensiske Lovgivende Råd blev efterfulgt af Deres besøg, hr. formand, og af Deres meget afbalancerede tale i Knesset den 30. maj. Det er opmuntrende, at talen - som De sagde - fik en god modtagelse af Knesset. Det er ikke nogen let mulighed.
Det palæstinensiske folk har fortvivlet brug for et politisk perspektiv. Det er vi, medlemmerne af kvartetten, udmærket klar over. Derfor skal vi presse på for at få forhandlinger om en endelig status og samarbejde med de strukturer, som Den Arabiske Liga har opstillet. Den Arabiske Liga bad Israel om at opgive visse foranstaltninger vedrørende besættelsen - f.eks. bosættelserne og adskillelsesmuren. Jeg blev meget opmuntret af præsident Abbas opfordring til øjeblikkeligt at standse den interne vold, fordi Quassam-raketterne fra Gaza skal standses én gang for alle. Våbenhvilen bør bestemt udvides til Vestbredden. Jeg er meget ked af, at morgendagens møde mellem premierminister Olmert og præsident Abbas blev aflyst, men vi må åbenbart indse, at de to parter ikke kunne nå til enighed om Abbas' våbenhvileplan og specielt sammenkædningen af våbenhvilen i Gaza med indstillingen af de militære operationer på Vestbredden. Det lykkedes heller ikke at nå til enighed om at frigive de af Israel tilbageholdte palæstinensiske indtægter fra told og afgifter inden frigivelsen af den kidnappede soldat Gilad Shalit. Vi havde håbet på en udvikling på dette område. Palæstinenserne besluttede, at de ikke ville risikere dette møde, men selvfølgelig havde vi alle håbet på, at det ville skabe lidt mere fremskridt i dialogen om våbenhvilen, i overførslen af indtægterne samt i adgangsmulighederne.
Med hensyn til regeringen for national enhed er tiden bestemt ikke inde til at give op nu. Jeg er enig i, at den endnu ikke har leveret nogle af de ting, vi havde håbet på, men der er ingen attraktive alternativer. Hvis vi lader denne regering smuldre, får det meget alvorlige følger for Den Palæstinensiske Myndigheds institutioner, og det risikerer at føre til en styrkelse af radikale udbrydergrupper. Det er det sidste, vi ønsker.
Som De ved, har Kommissionen inden for Ministerrådets rammer reageret hurtigt på regeringen for national enhed og på palæstinensernes øgede behov. Alene i første halvår af 2007 bevilgede vi 320 millioner euro i EU-støtte, hvilket næsten svarer til de samlede bevillinger for hele sidste år. Denne enestående indsats viser, at vi efter dannelsen af regeringen for national enhed har optrappet vores nødhjælp til palæstinenserne. Men Den Palæstinensiske Myndigheds økonomiske situation er meget alvorlig, hvilket Salam Fayyad fortalte min kollega i går. De har brug for, at vi fortsætter denne mekanisme. Israel skal frigive de tilbageholdte indtægter fra told og afgifter til Den Palæstinensiske Myndighed. Efter min mening er vi nødt til fortsat at opfordre dem til at gøre det via den midlertidige internationale mekanisme eller via PLO-kontoen. Vi gentog denne anmodning i det seneste associeringsudvalgsmøde med Israel i Jerusalem den fjerde juni. Kvartetten har også bemærket de forsatte overførslers betydning for at forbedre de økonomiske og humanitære forhold på Vestbredden og i Gaza. Som tidligere nævnt, er det selvfølgelig under alle omstændigheder vigtigt med en udvikling.
Siden dannelsen af regeringen for national enhed har vi arbejdet meget tæt sammen med finansministeren. Fordi den socioøkonomiske situation er så dårlig, vil vi fortsætte den midlertidige internationale mekanisme frem til den 30. september, og vi ser frem til at modtage nye midler til denne nye udvidelse. Jeg vil snart bede Europa-Parlamentet og Rådet om at gøre endnu en indsats og finde ekstra ressourcer på budgettet. Jeg takker for Deres tidligere støtte og håber, at den også vil blive udvidet til os i fremtiden, fordi vores vigtigste opgave må være at restituere Den Palæstinensiske Myndigheds institutioner, så den kan levere tjenesteydelser til det palæstinensiske folk. Vi forsøger gradvist at bevæge os i retning af en genoptagelse af institutionsopbygnings- og udviklingsprojekter samt at mindske vores nuværende koncentration om nødhjælp og humanitær bistand, hvis vi kan. Denne betingelse findes selvfølgelig fortsat.
Vi ser frem til nye palæstinensiske forslag. De sagde, at de ville udtænke idéer til konkret international støtte. Den Palæstinensiske Myndighed forbereder i øjeblikket en operationsplan, der kan blive et nyttigt redskab til at identificere udviklingsaktiviteter - specielt i Gaza - som vi kan støtte.
Jeg vil også gerne sige, at Den Palæstinensiske Myndigheds finansielle underskud er så stort, at Fællesskabet umuligt kan løfte byrden alene. De arabiske stater skal også leve op til deres forpligtelser om at hjælpe regeringen for national enhed. Det var opmuntrende at se, at den nyoprettede PLO-konto nu i det mindste blev brugt af Saudi-Arabien, Quatar og De Forenede Arabiske Emirater. Det hjælper, men det er ikke tilstrækkeligt.
(Bifald)
Formanden
Mange tak, fru kommissær Ferrero-Waldner! Jeg vil også gerne takke Dem hjerteligt for Deres indsats i denne vanskelige fredsproces - hvis man stadig kan kalde den sådan.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand! Jeg vil indlede med at takke den højtstående repræsentant for hans utrættelige fredsbestræbelser, Dem, hr. formand, for Deres besøg i regionen, som har symbolsk betydning og er en solidaritetsgestus, og kommissær Ferrero-Waldner for den vanskelige opgave, som Kommissionen udfører midt i en alvorlig politisk krise, hvor de grupperinger, som den nationale samlingsregering består af, nu bekriger hinanden, og midt i en meget alvorlig social, økonomisk og humanitær krise.
Hvad kan man gøre i denne situation? Ikke meget mere end det, som fru Ferrero-Waldner og hr. Solana har sagt, nemlig intensivere EU's diplomatiske bestræbelser og handle ud fra to forudsætninger.
Den første er, at de interne kampe mellem de to grupperinger, som den nationale samlingsregering består af, ophører. De har indledt en åben kamp om magten, som har alvorlige følger for civilbefolkningen.
Den anden er - og det skal siges højt og tydeligt - at den nationale samlingsregering uforbeholdent og udtrykkeligt erklærer, at den går ind for demokrati og fordømmer vold.
Hvad kan vi gøre imens? Kommissær Ferrero-Waldner har sagt det meget tydeligt: Vi skal med størst mulig fleksibilitet forsøge at anvende mekanismen for humanitær bistand, forhøje bevillingerne til den og omfordele den mellem andre prioriterede områder.
