Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Posselt
Herr ordförande! Angående gårdagens frågestund, sidan 24 i protokollet. Där ställde jag med tanke på Cressons felaktiga uttalande inför budgetkontrollutskottet frågan till Gradin om det innebär att Cresson måste avgå. Gradin besvarade aldrig den frågan. Nu har det förfarandet fastställts på följande sätt i protokollet. Där står bara att " Posselt talade" . Men jag vill påpeka att jag ställde en ordningsrelaterad tilläggsfråga som inte blev besvarad.
Livliga applåder

Ordföranden
Vi kommer att notera detta för att justera protokollet, så att det återspeglar exakt vad som har hänt.
Protokollet justerades.

Dupuis
Herr ordförande! Detta gäller inte protokollet. Jag skulle bara vilja meddela vår majestätiska kammaren att det i dag är 40 år sedan Folkrepubliken Kina ockuperade Tibet.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag har ett klagomål. Det stämmer att jag ofta pratar på andra språk än mitt eget, men nu kan jag inte längre höra kanal 5, den nederländska tolkningen, vilket jag tror är en avsiktlig handling från administrationens sida. Så hädanefter kommer jag alltid att prata på ett annat språk, och jag kommer också att lyssna på de andra språken.

Ordföranden
Vi skall genast göra erforderliga tekniska kontroller, eftersom ni också pratar nederländska.
Skratt

Föredragningslista
Müller
Herr ordförande! På föredragningslistan för dagens sammanträde står det under rubriken omröstningar bland annat att vi skall rösta om De Giovannis betänkande om kontroll av kommissionens utövande av sina befogenheter. Ni vet alla att vi i samband med UCLAF: s rapport om ECHO-affären hade ett häftigt gräl med kommissionen i frågan om hur långt Europaparlamentets informationsrätt enligt artikel 206 i fördraget sträcker sig. Som en följd av det kom man överens om att förhandlingar skall äga rum mellan kommissionen och parlamentet, så att man kan enas om en bestämmelse för hur artikel 206 skall tillämpas i fortsättningen. Den bestämmelsen kommer nu att bli föremål för en så kallad agreement mellan kommissionen och parlamentet, som man kommer att rösta om utan föregående debatt. Jag anser att det är fel, med tanke på den komplicerade problematik ett sådant agreement avser.
Vi lovar i detta agreement att ge upp vår rätt till information, till exempel i samband med final reports on administrative inquiries , det vill säga kommissionens interna rapporter om administrativa förfaranden. Därför ber jag i enlighet med artikel 9 i arbetsordningen att frågan inte skall bli föremål för omröstning utan föregående debatt. Parlamentet måste först få möjlighet att föra en debatt i denna komplicerade och känsliga fråga, och jag har just lämnat in de 29 underskrifter som krävs för en sådan begäran.

Ordföranden
Fru Müller! Ni har helt korrekt presenterat allt i vederbörlig form och ordning. Jag vill säga två saker: den första, vi får inte blanda ihop problemet med UCLAF med det andra problemet. De är helt åtskilda. Det finns en arbetsgrupp om UCLAF som består av företrädare för parlamentet, rådet och kommissionen. När de har avslutat sitt arbete kommer det att läggas fram för parlamentet.
För det andra: detta är en annan fråga. Den handlar om en annan av de punkter som ordförande Santer presenterade och gäller hänvisningen av sekretessbelagda dokument till parlamentet. Vi kan i detta ögonblick välja en av två lösningar. Jag vill inte döma på förhand, och jag skulle vilja veta gruppernas åsikt. Den första lösningen är att föra upp den på dagens debatt; den andra är att föra upp den på nästa debattillfälle.
I båda fallen står det klart att det inte ryms några ändringsförslag eftersom det rör sig om ett interinstitutionellt avtal. Man antar det eller låter bli, vilket har varit fallet med alla interinstitutionella avtal. Men vi kan behandla båda lösningar och jag vill fråga grupperna om de föredrar att ta upp punkten under detta sammanträde, eller om vi skall behandla den under nästa sammanträdesperiod.
Fru Green har ordet.

Green
Herr ordförande! Jag anser, givet att parlamentet och dess ledamöter inte har haft möjlighet att faktiskt se förslaget, än mindre diskutera det, att vi bör skjuta upp omröstningen till nästa sammanträdesperiod. Särskilt utskottet för institutionella frågor och budgetkontrollutskottet bör få en chans att titta på det och diskutera det innan omröstning sker.

Theato
Herr ordförande! Vi - de tre personer som har utsetts - fick i uppdrag att ta fram det här förslaget till avtal, något som framgår av den resolution som antogs av parlamentet i januari. Vi tog oss omedelbart an uppgiften och började förhandla på politisk nivå. Vad budgetkontrollen beträffar kan jag säga att UCLAF utgör ett undantag, och att till och med OLAF, den instans som också är föremål för debatt, har reglerats, så att bestämmelserna för UCLAF därför inte påverkas av detta avtal, inte heller av frågan om informationen från styrekonomen.
Uppgiften vi fick var snabbt avklarad. Det var också en önskan från parlamentets sida. Vad själva förfarandet beträffar kan jag säga, att jag inte själv fick fatta beslut om det. Det var ordförandeskapskonferensen som godkände förslaget från de tre experterna, och jag har utgått ifrån att grupperna blev informerade om vad deras ordförande hade röstat fram. Därför har jag svårt att begripa varför vi skulle förhala frågan, och jag förespråkar därför att vi röstar om den, så att förslaget kan komma att förverkligas.

Müller
Herr ordförande! I motiveringen till min begäran syftade jag bara på UCLAF i fråga om grälet om utgivningen av rapporten i ECHO-affären. Jag vet att de här bestämmelserna inte gäller UCLAF. Jag vill som företrädare för min grupp ansluta mig till det Green sade. Jag tycker att vi bör ge parlamentet tillfälle att göra en noggrann genomläsning, om vi skall formulera särskilda rättigheter och konventioner som avser en grundläggande rättighet i artikel 206. Det bör noggrant prövas. Den här veckan är redan fullbokad, men låt oss skjuta upp frågan till nästa sammanträdesperiod, så att vi då i lugn och ro kan fatta beslut i frågan.

Green
Herr ordförande! Det är viktigt att säga att medan vi godkände det klart och tydligt förra torsdagen - och jag lade till mitt stöd till det under ordförandekonferensen - så finns det inte tillgängligt på alla språk, och alla ledamöter har inte sett det, inte ens så sent som i går. Jag är säker på att min grupp kommer att stödja ett interinstitutionellt avtal av denna typ, men vi måste åtminstone låta ledamöterna läsa det. Jag trodde att Theato kunde hålla med om det.

Ordföranden
Jag konstaterar att det inte finns någon enighet mellan grupperna om det lämpliga i att ändra föredragningslistan för i dag. Följaktligen går vi till omröstning om vi skall föra upp det på föredragningslistan under detta sammanträde eller ej.
Parlamentet förkastade förslaget.
Då det alltså inte skall tas upp till debatt under detta sammanträde kommer artikel 99 i arbetsordningen att tillämpas, i enlighet med vad Müller och andra undertecknare har begärt, och det kommer att föras in i debatten under nästa sammanträdesperiod. Det kommer att återförvisas till behörigt utskott, utskottet för institutionella frågor, eftersom det är ett interinstitutionellt avtal. Som i alla avtal av denna typ vill jag än en gång påminna er om att det inte är tillåtet med ändringsförslag. Det handlar om att säga ja eller nej, naturligtvis efter all nödvändig behandling.
Herr Elles har ordet.

Elles
Herr ordförande! När nu detta beslut fattats av kammaren, kan vi få garantier på att samma förfarande kommer att användas för rapport från de vises kommitté, som kommer att finnas på alla språk och delas ut till alla ledamöter innan man sätter upp den på föredragningslistan, och att den går till lämpligt utskott, dvs. budgetkontrollutskottet, innan det sker omröstning om den?

Ordföranden
Rapporten från de vises kommitté kommer inte bara att delas ut till alla ledamöter, utan den kommer också att läggas ut på Internet, så att alla kan ta del av den. Ordförandekonferensen beslutade faktiskt att förfarandet skulle vara gruppresolutioner. I vilket fall kommer budgetkontrollutskottet att ha tagit del av rapporten när ansvarsfrihet för år 1997 kommer upp i kammaren. Detta är en annan fråga. Det kan använda rapporten från de vises kommitté eller något annat man tycker är användbart vid den tidpunkten.
Kammarens ståndpunkt vad gäller rapporten från de vises kommitté kommer att uttryckas genom resolutioner som läggs fram av grupperna på det sätt de önskar, under veckan efter presentationen.

Theato
Herr ordförande! Bara ett klargörande vad tidsplanen beträffar. Det är naturligtvis acceptabelt att vi inte röstar om avtalsfrågan, om informationen i dag. Jag skulle bara vilja veta om frågan i så fall kommer att sättas upp på föredragningslistan till mini-sessionen. Jag måste på grund av tidsplanen veta hur vi skall inleda debatten. Jag tror att det samma gäller det institutionella utskottet, om det har behov av det, eftersom det är det ledande utskottet. Det är ju de som har lagt fram det här betänkandet, inte budgetkontrollutskottet. Men vi kommer att debattera frågan; jag behöver bara få veta om den kommer att finnas med på föredragningslistan.

Ordföranden
Nästa sammanträdesperiod i Bryssel.

Lindqvist
Herr ordförande! Det pågår för närvarande en kurdisk demonstration utanför Europaparlamentet. Jag skulle vilja fråga ordföranden och presidiet om man har för avsikt att möta de kurdiska företrädare som har samlats här utanför med någon delegation som lyssnar på vad de har att framföra. Jag tror att det skulle vara klokt att göra det och visa alla som har synpunkter att framföra till oss som ledamöter av Europaparlamentet samma hänsyn.

Ordföranden
Hittills, herr Lindqvist, har ingen begäran kommit in om att vi skall ta emot någon kurdisk delegation. När en sådan begäran inkom i Bryssel, i anledning av den senaste sammanträdesperioden i Bryssel, togs de emot och deras krav överlämnades. Om de föreslår samma sak i dag, kommer de att få samma svar. Det vill säga, vi kommer att ta emot dem och ta emot deras krav för att därefter vidarebefordra dem till kammaren.

Förberedelser av Europeiska rådets extra möte den 24-25 mars 1999 i Berlin
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelse av Europeiska rådets extra möte den 24-25 mars 1999 i Berlin.
Herr Verheugen, ordförande i rådet, har ordet.

Verheugen
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Jag gläds över att så här inför slutomgången i Agenda-förhandlingarna, som kommer att ske i samband med utrikesministrarnas informella möte nästa helg, få ge en överblick över diskussionsläget i rådet och tala om för er hur Agenda-förhandlingarna kommer att fortlöpa fram till Europeiska rådet i Berlin den 24 och 25 mars.
Under de veckor som har gått sedan den 10 februari, då frågan senast debatterades av parlamentet, har rådet kommit en bra bit på väg i sitt sökande efter ett välbalanserat helhetspaket. Men jag avslöjar ingen hemlighet om jag säger att man fortfarande inte har uppnått någon kompromiss i mycket viktiga frågor. Det ligger i sakens natur, det kunde man inte heller förvänta sig och det stämmer med behovet av att uppnå en förlikning på alla områden. Vi som ordförandeskap förutsåg redan från början att hela paketet inte skulle kunna bindas samman förrän i Berlin, och så kommer det också att bli.
Men det har de senaste veckorna skett många av de nödvändiga förberedelser som skall bereda marken för toppmötet i Berlin. Det skedde till exempel stora framsteg i en rad frågor på utrikesministrarnas sammanträde den 21 februari i Luxemburg. Jag vill i all korthet berätta för er vilka dessa framsteg var. Det är numera allmänt vedertaget att det finns många fördelar med att använda de konstanta priserna för år 1999 vid utarbetandet av den finansiella prognosen. Vid beskrivningen av utgifterna för anslutningen och förberedelserna till denna är man överens om att målbestämda uppgifter för kandidatländer, antingen i form av utgifter för förberedelserna till anslutningen eller i form av utgifter i samband med anslutningen tydligt skall markeras och avgränsas, så att man säkerställer att medel för de nya medlemsstaterna inte kan utnyttjas av de 15 EU-staterna och tvärtom, att sådana medel som tilldelats de 15 inte skall få täcka kostnaderna för utvidgningen. Ordförandeskapet har i den frågan lagt fram ett förslag som har godkänts av majoriteten av medlemsstaterna.
Man har uppnått ett samförstånd kring de belopp som kommissionen har föreslagit och som är avsedda för förberedelserna till anslutningen den närmaste tiden. Eftersom vi redan under det österrikiska ordförandeskapet uppnådde en relativt stor politisk enighet om instrumenten för en förberedelse till anslutningen, har vi givit en tydlig signal till kandidatländerna om att vi värnar särskilt om dessa instrument inför en snar utvidgning.
Man har redan kunnat enas om några av hörnstenarna i den framtida finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken: Ett bibehållande av riktlinjerna för jordbruket och en granskning av den första utvidgningen, liksom fastställandet av en övre gräns som motsvarar de faktiska utgifterna. Man kommer att pröva ett förslag som ordförandeskapet har lagt fram om strukturutgifterna, som motsvarar tanken på en utgiftsstabilisering och tanken på en konsolidering av vår strävan efter sammanhållning.
Förslaget innebär en stabilisering av strukturfondsutgifterna, där den genomsnittliga intensiteten per person i stödet för de tre målen under den närmaste tidsperioden kommer att stabiliseras på den nuvarande nivån. Man förespråkar rent allmänt en minskning av antalet gemenskapsinitiativ till tre, förutsatt att användningsområdet för andra befintliga initiativ som har visat sig vara effektiva kommer att ingå i de främsta målen.
Delegationerna har som grund för de fortsatta förhandlingarna berett utrymme under budgetrubrikerna 3-5, under vilka den faktiska nivån för de årliga maxgränserna kommer att ligga. Man har också i stor utsträckning uppnått ett samförstånd angående budgetrubrik 6, det vill säga reserverna. I frågan om de egna medlen och obalansen i budgeten har ministrarna enats om en första bedömning av de tänkbara beståndsdelarna. Rent allmänt kan man säga att en slutlig enighet, om man vill förbättra balansen inom de finansiella ramarna, förutsätter en kombination av åtgärder på både utgifts- och intäktssidan. Då får man ta hänsyn till effekterna av de politiska reformerna för medlemsstaterna inom ramen för Agenda 2000 liksom behovet av att genomföra sådana åtgärder i olika etapper, och den första etappen skulle i sådana fall inledas år 2000.
Stats- och regeringscheferna började den 26 februari på Petersberg i Bonn, med utrikesministrarnas uttalanden som utgångspunkt, att diskutera Agenda 2000 i sin helhet och därefter vilket spelrum som finns för en politisk helhetskompromiss. Då stod det redan från början klart, att varken ett grundläggande beslut eller en total enighet kunde vara målet. Det kom därför inte som någon överraskning för oss, att det inte bara har förekommit stöd för utan även kritik av det kompromissförslag som det tyska ordförandeskapet har lagt fram.
Men jag måste få påpeka att kritiken har framförts från båda håll. Vi har kritiserats dels av de medlemsländer som vill spara ytterligare, dels av de medlemsländer som vill spendera mer. Jag tror att vi befinner oss någonstans i mitten, och om vi kan enas om att man måste uppnå en kompromiss som ligger någonstans mitt emellan dessa två extrema ståndpunkter, misstänker jag att ordförandeskapet inte ligger så illa till.
Applåder
Resultatet från stats- och regeringschefernas möte bestod i en hel del viktig och användbar information, som rådet i dess olika konstellationer kommer att använda som utgångspunkt fram till det särskilda toppmötet i Berlin. Det viktigaste är att alla parter åter har visat att de är fast beslutna att hålla fast vid riktlinjerna från Europeiska rådet i Cardiff, enligt vilka man senast i slutet av mars 1999 skall ha uppnått en total politisk enighet. Jag vill också från ordförandeskapets sida tydligt poängtera att vi inte kommer att avvika från det målet, och att vi bestämt tillbakavisar alla debatter om ett eventuellt uppskjutande av det sista datumet, även i parlamentets intresse.
Applåder
De principer man kom överens om för förhandlingsförfarandet på Europeiska rådet i Wien har blivit bekräftade: att Agenda 2000 skall behandlas som ett helhetspaket, att alla medlemsstater skall vara beredda att kompromissa, att alla frågor måste tas upp. Det var den 26 februari, i dag är det den 10 mars, och nu skall inte längre alla frågor tas upp. Vad innehållet beträffar har det visat sig att det inte är någon som på allvar ifrågasätter uppmaningen om budgetstabilisering och budgetdisciplin. Alla är medvetna om att det är det enda budskap som kan förmedlas till medborgarna i en tid av nationella budgetbesparingar. Det råder en allmän övertygelse om att det därför kommer att vara möjligt att uppnå en helhetskompromiss i slutet av mars i Berlin, i vilken man iakttar en maxgräns för de egna medlen på 1, 27 procent.
I stats- och regeringschefernas uttalande om den framtida finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, har man tagit stor hänsyn till tankarna om en budgetstabilisering. Majoriteten av stats- och regeringscheferna förespråkade en tydlig signal till jordbruksministrarna om att skapa en samklang mellan jordbruksreformen och den reella hållbarheten och pröva olika modeller för en minskning av jordbruksstödet. Jordbruksministrarna har i sina överläggningar den här och förra veckan försökt ta fram ett underlag för en äkta och meningsfull reform med sparsamheten som ett bivillkor.
Hittills har det skett framsteg som kan bedömas som positiva med tanke på de många intressen som finns och frågans komplexitet, och det får mig att känna tillförsikt om att man i Berlin kommer att finna en lösning som är godtagbar för alla.
Den totala kostnadsberäkningen för medlen till struktur- och sammanhållningsfonderna är fortfarande omdiskuterad inom strukturpolitiken. Ordförandeskapets förslag om att avsätta 200 miljarder euro för tidsperioden 2000-2006 för budgetrubrik 2, inklusive sammanhållningsfonderna vill säga, vann stöd men blev även - det vill jag tydligt påpeka - föremål för ett beklagansvärt avslag. Man håller nu med hjälp av olika modeller på att intensivt pröva frågan om de beviljade medlen igen. Jag utgår från att man inte kommer att kunna fatta beslut i frågan förrän i det allra sista skedet av förhandlingarna, det vill säga i Berlin.
Vad övergångsbestämmelserna för avvikande regioner beträffar finns det i grund och botten ett samförstånd, men det återstår att lösa hur vissa detaljer skall utformas. I frågan om de egna medlen och obalansen i budgeten finns i rådet en allmän beredskap att inom ramen för ett väl avvägt paket, där utgiftssidan beaktas, granska beslutet om de egna medlen. Det förutsätter att man på ett riktigt sätt kombinerar olika åtgärder i ett förfarande som består av flera etapper. Det kunde också vara vettigt att inkludera ett säkerhetsnät i det totala paketet.
Ordförandeskapet har intensifierat förhandlingarna på samtliga nivåer efter toppmötet på Petersberg i Bonn. Förhandlingslistan har omarbetats med hänsyn till debatten och kommer åter att bli föremål för diskussion bland utrikesministrarna nästa helg och i Ekofin-rådet nästa måndag. Förbundskanslern kommer i egenskap av rådsordförande att göra en rundresa till alla huvudstäder mellan den 15 och 19 mars, diskutera de hittills uppnådda resultaten med stats- och regeringscheferna, och han kommer att försöka ha med sig ett utkast till en lösning hem från sin rundresa. I anslutning till det kommer rådet (allmänna frågor) under ett planerat sammanträde den 21 mars att vidta de sista förberedelserna för Europeiska rådet i Berlin.
Europaparlamentets ordförande Gil-Robles blev inbjuden av förbundskansler Schröder till ett sammankomst på Petersberg med stats- och regeringscheferna för att presentera parlamentets tankar kring Agenda 2000. Den sammankomsten har nu ägt rum, och det är ett bevis för den stora politiska betydelse som rådet tillskriver en dialog med parlamentet. Där poängterade förbundskansler Schröder att dialogen inte får vara en envägskommunikation, utan att resultatet av denna skall spegla såväl rådets som parlamentets åsikter.
Det oumbärliga samarbetet mellan rådet och parlamentet för en långfristig lösning på Agenda 2000 är positivt för mitt besök här i Strasbourg i dag och i morgon, och det kommer att ske flera informella överenskommelser om strukturfonderna och föranslutningsinstrumenten inom dessa ramar. Vad jordbrukspolitiken beträffar kommer minister Funke inom kort att uppnå en överenskommelse med parlamentet.
Jag kan försäkra er om att ordförandeskapet gör sitt bästa för att parlamentet skall kunna spegla sig i resultaten från toppmötet i Wien. Jag tror att det är vår gemensamma önskan, att den stora utmaning som Agenda 2000 nu innebär, skall ge hållbara resultat för Europas framtid.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Ordförande Santer har ordet för kommissionen.

Santer
Herr ordförande! De kommande veckorna kommer att vara avgörande för unionens framtid. Vi förbereder oss för att fatta beslut om Agenda 2000 som kommer att vara kritiska för att bemöta 2000-talets utmaningar, och som kommer att göra unionen beredd på att ta emot ett stort antal nya medlemsstater.
Vid ett flertal tillfällen har Europeiska rådet bekräftat sin vilja att avsluta förhandlingarna den här månaden och anta nödvändiga reformer. Jag vill än en gång understryka skälet till att denna tidsfrist måste respekteras. Framför allt för att hävda den nya drivkraft som unionen har visat med euron. För det andra att under bra omständigheter förbereda de nya strukturprogrammen för perioden 2000-2006, och till sist för att ge kandidatländerna en tydlig signal.
Man vinner ingenting på att försöka slingra sig undan, det finns tvärtom mycket att förlora på det. Europeiska rådet måste ta sitt ansvar.
Herr ordförande! Att hävda en politisk vilja till att avsluta detta paket är en sak. Att acceptera nödvändiga kompromisser för att förverkliga det är en annan. Det handlar om att respektera flera principer samtidigt. Först och främst budgetdisciplinen, och de två budgetansvariga myndigheterna har under de senaste budgetåren visat att de fäster en stor vikt vid den. För det andra tillräckliga medel för att finansiera unionens projekt: tillväxt och sysselsättning, solidaritet genom en ekonomisk och social sammanhållning, en livskraftig jordbrukspolitik samt utvidgningen.
Jag vill tillägga att kommissionen är särskilt mån om att man inte gör frågan om unionens finansiering till en fråga om minutiösa beräkningar. En budgetdisciplin är nödvändig, men det får inte bli ett mål i sig, utan att vi funderar över våra ambitioner för Europa.
Herr ordförande! Apropå det skulle jag vilja framföra en synpunkt som är viktig för mig. I våra förslag - kommissionens förslag - om Agenda 2000, har vi uppmärksammat de medel och resurser som kommer att ställas till institutionernas förfogande, bland annat till kommissionen, för att förverkliga de fastställda ambitionerna. Jag vill klart och tydligt säga att kommissionen inte längre är beredd att förbigå den frågan med tystnad. Herr ordförande! Vi måste nå fram till en kompromiss i Berlin, det är helt och hållet möjligt; å ena sidan för att förberedelsearbetet är mycket långt framskridet, i synnerhet vad gäller lagstiftningen. I det avseendet välkomnar jag parlamentets engagemang och inställning under lagstiftningsprocessen. När det gäller det interinstitutionella avtalet, har man kunnat göra stora framsteg. När det å andra sidan gäller de problem som fortfarande måste lösas, ligger alla faktorer på bordet för att vi skall kunna utforma ett paket som alla kan godta.
Tillåt mig att snabbt gå igenom tre nyckelområden, där vi måste göra ytterligare framsteg. Först och främst den gemensamma jordbrukspolitiken och landsbygdens utveckling. Förhandlingarna i rådet (jordbruk) är svåra och pågår fortfarande; därför kan jag inte gå in på detaljer. Det stora problemet är att vi både konfronteras med kravet på en reell stabilisering av utgifterna och med behovet av en verklig reform av de gemensamma organisationerna av marknaderna. Det finns olika sätt att förena dessa mål. En del har föreslagit en stegvis minskning, andra en samfinansiering. Kommissionen är beredd att utveckla alla valmöjligheter, men det finns ett steg som kommissionen inte vill ta, och det är en urvattnad och förvanskad reform. Det skulle stå i strid med Europas och jordbrukarnas intressen. Det skulle vara oansvarigt att än en gång låta kostsamma lager torna upp sig, som förr eller senare kommer att få utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken att explodera. Vi måste också, och det redan i dag, förbereda de kommande förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen.
Det andra problem som kvarstår rör den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Här skulle jag vilja göra en inledande kommentar. Detta begrepp ger uttryck för en solidaritetsinsats som är en av Europeiska unionens grundstenar, och så bör det förbli. För kommissionen är det inte frågan om att ifrågasätta det som uppnåddes under budgetplanens senaste period. Samtidigt bör också detta område underställas en budgetdisciplin. Enligt min mening består en rimlig kompromiss i att utgå från den stödnivå som har uppnåtts under 1999, och på så sätt bekräfta solidaritetsinsatserna. Samtidigt måste vi i större utsträckning rikta medlen till de regioner och grupper inom våra samhällen som har störst behov. Det kan inte vara normalt att mer än halva befolkningen i unionen på ett eller annat sätt är beroende av stöd från strukturfonderna. Precis som vi alltid gör inom unionen, kommer vi att hitta lämpliga övergångslösningar för att undvika brutala chocker. Vi kommer också att ta hänsyn till vissa specifika situationer.
Herr ordförande! Jag skall nu ta upp det tredje området i Agenda 2000, nämligen de finansiella aspekterna. I rapporten om de egna medlen från oktober 1998, lade kommissionen fram ett antal möjliga alternativ, och tillade att den var beredd att lägga fram de förslag som krävs om medlemsstaterna kunde nå fram till ett avtal. I Petersberg kunde jag konstatera att de flesta stats- och regeringschefer anser att man inte kan nå fram till en balanserad kompromiss utan vi gör någonting åt den finansiella aspekten i fråga om våra politikområden. Mera särskilt tog man upp frågan om rättvisa bidrag till gemenskapens budget.
Man måste erkänna att den här frågan har förts upp på en politisk nivå. Samtidigt får inte allting kretsa kring begreppet nettosaldon, som för övrigt är mycket tvetydigt. I Petersberg framförde alla sina krav och begränsningar. Nu kan vi alltså skissa på konturerna till den kompromiss som måste till. För mig personligen är det inte uteslutet att det kan dra ut på tiden att finna en lösning. För det är ju så att en del av våra finansieringsmekanismer utformades under en tid då en utvidgning mot Central- och Östeuropa ännu var ett avlägset perspektiv.
Herr ordförande! Vi står alltså inför en mycket svår uppgift. Under den senaste tiden, bl.a. när det gäller införandet av den gemensamma valutan, har unionen visat att den har förmåga att övervinna nationella skiljelinjer när det gäller viktiga tidsfrister. Den politiska viljan hos kollegiets medlemmar har varje gång medverkat till att vi har kunnat ta viktiga steg. Toppmötet i Berlin är ett annat viktigt steg. Agenda 2000 är nödvändig för unionens framtid och för den europeiska kontinentens framtid.
Dag efter dag visar konflikterna omkring oss hur viktigt det är att fortsätta på vägen mot en fredlig försoning på vår kontinent. Det har jag ofta sagt och jag upprepar det för er: För första gången på 500 år har vi den unika möjligheten att förverkliga detta mål i fred och frihet för våra folk. Jag vill uttrycka mitt fulla förtroende för att denna process, som leds av gemenskapsmetoden, kommer att krönas av framgång.
Applåder

Medina Ortega
Herr ordförande! Som talare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag tacka rådets och kommissionens ordförande för de noggranna förklaringar som de har gett av situationen i nuläget. Jag skulle vilja säga att det inte direkt är några hemligheter som man har avslöjat för oss. Jag anser att de tre institutionerna uttrycker att de är angelägna om att uppnå ett politiskt avtal denna månad, i mars, för att vi under det tyska ordförandeskapet skall kunna uppnå målet att klara av hela Agenda 2000. Här stöder givetvis den socialdemokratiska gruppen rådets och kommissionens oro över att vi ännu inte har ett definitivt avtal, även om vi hoppas att man efter förbundskansler Schröders rundresa i huvudstäderna efter den 15, skall kunna lägga grunden till detta definitiva avtal.
Ur Europeiska socialdemokratiska partiets grupps synvinkel gäller det att inte förstöra det som vi redan har uppnått, det vill säga Agenda 2000. Kommissionens dokument har fått ett brett stöd i detta parlament, och för oss är det fortfarande en viktig beståndsdel i den framtida finansieringen och de framtida budgetplanerna för Europeiska unionen.
Inom Agenda 2000-paketet bör inte den finansiella diskussionen få oss att glömma att det finns vissa grundläggande mål som utgör beståndsdelar i Europeiska unionens politik, vilka vi inte bör ta upp till diskussion igen. För det första, principen om tillräcklig finansiering för att kunna bedriva gemenskapspolitik. Jag känner inte till någon typ av politik som kan bedrivas utan finansiering. Det är möjligt att vi under senare år har ägnat för mycket tid åt att diskutera exklusivt finansiella frågor och att detta har fördunklat gemenskapens betydelse för allmänheten, med risk för att det verkar som om vi håller på med ett simpelt köpslående mellan olika regeringar om vad var och en bör betala, men det är självklart att detta utgör en del av politiken. Vad som inte är möjligt under några villkor är att man bedriver politik - varken nationell, regional eller lokal - utan att ha tillräckliga medel. Jag anser att principen om tillräckliga medel är ett grundläggande element.
Parlamentet har slagit fast en rad prioriteringar som jag dessutom inte tror att det råder någon oenighet om med medlemsstaterna eller kommissionen. Sysselsättningsprioriteringen till exempel, som är ett problem för medborgarna, för i ett Europa där man talar om 18 miljoner arbetslösa, har frågan om sysselsättning en grundläggande prioritering. Jag antar att man i rådets överläggningar inte har glömt denna sysselsättningsprioritering, vilken till och med anvisades av ett extramöte med Europeiska rådet, Europeiska rådet i Luxemburg. Jag tror nämligen inte att det nu räcker med ländernas politik för att bekämpa arbetslösheten utan att det krävs, såsom ordförande Santer pekade på och som toppmötet i Luxemburg bekräftade, en gemenskapspolitik för sysselsättning.
För det andra, men inte mindre viktigt, har vi frågan om sammanhållningen. En gemenskap kan inte gå fram i två hastigheter, så att vissa länder har en högre utvecklingsgrad, eller regioner som har högre utvecklingsgrad och andra som har lägre utvecklingsgrad. Kommissionens senaste betänkande om sammanhållningspolitiken har tydligt visat att gemenskapspolitiken varit effektiv för att minska utvecklingsskillnaderna mellan olika regioner. Skapandet av en gemenskap där det finns olika utvecklingsnivåer skadar inte bara de mest eftersläpade regionerna utan också de mer avancerade regionerna och sektorerna, vilka kommer att möta ett sämre gensvar ur konsumtionssynpunkt från regioner med sämre köpkraft.
Slutligen, en mycket viktig fråga för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har varit hänsynstagandet till miljön. Det är självklart att den ekonomiska utvecklingen måste vara en hållbar ekonomisk utveckling. Det är ingen mening att genomföra ett ekonomiskt utvecklingsarbete som inte kan upprätthållas i längden, och ett av de element eller en av de pelare, i denna ekonomiska utveckling är just upprätthållandet av den ekologiska balansen. Det handlar om ett krav från medborgarna, något som i detta ögonblick alla medborgare kräver. Det fanns en tid då kanske bara de mest ekonomiskt utvecklade länderna tog upp ekologiska frågor, men i dag kan vi säga att alla européer är " gröna" och att etiketten " grön" inte bara hör till en enda politisk grupp eftersom jag nu tror att vi, åtminstone i den socialdemokratiska gruppen, anser oss berörda av dessa miljöaspekter.
Kort sagt, herr ordförande, anser jag att det i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp åter tas upp de motsägelser som har kommit upp i rådet. Vi har exakt samma uppfattningar som ni har om att förhandla i rådet. Vi är förstående inför de svårigheter som rådet har, och vår önskan är att det skall bli möjligt att följa tidsplanen. Ur den socialdemokratiska gruppens synvinkel - vilket också kommissionens ordförande har påpekat - är det viktigaste att det planerade tidsschemat för 1999 kan hållas. Ur den socialdemokratiska gruppens synvinkel gör vi allt som är möjligt för att anpassa oss till denna tidsplan, och jag tror att rådet uppfyller sitt arbete, de europeiska socialisterna kommer att göra allt som är möjligt för att parlamentet skall kunna göra genomföra sitt arbete.
Vi befinner oss helt enkelt i ett ögonblick av köksarbete, maskinrumsarbete i det europeiska bygget. Det är ett väldigt otacksamt arbete som det tyska ordförandeskapet har fått, men utan detta arbete kommer inte Europeiska unionen att gå framåt. Vad vi hoppas från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp är att när detta köksarbete och maskinrumsarbete görs, och det måste göras väl, och där har vi särskilt stora förhoppningar på det tyska ordförandeskapet och den tyska regeringen, tror jag att vi återigen kan lyfta. Slutet på detta halvår med tyskt ordförandeskap borde utgöra slutet på dessa diskussioner av detaljerad karaktär om strikta budgetfrågor och vara inledningen på en ny flygning, vilken har aviserats av rådets ordförandeskap och av kommissionens ordförandeskap och som finns med i Agenda 2000. En flygning mot ett bredare Europa där vi kan ta emot de sex miljoner européer vilka i detta ögonblick har enorma svårigheter, mycket större än de vi har. Jag vill också säga att det gäller litet längre bort, för det är inte enbart i Central- och Östeuropa man väntar sig något av oss utan också i Medelhavsvärlden, Latinamerika, Afrika och tredje världen i allmänhet.

Brok
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag hoppas att rådsordföranden hade rätt i det han sade, att han har en känsla av det tyska ordförandeskapet ligger bra till. Jag hoppas att det inte är en bedräglig känsla, för det tyska ordförandeskapet gjorde det inte lätt för sig i början. De placerade själva ribban högt i sina vidlyftiga tal i fjol. De talade om vad Tyskland hade att vinna på det hela, och vi får väl se om man når upp till den ribban. Hur som helst har inte utgångsläget för en kompromiss i förhandlingarna förbättrats.
Vi i Europeiska folkpartiets grupp är beredda att, trots allt som har sagts, ta del av den processen på ett konstruktivt sätt och medverka till en lösning som gör att vi kan föra skutan Europeiska unionen framåt. För att uppnå enighet i Europeiska unionens intresse, kommer ni givetvis också behöva stöd från vår grupp. Men det måste vara en relevant enighet, inte en enighet för er egen skull, inte en enighet till varje pris, utan en enighet som är meningsfull, som innebär budgetdisciplin, som innehåller de nödvändiga reformstegen för att göra detta möjligt, med spelrum för en utvidgning inom de 1, 27 procent som ni nämnde. Jag anser att det är av avgörande betydelse.
Vi får också lov att säga att vår grupp betraktar diskussionen om landsbygden och jordbruket som en mycket angelägen diskussion. Om man kan enas om en modell som innebär en successiv minskning av jordbruksintäkterna, och om endast vissa regioner kan tilldelas resurser utan att dessa gagnar jordbruket, då är det en fråga som vi kritiskt måste granska som en del av balansen mellan oss. Det är säkert inget nytt för er.
Vidare får man lov att säga - det står också i den gemensamma resolutionen - att vi inte är beredda att inom ramen för förhandlingarna om strukturpolitiken sätta principerna om den inre marknaden på spel, och att det även i fortsättningen måste vara så att bidragskontrollen är en grundförutsättning för att den gemensamma marknaden skall fungera och att denna inte får sättas ur kraft inom ramen för strukturpolitiken.
Vi får inte heller genom diskussioner i samband med sysselsättningspaketet riskera det största projekt vi tagit oss an på flera år, nämligen införandet av euron. Man bör i det här skedet stoppa räntesänkningarna - det är en uppmaning som jag riktar till ordföranden i Ekofin-rådet - som leder till en fortsatt minskning av eurons värde. Vi måste bidra till att euron stabiliseras, och här har det tyska ordförandeskapet ett särskilt ansvar. Jag tror att man under de sista månaderna av ordförandeskapet bör vara extra medveten om det.
Låt mig i all korthet ta upp en sista punkt. Man kommer att fastställa ett mandat för nästa regeringskonferens på toppmötet i Köln, och vi undrar om det tyska ordförandeskapet under förberedelserna av ett sådant mandat kommer att föra en dialog med Europaparlamentet om vilka frågor som i första hand skall tas upp på regeringskonferensen, och om man är beredd att låta Europaparlamentet delta i förhandlingarna om fördragsändringarna, förändringarna av beslutsstrukturerna etc.
Jag vill en sista gång påminna om parlamentets beslut. Ni visar att ni respekterar demokratin i Europeiska unionen, om ni väntar med att utse kommissionens ordförande till efter valen till Europaparlamentet, för om ni gör det redan före valen, utan att ta hänsyn till valresultaten, riskerar ni att parlamentet förkastar rådets förslag, och därför bör vi fundera en extra gång över tidsplaneringen.

Brinkhorst
Herr ordförande! På sätt och vis är det så att gemenskapen närmar sig sanningens minut. Som både ordförande Santer och ordförande Verheugen sade, så kommer det att bli svårigheter om det inte skett en överenskommelse vid slutet av denna månad. Det är verkligen mycket bra att det inte finns något som tyder på en försening.
Vid denna svåra tid för kommissionen, vill jag säga att Agenda 2000, som lades fram för två år sedan av kommissionen, fortfarande bör utgöra grunden för vårt övergripande förhållningssätt. Det är bara på denna grund som det går att nå ett balanserat förhållningssätt. Det är nödvändigt att detta förhållningssätt behålls oberoende av köpslåendet om individuell finansiering. Den liberala gruppen kommer särskilt att bedöma det övergripande resultatet om det avviker eller inte från den framtida utvecklingen för en dynamisk europeisk union.
Mot denna bakgrund välkomnar vi det faktum att rådets ordförandeskap har visat att det redan på detta stadium finns en överenskommelse om att pengar som är tillgängliga för utvidgning skall avsättas. Det är mycket viktigt att vårt interna köpslående inte sker på bekostnad av de nya ansökarländerna. Det är bara på detta sätt vi kan bestämma den faktiska politiska vilja som vi hade som utgångspunkt. Vi vill verkligen komma framåt.
Rörande den gemensamma utrikespolitiken uttryckte ordförande Santer att det finns en grundläggande konflikt, mellan å ena sidan stabilisering, och å andra sidan en faktisk reform. Vi inom den liberala gruppen accepterar faktisk stabilisering. Det har kanske tagit för lång tid för oss att bli medvetna om att det finns en gräns för ekonomisk tillväxt. På samma gång är det nödvändigt med en faktisk reform. Det är avgörande att vi inte får en låtsasreform.
Den liberala gruppen menar att det inom det övergripande området är möjligt att utföra reformer, men glesbygdsutvecklingen bör vara en del av en strukturpolitik som har ett bredare synsätt än ett rent jordbruksmässigt. Detta är en avgörande fråga.
Slutligen, vad gäller frågan om egna medel. Vi anser fortfarande att förhållningssättet i Haugbetänkandet - nämligen att justeringarna primärt bör ske i samband med utgifterna, snarare än inom intäktsområdet - är viktigt. Varför? Därför att en särskild rabatt som nu har funnits under en mycket lång tid, inte bör utgöra någon modell för framtida finansiering. Om jag har förstått rådets ordförandeskap rätt, så innebär ett förhållningssätt som inbegriper etapper, också att enskilda justeringar slutligen kommer att tas bort gradvis, och att vi kommer att få ett rimligt och balanserat förhållningssätt, då alla verkligen kan känna att de deltar. Det skulle vara det rätta förhållningssättet i framtiden.
Jag hoppas att ordförandeskapet och kommissionens ordförande uppnår ett positivt resultat i Berlin.

Collins, Gerard
Herr ordförande! De pågående förhandlingarna om Agenda 2000 är bland de svåraste som Europeiska unionen har varit med om som institution och politiskt organ, sedan grundandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen. Unionen måste berömmas för de djärva och innovativa initiativ som man har tagit under de senaste tio åren för att förbättra de europeiska ekonomiernas konkurrenskraft. Europeiska politiska ledare och Europeiska unionens institutioner kan på samma sätt peka på det faktum att en inre marknad har inrättats, som tillåter fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital, såväl som skapandet av ett nytt system för en gemensam valuta som påverkar så mycket inom själva Europeiska unionen.
De förhandlingar som förde fram till den inre marknaden och den gemensamma valutan var komplicerade, men grundades hela tiden på den föresatsen att stabilitet inom Europeiska unionen alltid är av yttersta vikt. Detta måste vara det högsta målet för ledarna i Europeiska unionen under deras sökande efter samförstånd om de viktigaste aspekterna av den framtida EU-politiken i enlighet med Agenda 2000-programmet. Regeringarna måste ta itu med att reformera EU: s budget, den gemensamma jordbrukspolitiken och EU: s strukturfonder på ett balanserat och rättvist sätt.
Partnerskapsidén som omfattar alla regeringar och institutioner, som tillsammans skall utveckla och formulera den politiska inriktningen på viktiga områden, måste alltid upprätthållas. Vi bör vid denna tidpunkt komma ihåg att Europeiska unionens budget bara uppgår till litet mer än 2 procent av de totala utgifterna som sker i de 15 medlemsstaterna under ett år. Ett alternativ för reform av Europeiska unionens budget, som inte är godtagbar, är åternationaliseringen av den gemensamma jordbrukspolitiken till de enskilda medlemsstaterna.
Den gemensamma jordbrukspolitiken är ett enhetligt europeiskt omspännande program. Dess funktionssätt kommer utan tvekan att fragmenteras och snedvridas om medlemsstaterna i EU måste bidra med 25 procent av alla GJP-betalningar till sina respektive jordbrukare.
Ur ett irländskt perspektiv, så välkomnar jag stödet från kommissionen till Irland att landet skall erhålla medel från sammanhållningsfonderna fram till år 2003. 17 procent av alla utgifter för förbättring av våra vägar, vår vattenhantering och våra transportnät enligt vårt huvudprogram, betalas genom EU: s regionala sammanhållningsfonder.