Den højeste straf i henhold til Spaniens straffelovbog er fængsel i 30 år og en dag. Hr. Solana mindede os om, at det i dag er 40 år siden Seksdageskrigen, som førte til, at Gazastriben, Vestbredden og Golanhøjderne blev besat. Situationen står stadig i stampe. 40 år er mere end, hvad et samfund - eller to, som hr. Solana sagde - kan klare i form af lidelser og død.
Jeg mener, at Parlamentet samlet bør støtte repræsentanterne for Rådet og Kommissionen i deres bestræbelser på, at EU i samarbejde med det internationale samfund i almindelighed og kvartetten i særdeleshed gør alt for, at der - som hr. Solana og fru Ferrero-Waldner sagde - opstår en ny mulighed for fred i et samfund og en region, der allerede har lidt for meget.
Pasqualina Napoletano
Hr. formand, fru Ferrero-Waldner, hr. Solana, mine damer og herrer! Som påpeget finder denne forhandling sted på 40-årsdagen for besættelsen af Vestbredden og Gaza. Det, der skulle have været et lynangreb, er blevet til et endeløst mareridt. 40 år er så lang tid, at hele generationer af palæstinensere kun har kendt til besættelse, ydmygelse, kontrolposter og derefter muren og det næsten totale fangenskab. Det er nu næsten umuligt at bevæge sig omkring i de besatte områder.
I løbet af disse 40 år har Israel bestemt heller ikke fundet de sikkerhedsgarantier, det søgte efter, og det har oplevet bekymrende undermineringer af demokratiet og retsstatsprincipperne. Der er tale om to folkeslag, der er udmattet af endeløs krig og vold. For vores eget vedkommende vil vi gerne understrege - hvilket Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet længe har pointeret - at den eneste mulighed for en konstruktiv tilgang til en stadigt værre situation er en åbenlys støtte til den palæstinensiske regering for national enhed.
Vi vil gerne tilføje, at det internationale samfund bør overveje at forpligte sig til at indsætte en fredsbevarende styrke for at forhindre en yderligere forværring af de seneste ugers vold i Gaza, for at genskabe de grundlæggende betingelser for, at folk kan leve et normalt liv og for at den internationale lov kan respekteres samt først og fremmest for at bryde den onde spiral med endeløs vold.
Fra Israel forventer vi andet end de mord og tilfældige arrestationer, der fulgte som svar på Qassam-raketangrebene på Sderot. Besættelsen, bosættelserne, muren og Jerusalems status gør udsigterne til en tostatsløsning stadigt mere usandsynlige for hver dag, der går, hvilket selv FN-kilder nu siger. FN, USA, Rusland, Europa og hele det internationale samfund har et ansvar for at handle, før alle chancer for sameksistens er forsvundet for evigt.
Til slut vil jeg minde Dem om, at der findes en arabisk plan, der tilbyder Israel en mulighed for fred ikke kun med palæstinenserne, men med alle de arabiske lande. Det er noget, man skal se på med større overbevisning. Premierminister Olmert sagde selv forleden, at denne plan kunne danne grundlag for forhandlinger. Forhåbentlig sagde han det ikke kun, fordi hans regering er særligt svag.
Situationen i Libanon er ligeledes alvorlig, sådan som De har pointeret. Efter min mening bør UNIFIL-styrkerne i marken støttes og styrkes. Endelig vil vi gerne opfordre hr. formand Pöttering til at træffe foranstaltninger for at indkalde til et ekstraordinært møde i Den Parlamentariske Forsamling for Euro-Middelhavs-partnerskabet.
Annemie Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, fru kommissær, mine damer og herrer! I disse dage mindes vi Seksdageskrigen, som dels fastslog Israels militære overherredømme, dels indledte begyndelsen til 40 års besættelse, konfrontationer, vold og blodsudgydelser i en uendelighed. De, som er født efter juni 1967 i Israel og i de besatte områder, dvs. de, som er 40 år eller yngre, har ikke kendt til andet end usikkerhed og bekymring over fremtiden for deres eget land, deres kære og dem selv. Nu kan det sandelig være nok efter 40 år. Der skal hurtigst muligt arbejdes på fred, en varig fred, som skal være baseret på to lande, som anerkender hinandens eksistensberettigelse, og hvis nabolande skal lade dem være i fred.
Alle tidligere talere har udførligt gjort rede for, hvor indviklet, vanskeligt og kompliceret det er. Men der er én ingrediens, uden hvilken det aldrig vil lykkes, og det er politisk vilje og politisk mod. Uden politisk vilje og politisk mod af den slags, som på et vist tidspunkt f.eks. var til stede i Sydafrika i begge lejre for at gøre en ende på apartheid, som var et afskyeligt regime, uden den slags politisk mod og politisk vilje vil det ikke lykkes. Og det sørgelige er, at der ikke er andre, der kan udvise politisk vilje og politisk mod, end de to parter selv. Det er dem, som er nødt til at udvise den politiske vilje og det politiske mod. I morgen vil der omkring Berlaymont-bygningen blive dannet en menneskekæde af jøder og palæstinensere, som alle vil sige: "Efter 40 år kan det være nok. Efter 40 år skal der arbejdes på fred."
Desværre er konflikten mellem Israel og Palæstina ikke den eneste, som forårsager uro i området. Ny vold er blusset op i Libanon, efter nogles mening styret af Syrien, som for enhver pris vil forhindre en international Hariri-domstol. Jeg vil gerne på min gruppes vegne bifalde beslutningen truffet af FN's Sikkerhedsråd, som havde mod til at sige, at der vil blive oprettet en sådan domstol. De ved, at dette vil være en blandet domstol med internationale dommere og libanesiske dommere, med en blandet offentlig anklager, og at den vil fungere ifølge den libanesiske rets principper. Men også i Libanon vil der være brug for politisk mod i alle lejre for omsider at unde libaneserne det, som også de har ret til, nemlig fred og sikkerhed.
Brian Crowley
Hr. formand! Jeg vil gerne takke den højtstående repræsentant og kommissæren for deres indlæg i dag. I stedet for at tale om alle landene på så kort tid, vil jeg koncentrere mig om Palæstina, fordi alt, hvad der foregår i andre egne af Mellemøsten, relaterer til situation i Israel og Palæstina.
Hvis man ser på de drøftelser, der fandt sted på FN's Sikkerhedsråds særlige samling for 40 år siden i 1967 efter starten på seksdageskrigen, er det interessant at se, at den potentielle løsning eller plan, man overvejede, var en garanti for israelsk sikkerhed og grænser baseret på en tilbagetrækning af de israelske styrker fra de besatte områder og en tostatsløsning. 40 år senere har kvartetten ikke formået at få opfyldt det enkleste af alle mål: at få folk til at tænke på denne måde.
Vi har begået fejl på europæisk plan med vores negative reaktion på valget af Hamas-regeringen i Palæstina, hvilket udsendte et forkert signal, der gjorde det muligt for radikale grupper at tage kontrollen i marken, og som fik folk til at sige: "Det nytter ikke noget at stemme på disse folk, for europæerne vil lukke for pengene". Derfor var det så vigtigt - som kommissæren ganske rigtigt sagde - at finansieringen blev genoprettet med krisemekanismen.
Dette arbejde skal fortsætte, for kun ved at opbygge forbindelser og skabe en dialog mellem folkene kan vi sikre, at der også bliver en resolution. Denne resolution skal baseres på de samme principper som for 40 år siden: en tostatsløsning, en garanti for sikre grænser samt retfærdighed og lighed for alle folk i Israel og i Palæstina.
David Hammerstein
Israel vandt Seksdageskrigen, men tabte freden med 40 års besættelse. Nu ser vi, at der er en farlig tendens til irakisering eller tribalisering af volden i Mellemøsten.
Fatah al Islams opdukken i de palæstinensiske lejre i Libanon og den stigende fragmentering af de civile konflikter i Gaza er ikke gode varsler for regionens fremtid.
Vi ser, hvordan det palæstinensiske problem breder sig til hele Mellemøsten og sammenblandes med de forskellige aktørers interesser.
Vi risikerer at nå bunden inden længe. Skal vi vente passivt på, at Den Palæstinensiske Myndighed bryder sammen? Det kan vi, som jeg tidligere har sagt, ikke tillade. Hvad skal vi gøre for, at det ikke sker? Er det et bebudet mord, kaos og vold i alles krig mod alle?
Gaza kan ikke vente længere. EU kan ikke vedblive med at vende den demokratisk valgte palæstinensiske samlingsregering ryggen. Denne europæiske politik har bidraget til den folkelige skepsis over for enhver tendens til moderation fra Hamas' og Fatahs side, fordi den viser, at accepten af Mekka-aftalen ikke ændrer ved embargoen eller forbedrer de forfærdelige levevilkår i det enorme fængsel, som Gaza er.
For det første må EU indlede en dialog med alle parter, også Hamas, med henblik på dannelse af en stabil samlingsregering.
For det andet må vi genoptage den direkte finansielle støtte til Den Palæstinensiske Myndighed og sikre, at Israel afleverer de penge i form af palæstinensiske skatter og afgifter, som det tilbageholder.
Endelig må vi arbejde for at udvide våbenhvilen i Gaza til Vestbredden med opstilling af nogle internationale garantier, med udstationering af europæiske og arabiske tropper med FN-mandat i Gaza og om nødvendigt på Vestbredden.
Vi anmoder samtidig om, at de 45 parlamentarikere og israeleren Gilad Shalit løslades, og om, at affyringen af Qassam-raketter og Israels dødbringende gengældelsesangreb ophører.
(Bifald fra venstre)
Francis Wurtz
Hr. formand, hr. Solana, fru kommissær! Min gruppe har været meget ivrig efter at afholde denne debat, navnlig i dag, 40 år efter udbruddet af en krig, som det internationale samfund, inklusive Den Europæiske Union, frem til den dag i dag ikke har vist sig i stand til at få gennemført den eneste retfærdige og holdbare løsning af, nemlig en ophævelse af Israels besættelse, kolonisering og undertrykkelse af de palæstinensiske områder, som blev erobret i 1967.
Hr. formand, jeg bifaldt formen og det grundlæggende i Deres stærke ord om dette emne i Knesset den 30. maj. Jeg husker særligt tre vigtige sætninger fra Deres tale. De udtalte, at "international ret er bindende for os alle". De har ret. Vi beder ikke Israel om andet, end at landet overholder Sikkerhedsrådets resolutioner, Genève-konventionerne, udtalelserne fra Den Internationale Domstol og den humanitære folkeret, sådan som FN netop har påpeget. Lovovertrædelserne er grove, vedvarende og omfattende. De sker i forbindelse med bosættelser, flygtninge, fanger, sikkerhedsmuren og primært naturligvis i forbindelse med besættelsen af områder og annekteringen af Østjerusalem.
De understregede ligeledes, hr. formand, at "en tostatsløsning på grundlag af grænserne fra 1967 er og bliver den eneste vej til en tilfredsstillende løsning". Det er en grundlæggende sandhed. De mange bosættelser, opførelsen af sikkerhedsmuren og isoleringen af palæstinensiske områder i Jerusalem har imidlertid til formål at gøre denne løsning umulig. De israelske myndigheders tilsidesættelse af Den Arabiske Ligas fredsplan bekræfter denne strategi om at forværre tingene.
De mindede os med rette om følgende åbenlyse faktum, hr. formand: uden retfærdighed, ingen fred. Den berømte israelske historiker Tom Segev gentog for nylig, hvad nogle af hans landsmænd har ment i 40 år, nemlig at "i 1967 lagde Israel grundstenen til fremtidig terrorisme". Store statsmænd som Yitzhak Rabin forstod dette, men de israelske fredsstyrker, som er dette land til ære, marginaliseres af det nuværende styre.
Den konklusion, der skal drages af denne tragiske erfaring med 40 år i blinde, er ifølge min gruppe følgende: at lade stå til er det samme som at gøre os selv skyldige. Lad os turde kæmpe for sandheden. Jeg vil citere Dem en sidste gang, hr. formand: "Lad os have modet til sammen at starte på en frisk".
(Bifald fra venstre)
Formanden
Mange tak, Francis Wurtz, for Deres henvisning til det, jeg sagde til Knesset.
Javier Solana
Hr. formand! Jeg vil gerne ganske kort svare på bidragene fra medlemmerne fra de forskellige politiske grupper her i Parlamentet.
Jeg mener, at de fleste talere har fulgt en linje, som i og for sig er den samme, som vi har forsvaret længe: nemlig at tiden er kommet til at bevæge sig videre fra en krisestyringspolitik - som er meget vigtig, men ikke nok. Vi har brug for politikker sammen med krisestyring til løsning af konflikten. Vi skal arbejde hen imod en politisk horisont for virkelig at komme i gang med at løse den konflikt, der startede for 40 år siden. Det er grundlæggende det synspunkt, som alle har givet udtryk for, og det er noget, vi vil forsøge på i de kommende dage.
Jeg fortalte Dem, at kvartetten mødtes i Berlin sidste onsdag, og jeg sagde, at for første gang lægger kvartetten vægt på at indlede en diskussion med parterne for at begynde at arbejde sig i retning af en politisk horisont. Dette betyder, at inden månedens udgang vil kvartetten mødes med palæstinensere og israelere for at skubbe dialogen videre - den befinder sig stadig i de indledende faser - som er indledt mellem præsident Abbas og premierminister Olmert. De er disse to, der skal finde vejen i retning af fred. Det er vores forpligtelse at skubbe på og fungere som katalysator for processen. Det vil vi gøre. Det står skrevet ganske klart i erklæringen fra kvartetten sidste onsdag. Jeg mener, at dette er en grundlæggende ændring, og det vil jeg gerne understrege, fordi nogen spurgte, om vi vil sidde og vente passivt på, at katastrofen indtræffer. Svaret er nej: Det ønsker vi ikke, det ønsker De ikke, og det ønsker regionens befolkning ikke. Derfor forsøger vi under ledelse af kvartetten at indføre denne mekanisme for at kunne bevæge os i retning af fred.