Puerta
Herr ordförande! Beslutet om unionens budgetplan har stora svårigheter och visar upp en bild av krockar mellan nationella intressen utan gemensam syn på den europeiska integrationen. Dessutom är inte det ekonomiska scenariot positivt, med en mindre tillväxt än förutspått och en nedgång för exporten och investeringarna, och med en historiskt låg inflation, vilket tvingar oss att fundera på problemen med en deflationsekonomi. Jag kan tillägga att jag instämmer i en del av minister Lafontaines oro.
De tidigare utvidgningarna av Europeiska unionen har alltid föregåtts av en påtaglig ökning av budgeten, medan budgeten för Agenda 2000 är så tunn att den inte gör det möjligt att garantera den inre solidariteten och ta emot nya anslutningar. Medan man talar om utvidgning är det i verkligheten så att man riskerar den ekonomiska och sociala sammanhållningen för de femton länderna i Europa, med mindre solidaritet, utan någon social dimension och utan en verklig sysselsättningspolitik. Det är inte möjligt, annat än genom retorik, att utvidga Europa med denna budget.
Kommissionens ursprungliga förslag speglade den möjliga och rimliga jämvikten bättre, det var mer proportionerligt i ländernas avgifter och i dess betydelse för gemenskapen BNI, men rådet försmådde detta förslag och koncentrerade debatten till utgiftsminskningar. Utifrån detta, med kraven från vissa regeringar på en minskning av sina nettobidrag till gemenskapens budget utan att beakta de handelsfördelar som den inre marknaden ger, blir förhandlingarna mycket svåra.
Det tyska ordförandeskapet är värda kritik för att det inte har bidragit till att lösa problemen, i en situation då kommissionen har förlorat sin medlingsförmåga. Med denna kritik vill vi säga att vi inte kan acceptera filosofin om nettobetalningar, och vi måste hitta en lösning som alla är överens om. Enligt vår mening är det inte godtagbart med drastiska nedskärningar av strukturfonderna och jordbruksutgifterna vilka på ett orättvist sätt drabbar vissa länder och vissa produktionsslag. I jordbrukspolitiken, där det negativa förslaget om medfinansiering av utgifterna redan har förkastats, skulle den bästa lösningen vara en mer jämlik förändring av stöden, eftersom den nuvarande fördelningen är orättvis då 20 procent av jordbrukarna får 80 procent av stöden. Med en bra förändring skulle man kunna uppnå en mer jämlik fördelning av stöden, ge konkreta lösningar till produktionen av mjölk, nötkött och spannmål och dessutom skulle man kunna uppnå en budgetbesparing.
Godkännandet av denna budgetplan kräver enhällighet i rådet och en tillräckligt stor majoritet i parlamentet. Därför är det önskvärt att uppnå en balanserad lösning. Avtalet måste godkännas av alla och inte bara av en majoritet.
Vi vill dessutom - och jag riktar mig speciellt till rådet - göra en mycket konkret politisk reflektion. Vi är övertygade om betydelsen av en stark och legitim kommission i den framtida unionen. Därför måste vi be Europeiska rådet att skjuta upp nomineringen av kandidaten till ordförandeposten i kommissionen till efter valen till Europaparlamentet, och vi skulle vilja få ett svar på detta.
Herr ordförande! För att avsluta vill jag säga att det extra Europeiska rådet den 25 mars i Berlin sammanfaller med årsdagen av Romfördraget. I denna osäkra situation kräver vi av det tyska ordförandeskapet och alla stats- och regeringschefer att de återgår till enigheten och satsar på ett gemensamt politiskt projekt. Vi kräver att man är i fas med sitt ansvar. Ett oumbärligt villkor är att man uppnår ett rättvist avtal om Agenda 2000, så att det inte blir några vinnare, ingen regering, inget land. Låt vinnarna bli bara Europeiska unionen och alla medborgare.

Schroedter
Herr ordförande! Ärade herr rådsordförande, ärade herr kommissionsordförande, kära kolleger! På toppmötet i Berlin måste man lyckas binda samman paketet med Agenda 2000 på ett framgångsrikt sätt. Att skjuta upp det hela skulle vara en ödesdiger signal både utåt och inåt sett och det skulle främja de nationalistiska krafterna. Det får vi inte tillåta. För att kunna fortsätta strukturfrämjandet, det vill säga brobyggandet mellan de fattiga och de rika regionerna, även nästa år behöver vi uppnå enighet om Agenda 2000 som in i minsta detalj präglas av solidaritet och en framtidskapacitet och inte lämnar utrymme för nationell egoism. Utåt sett skulle ett misslyckat toppmöte innebära ett misslyckande för hela det stora europeiska projektet med en östutvidgning. Därför finns det inget utrymme för överdrivna nationella krav i packningen.
Vi riktar följande uppmaning till rådet: Alla statschefer måste åka till Berlin med en uppriktig vilja att gå de andra till mötes. Det gäller både den tyska regeringen och länderna i södra Europa. För det skulle få ödesdigra konsekvenser, om EU som sedan många år tillbaka kräver enorma insatser från kandidatländernas sida, inte själva kan sköta sina uppgifter. Europaparlamentet har i och med kompromisserna i sina betänkanden bevisat att en enighet är möjlig, även i de avgörande frågorna. Kraven är väl avvägda och rådet har fått ta del av dessa. Därför är det möjligt!

Lalumière
Herr ordförande, herr kommissionsordförande, herr minister! I sitt tal inför parlamentet den 12 januari skisserade Joschka Fischer på ramen för en omfattande och ambitiös europeisk politik, och gav oss förhoppningar om ett aktivt och effektivt tyskt ordförandeskap, som vi så väl behöver.
De senaste veckorna har till viss del oroat oss, eftersom svårigheterna har visat sig vara större än man trodde. I det sammanhanget får toppmötet i Berlin en stor betydelse. Det krävs ovillkorligen att Berlin ger upphov till en ny dynamik och visar att de inledande motsättningarna är på väg att övervinnas. En europeisk union utan optimism och utan vilja att agera kommer att bemöta nästkommande händelser med mycket dåliga förutsättningar, bl.a. parlamentsvalen den 13 juni.
Jag vill trycka på en sak: budgetmedlen. Vi är helt medvetna om kravet på att medlemsstaternas offentliga finanser måste saneras, men det är ändå en riskfylld kalkyl att förvägra unionen de medel som krävs för att lyckas med det som man för övrigt begär att den skall göra, även om en del regeringar inte just uttrycker detta.
När jag säger detta pratar jag givetvis inte om slöseriet och organisationsbristerna som har konstaterats inom kommissionens förvaltning, nej! Men förutom dessa misstag, som man givetvis måste komma tillrätta med, pratar jag om innehållsmässiga problem. Till exempel bevarandet av den europeiska jordbruksmodellen, sammanhållnings- och solidaritetspolitiken, Europas konkurrenskraft inom högteknologi. Jag pratar också om att lyckas med utvidgningen, vilket kräver ett minimum av resurser, i annat fall kommer missnöjet att äventyra hela Europabygget. Jag pratar till sist om att unionen måste utforma och genomföra en ekonomisk politik, en social politik och en sysselsättningspolitik som är värdiga sina namn, givetvis inom ramen för fördragen. Detta kräver också ett minimum av resurser.
Att sköta unionens finanser med samvetsgrannhet, det är bra. Att sköta dem med snålhet skulle vara farligt. Inte bara skulle unionens politikområden riskera att få slut på bränsle, gemenskapsandan riskerar också att försvagas. I dag pratar man återigen om åternationaliseringar och direkta nationella bidrag. När det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken verkar det lyckligtvis som om det tyska ordförandeskapet har avsagt sig denna farliga idé. I övrigt pratar man igen om nettobidragsgivare, om positiva och negativa saldon, om brittiska checkar, etc. Jag förnekar inte att det ibland krävs att man ser över räkenskaperna och eftersträvar nya jämviktsförhållanden, men vi får inte återuppliva den stämning som rådde 1984.
Herr ordförande! Toppmötet i Berlin kommer till stor del att vara avgörande för bevarandet och även för förstärkningen av gemenskapsandan. Jag hoppas att vi kommer att bli hörda.

Krarup
Vägen till helvetet är stenlagd med goda föresatser. Jag vet inte om detta utmärkta och lärorika ordspråk också finns på de tio övriga officiella språken. Det finns i varje fall på danska, och jag blir påmind om det nästan varje dag inom Europeiska unionens institutioner, därför dessa institutioner - rådet, kommissionen och detta parlament - har aldrig fattat visdomen, den mycket enkla visdomen i den norska handboken för fjällvandrare, som lyder således: " I tillfälle av oöverensstämmelse mellan kartan och terrängen, skall man följa terrängen." Här i detta parlament och i alla EU: s institutioner, inklusive kommissionen och rådet, följer man konsekvent och nästan med religiös nitälskan den en gång antagna kartan och ignorerar terrängen. Detta slår tillbaka, och jag skall nämna tre punkter utan att gå in på detaljer. Det tillåter inte min talartid.
För det första har utvidgningsprojektet enligt vår uppfattning och enligt många danskars och nordiska medborgares uppfattning en felaktig inriktning. Den process som sker är för det första förödmjukande för ansökarländerna, och för det andra är den - för att uttrycka sig milt - inte politiskt genomarbetat, och i synnerhet är det inte ett projekt som bygger på demokratisering, utan det handlar om imperiebyggande. Den andra punkten är att de politiska förutsättningarna i bästa fall inte är genomarbetade, och att de ekonomiska förutsättningarna, som är ämnet för toppmötet, det extra toppmötet i Berlin, efterlämnar ett totalt kaos runt de gigantiska penningmaskiner som Europeiska unionen har byggt upp under årens lopp - först och främst alltså jordbrukspolitiken och strukturfonderna. Detta är en tydlig påminnelse om att man inte kan ignorera terrängen, utan att terrängen hämnas till sist. Tredje punkten är att detta toppmöte hålls under dagarna direkt efter det att vi i parlamentet har diskuterat den hittills allvarligaste författningskrisen som institutionerna utsatts för, och jag föreställer mig att detta toppmöte - som så ofta förr - hålls med en annan dagordning än den som avspeglar den aktuella politiska verkligheten.

Muscardini
Herr ordförande! Specialkonferensen vid toppmötet i Berlin har sammankallats för att reda ut en komplicerad härva och en rätt besvärlig knut. Det rör sig om budgetanpassningen, om kostnaderna för utvidgningen, om jordbrukspolitikens framtid och reformen av strukturpolitiken. Vi tröttnar aldrig på att upprepa att den sammantagna komplexiteten och de lösningar som behövs skulle ha varit mindre traumatiska om man innan man går vidare mot utvidgningen hade sett till att reformera den institutionella strukturen och att följaktligen se över maktbalansen inom unionen. Nu har i stället den faktiska komplexiteten hos de problem som är på tapeten spätts på med detonationen från den tyska begäran att reducera landets bidrag till budgeten. Glömsk av det ekonomiska och finansiella tillskott gemenskapen har gett till utvecklingen av de fem före detta kommunistiska Länder , spelar den tyska regeringen nu ut det kort som tidigare fru Thatcher använde, ett kort som under åtskillig tid blockerade den dåtida gemenskapens aktivitet och som lämnade föga tilltalande spår efter sig. Den första förhoppning vi riktar till det sittande presidiet är att unionen skall slippa att tidigare erfarenheter upprepar sig och att problemen studsar från ett toppmöte till nästa och löses till förfång för den ena eller andra kategorin, det ena eller andra landet, och förgiftar sinnena och får befolkningen att hålla sig borta från vallokalerna i juni.
Jordbruksreformen riskerar att reduceras till en simpel minskning av kostnaderna, i stället för att inriktas på kvalitetsproduktion och att skydda ursprungsmärkningen, den enda garantin till försvar för produktens särprägel och konsumentens behov. Ett extensivt jordbruk efter amerikansk modell, och inte intensivt som det företrädesvis är i Europa, skulle förlora den särprägel som våra inhemska karakteristiska produkter inom de olika prouktionssektorerna har. Den tyska iakttagelsen att jordbruket bara skulle bidra med 4 procent av unionens bruttonationalinkomst (BNI) är för lågt räknad. Man får faktiskt inte glömma binäringarna, livsmedelsproduktionen och hela den jordbruksmekaniska sektorn. Men även om det relativa bidraget till BNI skulle vara riktigt får man inte glömma att det europeiska jordbruket även är ett uttryck för en civilisation, för ett sätt att leva, för en tradition som det vore brottsligt att göra slut på, till fromma för stormarknadernas konserver och de framtida genetiskt modifierade produkterna. Varför överlåter vi inte hanteringen av våra eventuella surplus till en europeisk byrå, som kan skicka dem till de länder som har produktionsunderskott eller missväxtår? Även pengastöd till humanitära organisationer skulle åtminstone delvis kunna omvandlas till livsmedelsprodukter och på detta indirekta sätt reglera marknadernas brister på överensstämmelse.

Rehder
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Nu när det bara återstår några få dagar till EU-toppmötet i Berlin, där man bland annat kommer att besluta om den framtida landsbygdspolitiken, finns det all anledning att upprepa två krav från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Det första är: Europa behöver en stödpolitik med ett socialt ansvarstagande, som stöder de svagare och kräver solidaritet av de starkare, men som också ger dem det svängrum de behöver. Det andra är: Europa måste göra intensiva ansträngningar inom strukturpolitiken och stödpolitiken på landsbygden för att säkra arbetstillfällen och skapa nya sådana, för arbetsmarknadspolitiken måste prioriteras av socialdemokraterna över hela unionen.
De beslut som fattas i Berlin måste bli och kommer att bli positiva för EU. Givetvis behövs det kompromisser i alla socialdemokratiska system med tanke på det mångfald av frågor som har en avgörande existentiell betydelse. Den som redan nu talar om för massmedia i sitt hemland att han kommer att återvända som den enda vinnaren, kommer säkert att bli grymt besviken. Den som redan nu talar om en kris och i bemästrande ordalag ger råd och riktar stark kritik mot det tyska ordförandeskapets sätt att leda förhandlingarna, bör tänka på att många av de problem som vi nu måste gripa oss an, har skjutits upp under många år, herr Brok. Det var många som utan att protestera blev vittnen till hur två tredjedelar av jordbruksbudgetens 75 miljarder tyska mark inte kom de nationella ekonomierna till godo, inte kom att användas till det som vi hade avsett, utan lämpades över på exportbidrag och lagerhållning. Det är en icke social, för att inte säga asocial politik!
Det kan inte på något annat politiskt område i Europeiska unionen bevisas så tydligt som inom gemenskapens jordbrukspolitik att den lilla och den som alltid sedan många år tillbaka får sitta emellan, är den dumma så att säga och i grund och botten alltid kommer att förbli det. Men nu - även det måste påpekas här i parlamentet - har företrädare för olika intressen på jakt efter ett övertygande koncept kommit på en ny idé. Nu säger de plötsligt: Bort med alla subventioner, bort med all byråkrati. Vi vill bara ha en reglerad marknad.
När man tittar på det systemet eller det nya förslaget, framstår en sådan reglerad marknad som en Europeisk union som är isolerad mot omvärlden, och där man beter sig som i sandlådan. En sådan övervakarstat med 1800-talet som förebild skulle inte bara innebära slutet på den gemensamma marknaden och den fria rörligheten för varor. Den som kräver en sådan galenskap, för att han inte har något nytt att komma med och för att väljarna börjar överge honom, utlämnar dessutom på ett ansvarslöst och obarmhärtigt vis de 6 procent som fortfarande bedriver ett aktivt jordbruk till de övriga 94 procent européernas ilska. Dessa kommer med rätta hänvisa till att inte det inte bara är arbetstillfällen och det sociala skyddsnätet som skulle försvinna på alla håll med en sådan " filosofi" , utan att även Europeiska unionens framgångskoncept som är unikt i den europeiska historien och i världshistorien skulle falla platt till marken.

Galeote Quecedo
Herr ordförande! Två veckor före Europeiska rådet i Berlin tycker jag att det är meningslöst att försöka dölja den pessimism som råder.
Uppriktigt sagt kan jag inte se de framsteg som rådets företrädare talade om. Tvärtom finns det några förslag från det tyska ordförandeskapet som inte direkt har bidragit till några förhoppningar, detta utan att nämna att man tar till den ovanliga mekanismen att lägga fram dem under den tyska delegationens beskydd - jag vet inte om det är detta som rådets företrädare kallar medeltal.
Men kanske är det mest oroande den desorientering, med ständiga förändringar av riktning och bristen på ledning från den som borde utöva ledarskapet.
Europaparlamentet har rätten, och även skyldigheten, att kräva att debatten koncentreras. Vi måste komma ihåg att det vi diskuterar är hur vi skall finansiera Europeiska unionen till år 2006 och hur vi skall reformera strukturfonderna och den gemensamma politiken i ett utvidgningsperspektiv. Debatten gäller inte hur ett visst land skall kunna betala mindre, utan om hur man på ett rättvist och effektivt sätt skall finansiera en rad gemensamma politikområden i syfte naturligtvis att skapa mer sysselsättning och minska skillnaderna. Det skulle också vara bra om ordförandeskapet avskilde sig från debatten om nettobetalningar och sökte lösningar på sina problem i enlighet med lojaliteten mot fördraget.
Jag tror inte att det är nödvändigt att dessutom påminna om att slutavtalet kräver enhällighet. Med andra ord, den mekaniska tillämpningen av majoritet leder in i en återvändsgränd, det vill säga, ett misslyckande, och ingen önskar - antar jag - att detta ordförandeskap skall bli ihågkommet i samband med ett misslyckande. Det är det tyska ordförandeskapets uppgift att lägga fram förslag som för oss närmare ett slutavtal, som förenar de olika intressena som står på spel men också att inför fortsättningen utforma ett integrationsmål som vi, de europeiska medborgarna, kan identifiera oss med.
I juni hålls valen till Europaparlamentet, vilka kommer att göra det möjligt för oss alla att väga vår representation genom ett demokratiskt förfarande och efteråt, inte innan, kommer det ögonblick då rådet skall föreslå sin kandidat till ordförandeposten för Europeiska kommissionen enligt Amsterdamfördraget.

Moreau
Herr ordförande! Allteftersom år 2000 börjar närma sig får man ofta höra att Europa måste få nya impulser. Det minsta man kan säga är att toppmötet i Berlin - tyvärr - inte har det perspektivet.
Det är inte tal om ett mer socialt och mera demokratiskt Europa. Inte heller om ett mera solidariskt Europa, eftersom budgetdisciplin och mindre bidrag från vissa - och då är det inte fråga om de allra minsta - kommer att stå i centrum för debatten, samtidigt som vi förbereder utvidgningen. Detta är ytterst oroande, för varje bakslag för solidaritetsbegreppet i Europa leder bara till att man gynnar en överdriven globalisering, vilken domineras av amerikanska anspråk.
Jag noterar att det verkar som om man har löst frågan om en medfinansiering av jordbruksutgifterna, vilket vissa har krävt och andra sagt nej till, däribland Frankrike. Jag gläder mig åt det, samtidigt som jag inte är helt lugnad. För att nå fram till ett allmänt avtal som är positivt och acceptabelt för alla, krävs det att vi höjer oss över räkneövningarna och utvecklar en finansiell solidaritet på nya grunder, för att främja den ekonomiska och sociala sammanhållningen, som hotas av arbetslöshetens och fattigdomens omfattning. Skall då taket på 1, 27 procent förbli okränkbart för att stabilitetspakten skall respekteras, när det egentligen vore bra att ersätta den med en sysselsättningspakt och att hitta nya finansieringskällor, som exempelvis grundas på bolagsskatter eller en beskattning av börsens mervärden. För att slå in på en väg mot en rättvisare budget krävs det att var och ens deltagande står i proportion till var och ens andel av gemenskapens BNP. Jordbruksstöden måste förses med ett tak och utformas på ett sådant sätt att små och medelstora jordbruksföretag gynnas bättre, såväl som sysselsättningen.

Müller
Herr ordförande! Herr rådsordförande Verheugen, jag har lyssnat uppmärksamt på era anföranden. På en punkt vill jag meddela något som kan vara viktigt för förhandlingarna. Det är möjligt att parlamentet i samband med betänkandet av Jutta Haug om de egna medlen i morgon förespråkar en 50-procentig samfinansiering inom jordbrukspolitiken. Jag anser att det med tanke på morgondagens beslut, även med tanke på de förestående valen är absolut nödvändigt att vi lägger fram alla alternativ, så att de som inte längre är aktuella kan börja gallras bort.
Alla vet vi att en samfinansiering av jordbrukspolitiken i själva verket är den rätta vägen. Det kan hända att det faller på att vissa länder motsätter sig en sådan, men det är den enda vägen som också möjliggör en äkta strukturpolitik på landsbygden. Men om en sådan samfinansiering inte kommer till stånd - vilket är det mest troliga - då skulle man ändå bli tvungen att utveckla korrigeringsmekanismer, kapningsmodeller som ligger så nära det uppsatta målet som möjligt. Jag skulle vilja ha en struktur, en kapningsmodell, som när det första steget väl är taget leder till ett behov av ytterligare reformsteg. Om vi inte skulle lyckas med det i förhandlingarna, då skulle vi enligt min uppfattning redan på utvidgningens första dag mötas av rena katastrofen, eftersom vi alla vet att enkla successiva minskningar och enkla kapningar inte för oss vidare, med tanke på kravet på ett strukturellt svar på frågan om jordbrukspolitikens utformning.
Vi vet också att det verkliga problemet i jordbrukspolitiken inte ligger i de femton EU-ländernas jordbrukspolitik, utan i jordbrukspolitiken hos dem som kommer till, eftersom det är i deras länder som Europas viktiga jordbruksområden ligger. Därför vill jag än en gång poängtera hur viktigt det är att alla alternativ tas upp. Endast då kommer det att vara möjligt att finna en äkta kompromiss som också får det tyska ordförandeskapet att framstå i sin rätta dager, vilket man ju alltid önskar på ett sådant toppmöte. Jag önskar er lycka till!

Nicholson
Herr ordförande! Jag lyssnade med stort intresse på rådets ordförande när han sade att de centrala frågorna ännu inte hade lösts. Jag tror att detta kommer att bli dagens understatement . Det är uppenbart att rådet och kommissionen inte lyckats göra några framsteg inom hela reformområdet och allt som har att göra med detta.
Alla talar om en reform, och anser att en sådan är nödvändig. Jag tror att vi alla accepterar att förändringar alltid är nödvändiga, och att vi har utvecklats med denna förändring. Vi vill göra klart för både kommissionen och rådet här i dag, att om det skall bli en reform så får den inte ske till priset av en ödeläggelse av vår landsbygd i Europeiska unionen. Det finns en stor fara under utvecklingens gång att detta kommer att ske. Vi måste skydda de europeiska jordbrukarna mot det amerikanska hotet och mot alla andra i världen som vill förstöra den europeiska jordbruksindustrin. Om man förstör den europeiska jordbruksindustrin, så förstör man stora delar av den levande landsbygden och hela infrastrukturen i Europa.
Denna reform kommer att bli som alla föregående reformer - den kommer inte att spara en enda ecu. Den kommer inte att spara en enda D-mark eller ett enda pund. Den kommer i stället att kosta mer i slutändan. Sanningen är att tiden är inne för vissa av de länder som har dragit stor nytta av medlemskapet under de senaste åren, och som säger att de är övertygade européer, att börja gräva i sina fickor och betala för sig. Jag tror att utmaningen ligger här.
Jag noterade ordförande Santers kommentar att han skulle ta itu med vissa specifika förhållanden i Europeiska unionen. Jag hoppas att han kommer att göra detta.

Le Pen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Genom att i juli 1997 lägga fram Agenda 2000, som syftar till att förbereda utvidgningen till länderna i Östeuropa, hyste Jacques Santer och kommissionen inga tvivel om att de skulle äventyra Europas sammanhållning, och i synnerhet det fransk-tyska navet.
Det stämmer att det är svårt att uppnå nationella eftergifter i denna storskaliga kohandel som reformen av Europa är, bara några månader före Europavalen. Tyskland, som både är domare och part i målet, eftersom den för ett halvår basar över Europas öden, och eftersom den kräver en betydande minskning av sitt bidrag till gemenskapens budget; Tyskland har svårt att få sina partner att uppoffra sig, eftersom alla mer eller mindre försvarar idén om en stabilisering av utgifterna. Till och med euron uppvisar svaghetstecken gentemot dollarn, ett bevis på att man inte kan föreskriva en gemensam valuta. Utav de tre reformer som finns i Agenda 2000 - reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP), reformen av strukturfonderna och revideringen av budgetplanen för 2000-2006 - är det bara GJP-reformen som har diskuterats ingående av ministrarna, och det enda påtagliga resultatet är att Tyskland har övergivit idén om en nationell samfinansiering av de direkta stöden till jordbruket.
Under denna svåra förhandling har Frankrike gjort två kardinalfel. Å ena sidan spelade man ut sina kort alltför tidigt, medan de andra behöll sin joker till slutet av spelet. Å andra sidan; att vilja nå fram till ett avtal om den gemensamma jordbrukspolitiken utan att reformera strukturfonderna och Europas framtida finansiella ram, det är farligt för Frankrike, som med 23 procent av EUGFJ-Garantisektionens medel är Europas främsta jordbruksnation och därmed den som blir mest utsatt av finansiella restriktioner. Förebrår man Förenade kungariket för att det försvarar den årliga budgetrabatt som Thatcher erhöll 1984; Spanien, Portugal och Irland för att de försvarar Sammanhållningsfonden och strukturfonderna; Tyskland för att det försvarar ett lägre bidrag till budgeten; Italien för att det försvarar systemet för de egna medlen, i synnerhet momsen, som är till dess fördel? Absolut inte.
Chiracs och Jospins Frankrike är det enda som inte tydligt försvarar sina nationella intressen, som offrar sina jordbrukare, regioner och skattebetalare för den europeiserade hägringen. Jag säger detta högtidligt här: att successivt sänka de direkta jordbruksstöden, vilket föreslås av Frankrike, är en dålig idé, eftersom det kommer att leda till ännu lägre inkomster för jordbrukarna, men också för att dessa stöd bara är en delvis kompensation för prissänkningar. I vilka principers namn skall jordbrukarna betala för det teknokratiska Europa, som har i uppdrag att få dem att försvinna? När det gäller strukturfondsreformen kommer Korsika och franska Hainaut inte längre att få stöd, och känsliga landsbygdsområden som fick stöd enligt mål 5b kommer att få leva på svältlön i en ny osammanhängande helhet.
Mina damer och herrar! Under dessa förhållanden riskerar Europeiska rådet i Berlin den 24 och 25 mars att inte bli mycket mer än ett lurendrejeri. 1918 sade Frankrike: Tyskland kommer att få betala. Tiderna har förändrats. I morgon kommer Frankrike att betala för nya Länder i öst, men också för Sydeuropas infrastrukturer, eller t.o.m. för Irland som har en klart högre tillväxttakt än vad vi har. Och i övermorgon kommer det att få betala för länderna i Östeuropa.
Nationella Fronten, som jag har den äran att leda, förkastar alla federalistiska tendenser i Agenda 2000, vilka leder till ett destruktivt frihandelssystem och en inskränkt globalisering. Vi vill i stället se ett fosterländernas, folkens och de nationella identiteternas Europa, som återger hoppet till medborgare som har förnedrats i 40 års tid.

McCarthy
Herr ordförande! Det bör inte vara någon större överraskning att min huvudsakliga önskan i dag är att rådet skall se till att hålla sin tidtabell, så att parlamentet får möjlighet att helt och fullt utöva sitt demokratiska mandat och tillfoga demokratisk legitimitet. Men låt mig upprepa vad jag nu anser uttrycks klart och tydligt från våra regioner, kommuner och partner: de som på gräsrotsnivå använder dessa fondmedel kommer även framöver att behöva göra detta, men de behöver visshet och säkerhet att en överenskommelse kan uppnås i Berlin. Programmen kommer inte att inledas den 1 januari 2000, men vi behöver minimera förseningarna för att inte hamna i samma problem och fällor som under den föregående finansieringsrundan, där sena starter ledde fram till problem med för litet tilldelade medel, projektfördröjningar, inställda projekt och svårigheter med att upprätthålla matchad finansiering. Vi måste undvika detta under de framtida programmen.
Men just på grund av dessa möjliga programförseningar, så är det viktigt att de övergående programmen får samma längd för alla mål när parlamentet gör sina prioriteringar: sex år för att göra det möjligt för regionerna att vänja sig av med stödet, och ha tid att inrätta egenfinansierade program, genom att använda lånemöjligheter och riskkapital. Detta tar tid. Det är därför vi återigen vädjar om samma övergångsperiod. Detta kommer att göra det möjligt för dessa regioner att landa mjukt, när det regionala stödet försvinner.
Förra veckan höll jag, så att säga, en egen turné och mini-toppmöte i Berlin. Jag var där för att tala om stadspolitik. Jag blev ännu mer övertygad om behovet av att bevara stadsmiljöinitiativet i Europeiska unionen. Över hela Europeiska unionen, till och med inom områden som är relativt välbärgade, stöter vi på allvarligt missgynnade stadsdelar som inte får en rättvis tillgång till olika möjligheter. Medan vi inser behovet av att även i fortsättningen koncentrera våra resurser till de fattigaste och missgynnade områdena, av vilka en del finns i min egen hemregion Merseyside, måste vi fortfarande visa solidaritet genom en tvåvägskommunikation. Vi måste behålla kapaciteten att kunna investera i och stödja våra marginaliserade grupper och samhällen, som inte nödvändigtvis ligger inom mål 1- eller mål 2-områden. Stadsmiljöinitiativet är ett litet program med stor effekt. Jag sätter min lit till att vi fortsätter att stödja detta.
Jag besökte också en förort i norra Milano med många industrier. Vi tog tillfället i akt och besökte en anläggning för stålbearbetning. Ni känner naturligtvis till att det inte längre kommer att finnas några pengar från Resider för att stödja denna typ av områden. De kommer förmodligen inte att kvalificera sig för mål 2. Detta innebär att vi också måste få ett krisinitiativ som gör det möjligt för oss att stödja de framtida krisbranscherna. Vi behöver ett vi behöver ett initiativ för att förstärka vår trovärdighet och för att bevisa att EU är i stånd att ta itu med ekonomiska och sociala kriser. Vem av oss kan i dag säga vilka sektorer som kommer att befinna sig i kris i framtiden?
Jag vill tacka rådets ordförande för det fortsatta stödet, särskilt för investeringar i Nordirland. Under mitt senaste besök där, fick jag intrycket att fredsprocessen är mycket bräcklig, men att folk är väldigt tacksamma över att Europeiska unionen stöder deras sak. Det är oerhört viktigt att investeringarna fortsätter. Det gläder mig också att det tyska ordförandeskapet också prioriterar stödet till Nordirland.
Vi behöver partnerskap. Partnerskapsprincipen är grundläggande för en förstärkning av den demokratiska trovärdigheten för de fonder vi får medel genom inom våra regioner. Jag känner till att ordförandeskapet har godtagit att partnerskap är en huvudprincip. Vi vill inte vara dogmatiska. Vi vill helt enkelt ha bevis för att ett partnerskapsavtal kommer att omfatta lokala myndigheter, med icke-statliga organisationer, och, vilket är viktigt, arbetsmarknadens parter. Jag vill berömma era initiativ till att hålla tidtabellen. Vi vet att det inte är en lätt uppgift att nå ett rättvist, rimligt och godtagbart resultat för 15 medlemsstater, men ett rättvist och rimligt resultat måste få demokratisk legitimitet i Europaparlamentet. Det slutliga paketet måste ovillkorligen återspegla parlamentets prioriteringar. Jag ser fram emot att se hur dessa återspeglas i den slutliga förordningen.

Castagnetti
Herr ordförande! Jag instämmer i ordförande Santers inledande påstående att de val vi står inför är avgörande för Europas framtid. Jag delar också åsikten att det är nödvändigt att man i Berlin kommer till en överenskommelse, en kompromiss eller en punkt där man kan mötas.
Vi måste återge Europeiska unionen dess vitalitet på tröskeln till parlamentsvalen, i stället för att, som Galeote mycket riktigt påpekade, försöka dölja den skepsis och pessimism som i dag cirkulerar i Europa på grund av de problem som euron står inför: polemiken, osäkerheten, de oöverlagda uttalandena om stabilitetspakten, debatten om Europeiska centralbankens självständighet och påtryckningarna om ytterligare räntesänkningar skapar ett klimat av osäkerhet och pessimism just när eurosamarbetet har inletts och allt detta skapar svåra problem som vi inte kan undfly, som till exempel problemet att fullfölja reformeringen av institutionerna.
Europeiska centralbankens ordförande Duisenberg hävdade nyligen i en intervju att han hade ombetts att försvara eurons, vår gemensamma valutas, värde och prisstabiliteten. Om man lämnar honom ensam att fullfölja dessa mål med bara de redskap en bank har till sitt förfogande kommer han säkert att skapa ytterligare arbetslöshet. Det behövs alltså en ekonomisk styrning och en politisk styrning: Centralbankens självständighet existerar endast om det finns en politisk regim som tar på sig ansvaret för den ekonomiska politiken. Frågan är brådskande.
Denna strävan upplevs inte i dag som en absolut nödvändighet av den Europeiska unionen och inte heller av detta ordförandeskap: det tal som hölls i morse av ordförandelandets företrädare lugnade oss inte på den punkten. Det är inte bara frågan om att komma överens om siffror och konton som väntar oss vid rådsmötet i Berlin och sedan vid rådsmötet i Köln, utan återupptagandet av denna anda, behovet av att sätta sysselsättningen i centrum som de europeiska socialisterna hävdar.
Nåväl, några av sätten att placera sysselsättningen i centrum är att främja en politik för större frihet på arbetsmarknaden, framåtskridande vad beträffar kommissionär Montis förslag, att utesluta de offentliga utgifterna och investeringarna från underskottet eller en harmonisering av skattepolitiken, frågor som jag inte har hört nämnas denna förmiddag. Man måste framför allt se till att förena behovet av en ombalansering - och inte av en reduktion - av de finansiella bidragen till unionen med behovet av att inte reducera politiken för sammanhållning och strukturfonder, som just syftar till att öka sysselsättningen.
Vi vill höra det tyska ordförandeskapet bekräfta denna inriktning och vi vill att den skall slås fast vid toppmötet i Berlin.

des Places
Herr ordförande! Vem kan tvivla på att det extraordinära rådet i Berlin inte kommer att få en mycket stor betydelse för Europabyggets, och därmed jordbrukssektorns framtid.
Jag har lyssnat till er, herrar ordförande, och jag måste säga att jag fortfarande inte är nöjd, för ni tar inte tillräckligt itu med de grundläggande problemen, eftersom ni håller er till politiskt korrekta allmänna ordalag. Det räcker inte med att säga att den gemensamma jordbrukspolitikens (GJP) framtid skall säkras, ni måste säga hur, och varför!
Herr ordförande Santer! Vi vet alla att vi kommer att få ta itu med ett finansiellt problem. Framtiden för den gemensamma jordbrukspolitikens budgetandel, det var den frågan som togs upp. När planerade prissänkningar genomförs, föreslår kommissionen en ökning av de direkta stöden till jordbrukarna. En sådan delvis kompensation kommer att leda till en successiv och stadig minskning av det europeiska jordbrukets inkomster. Jag vet att man kan påstå allt med hjälp av statistik. Man kan t.ex. säga att jordbrukarnas inkomster har ökat sedan GJP-reformen från 1992. I realiteten har de europeiska jordbrukarna tvingats anpassa sig och nödgats öka sin produktivitet, antingen genom att utöka sina jordbruksföretag eller genom att intensifiera sina produktionssystem. GJP 1992 har därför lett till en avfolkning på landsbygden, vilket både beror på ett färre antal jordbrukare och ett ökat antal intensiva jordbrukssystem. BSE-krisen var uppenbarligen inte till nytta för någon.
För vissa personer kommer strävan efter produktivitet i framtiden ovillkorligen att förutsätta en användning av genetiskt modifierade organismer, ja t.o.m. hormoner, och kanske andra saker.
Inför detta finansiella problem föreslår kommissionen olika vägar. Först och främst en samfinansiering, som vi på det här stadiet säger nej till, för den kommer att leda till snedvridningar av konkurrensen mellan de olika medlemsstaternas jordbrukare och skada den enda gemensamma politiken, som - det vill jag erinra om - grundar sin legitimitet på Romfördraget. Jordbrukarna trodde på Europa, eftersom de trodde på den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag ber er, herrar ordförande, att inte göra dem besvikna.
I dag cirkulerar andra förslag från kommissionen. I synnerhet det som rör successivt minskade stöd, ända upp till 3 procent per år. I det förslaget tas inte hänsyn till olika former av jordbruksproduktion, för de jordbrukare som kommer att beröras mest av denna åtgärd kommer att vara de som är mest beroende av jordbruksstöden. Jag tänker t.ex. på fåruppfödare och nötköttsproducenter, som måste överge sina jordbruksföretag om de inte har en tillräcklig kompensationsnivå. 3 procents minskning per år, vilket måste läggas ihop med ett försämrat penningvärde, som man i dag kan uppskatta till 2 procent per år för perioden 2000-2006, det innebär, herr ordförande, att jordbrukarna måste göra produktivitetsvinster på 5 procent per år. Det målet är inte förenligt med livsmedels- och hälsosäkerheten inom det europeiska jordbruket.
Vi kommer att bli mer och mer beroende av tredje lands jordbruksproduktion, och vi kommer inte under några omständigheter att kunna ge de europeiska konsumenterna en kvalitetsgaranti för produkterna.
Inför detta finansiella problem - vars ursprung och begränsningar jag inser - krävs det att Europeiska unionen kan göra ett kraftfullt politiskt val. Den bör gynna de politikområden som den har det fulla ansvaret för. Bland dessa är givetvis den gemensamma jordbrukspolitiken nyckelfaktorn.

Ordföranden
I enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen meddelar jag att jag har mottagit sju förslag till resolutioner.

Jöns
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! När det gäller frågan om i fall man i Berlin kommer att uppnå en bärkraftig kompromiss handlar det inte bara om att hålla tidtabellen för Agenda 2000 utan - och det är ett viktigt budskap till rådets ordförandeskap - det handlar också om vår trovärdighet. Det handlar om vår trovärdighet gentemot alla medborgare i vår union, men det handlar för oss framför allt om trovärdigheten gentemot de 27 miljoner arbetslösa, som vi gång på gång försäkrar om att såväl medlemsstaterna som Europeiska unionen satsar allt på att bekämpa arbetslösheten så effektivt och snabbt som möjligt.
Europeiska socialfonden är ju vårt enda arbetsmarknadspolitiska instrument på europeisk nivå, och därför måste det snarast göras operativt i sysselsättningsstrategisk bemärkelse. Det finns en anledning till att vi i framtiden vill sätta in socialfonden i kampen mot ungdoms- och långtidsarbetslösheten i hela Europeiska unionen. Arbetslösheten är inget problem som bara uppstår på regional nivå, utan arbetslösheten är ett problem över hela gemenskapen, och just av den anledningen skulle det vara fel att vid en eventuell sänkning av strukturfondsmedlen skära ned på socialfondsmedlen med 40 procent utanför målområdena, så som rådet föreslår att man skall göra.
Om ni på det viset stryker mål 3-medlen, hur har ni då tänkt att få det att verka trovärdigt att socialfonden över hela Europeiska unionen skall bidra till att förverkliga den sysselsättningsstrategi som vi så gärna vill ha? Vi har ju alla lärt oss av det förgångna, att det inte var socialfonden som gång på gång tvingade medlemsstaterna och de olika regionerna att inte bara finna nya innovativa lösningar för att sätta folk i arbete med hjälp av europeiska pengar, utan också att skydda dem från arbetslösheten.
Låt oss ta den förebyggande arbetsmarknadspolitiken som exempel, som i dag är en av de fyra pelarna i vår sysselsättningsstrategi. Men år 1994, när man via socialfonden för första gången införde detta profylaktiska arbetsmarknadspolitiska försök i medlemsstaterna, var det många medlemsstater, däribland de tyskspråkiga, som spjärnade emot med näbbar och klor. Men framgångarna talar sitt tydliga språk, och visar åter igen vad ett europeiskt mervärde innebär.
Samma sak gäller yrkesutbildningen i Italien. Utan socialfonden kanske det fortfarande inte skulle finnas sådana åtgärder där. Jag tänker också på den verkligt framgångsrika uppbyggnaden av certifieringssystemet för examensbevis i hela Grekland, och på att socialfondens stöd till de funktionshindrade har flyttat Förenade kungariket från jumboplatsen i Europa till en plats bland de främsta inom integreringen av de funktionshindrade, och jag tänker på att avhopparkvoten bland skolungdomar på Irland har reducerats med knappt hälften. Detta är inte bara arbetsmarknadspolitiska framsteg, det innebär också en förändring av samhället och gör Europa konkret och påtagligt på plats och ökar vår acceptans.
Det kan man berätta både det ena och det andra om i Portugal. Utan socialfonden skulle till exempel inte analfabetismen ha minskat så kraftigt som den har gjort. Eller tänk bara på mainstreaming . Även här visar Europa vilken väg man för länge sedan borde ha valt men som - här är jag helt uppriktig - säkert fortfarande är knagglig och lång. Därför måste vi garantera att ingen medlemsstat kan smita undan det särskilda stödet till kvinnor. Samma sak gäller de övriga fyra interventionsområdena, d.v.s. åtgärderna för bekämpandet av ungdoms- och långtidsarbetslösheten, den sociala anpassningen, grund- och yrkesutbildningen liksom en förebyggande arbetsmarknadspolitik.
Därför vill jag avsluta med en enträgen begäran till rådet: Befria inte medlemsstaterna från deras skyldighet att aktivera sig på socialfondens alla fem interventionsområden! Cherry-picking skapar inget europeiskt mervärde utan främjar snarare nationella enkelspåriga lösningar!

Cunha
Herr ordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! För 21 månader sedan debatterade vi förslagen till Agenda 2000. Vi har aldrig tidigare sett en debatt som den nuvarande som är så inriktad på budgetfrågor och finansiella frågor, och där debatten om de stora europeiska inriktningarna har ersatts av budget och medlemsstaternas debet och kredit i räkenskaperna, framför allt om hur mycket unionens rikaste medlemsstater betalar och tar emot.
Jag anser att det är viktigt att bedöma om det finns någon eller några medlemsstater, vars budgetavgifter är övervärderade framför andra lika rika stater, vars avgifter är undervärderade. Men när denna bedömning är gjord måste Europeiska unionen fatta beslut. Den måste besluta och reformera sitt system för egna medel där den enda rättvisa bidragsgrunden är den om relativt välstånd, det vill säga, BNP. Det som inte får ske är att vi sätter förutsättningarna för de stora europeiska inriktningarna för att lösa räkenskapernas debet och kredit, och framför allt skulle det vara tragiskt om det var de fattigaste medlemsstaterna eller regionerna som fick betala dessa inriktningar och denna finansiella obalans.
Jag skulle i detta sammanhang vilja betona tre aspekter. Den första är att strukturfonderna, inklusive Sammanhållningsfonden, måste förstärkas, särskilt för mål 1-regionerna, där minst två tredjedelar av dessa medel bör användas. Rekommendationen om 0, 46 procent av BNP till strukturfonderna bör ses som ett mål och inte som ett tak.
Den andra aspekten är att de 0, 13 procent av BNP som är nödvändiga för att finansiera föranslutningsåtgärderna för de nya medlemsstaterna inte kan finansieras på bekostnad av anslag som hittills har gått till de svagaste regionerna bland Europeiska unionens femton medlemsstater.
Den tredje aspekt som jag skulle vilja betona är att jag aldrig som nu, i många reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken där jag har deltagit, har sett en reform som genomförs så à la minute, det vill säga, vilken lösning som helst går bra, även de som dyker upp för stunden, så länge de minskar jordbruksutgifterna till den nivå som finansministrarna har slagit fast.
När vi hade väntat oss en omfördelning av den gemensamma jordbrukspolitiken till förmån för producenter och produkter som hittills nästan inte har fått något från den, för att stärka landsbygdens utveckling, till förmån för jordbruks-, miljö- och skogsvården och särskilt för att stärka stöden till de minst gynnade regionerna, får vi på vårt förhandlingsbord från jordbruksministerrådet förslag om lika nedskärningar av stöden för alla och utan någon som helst ambition att börja införa jämviktsprincipen i den gemensamma jordbrukspolitiken. Som om alla jordbrukare hade gynnats i samma mån i det förflutna.
Jag hoppas under toppmötet i Berlin på en lösning som gynnar Europa. Europa har i verkligheten bara gjort framsteg när det har varit solidariskt och överträffat sig självt i sina ambitioner. Om det nu skall börja skåda sig i naveln och räkna vartenda öre som var och en tar emot eller betalar, spår jag inte någon större framtid för Europa. Premiärministern i mitt land brukar säga att Europa saknar ambition och ledarskap. Det är sant! Men det är också viktigt att tillägga att detta händer när socialisterna deltar i tretton regeringar, av femton, och när elva stats- och premiärministrar är socialister.