Nogle af de ærede medlemmer fra de politiske grupper fremførte også nogle andre idéer, herunder forslaget om en international styrke. Jeg vil gerne sige, at for første gang i mange år er tanken om en international styrke ikke udelukket. Som De ved, blev idéen bragt op i Knesset af to medlemmer af de parlamentariske grupper, som sagde, at tiden kunne være inde til at bede om en international styrke, i hvert fald i begyndelsen, og give denne en fredsbevarende rolle eller lade den udføre grænsekontrol mod syd "Philadelphi-korridoren" - hvor Rafah-grænseovergangen ligger. Det arbejder vi, som De sikkert ved, allerede på, for oplysningerne allerede er blevet offentliggjort. Israelerne overvejer også den mulighed, og det samme gælder palæstinenserne. Egypterne overvejer også den mulighed med en anden intensitet. For egypterne vil det formentlig være meget vanskeligt at have en international styrke der, da det kan give indtryk af, at de ikke evner at kontrollere den del af grænsen. Men jeg mener, at vi alligevel kan indlede diskussionerne om disse spørgsmål og måske hen ad vejen nå frem til en løsning.
Dette stemmer også overens med det, fru Napoletano sagde om UNIFIL's succes. Det, at den internationale styrke har haft ansvaret for UNIFIL - dvs. for gennemførelsen af FN's Sikkerhedsråds resolution om Libanon - og den måde, styrken er blevet opfattet på - dvs. effektiviteten af styrken, hvis rygrad er europæisk - har også fået nogen i den israelske regering, Knesset og Israel som helhed til at mene, at det kan være muligt at indsætte en styrke af den art andre steder.
På en måde er vi nødt til at kæde alle spørgsmålene sammen. Det kan være muligt for os at bruge det, vi har lært af vores tilstedeværelse i Libanon, et andet sted. Det åbner vejen for en overvågningsmission, som vil være helt nødvendig, hvis vi ønsker, at fredsprocessen skal blive en succes.
Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at med hensyn til Libanon er resolutionen om oprettelse af tribunalet meget vigtig. Tribunalet er ikke rettet mod nogen som helst. Der er kommet en meget negativ reaktion i Syrien, men jeg må understrege, at et internationalt tribunal ikke er rettet mod nogen eller noget land. Det er et tribunal, der etableres for at undersøge, hvem der er ansvarlig for drabet på en god mand - en ven af mange af os, hr. Hariri - som blev myrdet på en måde, som vi er nødt til at få kastet lys over, hvis vi ønsker fred og forsoning i Libanon. Derfor har vi i Den Europæiske Union arbejdet i retning af dette, og sidste onsdag vedtog Sikkerhedsrådet endnu en vigtig beslutning om oprettelse af et internationalt tribunal.
Jeg vil gerne endnu en gang sige, at det, vi har kæmpet for ved at føre kvartetten i den retning, som vi nu bevæger os i, er noget, der har mange fædre - eller mange mødre - som altid, men De kan være sikker på, at europæerne har arbejdet meget hårdt lige fra begyndelsen for at nå frem til dette øjeblik. Lad os håbe, at vi kan arbejde videre i den retning. Det bliver vanskeligt, men fremover håber jeg på Europa-Parlamentets støtte, hjælp og forståelse som altid.
(Bifald)
Charles Tannock
(EN) Hr. formand! I går mødtes jeg med en delegation af israelske borgere, der kom med førstehåndsberetninger om terror mod deres civilbefolkning fra 300 tilfældige angreb med Qassam-raketter, som affyres mod dem fra Hamas-kontrollerede områder i Gaza, og som helt klart er en krigsforbrydelse i henhold til folkeretten, der til dato har kostet to dræbte og mange sårede. I sidste uge blev 33 personer tilbageholdt af israelske tropper på Vestbredden, herunder den palæstinensiske undervisningsminister Nasser al-Shaer, angiveligt på grund af deres åbne støtte til disse raketangreb. Tilbageholdelsen af en undervisningsminister er interessant, eftersom det tilsyneladende underbygger de gentagne påstande her i Parlamentet om, at de palæstinensiske skolebøger og læseplaner, som i årevis er blevet støttet med EU-midler, stadig er beregnet på at fremme et klima af had og mistro mod Israel og en forherligelse af terroristisk vold.
Mange af Hamas-ministrene i enhedsregeringen - som Hamas-chartret fra 1988, der var inspireret af det egyptiske muslimske broderskab - tror stadig fuldt og fast på, at Staten Israel ikke har nogen eksistensberettigelse, at al terroristisk vold er legal gennem den såkaldte væbnede kamp, og at de ikke er forpligtet af tidligere internationale aftaler underskrevet af PLO. Derfor opfylder den palæstinensiske samlingsregering i øjeblikket helt klart ikke kvartettens kriterier, og EU må endnu ikke ophæve forbuddet mod Hamas som terrororganisation eller yde direkte finansiering til den palæstinensiske regering. Den midlertidige internationale mekanisme bør heller opgives til levering af humanitær bistand, som nu i alt udgør 500 millioner euro om året og faktisk er steget i løbet af de seneste tre år i modsætning til, hvad de fleste tror.
Jeg støtter også Den Arabiske Ligas nye forslag til en forhandlingsløsning, selv om retten til at vende tilbage er helt urealistisk. Men igen afviser Hamas underligt nok deres forslag om anerkendelse af Israel. Nogle af fundamentalisterne på begge sider afviser fred eller en to-statsløsning, men på 40-årsdagen for Seksdageskrigen er det klart, at dette er den eneste levedygtige og langsigtede løsning for en varig fred i regionen. Men først må Den Palæstinensiske Myndighed sikre lov og orden på sit område og standse udviklingen i retning af en egentlig borgerkrig mellem Hamas og Fatah i Gaza, hvor stemningen også piskes op i Libanon.
Endnu en gang vil jeg gerne opfordre Parlamentet og det internationale samfund til at lægge pres på alle de ansvarlige for frigivelsen af BBC-reporteren Alan Johnston, som vi nu ved er i live og har det godt, og den kidnappede soldat korporal Shalit. Det vil skabe et klima, der er gunstigt for på ny at sætte gang i køreplanen for fred.
Véronique De Keyser
(FR) Hr. formand! Under parlamentsvalget i 2006 spurgte jeg en palæstinenser: "Tror De, at disse valg vil bringe fred?" Han svarede: "Nej, ikke fred, men demokrati. Og vi vil vise verden, at selv i de besatte områder er vi i stand til at afholde frie valg".