Wynn
Herr ordförande! De senaste kommentarerna handlade om bristande visioner - jag vill bara kommentera bristen på målsättningar när det gäller det interinstitutionella avtalet.
Medan vi alla verkar vara koncentrerade på Berlin - vilket är helt rätt - så är det pågående sammanträdet mellan jordbruksministrarna en avsevärd distraktion. Bland allt detta pågår diskussionerna mellan parlamentet och rådet om det interinstitutionella avtalet. Låt mig påminna ledamöterna och rådets ordförande om, att utan ett interinstitutionellt avtal blir det ingen Agenda 2000. Utan ett interinstitutionellt avtal går vi tillbaka till artikel 203, och Agenda 2000 är död. Det är därför av yttersta vikt att både vi och rådet når en uppgörelse i godo som leder fram till ett interinstitutionellt avtal.
Den gamla process som vi talar om handlar alltså om kompromisser, som ordförande Santer sade. Vi har problem, särskilt när det gäller jordbruk. Dessa problem handlar om utgifter och reformering, men det budskap som måste föras fram säger att utan en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket har föreslagits av kommissionen, blir det ingen utvidgning. De medlemsstater som motsätter sig en reform måste fråga sig själva om de verkligen menar allvar när det rör utvidgningen eller inte. Utan en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken försvagar vi helt enkelt vår ställning i WTO vid nästa förhandlingsrunda. Vi borde vara aktiva och ta befälet. Utan en reform kommer vi bara att se Förenta staterna nyckelställning, och vi kommer återigen bara att reagera på allting som amerikanerna säger. Utan en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, kommer vi att få livsmedelsöverskott, dvs. livsmedelsberg som kostar EU: s skattebetalare stora pengar - tillbaka till de " gamla onda" dagarna - och ingen av oss vill att detta sker.
Jag måste vända mig till rådets ordförande med en fråga som har att göra med vad som händer i rådet (jordbruk). Jag hoppas att de kan nå en lösning, men om de inte kan det och det drar ut på tiden, då måste helt enkelt rådet (allmänna frågor) börja fatta beslut i jordbruksministrarnas ställe. Vi kan inte tillåta att denna fråga riskerar eller försvagar Agenda 2000.
När det gäller finansiella frågor, så har vi en situation där Agenda 2000 faktiskt är sammanlänkad med avtal om framtida finansiering. Jag har under en ganska lång tid sagt att detta inte behöver vara fallet. Det är tydligt varför det är så, men det finns inget behov av att sammanlänka ett nytt system för egna medel med Agenda 2000, och hoppas att om detta är ett problem, så kan vi få ett avtal om Agenda 2000 och sedan fortsätta att titta på den framtida finansieringen. De alternativ om egna medel som har föreslagits av kommissionen är värda att diskuteras ytterligare. Rådet bör inte stressas till beslut som inte kommer att lösa djupt rotade problem som har att göra med denna finansiering, och vi bör inte låta detta förfarande påverka oss när det gäller att fatta rätt beslut om Agenda 2000. Vad vi vill se från vår sida, är en politik som kommer att stimulera sysselsättningen, som kommer att skapa social sammanhållning och skydda miljön - mål som vi alla kan vara överens om. De får inte riskeras genom trångsynta nationalistiska attityder - och detta gäller alla medlemsstater.

Rack
Herr ordförande! Rapporten från det tyska ordförandeskapet och den aktuella situationen - eller kanske man snarare borde säga tillståndet - för Agenda-förhandlingarna ger stor anledning till oro.
Den politiska retoriken och budgetplanerna befinner sig långt ifrån varandra. I stort sett upprepar man på högre nivå det vi på parlamentets senaste sammanträde beklagade på lägre nivå i debatten om Sokrates. Kommissionen kommer med ett anspråksfullt förslag: Man föreslår nya uppgifter, fler partner, bättre kvalitet, och då kommer rådet som ordförande i spararnas förening, och sedan är det nästan ingenting som går längre!
Om vi tittar på siffrorna och reformförslagen bakom strukturreformen och jordbruksreformen står vi inför ett liknande dilemma. Vi befinner oss två veckor före toppmötet i Berlin långt ifrån de högt uppsatta mål som nämns i fördraget - solidaritet, sammanhållning, en gemensam jordbrukspolitik. För 1999 har 216 miljarder euro budgeterats för regionalpolitiken. Kommissionen har krävt 240 miljarder euro på längre sikt, och många medlemsstater bjuder nu 190 miljarder euro. Den summan får inte stiga!
Nedskärningarna av jordbruksstödet fortsätter. Rådets ordförande talade om sparsamheten som ett bivillkor, men tydligen är det många som betraktar sparandet som det egentliga syftet med jordbruksreformen. Det skulle vara en katastrof för landsbygden.
Det är fortfarande många frågor som bör regleras i detalj, i synnerhet frågorna om phasing out -bestämmelserna: Hur länge kommer det att finnas medel och hur pass omfattande är dessa? Frågorna om gemenskapsinitiativen har endast nämnts i stora drag, och vi kan bara hoppas, och den önskan riktar jag även till ordförande Santer, att de detaljerade förslagen verkligen kommer att läggas fram före slutet av maj månad. För där handlar det för oss om en principfråga. Den 1 maj träder Amsterdamfördraget i kraft. Vi kommer då som parlament att ha full medbeslutanderätt i Europeiska regionala utvecklingsfonden och i Europeiska socialfonden. Hur skall vi kunna utöva denna, om inte texterna läggs fram i tid?

Hatzidakis
Herr ordförande! Det är uppenbart att det finns ett problem i rådets diskussioner om Agenda 2000. Anledningen är att det finns en obalans mellan de mål som har sätts upp och de medel som avsätts för att uppfylla målen. Politik för jordbrukarna? Javisst! Politik för ekonomisk och social sammanhållning? Javisst! Politik för utvidgning? Javisst! Det finns dock ingen som vill betala för att nå dessa mål. Men politik kostar, och jag vill vara tydlig på denna punkt. De länder som ger störst bidrag till gemenskapsbudgeten måste erkänna att de får stora fördelar på andra områden, som till exempel en ökad export till de svagare medlemsländerna. Strukturfonderna inrättades för att utjämna effekterna av den inre marknaden. De som beklagar sig över att de betalar mycket får inte glömma bort att Europeiska unionens totala budget i dag inte är större än en av dess medlemsländers budget, nämligen Spaniens.
Jag skall också göra två kommentarer, en om jordbruket och en om strukturfonderna.
Jordbruket: det är fullt förståeligt att den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) har skapat snedvridningar, att jordbruket behöver en ny inriktning och att Världshandelsorganisationen formar en ny verklighet. Vi behöver följaktligen en ny gemensam jordbrukspolitik, som hjälper de verkligt svaga. Och svaga är de ekonomiskt fattigaste länderna i Europeiska unionen, och det är de som kommer att drabbas av en eventuell partiell åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Svaga är de små producenterna, mot vilka vi måste rikta vår uppmärksamhet. Missgynnade är produkterna från Medelhavsområdet, som inte får drabbas ytterligare.
Strukturfonderna: parlamentet tycker i princip att det ekonomiska paket som kommissionen ursprungligen lade fram är bra, av den anledningen är vi också emot ansatserna till ytterligare nedskärningar. Jag upprepar tre av Europaparlamentets grundläggande ståndpunkter, som formulerades i november. För det första, utgifterna för strukturfonderna och för föranslutningsfonderna skall motsvara 0, 46 procent av gemenskapens BNP. För det andra, exakt 2/3 av strukturfondernas medel skall avsättas till mål 1. För det tredje, Sammanhållningsfonden skall även fortsättningsvis stödja alla länder med ett BNP per capita som är under 90 procent av genomsnittet i gemenskapen, vilket för övrigt föreskrivs i fördragen. Jag vill betona att det särskilt för strukturfondernas förordningar krävs ett enhälligt Europaparlament. Det skulle alltså på många sätt vara bra om rådet och Europeiska rådet i Berlin seriöst beaktade våra förslag.

Verheugen
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka alla grupper och de ledamöter som talat för den mycket konstruktiva tonen i den här debatten. Ni har gjort värdefulla påpekanden och lagt fram värdefulla förslag som vi kommer att beakta. Jag betraktar debatten i sin helhet som positiv för enigheten kring målsättningen och metoderna, nämligen att Agenda 2000 nu verkligen kommer att avslutas, så att vi åter kan använda våra krafter till de stora uppgifter som många talare med all rätt har lyft fram, nämligen kampen mot arbetslösheten i Europa, kampen för en bättre miljö, kampen för en större social rättvisa.
Men det är inte frågor som är föremål för Agenda 2000. Alla de som kritiserar att dessa frågor inte togs upp i rådets uttalande i dag, glömmer att man i det uttalandet koncentrerar sig på sådant som är föremål för toppmötet i Berlin och att man är tvungen att göra det. Agenda 2000 har tydligt definierats, och jag varnar för att belasta agendan med nya stora uppgifter som man dels vid toppmötet i Berlin, dels på senare toppmöten måste finna en lösning på.
Kritiken mot sättet att leda förhandlingarna och det rådande förhandlingsläget har jag lyssnat på med den respekt som sig bör. Men jag tar mig ändå friheten, eftersom även man även citerade ordspråk här, att påpeka att det också finns ett tyskt ordspråk som lyder, prisa ej dagen förrän solen har gått ned. De som kritiserar förhandlingsläget, stöder sig på uppgifter som har lämnats ut från interna överläggningar, en intressestyrd information. Ordförandeskapet registrerar allt det där. Vi registrerar med stort intresse och även med visst nöje, hur rapporteringen går till i de olika huvudstäderna och i Bryssel, naturligtvis alltid i syfte att lyfta fram de egna nationella intressena och stärka förhandlingsläget för de egna intressena.
Ordförandeskapet handlar utifrån mottot att en gentleman njuter och tiger still! Vi kommenterar inte den saken mer, utan arbetar på det sätt som krävs för att uppnå en helhetskompromiss. Men här finns det en anmärkningsvärd skillnad mellan hur man kan diskutera i parlamentet och hur man diskuterar i rådet. Det beror på de olika funktioner rådet och parlamentet har. Parlamentet kan fatta majoritetsbeslut, i rådet krävs det ett godkännande av 15. Därför är det ingen mening med att vi som ordförandeskap intar en dogmatisk ställning eller ställer apodiktiska krav, eller sätter upp ett conditio sine qua non . Den som gör det kommer säkert att misslyckas, när han är beroende av 15 staters godkännande! Jag ber er ha förståelse för det. Jag skulle verkligen vara glad om jag kunde säga till stats- och regeringscheferna: " Kära kolleger, här handlar det inte om hur mycket pengar som strömmar in till vissa regioner i Portugal, Spanien, Irland eller Italien, det handlar om den stora europeiska visionen! Glöm frågan om vem som betalar vad, och vem som får vad, tänk i stället på våra stora gemensamma mål!" Det skulle vara härligt om det vore så. Men jag känner ingen europeisk regeringschef som är beredd att ens diskutera den saken. Tyvärr är inte kollegan Cunha från Portugal kvar längre, annars skulle jag ha föreslagit att han i Lissabon framför det han har sagt här och påpekar att det inte alls är så viktigt vem som betalar vad och vem som får vad. Det handlar ju om den stora europeiska visionen!
Jag förstår, det har att göra med våra olika funktioner. Vi kan tyvärr inte gå tillväga på det sättet i rådet. Vi måste försöka uppnå enighet för att kunna lösa de frågor vi har kommit överens om att ta upp. En sådan enighet måste gälla de finansiella prognoserna. Den måste omfatta både intäkts- och utgiftssidan. Enigheten måste gälla reformen av jordbrukspolitiken. Jag håller helt med alla dem som säger att vi av många olika anledningar behöver en reform, och då syftar de säkert på den framtida användningen av struktur- och sammanhållningsfonderna, och syftet med dessa fonder är givetvis att förverkliga principen om solidaritet inom Europeiska unionen. Det är ingen som ifrågasätter den principen!
Det är de punkter vi måste enas om, och sedan får vi skapa ramar inom vilka de enskilda politikerna kan röra sig fritt och inom vilka vi kan ta oss an de problem som uppstår.
Till sist ett par ord i frågan om nettosaldot som flera gånger har tagits upp. Det är till att börja med ett misstag att tro att det är ett tyskt problem. Det är en grupp stater som länge har gjort den frågan till föremål för överläggningarna om Agenda 2000. Frågan är för övrigt erkänd av samtliga medlemsstater. När skall den diskuteras, om inte i samband med en finansiell prognos för de kommande sju åren? Den är bara nu den kan diskuteras. Det är inte det minsta trevligt för det tyska ordförandeskapet att den frågan måste diskuteras just nu, när det är vi själva som har ordförandeskapet. Jag kan i egenskap av tysk politiker säga att vi skulle kunna företräda våra intressen på ett mycket eftertryckligare, mycket effektivare och förmodligen också mycket mer framgångsrikt sätt och säkert också kunna genomdriva dem bättre, om vi inte för ögonblicket hade ordförandeskapet.
Den antydan till förebråelse som jag lyckades uppfatta på ett ställe, om att ordförandeskapet företräder sina egna nationella intressen, den kan jag inte annat än le åt. Fallet är snarare det motsatta. Ordförandeskapsrollen kan beskrivas med de klassiska orden på franska: La présidence coûte chèr ! Det gäller även Tyskland, det vet vi.
Vi vidhåller att agendan skall avslutas. Det finns goda utsikter för det, sedan man har lyckats enas om vissa grundläggande värden. Parlamentets stöd är viktigt. I synnerhet efter Berlin kommer det att hänga på ett nära och förtroendefullt samarbete mellan rådet, kommissionen och parlamentet. Det enda jag kan göra här är att erbjuda er ett sådant nära och förtroendefullt samarbete.
Applåder

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från Representanthuset i Bosnien och Hercegovina, ledd av dess ordförande Halid Genja'c, och kolleger från denna delegation som företräder alla större politiska grupper och tre av landets etniska grupper.
Applåder
Bosnien och Hercegovina har haft en särskild ställning i detta parlament, och sedan början av dess mandatperiod år 1994 har vi noga följt händelseutvecklingen och försökt bidra till en rättrådig fred och att en mångkulturell samexistens skulle kunna återupprättas.
Låt mig önska er, å Europaparlamentets vägnar, all lycka i ert krävande arbete för att skapa ett fredligt, blomstrande och demokratiskt Bosnien och Hercegovina, där nya generationer kan växa upp i en anda av ömsesidig förståelse, tolerans och samarbete. Jag skulle vilja uttrycka min önskan om att de diskussioner ni kommer att ha i dag, under det första interparlamentariska sammanträdet med vår delegation för förbindelserna med Sydösteuropa, blir fruktbara.

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Kosovo.

Verheugen
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Jag får verkligen ligga i här i dag! Men nu måste vi behandla en ytterst allvarlig fråga. Jag vill informera er om följande: Om bara några dagar kommer förhandlingarna i Frankrike för att lösa Kosovo-frågan att fortsätta. Jag vill som företrädare för ordförandeskapet än en gång betona Europeiska unionens beredskap att göra allt för att den förhandlingsprocess som inleddes i Rambouillet skall avslutas på ett framgångsrikt sätt.
Vi hade säkert alla hoppats på ett positivare resultat i Rambouillet. Tyvärr har man inte undertecknat något avtal ännu, men det innebär inte att förhandlingarna har varit förgäves. De har berett marken och gjort att båda sidor skriftligen har lovat att fortsätta förhandlingsprocessen, och bara det i sig är ett viktigt avgörande.
Vi vill särskilt tacka konferensens ordföranden, Storbritanniens och Frankrikes utrikesministrar Cook och Védrine. Likaså vill jag uttrycka min uppskattning till de tre förhandlingsledarna, EU: s särskilde sändebud Wolfgang Petritsch, USA: s särskilde sändebud Christopher Hill och den ryska federationens särskilde sändebud Boris Majorskij för deras outtröttlighet.
Det är endast tack vare den internationella gemenskapens beslutsamma uppträdande som det har varit möjligt att få konfliktparterna till förhandlingsbordet och skapa förutsättningar för ett slutgiltigt fredligt samförstånd.
Förslaget till ett avtal i Rambouillet innebär, som vi ser det, en rättvis utjämning av båda sidornas intressen. Avtalet innebär, med den territoriella integriteten i Förbundsrepubliken Jugoslavien som utgångspunkt, en substantiell autonomi för Kosovo med en hög grad av självförvaltning, legislativa organ och rättsliga befogenheter. Den slutliga regleringen av Kosovos status skall äga rum tre år senare, inom ramen för en internationell konferens.
En viktig faktor som båda parterna måste komma överens om är det militära säkerställandet av avtalets civila tillämpning.
Kosovoalbanerna har i sin förklaring angående resultaten av samtalen i Rambouillet framfört ett uttryckligt krav på en omedelbar stationering av Natotrupperna, medan Belgraddelegationen har förklarat sig beredd att diskutera omfånget och karaktären av en internationell närvaro i samband med avtalets tillämpning. Det är den slutgiltiga förhandlingsfrågan den 15 mars. Numera har de moderata politiska tendenserna bland kosovoalbanerna visat att de är beredda att underteckna ett avtal. Det är en positiv signal och i synnerhet en varningssignal till Belgrad om att inte ställa upp hinder för en fredlig lösning.
Utrikesminister Fischer har i egenskap av rådsordförande nyligen kommit tillbaka från sin resa till Belgrad och Pristina, där han uppmärksammade båda sidorna på att ett misslyckande av den fredsprocess som initierats i Rambouillet i första hand skulle drabba dem själva. Kosovoalbanerna skulle förlora möjligheten till en omfattande autonomi som garanteras av internationella trupper. Förbundsrepubliken Jugoslavien skulle få räkna med en ytterligare internationell isolering.
Samtidigt bekräftade Fischer att den internationella gemenskapen inte kommer att finna sig i att konfliktparterna vägrar att samarbeta. Hotet från Nato är allvarligt menat, och det är fortfarande aktuellt, för det handlar om människorna i Kosovo. Det är de som drabbas av konsekvenserna av den här konflikten. Det finns nu mer än 200 000 flyktingar som fortfarande inte vågar återvända till sina hus, till sina hemtrakter. De långvariga lokala striderna och den jugoslaviska arméns förstärkta truppövningar de senaste veckorna har orsakat nya flyktingströmmar till Makedonien.
Båda sidorna måste för folkets skull visa att de är mogna det politiska ansvar som de är ålagda. Den internationella gemenskapen är beredd att bidra till det. Europeiska unionen har redan under förhandlingarna meddelat att man kommer att engagera sig i avtalets förverkligande. Dessa intentioner bekräftades av rådet (allmänna frågor) den 22 februari 1999. Europeiska unionen kommer i det sammanhanget att inta en ledande roll. Kommissionen har förklarat sig beredd att i god tid bjuda in till en bidragsgivarkonferens, för att så snart som möjligt inleda återbyggandet.
Skadorna uppgår - enligt kommissionens preliminära beräkningar - till omkring 330 miljoner euro. De förstörda husen måste repareras eller byggas upp igen så snart det går. Flyktingarna måste snarast kunna återvända. Jordbrukarna behöver utsäde. Allt detta är förutsättningar för att vardagen skall återgå till det normala i Kosovo och att läget skall stabiliseras. Vi vet att befolkningen inte kommer att klara av det på egen hand och därför är hänvisad till vår hjälp. Vi är beredda att hjälpa dem, förutsatt att ledarna för kosovoalbanerna och ledningen i Belgrad visar tillräckligt mycket mod och framförhållning för att godta kontaktgruppens förslag den 15 mars.
I Rambouillet har man lyckats ta ett steg framåt på vägen mot en fredlig lösning. Jag uppmanar å det bestämdaste båda sidor att följa samma väg, som grundar sig på den redan uppnådda kompromissen, och ta avstånd från sådana åtgärder som kan riskera det resultat man hittills uppnått. Det är den internationella gemenskapens förtjänst, det är tack vare dess beslutsamhet och enighet som man i förhandlingarna i Rambouillet har uppnått ett delmål. Europeiska unionen har på ett avgörande sätt bidragit till detta, och man kommer även i de kommande samtalen i Paris och i ett möjligt förverkligande av avtalet inta den roll som man är skyldig att inta för att uppnå fred och stabilitet utmed unionens sydöstra gräns.

Marín
Herr ordförande! Rådets ordförande Verheugen har gett en komplett sammanfattning av den aktuella situationen i Kosovo. Vi befinner oss utan tvekan i ett avgörande ögonblick och vi hoppas att det internationella samfundet och dess parter, när de på nytt sammanträder på måndag i Paris, kan underteckna ett avtal trots nyheter om de senaste konfrontationerna vid gränsen till f. d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Kommissionen ser med verklig oro på de senaste nyheterna om åtskiljande av män och kvinnor i regionens södra områden. Som rådets ordförande redan har sagt, besökte, Fischer och min kollega, kommissionär van den Broek - vilket är skälet till att jag ersätter honom -, Belgrad och Pristina i måndags för att sätta press på parterna så att de undertecknar Rambouilletavtalet och besluta om en internationell militär närvaro som garanterar dess genomförande. Samtalen i Belgrad ledde inte till någon optimism, men man varnade de tre parterna att inte underskatta det internationella samfundets beslutsamhet. I Pristina hölls också ett möte med de politiska ledarna och de gav alla sitt stöd till resultatet i Rambouillet. Kommissionen hoppas att Kosovos befrielsearmé också övervinner sina tveksamheter och skriver under avtalet. Vissa medlemmar av UÇK-gerillan kanske fruktar att behöva överlämna sina vapen när avtalet väl tillämpas under internationell militär bevakning, men de måste förstå att det skulle vara ett oerhört misstag att försena eller förkasta dess godkännande.
Kosovos autonomi skall, enligt vad avtalet slår fast, införas genom att den ekonomiska och sociala utvecklingen i regionen förstärks. Europeiska kommissionen är givetvis beredd att uppfylla sina plikter i denna fråga. Återuppbyggnaden kommer att vara vår första prioritering när avtalet väl har skrivits under. Initiativet att utvärdera skadorna har redan genomförts och resultaten analyserades nyligen i Bryssel med de internationella biståndsorganisationerna, och även om man inte kunde bedöma hela Kosovo, räknar man med att det kommer att behövas minst 350 miljoner euro bara för återuppbyggandet. Omedelbart efter undertecknandet av avtalet, förbereder kommissionen ett möte mellan biståndsgivare för att få ihop de finansiella medlen till att täcka återuppbyggnadskostnaderna. Kommissionen, å sin sida, kommer att garantera en tillräcklig närvaro i området och försöka spela en framträdande och synlig roll i återuppbyggnadsarbetet. På samma gång måste utvecklingen av det civila samhället i alla dess aspekter främjas, ett mål som Europeiska unionen kommer att bidra till tillsammans med andra internationella organisationer som OSSE.
Detta är kommissionens inställning angående denna viktiga fråga.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill som företrädare för min grupp uttala mitt fulla stöd för de idéer och åsikter som har framförts av rådets ordförandeskap och kommissionen. Vårt största problem är att vi behöver partner för att uppnå fred, men att vi liksom tidigare bara har två motståndare som knappast är beredda att bli partner. Att bli partner på grund av påtryckningar är också svårt, men för oss återstår inget annat än att utöva sådana påtryckningar på den serbiska sidan och på den kosovoalbanska sidan.
Vad den serbiska sidan beträffar - vi behöver inte ödsla tid på den moraliska domen över Milosevic och andra serbiska ledare - är det bara en sak som bekymrar mig - och jag vet inte om rådets ordförande vill säga något om det - att de i sig förståeliga aktionerna från den utsände Carlos Westendorp, vad den serbiska delrepubliken beträffar, på den tidpunkten när de inleds, alltså bara ett par dagar innan den nya sammankomsten i Rambouillet, kan få den serbiska sidan att ilskna till.
Jag tänker då på beslutet i Brcko, men ännu mer på de personrelaterade besluten i fråga om Poplasen, som till slut kom att innebära att Dodik drog sig tillbaka, han som i viss mån är vår " bundsförvant" på den serbiska sidan i den serbiska republiken Bosnien-Herzegovina. Det är en fråga jag ställer mig. Jag hoppas att detta kommer att samordnas och beslutas på ett bra sätt.
Vad beträffar den kosovoalbanska sidan, vill jag än en gång påpeka: Alla vi som för en dialog med befrielserörelser, med motståndsrörelser, om det så är kurder eller kosovoalbaner, är skyldiga att insistera på att man intar en fredlig hållning, en hållning som gör en kompromiss möjlig, en kooperativ hållning. Jag tror att det, precis som kommissionären sade, ändå har hänt en del: Även på UCK: sida har kompromissvilliga krafter satts i rörelse, och jag vidhåller - om dessa motståndsrörelser vill ha den internationella gemenskapens stöd och solidaritet, måste de även vara villiga att samarbeta och uppnå en kompromiss.
Den sista punkten jag vill ta upp här igen, och som jag ber att ni beaktar i ert ställningstagande i samtalen i Rambouillet, är följande: Utan ett militärt säkerställande är det hela meningslöst, och det kommer att dröja många år, precis som vi just har fått se i Bosnien, innan vi har uppnått en lösning. Var snälla och insistera på ett militärt säkerställande av freden!

Pack
Herr ordförande, kära kolleger! När vi debatterade Kosovo här för fyra veckor sedan, stod det klart för dem som var insatta i frågan, att förhandlingarna i Rambouillet inte skulle leda till några konkreta överenskommelser. Farhågorna om att i synnerhet Milosevic dribblar för att få tiden att gå har naturligtvis besannats. Att deadline skulle skjutas upp tre gånger var också förutsebart. Milosevic känner till våra svagheter, men han känner inte till vår beslutsamhet. Det gäller numera även de som är hardliner bland albanerna - trots Rambouillet och avtalet i oktober i fjol mellan Holbrooke och Milosevic, har de serbiska soldaterna givit sig in i Kosovo för att bygga upp en hotfull kuliss mot Makedonien och Albanien. Nu står det 4 500 nya tungt beväpnade soldater vid den makedoniska gränsen, 1500 vid den albanska gränsen. Denna skräckinjagande parad skrämmer albanerna på flykten, och vi ser på i vanlig ordning. Vi gör ingenting, vi tänker på återuppbyggande, men jag tror att vi först måste se till att det inte längre finns några flyktingar, innan vi börjar fundera på ett återuppbyggande och börjar bocka och buga för Belgrad.
Samtidigt tar den allt annat än hedervärde lord Owen till orda - honom minns vi alla med smärta från Bosnienkriget - och lägger fram det dunkla förslaget att Milosevic skall erbjudas en kompensation för Kosovo, genom att republiken Srpska avskiljes från den folkrättsligt erkända staten Bosnien och överlåts åt Milosevic. Så länge sådana idéer spökar i bakhuvudet på många av förhandlarna, kommer Milosevic kunna hålla oss tillbaka och hålla branden i Kosovo vid liv. Han kommer fortsätta med att fördriva kosovoalbanerna, han är ju tränad i etnisk utrensning. Och till slut kommer det bara att finnas ett fåtal albaner kvar i Kosovo, och deras minoritetsrättigheter är det inte en människa som kommer att intressera sig för och än mindre engagera sig i.
Det var min realistiska bedömning av situationen, mina befogade farhågor. Men jag hoppas mot bättre vetande fortfarande på ett avtal i Rambouillet, och jag har påverkat albanerna inom ramen för mina möjligheter. Men en sak får det inte råda någon tvekan om - kollegan Swoboda har redan sagt det - det får inte bli ett avtal utan militär övervakning! För i så fall har allt prat om återuppbyggande varit förgäves. Jag önskar förhandlingsparterna all framgång, och då i synnerhet européerna som tack och lov sitter med vid förhandlingsbordet, för även förverkligandet av Daytonavtalet i Bosnien - och en kollega har redan påpekat att det tyvärr är en olöslig ekvation - skulle främjas av att Milosevic äntligen försökte erinra sig sina egentliga uppgifter som jugoslavisk politiker och ge upp sitt mål om ett Storserbien.
Men det vore för alla i området, och i synnerhet för serberna, bättre om Milosevic äntligen blev tvungen att stå till svars för sina krigsförbrytelser inför domstolen i Haag.

Cars
Herr ordförande! Många i Europa, inte minst i mitt eget land, stegrar sig inför tanken på en alltmer fördjupad europeisering. De oroar sig inför perspektivet på att den nationella självkänslan skulle få ge plats för en allt starkare europeisk identitet. Utvecklingen på Balkan visar hur fel de tänker och hur väsentligt det är att europeiseringen av alla Europas länder gör snabba framsteg.
Vi bär alla på ett nationellt historiskt arv. Det hjälper oss att identifiera oss i en osäker värld. Vi är bayrare och tyskar, gascognare och fransmän, smålänningar och svenskar. Därtill behöver vi nu en gemensam europeisk identitet, grundad på individens frihet och varje människas lika värde, värderingar som är Europas viktigaste bidrag till det globala samhället.
I vår tid har ingen del av Europa i dessa avseenden en längre väg att gå än länderna på Balkan. Där härskar ännu den nationella självgodhet och intolerans som länderna inom Europeiska unionen tack vare sitt fördjupade samarbete är på väg bort ifrån, om än ibland med stapplande steg. Det är både viktigt och riktigt att vårt parlament och EU som helhet nu koncentrerar sina ansträngningar på att komma fram till ett avtal som stoppar blodflödet i Kosovo och öppnar väg till en hållbar fred. Rambouillet och dess fortsättning ser vi liberaler som viktiga steg på den vägen. En internationell militär styrka i Kosovo finner vi nödvändig.
Vårt åtagande för Balkan måste emellertid gå längre än så. Vi måste medverka till att folken där kommer över den eländiga, inskränkta nationalism som gör att få serber kan identifiera sig som något annat än ortodoxa serber, och få kosovaner som något annat än albanska muslimer.
Den dag då vapnen tystnar och mördandet upphör, då väntar oss den stora utmaningen: att europeisera Balkan, att där skapa samhällen präglade av tolerans, individens frihet och varje människas lika värde, och att öppna dörren till medlemskap för Balkans folk till den stora europeiska gemenskapen.

Theonas
Herr ordförande! Jag skulle vilja komma med några kommentarer. För det första, vi anser att det inte finns någon militär lösning på Kosovoproblemet. För det andra, Natos, USA: s och Europeiska unionens hot mot Belgrad bidrar genom sin ensidighet till att stärka de mest extremistiska elementen, och de gör det svårare att finna en politisk lösning. För det tredje, fokusering på att få det nya Jugoslavien att acceptera Natotrupper visar de prioriteringar som Nato har, som önskar en militär närvaro av geopolitiska skäl, inom ramen för den nya ordningen. För det fjärde, den lösning som eftersträvas, med självständighetsfrågan utelämnad, hotar att öppna Aiolos säckar i Balkanregionen och dra in alla länder i området i problem. Slutligen, vi bör fråga oss om det inte är hyckleri att tala om kosovanerna, som förvisso verkligen behöver vår solidaritet, samtidigt som vi ignorerar de tusentals flyktingar, de tusentals människor i Kurdistan som utsätts för Turkiets förföljelser utan att vi säger ett ord om det.

Gahrton
Herr ordförande! Gruppen De gröna stöder givetvis internationellt engagemang för en fredlig lösning i Kosovo. Vi stöder också fredsbevarande trupper om det behövs, förutsatt att det sker enligt folkrätten och under mandat från FN. Det är dock klart att det viktiga arbetet kommer efter ett fredsfördrag. I det sammanhanget skulle exempelvis en europeisk civil fredskår som parlamentet beslöt om efter ett betänkande av mig för en tid sedan kunna spela en viktig roll. Det behövs också en stabilitetspakt i f.d. Jugoslavien och Sydösteuropa.
Jag kan inte låta bli att tänka på min egen region, Norden, där vi för 200 år sedan efter århundraden av krig lyckades finna en rimlig samarbetsstruktur utan att de enskilda staternas suveränitet kom i kläm. Under de senaste 200 åren har det bildats fler stater i Norden. Det kommer troligen att bildas ännu fler stater, precis som har skett i f.d. Jugoslavien. Bildandet av nya stater behöver inte vara ett hot mot freden, förutsatt att det sker inom ramen för en stabil och intim samarbetsordning.

Dupuis
Herr ordförande, herr rådsordförande! Jag kan inte undvika att se ett spår av München i det europeiska sättet att förhålla sig till Kosovofrågan. Man envisas med att inte tala om angripare och angripna, att betrakta kosovoalbanerna och Milosevics regim som likställda, att anse att de måste nå fram till kompromisser, när man mycket väl vet att den avgörande blockeringen ligger i Belgrad, när man vet och måste komma ihåg att det har dödats tusentals människor i Kosovo och att tusentals har tvingats på flykt, och att denna tragedi absolut inte har framkallats av de så kallade extremisterna i Kosovo, utan planlagts av Milosevic, något som rapporter har bevisat, både politiskt och juridiskt.
Man kan hoppas på att ni kommer att lyckas med att uppnå ett avtal och att ni kommer att kunna tillämpa det. Men man kan också hysa stora tvivel, när man vet att det inte kommer att bli någon fred för folket i Kosovo så länge denna herre finns kvar i Belgrad, och inte heller någon demokrati för serberna. Vi konfronteras fortfarande med hot om destabilisering, vilket vi så sent som förra veckan kunde se i Bosnien. Därmed att den konstruktion som ni bygger upp med stor konstfullhet, tålamod och fantasi, är en konstruktion som inte grundar sig på någon reell princip om en demokrati och rättsstat, men som definitivt bara styrker tyrannen i Belgrad som har massakrerat i Bosnien, och som från Belgrad har massakrerat i Kosovo, och som kommer att fortsätta med det, eftersom hans makt grundas på massakrer, en förnekelse av demokratin och en förnekelse av rättsstaten. Jag gör mig knappast några illusioner, men det krävs att rådet till sist, med en gemensam europeisk politik, tar itu med demokratiproblemet i Belgrad och sedan givetvis också Kosovo.

Titley
Herr ordförande! Jag vill tacka rådets ordförande för hans uttalande. Jag måste emellertid säga att jag inte kan hålla med om Packs negativa inställning om vad som hittills har åstadkommits. Jag anser att det har skett avsevärda framsteg. Men jag förstår vad hon menar när hon säger att vi faktiskt inte har något, om vi inte får ett slutligt avtal. Händelseutvecklingen under nästa vecka eller så, kommer därför att vara avgörande. Vi måste få ett avtal.
I likhet med Pack och andra talare känner jag mig bekymrad över att avtalet har försenats. Vad vi måste försöka få ut av dessa förhandlingar är uppenbarligen ett avtal som fungerar och som är genomförbart. Priset för detta är några veckors försening. Efter allt som har hänt är det förmodligen ett pris som är värt att betala. Men vi måste hålla fast vid våra principer här: för det första, måste vi hålla ihop kontaktgruppen och se till att den får information; vi måste säkerställa att det råder fullständig solidaritet mellan medlemsstaterna - varje form av försvagning inom en medlemsstat kommer att underminera viljan att underteckna det slutliga avtalet; vi måste återigen inse att vi talar om självständighet för Kosovo, samtidigt som vi måste respektera Jugoslaviens territoriella integritet. Vi måste också klargöra att vi inte kommer att tolerera några krigsförbrytelser eller andra kriminella aktiviteter, och att vi har en tydlig avsikt att inte låta några förbrytare komma undan, när ett avtal väl har undertecknats. Vi är inte beredda att låta folk komma undan med vissa handlingar som man kommit undan med förr. Vi har fortfarande ett stort behov av att få igenom detta budskap i samband med Bosnien.
Jag måste säga att jag, till skillnad från föregående talare, inte tror att detta avtal kommer att fungera utan militär närvaro. Vi måste alla inse att det är känsligt för Jugoslavien att ha främmande trupper inom sitt territorium, men det kommer i vilket fall inte att gå utan militär närvaro. Men vi kan inte skicka iväg en enda soldat förrän vi vet att vi kommer att få ett fredsavtal. Vi får inte utsätta europeiska och amerikanska truppers liv för fara utan detta avtal.
På samma sätt kan inte Europeiska gemenskapen lägga ut ett enda öre på återuppbyggnad, förrän vi är säkra på att vi har ett avtal. När vi är säkra på att vi har ett avtal, så bör vi arbeta väldigt hårt för att återuppbygga Kosovo och, i synnerhet, ta itu med frågan rörande flyktingar och fördrivna personer. Om vi verkligen vill ha fred, så måste Europeiska unionen vara mycket aktiv när ett avtal väl har undertecknats. Men vi måste först ha ett avtal.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag vill börja med att påpeka att jag är av samma uppfattning som min vän Dupuis. Det egentliga problemet är Milosevic som person, precis som problemet i Irak är Saddam Hussein. För att sluta fred krävs det två parter, för att föra ett krig räcker det med en. Det får vi inte glömma.
För oss innebär detta två saker: För det första att vi bör bli trovärdiga, att vi måste visa att vi är trovärdiga när vi talar om demokrati. Demokrati på internationell nivå är i första hand folkens rätt till självbestämmande, som man gärna talar om, men när man väl har segrat i kriget, då glömmer man det. Det har alltid varit mänsklighetens gissel.
För det andra får man inte ge sig hän åt några illusioner, och där håller jag helt med Titley: Utan en militär närvaro kan man inte uppnå fred. En sådan är oumbärlig. Den får inte förlängas i det oändliga, men den måste finnas där, den måste vara påtaglig, och den måste också se till att man uppfyller det man har undertecknat och lovat. Vi vill inte på något sätt utesluta det serbiska folket, serber är också européer, och de kommer också en dag att ha rätt att tillhöra Europa, men det kan inte bli aktuellt förrän de har en riktigt civiliserad regim och inte bara en totalitär diktatur, vilket är fallet med Milosevic.
Applåder

Wiersma
Herr ordförande! Vi kan konstatera att spänningen runt Kosovo har ökat de senaste dagarna. Det har blivit en sorts politisk thriller och om några dagar inleds den nya fasen i förhandlingsprocessen. Hur skall det gå med slutsatserna från Rambouillet? Det är naturligtvis den fråga som sysselsätter var och en här och på andra håll. Den internationella klockan tickar vidare och vilken av de båda parterna skall som första part godta slutsatserna från Rambouillet? Vilka åtgärder kommer att vidtas mot dem som vägrar? Det är frågor som står överst i den situation som vi nu befinner oss i.
Kosovoalbanerna verkar vara nära att godta slutsatserna men Milosevic kämpar fortfarande med sin suveränitet. Kan han tillåta militärer i sin federala republik? Serbernas närvaro har ökat i Kosovo och även det är en sak som föder oro. Vad vill Milosevic åstadkomma med det? Det är frågor som måste bli besvarade under de närmaste dagarna.
Från den här positionen kan jag endast hoppas att parterna kommer att finna sig i slutsatserna från Rambouillet. De innehåller grunden för en långsiktig lösning även om ingen kommer att vara tillfreds med alla aspekter. Det skulle emellertid inte skada någon i det området att lära sig att leva med kompromisser. Det har hela tiden varit min partigrupps linje i den här konflikten. Ensidiga lösningar har ensidiga konsekvenser och är därför inga riktiga lösningar. A från Rambouillet måste emellertid följas av ett B från en internationell militär närvaro. Det betyder under alla förhållanden en långsiktig närvaro. Hur skall vi organisera det? Det är en minst lika intressant fråga som frågan när Rambouillet skall vara avklarat. Vilken roll kommer Europeiska unionen att spela i det hela?
Jag tror att vi måste ta tillfället i akt att diskutera tolkningen av Amsterdamfördraget och på vilket sätt Europeiska unionen i framtiden kan spela en roll i sådana här saker. För det krävs dock enighet inom EU. Jag hoppas också att vi kommer att vara eniga den närmaste tiden, eftersom vi utan den enigheten inte är i stånd att spela en avgörande roll där.
Vi måste också vara beredda att göra militära ingripanden om det behövs för att framtvinga ett undertecknande av Rambouilletavtalet ifall serberna skulle förkasta det. Slutligen måste dock en politisk lösning vara att föredra framför en militär sådan.

Bianco
Herr ordförande! Även vi hoppas att överenskommelserna från Rambouillet skall kunna förverkligas och att dessa avtal som i någon mening borde leda till fred i Kosovo skall kunna undertecknas. Tyvärr är inte tecknen så värst gynnsamma, inte bara för att den serbiska regeringen placerar ut trupper runt Kosovo, men även på grund av en episod som är mycket oroande, det vill säga arresteringen av vissa UCK-representanter av vilka tre var förhandlarna i Rambouillet. Det är uppenbart att vi inte kan komma bara med förhoppningar, utan måste ha en lämplig politik som påbjuder underskrift av avtalet, vilket inte kan skjutas upp sine die . Jag är inte överens med Titley som anser att man måste uppnå målet även utan att förkorta tidsramarna: långa tidsramar medför dödande, medför ytterligare försämringar av situationen, och därför är det nödvändigt att nu på ett mycket kraftfullt sätt knyta ihop överenskommelsen för att målet om fred skall kunna uppnås.
En av de frågor som måste lösas är nödvändigheten av att kontaktgruppen och dess medlemmar talar med en enda stämma, att det inte skapas differentiering och att det finns en stark enighet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Det är inte godtagbart att man rör sig på olika plan, därför att inom dessa spelrum fortsätter Milosevic sin politik, som är en politik som går ut på att dra saker i långbänk för att försöka undvika att avlägga räkenskap och för att undvika just att man kan uppnå en stark upplösning. Detta måste sedan åtföljas, herr ordförande, även av en vidare syn på balkanproblemet. Det är otänkbart att angripa problemet genom att bara skriva under ett avtal: även en mer allmän plan måste äntligen sättas i verket, som kan leda till fred på Balkan, en fredskonferens måste äntligen hållas. Och jag tror att rådet under Tysklands ordförandeskap kan börja utforma denna inriktning och denna linje.

Stenzel
Herr ordförande! Det finns en enda anledning till att fredsprocessen i Rambouillet bör stödjas. Vi har inget bättre! Ändå får man lov att konstatera att ekvationen inte har lyckats. Milosevic förkastar fortfarande en militär interventionstrupp i Kosovo, och UCK vägrar att lägga ned vapnen och nöja sig med en autonomi. Kosovobornas svaghet i form av en politisk splittring är Milosevics styrka. Man kan inte undgå att få intryck av att båda sidorna enbart har utnyttjat förhandlingspausen till en upprustning inför de kommande offensiverna i vår.
Varken den politiska företagsamheten, det europeiska rådsordförandeskapet eller USA kan ändra på den saken. Här visar sig som så många gånger förr i Balkanländerna svagheten hos den så kallade internationella statsgemenskapen. Visserligen upprätthåller Nato fortfarande sitt insatsbefäl, men trovärdigheten hos den enda intakta västliga militära alliansen har naggats i kanten, inte bara genom den ständigt framträdande missunsamheten mellan USA och Frankrike, utan framför allt på grund av de europeiska parternas tvekan att ge sig in på ett flerårigt kostnadsintensivt militärt engagemang. Man kan inte annat än beklaga denna brist på politisk vilja och uppmana européerna att bestämma sig för det man kallar en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik!

Sarlis
Herr ordförande! Jag håller med tidigare talare om att en grundläggande förutsättning för en bra lösning av Kosovoproblemet är solidaritet mellan Europeiska unionens medlemsstater. Viktigare än allt annat är att nå ett avtal. I det är jag överens med Titley. Bara om ett avtal nås som garanterar gränserna på Balkan, ett krav från alla länder på Balkan - Bulgarien, Albanien, Grekland, Rumänien -, bara om det kommer fram ett konkret avtal som löser problemet om regionens autonomi, då och bara då kommer en militär närvaro att ge positiva resultat.
Regionen är i dag full av minnen. Till Grekland kommer fransmän, engelsmän, tyskar och spanjorer för att besöka engelska, franska, tyska, bulgariska och serbiska kyrkogårdar från första världskriget. Jag skulle följaktligen vilja betona hur viktigt det är att nå ett avtal som, som jag sade tidigare, garanterar dagens gränser. När ett sådant avtal har nåtts, kommer de militära styrkor som nu samlas i den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien att kunna spela en mycket konstruktiv roll.
Kosovo är inte ett nytt Irak, vad gäller Europa. Och på samma gång som vi välkomnar den amerikanska närvaron i området, måste jag ändå säga att detta först och främst är en fråga för Europeiska unionen, och att det därför är nödvändigt med solidaritet mellan alla unionens medlemsstater, i alla aktioner och åtgärder.

Ordföranden
Jag har erhållit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Sammanträdet avbröts kl. 11.55. och återupptogs kl. 12.00.

Omröstning
Moreau
Herr ordförande, mina kära kolleger! Å GUE-gruppens vägnar begär jag att betänkandena av Sarlis och Swoboda återförvisas till utskottet, med stöd av artikel 129. Dessa två betänkanden lägger faktiskt ett tungt ansvar på Europaparlamentet, nämligen att ha främjat avregleringen av internationella varutransporter med järnväg.
De direktiv som har utarbetats av kommissionen, som dessa betänkanden hänvisar till, begränsas till bestämmelser av teknisk art, och de förordar inte den här lösningen. I rådet har medlemsstaternas regeringar skilda uppfattningar i frågan. De järnvägsanställda, alla deras fackföreningar och Europeiska fackliga samorganisationen har uttryckt sitt motstånd till den här inriktningen under en europeisk aktions- och strejkdag, kring vilken det var en stor uppslutning, och även vid diskussioner med de båda föredragandena.
Av alla dessa skäl uppmanar jag parlamentet till att inte slå in på den här vägen, genom att besluta om en återförvisning av dessa två betänkanden till utskottet.

Swoboda
Herr ordförande! Jag vill både som föredragande och talare invända mot detta. Jag kan tydligt påpeka följande: För det första, sedan många år tillbaka har godstransporterna på järnvägarna minskat, sedan flera år tillbaka har sysselsättningen minskat. Därför är det absolut nödvändigt och nu på tiden att vi inför reformer av den europeiska järnvägen. Det är tanken bakom kollegan Sarlis och mitt betänkande.
För det andra: Tyvärr avvisade kommissionären flera av våra punkter igår. Därför är det också på tiden att vi klargör vår ståndpunkt inför kommissionen. Det är inte en ståndpunkt om en obegränsad, odifferentierad avreglering, utan det är en ståndpunkt om en meningsfull europeisering av järnvägen. En sådan måste vi uppnå, och därför ber jag att vi röstar om det i dag. Vi har fört långa diskussioner om det i utskottet, den enda som röstade emot var Moreau. Därför är det viktigt att det i dag sker en omröstning.
Applåder

Lienemann
Herr ordförande! Jag skulle vilja ge mitt stöd till Moreaus förslag.
Amsterdamfördraget föreskriver begreppet om tjänster av allmänt intresse. När det gäller ett område som järnvägstransporter, kan man lätt se att det är ett begrepp som uppenbarligen måste tillämpas när en avreglering av järnvägstransporterna kommer på tal. Men i dag har vi inget ramdirektiv som definierar vad en tjänst av allmänt intresse är.
Det förefaller oss omöjligt att inleda en avreglering eller en konkurrensutsättning inom denna nyckelsektor, där, som Moreau sade, de anställda verkligen sluter upp kring deras sysselsättning, men också för det allmänna intresset.
Enligt min mening är det för tidigt att besluta om den här frågan, så länge vi inte har något ramdirektiv om tjänster av allmänt intresse. Liksom Moreau begär jag en återförvisning till utskottet.

Sarlis
Herr ordförande! Jag skall säga direkt att jag är emot en återförvisning till utskottet. Kammaren måste rösta om de två betänkandena i dag. Det finns en stor majoritet och en stor enighet i alla grupper i denna sal om att den välbekanta frågan om en gradvis avreglering av järnvägstransporter slutligen måste komma framåt. Jag upprepar att det i denna fas enbart rör sig om en avreglering av godstransporter. Vi har debatterat frågan här i parlamentet sedan i januari 1998, då vi godkände en särskild resolution med vilken vi uttryckte vår önskan att den gradvisa avregleringen skall fortskrida. I utskottet för transport och turism kom vi med stor majoritet - om än ej med enhällighet - fram till de resultat som vi har lagt fram för kammaren.
Jag skall också säga att det finns ett direktiv från 1970, av Europeiska gemenskapen, som föreskriver en partiell avreglering. Det har gått 27 år sedan dess, men ingenting har hänt, och detta medan det har ägt rum en avreglering av transporterna till sjöss, transporterna med flyg och transporterna på vägarna. Låt oss gå framåt, och låt oss lära rådet och kommissionen en läxa!
Applåder
(Parlamentet beslutade att inte återförvisa ärendet till det ansvariga utskottet.)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Souchet
Kommissionens rapport (KOM 1998-0326) möjliggör en analys av pågående eller planerade åtgärder som syftar till att genomföra slutsatserna från det mellanliggande ministermötet om integrering av fiske-och miljöfrågor den 13-14 mars 1997 i Bergen. Tillämpningsområdet är begränsat till Nordsjön.
Nordsjön är ett mycket produktivt system i förhållande till Atlanten. Den totala biomassan av alla fiskarter i Nordsjön uppgår totalt till cirka 10 miljoner ton. Den totala fiskade volymen per år uppgår totalt till cirka 2, 5 miljoner ton. En ungefär lika stor volym äts varje år av de främsta rovfiskarna.
I kommersiella termer är de viktigaste arterna som fiskas tobis (38 procent), sill och strömming (13 procent), vitlinglyra (10 procent), sjötunga, kolja, gråsej, vitling (8 procent), makrill (7 procent), taggmakrill (4 procent) och rödspätta (3 procent).
Nordsjökonferensen i Bergen ledde till att man etablerade nio huvudpunkter: återställande och bevarande av lekbeståndens biomassa; minskning av fiskeflottans kapacitet och/eller fiskeansträngningarna; skydd av ungfisk, kräftdjur och blötdjur; skydd av arter och livsmiljöer; skydd mot andra aktiviteter än fiske; kontroll och genomdrivande; vetenskap, teknik och ekonomiska effekter; information och medverkan samt ytterligare integration av fiske- och miljöfrågor.
Slutsatsernas tillämpningsområde är alltså verkligen omfattande och kan få konsekvenser för samtliga europeiska fiskare, i den mån slutsatserna påverkar delar av den gemensamma fiskeripolitiken, som t.ex. TAC (totalt tillåten fångstmängd), kvoter, minskning av fiskeflottans kapacitet, fisknätens maskstorlek och tekniska fiskebestämmelser.
Alla de berörda länderna är medlemmar av Europeiska unionen, med undantag för Norge. Det är alltså nödvändigt att bevara ett nära samarbete med det landet, för att undvika att det vidtar motstridande åtgärder som kan ge upphov till snedvridningar av konkurrensen.
Under den senaste sammanträdesperioden antog vi ett initiativbetänkande om regionaliseringen av den gemensamma fiskeripolitiken, där det introducerades en del diskutabla idéer. I stället för att betrakta Nordsjön som en regional enhet, i termer av en produktionsbassäng, antog man principen om en regionalisering som baseras på administrativa territorialregioner. Betänkandet som vi granskar i dag om konferensen i Bergen visar tydligt att Europaparlamentets metod är orealistisk, särskilt om man utvidgar fiskezonen från 12 till 24 sjömil. Denna sistnämnda bestämmelse godkändes till min stora förvåning av en del franska ledamöter, när den leder till att franska fiskare inte får tillträde till en del viktiga fiskezoner, som de i dag har tillgång till.
Betänkande (A4-0074/99) av Piecyk

Novo
Herr ordförande! Det är känt att konstruktionen av de projekt som ingår i det transeuropeiska transportnätet nästan befinner sig i ett dödläge, då den politiska viljan som saknas har ersatts av prat om intentioner och tidpunkter. Därför stöder vi föredragandens ändringsförslag som förkastar kommissionens förslag om att göra nya revideringar och anpassningar av riktlinjerna genom att utarbeta nya vitböcker.
Vi anser helt enkelt att det är oacceptabelt att man har föreslagit att de kusthamnar som skall betraktas som förbindelsepunkter i den intermodala transportutvecklingen bara skall vara de vars årliga godshantering överstiger 1, 5 miljon ton. Vi röstar emot detta ändringsförslag som kan döma kusthamnar i mitt och i andra länder till isolering genom att göra det omöjligt för dem att få den finansiering som kan upprätta intermodala system och etablera tillfredsställande förbindelser med de viktigaste transportnäten, samt hindra dem från att utvecklas på lika villkor som de andra.
När man föreslår att utsträcka dessa kriterier till kusthamnarna i regionerna i gemenskapens yttersta randområden, är det dubbelt oacceptabelt, då det berör till exempel kusthamnen i Ponta Delgada.

Deprez
Det faktiska genomförandet av den inre marknaden innebär en ständigt ökad rörlighet, bl.a. när det gäller transporter av såväl personer som varor. Kravet på en hållbar utveckling och unionens internationella åtaganden på det här området, innebär att det måste genomföras en minskning av koldioxidutsläppen och andra gaser som bidrar till växthuseffekten. Denna dubbla omständighet kräver ett integrerat transeuropeiskt transportnät, med en intermodal dimension som är avsett att vidareutvecklas.
Med hänsyn till de ständigt växande bilköerna som mer och mer kväver våra städer, kan den metoden på sikt medverka till stora besparingar, inte bara i termer av miljökostnader, utan också ekonomiskt sett.
Liksom föredraganden är jag av uppfattningen att kommissionen lägger fram ett mycket förnuftigt förslag, dvs. att upprätta fler inlandshamnar och intermodala terminaler vid sidan om kusthamnarna, eftersom de verkar vara bra förbindelse- och omlastningspunkter i det transeuropeiska nätet för intermodala transporter.
Jag håller också helt med om det faktum att användningen av motorvägar eller vägar för den första transportsträckan och/eller vid varu- och personterminaler i det transeuropeiska nätet för kombinerade transporter, måste vara så begränsad som möjligt.
För tydlighetens och enhetlighetens skull är det också lämpligt att parlamentet står fast vid sin ståndpunkt, enligt vilken gemenskapsstöden till de transeuropeiska transportnäten bör ägnas hamnområdenas infrastrukturer, och inte får utsträckas till investeringar som inte går till den typen av strukturer. Den typen av investeringar kan få stöd från Sammanhållningsfonden eller strukturfonderna.

Girão Pereira
Jag röstade för Piecyks betänkande, dels på grund av dess inneboende förtjänst att klargöra de intermodala förbindelserna i Europa, dels och särskilt på grund av ändringsförslag 13 som tar upp de intermodala förbindelserna mellan Spanien och Portugal.
Jag anser att det är lämpligt att ersätta projekt 8 från Essen, en motorväg Lissabon-Valladolid, med den nya ändrade permanenta definitionen. På detta sätt omfattas infrastrukturen för järnvägen och hamnarna i centrala och norra Portugal, liksom motorvägsnätet som skall byggas, eller redan är byggt, som IP5, men då det inte snabbt blir motorväg är det också fastslaget i bilagan.

Killilea
Syftet med detta betänkande är att klargöra situationen för kusthamnar, inlandshamnar och flygplatser inom den övergripande ramen för de transeuropeiska transportnätens funktionssätt. För att den inre marknaden skall kunna fungera effektivt och för att se till att alla regioner inom EU kan konkurrera på ett konkurrenskraftigt sätt, så måste alla nationella regeringar prioritera genomförandet av de transeuropeiska transportnäten.
Det står emellertid klart att gemenskapsfinansieringen inte möter kraven och utmaningarna för att genomföra de transeuropeiska transportnäten, trots den gynnsamma effekt som dylika investeringar har när det gäller utveckling av lokala och nationella ekonomier. Det är tydligt att utvecklandet av dessa nät kommer att skapa fler arbetstillfällen, såväl som att resultera i infrastrukturprojekt som kan förbättra den ekonomiska konkurrenskraften och produktiviteten inom vissa regionala ekonomier.
Europeiska kommissionen beställde en rapport om frågan huruvida partnerskap mellan privata och offentliga huvudmän skulle tilldelas en roll vid utvecklandet av transeuropeiska nät-projekt inom Europeiska unionen, i enlighet med Maastrichtfördraget. I slutsatsen i rapporten står att läsa att sådana partnerskap skulle vara en integrerad del i utvecklandet. Europeiska kommissionen har nu, helt riktigt, uppmanat medlemsstaterna att identifiera specifika projekt som skulle kunna vara lämpliga för detta offentligt-privata förhållningssätt rörande partnerskap. Medlemsstaterna uppmanas att se till att den privata sektorn så snart som möjligt kan delta i utvecklandet av sådana infrastrukturprojekt.
Ur ett irländskt perspektiv, så välkomnar jag, på en bredare nivå, den irländska regeringens initiativ då man har försökt att ge privata företag möjlighet att finansiera större offentliga projekt i enlighet med den ovan nämnda partnerskapsidén inom den irländska ekonomins funktionssätt. Vi måste vara realistiska när det gäller irländska intäkter från strukturfonderna efter slutsatserna i nästa gemenskapsstödram. Under år 2006 kommer Irland bara att erhålla 20 procent av de nuvarande medel man får från strukturfonderna. Den irländska regeringen måste vara innovativ och aktiv när det gäller att finna nya vägar för att kompensera för minskningen av medel från EU: s regional- och sammanhållningsfonder.
Jag välkomnar den möjlighet som getts till den privata sektorn att få en betydelsefull roll när det gäller att ta itu med hur man bäst i framtiden med privata medel kan finansiera offentliga projektinitiativ och program som tidigare finansierats med EU-medel.
Kommissionär Neil Kinnock har redan uppmärksammat den roll som den privata sektorn kan spela inom transportsektorn. Företrädare för det irländska och europeiska näringslivet från de ekonomiska och sociala sektorer som kommer att erfara en minskning av medlen från strukturfonderna, borde ta chansen och se hur de bäst kan ingå partnerskap med offentliga sektorn för utveckling av deras respektive regioner.

Le Rachinel
I Frankrike är konstaterandet allvarligt: allt mindre konkurrenskraftiga hamnar, skeppsvarv som lägger ned och allt färre sjömän.
I betänkandet av min kollega Piecyk glömmer man bort att en hamn bara kan existera inom ramen för en övergripande produktionskedja, dvs. reparation, konstruktion och kommersiella aktiviteter i egentlig mening. Men dessa tre verksamheter har steg för steg åtskilts, för att var och en stilla tyna bort. Låt oss ta exemplet med den autonoma hamnen Le Havre. Vid denna den franska skeppsindustrins klenod har de vackraste båtarna byggts, som " France" , " Club Med 2" - fantastiska femmastskryssare, 134 meter långa med 2 000 m2 segelyta och som styrs via en dator - men också djuphavsforskningsfartyg, kabelfartyg, färjor och framför allt passagerarfartyg.
Men nu är allt det slut. Med försäljningen av passagerarfartyget " France" var staden märkt redan 1979, och nu har den - med 30 års kommunistiskt styre i samförstånd med fackföreningen CGT - förlorat sin hamn; den kommer att lägga ned om två år. Den 9 november förra året bedömde Europeiska kommissionen att den franska statens stöd på 1, 8 miljarder franc till Le Havres verkstäder och byggarbetsplatser var olagligt, och kräver att det återbetalas i enlighet med konkurrensreglerna. Om det fanns de som ville ta över borde de alltså ta på sig denna återbetalning, vilket är samma sak som att säga att det inte fanns några!
Efter att ha förstört vårt jordbruk och våra bönder, våra offentliga verk, vår textilindustri, våra gruvor och kolgruvor, vår handelsflotta - ger sig nu Bryssel på våra hamnar och skeppsvarv! Bryssel vägrar att upprätta en europeisk preferens för konstruktion och reparation av fartyg som seglar under nationell flagg. Bryssel förbjuder alla former av statliga stöd och subventioner som syftar till att hjälpa upp ett företag. Bryssel förpliktar de som eventuellt tar över ett bolag till att betala tillbaka mottagna statliga stöd. Bryssel utsätter våra hamnar och skeppsvarv för en konkurrens från dem som har lägre arbetskraftskostnader. Måttet är rågat, dödskampen garanterad och döden tillkännagiven!
Vi vägrar. Och därför har Nationella fronten föreslagit en genomgripande reform av sektorn. En skattereform för skeppsredarna och investeringar i hamninfrastrukturer. Vi måste gynna investeringar inom kustnäringen, antingen genom direkta stöd eller genom skattelättnader; vi måste skydda våra mycket kvalificerade arbetares industriella kunnande; vi måste återupprätta gemenskapspreferensen för sysselsättningen, konstruktionen och reparationen av båtar som seglar under nationell flagg - vilket Förenta staterna redan gör sedan lång tid tillbaka - och vi måste straffa de fartyg som inte respekterar dessa preferentiella regler, med hjälp av tilläggsavgifter. Med frihandelssystem och avregleringar vill Bryssel dränka våra sjömän, undanröja våra arbetare och stänga igen våra hamnar. Det måste vi säga nej till!

Souchet
Utvecklingen av det transeuropeiska transportnätet, enligt föreskrifterna i beslutet 1692/96/EG, syftar till att inrätta ett integrerat och multimodalt infrastrukturnät. Det handlar också om ett viktigt samarbetsområde för Europeiska unionens medlemsstater.
Gruppen Nationernas Europa har självklart röstat för betänkandet Piecyk, men samtidigt ställt sig frågande till hur lång tid förfarandena har tagit: överlämnades inte dossiern till utskottet för transport och turism den 4 mars 1998?
För att förbättra företagens produktivitet och göra det möjligt för vissa regioner i Europeiska unionens medlemsstater att komma ur sin isolering, är det trots allt nödvändigt att så snabbt som möjligt inrätta effektiva logistiska strukturer, som är flexibla och föga kostsamma. Vi kan därför bara beklaga förseningarna på unionsnivå, inom detta så viktiga område för våra regioners ekonomi.
Kommissionens förslag förefaller vara intressant, både vad gäller struktur och förhållningssätt.
När det gäller strukturen är det bra att sammanföra inlandshamnar och intermodala terminaler med kusthamnarna, eftersom det finns ett nära samband mellan kusthamnarna och förbindelsepunkterna inåt landet, detta kommer alltså att bidra till utvecklingen av intermodala transporter.
När det gäller kommissionens förhållningssätt borde man, samtidigt som man givetvis respekterar subsidiaritetsprincipen, underlätta förbindelsepunkternas integration genom att låta riktlinjerna innefatta specifika referenser till förbindelsepunkterna, genom att identifiera dem och genom att etablera nya eller reviderade specifikationer för projekt av gemensamt intresse.
Betänkande (A4-0058/99) av Sarlis

Novo
Herr ordförande! Vi har just röstat emot ett betänkande som ställer Europaparlamentet inför en avreglering av järnvägen som, med det som har hänt britterna som exempel, kan leda till allvarliga sociala och ekonomiska konsekvenser inom den europeiska järnvägssektorn. Betänkandet omfattar en avreglering av de internationella godstransporterna, men det är helt klart att inriktningen är densamma när det gäller avreglering av passagerartransporter, på nationell eller internationell nivå.
Möjligheterna öppnas för vem som helst, person eller grupp, inte nödvändigtvis med bakgrund i eller förbindelser med järnvägssektorn, att genomföra en affär, oberoende av dess nationella ursprung och i vilken medlemsstat det gäller. Det handlar de facto om en affär som tillåter en användning av infrastrukturer som har byggts med offentliga medel och ger tillgång till de lönsamma delarna av sektorn, medan de allmänna kostnaderna för underhåll, de icke-lönsamma delarna, behålls inom den offentliga sektorn.
I stället för att investera i kapacitet att genomföra kvalitativa förbättringar av tjänster som utförs av en betydande offentlig sektor i de olika länderna och vars roll i de interna och internationella förbindelserna mellan regioner har varit och borde fortsätta att vara oersättlig, i stället för att ta på sig behovet av att verkligen sätta den allmänna förvaltningen av järnvägarna i allmänhetens tjänst, genom att göra dem moderna och effektiva, i stället för att fundera över de mycket positiva samarbetserfarenheterna hos den offentliga servicen, i stället för att förbättra konkurrensvillkoren med andra transportmedel, väljer man en oacceptabel avreglering med förutsägbara olyckliga konsekvenser för sektorn.

Bébéar
För att åtfölja den juridiska processen för avvecklingen av gränser och inrättandet av en fri rörlighet för personer och varor, antog vi i januari 1998 kommissionens vitbok om järnvägstransporter i Europeiska unionen.
Där utvecklades ett antal idéer och kraftfulla argument. Då handlade det om att genomföra en ambitiös och kvalitativ politik för nationella, ofta mycket skuldsatta bolag.
Ett år senare lägger vi fortfarande fram samma önskningar: först en avreglering av järnvägarna i Europa för internationella godstransporter, sedan en gradvis avreglering av godstransporter inom en medlemsstat och internationella transporter av passagerare. Den gradvisa utvidgning som vi vill se är till en början mycket försiktig. En vitalisering är mer nödvändig än någonsin. Och i dag är det bara möjligt genom att man låter marknadslagarna också omfatta detta för ekonomin så viktiga område.
Det är svårt att göra om våra nät till europeiska nät. Förbindelser mellan befintliga nät skapar både fysiska och juridiska problem. En utsträckning av huvudlinjerna låter sig inte göras, och det fria tillträdet till järnvägens infrastrukturer tillämpas inte alltid fullt ut i verkligheten.
Våra nationella bolag har, liksom våra respektive regeringar, stora svårigheter med att särskilja förvaltningen av transportinfrastrukturer å ena sidan, och å andra sidan utnyttjandet av järnvägarna.
Vi har alltså fortfarande ett behov av att föreskriva nya åtgärder och att fastställa kompletterande riktlinjer till de nuvarande bestämmelserna. De viktigaste är enligt min mening en mera flexibel och bättre anpassad förvaltning av kundkretsen och en öppen konkurrens på en fri marknad.
Jag godkänner alltså det nya Sarlisbetänkandet, för jag kan inte förstå varför bara vägarna skulle ha moderna och konkurrenskraftiga infrastrukturer. Järnvägen har en ytterst viktig funktion att fylla, i synnerhet med tanke på utvidgningen.

Bernardini
Efter vitboken med titeln: " En strategi för vitalisering av gemenskapens järnvägar" , föreslår Europeiska kommissionen nu ett " infrastruktur" -paket, dvs. en helhet som möjliggör en ändring av de befintliga direktiven. I vilket syfte? I huvudsak för att kunna dela upp marknaden för järnvägstransporter och därmed påskynda utvecklingen mot en avreglering av godstransporter.
Detta kan vi i sakernas nuvarande tillstånd inte godta. Varför vill man till varje pris omdefiniera direktiv 91/440 utan att godta en utvärdering av den? Man minns att 500 000 arbetstillfällen gick förlorade inom den här sektorn mellan 1985 och 1995. Hur kan man tro att kommissionens förslag om en avreglering kommer att vara en effektiv kur för järnvägssektorn? Vi är inte några hårdnackade motståndare till begreppet avreglering, under förutsättning att den är måttfull och väl övervägd. Men i det här fallet handlar det om att förespråka en blind konkurrens, att öppna spår för andra enheter än järnvägsföretag. Hur kommer det att bli med användarnas säkerhet? Hur skall man organisera fördelningen av behörigheter mellan de nya som kommer till och järnvägsföretagen?
Järnvägssektorn behöver nya drivkrafter: vi måste uppmuntra det som redan sker, dvs. samarbetet mellan nationella nät. Med stöd av de betänkanden vi nu behandlar, låter kommissionen det vara fritt fram för denna sektor att sprängas sönder inifrån. Det kan vi inte godta.

Caudron
Våra debatter i går om avregleringen av järnvägarna var särskilt viktiga. Utan att förneka det seriösa i det arbete som Pavlos Sarlis och Hannes Swoboda har gjort, vänder jag mig starkt mot kommissionens vilja att införa ett enhetligt avreglerat system för järnvägarna.
Det är inte vår sak att ifrågasätta britternas forcerade väg mot en fullständig avreglering av deras järnvägsnät, men man måste konstatera att det är en uppenbart misslyckad erfarenhet, både ur konsumenternas och operatörernas synvinkel. För de förstnämnda har privatiseringen inte tagit sig uttryck i de utlovade förbättringarna. Och efter att det uppkom flera operatörer har de sistnämnda nu fått bevittna en koncentration till ett enda bolags fördel.
Jag accepterar att vissa tjänster inte kan betraktas som tillhörande den offentliga sektorn enbart, men i fallet med järnvägstransporter anser jag att det bara är den sektorn som kan ta på sig ansvaret för kostnaderna som denna verksamhet medför, en verksamhet som berör majoriteten medborgare, som hänger samman med regionalpolitik och som har en stor inverkan på miljön. Och jag skulle vilja säga att när det gäller godstransporter, och i synnerhet vissa känsliga varor, är de offentliga verken bäst lämpade för att garantera en effektiv säkerhet, med sin status och sin etik.
I de förslag som vi nu behandlar, och som riskerar att upplösa den allmännyttiga tjänstens själva karaktär, glömmer man två faktiska omständigheter. Det första är att staten bör stå för investeringar i infrastruktur; det är alltså skattebetalaren som kommer att betala en första gång. Det andra är att operatören måste vara inkomstbringande och vinstgivande, för att tillfredsställa sina aktieägare. Det är alltså en illusion att tro att konsumenterna kommer att få se en sänkning av de nu aktuella priserna. Tvärtom, de kommer ofta att få betala en andra gång med högre priser. Den här typen av argument kanske är löjeväckande för vissa. Men jag menar att de inte kan slås bort med en handvändning.
Därför kommer jag att rösta emot de båda betänkandena och be kommissionen om nya, mer realistiska förslag. Det måste bli ett slut på de summariska avregleringarna.

Deprez
Om ändamålet med avregleringen av järnvägarna är att öka järnvägarnas andel av person-och varutransporter, är den helt självklar, med hänsyn till en hållbar utveckling och en respekt för Europeiska unionens internationella åtaganden i fråga om miljöskydd.
Jag vill med föredraganden erinra om Europaparlamentets vilja att avreglera järnvägstransporterna så långt det är möjligt, i enlighet med dess resolution av den 13 januari 1998, även om det bör göras i etapper.
Det är alltså mycket beklagligt att kommissionen inte lägger fram några förslag med den innebörden. Avregleringen av järnvägstransporter stöds huvudsakligen på två grundpelare, som det är viktigt att konkretisera så snart som möjligt.
Å ena sidan handlar det om att institutionellt dela upp utnyttjandet av järnvägarna och järnvägens infrastrukturer.
Å andra sidan måste man på rättvisa villkor ge tillträde till de nationella näten, och ge nya operatörer rätt att utföra transittrafik, för att ge dem möjlighet att bemöta sina konkurrenter med lika förutsättningar.
I det perspektivet går föredragandens ändringsförslag i rätt riktning, och de följer den metod som har skisserats av parlamentet. Avregleringen får självklart inte ta sig uttryck i en försämrad säkerhet för järnvägens användare. Nej tvärtom, resenärernas säkerhet skall bli så hög som möjligt.
Därför är det nödvändigt - och också på den här punkten är jag helt och hållet överens med föredraganden - att ansvaret för utnyttjandet och för övervakningen av säkerhetssystemen skall åligga de som förvaltar järnvägens infrastrukturer.

Donnay
Det som står på spel i samband med utvecklingen av den inre marknaden för järnvägstransporter förtjänar ett djupgående reflektionsarbete. Dagens diskussion är alltså välkommen.
Kravet på att vitalisera järnvägstransporterna i Europa, i synnerhet godstransporterna, är ett reellt krav. Detta transportsätt kan bl.a. bemöta strävan att minska de olägenheter som vägtransporterna ger upphov till.
Men en ideologi - jag törs inte säga dogmatism eller överdrift - får inte förmå oss att skapa en total oordning inom järnvägssektorn. Jag tänker särskilt på viljan att avreglera sektorn, enligt kommissionens förslag och önskan.
Jag vet hur fäst kommissionen är vid konkurrensens dygder. Men i det här fallet kan en alltför långt gången utveckling av den intermodala konkurrensen tveklöst skada järnvägssektorn i sin helhet. Det betyder inte att man inte får göra någonting, att status quo skulle vara en lösning. Det vore tvärtom bra att förbereda järnvägssektorn på att möta sin egen framtid. Därför skulle man kunna genomföra ett öppnande av marknaden, men successivt, och mellan jämlika aktörer med samma kostnader.
Därför är bestämmelserna om godkända kandidater ett hot mot järnvägen, eftersom de innebär att kapacitet kan tilldelas vilka mellanhänder som helst. I själva verket inför de en diskriminering mellan aktörer: järnvägsföretagen kommer att fortsätta stå för investeringskostnaderna, och ofta för tidigare skulder, samtidigt som de kommer att förpassas till en roll som underleverantörer gentemot de nya mellanhänderna, som skulle kunna välja de mest lönsamma marknadssegmenten. Om medlemsstaterna vill tillåta att andra bolag än järnvägsföretagen får tilldela järnvägskapacitet, så får det ske inom ramen för deras nationella lagstiftning. De behöver inte ett godkännande från ett direktiv.
Ett par ord som avslutning, för att erinra er om att järnvägsföretagen inte bara är kommersiella företag; de har också ett allmännyttigt uppdrag och fyller en viktig regionalpolitisk funktion.

Fayot
När det gäller person- och varutransporter på korta och medellånga sträckor är alla i dag överens om att järnvägen är framtidens instrument. Därför måste den utvecklas, moderniseras och marknadsanpassas gentemot den mycket hårda konkurrensen från vägtransportsektorn.
Det är väl känt att järnvägen är på tillbakagång sedan ett antal år tillbaka, och det gäller särskilt godstransporter. Inför den situationen har den europeiska politiken bestått i en avreglering av järnvägen. Sedan början av 1990-talet har en hel rad direktiv av första generationen bidragit till det. Alla har ännu inte helt införlivats i samtliga medlemsstaters lagstiftningar.
Innan vi går vidare i den riktningen, måste vi göra en lägesbedömning, utvärdera huruvida besluten om avreglering och de statliga verkens interna omorganisation har varit effektiva.
Men redan nu vill kommissionen driva avregleringen ett steg längre och låta varutransporter med järnväg vara helt öppet för konkurrens, samtidigt som avregleringen hittills har varit begränsad till kombitransporter. Enligt kommissionen bör också logistikföretagen få tillträde till järnvägens infrastrukturer.
Det är självklart att järnvägen måste göras mer konkurrenskraftig i förhållande till vägtransporterna. Dess överlevnad är beroende av det. Men om man helt öppnar järnvägarna för konkurrens, finns det en risk i att den statliga verksamheten raseras, och det system som inrättas genom direktiven för att tilldela järnvägsinfrastrukturkapacitet är dessutom kostsamt och byråkratiskt. Förvaltaren bör vara oberoende av järnvägsföretaget, och allt skall kontrolleras av ett tillsynsorgan.
Jag delar alltså Wibes ståndpunkt, föredragande för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, som säger: " Kostnaden som den ökade administrativa bördan medför i medlemsstaterna skulle lätt kunna uppväga de fördelar som en ökad effektivitet ger."
Av det skälet har jag röstat emot betänkandena Sarlis och Swoboda.

Grossetête och Verwaerde
Vi vill i dag uttrycka vår tillfredsställelse med de två texter som föreslås av utskottet för transport och turism, angående direktivet från 1991 om utvecklingen av järnvägarna, liksom direktiven från 1995 om järnvägsföretagens tillstånd, tilldelning av infrastrukturkapacitet samt prissättning och utnyttjande. De två föredragandena förtjänar att gratuleras till deras utmärkta arbete.
De här direktiven går i rätt riktning. Efter att ha avreglerat lufttransporterna, gas- och elektricitetsmarknaden, kunde Europeiska unionen inte försumma järnvägen länge till. Transporter med järnväg, som i hög grad utnyttjas i Europa, genomgår sedan några år tillbaka en allvarlig kris. Efter försök med styrmetoder (nationaliseringar av järnvägsföretag, offentlig status för personalen, stelhet gentemot marknaden, betydande underskott, etc.), vilka visade sig vara katastrofala för samtliga medlemsländer, krävs det nu en avreglering och en återgång till marknadens realiteter om det skall bli någon förnyelse. Ur den synvinkeln har vissa medlemsstater haft förmågan att reagera snabbare än andra, och man bör inspireras av lyckade försök i alla unionens länder.
De europeiska konsumenterna är krävande, både vad gäller säkerhet och kvalitet (förseningar, priser, avgifter, etc.). Sedan några år tillbaka har de i någon mån vänt sig från det här transportmedlet. I dag är det nödvändigt att ge järnvägen medel för att återerövra en potentiellt stor kundkrets.
Självklart måste en avreglering vara successiv och genomföras i etapper, vilket de två föredragandena har varit måna om att ange. Järnvägen är framtidens medel för transporter av passagerare och varor, men inte enbart det. Järnvägstransporter ger ett viktigt bidrag till regionalpolitiken och fyller en enormt viktig funktion, särskilt på landsbygden och i isolerade områden. Vad gäller kampen mot luftföroreningar utgör dessutom järnvägen, och mera särskilt kombitransporter av varor, ett politiskt val som vi alltid har försvarat.

Lienemann
Jag är inte positiv till att järnvägstransporter skall öppnas för konkurrens och till den avreglering som kommissionen och rådet planerar.
Amsterdamfördraget refererar till tjänster av allmänt intresse, men i realiteten finns det inget direktiv som fastställer en ram för dem eller som garanterar de offentliga verkens logik, dvs. å ena sidan medborgarnas och regionernas lika tillträde till järnvägstransporternas infrastrukturer och tjänster, och å andra sidan en avgiftsutjämning som garanterar rätten till transport och rörlighet. I avsaknad av en sådan ram är en avreglering farlig, även om den genomförs gradvis. Den kommer att öka skillnaderna mellan regioner och mellan medborgare i unionen, rasera de offentliga verken och i de flesta fallen kommer den också att åtföljas av en social tillbakagång för de berörda löntagarna.
De europeiska fackföreningarna inom järnvägstransportsektorn har med all rätt visat sitt missnöje med det här förslaget. Tyvärr har de sektorer som har genomgått en avreglering pekat på lägre avgifter för användarna, i synnerhet för de minst bemedlade.
Jag kommer att rösta emot betänkandena Sarlis och Swoboda samt förslagen till direktiv som hänger samman med dem.

Lindholm
En viss liberalisering av järnvägssektorn har redan genomförts. Någon egentlig utvärdering har däremot inte genomförts. Vi vet dock att erfarenheterna på många håll inte är särskilt positiva. Innan ytterligare steg tas, måste erfarenheterna och de långsiktiga konsekvenserna av nu gällande direktiv beaktas.

Porto
Då inte samstämmigheten med konkurrensfilosofin för privata företag står på spel i användandet av järnvägens infrastruktur, måste vi erkänna realistiskt sett att förutom samstämmigheten med principen, är det nödvändigt i alla avseenden att det finns attraktiva förutsättningar för att använda tjänsterna.
Ett av de första villkor för en attraktiv järnväg måste vara en modern infrastruktur, det är inte mycket att hoppas på, eller ingenting, av ett land som mitt, där man under decennier inte har trott på tågen, vilket har lett till en mycket allvarlig obalans till förmån för vägtrafiken.
Järnvägen måste dessutom ses i nära relation till andra transportmedel, bara på det sättet kan tillfredsställande service garanteras användarna och en maximal vinst för dem alla. Med särskild betydelse och största aktualitet är det orimligt att en ny flygplats inte har en direktförbindelse med tåg, och det är obegripligt att tio miljoner passagerares tillträde sker enbart via vägtransporter.
Men vad det handlar om här är inte bara att det skall finnas järnvägsförbindelser, kanske moderna, utan det är nödvändigt med en järnvägsservice med stor turtäthet, som bara kan uppfyllas av en järnväg som har förbindelser mellan stora befolkningskoncentrationer med flera miljoner invånare. I annat fall, om det efter flygplatsen bara finns ett glest befolkat hinterland hamnar det obönhörligt i en ond cirkel där det finns få tåg därför att efterfrågan är liten (enbart eller nästan enbart till flygplatsen) och efterfrågan på tågtransporter blir lägre för att tågen är så få (ingen vill vänta en timme på ett tåg efter en flygning på en och en halv timme).

Reding
Syftet med de tre betänkanden som parlamentet skall rösta om den här veckan är att skapa förutsättningar för att järnvägen skall kunna fara in i nästa årtusende som ett intressant och framgångsrikt transportmedel.
Järnvägen är ett miljövänligt och framtida transportmedel för gods och personer, men järnvägens potential utnyttjas inte fullt ut i dag. För att denna potential inom kort skall kunna utnyttjas fullt ut, måste vi inleda omfattande reformer av järnvägen. Vi kan inte undgå en viss avreglering av järnvägssektorn. Men för det första innebär en liberalisering inte genast en privatisering, och för det andra kommer en sådan liberalisering att ske gradvis och med hänsyn till de sociala aspekterna. På det viset skapar man förutsättningar för att järnvägen skall kunna utvecklas till ett effektivt och tillförlitligt transportmedel i framtiden - även i Luxemburg, i Europas centrum.
Europeiska folkpartiets grupp och dess luxemburgiska medlemmar kommer att se till att det inte sker någon moderat, utan en jämn och målanpassad avreglering av järnvägssektorn. Vi får inte lura oss själva: Det handlar om järnvägens överlevnad. Det är nu vi måste agera.

Schlechter
Vi har diskuterat tre förslag om den fortsatta vägen mot en avreglerad järnväg.
Även om jag inte tror att någon väg för tillbaka till forna dagars järnvägspolitik, drabbas jag som politiker och fackföreningsmedlem av en viss oro inför framtiden, när jag hör de olika argument som framförs för en ytterligare avreglering.
Här förstör man nämligen mycket av det som har växt fram under de senaste hundra åren, och man måste fråga sig om kommissionens politik är riktig, där en liberalisering av de nationella och de internationella ekonomierna betraktas som det enda saliggörande på alla områden, för vad den politiken leder till framgår tydligt av exemplet med ett på järnvägsområdet så högutvecklat land som Tyskland. Antalet tågolyckor har inte sjunkit, och där ser man att det kan bli dyrt att spara in på fel kostnader, och värre än så, att de personalindragningar som järnvägarna ser sig tvungna att göra innebär en försämring av säkerheten.
Trots att Luxemburg är ett att de länder som blivit hårdast drabbat av de minskade järnvägstransporterna, har man bevarat sin järnväg, moderniserat den, bantat ned personalen på ett sätt som är unikt för Europa, samtidigt som man såg till att det inte uppstod några sociala orättvisor. Skall nu allt detta ha varit förgäves?
Man kan med all rätt fråga sig, varför ett sådant direktiv som direktiv 91/440/EEG om utvecklingen av gemenskapens järnvägar, som inte ens har tillämpats i alla länder ännu, nu i all hast skall ändras och piskas genom parlamentet och rådet, och varför man inte först har prövat det under en längre period.
Det verkar över huvud taget som om kommissionen åter har övat sig i perfektionism. Varför skall man ha olika redovisning för godstransporter och för persontrafik? I stället för att förenkla så framhäver man åter byråkratin.
Det talas visserligen om en självständig ledning i järnvägsföretagen, om en minskning av deras skulder och en förbättring av deras ekonomiska situation, men samtidigt åläggs regeringarna att garantera de internationella företagens tillträdesrättigheter till den gränsöverskridande järnvägsinfrastrukturen.
Därtill kommer att kommissionen redan nu, innan diskussionerna ens har avslutats, uppmanas att engagera sig i järnvägsavgifter. Innebär det att järnvägsavgifterna genom Luxemburg inom en inte alltför avlägsen framtid skall beräknas utifrån den billigaste leverantörens priser? Då kan fackföreningarna se fram emot härliga löneförhandlingar.
Det verkar för närvarande omöjligt att bedöma vilken effekt de nya åtgärderna kommer att få. Men enbart en önskan om ett optimalt nyttjande av transportvägarna räcker inte för att kunna göra några förbättringar.
Det bästa exemplet på det är de " free ways" som presenterades med pompa och ståt. Där utpekades 25 sådana linjer på stora kartor, men det är bara 7 av dem som fungerar i dag. Och det beror enbart på att den minsta järnvägen, d.v.s. den luxemburgska, satsade hela sin diplomatiska förmåga i " Bureau unique" . Här har de olika järnvägarna genom ett föredömligt samarbete bevisat att de kan åstadkomma något över gränserna.
Jag tvivlar på att kommissionens inblandning kommer att leda till en förbättring. Ändå gläds jag över att majoriteten av Europaparlamentet förespråkar en lugnare takt och föreslår ett gradvis införande av det nya direktivet. Detta trots kommissionen negativa inställning.
Jag kommer att rösta emot Sarlis och Swobodas betänkanden.

Theonas
Med sina nya förslag ger Europeiska kommissionen nådastöten åt de statliga järnvägsföretagen, i det att den driver på för en ytterligare avreglering, till förmån för de privata intressena men till nackdel för transportsäkerheten, de allmänna tjänsterna och rättigheterna för arbetstagarna inom näringsgrenen.
Förslagen är i linje med den grundläggande filosofi som brukar känneteckna avregleringsprocesserna, och de karakteriseras av ett särskiljande mellan tillhandahållandet och underhållet av järnvägsinfrastrukturen, å ena sidan, och tillhandahållandet av transporttjänster, å andra sidan. Det vill säga, finansiering av infrastrukturen fortsätter att belasta den offentliga budgeten, medan vinsterna från utnyttjandet av näten går till de privata företagen. Kommissionen går emellertid ett steg längre, då den slår fast att infrastrukturförvaltarna, som skall verka under privatekonomiska kriterier, även kan vara privata företag, och det inom ramarna för en mer allmän privatiseringen även av infrastrukturen, genom det privata kapitalets finansiering och utnyttjande av denna. Något skydd för arbetstagarna finns inte. Tvärtemot utfärdas varningar om omfattande avskedanden, då regler med maximal flexibilitet i fråga om arbetstagarnas antal och rättigheter eftersträvas.
De två betänkandena går till och med längre än vad kommissionen gör, i det att de förespråkar en liberalisering även av de internationella passagerartransporterna och av godstransporterna såväl inom medlemsstaterna som internationellt.
Varken i betänkandena eller i kommissionens förslag finns det någon referens till de konsekvenser för arbetstagarna som åtgärderna kommer att leda till. Att ytterligare underlätta startandet av nya privata järnvägsföretag och de privata företagens tillgång till järnvägsinfrastrukturen, banar väg för en privatisering av de offentliga järnvägsföretagens vinstgivande verksamheter och en försämring av förhållandet mellan arbetsmarknadens parter. Ett lagförslag som nyligen gick igenom i det grekiska parlamentet, och som syftar till en anpassning till gemenskapsdirektiven, ligger för övrigt i linje med detta, och det föreskriver nedskärningar av tusentals arbetstillfällen under de kommande åren.
Avregleringen av järnvägstransporterna kommer inte bara inte att leda till en förbättring av järnvägen, som falskeligen hävdas, utan den sätter också begreppet allmänna tjänster i omedelbar fara. Inom dessa ramar kan också en ytterligare höjning av priserna förväntas, eftersom, som en av föredragandena konstaterar, " en grundläggande orsak till att det finns så få konkurrerande företag inom järnvägssektorn är att vinsten från järnvägarna är mycket liten" . Vi kommer oundvikligen att få se en minskning av näten, med en nedstängning av linjer med mindre lönsamhet, till nackdel för den regionala utvecklingen och miljön.
De konsekvenser som vi har kunnat konstatera inom andra transportgrenar som underställts avregleringsprocessen, vår oro för de allmänna tjänsterna, miljöskyddet och den regionala utvecklingen, vårt diametrala motstånd mot en politik som leder till social dumpning och försämring av förhållandet mellan arbetsmarknadens parter, gör att vi röstar emot de två betänkandena.
Vi kräver en politik inom järnvägssektorn som stöder de offentliga företagen och utvecklingen av järnvägsnätet, så att det svarar mot den nationella ekonomins, användarnas och arbetstagarnas behov. Vi kräver av kommissionen att den skall dra tillbaka sina förslag och av medlemsstaternas regeringar att de skall förkasta förslagen i rådet. Vi hoppas att arbetstagarna inom näringsgrenen, i sin gemensamma kamp, skall kasta omkull denna människofientliga politik, som främjar en spekulativ förvaltning av järnvägen, och som är till nackdel för transportsäkerheten samt arbetstagarnas och användarnas rättigheter.

Wibe
Anledningen till att jag röstade emot betänkandet var att jag anser att kommissionens dokument innebär en detaljreglering av järnvägarna som branschen ej är betjänt av. Jag tror inte att man kan tvinga fram en ökad effektivitet med en myckenhet av detaljreglering från Bryssel.
Betänkande (A4-0059/99) av Swoboda

Alavanos
I Amsterdamfördraget föreskrivs särskilda regler för de allmännyttiga företagen. I Swobodas betänkande förespråkas emellertid åtgärder av teknisk karaktär inom ramen för avregleringen, utan att det ens finns ett ramdirektiv för järnvägarna. Regeringarna i ministerrådet har redan kommit med invändningar, och i många länder har det förekommit aktioner och strejker av järnvägsarbetarna.
Av dessa anledningar röstar jag emot resolutionsförslaget.