Vores reaktion var ynkelig. Vores ligegyldighed over for et folks brændende håb, inklusive over for deres ret til at begå fejl, tilførte blot en smule mere kaos i en region, som nu står i flammer. Etableringen af en national samlingsregering og indgåelsen af Mekka-aftalen har ikke i tilstrækkelig grad ændret EU's hårde linje eller sanktioner. Til trods for Deres indsats, fru Ferrero-Waldner - og jeg påskønner denne indsats - og til trods for Deres opløftende ord, hr. Solana, mener jeg endnu ikke, at vi radikalt har ændret vores politik over for Mellemøsten, eller at vi reelt har forstået, at vi med vores reaktion over for disse valg skader selve demokratibegrebet.
Vores indstilling har ikke ændret sig i 40 år. Jeg mener, at vi er delvist ansvarlige for i 40 år at have ladet en situation med fuldstændig lovløshed vinde indpas i Palæstina, med udenretlige henrettelser, tyveri af jord, kidnapning - nu af lovligt valgte ministre - eksistensen af en mur, som domstolen i Haag betragter som ulovlig, og hånen af Geneve-konventionerne. Francis Wurtz talte herom. Over 400 børn holdes fortsat fanget i israelske fængsler, over 400 unge palæstinensere. FN-resolutionerne ignorerede afspærringen af områder og udgangsforbuddene. Hvad mere?
Naturligvis, hr. Tannock, fordømmer vi vold, vi fordømmer raketaffyringer, vi fordømmer kidnapningen af soldaten Shalit, men der er i øjeblikket en ubalance. Se på tallene. De er desværre voldsomt ugunstige for det palæstinensiske folk, og, jeg gentager, der er ingen proportionalitet. International ret - det er ikke proportionalitet.
Intet retfærdiggør i dag vores tavshed, og jeg vil her gerne hylde de nye retfærdige mænd, de jøder, som i Israel og andetsteds tager bladet fra munden og siger, at "det må høre op". De siger det under deres medborgeres hånlatter, sarkasme og undertiden trusler. Jeg er solidarisk med alle disse mennesker, ligesom jeg er solidarisk med vores palæstinensiske kolleger, som fængsles til trods for deres parlamentariske immunitet.
Jeg vil gerne sige, at i Belgien samles alle lederne fra de politiske partier i morgen kl. 13.00 i Berlaymont for at danne en fredskæde og bede EU om at påtage sig sit ansvar og ikke kun sit humanitære ansvar, men et egentligt politisk ansvar, som gør EU ære.
Angelika Beer
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Ingen af os sætter spørgsmålstegn ved Israels ret til at eksistere. Vi kender vores politiske ansvar. Jeg vil imidlertid minde om udtalelsen fra en fredskongres, som i de seneste dage har fundet sted i Palæstina. Kvinder, altså en del af civilsamfundet, palæstinensiske og israelske kvinder, har sendt os et klart budskab: I taler om sameksistens mellem de to stater. Det er godt, men bemærk venligst, at vores eksistens er truet i Palæstina og i Gaza.
Jeg tror, at det først og fremmest handler om eksistensspørgsmålet. Derfor glæder det mig, Javier Solana, at De sagde, at vi må overveje, om ikke vi hurtigst muligt skal undersøge erfaringerne i Libanon og evt. engagere os i Gaza. Vi må handle, før situationen glider os helt af hænde, for der kommer ikke mange muligheder mere. Det, De beskrev som mod, det håb, som vi må have for fortsat at engagere os og også forklare det for folk på stedet, dette håb er i regionen selv skrumpet til et absolut minimum.
Jeg vil gerne på min gruppes vegne takke hr. Pöttering, fordi han gjorde denne rejse. De sagde, at situationen i Gaza er uacceptabel. Det er vores pligt nu mere end nogensinde at engagere os for disse menneskers ret til at eksistere, og det vil naturligvis også sige at kritisere Hamas for deres dobbeltspil. Den erklæring, som Hamas kom med på 40-årsdagen for seksdageskrigen, er ikke acceptabel for os. Vi må imidlertid samarbejde aktivt med enhedsregeringen. Vi får ikke en ny chance. Jeg er enig i den kritik, som Véronique De Keyser netop har formuleret. EU har begået fejl i regionen. Vi har bittert skuffet menneskenes håb og deres vilje til at se fremad.
Jeg håber, at Mellemøstkvartetten nu er vågnet op. Jeg håber, at den bliver aktiv, og jeg håber, at rejserne til regionen vil finde sted. Det kan være den sidste chance for endnu at tale om et håb om fred.
Jana Hybášková
(EN) Hr. formand! Jeg vil gerne indlede med et par citater. Den 2. april sagde premierminister Haniyeh på Al-Jazeera: "For os er spørgsmålet om anerkendelse af Israel afklaret en gang for alle. Det er afklaret i vores politiske litteratur, i vores islamiske tankegang og i vores Jihad-kultur, som vi baserer vores handlinger på. Vi vil erklære våbenhvile, men aldrig anerkende Israel". Den 27. april sagde han på Al-Jazeera: "Hvis blokaden fortsætter ud over et bestemt tidsrum, vil vi blive tvunget til at tage en beslutning, og der er ingen tvivl om, at vi vil gribe til handling". Den 5. maj sagde han i en bøn: "Jeg gentager for den palæstinensiske regering, at sikkerhedsplanen ikke vil skade modstanden. Vi vil give Allah mulighed for at give os to nådegaver, sejr eller martyrdom".
Jeg taler flydende arabisk og kan forsikre Dem for, at oversættelsen er korrekt. Situation er alvorlig. Vi står ikke blot over for en "irakisering" af Gaza, men en "iranisering" af hele Mellemøsten. Dette er ikke kun en trussel mod Mellemøsten. Dette er en alvorlig trussel mod vores egen sikkerhed. Europa skal på banen, og vi er nødt til at stå helt samlet. Derfor skal Parlamentet fortsat være enige og støtte Rådet, Kommissionen og kvartetten. Den midlertidige internationale mekanisme skal fortsætte. Vi er nødt til at fortsætte den humanitære bistand. Vi kan endda bruge PLO-kontoen.
Men det centrale er at få den palæstinensiske nationale enhedsregering til at afsværge volden, anerkende Israel og overholde internationale aftaler. Først da kan vi vende tilbage til FN-resolution 242, hvor Israel klart bliver bedt om at trække sig tilbage fra områderne, så der ikke findes nogle "ikkeområder" eller besatte områder. Derfor spørger jeg Rådet og Kommissionen, om de mener, at betingelserne for anerkendelse og direkte finansiering af den palæstinensiske nationale samlingsregering er opfyldt.
Béatrice Patrie
(FR) Hr. formand, fru kommissær, hr. Solana! Når 40 år er gået siden Seksdageskrigen, og landene i Mellemøsten stadig lider under de tragiske konsekvenser heraf, når rapporter fra Amnesty International og FN nu sår alvor tvivl om oprettelsen af en palæstinensisk stat på grund af den vedvarende israelske besættelsespolitik, når ubærlig elendighed er udbredt i Gaza og på Vestbredden og giver næring til konflikten mellem rivaliserende palæstinensiske grupper, og den nationale samlingsregering, som er det sidste bolværk mod borgerkrig, hænger i en tynd tråd, når hele regionen står i flammer fra Irak til Libanon, må vi sige, at taler om medfølelse ikke længere er nok, og at der hurtigt skal ske en forandring, en omvæltning, en revolution, vover jeg at sige, i vores mellemøstpolitik, og at vi må påtage os vores fulde ansvar.