Lindholm
En utveckling av järnvägssektorn och ett utvidgat samarbete är både önskvärt och nödvändigt, inte minst ur miljösynpunkt. Den ständigt ökande trafiken på våra vägar medför också en ökning av antalet trafikolyckor, med mänskliga tragedier som följd.
Kommissionens förslag utgör dock ingen lösning: å ena sidan en liberalisering och konkurrensutsättning av järnvägssektorn, å andra sidan en oerhörd styrning och detaljreglering. Att t.ex. på EU-nivå besluta om tidtabeller samt när och hur dessa skall ändras, om rabattsystemets utformning, reservationsavgifter m.m., tycker jag är absurt.
Järnvägens betydelse i ett stort och glesbefolkat land som exempelvis Sverige är oerhört stor. Av naturliga skäl kommer vissa delar av järnvägsnätet aldrig att kunna bli ekonomiskt lönsamma. Ändå är det nödvändigt att uppehålla trafiken där, när man har som målsättning att hela landet skall " leva" . Järnvägssektorns framtid måste därför först diskuteras ordentligt i medlemsländerna innan ytterligare direktiv antas på EU-nivå.

Lindqvist
Transporter sker över gränserna. Därför behövs ett samarbete för transportpolitiken, vilket omfattar även järnvägstrafiken.
Betänkandet är dock för detaljerat när man går ända ned på tidtabellsnivå. Jag har därför röstat nej till punkt 21 i betänkandet.

Wibe
Anledningen till att jag röstade emot betänkandet var att jag anser att kommissionens dokument innebär en detaljreglering av järnvägarna som branschen ej är betjänt av. Jag tror inte att man kan tvinga fram en ökad effektivitet med en myckenhet av detaljregleringar från Bryssel.
Betänkande (A4-0101/99) av Tamino

Schörling
Herr ordförande! Taminobetänkandet är ett synnerligen viktigt betänkande, eftersom det handlar om hur utvecklingen av bland annat elapparater, datorer och mobiltelefoner har ökat mikrovågor och elektromagnetiska fält i vår miljö. Hur dessa apparater och denna strålning påverkar människors hälsa på kort eller lång sikt, vet vi emellertid inte mycket om. Vi är försökskaniner i vår egen utveckling, kan vi säga. Vi misstänker dock att denna strålning kan leda till cancer, förändringar av nervsystemet, immunförsvaret och aktiviteter i cellerna osv.
Kommissionens och expertkommitténs bedömning går faktiskt stick i stäv mot många vetenskapliga publikationer som inte finns redovisade i kommissionens förslag. Kommissionen säger i sin rekommendation till medlemsländerna att det inte finns övertygande bevis från försök på att extremt lågfrekventa magnetfält ger genetiska skador, och att det därför är osannolikt att det kan ge cancer. Men det kan man faktiskt inte säga när man inte är säker , och när det dessutom finns andra som säger annat. I detta fall måste då försiktighetsprincipen få råda. Världshälsoorganisationen säger att man inte kan garantera att elektromagnetiska fält är ofarliga, och oron växer bland människorna.
I Italien, Luxemburg och i Sverige finns det i dag strängare bestämmelser än de som kommissionen nu föreslår. Det är den vägen som vi måste gå vidare på när vi inte vet. Det är alltså försiktighetsprincipen som måste råda. Vi måste kunna ange minimiavstånd från bostäder och arbetsplatser till anläggningar som alstrar elektromagnetiska fält.
Jag beklagar verkligen att vi inte antog alla ändringsförslag från V-gruppen och från Tamino, speciellt dem som gäller försiktighetsåtgärder och kvalitetsmål för långsiktiga effekter av elektromagnetisk strålning.

Bonde och Sandbæk
Kommissionens rekommendation om begränsning av befolkningens exponering för elektromagnetiska fält, handlar om att undvika erkända akuta effekter av att t.ex. använda telefonutrustning och elektronisk utrustning, samt den akuta effekten av det stigande antalet högspänningsledningar i bostadsområden. Rent allmänt är Junirörelsen en ivrig anhängare av försiktighetsprincipen, men vi menar också att principens användning bör bedömas kritiskt från fall till fall. I detta fall har vi dragit den slutsatsen att Europaparlamentet bör avvisa önskemålet om en mycket restriktiv rekommendation på området.
Tamino har i sitt arbete med betänkandet velat ta itu med eventuella långtidseffekter av magnetfälten. Detta ämne har allmänheten intresserat sig för under många år, och det har under de senaste 20 åren varit föremål för en intensiv forskning. Det är dock inte vetenskapligt bevisat att det sker hälsoeffekter, som t.ex. utveckling av cancer, på längre sikt. Just nu genomförs större undersökningsprojekt, som skall bedöma de elektromagnetiska fältens betydelse för bl.a. utvecklandet av cancersjukdomar. Vi anser alltså att det inte är lämpligt att reagera på enskilda undersökningar, utan att EU i stället bör invänta färdigställandet av bl.a. WHO: s stora utvärderingsprojekt, innan dess en lagstiftningsprocess rörande eventuella långtidseffekter inleds. Forskningen på området, t.ex. inom Kræftens Bekæmpelse i Danmark, är mycket omfattande, och med utgångspunkt i resultaten av denna forskning kan vi tyvärr inte stödja Taminos mycket restriktiva ändringsförslag. Om de kommande undersökningsresultaten från bl.a. WHO uppvisar bevis, bidrar vi naturligtvis mycket gärna till en lagstiftning som skall skydda oss mot eventuella långtidseffekter. Men fram till dess hänvisar vi till de råd vi fått från Kræftens Bekæmpelse .

Deprez
Ingen i denna kammare kan rimligen bestrida att folkhälsan och konsument- och miljöskyddet är viktiga angelägenheter som måste vägleda våra överväganden och åtgärder.
Inte heller kan någon påstå att våra samhällen utan en större katastrof kan klara sig utan elenergi och de elektromagnetiska fält som den alstrar. Vår uppgift blir därför att se till att användningen av den åtminstone åtföljs av normativa och förebyggande åtgärder för att skydda befolkningen.
Följaktligen måste vi kringgärda våra beslut med önskvärda vetenskapliga försiktighetsåtgärder.
Jag delar alltså föredragandens känsla: skyddsåtgärderna måste regelbundet belysas och omvärderas mot bakgrund av ökad vetenskaplig kunskap och ett större antal sätt att använda de energitransportsystem och den utrustning som kan öka konsumenternas och befolkningens exponering för elektromagnetiska fält. Det är inte för att hindra tekniska framsteg, utan för att optimera de välgörande effekterna och samtidigt begränsa nackdelarna i allt högre utsträckning.
Med hänsyn till att det på europeisk nivå inte finns en enhetlig metod för att mäta utrustningars regelmässighet, och med tanke på att man bör inrätta ett enhetligt kontrollsystem som inte hindrar fullbordandet av den inre marknaden, vore det bra att uppmana kommissionen till att snabbt föreslå ett system för kontinuerlig översyn av utrustning som alstrar elektromagnetiska fält och därvid använda information om den större intensiteten och den längre användningstiden.
Jag kommer alltså att stödja förslaget till rekommendation, såsom det har ändrats.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi har röstat för Taminobetänkandet om begränsning av befolkningens exponering för elektromagnetiska fält för att vi instämmer med innehållet, men också för att understryka vikten av att regler fastställs som inte skapar risk för att Sverige måste försvaga sina nuvarande regler. Med kommissionens förslag finns en sådan risk, eftersom detta förslag är mindre strängt än gällande svenska regler. Detsamma gäller för Italien och Luxemburg.
Vi vill också framhålla vår förvåning över att Sveriges regering i rådet enligt tillgängligt protokoll från den 5 februari 1999 inte har stött de krav på skärpta regler som har framförts av Italien, vilka skulle ta hänsyn, inte bara till kortsiktiga termiska effekter, utan också till långsiktiga risker, t.ex. den cancerframkallande effekten - ungefär i samma anda som i Taminobetänkandet. Tvärtom tycks Sverige i något fall ha förordat en försvagning av kommissionens text. Detta finner vi synnerligen anmärkningsvärt.

Lindqvist
Betänkandet är oerhört viktigt ur miljösynpunkt, men också mycket detaljerat. Jag anser ändå att miljöaspekten måste ta över och har röstat ja.

Manisco
En av de mest alarmerande aspekterna av den fråga vi diskuterar som framkommer är det faktum att den text vår föredragande Gianni Tamino har tvingats arbeta med än en gång avslöjar kommissionens oförmåga att respektera medborgarna. Vetenskapen lär oss, även om det fortfarande finns osäkerheter härom, hur farliga elektromagnetiska vågor, både med låg och hög frekvens, är för den mänskliga hälsan. Trots detta hävdar kommissionen helt enkelt att denna fara inte finns och förnekar på så sätt bland annat den roll som åligger den genom artikel 130r i fördraget och som lagstiftare till medborgarnas fromma. Ändå kan inte medborgarna i Volturno sova längre, till följd av de sändare som sitter ovanför deras huvuden.
Man måste framför allt försvara herrar industrimagnaters profiter, medborgarnas hälsa är en optional !
Hur kommer det sig att kommissionen vägrar sätta upp gränser till skydd för konsumenterna? Och varför inför den inte krav på en obligatorisk märkning av produkterna, som anger de faror som uppkommer via elektromagnetiska vågor och hur de skall användas? Varför inte till exempel sätta en etikett på hårtorkar som förklarar att det är mer hälsosamt att använda dem så långt som möjligt från huvudet? Eller en på mikrovågsugnar som helt enkelt förklarar att man bör hålla sig på någon meters avstånd medan de är i funktion? Varför inte varna för att långvarig användning av mobiltelefon kan vara farlig för våra hjärnceller? Blotta tanken på en eventuell minskning av telekommunikationsföretagens vinster är en dödssynd för er präster i marknadsgudens tjänst. Vi italienska kommunister däremot anser att medborgarnas hälsa kommer i första rummet.
Betänkande (A4-0082/99) av Needle

Schleicher
Herr ordförande! Amsterdamfördraget inför nya måttstockar för Europas hälsopolitik. Det har kommissionen informerat oss om. Men ansatserna i Needles betänkande som till viss del är positiva sträcker sig i vissa avseenden långt bortom det målet. En förfelad hälsopolitik i många medlemsstater får inte vara en anledning att åter igen förlägga ansvaret till europeisk nivå. Det är skälet till att jag har röstat emot Needles betänkande. De få medel som vi har i Europa måste vi använda till konkreta projekt och inte slentrianmässigt sprida ut enligt principen att alla skall ha lika mycket.

Bébéar
Amsterdamfördraget kommer att reformera ett stort antal förfaranden som hittills har styrts av sedvana, och det kommer framför allt att underlätta en bättre överensstämmelse i fråga om hälsa, tack vare den nya artikeln 152.
Gemenskapspolitiken på hälsoområdet är i behov av att anpassas i förhållande till nya prioriteringar och nya strukturer. Den allvarliga " galna ko" -krisen gjorde att vi, tyvärr, förstod intresset i att förbättra den information som sprids i syfte att främja folkhälsan. Att samla in uppgifter om de europeiska medborgarnas hälsa är mer nödvändigt än någonsin. Spridningen av en analys av dem har blivit oundgängligt för den breda allmänheten, men också för de ansvariga som behöver förändra sina nationella hälsosystem.
Utifrån detta är det också möjligt att främja och omorganisera medlemsstaternas aktiviteter på olika områden och att sprida de bästa erfarenheterna.
Det räcker inte med att informera. Man måste också reagera snabbare på hälsohoten än vad vi normalt gör. Inom läkarvetenskapen är snabbheten en avgörande faktor som förutsätter en ökad övervakning och nya samordningssystem inom gemenskapen. Det är många områden som berörs: sällsynta sjukdomar, livsmedelssäkerhet, blodsäkerhet, miljöhot, bieffekter av läkemedel, etc.
Man skulle också kunna beakta medlemsstaternas specifika särdrag på läkemedelsområdet, samt en lämplig tillämpad politik när det gäller narkomani, hjärt- och kärlsjukdomar, ämnesomsättningsproblem, etc.
Jag godkänner alltså betänkandet Needle, för att han har kunnat dra fördel av Maastrichtfördragets positiva konsekvenser inom ett så viktigt område som folkhälsan.

Chanterie
Hälsoskydd är en i den europeiska sociala stadgan erkänd grundläggande rättighet (artikel 1) och en i fördraget fastställd målsättning (artikel 3).
Gemenskapsåtgärder är alltså berättigade, nämligen i den mån de avser gränsöverskridande aspekter. Till exempel vatten-eller luftföroreningar som har konsekvenser som inte begränsas till en eller annan medlemsstat, virus, bakterier, mikrober och andra sjukdomsbärare bryr sig inte om statsgränser. På samma sätt som miljöpolitiken har en gränsöverskridande dimension har alltså folkhälsopolitiken en europeisk aspekt.
Det gäller då att göra en tydlig åtskillnad mellan det som hör till gemenskapsåtgärderna och det som inte gör det. I det sammanhanget gäller å ena sidan artikel 52 (f.d. 129) om folkhälsa och å andra sidan artikel 5 (f.d. 3b), inbegripet ett protokoll och två förklaringar - om subsidiaritet och proportionalitet. Bägge ger en grund för kompletterande gemenskapsåtgärder som består av politiska åtgärder å ena sidan och samarbete mellan medlemsstater och med tredje land eller internationella organisationer å den andra. Medlemsstaternas ansvar för anordnande och tillhandahållande av hälso-och sjukvård skall dock respekteras fullständigt. Det betyder att folkhälsosystemens och sjukvårdens roll som sådan inte är en europeisk befogenhet.
När föredraganden i punkt 6 uppmanar till " ett främsta mål för gemenskapsåtgärderna som koncentreras på att skapa rättvisa inom folkhälsan" så överskrider han inte endast gränserna för subsidiariteten och proportionaliteten utan han begår även en överträdelse mot bestämmelserna och andan i fördraget. För det första finns det ingen rättslig grund för att vidta sådana åtgärder. För det andra så är " rättvisa inom folkhälsan" inte heller någon fördragsmålsättning. I fördraget talas det om att säkerställa " en hög nivå för skydd av den mänskliga hälsan" . Dessutom sägs det i fördraget att gemenskapsåtgärder måste inriktas på att " förbättra folkhälsan, förebygga sjukdomar hos människan och eliminera risker för den mänskliga hälsan" . Det rör sig alltså inte om en så jämlik folkhälsa som möjligt utan ett så högt hälsoskydd som möjligt. För övrigt är en sådan strävan farlig eftersom man uppnår jämlikhet både genom att förbättra det som är dåligt och genom att försämra det som är bra.
Jag uppmanar därför föredraganden att ta tillbaka den första delen i punkt 6 för att undvika en " split vote" om det - ur fördragsrättslig synpunkt - vansinniga kravet.
Man kan självklart anmärka att en sådan fråga kanske kan införlivas vid nästa omprövning av fördraget. Ett mandat för en regeringskonferens är emellertid inte aktuellt i dag. Kommissionen säger för övrigt att dess meddelande inte innehåller några " officiella förslag till en ny gemenskapspolitik inom folkhälsan" . I sitt meddelande konstaterar kommissionen emellertid " en oroväckande skillnad i hälsotillståndet mellan de sociala klasserna" , dock utan att lägga fram något förslag om att rätta till det felet. Det är förståeligt eftersom kommissionen inte - varken juridiskt eller politiskt - har någon grund att stå på när det gäller att bekämpa den sociala ojämlikheten i den europeiska folkhälsan.
För övrigt får vi inte bli reaktionära . Maastrichtfördraget omfattar en särskild avdelning om folkhälsa och domstolen har - med domarna Decker och Kohll - uttalat sig om gemenskapsnivån i vissa delar av den sociala tryggheten. Det finns alltså visst hävstänger för en europeisk hälsopolitik. Vi får dock inte vara allt för entusiastiska genom att gå förbi eller gå runt fördraget. I stället för att nu anordna en regeringskonferens redan innan Amsterdamfördraget har ratificerats, så måste vi först använda fördraget på så sätt att i första hand den europeiska medborgaren får det bättre. Det är ju ändå hans skattepengar. Det är också hans hälsa.
Befolkningen förväntar sig också verkligen att det görs något åt de gränsöverskridande hälsohoten - och alltså de europeiska. De gränsöverskridande hoten har förresten ökat avsevärt på grund av handel och på grund av rörligheten i både yrkes- och fritidsverksamheten.
Livsmedel och matförgiftning kommer inte bara inifrån utan även från utlandet. BSE, salmonella, antibiotika och hormoner hotar att tränga in i våra livsmedel och sedan vidare in i vår kropp. Hälsoskyddet är alltså otvivelaktigt även en fråga om konsumentpolitik. Konsumentskydd är också - precis som folkhälsan - en avdelning i fördraget.
I Maastrichtfördraget lades grunden för ett europeiskt bidrag till konsument- och hälsoskyddet. I Amsterdamfördraget utökades och anpassades den grunden. Vi måste alltså först och främst rätta munnen efter matsäcken.

Deprez
Man kan inte rimligen tänka sig en effektiv hälsovårdspolitik utan att man också tittar på alla andra politikområden i Europeiska unionen och medlemsstaterna. Amsterdamfördraget föreskriver, med nöd och näppe, att en hög hälsoskyddsnivå skall garanteras när gemenskapen fastställer och genomför politikområden och åtgärder som kan få effekter på hälsan. Fördraget definierar vidare medlemsstaternas roll i fråga om organisation och tillhandahållande av hälso- och sjukvård.
Detta område är såpass viktigt att det förefaller lämpligt att inrätta ett generaldirektorat som skall ha ansvar för folkhälsopolitikens olika aspekter, inbegripet frågor om medel och expertis på hälso- och sjukvårdsområdet.
Också här bör subsidiaritetsprincipen tillämpas till fullo. Det är alltså inte frågan om att unionen skall ersätta medlemsstaterna i fråga om folkhälsan. Dess roll bör vara att stödja och komplettera medlemsstaternas åtgärder.
Mot bakgrund av detta delar jag helt uppfattningen, att man förutom att eftersträva en större samstämmighet med gemenskapens politikområden och sociala och ekonomiska program, bör rikta in gemenskapens hälso- och sjukvårdsåtgärder på att främja en verklig jämställdhet mellan människor, i förhållande till den fria rörligheten.
För att förverkliga det målet krävs det ovillkorligen att man kämpar mot orättvisor och för att alla skall ha lika tillgång till vård, och att man ger dem som arbetar inom hälso- och sjukvården möjligheter att öka sin kunskap och förbättra sin verksamhet, kanske t.o.m. genom att fastställa prioriterade områden inom hälso- och sjukvård. Det krävs också en bättre information till befolkningen om riskerna med dess livsstil och matvanor, såväl som ett aktivt förebyggande av sjukdomsframkallande faktorer.

Lindholm
Enligt artikel 152 i fördraget skall gemenskapen " komplettera den nationella politiken" vad gäller folkhälsa. Det finns en uppenbar risk att ambitionen blir så hög att gemenskapen anser sig behöva överta medlemsstaternas ansvar i stället för att komplettera dem. Ett uttryck för detta är t.ex. förslaget att utse en kommissionär och upprätta ett generaldirektorat som skall vara ansvarigt för hälsa, och som skall omfatta alla aspekter av folkhälsopolitiken.
Det måste stå alldeles klart att allt ansvar för medborgarnas hälsa, såväl politiskt som ekonomiskt, vilar på respektive medlemsstat. Europeiska unionen kan och skall vara ett komplement, och kan och skall inte överta detta ansvar.

Lindqvist
Socialpolitiken skall i huvudsak vara en nationell angelägenhet. Hälsofrågor gränsar dock ofta till både sociala frågor och miljöfrågor. Det är då svårt att dra gränsen för vad som skall betraktas som nationella frågor och vad som skall beslutas på europeisk nivå.
Jag stöder i sak betänkandet när det gäller att på alla sätt stärka folkhälsan. Ett förstärkt samarbete behövs mellan medlemsländerna och globalt för att förbättra mäns, kvinnors och barns hälsovillkor. Lagstiftning och genomförande av denna skall dock i första hand ske nationellt. Minimiregler kan vara ett sätt att lösa avvägningsfrågorna, med rätt för varje land att ha regler som går längre.
Sammanträdet avbröts kl. 12.50 och återupptogs kl. 15.00.

Europeisk Medelhavspolitik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0042/99 av Colajanni för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om meddelandet från kommissionen om Europeiska unionens roll i fredsprocessen och dess framtida bistånd till Mellanöstern (KOM(97)0715 - C4-0114/98), -A4-0095/99 av Sakellariou för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslaget till Europaparlamentets rekommendation till rådet om unionens Medelhavspolitik.
Colajanni
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag behöver inte säga till detta parlament som alltid uppmärksamt, ihärdigt och engagerat har följt händelserna i Mellanöstern, hur kritisk situationen är för närvarande, inte bara på grund av den långvariga låsningen i fredsprocessen, en låsning som har varat under arton månader, och på grund av att man inte tillämpar Wyeavtalet, utan också på grund av den fortsatta bosättningspolitiken, bristen på framsteg när det gäller korridoren som skulle förbinda Västbanken med Gaza, samt flygplatsen, hamnen och fångarna, inte att förglömma. Låt mig framför allt påminna om valet i Israel, vars resultat kommer att bli av avgörande betydelse. Det ankommer inte på oss att komma med pekpinnar och tala om vilken typ av regering som det landet skall ha. Naturligtvis hoppas vi att fredskrafterna skall vinna eller att de skall kunna bilda en koalition som inte styrs av fundamentalistiska ställningstaganden.
Den allmänna situationen i regionen är oroväckande. Inga lösningar har framkommit i Libanon eller i Syrien och inte heller görs det framsteg när det gäller tillämpningen av avtalen eller Barcelonaprocessen, för när det inte finns någon säkerhet för privatpersoner är det fullständigt omöjligt att föreställa sig en massiv våg av investeringar. Situationen för palestinierna är ohållbar. Europeiska unionen har under de senaste åren gjort stora insatser, som har visat sig bli av avgörande betydelse för den palestinska självständigheten. Utan Europeiska unionen hade det palestinska självstyret aldrig kommit till stånd. Unionen har varit av avgörande betydelse för den palestinska myndighetens överlevnad och även när det gäller palestiniernas liv, framför allt i Gaza, i det koncentrationsläger som består av en liten landremsa och där det lever en miljon människor. Stödet skall fortsätta, även om ingripandena sker under mycket svåra förhållanden, bortom all normal ekonomisk logik. Är det riktigt av kommissionen att kräva öppenhet och kamp mot slöseri och bedrägerier? Mycket har gjorts i det avseendet, men det skulle vara fel att bortse ifrån att alla åtgärder som genomförs i området bestäms av säkerhetsaspekterna och av inskränkningar som är helt befriade från alla former av logik eller ekonomiska kalkyler. Om man inte förstår detta, förstår man inte vad vi har uppnått i regionen.
Låt mig så anknyta till frågan om bristande hållbarhet. Vi måste vara medvetna om att vi har begärt mycket av palestinierna och att ha uppnått mycket. Vi begärde och fick fria och demokratiska val som har blivit ett exempel för många av de fria staterna i regionen. Vi begärde att man skulle stryka kravet om Israels utplånande i de palestinska stadgarna. Vi begärde att kampen mot terrorismen skulle intensifieras. Vi begärde och uppnådde en minskning av Hamas' makt och vi fortsätter att kräva mer demokrati och legalitet inom ramen för det palestinska självstyret. Men nu måste vi kräva ännu mer av palestinierna, och detta är den centrala punkten i min resolution. Den 4 maj utgör en vändpunkt som kan komma att visa sig dramatisk. Vi måste begära en ytterligare, sista ansträngning av palestinierna och det är att flytta fram tidpunkten för den ensidiga självständighetsförklaringen. Men för att lyckas med det måste vi ge dem goda skäl och jag tror att det krävs ett högtidligt politiskt åtagande av garantistaterna, dvs. USA, Europeiska unionen, Ryssland, med andra ord de stora från Oslo. Vi måste ge palestinierna en politisk deklaration som bekräftar åtagandena i Osloavtalet och som, framför allt, bekräftar att det palestinska folkets fullständiga rätt till självbestämmande kvarstår intakt, bortom den 4 maj 1999, det datum som bestämdes för fem år sedan i Oslo.
Jag tror palestinierna inser att övergången är svår och att de förväntar sig åtgärder från de stora aktörerna och internationella garanterna. Jag tror dessutom att de förstår att en unilateral självständighetsförklaring den 4 maj skulle kunna provocera fram en reaktion, något som för övrigt redan har påpekats, från israelerna, en reaktion som skulle kunna visa sig bli destruktiv för fredsprocessen. Jag tror de förstår att en sådan förklaring skulle kunna leda till att de krafter i Israel som är emot fredsprocessen segrar i valet och att de därför kan acceptera att datumet flyttas fram. Men det krävs ett initiativ från Europeiska unionen, USA och Ryssland och detta är det mest konstruktiva vi just nu kan göra för att stödja fredsprocessen i Mellanöstern.

Sakellariou
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr vice ordförande i kommissionen! Partnerskapet mellan Europeiska unionen och Medelhavsstaterna som vi med så stora förväntningar inledde på Barcelonakonferensen i november 1995, fungerar inte riktigt i dag efter tre och ett halvt år inofficiell existens. Jag har tidigare lagt fram två betänkanden om partnerskapet mellan Europeiska unionen och Medelhavsstaterna här i parlamentet, som resulterade i Europaparlamentets resolution av den 11 oktober 1995 inför Barcelonakonferensen, och resolutionen av den 13 mars 1997 inför Maltakonferensen. Det gläder mig att Europaparlamentet i båda fallen uttalade sig med en överväldigande majoritet för de föreslagna ståndpunkterna, och jag hoppas att vi även den här gången har hittat en ståndpunkt som kommer att antas av en majoritet.
Den här gången handlar det om en rekommendation till rådet som avsiktligen är mycket kortfattad, för att undvika en upprepning av de redan bekanta förslag som antogs i samband med de två tidigare resolutionerna. Jag vill rikta er uppmärksamhet mot fyra punkter, herr ordförande, som jag ber att ni sedan kommenterar.
Den första punkten: Det dödläge i fredsprocessen i Mellanöstern som har föranletts av Netanjahus regering har inverkat negativt på Barcelonaprocessen. Min kollega Colajanni har redan talat om fredsprocessen i Mellanöstern, och därför måste jag inte avge någon ytterligare förklaring. Men om vi vill driva partnerskapet mellan Europeiska unionen och Medelhavsstaterna framåt, måste vi också inta en aktivare roll i fredsprocessen i Mellanöstern. Då menar jag inte på det finansiella området, att betala är vi ju världsmästare i. Jag syftar på den politiska delen av förhandlingarna, där det är på tiden att vår företrädare Miguel Angel Moratinos får ta plats vid förhandlingsbordet och delta i fredssamtalen.
Den andra punkten: Vi måste integrera hela Medelhavetsområdet i partnerskapet och inte lämna några länder utanför. Jag menar då liksom mina kolleger på det parlamentariska Medelhavsforumet, att även Libyen skall inbjudas att delta. Den senaste händelseutvecklingen i samband med en lösning på fallet Lockerbie har enligt min uppfattning skapat gynnsamma förutsättningar för att även denna stat skall kunna bjudas in till nästa konferens.
Även Balkanstaterna, som inte kunde vara med från början, borde nu vid ett första tillfälle bjudas in som observatörer åtminstone. En utvidgning av deltagarkretsen kan ge konferensen nya värdefulla impulser.
Den tredje punkten: Det är inte bara för deltagarnas skull, utan även rent innehållsmässigt, som vi behöver nya impulser. I synnerhet på det säkerhetspolitiska området skulle vi i Stuttgart kunna ta upp gamla förslag, t.ex. förtroendeskapande åtgärder och stabilitetspakten för Medelhavet, liksom nya förslag, t.ex. rustningsbegränsningar och nedrustningsavtal. Även på området inrikespolitik skulle vi kunna väcka nytt liv i Barcelonaprocessen med frågor som rör invandringen.
Jag avslutar med den sista punkten som har att göra med dessa staters skulder. Vi har varit beredda att satsa en rejäl summa på Medelhavspolitiken, men alla investeringar och ansträngningar på området kommer inte att leda någon vart, om vi inte först kan få till stånd en skuldavskrivning i dessa stater. Jag tänker här på det förslag som förbundskansler Schröder lade fram på G8-mötet om att de medel som motsvarar skuldavskrivningen skall återinvesteras i utvecklingen av dessa stater.
Om vi försöker följa den inriktningen och ta fasta på nya impulser för att väcka nytt liv i processen, då kan Stuttgart komma att bli en verklig framgång.

Tomlinson
Herr ordförande! Mellanösternpolitiken har länge varit en fråga som i mycket hög grad har intresserat utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, och jag vill gratulera herr Colajanni till hans utmärkta betänkande.
Intresset i kammaren sträcker sig emellertid långt bortom utrikesutskottet, och under förra året var budgetutskottet starkt involverat i de framtida bestämmelserna för finansiering av fredsprocessen och slutligen, när kommissionär Marin själv involverades i denna process, såg vi resultaten av det utmärkta samarbetet mellan kommissionären och budgetutskottet.
Men budgetkontrollutskottet har på liknande sätt länge haft ett starkt intresse, ett intresse som kommer av det faktum att ungefär 54 cent av en dollar av kostnaderna för fredsprocessen i Mellanöstern finansieras genom Europeiska unionens budget. I en mycket komplicerad politisk situation är det emellertid en del av vårt ansvar i budgetkontrollutskottet, att se till att de europeiska skattebetalarna får valuta för pengarna, såväl som att resurser som slussas dit av skattebetalarna får maximal politisk effekt i fredsprocessen. I detta syfte går det inte att undvika att man i yttrandet från budgetkontrollutskottet tar upp de kritiska frågorna, i stället för de mer positiva.
Jag vill här och nu säga att vi har varit mer än nöjda med det samarbete som vi har haft med kommissionär Marin, som har besvarat en rad mycket detaljerade frågor, som följts upp av en grupp mycket detaljerade kompletterande frågor om ett antal av de problem som har uppkommit i Mellanöstern från genomförandet av processen, och att vi är mycket tacksamma för det samarbete som vi noterar från kommissionens sida, vad gäller en mindre delegation från budgetkontrollutskottet som kommer att besöka Mellanöstern, särskilt för att undersöka frågorna rörande " valuta för pengarna" i de ockuperade områdena. Det kommer uppenbarligen att vara vid detta tillfälle som vi kan göra en slutlig bedömning om frågorna rörande valuta för pengarna, och detta kommer att göras i samband med förfarandet för ansvarsfrihet.
Samtidigt som vi framför våra gratulationer till herr Colajanni för hans betänkande, ställer vi kritiska frågor kring kvaliteten på utgifterna och vi gratulerar kommissionär Marin personligen för det sätt på vilket han har samarbetat med budgetkontrollutskottet och med delegationen, för att försäkra sig om att vi lämnar korrekta rapporter till parlamentet när det gäller ansvarsfriheten.

Samland
Herr ordförande! Vår kollega Tomlinson har redan tagit upp de punkter som vi intensivt har diskuterat de senaste veckorna, i synnerhet med hans mandat som föredragande i samband med Palestina-frågan och de nya bestämmelserna, som vi på ett berömvärt sätt kunnat knyta samman till ett gemensamt paket med rådet och kommissionen. Vi är, bortsett från på de punkter som vi har bett kommissionen förbättra, nöjda med det förslag som kommissionen har tagit fram, eftersom det innebär att de problem vi har tagit upp i debatten nu är undanröjda.
Jag vill ändå passa på att ta upp två punkter. Den första är: Vi har att göra med ett program som skall genomföras tillsammans med partner, som har svårt att redan i början av året förutse vilka utgifter som kan bli aktuella. Vi har inte att göra med ett program där man, som i de vanliga programmen inom gemenskapen, kan göra en exakt bedömning av medelutflödet. Det innebär att vi, om ni i dag tänker på backlog , givetvis också har en backlog i det här programmet, det vill säga anslagna medel utan utflöde som vi så att säga släpar med oss som gamla synder.
Men vi behöver - och jag vet hur svårt det är, för vi har tillsammans med kommissionen också gjort ett försök att förbättra det här förfarandet - en större trygghet i förfarandet, även vad de väntade utgifterna för det aktuella budgetåret beträffar. På den punkten, kära kommission, vill jag vänligen be er försöka ge oss större trygghet i planeringen och förverkligandet av programmet under året. Om ni tänker på vid vilken tidpunkt medlen har använts, så är det en stor del av medlen som inte kom att användas förrän under årets sista veckor.
Men vi har i samband med Notenboom-föfarandet i oktober en sista chans att omfördela sådana medel som inte har använts under det gångna året. Därför behöver vi en större trygghet från er i framtiden, d.v.s. en översikt direkt efter sommaruppehållet över hur stort medelutflödet beräknas kunna bli, för ni vet lika väl som jag, att vi i fjol var tvungna att åter avskriva medel för att det inte fanns någonstans att göra av dem under de få veckor som återstod till jul.
Jag vet att det är ett stort problem just med sådana partner som man måste förhandla med på ett annat sätt än man kan göra inom gemenskapen, men vi kommer inte undan den här frågan, om vi inte vill dra på oss en mängd problem som vi skjuter framför oss till framtiden. Därför är jag mycket intresserad av - och det är också målsättningen med budgetutskottets ändringsförslag - att man i framtiden tar hänsyn till detta inom ramen för betänkandet. Vi har också lagt till det i vårt yttrande till betänkandet.

Verheugen
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Ordförandeskapet ser det som mycket positivt att Europaparlamentet i dag ägnar sig intensivt åt Mellanöstern och Europeiska unionens roll i fredsprocessen i Mellanöstern. Som ni vet stöder Europeiska unionen aktivt och ständigt denna fredsprocess efter avtalen i Oslo och Madrid.
Europeiska unionen utsåg 1996 den spanska ambassadören Moratinos till EU: s särskilda ombud i fredsprocessen i Mellanöstern. Sedan dess har Moratinos visat ett starkt engagemang i frågan och tagit flera initiativ för att fredsförhandlingarna skall kunna avslutas med framgång. Alla ordförandeskap har ägnat frågan särskild stor uppmärksamhet.
Den tyske utrikesministern Fischer besökte den 10-14 februari alla stater i området inklusive det palestinska autonomiområdet, för att genom en dialog med alla parter få till stånd en ökad tillämpning av Wye Plantation-avtalen. Jag tar upp det här, eftersom Europaparlamentets resolution kan ge intryck av att EU inte företräds som det borde i fredsprocessen. Jag vill också påpeka att Europeiska unionen hittills på goda grunder har bestämt sig för att stödja USA i deras intensiva ansträngningar för att uppnå en fredlig lösning i Mellanöstern, i stället för att gå in i ett konkurrensförhållande till USA.
USA har länge varit en partner som accepteras av båda sidor, och vi erkänner och respekterar USA: s roll och inflytande i området. Vi måste komma ihåg att det här är en mycket svår process som visserligen redan har krönts av viss framgång, men som även har drabbats av många bakslag. Palestiniernas rätt till självbestämmande står mot Israels rätt till säkra och erkända gränser. Med tanke på den komplicerade bakgrunden till konflikten är det särskilt viktigt att visa uthållighet och tålamod.
Jag vill i det här sammanhanget påpeka att Europeiska unionen redan i stor utsträckning har bidragit till fredsprocessens fortskridande i Mellanöstern. EU har givit mycket generösa bidrag till de palestinska områdena sedan 1993. På det sättet ger man inte bara ett stort ekonomiskt bidrag, utan man gör att det över huvud taget blir möjligt att förverkliga de politiska avtalen.
Man är i EU medveten om att det också uppstår problem i samband med detta. Med tanke på våra omfattande insatser är vi naturligtvis besvikna och desillusionerade över den negativa ekonomiska utvecklingen i området. Det är oroväckande att befolkningens levnadsstandard i dag är lägre än den var 1993. Jag tror att dödläget i fredsprocessen är en av anledningarna till problemen liksom den dåliga tillämpningen av just de ekonomiska avtalen som det har kommit att innebära. Men israelerna och palestinierna har själva ett ansvar. De måste på sina respektive områden se till att den internationella hjälpen utnyttjas mer effektivt än den hittills har gjorts.
Men man får inte glömma att det också finns framgångsrika EU-projekt, som har medfört en avsevärd förbättring av människornas livsvillkor. Som exempel kan jag nämna byggprogrammen för skolsektorn och vattenreningsanläggningarna i Betlehem, Nablus och Hebron liksom sophanteringen i Gaza. Det är en klen tröst att tänka på att den ekonomiska utvecklingen i de palestinska områdena förmodligen skulle ha tagit en ödesdiger riktning, om det inte hade flödat in hjälp från EU och andra biståndsgivare. En sak är klar: Utan den hjälpen skulle inte de palestinska autonoma myndigheterna vara livsdugliga i dag, och det skulle ha äventyrat hela fredsprocessen.
Det är något vi även i framtiden bör hålla i minnet, för besvikelsen över den ekonomiska utvecklingen i de palestinska områdena får inte innebära ett principiellt ifrågasättande av EU: s finansiella engagemang. Finansiell hjälp är politisk hjälp. Utan vårt stöd skulle inte fredsprocessen, och därmed inte heller människorna i området, ha en chans. Därför gläds jag över att EU har beviljat ett omfattande stöd för åren 1999-2003 på biståndsgivarkonferenserna i Washington och nu senast under det tyska ordförandeskapet i Frankfurt.
Den gången, det vill säga i Frankfurt den 4 och 5 februari, diskuterade man detaljerna kring en effektivare användning av EU-medlen. Då diskuterades inte bara de israeliska byråkratiska hindren, utan även svårigheterna inom den palestinska förvaltningen som ni med all rätt har tagit upp i ert parlamentsbetänkande. Genom att överta det delade ordförandeskapet på konferensen har EU för övrigt också visat sitt engagemang utåt på ett effektivt sätt.
Men det finns en annan aspekt av EU: s stöd till fredsprocessen i Mellanöstern, nämligen partnerskapet mellan Europeiska unionen och Medelhavsstaterna. I och med den tredje uppföljningskonferensen för EU: s utrikesministrar och deras tolv Medelhavspartners inom ramen för Barcelonaprocessen i Stuttgart nästa månad bidrar EU åter till den regionala integreringen och den ekonomiska utvecklingen i Mellanöstern. Vi räknar med att det skall bli ett komplement till fredsprocessen, och att öppna nya kanaler för förståelse och en dialog.
Låt mig ta upp ytterligare två punkter som finns med i Europaparlamentets resolutionsförslag. För det första påpekandet om att det är nödvändigt att stödja Jordanien: ordförandeskapet delar helt och hållet den uppfattningen. En ekonomisk och politisk stabilitet i Jordanien är en avgörande faktor för ett säkerställande av freden i Mellanöstern.
Utrikesminister Fischer talade även med den nye kung Abdullah under sin Mellanösternresa. Fischer gav uttryck för EU: s intresse av en uppföljning på den jordanska politiken. Kung Abdullah garanterade en sådan. Vi européer har stort intresse av att säkerheten och stabiliteten bevaras i denna viktiga stat, och därför bör vi i EU fortsätta hjälpa Jordanien inom ramen för våra möjligheter. Rådet (allmänna frågor) bad den 22 februari kommissionen att med beaktande av de nationella bidragen pröva hur EU kan fortsätta att bidra med stöd.
Den andra frågan gäller vattenbristen i Mellanöstern. Vi känner alla till att det är ett av de allvarligaste problemen i området och att alla drabbade stater förr eller senare kommer att bli tvungna att samarbeta. Ambassadör Moratinos har redan fört flera samtal i den frågan med Israel, Jordanien och de palestinska myndigheterna. Han har vidare tagit initiativet till en task force i vattenfrågor. Utrikesminister Fischer poängterade under sin Mellanösternresa det europeiska intresset av en lösning på vattenfrågan. Flera medlemsstater är aktiva på det området.
Jag kan försäkra er om att Europeiska unionen även i fortsättningen kommer att spela en viktig roll för fredsprocessen i Mellanöstern. Vi kommer att fortsätta driva den politiken med engagemang och tålamod, med omdöme och stora insatser utifrån överenskommelsen med Förenta staterna. Jag är säker på att parterna inom en inte alltför avlägsen framtid kommer att kunna uppnå den av alla så efterlängtade freden i Mellanöstern.