For det første ved at anerkende den palæstinensiske nationale samlingsregering, som vi har sat vores lid til, og som har erklæret sin vilje til at respektere samtlige FN- og PLO-resolutioner, samtlige tidligere resolutioner samt Mellemøstkvartettens krav om at genoprette tilliden til tostatsløsningen. Dernæst ved at genindføre vores direkte støtte til denne regering, fordi det er urealistisk at regne med israelernes frigivelse af de skattemidler, som retmæssigt tilhører regeringen, men som fortsat tilbageholdes, og fordi den midlertidige mekanisme er trukket i langdrag. Endvidere ved at indsætte en international fredsstyrke på grænsen mellem Gaza og Israel - den eneste foranstaltning, der vil kunne skabe en våbenhvile, der er lige så effektiv og vedvarende som den i Libanon. Endelig og frem for alt ved at give udtryk for et vist ambitionsniveau, evt. ved at tage initiativet til en europæisk Camp David, som er blevet nødvendig, eftersom den køreplan, som Mellemøstkvartetten har viftet med, reelt set ikke er andet end et fromt ønske.
Siden 1967 har vi været faret vild i fejltagelser og uretfærdigheder. Skal vi vente endnu 40 år ...
(Formanden afbrød taleren)
Margrete Auken
Tak hr. formand! Tak også til kommissæren og til den høje repræsentant. Men jeg er simpelthen i tvivl. Vi har i Den Grønne Gruppe prøvet at drøfte med hinanden, hvad det er, vi har fået at vide. Det er en hovedprioritering for os, at vi nu anerkender den palæstinensiske regering, og at der kommer handling bag. Og jeg kan simpelthen ikke høre, om det var det, vi fik at vide. Det var ikke det, vi fik at vide af hr. Solana, men var det det, vi fik at vide af fru Ferrero-Waldner. At man nu vil anerkende og komme videre. Det synes jeg, vi skal have et klart svar på, for det er det, der frustrerer hele systemet. At vi bare oplever ord og ord og ord og ingen handling. Dobbeltmoralen og lammelsen er ved at ødelægge ikke bare Mellemøsten, men også EU.
Det andet, vi skal have klarhed over, er, hvad det betyder, at man nu vil støtte det arabiske initiativ? Jeg kunne ikke i hr. Solanas fremlæggelse høre, at man faktisk ville gøre det. Jeg kunne kun høre, at man sagde, at nu måtte vi igen i gang med at forhandle. Men vi ved jo godt, hvor vi skal hen. Det er en svær proces at få det virkeliggjort, men resultatet kender vi, og man kan ikke være bekendt at nævne det arabiske initiativ igen og igen, og så derefter tage al kraft ud af det ved at sige, at nu må vi se. Vi bliver nødt til at sige, at det er der, vi begynder. Der har vi det slutresultat, som vi alle sammen godt ved, er det eneste, der kan accepteres, for at vi kan komme videre, og som oven i købet er det, som både Vesten og Israel har bedt om længe før, det pludselig var på bordet. Kan vi ikke få tydelige svar? Det ville være dejligt.
Elmar Brok
(DE) Hr. formand, hr. højtstående repræsentant, fru kommissær! Det er en god nyhed, at kvartetten nu vil optræde samlet i regionen. Det er et af de vigtige budskaber, fordi kvartetten, som vi mange gange har sagt her i Parlamentet, kun har troværdighed til at give de nødvendige sikkerhedsgarantier til alle parter, hvis den optræder samlet. Efter regionernes opfattelse kan intet af kvartettens medlemmer gøre det alene. Jeg vil ønske Dem tillykke med, at det er kommet i stand og også kan kombineres med det arabiske initiativ.
Hvis vi vil komme videre - og vi har diskuteret det så mange gange - og ikke forfalde til fortvivlelse og håbløshed, er der én ting, der skal stå klart. På begge sider må de moderate være i stand til hos sig selv at skabe forudsætningerne for en basis for at sætte en fredsproces i gang, som ikke igen ødelægges af provokationer fra de respektive mindretal fra den anden side. Derfor skal der sættes ind på disse steder. Det er naturligvis rigtigt, at Israel må frigive pengene. Det er også rigtigt, at denne kludetæppesituation på Vestbredden, som kvæler enhver økonomisk udvikling ved fødslen, må fjernes - overalt kontroller og bosættelser - og at der atter kommer et grundlag for en økonomisk udvikling. Vi kan pumpe lige så mange penge ind i området, som vi vil, men de nødvendige forudsætninger skal på plads.
Men man må også sige, at det, der sker i Gaza, er en borgerkrig mellem palæstinenserne. Her hjælper ingen international styrke mellem Israel og Gaza, de stridende parter må sætte sig sammen og få en ende på det. Det er klart, at det hele hænger sammen, men enhver må være ansvarlig for sit eget område. Dette ansvar kan vi ikke overtage. Derfor må vi sige: Slut med borgerkrigen. Enhver, der forsøger at løse stridigheder mellem de rivaliserende grupper militært, ødelægger sit eget folks chancer for at leve. Derfor må vi sørge for, at man tager udgangspunkt her, og at vi på den måde skaber grundlag for, at kvartetten kan arbejde positivt, og vi får en ægte chance.
Proinsias De Rossa
(EN) Hr. formand! Nogle gang mister jeg modet, når jeg lytter til forhandlingerne her i Parlamentet om dette spørgsmål, især når jeg lytter til hr. Tannock og fru Hybášková, som synes fast besluttede på at fastlægge betingelserne for en løsning i Mellemøsten her i Parlamentet. Det er ikke op til os at fastlægge betingelserne for israelerne og palæstinenserne med hensyn til, hvordan de skal tale til hinanden ved fredsforhandlingerne. De eneste nødvendige forudsætninger for vellykkede fredsforhandlinger er et tydeligt engagement i fred fra begge sider, et forhandlingsmandat fra begge sider og evnen til at overholde de forpligtelser, der indgås ved forhandlingerne. Alle andre betingelser, som medlemmer af Parlamentet forsøger at opstille for israelere og palæstinensere, er intet andet end varm luft. De har ingen virkning, og der er ingen sandsynlighed for, at de vil blive opfyldt i en situation, hvor især Den Palæstinensiske Myndighed er tæt på kollaps. Hvis Myndigheden, enhedsregeringen, kollapser, vil intet, vi siger, og intet, som Den Europæiske Union gør, forhindre et skrækkeligt blodbad, som vil følge efter for israelerne og palæstinenserne.