Marín
Herr ordförande! I dag kommer ni att diskutera två texter som, i det palestinska fallet och även i det libyska, kommer att ha stor betydelse i den framtida utvecklingen av Europeiska unionens Medelhavspolitik. Jag vill uttrycka min tacksamhet till herrar Sakellariou och Colajanni för deras betänkanden, framför allt med tanke på att de är ledamöter som griper sig an dessa ämnen med särskild uppmärksamhet.
Jag skall göra den politiska analysen mycket kort, eftersom det som rådets ordförande sade är exakt kommissionens inställning. Låt mig alltså förkorta min politiska analys, eftersom jag har mycket litet att tillägga till det som ordföranden sade.
Vad gäller det som Colajanni sade, delar jag hans uttalande om att mötet i Stuttgart är mycket viktigt. Det är kort sagt ett möte som äger rum i ett politiskt känsligt läge. Det är sant, som Verheugen sade, att kommissionen och det speciella sändebudet, Moratinos, följde med rådet. Vi fick tillfälle att uppfatta den känsla som råder angående att finna en lämplig lösning på ett besvärligt politiskt scenario. Å ena sidan Osloavtalen från den 4 maj; å andra sidan de israeliska valen som givetvis kommer att spela en viktig roll i fredsprocessen och i utvecklingen av Wye Plantation-avtalet.
Det finns två positiva uppgifter jag vill tillägga. Ett mycket intensivt arbete har gjorts de senaste månaderna tillsammans med det tyska ordförandeskapet - och jag vill tacka det offentligt - för att kunna uppnå ett associeringsavtal med Egypten. I princip tror jag att vi kommer att klara att, innan mötet i Stuttgart, komma till en slutpunkt på dessa svåra förhandlingar, genom vilket ett så viktigt land som Egypten slutligen skulle få sitt avtal.
En återgång till den ordning som följer parlamentets rekommendation. Det är sant att ratificeringen av avtalen på nationell nivå går mycket långsamt. Senare kommer jag att diskutera det som Samland har lagt fram i fråga om programplaneringen och även programplaneringen för de blandade avtalen. Eftersom det är er sista tid i Europaparlamentet, herr Samland, och säkert även min, eftersom vissa insisterar på att jag skall gå i förtid, vill jag säga att ni bör rätta till systemet med blandade avtal. För systemet med blandade avtal, herr Colajanni, måste rättas till under nästa regeringskonferens annars kommer den genomsnittliga tiden för nationell ratificering att fortsätta att ligga på mellan två och ett halvt och tre år. Detta är inte kommissionens fel. Problemet ligger i att vi har en programplaneringsperiod som vi måste se över. Vi måste i en lugn och sansad debatt med Europaparlamentet och rådet ge svar inför framtiden. Jag är överens med er om att det finns saker som snabbt måste förändras och en av dem, herr Colajanni, är ratificeringssystemet för de blandade avtalen. Jag har dock i en skrivelse riktat mig till vissa medlemsstater för att de skall genomföra förändringen.
Ni tar upp en viktig punkt: hur problemet med fredsprocessens påverkan på Barcelonakonferensen skall lösas. Vi har talat många gånger om det. Jag tror att lösningen - och vi arbetar med detta tillsammans med ordförandeskapet och har haft många kontakter på teknisk nivå - blir att hålla ett liknande möte som det i Palermo. I lika hög grad som Maltakonferensen inte fungerade, eftersom den ägde rum under de värsta konfrontationerna mellan israeler och palestinier, anser jag att man i Palermo gjorde ett stort arbete. Man återtog tanken på att man till varje pris måste upprätthålla det politiska forumet i Barcelonakommittén, då det är den enda politiska referenspunkten som vi har i det Europa-Medelhavsarbetet, eftersom vi vet att den multilaterala processen och den regionala processen från dag till dag inte fungerar. Jag känner mig optimistisk och tror att vi kan göra att gott arbete i Stuttgart.
Beträffande fredsprocessen i Mellanöstern instämmer vi helt i det ordföranden sade och Colajannis filosofi är den riktiga. Vi måste arbeta på denna väg för att göra allt för att finna en bra lösning som kombinerar den 4 maj och en kompromiss, från den framtida israeliska regeringen, om att det gäller att snabbt utveckla fredsprocessen. Här har jag inte mycket att tillägga till det Colajanni och rådets ordförande Verheugen sade.
Vad gäller stödet till palestinierna vill jag först och främst peka på, utifrån det som Samland tog upp - vilket också Tomlinsson sade - att Europeiska kommissionen har gjort något så elementärt som att följa Tomlinsonbetänkandet för de närmaste årens programplanering för biståndskonferensen i Washington och Frankfurt. Problemet består - och jag är mycket glad över nästa besök som högt uppsatta medlemmar av budgetutskottet kommer att genomföra i områdena - av svårigheten att göra en finansiell programplanering i en situation med säkerhetsproblem, terroristattentat, avsaknad av en dialog mellan israeler och palestinier, avstängda områden, hindrad lossning av varor; olika svårigheter som är mycket välkända och som gör den finansiella programplaneringen väldigt svår.
Därav den nytta specialförordningen från Tomlinsonbetänkandet kommer att få, vilken detta parlament har godkänt. Jag kan alltså inte garantera ordföranden i budgetutskottet en finansiell programplanering till 100 procent. Det är omöjligt. Jag kan inte förutspå om Wye Plantation-avtalet kommer att genomföras eller inte. Jag tycker inte att Samland kan kräva det av kommissionen, medlemsstaterna eller av parlamentet. Om Wye Plantation-avtalet utvecklas normalt, kan man lägga fram den finansiella programplaneringen. Om Wye Plantation-avtalet inte fungerar kommer det att bli mycket svårt. Jag vill påtala det. Emellertid fortsätter vi på den linje som Europaparlamentet har lagt fram.
Verheugen sade någonting mycket viktigt. Det är sant att rådets ordförandeskap och kommissionen i februari, på Frankfurtmötet, framhöll de två viktigaste problem som vi har haft de fem senaste åren. För att uppnå en ekonomisk utveckling för palestinierna måste två krav uppfyllas: en större öppenhet i palestiniernas budget och att den restriktiva politiken från Israels sida upphör. Om den palestinska ekonomin fortsätter att vara sluten finns risken för korruption. med en öppen och genomblickbar palestinsk ekonomi uppstår inte svårigheter lika lätt. Men därför är det nödvändigt att Israel, vilket kommissionen många gånger har påpekat, godkänner det bilaterala avtalet - som redan är undertecknat - mellan den palestinska nationella myndigheten och Europeiska unionen. Det handlar om en grundläggande beståndsdel i vårt samarbete, och det är nödvändigt att påpeka för den israeliska myndigheten att de begår ett misstag genom att tillämpa denna restriktiva ekonomiska politik.
Angående säkerheten, Israel är i sin fulla rätt att kräva säkerhet och större samarbete i kampen mot terrorismen, men samtidigt är det uppenbart, vilket står i Colajannibetänkandet och kommissionens meddelande, att också palestiniernas ekonomiska utveckling är en viktig del av själva Israels säkerhet, och Israel kommer att bli mycket säkrare allteftersom den ekonomiska utvecklingen i Palestina sker. I motsatt fall får man större fattigdom, större marginalisering, större svårigheter på det palestinska området och större risker för att extremismen ökar.
Vi kommer således att göra den finansiella programplaneringen för de närmaste åren och här finns en punkt - och med detta avslutar jag - som jag skulle vilja be om förståelse för från parlamentet. Kommissionen kommer att föreslå parlamentet och rådet att Europeiska kommissionen inte längre skall ta hand om de löpande kostnaderna för den palestinska administrationen. Och detta måste man förstå. Tidigare, under de fem senaste åren, uppfyllde kommissionen strikt de politiska beslut som antogs i rådet av speciella motiv, och för att hålla den palestinska myndigheten vid liv, av politiska skäl, tvingades vi finansiera ett arbete med löpande kostnader som inte finns med i det ekonomiska stödprogrammet. Det var ett rent politiskt beslut och det måste man ta hänsyn till.
Vi vill alltså i framtiden att kommissionen inte skall stå för de löpande kostnaderna. Men vad skulle hända om gränserna stängs inom ett eller två år? Tänker vi låta den palestinska myndigheten falla? Nej. Men vad kommissionen kommer att föreslå är att man i vilket fall som helst fattar ett gemensamt beslut i Europaparlamentet och rådet. Vi anser att det är en rimlig lösning. Men på denna punkt, herr Tomlinson, ber jag er att ni, när ni informerar om beviljandet av ansvarsfrihet, inte glömmer att kommissionen, av politiska skäl, har betalat ut löpande kostnader som i princip inte har varit inkluderade i programmet för ekonomisk utveckling. Det finns ingenting att dölja och jag säger det öppet. Vi tänker inte upprepa det i framtiden. Men det jag vill säga kategoriskt är att det inte går att anklaga kommissionen och - jag säger det utan några komplex -, kommissionär Marín för att ha gjort något otillbörligt, när det enda jag har gjort är att tillämpa rådets och parlamentets politiska beslut.
Jordanien. Det är ett typiskt problem i en kompromisspolitik. I det gamla Meda-programmet, som håller på att förnyas, gjorde man ett program för strukturanpassning speciellt för Jordanien. Rådet sade - och det är sant - att man har bett kommissionen om ett särskilt program för Jordanien. Än en gång, herr Tomlinson, herr Colajanni, måste vi välja mellan politiken å ena sidan, och den finansiella strängheten å den andra. Om vi måste agera politiskt i fråga om Jordanien, låt oss då agera politiskt.
Libyen. Herr Sakellariou! Libyen är ett politiskt problem som måste lösas på politisk nivå genom ett politiskt beslut. Ni vet det mycket väl, och därför måste vi finna en lösning som föregår den formel som FN: s generalsekreterare har erbjudit. Är det bra om Libyentvisten löses? Självklart är det bra. Skulle det vara positivt om Libyen deltog i Europa-Medelhavskonferensen? Det skulle vara bra. Men vi vet alla att det finns en förutsättning. Om vi lyckas lösa den förutsättningen kommer vi att ha löst ett politiskt problem. Det är bättre att Libyens förbindelser med Europeiska unionen är normala än att de inte är det. Men det finns ett villkor som först måste lösas.

Ordföranden
Herr kommissionär! Ni drog ut litet på tiden, men jag förstår ert behov av att formulera åsikterna om er politik och om utvecklingen i denna viktiga fråga under de senaste åren, och ordförandeskapet visade därför sin förståelse för detta, om än det fick lov att visa stor förståelse.

Sakellariou
Herr ordförande! Jag vill för ovanlighetens skull tala om arbetsordningen. Enligt artikel 46.3 i arbetsordningen har parlamentet nämligen rätt att rikta en rekommendation till rådet i samband med artikel J7 i Maastrichtfördraget. Den rekommendation som parlamentet kommer att anta i morgon, var avsedd för rådets ordförandeskap. Rådets ordförandeskap har inte gått in på det som står i rekommendationen. Jag tackar kommissionens vice ordförandeskap Marín som gick in på det och tog upp frågan om Libyen. Men rekommendationen riktar sig till rådet.
Därför skulle jag för parlamentets del gärna vilja veta när rådet har för avsikt att ge oss ett svar på vår rekommendation, även om det så bara är ett " nej tack" .

Ordföranden
Herr Sakellariou! Jag har lyssnat på er med stor uppmärksamhet. Vad gäller den procedurfråga ni ställde, måste jag tala om för er att Verhaugen, rådsordföranden, förklarade för oss att det inte var möjligt för honom att stanna kvar längre, och han hörde följaktligen inte er rekommendation och kan alltså inte ge oss ett svar. Ordförandeskapet kommer emellertid att be om ett klargörande från rådet, så att vi får ett svar.

Swoboda
Herr ordförande! Jag vill börja med att hjärtligt tacka kollegerna Colajanni och Sakellariou för deras fängslande betänkanden, som pekar ut den riktning i vilken Europa skall gå. Men jag vill också tacka kollegerna Tomlinson och Samland, för jag är helt av den uppfattningen att kopplingen mellan utrikespolitik, budget och budgetkontroll måste bli starkare framöver, för att förhindra mycket av det som har hänt den senaste tiden. Som utrikespolitiker vet jag hur viktiga de finansiella medlen är för att bedriva utrikespolitik, men som ledamot vet jag också att vi i parlamentet samt befolkningen måste vara övertygade om att medlen används på ett effektivt och bra sätt.
En kommentar till det som kommissionär Marín sade. Det var verkligen intressant att höra. Herr kommissionär, ni sade att man måste skilja mellan politik och finansiell hårdhet. Kanske kan vi finna en gemensam lösning på hur vi skall kombinera dessa båda faktorer, hur vi skall agera politiskt samtidigt som vi i finansiellt avseende agerar effektivt. Jag kan ge er rätt på en punkt: Förmodligen var parlamentet inte riktigt redo att själv bygga en bro mellan politik och finansiell hårdhet. Vi står helt och hållet på er sida, åtminstone i min grupp, när det gäller det ni i dag har föreslagit. Vi kommer att stödja er i brobyggandet mellan politik och finansiell hårdhet.
Två kommentarer angående kollegan Sakellarious förslag. Jag vill stödja det han sade beträffande Libyen. Jag har själv varit i Libyen och talat med de ansvariga. Jag tror att många där är beredda att återvända till den internationella statsgemenskapen. De villkor som ni nämnde, herr kommissionär, kommer naturligtvis att fortsätta gälla. En kommentar till Colajannis betänkande, inför den resa som några kolleger och jag inom kort skall göra till Syrien och Libanon. Jag tror att vi måste satsa allt på att Israel skall fatta mod och dra sig tillbaka från Libanon. Det gagnar dem själva, men det gagnar även fredsprocessen, så att en sådan kan inledas även med Syrien angående Golanhöjderna.
En sista kommentar: Jag vill uppmana kommissionen och rådet att den 4 maj 1999, ett viktigt datum i palestiniernas historia, undvika att nya konflikter uppstår och se till att man ytterligare närmar sig en fredlig lösning.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Det gäller en ordningsfråga. Rådets ordförande är frånvarande i detta ögonblick då vi debatterar en rekommendation till rådet, och jag måste säga att det innebär en djup oartighet mot parlamentet eftersom det inte handlar om någon force majeure då han befinner sig i sal 100 i ett informellt möte. Jag anser att det är djupt oartigt mot plenarsammanträdet och mot det som vi debatterar. Jag ber alltså parlamentsordföranden att till rådsordföranden framföra vår protest mot detta ovanliga beteende i en parlamentsdebatt.

Ordföranden
Fru Izquierdo Rojo! Som ni förmodligen hörde nyss, har jag markerat rådsordföranden som närvarande under våra föredragandens anföranden. Ni får ursäkta mig, men jag önskar ingen diskussion om detta. Rådsordföranden var här under och efter Maríns inlägg, men ni lade kanske inte märke till det. Om han hade kunnat stanna kvar längre, hade det varit ännu bättre, och i det håller jag med er. Jag noterar dock denna del av era anmärkningar.

Graziani
Herr ordförande! Med er tillåtelse tycker även jag att det är underligt att rådets ordförande begränsar sig till att lyssna på kommissionen och föredragandena och sedan helt ignorerar debatten. Det är det intryck vi ofta får när man talar om Medelhavsproblemen, som behandlas nästan med en viss självtillräcklighet av Europeiska unionen, som en verklighet som när allt kommer omkring är besvärlig på grund av det huvudbry den ger, från Libyen till Mellanöstern till Balkan. Och ändå är detta den samtidigt mest känsliga och mest intressanta gräns vi har. Här har olika kulturer kontakt sedan århundraden, drabbar oftare samman än möts, men bedriver även handel och etablerar principen om de kommunicerande kärlen inom viktiga sektorer av kulturen, från filosofin till matematiken för att bara nämna några. Redan förr i tiden, men ännu mer i dag, var/är det för övrigt omöjligt att begränsa medelhavsländerna till bara de kuster som detta hav vidrör. De sammanlänkade problemen - betänk den oavbrutna raden av problem för Mellanöstern och Gulfen - medför att dessa gränser efter en viss punkt inte kan definieras såsom romarna gjorde när de på sina geografiska kartor nedanför den södra kusten skrev: " Hic sunt leones" .
Det första väsentliga misstaget vore därför om Europa skulle tro att det kan begränsa detta hav till de länder som liknar det i mindre eller större omfattning: det brokiga spektrum av kultur och politik som finns här kan inte reduceras på konstlad väg. Europa måste utveckla ett samarbete med alla kustländerna, självfallet inkluderande Libyen, och när problemen inte är geografiskt urskiljbara också med omgivande länder.
Den första punkten är alltså Medelhavsländernas mångsidighet. Den andra är lika viktig som försåtlig och svarar på denna fråga: är Medelhavsproblemet en fråga om gemensam ekonomisk utveckling med Europa? Det är även detta, men om man ser det som endast eller huvudsakligen detta begår man det andra väsentliga misstaget: problemet är även en gemensam samhällsutveckling. Hur? Genom att standardisera hela Europa? Det skulle vara det tredje väsentliga misstaget. Jag citerar här en mycket mäktig röst från den muslimska världen, den iranske presidenten Khatami, som det vore absurt att inte lyssna på. Ett folk, sade Khatami, måste om det accepterar förändringar och evolution i första hand vara medvetet om sin egen existens och sin egen historiska identitet, så att det kan använda dem som utgångspunkter. Nåväl, det är just detta Västvärlden inte alltid har förstått när den har följt sina koloniala eller postkoloniala ingivelser.
Visst, det är inte så lätt, vi har även att göra med mycket olika verkligheter, men det är inte isolering som kan lösa problem som i stället skall anförtros åt den politiska intelligensen: Libyen borde lära oss något. Den rätta varianten av fundamentalism får aldrig få oss att glömma att bakom den finns problem vi med all rätt kan uttala oss om: islam, till exempel, är inte nödvändigtvis intolerant i sig. De sociala och ekonomiska problemen blir till intolerans, när man låter dem förruttna.

Bertens
Herr ordförande! Fredsprocessen i Mellanöstern befinner sig i ett dödläge och parterna håller andan för å ena sidan valet i Israel i maj och å andra sidan för utropandet av den oberoende staten Palestina. Vi måste övertyga palestinierna om att skjuta upp det utropandet. Det måste erbjudas något i gengäld. Jag anser att vi även måste lova att erkänna den staten när den utropas. Vi får inte glömma att den 4 maj är slutet på Osloavtalets övergångsfas, och då kan det komma litet tydlighet i hur förhandlingarna skall sluta.
Det står klart att den fristen är viktig för att förhindra att de extrema krafterna tar överhanden i valet i Israel. Problemen i Libanon är stora nog. Europa måste predika måttfullhet och kompromissvilja och hoppas att Israels befolkning och regering hittar rätt väg till fred och dialog. Den fredsprocessen är också mycket viktig för Barcelonaprocessen, som nu också hamnat i ett dödläge av den anledningen.
Unionen måste, oberoende av fredsprocessen, investera i demokrati och mänskliga rättigheter. Good governance är grunden för en framgångsrik utveckling. Unionen kan stödja de här processerna genom att ge the civil society mycket uppmärksamhet. Förhoppningsvis har alla problem kring den rättsliga grunden för tilldelning av medel ur fonderna nu lösts. Dessutom måste unionen stödja anordnandet av ett parallellt möte med de icke-statliga organisationerna vid toppmötet Europa - Medelhavsområdet i Stuttgart. Min partigrupp, den liberala gruppen, stöder båda förslagen eftersom de är nyanserade och ger Europaparlamentet en röst i ett sådant viktigt skede i området. Fred, säkerhet och en bra framtid.

Ordföranden
Jag skulle vilja komma med en allmän anmärkning om de små grupperna. De ger en och en halv minut till gruppföreträdarna, en tidsrymd som är helt otillräcklig för att en kollega skall kunna formulera fem åsikter, och de förlitar sig på ordförandeskapets tolerans. Ordförandeskapet, å sin sida, hamnar i en svår sits och vill inte avbryta talarna. Denna taktik måste någon gång upphöra. Det skulle vara bättre om färre kolleger talade under längre tid, så att de skulle kunna uttrycka sig ordentligt. Vi kan inte ge en- eller en-och-en-halv-minut. Det är inte seriöst.

Van Bladel
Herr ordförande! Mycket värdering för föredragandena som de senaste fem åren med passion och noggrannhet lagt fram olika visioner. Hur intensiv den passionen än är att göra framsteg i Mellanöstern eller Medelhavsområdet, så är vi beroende av utvecklingen på platsen, till exempel valet i Israel och i Algeriet.
Dessutom hänger datumet den 4 maj som ett damoklessvärd över våra huvuden. Föredraganden uppmanar med rätta de palestinska myndigheterna att skjuta upp självständighetsförklaringen. Dessutom är jag rädd för att - om det skulle ske - det även skulle få konsekvenser för vårt ekonomiska stöd, och det får redan utstå mycket kritik och vi vill redan ha mer kontroll.
Det är samtidigt tydligt, herr ordförande, att vi begär av israelerna att de efter valet på allvar ger fredsprocessen ytterligare innehåll. I valupptakten hörs redan positiva tongångar, nämligen med avseende på ett eventuellt tillbakadragande från Libanon. Föredraganden talar om ett ovillkorligt tillbakadragande från Libanon. Det kan jag inte instämma i, eftersom Israel inte har någon garanti för att Libanon är i stånd att kontrollera de fundamentalistiska militanta grupperna. Det finns heller ingen klarhet över Syriens djupt inrotade närvaro i Libanon. Ett tillbakadragande från Libanon utan avtal med Syrien är att inbjuda till våldsamheter.
Låt oss därför hoppas att det hittas en sammanhängande lösning så att en del av det utifrån kommande hotet mot Israel försvinner och att det även blir ett realistiskt utrymme till att ge relationen med palestinierna ytterligare form. Ett återställande av fredsprocessen kan ha ett gynnsamt inflytande på Medelhavsområdet, men det beror inte uteslutande på det. Kommissionären hänvisade redan till Egypten. Tre år av förhandlingar, det är mycket viktigt att vi nu engagerar det landet i fredsprocessen. Det är synd att rådet inte är här längre. Precis som kommissionär Marín så uppmanar jag rådet att engagera Egypten som är ett viktigt land. Det är ett steg i rätt riktning.

Alavanos
Herr ordförande! Båda de betänkanden som vi behandlar, Colajannis och Sakellarious, är mycket bra. De röstades enhälligt igenom i vårt utskott och de har även vår grupps stöd.
Jag skulle vilja göra en kommentar om Sakellarious betänkande. Sakellariou betonade ett antal nyckelpunkter: lösningen av Mellanöstern-frågan, utvidgningen av konferensen genom Libyens men också länderna från f.d. Jugoslaviens deltagande, och skuldfrågan. Jag skulle emellertid vilja fråga: med den utveckling som vi har i dag, är det tillräckligt med dessa frågor? Är det inte så att det finns ny viktig fråga i Medelhavsområdet - som förresten inte är så ny, om vi dömer av den kraft med vilken den har kommit upp -, som hotar att destabilisera hela östra Medelhavet? Kan vi gå framåt mot ett säkerhetens och samarbetets Medelhav utan ta itu med kurdfrågan?
Kurdfrågan berör Medelhavsländer, den berör Turkiet, den berör Syrien, den berör länderna som utgör, som Graziani sade, en förlängning av Medelhavsområdet, som Irak och Iran. Kurdfrågan påverkar och destabiliserar förbindelserna mellan länderna i Medelhavsområdet, som exempelvis förbindelserna mellan Grekland och Turkiet, förbindelseerna mellan Turkiet och Cypern eller förbindelserna i östra Medelhavsområdet överhuvudtaget. Kan vi ignorera kurdfrågan? Kan vi låta bli att införliva den bland övriga frågor om samarbetet i Medelhavsområdet?
Vill vi ha ett politiskt engagemang för att möta terrorism, våld och situationer som vid upprepade tillfällen har fördömts av Europaparlamentet? Vill vi ha en internationalisering? Vill vi ha politiska lösningar i stället för våld? Jag tror att vi, om vi är för allt det ovanstående, måste anstränga oss för att finna ett sätt att föra in kurdfrågan i diskussionerna om det fredens och säkerhetens Medelhav som Europeiska unionen vill bidra till att skapa.

Tamino
Herr ordförande! På De grönas vägnar skulle jag först och främst vilja uttrycka stöd för betänkandena av Colajanni och Sakellariou och betona att båda de avhandlade problemen - fredsprocessen i Mellanöstern och den europeiska medelhavspolitik som utvecklats efter Barcelonaförklaringen - för närvarande befinner sig i en fas av allvarlig impasse , såsom andra ledamöter har understrukit. Otvivelaktigt, med utgångspunkt i de överväganden vi måste göra, kan vi inte annat än instämma i vad Colajanni hävdar i betänkandet om uppnådda resultat i avtalen från Wye Plantation och den viktiga nyheten om accepterandet av principen om " mark i utbyte mot fred" . Vi kan dock inte ignorera att impassen för närvarande till stor del har skapats av den vacklande hållning som den israeliska regeringen har intagit, vilken ställer upp stora hinder, och jag anser att parlamentet måste betona detta.
Problemet med freden i Mellanöstern kräver helt klart att även frågorna om Libanon och Syrien löses. Vad parlamentets åtgärder beträffar skulle jag vilja påminna om dess ingripande för att uppnå en så kallad people to people -åtgärd, och jag anser att det borde komma ett mer verkningsfullt svar från kommissionen i detta avseende.
Vad beträffar impassen för avtalssituationen efter Barcelonaförklaringen hoppas även vi på deltagande från alla berörda länder, det vill säga Libyen, men även länderna i det forna Jugoslavien och Albanien och vi begär att man fastställer en specialstadga för deltagande från Makedoniens sida.
Jag skulle vilja avsluta med att understryka att den situation vi befinner oss i till stor del även beror av den otillräcklighet Europeiska unionen för närvarande uppvisar, vad gäller att ta itu med problem som gäller utrikespolitik och gemensam säkerhet. Utan en lösning av denna aspekt blir vi svårligen trovärdiga.

de Lassus Saint Geniès
Herr ordförande, mina kära kolleger! De två frågor som vi behandlar denna eftermiddag är egentligen bara en enda.
Colajanni har, som han alltid brukar, gjort ett utmärkt betänkande. Det är balanserat och måttfullt, och han söker efter de allra minsta tecken på framsteg mot fred, för att parera de många tillfällen till konfrontation och hinder som hela tiden återuppstår i den israelisk-palestinska frågan.
Min grupp är emellertid mycket betänksam när det gäller den allmänna ståndpunkten. Denna mycket diplomatiska ståndpunkt verkar se ett konstaterat faktum i den israeliska regeringens kovändning när det gäller resolutionerna om fredsprocessen, trots att den har undertecknat dem. Föredraganden ber palestinierna om ytterligare en ansträngning, ett anstånd för att skjuta upp en ensidig självständighetsförklaring från den palestinska myndighetens sida. Men de diplomatiska insatserna är inte rättfärdigade när fredsandan inte respekteras, och när Netanyahu förefaller ha en allvarlig skuld på den här punkten, något som förmodligen inte gynnar det israeliska folkets långsiktiga intressen.
Europeiska unionen kommer inte att vinna särskilt mycket på att inte våga framföra sin egentliga ståndpunkt. Den misstar sig genom att fortsätta tro att Förenta staterna i stort sett på egen hand skall sköta den här frågan, med föreställningen om att detta tvingar Förenta staterna att vara öppnare för palestinska förslag och bättre kunna motstå de egna proisraeliska lobbygrupperna, i större utsträckning än om unionen framförde sin ståndpunkt och tryckte på i frågan.
Men i realiteten, vilket Sakellariou och kommissionär Monti erinrade om, är den ståndpunkt som vi måste inta i stor utsträckning beroende av den ståndpunkt vi måste inta för en ny start för hela Medelhavssamarbetet. Vår ståndpunkt kommer definitivt att få betydelse för en konsolidering av freden på tröskeln till Europa.
Utöver de klausuler som gäller mänskliga rättigheter och demokrati, bör man kunna tänka sig alla slags flexibla lösningar för att verkligen få i gång Barcelonaprocessen igen. Att lösa ekonomiska och demografiska problem i de berörda länderna kommer att markera, underlätta och befästa ett gradvist växande lugn, något som bara kan komma med tiden, i den eviga tvist mellan fientliga bröder som fördärvar Mellersta Östern.

Gollnisch
Herr ordförande, mina kära kolleger! Att fredsprocessen i Mellanöstern har förtvinat är i dag uppenbart, alltsedan Wye Plantation -avtalen. Vi vet var ansvaret ligger. Blockeringen beror på Israels omedgörlighet. Det finns också orsaker som inte är så uppenbara, t.ex. det stöd som den enda supermakten, Förenta staterna, ger den israeliska politiken, som i Washington och på andra håll kan finna mäktigt stöd. I Förenta staterna kan politikerna inte på allvar kritisera detta - av valtaktiska skäl - i synnerhet inte de som styr den federala administrationen.
Till sist handlar det om att den europeiska politiken tjänstvilligt anpassas efter Förenta staternas politik, t.o.m. när den amerikanska politiken strider mot de mest självklara europeiska intressena, och t.o.m. när vi har politiska och rättsliga medel för att motsätta oss detta. Det gäller t.ex. Libanon; i det fallet tolererar vi både politisk underkastelse och en fortsatt ockupation av dess territorium. Det gäller också Irak, där blockaden och bombningarna cyniskt har fortgått i flera år, vilket bara skadar civilbefolkningen, och samtidigt som det är uppenbart att det inte finns några säkerhetsskäl som kan rättfärdiga den politiken.
När skall vi äntligen utnyttja den rösträtt som både Frankrike och Förenade kungariket har i Förenta nationernas säkerhetsråd, vilka t.o.m. kan finna stöd hos Kina och Ryssland för att få ett slut på den här skandalen?
Om det krävs militära interventioner från vår sida, varför skall de genomföras under ledning av Nato, som inte har någon rättslig och politisk legitimitet, när det bara är för att fjättra oss vid Washingtons beslut?
Vi gör anspråk på att lösa problemet med den albanska invandringen till Kosovo, när vi inte har förmågan att lösa problemen med invandringen till Strasbourg, Hamburg, Bryssel eller Genua! Vår inkonsekvens på det här området kommer varken att tjäna våra intressen eller freden i Mellanöstern.

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Att i egenskap av ordförande i delegationen Europa-Israel få två minuter för att tala om Medelhavspolitiken och freden i Mellanöstern, det är verkligen inte mycket. Jag nödgas använda mig av en telegrafisk stil. Så i den stilen skall jag, efter att ha gratulerat våra två föredragande, ta upp fem punkter.
För det första är Europa just nu besatt av utvidgningen mot öst och Agenda 2000. Det borde ägna sig mer åt syd, alltså sin Medelhavspolitik. För Europa, och därmed för oss, är detta på sikt en fråga om överlevnad.
För det andra: på det här området måste vi nu, bakom principförklaringar och undertecknade avtal, agera, och agera snabbt. Ratificeringen av avtalen mellan Europa och länderna i söder tar alltför lång tid, och sedan dröjer det alltför länge med genomförandet av konkreta och mätbara åtgärder, som framför allt är märkbara på plats.
För det tredje måste vi visserligen ha en dialog med alla, men när det gäller Libyen, kära kollega Sakellariou, måste vi först kräva att man överlämnar och dömer de terrorister som har sprängt flygplan och dödat hundratals oskyldiga. Offrens familjer kräver det och skriker ut sin smärta för oss.
För det fjärde: när det gäller Mellanöstern är alla överens om att Europa måste agera mer på det politiska planet. Det stämmer, men just nu måste det göras utan att man stör de val som förbereds, i annat fall kommer vi att motverka våra egna syften.
För det femte slutligen: Europa måste ta initiativ till att undvika att palestinierna framför en ensidig självständighetsförklaring den 4 maj, men samtidigt stödja principen om en palestinsk stat. Det är ett dubbelt krav som alla förnuftiga människor i dag anser vara ett villkor för att fredsprocessen skall återupptas, omedelbart efter valen.

Lambrias
Herr ordförande! Unionens Medelhavspolitik borde vara vår mest aktiva, inspirerade och enhälliga politik. Inte bara för att Medelhavet är, som alla de visa betonar - det borde räcka med att nämna Braudel - Europas vagga, såväl historiskt, kulturellt som etnologiskt, utan också för att Medelhavet i dag har en viktig geopolitisk betydelse, eftersom det på en och samma gång sammanlänkar vår kontinent med det oroliga Mellanöstern och med den uppvaknande jätten, Afrika.
Men vår Medelhavspolitik är i stället den mest försummade, trevande och ineffektiva. 1989 års händelser - kollapsen av de auktoritära regimerna i Östeuropa - förtydligade nödvändigheten av en utvidgning av unionen till länderna i Central- och Östeuropa. Sent omsider blev det emellertid uppenbart att vi parallellt med utvidgningen också måste ta itu med problemen i söder. I slutet av 1995 gjordes med Barcelonakonferensen ett försök att skapa förutsättningar för samarbete, dock med definierade begränsningar och ett obestämt tidsperspektiv.
Som föredraganden Sakellariou understryker är resultaten av detta försök fortfarande mycket små. Under den treårsperiod som följde har inte fredsprocessen i Mellanöstern lyckats få ett slut på den tragedi som utspelas i regionen, inte heller har situationen för de mänskliga rättigheterna förbättrats - de har i flera fall försämrats -, och hot om eller bruk av våld används fortfarande som ett politiskt påtryckningsmedel parterna emellan. Partnerskapet är också, vilket en blick på kartan visar, uppbrutet och sporadiskt. Ett stort antal Medelhavsländer förblir utanför projektet, som för att bli effektivt skulle behöva vara sammanhängande och fullständigt. Dessutom förgiftar bristen på en anständig och realistisk hantering av flyktingströmmarna relationerna på ett allvarligt sätt. Om det inte finns en ärlig och flexibel vilja till samordning - erfarenheterna av fristående strävanden har varit bittra -, om inte Europeiska unionen åtar sig en ledande roll i arbetet med att bryta dödläget i Mellanöstern, om inte denna politik verkligen kopplas samman med utvidgningen till staterna i Central- och Östeuropa, kommer vår Medelhavspolitik att förbli en dekorativ manifestation, en mask utåt som inte löser ett enda av de allt svårare problem som finns i den region där Europa och vår civilisation föddes.

André-Léonard
Herr ordförande! De två betänkanden som diskuteras just nu kommer att få vårt stöd. Jag kommer bara att ta upp betänkandet Colajanni, som bl.a. försöker omdefiniera Europeiska unionens plats i fredsprocessen i Mellanöstern. Detta betänkande förefaller mig vara balanserat, men med tanke på att situationen ständigt förändras ifrågasätts dess innehåll gång på gång.
Samtidigt finns det en del saker som förblir sanningar. Unionens yttre politik i denna särskilt oroliga region i världen bör inte längre begränsa unionen till att vara den främsta ekonomiska och finansiella biståndsgivaren. Om detta vittnar de enorma summor som har ställts till den palestinska befolkningens förfogande, och som fortfarande inte har fått de effekter man räknade med. Att palestiniernas genomsnittsinkomst har minskat är ett bra bevis på det. Europa måste alltså upphöra med att vara en ekonomisk gigant och en politisk dvärg. Mer än någonsin visar det sig att vi måste förse oss med en verklig gemensam europeisk säkerhetspolitik. Om vi gör det, men bara om, kommer vi att bli en samtalspart som man lyssnar till, och vi kommer att få en reell roll att spela på den internationella scenen.
Den ekonomiska och politiska situationen har kraftigt försämrats under de senaste månaderna, och den libanesiska taggen värker alltmer. Med hänsyn till att situationen i Mellanöstern är så pass komplicerad, krävs det lösningar som förhandlas fram av de olika parterna. Låt oss komma ihåg att Libanon står under syriskt förvaltarskap och att israeliska trupper ockuperar dess södra del. Fredsprocessen måste fullföljas och man måste till varje pris undvika att liv offras i onödan.
Jag skulle vilja ta upp punkt 29 i resolutionen, om ockupationen av södra Libanon, som är en av de brännheta aktuella frågorna. Enligt min bedömning bör Israel kunna göra ett ensidigt tillbakadragande, under förutsättning att det erhåller garantier om den hebreiska staten. Jag anser alltså att vi borde stryka orden " villkorslöst" .

Elmalan
Herr ordförande! Betänkandet om Mellanöstern från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik tenderar att lägga samma ansvar på den israeliska regeringen och palestinierna för blockeringen av fredsprocessen. Men det stämmer inte med verkligheten. Ansvaret faller på den israeliska regeringen som ifrågasätter sina förpliktelser.
Jag godtar inte att man i betänkandet försöker utöva påtryckningar på palestinierna, för att de skall avstå från att förklara sin självständighet den 4 maj 1999. Parlamentets roll, liksom Europeiska unionens, bör inte den vara att göra allt för att få fredsavtalen - samtliga fredsavtal - att respekteras? I dessa föreskrivs uttryckligen en palestinsk självständighetsförklaring den 4 maj 1999.
Ett annat problem i Medelhavspolitiken som kvarstår är situationen i Västsahara. Också här är fredsplanen blockerad. Förenta nationernas generalsekreterare, som har engagerat sig personligen för att finna en lösning på den här konflikten, har satt upp en ny tidsfrist till den 31 mars 1999. Jag vädjar till rådet att snabbt ingripa, för att de av Förenta nationerna fastställda villkoren respekteras och för att invånarna i Västsahara skall kunna uttrycka sin rätt till självbestämmande och oberoende.

Muscardini
Herr ordförande! Fördröjningen av ikraftträdandet av de fem associeringsavtal som skrevs under inom ramen för Barcelonaprocessen är beklagansvärd och betecknande liksom det är betecknande beklagligt att, mer än tre år efter den konferens som uppkallats efter den stad där den hölls, inte alla Medelhavsländer har inbjudits att deltaga i denna partnerskapsprocess som hyllades så till den grad i november 1995. Det verkade vara gryningen för en ny historisk era, ett lyckosamt tillfälle för att knyta nya förbindelser och sätta ny fart på samarbetet mellan Europa och Medelhavsländerna, speciellt inom de politiska, ekonomiska, finansiella och kulturella sektorerna.
Fördröjningen är beklagansvärd av två skäl: det första är att det inte finns någon gemensam utrikespolitik i Europa, det andra sammanhänger med de grund fredsprocessen i Mellanöstern har gått på. Så länge Israel inte lever i säkerhet begränsar sig freden till en veritabel stereotyp åstundan. En ökning av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Jordanien tycks oss oundgänglig, med tanke på den viktiga roll som den saknade kung Hussein innehade för att komma över de perioder då förhandlingarna har gått i stå.
Ett Europa som inte förmår förse sig med en politisk stadga kan inte låtsas ha den vikt som krävs för att utöva en avgörande funktion, både i processerna för att säkerställa freden och i processerna för att säkerställa utveckling och samarbete. Ändå har Europeiska unionen kallats att inneha en allt viktigare roll i dessa processer. Annars förblir dess funktion den att i alla lägen påminna om att man måste respektera de mänskliga rättigheterna: otvivelaktigt en nobel funktion, men fullkomligt gagnlös för att ha tyngd i den pågående processen när orden inte följs av handling.
Två beståndsdelar tycks mig funktionella för en politik för ekonomisk återhämtning och reformer: den första gäller avskrivningen av skulden för de länder som förbinder sig att återinvestera beloppet i utvecklingsprojekt. Den andra gäller nödvändigheten av ett intimare samarbete med de små och medelstora företagen och hantverket. Det är inte de svulstiga projekten som för utvecklingen framåt utan etablerandet av ett nätverk av små företag som ägnar sig åt kvalitetsproduktion av typiska och särpräglade produkter. En breddning av Medelhavsländernas produktion kommer att bidra till att på ett positivt sätt bekämpa fenomenet med okontrollerad och illegal invandring, vilket är ett plågoris både för invandrarna och de europeiska mottagarländerna.
Ordförande, tillåt oss slutligen att vända oss till det tyska ordförandeskapet, som samlar Europa-Medelhavskommittén i Bonn den 19: e mars och i Stuttgart den 14: e april, för att uttrycka förhoppningen att dessa möten äntligen kan leda till någon konkret slutsats.

Barón Crespo
Herr ordförande! Låt mig först av allt säga att rådets passion att koncentrera alla befogenheter för utrikes- och säkerhetspolitik endast kan jämföras med dess förakt för parlamentet, då man inte lyssnar på det, och jag skulle vilja tacka kommissionär Marín, som har gett några av de svar som är rådets uppgift att besvara.
Mycket kort, herr ordförande, skall jag peka på att vi i detta ögonblick behandlar ett mycket gammalt problem, kanske ett av de äldsta i mänsklighetens historia, men med en mycket konkret tidsplan, nämligen toppmötet i Stuttgart den 4 april; en månad senare, infaller det datum då palestinierna möjligen utropar sin självständighet och, därefter de israeliska valen. Jag tror att vi måste vara mycket konkreta i denna dubbla debatt om två frågor som är mycket tätt sammanbundna, för även om vi ibland har försökt att isolera dem, för att komma framåt, är det uppenbart att hörnstenen i Medelhavsprocessen till stor del är en framgångsrik lösning på fredsprocessen i Mellanöstern; det är dessutom det enda multilaterala Medelhavsforum som existerar.
Jag anser att Europeiska unionen borde förstärka något som rådets ordförandeskap sade, utan att gå in närmare på det, och det är att vi givetvis måste erkänna en rättighet. En annan sak är utövandet av denna rättighet, och vi kan nyansera den. Dessutom kan vi ge ett exempel: i den mån vi kan bidra - och jag tror att vi kan göra det, det finns frågor som vatten och den regionala utvecklingen -, anser jag också att vi har auktoritet och möjlighet att lägga fram att det inte finns någon viktig motsättning mellan ett utropande av självständighet, och att man kan sätta sig vid förhandlingsbordet igen med dem som är självständiga, och att de kan bidra till att göra många saker gemensamma.
Det är vad vi har gjort och jag menar att detta är vår styrka.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera herr Colajanni till hans utmärkta arbete och tacka kommissionär Marín för hans ord här i dag.
Det finns en mycket viktig punkt i Colajannis betänkande, och det är punkt 13, i vilken nödvändigheten av ett initiativ från rådets sida för att markera Europeiska unionens nya närvaro i Mellanöstern påtalas. Det är beklagligt och det är en skam att rådet inte närvarar under denna diskussion. Rådet berövar oss därigenom rättigheten att erhålla svar på en rad frågor, vilket - tyvärr - kan leda till felaktiga slutsatser i fråga om innehållet i detta nya initiativ.
Rådet begår ett misstag, när det helt och hållet överlämnar ansvaret för att utarbeta förslag om en lösning av Mellanöstern-problemet i händerna på Förenta staterna. Rådet begår ett misstag, om det tror att närvaron av en enda företrädare, som står utan både hjälp och understöd, räcker för att lösa problemet. Rådet begår ett misstag, om det tror att Europeiska unionens närvaro skall leda framåt med enbart resor och möten, utan att förslag om de konkreta frågor och problem som utgör Mellanöstern-frågan inbegrips.
Vi uppmanar rådet att tala om för oss vilken Europeiska unionens ståndpunkt är i fråga om tillbakadragandet av israeliska trupper från Golanhöjderna, att tala om för oss hur Europeiska unionens anser att problemet med södra Libanon skall lösas, att tala om för oss vad som skall hända med avtalet mellan Europeiska unionen och Syrien.
Avslutningsvis, herr ordförande, för att vi skall nå dit, krävs det en omprövning av rådets institutionella närvaro i Mellanöstern. Det kan bara uppnås om det slutligen bestäms att det skall inrättas en " joint task force" , bestående av rådet, kommissionen och möjligen också parlamentet, som skall ta itu med dessa problem ett i taget.

Vallvé
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag skulle än en gång vilja understryka vikten av Medelhavspolitiken på Europeiska unionens nivå.
Vi står just nu inför en förhandling med de central- och östeuropeiska staterna om en framtida utvidgning. Jag skulle vilja att dialogen med öststaterna inte utgör ett hinder för att Europeiska unionen också skall kunna hålla ögonen på problematiken i södra Europa, på problemen i Medelhavsländerna.
Jag tycker att nord-syddialogen måste vara en parallell dialog vad gäller den politik som Europeiska unionen för, så att vi får en rättvis och nödvändig utvidgning mot det centrala och det östra Europa.
På Barcelonakonferensen 1995 lades några saker fram och konferensen kompletterades med förslaget om en dialog mellan det civila samhället i norra och södra Medelhavsområdet. Civilforumet Euromed, som ägde rum i Barcelona några dagar innan Europa-Medelhavskonferensen, tog upp dessa saker och lade grunden för en diskussion och ett samarbete mellan nord och syd.
Efter den konferensen ägde en andra konferens rum i Neapel, liksom en till Europa-Medelhavskonferens har hållits på Malta och i år i Stuttgart.
Det är nödvändigt att denna dialog fortsätter, för i annat fall tror jag att Europa inte kommer att uppfylla de krav som grannskapet med staterna i södra Medelhavsområdet kräver av oss för en fredlig framtid av samlevnad i området.

Marset Campos
Herr ordförande! Jag vill börja med en oroande terminologisk fråga.
I betänkandet talas det om Mellanöstern. Jag tycker att för oss européer är det Främre Orienten. Det är Mellanöstern för Amerika, och det betyder att vi faktiskt har en underordning av den europeiska politiken gentemot den amerikanska. Därför tycker jag att det är värt att göra en jämförelse. För kommissionens meddelande är ett bra meddelande. Jag vågar säga att det är progressivt, för det ger siffror och argument avseende det politiska misslyckandet och om hur palestiniernas villkor har försämrats efter det att fredsprocessen inleddes. Den slutsats som dras genom att jämföra de bidrag som Europeiska unionen ger med de amerikanska och den övriga världens är mycket tydligt.
Det är nödvändigt att Europeiska unionen spelar en större roll av medaktör och inte bara en statistroll. Därför måste vi göra Europeiska unionen till en etisk referenspunkt för vad som händer i Främre Orienten. För detta måste vi med all tydlighet säga att om ett internationellt avtal ger makten att den 4 maj utropa en självständig palestinsk stat, måste Europeiska unionen stödja detta med alla dess konsekvenser, eftersom det är ett internationellt avtal. Om inte, försvarar vi alltid angriparen och ursäktar den, och ber offren att lugna sig. Vår ståndpunkt måste vara precis den motsatta.

Féret
Herr ordförande! Betänkandet Colajanni belyser än en gång en blind verklighet, ett bedrägeri som många vägrar inse: den israeliska statens uppenbara envishet med att försumma de undertecknade avtalen och göra sig lustig över Förenta nationernas resolutioner, som en fisk över ett äpple.
Europeiska unionens skyldighet är att inte låta detta fortgå. Plikten att blanda sig i, som kom till för att stödja än mindre legitima saker, måste tillämpas i Mellanöstern med beslutsamhet och bestämdhet. Det är dags att sätta Israel ur stånd att skada det palestinska folket, vilket det har gjort i mer än 50 år.
Europa får inte tolerera ett imperialistiskt, rasistiskt och helt ostraffat Israel vid sin gräns. Palestiniernas strävan efter att äntligen få sitt tusen gånger utlovade land är helt berättigad, och den palestinska myndighetens avsikt att den 4 maj förklara sin självständighet i de ännu ockuperade områdena måste stödjas av Europeiska unionen, politiskt, ekonomiskt, och om så krävs, militärt, för att det fria Palestina äntligen skall bli till.

Napoletano
Herr ordförande! Strax före konferensen i Stuttgart står vi här och drar upp ett kritiskt bokslut över partnerskapet med Medelhavsländerna. Jag skall inte uppehålla mig vid de svårigheter fredsprocessen stöter på, eftersom föredragandena redan har gjort det, eller vid begäran om en mer tydlig roll för den Europeiska unionen, eftersom merparten av mina kollegor redan har gjort det. Jag skulle hellre vilja uppehålla mig vid granskningen av gränserna för Barcelonaprocessens instrument. Jag tror att vi i dag inser att multilaterala förbindelser och decentraliserat samarbete - som var de kanske mest intressanta instrumenten i Barcelonaprocessen - stöter på svårigheter, medan det bilaterala förhållandet mellan Europeiska unionen och medlemsländerna känner av alla de problem som sammanhänger med de ratificeringstider kommissionär Marín påminde om. För min del skulle jag vilja uppmana rådet att ta ställning till fem mycket precisa förslag som finns i Sakellarious betänkande: de mänskliga rättigheterna, uppskattningen av det civila samhället, fullbordandet av nya staters politiska deltagande i denna process, skulden och invandringen. Om rådet på ett nytt sätt slår fast dessa punkter kanske man i Stuttgart kan notera ett återupptagande av denna mycket svåra och komplicerade process, som har upplevt och kommer att uppleva svårigheter. Jag anser att kommissionen om den får en mycket klarare politisk input kommer att kunna frigöra sig mer och bättre i administrativa problem, vars svårigheter vi alla känner till.