Det internationale samfund skal sikre, at lederne på begge sider af konflikten - kvartetten og de arabiske stater - sætter deres kortsigtede interesser til side og sætter palæstinensernes og israelernes interesser i første række. Vi må forsøge at sikre, at de sætter sig til forhandlingsbordet og taler om de skitser, der allerede ligger der, og som har ligget der et stykke tid, vedrørende mulighederne og betingelserne for fred. Det er på tide, at vi holder op med at snakke og begynder at handle for ...
(Formanden afbrød taleren)
Monika Beňová
(SK) Hr. formand! Som hr. Solana og fru kommissær Ferrero-Waldner har fortalt os, er situationen i Mellemøsten bestemt meget alvorlig. Situationen er kritisk i Libanon, og den er fortsat kritisk i forbindelserne mellem Palæstina og Israel.
Selve begrebet "kritisk" er imidlertid dramatisk, da det antyder en situation med finansiel, økonomisk og social tilbagegang ledsaget af terrorangreb og -aktiviteter, kidnapninger og civile dødsfald. Den stigende modstand og de stigende angreb på Staten Israel og dens indbyggere avler frygt og bekymring, hvilket resulterer i foranstaltninger, som vi finder ubegribelige. Regionen er et stort virvar, konflikten optrappes, og våbenhvilen overholdes ikke. På kvartetmødet i sidste uge blev det slået fast, at vores aktive engagement i fredsprocessen er helt afgørende. Frustrationerne hos både palæstinenserne og israelerne er imidlertid lige så store som vores bestræbelser på at fremme fredsprocessen.
Det er derfor tvingende nødvendigt at styrke vores diplomatiske indsats og gøre den mere dynamisk og i særdeleshed mere afbalanceret. Vores aktiviteter bør ikke skabe indtryk af, at vi støtter den ene part i konflikten. Det er vores pligt at kræve, at Israel frigiver midlerne. Af samme grund er det vores pligt at sørge for, at midlerne investeres i den økonomiske og sociale udvikling. Det er også vores pligt at sikre de israelske borgere en grundlæggende beskyttelse af deres liv samt et grundlæggende forsvar af deres stat.
Jamila Madeira
(PT) Hr. formand! Mellemøsten og især den dramatiske situation i Palæstina har været et tilbagevendende emne på de seneste plenarmøder. Det kan ikke overraske nogen. Vi har alle været vidne til, hvad der sker dernede. Vi har alle set det samme, og vi har aflagt vidnesbyrd i Parlamentet om den frygtelige og eksplosive humanitære situation. Vi har alle set, hvordan Israel stadig tilbageholder ca. 700 millioner euro i skatter og afgifter, der ikke tilhører det, og som bliver til mere for hver dag, der går. Vi har alle i de menneskers øjne - mennesker, der ligesom os har krav på retfærdighed og værdighed - set håbet om en dag at leve i fred. Det er et håb, der har overlevet alle former for modgang, et håb, der hver dag udsættes for hårde prøvelser på grund af muren og den manglende bevægelighed. Det er en mur, der ødelægger enhver form for lokal økonomi, hvad enten det drejer sig om simpel subsistensøkonomi ved landbrug eller noget så avanceret som at have varer nok til at holde en lille butik i gang.
Når håbet hele tiden trædes under fode, melder desperationen sig desto mere, og vi, medlemmerne af denne lykkelige klub af stater, der har vundet freden efter krigens bitre tider, må ikke lade os forlede til at tro, at alle problemer løses, hvis vi sender nogle flere euro af sted. Det er meget vigtigt, ja, det er helt uomgængeligt, at vi støtter denne befolkning finansielt. Endnu mere vigtigt er det imidlertid, at vi hjælper disse mennesker til at forstå, at deres stemme gør en forskel i deres land, og at den troværdige måde, som de gennemførte det seneste valg på og søgte at finde en løsning at tilbyde verden, var al ære værd. Det er derfor helt afgørende, at myndighedernes autoritet genoprettes i de palæstinensiske områder.
Finansminister Salam Fayad må blive en af vores vigtigste samarbejdspartnere, hvad angår finansiel bistand til befolkningen. Det haster derfor med at normalisere de institutionelle relationer. Vi må vise, at vi faktisk står klar til at løse konflikten. Fred i regionen og fred i verden afhænger af os europæere.
(Formanden fratog taleren ordet)
Benita Ferrero-Waldner
Hr. formand! Vi må give freden en chance i Mellemøsten. Vi ved, hvor svært det er, og vi ved alt om udfordringerne, men vi ved også alt om de nye håb, og vi har forklaret situationen grundigt.
Det, der er brug for, er på den ene side at nå op på et vist sikkerhedsniveau og en bedre sikkerhedssituation for palæstinenserne i Gaza, men også på Vestbredden. Det er meget rigtigt. Både vi og amerikanerne arbejder sammen med palæstinenserne for at nå frem til en sådan løsning, men desværre er vi endnu ikke nået helt i mål.
For det andet skal der være større økonomisk frihed til at forbedre palæstinensernes hverdag. Det er også det, vi prøver på. Vi har også meget klart sagt, at vi ønsker at indgå aftaler med den nationale enhedsregering i henhold til handlingerne og programmet. Salam Fayyad er derfor vores foretrukne samtalepartner, når vi skal se, hvad der ellers kan gøres. Jeg har sagt meget klart, hvad der kan gøres.
Jeg vil gerne gentage over for Dem, at ud over vores løbende arbejde med den midlertidige internationale mekanisme - som jeg gerne vil have udfaset hurtigst mulig, men det kan jeg ikke gøre, fordi der stadig er behov for humanitær bistand - vi tilbød Salam Fayyad teknisk bistand inden for revision, inddrivelse af indtægter og told. Vi samarbejder i øjeblikket med ministeriet om at definere leveringen af bistand, men vi er også i gang med at genoptage institutionsopbygningen der, hvor det er vigtigt.
Vi prøver at satse på udviklingsbistand for at give befolkningen større håb, men det er korrekt, at der bliver behov for en hel del politisk mod og politisk vilje, først og fremmest hos konfliktens parter. Som medlemmer af kvartetten kan vi kun støtte dem, vi kan presse dem, vi kan opmuntre dem, og det er, hvad vi prøver at gøre, men vi kan desværre ikke tage beslutningen på deres vegne. Det er grænsen for vores handlemuligheder. Jeg håber, at det næste møde i regionen bliver positivt og kan sætte skub i denne politiske vision og politiske horisont, som vi alle lægger så stor vægt på.
Vi håber på og appellerer til løsladelse af alle politiske fanger, dvs. den bortførte israelske soldat og BBC-journalisten Alan Johnston, men også alle medlemmerne af den palæstinensiske regering og alle de øvrige, der stadig holdes fanget. Jeg mener, at det vil skabe en meget fin dynamik, der kan sikre, at vi kan finde de næste skridt i retning af den to-statsløsning, som vi alle så klart ønsker.
Javier Solana
Hr. formand! Jeg vil ikke gentage, hvad jeg selv og andre, der har bidraget til forhandlingen, allerede har sagt.
Først vil jeg gerne takke alle de medlemmer af Parlamentet, der har bidraget, de, der er tilbage, og de, der er gået. Jeg synes, at det har været en meget interessant forhandling, og jeg har en bemærkning til den. Når jeg kommer til Europa-Parlamentet for at diskutere Mellemøsten, har jeg en fornemmelse af, at debatten er meget følelsesladet, også hos mig selv. Men jeg mener, at vores forhandlinger skal dreje sig om de begivenheder, der er vigtige på et givet tidspunkt.
I dag befinder vi os i en meget vanskelig situation, men samtidig er der også håb, hvilket der ikke har været længe. Jeg har beskæftiget mig med Mellemøsten i mange år. Jeg var med på Madrid-konferencen og den seneste konference i Camp David. Ikke siden Camp David har jeg ment, at vi var tættere på, end jeg føler, at vi er i dag, tættere på indledningen af en virkelig, meningsfyldt kommunikation og meningsudveksling og dermed begyndelsen på en politisk horisont samt en debat og forhandlinger om det. Det er der tre grunde til.
Den ene er, at initiativet fra Den Arabiske Liga var noget, der manglede i Camp David. Det har vi i dag, og vi arabernes løfte om at acceptere den palæstinensiske forhandler, uanset hvem det bliver, og støtte vedkommende og komme med den støtte, der, som De ved, ikke var til stede på tidspunktet for Camp David.
For det andet er der gået 40 år. Jeg tror, at alle er udmattede: psykologisk, fysisk og politisk. Ud af denne udmattelse tror jeg, at vi skal mønstre den nye mentale og politiske energi til at komme videre.
For det tredje har vi en mekanisme - kvartetten - og nogle gange er vi ikke klar over, hvor mange kræfter der bliver lagt i den. For første gang sidder USA og Den Europæiske Union ved samme forhandlingsbord som parterne, hvilket aldrig er sket før. De må vi erkende. Det er første gang, at Den Europæiske Union har været med ved forhandlingsbordet. Den Russiske Føderation var i Madrid og forsvandt så. Der var også FN's Generalsekretær - prøv at forestille Dem, hvad det betyder - FN forhandlede i denne konflikt. Det var umuligt at forestille sig på det tidspunkt.
Jeg tror, at alle disse elementer i en vis grad ændrer mulighederne for, hvad der nu kan lade sig gøre. Vi må nu forsøge at komme videre, forsøge ikke at fejle og prøve at arbejde videre i den retning. Betingelserne har ændret sig, og derfor nærer vi større håb om, at det vil lykkes. Vil vi nå det inden for 24 timer? Nej. Hvis man tror, at vi finder løsningen på alle problemer inden månedens udgang, tager De fejl: Vi kommer til at vente lidt længere end som så. Men lad os se, om vi får mulighed for at føre processen videre.
Som en sidste bemærkning, vil jeg gerne understrege, at vi er europæere her. Alle her er medlem af Den Europæiske Union. En gang imellem skal vi være lidt stolte af, hvad vi laver. Hvis man tager til Palæstina, som De gør, hører man kritikken. Men hvis man virkelig går palæstinenserne og israelerne på klingen, vil man formentlig finde en voksende sympati og forståelse - det må De være enige med mig i - for den måde, hvorpå europæerne håndterer dette. Jeg synes, at vi europæere er nødt til at anerkende dette ind imellem. Ellers vil vi aldrig kunne bevæge os fremad i fællesskab, hvilket vi har brug for nu.
At bringe denne proces videre er ikke et job for en enkelt eller to: Det kræver en indsats fra alle parter. Vi har en mulighed. Lad os se, om der er sket fremskridt, næste gang vi mødes. Vi vil ikke kunne se løsningen, men lad os se, om vi gør fremskridt.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted ved næste session i Strasbourg.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Pedro Guerreiro 
Det er nu 40 år, siden Israel ulovligt satte sig i besiddelse af de palæstinensiske områder på Vestbredden, i Gazastriben (nu under voldsom belejring) og i Østjerusalem, de syriske områder i Golan-bjergene og de ægyptiske områder på Sinai-halvøen, som Ægypten dog siden har genvundet.
40 år hvor:
de israelske myndigheder har krænket folkeretten og undladt at opfylde utallige af FN's Sikkerhedsråds resolutioner.
de israelske myndigheder kriminelt og brutalt har besat, koloniseret og undertrykt den palæstinensiske befolkning, der nægtes de mest legitime rettigheder,
de israelske myndigheder har undertvunget, plyndret og udbyttet den palæstinensiske befolkning, der med arbejdsløshed og fattigdom udsættes for de mest uværdige ydmygelser og umenneskelige livsvilkår,
med støtte og medvirken eller medviden og undskyldning fra USA og dets allierede i Europa af de israelske myndigheders afgørende ansvar.
I juni 2007 er det derfor på tide igen at kræve, at besættelsen ophører i de områder, som Israel besatte i 1967, at folkeretten overholdes, og at de relevante FN-resolutioner gennemføres, frem for alt den palæstinensiske befolknings umistelige ret til en levedygtig, suveræn og uafhængig stat.
Eija-Riitta Korhola 
Hr. formand! Seksdageskrigen fandt sted i 1967, og den havde en vinder. I de seneste 40 år har taberen været den menneskelige værdighed. Den humanitære krise i Mellemøsten er en af de mest tragiske kriser i den nyere historie. Der er en ond cirkel af vold i regionen, som ingen hidtil har kunnet bryde. Generationer af israelere og palæstinensere har levet med usikkerhed, vold og krig.
Krisestyring har været det værktøj, der i praksis har været anvendt i bestræbelserne på at finde en løsning på konflikten i Mellemøsten. Skridt for skridt har målet været en tilnærmelse af en varig fred. Der er indgået en våbenhvile, der snart bryder sammen, hvorefter en ny konflikt starter.
Det er svært at tro på en løsning, så længe parterne ikke forstår, at enhver voldshandling ødelægger fremtiden for en del af deres eget folk. Der er også en mangel på forståelse blandt de palæstinensiske grupper. Der er borgerkrig i Gaza. Snesevis af palæstinensere er døde i sammenstød mellem Fatah og Hamas.
Israels militæraktioner og menneskerettighedskrænkelser skal fordømmes. Alle lande skal overholde internationale forpligtelser og international ret, ligesom de skal respektere den menneskelige værdighed, som man aldrig kan opgive. Vi kan imidlertid ikke forlange, at Israel straks skal trække sig tilbage fra de palæstinensiske områder, så længe de palæstinensiske myndigheder ikke anerkender Staten Israel.
Kvartetten - USA, FN, EU og Rusland - skal selvfølgelig fortsætte deres indsats for at skabe varig fred. Det er Parlamentets opgave at udvise europæisk konsistens og støtte Kommissionen og Rådet.
Der er én ting, som vi bestemt ikke kan gøre. Vi kan ikke få parterne til at acceptere vores ønske om at skabe varig fred. Vi kan tilskynde dem og lægge pres på dem, men vi kan ikke påtvinge dem vores vilje.