Azzolini
Herr ordförande! Jag måste säga att föregående inlägg av Napoletano tvingar mig att stuva om mitt, eftersom jag annars inte skulle tillföra något nytt. Jag skulle vilja understryka att hans inställning är likvärdig med min och att självfallet, om vi från båda sidorna i detta parlamentet tycker på samma sätt betyder det att handlingslinjen skall vara denna och inte kan vara någon annan. Alltså skall jag använda denna en och en halv minut - som uppriktigt sagt, som er företrädare sade, är rätt löjeväckande med tanke på de viktiga saker man skall säga - till att framföra några noteringar, några synpunkter till kommissionär Marín, men emellertid inte utan att först ha tackat Sakellariou och Colajanni för det förträffliga arbete som de har utfört, emedan de på ett objektivt sätt seriöst har tagit itu med allt det som skulle göras.
För att fortsätta på denna seriösa linje föranleder de aspekter som har tagits upp mig att göra en iakttagelse: det civila samhället. Vallvé påminde om det nyss. Efter Barcelona har det funnits stunder av eftertanke och förslag om det civila samhället och det tycks mig inte att detta givits den rätta tyngden. Kommissionär Marín, jag är enig med er, det är svårt att hantera situationer med denna betydelse och vikt: det är emellertid också sant att när det finns externa organismer, organismer som hur som helst är trovärdiga - och det finns det i Europa och i Medelhavsområdet - skulle detta troligen på det administrativa planet vara en garant för ert ansvar.
Ett enda grundläggande påpekande: jag vill inte att man efter Barcelona, Palermo, Malta och Neapel tar fasta på uppmaningen att göra Medelhavsturistpolitiken till utvecklingens motor. Det kan man i och för sig göra, men låt oss begränsa oss till att ta itu med de mer allvarliga problemen, som är de som Napoletano och jag har understrukit.

Sichrovsky
Herr ordförande! Europaparlamentet bevarar med detta betänkande och sina ensidiga yttranden om freden i Mellanöstern en sorglig tradition. Medan man fördömer de påstådda kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Israel, är parlamentet betydligt försiktigare när det gäller kränkningar av de mänskliga rättigheterna i de arabiska diktaturerna eller inom den palestinska förvaltningen.
Vi anser också att den direkta inblandningen i valstriden är helt oacceptabel. Israel är den enda demokratin i området, och den politiska strategi som används av den demokratiskt valda regeringen skall respekteras. Fredsprocessen har inte hamnat i ett dödläge på grund av att det är fel politiker som har makten i Israel, utan för att den arabiska terrorismen aldrig upphör. De som kritiserar Israel har inte hittills kommit fram till hur man kan stödja Israel i bekämpandet av terrorismen, som berövar hundratals oskyldiga människor livet varje år.
Till slut en kommentar till en av de föregående talarna, som kallade Gazaremsan för ett koncentrationsläger. En sådan jämförelse med nationalsocialisternas dödsläger är helt pervers!

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Jag tycker att rådet, före nästa Europa-Medelhavskonferens - för vi har redan gjort det inom det Europa-Medelhavsforumet - borde ta hänsyn till och beakta Mauretaniens vilja att delta fullt ut i Europa-Medelhavsprocessen.
Mauretanien är ett av de fem länder som bildar den stora arabiska Maghrebunionen. Maghrebunionen är intressant på grund av sin ekonomiska och sociala utveckling och jag tror att det i Europas historia finns fruktansvärda exempel på vad man har åstadkommit genom att dela på en arabisk geopolitisk enhet.
Dessutom utgör Mauretanien en del av Medelhavsdialogen med Nato. Det är långt ifrån för tidigt eftersom Mauretanien redan har deltagit i denna process från början. Sedan tio år - det vet kommissionär Marín - deltar Mauretanien som observatör. Jag tycker att det är för länge för att fortsätta observera och det är dags att ge landet utsikterna av ett deltagande.
Europa-Medelhavsprocessen har dessutom en global karaktär och innefattar Sverige, Finland, Portugal och Irland. Jag undrar då varför vi inte kan innefatta detta gamla arabiska Maghrebland?
Jag anser att det skulle vara ett utmärkt tillfälle att påminna rådet om att parlamentet är för ett fullvärdigt deltagande från Mauretaniens sida i denna Europa-Medelhavsprocess, och detta godkändes och togs med i parlamentets slutförklaring i Europa-Medelhavsforumet. Rådet är inte närvarande, då det föredrar att delta i ett informellt möte. Således ber jag er att förmedla detta inlägg, för om inte, kommer det inte att få reda på det och Stuttgartkonferensen äger rum i början av april. Jag ber er således att ni personligen förmedlar detta, eftersom rådet borde vara närvarande.

Günther
Herr ordförande, herr kommissionär! Det är verkligen glädjande att vi nu gemensamt diskuterar de här båda betänkandena, för de problem som uppstår i området kan ju bara lösas genom en samverkan mellan alla parter.
När det handlar om fredsprocessen i Mellanöstern verkar det som att man alltid tillskriver Israel en större del av ansvaret. Jag har också lagt märke till att texterna präglas av en större förståelse för palestiniernas negativa agerande. Om man upptäcker ett liknande negativt agerande från den andra sidan, då blir det genast föremål för förmaningar och kritik. En del formuleringar påminner också om sådana resolutioner som gäller länder i Afrika, där man pendlar mellan militärdiktaturer och enpartiregimer och regelbundet måste uppmanas till att hålla på de demokratiska principerna. Israel däremot är den enda fungerande demokratin i hela området, och på andra sidan befinner sig ett land som utgör ett speciellt hot.
Just i sådana situationer när vissa kolleger här i parlamentet kräver lika stora eftergifter från båda konfliktparterna, kan man undra varför inte samma tolerans visas gentemot Israel. Varför kräver man att Israel skall gå med på en egen stat för palestinierna, i stället för att för en gång skull kräva en viss förståelse från palestiniernas sida för att det för närvarande råder en speciell situation i Israel, och att man kanske måste ta en viss hänsyn till det, i synnerhet efter de ständigt återkommande terrordåden? Just nu kunde det vara på sin plats med litet tålamod, något som vi alltid förväntar oss när viktiga val skall äga rum i ett land. Det kommer säkert också att krävas tålamod, när den tidsfrist man beslutade om i Oslo löper ut den 4 maj. Det kan inte vara så att den ena sidan skall åstadkomma ett färdigt resultat.
I mina ögon borde vi vara litet mer pro Israel när vi kommer med våra goda råd. Det har landet gjort sig förtjänt av!

Moretti
Herr ordförande! Det är allmänt bekant att den Europeiska unionens Medelhavspolitik måste stärkas och reformeras. I fredsprocessen för Mellanöstern är Förenta staterna de medansvariga för tillämpningen av avtalen, medan Europeiska unionen håller sig i utkanten av diskussionerna om regionens politiska framtid.
Jag hoppas att konferensen i Stuttgart skall vara tillfället att inviga reformen av en politik som baseras på principen om uppmärksamhet på skillnaderna, vilken innebär att utöva en aktiv roll i den arabiska Medelhavsvärlden utan att glömma de historiskt-kulturella skillnader som inte kan förminskas och som skiljer oss åt.
Den bästa garanten för stabilitet, framför allt inom internationell politik, är en sund och intelligent realism. Det är därför jag anser att en gemensam invandringspolitik behövs: en restriktiv politik som rigoröst tillämpar principen om gemenskapspreferens. Jag tror på effektiviteten i ett väl organiserat samarbete, men jag betraktar projekt för integrering av stater i Medelhavsregionen i vår union med misstänksamhet. Vår union som, vilket jag påminner om, är en gemenskap av europeiska stater.

De Esteban Martín
Herr ordförande! Jag skall koncentrera mig på Colajannis betänkande, vilken jag gratulerar till det utmärkta arbetet och för att ha gjort ett så strukturerat och komplett betänkande.
Jag utgår ifrån Europeiska unionens roll i fredsprocessen i Mellanöstern. Vad gäller fredsprocessen måste jag på nytt uttrycka min oro inför de få framsteg som har skett på senare tid, för att uppnå en definitiv fred som accepteras av båda sidor. Här vill jag framhålla att Europeiska unionen måste vara tydlig och få igenom sin ståndpunkt, eftersom vi som största ekonomiska bidragsgivare inte kan acceptera att komma i andra hand i de politiska frågorna eftersom - jag trycker på det, herr kommissionär - Europeiska unionen ger palestinierna högst stöd per capita i världen.
Vad gäller samarbetet mellan Europeiska unionen och Mellanöstern på det politiska planet, måste unionen fortsätta med sina ansträngningar för att stödja och bygga autonoma och självständiga institutioner för det palestinska folket. Vårt mål måste vara att stärka och strukturera ett civilt samhälle i Palestina - vilket har sagts tidigare - och vårt stöd måste också gå till utbildning av offentliga tjänstemän som utgör ryggraden i en ny civil förvaltning.
Angående det ekonomiska stödet måste unionen kunna förvandla detta stöd till påtagliga och hållbara resultat i området i syfte att förbättra palestiniernas välstånd och skapa ett ekonomiskt nät i området som ger Palestina ett viss oberoende i förhållande till andra länder, speciellt i så viktiga aspekter som en verklig exportkapacitet för dess varor. Jag håller med föredraganden om betydelsen av kraven på kontroll av de palestinska myndigheterna genom revisionsmekanismer för stöden, vilket skulle ge full insyn i utgifter och de åtgärder som vidtas.
För allt detta är det inte bara nödvändigt med unionens åtagande, utan vi måste också söka staten Israels deltagande för att den ekonomiska utvecklingen i området skall bli möjlig, så att man uppnår en ömsesidig samlevnad och respekt mellan de båda folken, vilket är så nödvändigt för freden i detta område.

Marín
Herr ordförande! Jag vill bara säga att denna debatt har varit mycket bra. Jag konstaterar att en stor majoritet i parlamentet har uttryckt sig för en bestämd ståndpunkt och linjerna verkar tydliga. Genom att följa riktlinjerna i betänkandena av Sakellariou och Tomlinson, kommer vi att lägga fram programplaneringen parallellt till rådet och Europaparlamentet, eftersom det är lämpligt att få rådets beslut och samtyckesförfarandet från parlamentet samtidigt, för att kunna göra en allmän förlikning och lösa många saker som måste förbättras.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Transeuropeiska nät inom energisektorn
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0087/99) av Adam för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut nr 1254/96/EG om en serie riktlinjer för transeuropeiska nät inom energisektorn (KOM(98)0542 - C4-0556/98-98/0284(COD)).

Adam
Herr ordförande! Som ledamöterna kommer att få erfara, så är transeuropeiska elektricitets- och gasnät en viktig del av vår energistrategi, och det finns anslag i gemenskapens budget för att genomföra undersökningar om hur dessa kan förbättras på bästa sätt. Kolleger! Ni bör också notera att det har skett en viss förändring rörande förhållningssättet. En viss del av pengarna finns nu tillgängliga för det faktiska byggandet av dessa nät.
Kommissionen har nu lagt fram en lista över kompletterande projekt, som anses ligga i gemenskapens intresse och är därför underkastade medbeslutandeförfarandet. Jag har gjort en sammanfattning av dessa på sidorna 8 och 9 i mitt betänkande. De är: anslutning av isolerade elnät, utveckling av sammankopplingarna mellan medlemsstaterna och olika förslag på gasområdet. De flesta förslagen har i huvudsak att göra med gas, till sammankopplingar mellan gasledningar och utveckling av möjligheterna till underjordisk lagring av gas. En intressant sak rörande dessa är det sätt på vilket öarna och perifera områden i gemenskapen i allt högre grad kommer i fråga för sammankoppling med dessa nät. Inom parentes sagt, kanske vi skall notera att detta visar litet på de svårigheter vi har när det gäller att utnyttja förnybara energikällor, som ofta ses som räddare i nöden för de perifera områdena: våra huvudnät utnyttjas ständigt till bristningsgränsen inom gemenskapens territorium.
När jag tittat på kommissionens förslag har jag inte funnit några särskilda problem med något av projekten. En del av dem har diskuterats under ganska lång tid. Många av dem behandlar gas inom gemenskapsområden som inte är särskilt väl förberedda för tillfället. Av särskild betydelse är de projekt som utvecklar gastillgångar från Östeuropa. Det är viktigt i samband med vår växande efterfrågan för bränsle från denna källa.
Vi har lagt fram tre ändringsförslag i utskottet. De har lagts fram för att stärka länkarna med grekiska och spanska öar. Från diskussionerna i utskottet har vi förstått att detta sannolikt inte skapar några problem för kommissionen eller rådet, så förfarandena bör inte fördröjas på grund av detta.
Det finns emellertid en aspekt av det övergripande problemet som jag vill nämna, och som utskottet anser är viktig. Eftersom detta är en rättsakt, så kan jag inte göra hänvisningar till något annat än de formaliteter som fastställs av parlamentet. Men utskottet menar att vi behöver en bättre länk till de bredare politikområdena vad gäller näten. Allt är mycket bra rörande näten, men de påverkar konkurrenspolitiken. Det finns en viss oro inom t.ex. elsektorn och även inom gassektorn, att även om vi tillhandahåller nät som teoretiskt kan fungera i två riktningar, så är det allt för ofta som de bara används i en riktning.
Det finns också en oro för att ägandet av elverk verkar vara lättare att uppnå i vissa länder i jämförelse med andra. Det sätt på vilket den avreglerade marknaden fungerar är sannerligen mer avreglerat i vissa länder i jämförelse med andra, och jag och utskottet anser att, genom att vi godkänner projekt av den här typen, borde vi ha större garantier för att de ligger i linje med gemenskapens övergripande konkurrenspolitik.
Vi anser också att vi bör titta på hur vi kan utvidga elektricitetsnäten till Östeuropa och så långt som till före detta Sovjetunionen. Det är denna väg vi bör ta. Det handlar inte bara om tekniska frågor här, utan det finns också konkurrensfrågor och frågor i samband med miljöpåverkan. Vi hoppas att kommissionen kommer att titta på hela denna räcka med områden, inklusive oljeledningar - som tekniskt sett inte finns med i nätavtalet - och att man lägger fram ett meddelande om detta ämne inom en snar framtid. Vi trodde att vi mycket lätt skulle få gas från det kaspiska området. Vi känner nu till att det finns efterfrågan från asiatiskt håll.
Utskottet välkomnar de framsteg som har gjorts. Vi ser fram emot utvidgningen och integrationen av dessa nät i de östeuropeiska länderna.

Sindal
Herr ordförande! Tack för att jag får blanda mig i energiutskottets debatt. Jag vill peka på två saker. Den ena är att det finns en inbyggd konflikt i öppnandet av transeuropeiska energinät för stater som ingick i f.d. Sovjetunionen. Dessa stater har ju en tydlig önskan om att kunna verka på en avreglerad marknad och att tjäna pengar. Men när jag som parlamentets företrädare diskuterar detta med mina kolleger i det litauiska parlamentet, kan man inte ta fel på oenigheten. Man vill tjäna pengar och man vill ha tillgång till en avreglerad marknad på andra villkor än vi vill ha. Detta är en konflikt. Skall ett kärnkraftverk som Ignalina dumpa priserna på den europeiska marknaden? Det är en fråga som mina kolleger ställer till kollegerna i Litauens parlament, Sejmas. Och konflikten förstärks när vi senare i dag skall diskutera det andra betänkandet av Gordon Adam. Det handlar om olika uppfattningar, när man från Litauens sida vidhåller att Köpenhamnskriterierna inte innehåller något om energi. Det blir alltså en diskussion där energifrågorna hålls utanför de faktiska förhandlingarna. Men vi måste stå fast vid kraven om stängning, även om mina kolleger i Litauens parlament inte kan acceptera det. Vi måste dock samtidigt vara realistiska, eftersom de medel vi ställer till förfogande, den finansiering vi kan erbjuda, är småpotatis i förhållande till vad en sådan operation kommer att kosta.
Jag är överens med Gordon Adam - som jag för övrigt vill tacka för att han har deltagit i sammanträdena med mina litauiska kolleger - men betonar att de lösningar där man tar hänsyn till ansökarländernas ekonomi är nödvändiga. Annars går det inte. Jag vill gärna ännu en gång betona problemet med att ge tillgång till en avreglerad marknad för vissa kärnkraftverk som borde ha stängts för länge sedan. Detta skapar en konflikt i den politiska situationen, i de politiska förhandlingarna i samband med medlemskapet i Europeiska unionen.

Estevan Bolea
Herr ordförande! Jag tycker inte att man kan bland betänkandena. Därför sade jag att det är en sak att tala om transeuropeiska nät inom energisektorn, gas och elektricitet, och en annan sak är säkerheten i kärnkraftsanläggningarna i öst. Låt oss inte blanda ihop sakerna för då kommer vi inte, hur bråttom vi än har, att förstå någonting.
Jag skulle vilja säga kommissionären att jag tycker att det kontinuerliga agerandet av kommissionen och medlemsstaterna i energifrågan är viktigt. Särskilt utvecklingen av gasnät och elektricitetsnät är grundläggande för avregleringen av marknaderna, för etablerandet av närmare förbindelser och för förbättringen av livskvaliteten i alla berörda länder.
Jag är ense med allt som Adam sade. Jag tänker inte upprepa det. Däremot vill jag säga honom att allt som handlar om att disponera medel för att utvidga näten är intressant och kan räkna med vårt stöd. I beslutet från 1996, som reviderades 1997, finns 74 projekt. Nu, i översynen 1999, finns det 17 till. Jag vill ta upp ett av dem som rådet redan har godkänt och som grundades på ett ändringsförslag från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi och handlar om Spanien: förstärkandet av de inre förbindelserna för att i sin tur kunna förbättra de internationella sammankopplingarna.
Det sker alltså mycket, som jag sade inledningsvis, och kanske går vissa saker alltför fort. Men allt som rör sig om investeringar i elektricitetsnät och gasnät är viktigt. Kanske är elektriciteten viktigast, herr kommissionär. För man tänker inte på - i denna kammare tänker man åtminstone ganska litet på det - att elektricitet inte kan lagras och således måste man ha en omedelbar service, med omedelbar produktion när leveransen efterfrågas. Detta kräver nödvändigtvis en stor anslutning, utöka nät och naturligtvis också till länderna i öst. Det sägs att vi inte samarbetar tillräckligt med östländerna. Låt oss utöka våra möjligheter att få elektrisk energi. Vi av dem och de av oss. Vi tackar alltså för era ansträngningar, fortsätt med dem och ni kommer alltid att ha vårt stöd.

Escolá Hernando
Herr ordförande! På den korta tid jag har vill jag ta upp ett av de prioriterade projekten i de transeuropeiska näten inom energisektorn.
Jag tänker på projektet om sammankoppling av de franska och spanska elnäten med en högspänningsledning. Ledningen är praktiskt taget färdig och det saknas bara att välja en anslutningspunkt för att korsa Pyrenéerna. Det är just här som problemet dyker upp.
Man försöker dra denna elektriska motorväg på 400 000 volt genom en nationalpark, ett reservat med fåglar och en av de få jungfrudalarna i Pyrenéerna. Självklart har alla politiska partier i Aragonien, parlamentet, regeringen, fackföreningarna, handelskamrarna, alla, helt och hållet motsatt sig detta vansinne. Som resultat har detta transeuropeiska nätprojekt stått stilla i flera år.
Jag skulle vilja be om litet sunt förnuft när det gäller att koppla samman, i detta och i andra fall, nödvändiga och oumbärliga energiprojekt med respekt för miljö, hållbar utveckling och framför allt med respekt för den eniga viljan hos dem som påverkas, när det i verkligheten finns mindre traumatiska lösningar.

Kronberger
Herr ordförande! Det har i frågan om kärnenergi för elproduktion de senare åren funnits två läger: de entusiastiska förespråkarna och de beslutsamma motståndarna. Sedan den tyska regeringens tydliga förkastande av kärnkraften och viljedemonstrationerna i Belgien och Schweiz de senaste veckorna om att avstå från denna teknik står vi inför en helt ny situation. Kärnenergitekniken har inte längre någon framtid!
Med tanke på det faktum, att det råder stora tvivel om kärnkraftverkens lönsamhet - det har Pemelin-kommittén konstaterat de senaste dagarna - kan man inte längre rättfärdiga Euratomlån till uppbyggnaden av nya reaktorer. För vår egen säkerhet måste vi göra allt vi kan för att ställa upp nya parametrar för energiförsörjningen. Bloch von Blottnitz har tydligt medgivit detta. Hennes ändringsförslag är därför ett steg i rätt riktning.

Papoutsis
Herr ordförande! Tillåt mig först att tacka föredraganden, Adam, för det enastående arbete som han har presenterat för oss. Förteckningen över projekt av gemensamt intresse har redan uppdaterats en gång, 1997, då det var nödvändigt att lägga till nya projekt till listan, huvudsakligen med hänsyn till gemenskapens utvidgning. De flesta av de ändringar och tillägg som föreslås av kommissionen i denna etapp beror på den snabba utvecklingen av situationen i Europa, framför allt på området för naturgas.
De projekt som har tagits med i kommissionens förslag är alla utvalda på grundval av sitt bidrag till de generella målen, men också på grundval av sitt bidrag till de särskilda kriterierna, som, efter de överläggningar som vi har fört med industrin, utgör grund för riktlinjerna, och de står också i absolut samklang med medlemsstaternas önskemål, åtminstone så som de uttrycktes av de experter på energifrågor som vi hade överläggningar med.
Kommissionen godkänner alla Europaparlamentets ändringsförslag. Mer specifikt godkänner vi de två ändringsförslagen om att inbegripa de projekt som gäller för Greklands och Spaniens elekricitetsnät. Vi håller helt och hållet med om att det rör sig om tillägg som hör hemma på listan över projekt av gemensamt intresse.
Tillåt mig, mina herrar och damer ledamöter, att hålla mig kvar vid Grekland. Vi öppnar nu en möjlighet för finansiering av undersökningar och projekt för att sammanlänka öarna, såväl med varandra som med fastlandet. Jag tror att ni anar möjligheterna som öppnas, inte bara i fråga om energibalansen, utan även för utnyttjandet av de förnybara energikällorna och - framför allt - av sol- och vindenergi, som finns i överflöd i Grekland.
Jag vill även kommentera det intresse för säkerheten och den externa utvidgningen av elektricitetsnäten som kommer till uttryck i Adams utmärkta betänkande. Europeiska kommissionen kommer under de närmaste månaderna att presentera ett dokument om säkerheten för gemenskapens elförsörjning. Och jag vill betona att den externa utvidgningen utgör en nyckelfråga för kommissionen, särskilt vad gäller sammankopplingen med länderna i Central- och Östeuropa liksom med länderna i före detta Sovjetunionen. Sindal och Adam tog tidigare upp detta. Vår vilja att ge Europaparlamentet fullständig information i alla dessa frågor och information om den utveckling som förväntas under de närmaste åren förblir alltså stark.
Avslutningsvis önskar Europeiska kommissionen att detta förslag till beslut som vi har framför oss skall godkännas så snart som möjligt, så att vi kan påbörja projekten och - framför allt - lämplighetsundersökningarna, vilka är nödvändiga för att vi fortsättningsvis skall se i vilken utsträckning projekten är livskraftiga och kan införlivas i unionens energistrategi.
Hur som helst, mina damer och herrar, tillåt mig än en gång att tacka Adam för det enastående arbete som han har presenterat för oss.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär, för ert korta och tydliga inlägg.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Åtgärder inom kärntekniksektorn till förmån för tredje land
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0088/99) av Adam för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om åtgärder med anknytning till kärntekniksektorn för kandidatländerna i Central- och Östeuropa och de nya oberoende staterna (KOM(98)0134 - C4-0314/98).

Adam
Herr ordförande! Sedan 1990 har kärnenergin varit en viktig fråga för Europeiska unionens förbindelser med de central- och östeuropeiska länderna och de nya oberoende staterna. Denna betydelse förstärks genom utvidgningsförhandlingarna. Europaparlamentet har erkänt staternas suveräna rätt att själva bestämma över sin energipolitik, inklusive kärnenergialternativet.
Europeiska unionen har en betydande närvaro inom kärnenegriverksamheterna i de central- och östeuropeiska länderna och de nya oberoende staterna. Det har bevisligen skett framsteg vad gäller förbättringen av driftsäkerheten vid kärnkraftverken, även när det rör den första generationen reaktorer av typen RBMK1000 och VVER230. Dessa säkerhetsförbättringar har särskilt uppnåtts genom det arbete som har utförts av assisterande grupper på plats, stödda av Phare- och Tacis-programmen. Detta har resulterat i en radikal förändring i säkerhetskulturen. Jag måste säga att denna förändring i säkerhetskulturen och den förbättrade driftsäkerheten inte direkt kan mätas i pengar. Det faktum att dessa säkerhetsvinster inte låter sig mätas på ett enkelt sätt, gör dem dock inte mindre verkliga.
Det har blivit allt tydligare att trots Europeiska unionens stora investeringar i kärnteknikverksamheten i de östeuropeiska länderna, så kan inte Europeiska unionen diktera för andra stater vilken politik som skall genomföras. Detta inkluderar länder som t.ex. de nya oberoende staterna, såväl som ansökarstaterna i första och andra vågen. När det rör Ryssland, så känner man sig till en viss grad förolämpad av de ständiga hänvisningarna till osäkra reaktorer och påtryckningarna att stänga dessa reaktorer. Ryssarna anser att det inte finns några osäkra reaktorer; det finns bara första och andra generationens reaktorer. Påtryckningarna att stänga dem ses som en omotiverad inblandning i inhemska frågor.
Vi bör notera att alla reaktorer i Europeiska unionen, Central- och Östeuropa, Ryssland och de nya oberoende staterna följer de standarder som fastställts av Internationella atomenergiorganet (IAEA), och de kärnenergikonventioner som för närvarande är i kraft. Det är tydligt att kärnenergianvändningen i dessa östeuropeiska stater kommer att fortsätta. Många av dem har upprättat en politik som syftar till en maximal självständighet när det gäller energi och energiförsörjningssäkerhet. Många av dem vill inte vara beroende av Ryssland när det gäller tillgång till olja och gas. Vi måste också komma ihåg att det finns märkbara ekonomiska fördelar med att fortsätta att använda de befintliga kärnkraftverken, i jämförelse med att bygga nya alternativ.
För att göra saken ännu mer komplicerad, så säljer vissa av dessa länder elektricitet till sina grannländer. Detta gäller t.ex. Litauen och Bulgarien. Bulgarien exporterar elektricitet till Turkiet för omkring 600 miljoner amerikanska dollar varje år - det finns ett stort behov av denna valuta. Att utöva påtryckningar för stängning under dessa förhållanden skapar en avsevärd ovilja. Trots att Europeiska unionen har varit mycket aktiv inom kärnenergisektorn, så har Europeiska unionens och G7-gruppens politik hittills varit ett misslyckande. Inte en enda osäker reaktor eller reaktor av första generationen har stängts av som ett resultat av den nuvarande politiken. Det är tydligt att kärnkraftsstaterna i Östeuropa kommer att fortsätta att producera energi vid sina kärnkraftverk.
Det är framförallt två faktorer som är ansvariga för politikens misslyckande: för det första, avtalens otydlighet och, för det andra, bristen på tillhandahållande av alternativ elkapacitet. Jag bör också lägga till att det finns en brist när det gäller bedömningen av den faktiska nationella säkerheten och de ekonomiska behoven i många av dessa länder.
Framtida verksamhet måste inbegripa verkligt samarbete och förhandlingar med biståndsmottagarna. Europeiska unionen kan inte inta en diktatorisk ståndpunkt. Vi kan inte påtvinga vår vilja på dessa länder. Vi kan inte berätta för dem vad de måste göra. Vi har försökt att göra detta, men det fungerar inte. Jag är övertygad om att vi bara kan komma vidare genom samarbete och förhandling. Dessa förhandlingar måste omfatta avtal om en energistrategi för varje land genom vilka tillhandahållande av alternativ elförsörjning måste vara en grundläggande komponent.
En annan avgörande komponent är revideringen av de reglerande standarderna av de västeuropeiska behöriga myndigheterna, som omfattar Internationella atomenergiorganet och Europeiska kommissionen. Det slutliga målet för detta ökade samarbete kommer att vara att utveckla ett gemensamt regelverk för tillämpning inom kärnenergiområdet. Målet måste vara kärnsäkerhetsstandarder som är tillämpliga i Europeiska unionen, de central- och östeuropeiska länderna och de nya oberoende staterna.
Vi uppmanar kommissionen att samordna sina tjänsteenheter på ett mycket effektivare sätt än vad som har varit fallet. Jag hoppas att den accepterar att det är samarbete och inte konfrontation som måste stödja våra förbindelser med ansökarstaterna och de nya oberoende staterna vad gäller verksamheten på kärnteknikområdet.

Van den Broek
Allra först vill jag gärna tacka föredraganden, Adam, för hans utmärkta och framför allt konstruktiva betänkande. Även jag vill uttrycka min värdering för de intensiva debatterna och det positiva tankeutbytet i Europaparlamentet om den svåra frågan om kärnsäkerhet. Det betänkande som vi behandlar i dag ger en realistisk bild av omfattningen av problemen och den svåra uppgift som alla de står inför som arbetar för en förändring och en förbättring av kärnsäkerheten i Central- och Östeuropa. Tyvärr, vilket även uppmärksammas i betänkandet, så är en förändring och en förbättring av situationen inte något som kan ske på mycket kort sikt. Det finns det också skäl för.
I allra första hand, och det hörde jag Adam säga också, så är de berörda länder som vi diskuterar de här sakerna med självständiga stater som bestämmer sin egen energipolitik och sin egen kärnkraftspolitik. Vissa av dessa länder är i stor utsträckning beroende av kärnkraften för elproduktion och även för exportinkomster. Även den saken behandlade Adam här i dag.
Ett tredje hinder är naturligtvis de mycket höga kostnaderna i samband med modernisering och för att inte tala om en fullständig stängning av kärnkraftverk eller enskilda reaktorer.
Den strategi som det har har sagts mycket om, även i revisionsrättens och kommissionens rapport, har sin bakgrund i det G7-beslut år 1992 som egentligen var en efterdyning av följderna av Tjernobylkatastrofen. Då fastställdes en strategi för kärnenergi som skulle tjäna som en grund även för kommissionens åtgärder inom det området. Dessutom var de kortsiktiga utgångspunkterna att finna konkreta lösningar för de mest akuta säkerhetsproblem som vi hade angivit i samarbete med IAEA, till exempel inrättande av oberoende och reglerande säkerhetsmyndigheter och ett höjande av säkerheten i kärnkraftverk både i de östeuropeiska länderna och i de nya oberoende staterna. På lång sikt betonades en hållbar förbättring på säkerhetsområdet, dels genom att främja stängningen av de mindre säkra reaktorerna och ersätta dem med alternativa energikällor och att förbättra energieffektiviteten och dels genom att hjälpa till vid moderniseringen av de reaktorer som verkligen kunde göras säkra genom modernisering. Som ni vet så gällde det inte alla kärnkraftverk. Några av dem skulle helt enkelt stängas.
När det gäller de mest akuta säkerhetsproblemen så är jag övertygad om, att trots den kritik som kan framföras och som även framförts, så har Europeiska unionens insatser verkligen haft effekt och att pengarna, vi talar om cirka 800 miljoner, verkligen har använts väl. Flera saker har på så sätt kunnat åstadkommas i enlighet med kärnsäkerhetsprogrammet. Jag skall nämna några av dem. De oberoende och reglerande myndigheterna har inrättats eller förstärkts. Den nödvändiga rättsliga ramen, som också behövs för att föra en kärnsäkerhetspolitik, har införts både i Centraleuropa och i de nya oberoende staterna, även om de reglerande myndigheternas kvalitet skiljer sig från land till land.
Man har sökt tekniska lösningar för de viktigaste och allvarligaste konstruktionsfelen i kärnkraftverken. Genom utbyte och överföring av kunskaper har framsteg gjorts vid förstärkandet av kärnsäkerhetskulturen i området. Det har lett till en mer formell och regelbunden dialog mellan dem som driver kraftverken och de reglerande myndigheterna och även till ett accepterande av nödvändigheten av höga säkerhetsnivåer när nya kärnkraftverk byggs.
Vidare skulle jag vilja ta upp det viktiga bidraget till förbättring av driftsrutinerna och moderniseringen av kärnkraftverken, bland annat genom leverans av utrustning och främjande av ett större medvetande om problemet med avfallshantering.
Slutligen har vi bidragit, och bidrar fortfarande, till lösningen av problemen i samband med kärnkraftverket i Tjernobyl varvid kommissionen vid sidan av den så kallade shelter inmplementation plan avsevärt har bidragit till genomförandet av det G7-program som utarbetats för att kunna stänga kraftverket i Tjernobyl år 2000. För att kortfattat ge en bild av kostnaderna i samband med främjandet av kärnsäkerheten kan jag nämna följande. Under hela vår verksamhetsperiod ligger beloppet på mellan 750 och 850 miljoner euro. Redan för uppbyggandet av den så kallade sarkofagen runt den exploderade kärnreaktor IV i Tjernobyl uppskattas kostnaderna till mellan 600 och 800 miljoner euro. Det visar vilka kostnader vi har att göra med, medan kostnaderna för att genomföra alla nödvändiga moderniseringar eller stängningar, endast med avseende på de sårbara kraftverken i Central- och Östeuropa, ligger mellan fyra och fem miljarder euro. Det handlar alltså om mycket stora belopp, och då är de 100 miljoner per år som kommissionen ger ut för sin verksamhet naturligtvis ett förhållandevis litet belopp.
Med utgångspunkt från G7-strategin skall kommissionen fortsätta sin politik att hjälpa partnerländerna med moderniseringen av de reaktorer som kan moderniseras, men kommissionen skall också fortsätta att ivra för en stängning av de reaktorer där en modernisering inte är möjlig på grund av grundläggande tekniska fel eller konstruktionsfel som är inbyggda i den här typen av anläggningar.
Jag vill här tydligt påpeka att genomförandet av den här politiken skiljer sig mellan kandidatländerna och de nya oberoende staterna i f. d. Sovjetunionen. Det är uppenbart att utsikterna till medlemskap i unionen ger en bättre hävstångseffekt när det gäller att påverka kärnkraftspolitiken i kandidatländerna.
När det gäller stängningen av reaktorer så måste vi inse att det endast är realistiskt om det samtidigt utarbetas bredare energistrategier. Det anges även i betänkandet av Adam. Kommissionen skall därför i enlighet med rekommendationerna i betänkandet verka för att det kommer till stånd en sådan strategi inom ramen för anslutningsstrategierna med kandidatländerna och även inom ramen för partnerskapsavtalen med länderna i före detta Sovjetunionen. Det är inte något nytt. Vi har redan länge arbetat på det tillsammans med dessa länder.
Vi för också samtal med Litauen, Bulgarien och snart även med Armenien. I de tre länderna vill vi nämligen inte bara åstadkomma ett genomförande av dessa allomfattande energistrategier utan där finns det även kärnkraftverk som borde stängas på grundval av tidigare träffade avtal, nämligen the nuclear safety account . Vi vet hur stor andel av elproduktionen i de berörda länderna som de här kärnkraftverken står för och vi är mycket väl medvetna om de stora ekonomiska intressen som äventyras på grund av stängningen av kärnkraftverk, bortfallet av viktiga exportmöjligheter och de uppoffringar som de här länderna måste göra på det området. Det är också därför som har vi försökt och försöker ordna ett samarbete med de internationella finansieringsinstitutionerna för att fastställa finansieringsplaner som kan ligga till grund för ett internationellt ekonomiskt stöd och finansieringen av alternativa energikällor.
Jag vill därför också än en gång med eftertryck tala om att jag håller med Adam om att vi inte får försöka lösa de här problemen i en konfrontation med de berörda länderna. Det hindrar emellertid inte, och det försöker vi också att säga Litauen och Bulgarien, att det gäller förpliktelser om stängning som de här länderna åtagit sig tidigare, förpliktelser som de har åtagit sig i enlighet med the nuclear safety account, och som vi gärna vill hjälpa till med, inte bara konstatera konsekvenserna av stängningen utan även hjälpa till att bära dem.
Kommissionen har lärt sig mycket, inte bara av praktiska erfarenheter och interna audits , utan även av kritiken i diverse betänkanden av Europaparlamentet och revisionsrätten. Problemen i inledningen av programmet har vi väl nu lämnat bakom oss. Kommissionen har på grundval av sina erfarenheter och även av era kommentarer genomfört nödvändiga ändringar, särskilt i fråga om förvaltningen av programmet.
I det sammanhanget skulle jag vilja ge följande exempel. Många av fördröjningarna i genomförandet av programmet orsakades av att de aktuella instrumenten inte var tillräckligt anpassade till de specifika kraven i den här sektorn. Den nya Tacis-förordningen måste bidra till att ändra på det här. Den gäller perioden 2000-2006 och omfattar tre tydliga prioriteter i fråga om kärnsäkerheten: Fortsatt stimulans av överföringen av en säkerhetskultur inom området kärnkraft, men även en förbättrad hantering av bearbetat kärnbränsle och kärnavfall, särskilt i Nordryssland, och ett bidrag till internationella åtgärder för förbättring av kärnsäkerheten, vilket är en ganska bred beskrivning, men som naturligtvis har allt att göra med en vidare strävan mot en stängning av ett antal kärnkraftverk som betraktas som farliga.
Vi hoppas att parlamentet i god tid skall avge ett yttrande om den nya förordningen så att den verkligen kan träda i kraft den 1 januari nästa år. Jag lovar gärna parlamentet att vi skall lägga fram delrapporter om det aktuella läget i Phare- och Tacis-programmen för kärnsäkerhet. Slutligen är det vår fasta föresats att förbättra den interna förvaltningen av stödprogrammen. Just nu diskuterar kommissionen ett sådant förslag om inrättande av en task force för kärnsäkerhet inom kommissionen, vilket hänger samman med att förstärka samordningen mellan ett tiotal generaldirektorat inom kommissionen som på något sätt berörs av den här problematiken. För att, med tanke på de diskussioner som har förts den senaste tiden, ge en tydligare allmän och mer detaljerad översikt över det som kommissionen hittills har genomfört inom området kärnsäkerhet, så skickade vi nyligen en så kallad aide-mémoire till utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi och även till andra parlamentsutskott, i vilken vi ingående förklarade de vidtagna åtgärderna och även planerna för den närmaste framtiden. Jag hoppas att vi därmed i alla fall har givit ett bidrag till en stabil grund för ett fortsatt givande utbyte med Europaparlamentet i den här viktiga frågan.

Muscardini
Herr ordförande! Miljontals medborgare i den Europeiska unionen och i östländerna berörs av kärnsäkerhet. Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som den 27: e oktober 1998 enhälligt antog det yttrande jag lade fram om detta betänkande, anser att säkerhetsaspekten utgör en grundläggande beståndsdel i kandidatländernas strategi.
Även kommissionen betraktar i Agenda 2000 målet om kärnsäkerhet som primärt när det gäller anslutningen av länder i centrala och östra Europa, och delar in anläggningarna i tre kategorier: de som är av sovjetisk typ eller föråldrade och som måste monteras ned, de som kan förbättras för att uppnå godtagbara säkerhetsnivåer, och slutligen de få av västerländsk typ som kan fortsätta att vara i drift, under förutsättning att säkerhetsnivån förblir hög på lång sikt.
Av revisionsrättens specialrapport framgår det att endast 300 av de 850 miljoner ecu som ställts till förfogande för perioden 1990-1997 har använts för kärnsäkerhet av länderna i Central- och Östeuropa. Det är således nödvändigt att dessa arbeten för anpassning och omstrukturering som är oundgängliga för den europeiska säkerheten genomförs via Phare och Tacis. Det är väsentligt att en kontroll av säkerhetsreglerna vid dessa verk utförs av ett fristående organ som erkänns av Internationella Energiorganet (IEA) och av Europeiska unionen. Vidare begär vi som en konsekvens av återöppnandet av en reaktor i kärnkraftverket i Tjernobyl att kandidatländerna till anslutning till den Europeiska unionen och de länder som föddes genom Sovjetunionens kollaps skall vara i stånd att erbjuda säkerhetsgarantier för hela Europa, i medvetande om de ekonomiska och sociala implikationer dessa beslut medför.
Vi slår därför fast vid att kärnsäkerheten måste utgöra ett huvudinslag i kandidatländernas strategi. Utan garantier kan anslutningen utgöra en risk för den allmänna säkerheten. I detta syfte uttrycker utrikesutskottet förhoppningen att de tillgängliga finansiella resurserna skall användas till att sätta i gång program för en definitiv lösning av frågan om kärnsäkerheten i Europa.

Plooij-van Gorsel
Herr ordförande! Jag talar även direkt för den liberala gruppen, inte bara för utskottet för externa ekonomiska förbindelser för annars skulle jag inte få tre och en halv minut. Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Jag vill gärna gratulera föredraganden, Adam, till hans betänkande. Det är, tror jag, litet av hans svanesång. Det är inte lätt att skapa enighet när det gäller kärnkraft men jag tror att det i det här fallet lyckats ganska väl. Unionens energipolitik med avseende på länderna i Central- och Östeuropa och de nya oberoende staterna är koncentrerad på en säker användning av befintliga kärnkraftverk. Enligt Agenda 2000 måste de sovjetkonstruerade reaktorer som inte kan moderniseras till en rimlig kostnad, stängas. Dessa reaktorer är nämligen osäkra. Men, herr ordförande, i praktiken har inte en enda reaktor i Östeuropa stängts sedan 1992. Inte ens Tjernobylreaktorerna I och II, visserligen ej i bruk sedan några år, betraktas av de ukrainska myndigheterna som definitivt stängda trots alla resolutioner från Europaparlamentet. Självständiga stater har rätt att själva besluta om huvuddragen i sin energipolitik, säger föredraganden. Herr ordförande, kolleger! Det innebär dock inte att unionen passivt måste stå och se på hur våra resolutioner inte efterlevs. Om unionen via stödprogram och lån investerar pengar i Östeuropa, så kan vi visst ha ett inflytande på strategin och främja vissa former av energi gentemot andra former.
Det är nämligen ett av de få instrument som unionen har för att framtvinga en stängning av osäkra kärnkraftverk och dessa instrument måste vi också använda. Säkerheten i befintliga kärnkraftverk bör också vara ett avgörande kriterium för anslutning till unionen.
Min andra punkt, herr ordförande och kolleger, gäller revisionsrättens rapport om Europeiska unionens åtgärder med avseende på kärnsäkerhet i Östeuropa. Kommissionen berättade ingående för oss om det. Ledamöterna i utskottet för externa ekonomiska förbindelser är chockade av slutsatserna i rapporten. Det har vi redan framfört. Vi inser verkligen att det inte är lätt för kommissionen att vidta åtgärder i det före detta östblocket med tanke på byråkratin där, och på kärnenergisektorns komplexitet. Precis därför, herr ordförande, borde emellertid kommissionen ägna extra uppmärksamhet åt genomförandet av programmen. Det borde i mycket större utsträckning användas specialister på plats i Östeuropa.
Det för mig till min sista punkt och genast även en direkt fråga till kommissionär van den Broek. För ett par veckor sedan sade era medarbetare till utskottet för externa ekonomiska förbindelser och till utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi med anledning av en fråga från mig att de håller på att göra en inventering av millenieproblemet, datorernas millenniebeständighet vid kärnkraftverken i Central- och Östeuropa. Därför frågar jag även er, herr kommissionär: när tror ni att ni kan lägga fram en rapport om milleniebeständigheten vid kärnkraftverken i Central- och Östeuropa? Det har redan gått nästan ett kvartal av 1999 och den 1 januari 2000 är det viktiga datumet. Det vill jag gärna ha svar på.

Van den Broek
Till ledamoten Plooij vill jag gärna säga att vi ställt pengar till förfogande till IAEA som naturligtvis är mer kompetent än vi är att göra den här inventeringen. Ni ber nu egentligen kommissionen om något som vi inte heller tidigare kunde och som vi i framtiden inte heller kommer att kunna. Vi har helt enkelt inte den kunskap och den personal som behövs för att göra den inventeringen. Därför har vi sagt att vi skall stödja IAEA i all verksamhet som berör den här frågan. Det är precis det vi gör. Jag tror IAEA i juni anordnar ett forum, där även de här frågorna skall diskuteras. Med anledning av detta lovar jag er att vi gärna återkommer med en rapport.

Ordföranden
Jag avbryter härmed debatten, som återupptas i kväll kl. 21.00., så att vi nu kan gå vidare till frågestunden.
Fru Bloch von Blottnitz har ordet enligt arbetsordningen.

Bloch von Blottnitz
Herr ordförande! Skulle ni vilja vara så älskvärd och uppmana kommissionen att närvara under debatten i den här viktiga frågan i kväll? Kommissionen har under eftermiddagen talat mer än alla ledamöter sammanlagt, och därför har vi nu inte möjlighet att fortsätta debatten. Jag vill be att ni kräver att kommissionen är närvarande här, så att vi kan avsluta debatten i kväll.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0144/99). Vi skall behandla frågor till rådet.
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Fråga nr 1 från Richard Corbett (H-0115/99):
Angående: Skattebetalarnas kostnad för avskaffandet av taxfree-försäljningen Kommer rådet då det omprövar sitt beslut om att avskaffa taxfree-försäljningen senast i juli 1999 att beakta de nationella statskassornas förlust av inkomsterna från taxfree-försäljningen i förhållande till vinsten av att taxfree-försäljningen upphör?
Är rådet medvetet om att taxfree-försäljningen endast för Förenade kungariket uppgår till cirka 1 miljard GBP per år och att detta leder till en förlust av punktskatter och mervärdeskatt motsvarande minst ett lika stort belopp? Är rådet medvetet om att detta motsvarar ett underskott på ungefär 40 GBP per skattebetalare?
och
fråga nr 2 från Mark Watts (H-0135/99):
Angående: Skattefri försäljningKommissionen kommer att för Ekofin-rådet den 15 mars 1999 lägga fram sin rapport om hur man skall kunna lösa de problem som kan uppstå för sysselsättningen som ett direkt resultat av ett upphävande av den skattefria försäljningen inom EU. Rapporten motsvarar ett av de uppdrag som statscheferna gav vid toppmötet i Wien.
Om kommissionen i sin rapport inte ger möjlighet till en utvidgning av övergångsarrangemangen för den skattefria försäljningen, kommer då rådets ordförandeland att uppmana kommissionen att utarbeta ett förslag till en utvidgning med hänvisning till att möjligheten till en utvidgning faktiskt omnämndes i slutsatserna från toppmötet i Wien?
och
fråga nr 3 från John Cushnahan (H-0179/99):
Angående: TaxfreeDen 17 februari lade kommissionen fram det meddelande som EU: s ledare hade begärt vid toppmötet i Wien. I detta dokument visar kommissionen en totalsiffra på 56 000 förlorade jobb. Siffran bygger på 10 medlemsstaters uppgifter om direkt förlorade arbetstillfällen och bara 7 medlemsstaters uppgifter om indirekt förlorade arbetstillfällen. I dokumentet sägs sedan att de arbetstillfällen som eventuellt går förlorade till följd av att man avskaffar taxfree-försäljningen inte är " betydande" eller av " makroekonomisk omfattning" . Håller rådet med om detta?
Herr Verheugen, jag hälsar er välkommen och ber er att besvara ledamöternas frågor tillsammans.

Verheugen
Herr ordförande! Enligt slutsatserna från Europeiska rådet i Wien kommer rådet under mars månad i år att granska de problem som kan uppstå på sysselsättningsområdet om man avskaffar den taxfree-försäljningen till resenärer inom gemenskapens luft- och sjötransport. I samband med detta kommer rådet att försöka finna lämpliga medel och tillvägagångssätt utifrån kommissionens förslag för att lösa problemet.
Jag kan informera ledamöterna om att kommissionen lade fram ett meddelande i frågan inför rådet den 19 februari 1999. Rådet vill understryka att man kommer att pröva det meddelandet med hänsyn till alla de relevanta aspekterna i slutsatserna från Europeiska rådet i Wien.

Corbett
Jag vill tacka ordförandeskapet för detta svar. När rådet granskar beslutet om den skattefria försäljningen, kommer man utan tvekan att stöta på det problem som på ett rättrådigt sätt tagits upp av åtskilliga regeringar när det rör behovet av att ha ett fungerande system som kan ersätta det gamla.
Håller rådets företrädare också med om att granskningen också bör omfatta effekterna på de offentliga utgifterna, om systemet med skattefri försäljning skulle fortsätta? Skattefri försäljning är ett skatteundantag, och ett kostsamt sådant, framförallt till nytta för tobaks- och alkoholindustrierna. Ordförandeskapet kan säkert tänka sig bättre effekter - om finansministrarna får tillgång till extra pengar - än ett skatteundantag för tobaksindustrin och alkoholindustrin.

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan bekräfta för er att rådet, som jag just sade, kommer att ta hänsyn till alla relevanta aspekter i sin prövning. Dit hör inte bara effekterna av ett avskaffande av taxfree-försäljningen för arbetsmarknaden och den sammantagna ekonomiska situationen, dit hör givetvis även de effekter som uppstår när ett beslut som har fattats av Europeiska unionen upphävs eller förändras. Man kommer alltså att ta hänsyn till alla aspekter - på den punkten kan jag lugna er - i synnerhet frågan om huruvida det är korrekt och utifrån ett socialt perspektiv anständigt att avskaffa en förmån som hittills har riktat sig till högst normala människor - då tänker jag i synnerhet på de som inte har så höga inkomster och i vanliga fall inte har tillgång till så många förmåner, om de nu är skattemässiga eller av annat slag - och utgör den enda förmånen för en sådan grupp. Även det kommer att bli föremål för den omfattande prövning som rådet kommer att göra den här månaden.

Watts
Jag vill också tacka rådets ordförande för hans uttömmande svar och, verkligen, tacka det tyska ordförandeskapet för att försöka granska hela den tråkiga historien om den skattefria försäljningen.
Skulle det tyska ordförandeskapet vilja förklara detaljerna i den tyska kompromissen, som vi har förstått är under diskussion i rådets arbetsgrupper. Det skulle vara till stor hjälp för kammaren om vi kunde få denna information i kväll, före Ekofin-rådet nästa vecka.
För det andra, kan han kommentera vilken den rättsliga grunden kommer att bli när det gäller möjligheten till en utvidgning av övergångsarrangemangen?
Till sist, kan han svara på hur, mot bakgrund av den mycket snäva tidsaspekten fram till slutet av juni i år och det faktum att det kommer att hållas val till Europaparlamentet under den mellanliggande perioden, rådet och kommissionen kommer att samråda med detta parlament om sina förslag - som vi hoppas kommer efter Ekofin-rådet eller toppmötet i Berlin - om en förlängning av den skattefria försäljningen?

Verheugen
Herr ledamot! Den fråga ni tar upp har vid två tillfällen diskuterats av stats- och regeringscheferna. Det visar vilken stor politisk betydelse den har. Såväl i Wien som på mötet på Petersberg i Bonn ägnade man avsevärd tid åt den frågan. Det rör sig här om en mycket viktig fråga för den europeiska politiken. Förbundskanslern har lagt fram ett tyskt kompromissförslag, som går ut på att man prövar om en förlängning av taxfree-försäljningen till tre år - det var det ursprungliga förslaget - är möjlig. Man håller just nu på att pröva om det finns ett rättsligt underlag för detta. Jag avslöjar ingen hemlighet om jag säger att den spontana reaktionen på förslaget var, att man kanske också borde överväga två och ett halvt år eller tre och ett halvt år. Det har ett visst samband med semesterperioderna i Europa och beror på när beslutet kommer att fattas. Man håller alltså på att pröva om det finns en sådan möjlighet, och jag kan inte meddela resultatet av denna prövning, eftersom den inte har avslutats ännu.

Cushnahan
Herr ordförande! Det är otroligt att kommissionen avvisade våra uppgifter om förluster av arbetstillfällen, och sedan i sitt meddelande till rådet, när sju medlemsstater tillhandahöll fullständiga uppgifter om direkta och indirekta förluster av arbetstillfällen, drog slutsatsen att omkring 50 000 arbetstillfällen skulle offras vid ett avskaffande.
Jag vill påminna ordförandeskapet om att vid toppmötet i Bonn förkastade EU: s stats- och regeringschefer helt riktigt kommissionens försäkran om att jobbförlusterna kunde täckas genom att ansöka om gemenskapsmedel och statligt stöd, och att en 30 månader lång förlängning skulle vara nödvändig för att identifiera de problem som uppstår efter avskaffandet, och att komma fram till en fungerande lösning för att skydda anställda inom denna sektor.
Jag vill be rådet att kommentera det faktum att ett allt större antal medlemsstater har uttryckt allvarlig oro över systemets avskaffande, och att kommissionens uttalande om att det finns en samsyn om att den befintliga lagstiftningen " tillhandahåller en klar, tydlig och lätt genomförbar lösning" är fullständigt missledande.

Verheugen
Rådet, i det här fallet ordförandeskapet, känner givetvis till diskussionsläget i rådets arbetsgrupper och vet vilken uppfattning de olika medlemsstaterna företräder. Ni har alldeles rätt i att det finns ett brett spektrum av olika uppfattningar såväl om vad som nu vore det rätta att göra, som om effekterna av det ena eller det andra beslutet. Det finns alltså medlemsländer som befarar långtgående negativa konsekvenser, om det nu blir så att man upphäver taxfree-försäljningen, och det finns andra som säger att det inte kommer att få sådana konsekvenser. Och så finns det de som säger att några konsekvenser kommer det allt att bli. Men då får man se till att man hittar ett sätt att mildra dem. Där har ni ett brett spektrum.
Jag tror att det är klokt att först samla in alla fakta och göra en analys av dem, att försöka komma överens - det är ju alltid viktigt - och se om siffrorna och faktauppgifterna kan utgöra en gemensam bas, och sedan utifrån denna gemensamma bas uppnå en lösning. Ni vet ju hur rättsläget är; det finns ett gällande beslut. Det beslutet måste alltså, om man nu vill införa något nytt, upphävas eller ersättas med ett annat beslut. Det kan bara ske med en enhällighet. Kravet på enhällighet bör särskilt tas på allvar i det här sammanhanget. Det är en faktor som kommer att spela in i bedömningen av det som följer. Det är också skälet till att förbundskanslern i egenskap av rådsordförande har presenterat det kompromissförslag som jag just har lagt fram, nämligen för att han kunde inse, eller trodde sig ha insett, att man förmodligen inte kommer att kunna uppnå enhällighet för ett ändrat beslut.

Cassidy
Herr ordförande! Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar på frågorna så här långt. Jag vill tacka honom för att han påminde oss om att en förlängning av den skattefria försäljningen kräver enhällighet, och jag anar att det inte är troligt att detta går att nå.
Får jag också påminna honom om att den nämnda förlusten av arbetstillfällen är betydligt överdriven. En siffra på 56 000 nämndes i Cushnahans fråga. Denna finns ingenstans i kommissionens undersökning, och den stämmer inte överens med siffran på en förlust av 120 000 arbetstillfällen som förs fram av lobbyisterna som är mot ett avskaffande av försäljningen. Kan rådets ordförande vara vänlig och ge oss ett löfte om att den tyske finansministern och den tyske förbundskanslern inte kommer att övertalas av denna kraftfulla lobbyverksamhet, som Corbett har kallat " cigarrett- och alkohollobbyn" ?

Verheugen
Herr ledamot! Om er fråga var om jag tror att jag kan övertyga den tyska finansministern om något, då måste jag besvara den med " det vet jag inte" .
Skratt

von Habsburg
Herr ordförande! Min fråga är följande: Man kan tydligt märka att det finns en stark mäktig lobby på den sida som kämpar mot ett upphävande, medan det på andra sidan inte finns någon, endast mindre grupper och mindre inflytelserikt affärsfolk. Jag undrar om man tar hänsyn till de effekter som skulle uppstå om man tillät en fortsatt duty free -försäljning. Skulle det inte förstöra många arbetstillfällen i småföretagen, som inte har de gynnsammaste positionerna och de stora möjligheter som står till förfogande för de övriga med sina stora intressen?

Verheugen
Herr ledamot! Det går knappast att säga emot det ni har sagt. Det är en av sidorna i en kontrovers, som numera närmast har blivit ideologiskt laddad. Det har ni ju också tydligt påpekat i er fråga. Här finns det verkligen djupgående övertygelser av olika slag, även av ordningspolitisk natur. Det vill jag inte alls förneka.
Jag tror inte heller att jag kan säga annat till er än att det förmodligen är nödvändigt att man, innan man fattar ett slutgiltigt beslut i frågan om huruvida det skall finnas fortsatta övergångsbestämmelser - det är ju den aktuella frågan - skapar klarhet kring de sociala och ekonomiska konsekvenserna av detta beslut, grundligt och noggrant, så att man kan fatta ett ansvarsfullt beslut. I själva verket måste frågan prövas i båda riktningarna, och enligt min uppfattning måste även det som ni sade bli föremål för prövning, nämligen frågan om vilka effekter en fortsättning av dessa försäljningsmöjligheter har för exempelvis den strukturerade detaljhandeln i vissa medlemsländer och på de områden det rör sig om här. Det råder ingen tvekan om att det är nödvändigt.
Frågan är mycket svår att besvara, herr von Habsburg, eftersom det finns folk som säger, att den försäljning det rör sig om här är impulsköp, eller att sådana köp enbart sker för att erbjudandet finns. Dessa köp ersätts inte av köp någon annanstans. Jag vet inte om det stämmer, att pensionärerna bara köper smör och kaffe på båtarna om det säljs billigare där. Men det finns olika teser, det finns marknadsundersökningar och jag vet inte allt, allt detta måste bli föremål för undersökningar. Jag hoppas att sådana kommer att föreligga inom en snar framtid, så att den här frågan kan lösas innan den växer och orsakar allvarliga störningar av den europeiska politiken.

McIntosh
Herr ordförande! Jag kan försäkra Cassidy om att tusentals arbetstillfällen kommer att gå förlorade, inte minst, tråkigt nog, i min egen valkrets norra Essex och södra Suffolk, på grund av flygplatsen i Stansted och hamnen i Harwich.
Min fråga till ordföranden lyder: är han medveten om hur komplicerat allt kommer att bli om man fattar beslut om att avskaffa den skattefria försäljningen från och med den 1 juli? Det kommer faktiskt att innebära att man tar ut olika priser för samma produkter, beroende på i vilket luftrum eller vilka farvatten flygplanet eller flytetyget befinner sig. Vad föreslår han? Jag kan inte tänka mig att han menar att detta system fungerar som det skall. Det måste väl bli en tillfällig fördröjning, fram till dess lämpliga bestämmelser börjat tillämpas; annars kommer tillämpningen av beslutet att bli en nonsenshistoria.

Verheugen
Herr ordförande! Jag medger gärna, fru ledamot, att alla framtida bestämmelser förmodligen kommer att vara komplicerade. Men den komplikation, som ni just har beskrivit, har jag svårt att tänka mig, i synnerhet inom flygtrafiken. Man går ombord på planet i A och stiger av planet i B, och om både A och B ligger inom Europeiska gemenskapen, då uppstår inte problemet, då kan ni inte göra några skattefria inköp. Om B ligger utanför Europeiska gemenskapen, då är det möjligt, krångligare än så är det inte. Om en båt åker från ett land inom Europeiska unionen till ett annat och passerar en tredje stats territorialvatten, då kan det bli litet komplicerat, och frågan om hur det problemet skall lösas kan jag inte besvara nu. Men vad flygtrafiken beträffar kan jag inte se några problem.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Fråga nr 4 från Paul Rübig (H-0116/99):
Angående: Utvidgning av parlamentariska kontrollbefogenheter genom nästa översyn av fördraget De gångna veckornas diskussioner har visat att såväl EU: s institutionella ordning som dess verkliga politikområden kräver ett modernt " Checks and Balances" -system. Europaparlamentet har bevisat att det som gemenskapens enda direkt legitima organ kan och vill utföra de kontrolluppgifter som dess medborgare kräver.
Härvidlag förefaller det otidsenligt att kommissionen som helhet endast är tvungen att avgå om en misstroendeomröstning antagits, vilket även avsaknaden av en legitim möjlighet för Europaparlamentet att avsätta en ledamot av kommissionen verkar vara. Nödvändigheten av individuellt politiskt ansvar kräver att berörda bestämmelser anpassas.
Hur bedömer rådets närvarande företrädare utsikterna att avhjälpa dessa institutionella brister inom ramen för nästa regeringskonferens om ändring av fördragen?
och
fråga nr 5 från Karl Habsburg-Lothringen (H-0194/99):
Angående: Kommissionsledamöternas ansvarGenom vilka åtgärder tänker rådet fastslå de enskilda kommissionsledamöternas ansvar? När tror rådet att kommissionsledamöterna kommer att godkännas av Europaparlamentet var för sig, och vid behov också kunna ställas till ansvar var för sig?
Herr rådsordförande, jag ber er att besvara frågorna från Rübig och Habsburg-Lothringen tillsammans.

Verheugen
De frågor som två av Europaparlamentets ledamöter har ställt innebär förslag som skulle kräva en fördragsändring. Sådana eventuella fördragsändringar ingår inte i rådets befogenheter. Enligt artikel N i fördraget om Europeiska unionen, artikel 48 i EU-fördraget efter Amsterdamfördragets ikraftträdande, kan kommissionen eller varje medlemsstats regering lägga fram förslag till ändringar av fördragen inför rådet. Efter en utfrågning av Europaparlamentet och likaså av kommissionen begränsas rådets roll till att avge ett yttrande där man förespråkar en regeringskonferens, som sedan rådets ordförande sammankallar till. Sådana fördragsändringar som företrädare för medlemsstaternas regeringar har enats om träder endast i kraft sedan de har ratificerats av alla medlemsstater i enlighet med deras författningsrättsliga bestämmelser.

Rübig
Herr ordförande! Kommer det på nästa rådssammanträde i enlighet med rådets rapport om de fem vise, som ju uppenbarligen redan figurerar i den belgiska dagspressen, ske ett avsättningsförfarande på begäran av rådet av enskilda kommissionärer enligt Romfördragets artikel 160, eller skall Europaparlamentet uttala sitt misstroende mot hela kommissionen som till största delen består av väl presterande kommissionärer?

Verheugen
Herr ordförande! Herr ledamot, jag beklagar att jag inte kan svara på er hypotetiska fråga. Frågan är hypotetisk, eftersom rådets ordförandeskap ännu inte känner till innehållet i den rapport som kommer att offentliggöras nästa vecka, och utan att känna till innehållet, strukturen och rekommendationerna är det omöjligt att i dag säga något om, huruvida och när rådet kommer att ta upp frågan, och vilka åtgärder man i så fall kommer att vidta.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, herr rådsordförande! Jag skall försöka att inte ställa en hypotetisk fråga, utan en fråga beträffande er personliga bedömning. Ni har räknat upp de artiklar för oss som måste ändras. Nu måste jag få fråga er: Anser ni mot bakgrund av den senaste tidens händelser att fördragsändringar av den här typen är nödvändiga?

Verheugen
Herr ordförande! Jag tror inte att jag har rätt att svara på den frågan. Man frågar efter min personliga bedömning. Men den är helt irrelevant för Europaparlamentet. Det enda som är relevant är vad jag i egenskap av rådsordförande kan framställa för er som rådets ställning. Jag beklagar, men min personliga bedömning kan jag inte ge, utan det jag kan ge er här är sådana svar som jag måste stämma av med alla medlemsstater, och därför måste jag besvara den frågan med ett nej. Jag kan alltså inte låta er ta del av min personliga bedömning.

Corbett
Herr ordförande! Jag hoppas att rådets ordförande kommer att tillfredsställa oss genom att föreslå möjligheter för nästa regeringskonferens, även om han ännu inte rent formellt kan ta itu med dem. En av de frågor som aktualiserats genom den senaste tidens händelser, är om kommissionens ordförande skall ha rätt att avskeda enskilda ledamöter av kommissionen. I en nationell regering kan regeringschefen avskeda en minister som gjort sig skyldig till allvarliga misstag eller bristfällig förvaltning, även om han eller hon vägrar att avgå. Om denna situation skulle uppstå inom Europeiska kommissionen, så har inte ordföranden möjlighet att be den berörda ledamoten att avgå eller lämna kommissionen. Detta borde väl vara en lämplig fördragsändring att lägga fram under nästa regeringskonferens. Om situationen uppstod och kommissionens ordförande inte använde sina befogenheter, skulle vi kunna avskeda hela kommissionen.

Verheugen
Herr ordförande! Jag skall försöka formulera mig mer exakt. Ordförandeskapet har för närvarande inte för avsikt att beträffande ert förslag till Europeiska rådet i Köln i början av juni ta upp annat än de så kallade left overs från Amsterdam. Ordförandeskapets ståndpunkt har hittills varit att det nu gäller att lägga fram ett förslag om förfarandet i samband med behandlingen av dessa left overs , om hur och när och med vilka ämnen vi skall komma till nästa regeringskonferens. De ämnen som vi hittills har fokuserat på, är frågan om sammansättningen av kommissionen, frågan om de kvalificerade majoritetsbesluten i rådet och frågan om röstviktningen i rådet. För närvarande har rådet inte för avsikt att lägga fram några ytterligare förslag inför rådsmötet i Köln.

Sandbæk
Först vill jag gärna säga till Paul Rübig att jag inte direkt menar att parlamentet påtog sig det ansvar det hade, därför att vi skulle avskeda hela kommissionen i januari, men nog om detta. Till rådets ordförande vill jag gärna säga att jag inte tyckte att Rübig ställde en hypotetisk fråga. Man kan säkert besvara denna fråga oavsett vilket utfallet blir nästa månad, vad gäller den undersökning som kommissionen nu har inlett. Vi känner ju väl till svaret. Vi kan inte avskeda hela kommissionen. Detta svar måste ni också kunna ge. Så tycker jag mig minnas att Fischer i sitt tal sade att det tyska ordförandeskapet verkar för att ge parlamentet ökade befogenheter, som faktiskt kommer att innebära att det blir ett egentligt parlament, och att kommissionen blir en faktisk regering. Har jag förstått rätt? Var det inte faktiskt det som Fischer sade i sitt tal här i parlamentet?

Verheugen
Fru kollega! Det är inte svårt att förklara. Ni måste skilja mellan två olika saker: Det är dels en långsikttig process med förändringar av de europeiska institutionerna och de europeiska institutionernas inbördes förhållanden, förbättringar av den demokratiska legitimiteten, förbättringar av den demokratiska kontrollen och förbättringar av genomblickbarheten. Det är den författningsprocess - så skulle jag vilja kalla den - som pågår i Europa och som vi kommer att få ägna oss åt under många år.
De beslut som på vissa tidpunkter måste fattas, måste ni betrakta som oberoende av den processen, eftersom de måste relateras till andra beslut. Det är fallet med de berömda left overs , som jag just talade om. De är direkt relaterade till utvidgningsprocessen. Man har i unionen uppnått ett generellt samförstånd om att dessa left overs måste regleras, före anslutningen av den första nya medlemsstaten sker. Frågan om när det skall ske är av stor politisk betydelse. Det är ju en signal till de anslutningsvilliga staterna om huruvida vi agerar snabbt eller bara låter saken bero.
När vi nu säger att vi skall behandla dessa left overs tillsammans med de stora världsomfattande författningspolitiska frågorna, som ni har tagit upp och som även jag har talat om, då innebär det att man först efter en ganska lång tid - alldeles för sent för de anslutningsvilliga staterna - kommer att fatta beslut i dessa frågor. Det är skälet till att vi i Köln kommer att nöja oss med att säga, hur, när och i vilken omfattning vi kommer att besluta det vi är tvungna att besluta i samband med utvidgningen, samtidigt som vi sätter igång en bredare diskussion om de frågor som ni också har tagit upp. Då spelar givetvis frågan om en fortsatt parlamentarisering av Europeiska unionen en viktig roll. Jag vill också påpeka att parlamentets rättigheter kommer att stärkas avsevärt i och med Amsterdamsfördragets ikraftträdande, som kommer att ske den 1 juni. Men det ser vi som en fortlöpande process.

Medina Ortega
Följdfrågan från Rübig oroade mig djupt.
Rübig tog upp de belgiska tidningarna från i dag. Han frågade rådsordföranden om rådet har reagerat på något sätt inför vad de belgiska tidningarna skriver i dag. Min oro är att jag inte har läst tidningarna från i dag och vet inte vad de skriver - jag köper dem åtminstone normalt här -.
Frågan jag ställer till rådsordföranden är om de belgiska dagstidningarna utgör en del av gemenskapsrätten eller om rådets ordförandeskap under nästa ministerråd föresätter sig att införliva de belgiska tidningarna i gemenskapsrätten, för jag medger att det för mig är ett besvärligt arbete att följa gemenskapsrätten genom EGT. Om jag dessutom måste läsa de belgiska tidningarna kommer det att innebära mycket arbete att följa dem.

Verheugen
Herr kollega! Ordförandeskapet kommer inte att grunda sina bedömningar på offentliggöranden i den belgiska dagspressen, inte heller på offentliggöranden i andra dagstidningar, utan man kommer att grunda dem på dokument. Ett dokument för oss är inte det som tidningarna skriver, utan ett dokument för oss är det vi på officiell väg erhåller från ett europeiskt organ, från parlamentet eller från kommissionen. Tidningarna har en viktig roll i Europa. De är oumbärliga för ett fritt och demokratiskt Europa, men de är inget organ i vår union. Det är också bäst för båda parter att de inte heller blir det. Därför kan jag lugna er. Det finns inga sådana avsikter som ni är orolig för!

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen, för ert klargörande.

Fråga nr 6 från Michael Hindley vilken har övertagits av Newens (H-0124/99):
Angående: Viseringsfrihet för personer med Hongkong-pass Europaparlamentets antog i sitt betänkande om Hongkong en resolution som uppmanade medlemsstaterna att införa viseringsfrihet för personer med Hongkong-pass. Kommissionen påpekade att i avvaktan på en gemensam viseringsförteckning har kommissionen inget direkt ansvar för EU: s viseringspolitik men framhöll att man starkt stöder Hongkongs strävanden att uppnå viseringsfrihet för personer med pass från HKSAR (Hongkongs speciella administrativa region). Kan rådet redogöra för vilka åtgärder som har vidtagits till följd av Europaparlamentets resolution?
När kommer frågan om viseringsfrihet för personer med HKSAR-pass att behandlas av medlemsstaterna? Och vad har medlemsstaterna för hållning i denna fråga?
Har man från någon medlemsstats sida visat sig ovillig att införa viseringsfrihet för personer med HKSAR-pass?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara frågan som ursprungligen formulerades av Hindley men här kommer att företrädas av Newens.

Verheugen
Herr ordförande! Jag vill börja med att påpeka att det fortfarande är rådets förordning (EG) nr 2317/95 som är avgörande för viseringen av personer från Hong Kong. Förordningen har ogiltigförklarats av Europeiska gemenskapernas domstol men har ändå fått bibehålla sin rättsliga verkan. Eftersom personer från Hong Kong inte finns med i den gemensamma förteckningen över medborgare som är skyldiga att ha visering för att komma in i Europeiska unionen, är det enligt artikel 2 i nämnda förordning endast medlemsstaterna som fastställer inresekraven. Kommissionen har utifrån medlemsstaternas information sammanställt en översikt av nuvarande viseringspraxis för medborgare som inte finns med på den gemensamma förteckningen. Översikten offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning 3.4.1998, s.4 ff. I dag är det bara Irland och Förenade kungariket som inte kräver någon inresevisering för innehavare av pass från HKSAR (Hongkongs speciella administrativa region). De övriga medlemsstaterna har meddelat att de tillämpar bestämmelserna om viseringstvång som gäller för Kina även personer från Hong Kong.
Rådets avsikt är att, när ärendet väl har passerat Europaparlamentet, anta en ändrad förordning om den gemensamma viseringsförteckningen. Efter det skall inte personer från Hong Kong längre utsättas för viseringstvång från EU-medlemsstaternas sida. I övrigt kan medlemsstaterna själva avgöra, hur de skall reglera inresan för personer från Hong Kong.
Jag ber er ha förståelse för att jag inte kan kommentera EU-medlemsstaternas nationella viseringspolitik gentemot invånarna från Hong Kong, och att jag framför allt inte kan yttra mig om dess framtida utformning.

Newens
Min kollega, Hindley, ber om ursäkt för att han inte kan närvara.
Efter vad jag har hört, så dröjer beslutet om Hong Kong. Är det realistiskt att fördröja detta när det inte finns något hot om ett stort inflöde av illegala invandrare, bara därför att det finns en rädsla vad gäller andra länder? Med hänsyn till det faktum att myndigheterna i Hong Kong har gjort stora ansträngningar för att se till att deras resedokument skall vara svåra att förfalska, och att vi har frågan om reciprocitet, som främjar europeiska resenärer till Hong Kong, är det inte särskilt viktigt - vid denna tidpunkt - att gå vidare i denna fråga? Detta skulle stärka förbindelserna mellan Europeiska unionen och Hong Kong, och även mellan Europa och Kina.

Verheugen
Herr ledamot! Man kan länge diskutera om det beslut som har fattats är realistiskt eller ej, och om de farhågor eller överväganden som har lett fram till beslutet är riktiga eller ej. Men faktum är att det är det man han har beslutat. De nuvarande bestämmelserna fortsätter att gälla, att det är medlemsstaterna själva som avgör om det är viseringsfrihet eller viseringstvång som gäller för personer från Hong Kong vid inresa i stater i Europeiska unionen. Vad sedan medlemsstaterna grundar sina beslut på, det är deras sak, och de kommer säkert att dra nytta av all tillgänglig information, även den som ni har tagit upp beträffande problemen med förfalskningar och förfalskningsskydd.

Cushnahan
Rådets ordförande! Jag vill stödja initiativet från min kollega, Hindley, och kommentarerna från min kollega, Newens. I egenskap av parlamentets föredragande om Hong Kong, så ställer jag mig helt bakom vad man ber om i kammaren i dag. Rörande ordförandeskapets kommentarer om medlemsstaternas ensamrätt, kan han inte också acceptera att Europeiska unionen vill stödja idén med ett land, två system? Som ett tecken på respekt för de enskilda medlemsstaterna, skulle inte rådet kunna samordna en politik som tillåter ett viseringsfritt tillträde, som - enligt min mening - är ett fullständigt genomförande av idén med ett land, två system?

Verheugen
Ja, den frågan kan jag inte svara annat än ja på. Det är sant att vi borde eftersträva en gemensam inresepraxis och över huvud taget en gemensam praxis i migrationspolitiken inom Europeiska unionen. En sådan har vi redan för Schengenområdet. Jag hoppas att den kommer att utvidgas. Men det förändrar inte den situation som nu råder gentemot Hong Kong. Rättsläget inom Europeiska unionen är sådant att frågan om huruvida visering skall krävas av personer från Hong Kong när de reser in i ett EU-land är en nationell fråga. Det är inte något som kan avgöras på europeisk nivå, eftersom medlemsstaterna för närvarande inte är beredda att förlägga en sådan möjlighet till europeisk nivå. Vad det beror på kan man bara gissa. Jag förmodar att ni vet varför.

Ordföranden

Fråga nr 7 från Arthur Newens (H-0126/99):
Angående: EU: s ordning för bananer Skulle rådet kunna redogöra för den senaste utvecklingen i tvisten med Förenta staterna och andra parter om EU: s ordning för bananer?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Newens fråga.

Verheugen
Herr ordförande, mina damer och herrar! De ständiga representanternas kommitté fick genom den ansvarige kommissionären, Sir Leon Brittan, den 4 mars kännedom om fördömandet av de ensidiga amerikanska åtgärderna den 3 mars. Rådet stöder kommissionen, där man för att bevara EU: s intressen tillgriper alla tänkbara åtgärder inom ramen för Världshandelsorganisationen, och kommer att fortsätta att diskutera händelseutvecklingen. Rådet har fört regelbundna diskussioner om den aktuella utvecklingen inom banantvisten. Mellan rådets sammanträden har det skett en kontinuerlig nära samordning med kommissionen i den 113: e arbetsgruppen och i synnerhet med ambassadören i Bryssel.

Newens
Jag vill tacka ordförandeskapet för svaret, som ligger i linje med kommissionens ståndpunkt. Kan rådet acceptera att det kommer att betraktas som ett eldprov om Europeiska unionen är redo att stödja fattiga producenter i utvecklingsländerna, särskilt i Karibien där de inte har några andra alternativa inkomstkällor, eller ge efter för Förenta staternas påtryckningar på de stora multinationella företagens vägnar, som redan kontrollerar den största delen av marknaden och som har använt sina förmögenheter till att påverka de stora amerikanska partierna? Rådets attityd i denna fråga kan bli prejudicerande för andra fall. Kan ordförandeskapet därför ge oss garantier om att det inte på något sätt kommer att backa i denna mycket viktiga fråga?

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan informera er om att rådet alltid har företrätt och fortfarande företräder den uppfattningen att en lösning på problemet bara är möjlig inom ramen för Världshandelsorganisationen. Europeiska unionen har därför låtit en WTO-panel granska om marknadsordningen för bananer överensstämmer med WTO: s bestämmelser, och Europeiska unionen är också beredd att finna sig i panelens resultat. Enligt WTO: s skiljedomare kan man inte fatta beslut om den amerikanska begäran om bl.a. strafftullar förrän ett sådant beslut föreligger.

Rübig
Herr ordförande! Om WTO-panelen ger oss rätt, hur blir det då för de företag som redan har fått betala strafftullar? Kommer ni att se till att skadeståndsanspråk från dessa företag ställs till den amerikanska regeringen?

Ordföranden

Fråga nr 8 från Nikitas Kaklamanis (H-0131/99):
Angående: " Euroskatt" , EU: s sociala dimension och miljövård Som vi alla vet finns det inom EU olika uppfattningar om i vilken mån medlemsstaterna skall bidra till unionens budget.
Har rådet begrundat möjligheten att införa en " euroskatt" som en slags uppbörd för rörligt riskkapital och för en rad lyxartiklar som endast konsumeras av en grupp höginkomsttagare inom unionen?
Skulle en sådan " euroskatt" kunna fungera som ett möjligt alternativ, värt att beakta i samband med revideringen av EU: s egna medel? Med intäkterna från denna skatt skulle man kunna finansiera den sociala dimensionen av EU samt åtgärder för att skydda miljön.
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Kaklamanis fråga.

Verheugen
Som ni vet, herr ledamot, kan rådet endast med hjälp av ett förslag från kommissionen överväga ett antagande av nya föreskrifter. Kommissionen har hittills inte lagt fram ett sådant förslag som ni efterfrågar för rådet.

Kaklamanis
Herr rådsordförande! Ni har svarat på frågans formella sida, som jag känner till, men min fråga ligger på ett politiskt plan. Ni deltar i ett organ i vilket 14 andra regeringar deltar, av vilka 13 påstår att de är socialistiska. De påstår att de är socialistiska, men de är i själva verket nyliberala. För några dagar sedan läste jag Europeiska socialdemokratiska partiets grupps valmanifest, i vilket det talas om det sociala Europa. Känner ni till att man i budgeten i år skär ned på utgifterna för det sociala Europa? Skulle ni kunna tala om för mig vilken rådets politiska strategi är, i fråga om att få fram pengar till Europas sociala dimension och till miljöskyddet? Skulle ni kunna tala om för mig om ni ämnar diskutera möjligheten att införa en skatt på spekulativt kapital, så att vi med de pengarna skulle kunna förstärka det sociala Europa och miljöskyddet? Ge mig inte ett svar om formella förfaranden, för dem känner jag till!

Verheugen
Herr ledamot! Där måste jag ge er rätt. Tack vare den politiska sammansättningen som vi nu har i Europa, och som ni har beskrivit och jag därför inte behöver beskriva igen, har det lyckligtvis blivit möjligt att utveckla frågor som social rättvisa, sysselsättningspolitik, ekologisk marknadsekonomi, ny dynamik. Man arbetar intensivt på alla dessa områden, och även det tyska ordförandeskapet är mycket aktivt på alla dessa områden. Ett exempel är antagandet av det europeiska sysselsättningspaketet på toppmötet i Köln. Ett annat exempel är utvecklingen av en europeisk stadga om de grundläggande fri- och rättigheterna, där de sociala rättigheterna särskilt beaktas. Jag skulle kunna nämna många fler exempel. Därför besvarar jag utan att tveka er fråga med ett ja, att vi för närvarande tydligt ser en politisk tendens i Europa, där man energiskt arbetar för de sociala och ekologiska frågorna.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 9.
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Fråga nr 10 från Mihail Papayannakis, som övertagits av Gonzàlez Alvarez (H-0141/99):
Angående: Öcalans gripande Efter att Öcalan förgäves försökt få politisk asyl i något av EU: s medlemsländer eller ställas inför rätta i internationell domstol (vilket även var önskvärt enligt uttalanden från Italiens och Tysklands utrikesministrar - Agence Europe nr 73530), tog PKK-ledaren sin tillflykt till Kenya där han greps och fördes till Turkiet.
Anser rådet att de mänskliga rättigheterna har respekterats i fallet Öcalan, oberoende av rådets ståndpunkt vad gäller hans representativitet och politiska uppfattning?
Utgör inte Öcalans bortföring från Kenya utan de kenyanska myndigheternas godkännande (uttalande av den kenyanske utrikesministern den 16 februari 1999) ett brott mot internationell rätt, eller kanske till och med ett statligt terrordåd, och hur värderar rådet detta mot bakgrund av att Turkiet är ett land som har ansökt om medlemsskap i EU?
Kan man efter allt det inträffade garantera att Öcalan får ha livet i behåll och får en rättegång värdig en rättsstat?
och
fråga nr 11 från Alexandros Alavanos (H-0163/99):
Angående: Fallet Öcalan och den kurdiska fråganMed anledning av den senaste utvecklingen i fallet Öcalan vill jag fråga rådet hur det, på basis av sina egna resolutioner och beslut med anledning av en behandlingsansökan för beviljande av asyl (rådets resolution av den 20 juni 1995, överenskommelse 97/C254/01) skulle karaktärisera den hindrande politik som Europeiska unionens medlemsstater fört i detta sammanhang och deras vägran att bevilja den kurdiske ledaren Abdullah Öcalan politisk asyl? Borde inte rådet klart ha tagit ställning i denna fråga innan Öcalan råkade i händerna på den turkiska " rättvisan " ?
På vilket sätt ämnar rådet utöva påtryckning på Turkiet för att säkerställa en rättvis och offentlig rättegång för den kurdiske ledaren och för att säkra hans liv? Vilka initiativ ämnar rådet ta för att sammankalla en internationell konferens med uppgift att försöka finna en lösning på den kurdiska frågan?
och
fråga nr 12 från Ioannis Theonas (H-0184/99):
Angående: Förhållandena i Öcalans häkte och faran för hans livDet finns allvarlig anledning att känna fruktan och oro över de förhållanden under vilka den kurdiske ledaren Abdullah Öcalan hålls häktad, eftersom inte bara hans fysiska och psykiska integritet utan också hans liv ser ut att vara i fara. Det hävdas, och allt - bland annat den videofilm som med jämna mellanrum sänds i turkiska massmedia - tyder på, att myndigheterna håller den kurdiske ledaren under ständig påverkan av psykofarmaka, något som hämmar hans rörelseförmåga och försätter honom i ett tillstånd av psykisk dvala, detta i syfte att " underlätta" förhören med honom. Nyligen meddelade de turkiska myndigheterna själva att Öcalan har visat sig ha allvarliga problem med hjärtat, och detta kan vara ett resultat av de förhållanden under vilka han hålls häktad.
Med beaktande av att den kurdiske ledaren sitter i isolerad i ett primitivt fängelse, vars förhållanden samtliga internationella människorättsorganisationer upprepade gånger protesterat mot, med beaktande av de våldsamma former under vilka den kurdiska ledaren greps och häktades, under konstaterande av att det är en grov skymf av allt det vi förknippar med rättsväsendet att låta någon genomgå förhör och andra rättsliga förfaranden under påverkan av psykofarmaka som hindrar den fängslade från att röra sig och tala fritt och som gör honom till en annan än den han i själva verket är - med beaktande av allt detta önskar jag fråga rådet hur det tänker reagera på denna uppenbara kränkning av den fängslades rättigheter och suveränitet, och vilka åtgärder det ämnar vidta för att se till att Öcalan blir undersökt av oberoende läkarexpertis och att hans fysiska och psykiska integritet tryggas i häktet och under rättegången, för att på detta sätt slå värn om den fängslades rätt till mänsklig värdighet och rätt till liv.
Herr rådsordförande, jag ber er att besvara frågorna nr 10, 11 och 12 tillsammans.

Verheugen
Herr ordförande! Jag skulle, om ni tillåter det, vilja besvara varje fråga för sig inom ramen för samma framställning. Till att börja med de frågor som ställts av kollegan Papayannakis. Rådet hänvisar till Europeiska unionens förklaring av den 22 februari 1999, där Europeiska unionen bekräftar den turkiska regeringens försäkran om att Abdullah Öcalan skall få genomgå en rättvis process. Europeiska unionen förväntar sig vidare att detta innebär en rättvis och korrekt behandling liksom en offentlig och rättsstatlig process inför en oberoende domstol, tillgång till rättshjälp som han själv utser, samt att internationella observatörer tillåts övervaka processen.
Rådet har för närvarande inte möjlighet att ta ställning till om Öcalans bortförande från Kenya är ett brott mot internationell rätt, så som ni uttrycker det i er fråga eller som ni vidare uttrycker det, om det är ett statligt terrordåd. Rådet har inte några tydliga och säkra uppgifter om det sätt på vilket Abdullah Öcalan fördes till Turkiet. Därför kan inte rådet bedöma den saken. Er fråga om huruvida ett benådande av Öcalan och en process som uppfyller de rättsstatliga kraven kan garanteras, besvarar jag genom att hänvisa till den första delen av mitt svar, nämligen Europeiska unionens krav angående processen, och jag kan också påpeka att Europeiska unionen har givit uttryck för sitt definitiva förkastande av dödsstraffet i den just nämnda förklaringen.
Över till den fråga som ställdes av ledamot Alavanos. Första delen av frågan avser asylproblematiken. Om det kan jag säga att genomförandet av asylförfarandet åligger de enstaka medlemsstaterna och att rådet därför inte kan uttala sig i den frågan. Vad er andra fråga beträffar hänvisar jag till Europeiska unionens förklaring av den 22 februari 1999, där Europeiska unionen bekräftar den turkiska regeringens försäkran om att Abdullah Öcalan skall få genomgå en rättvis process. Jag upprepar det jag sade som svar på den första frågan, om de krav som i det här fallet riktas mot Turkiet, och jag upprepar också det som här kan sägas beträffande dödsstraffet och vill tillägga följande: Europeiska unionen förväntar sig att Turkiet skall lösa sina problem med politiska medel under beaktande av de mänskliga rättigheterna och som en rättsstat i ett demokratiskt samhälle.
Europeiska unionen välkomnar i det här sammanhanget alla uppriktiga försök att utforma kampen mot terrorismen och frågan om de politiska lösningarna så, att en försoning mellan de drabbade blir möjlig, och så att konflikten kan lösas.
Kollegan Theonas fråga skulle jag vilja besvara med följande: Rådet har inte tagit del av någon information som säger att Abdullah Öcalans rättigheter har kränkts inom ramen för förmedlings- och domstolsförfarandet. Enligt ett pressmeddelande från Europarådet den 4 mars 1999 har en delegation från antitortyrkommittén besökt fångarna utan vittnen. Rådet känner inte till resultatet av det. Europeiska unionen gav i sin förklaring av den 22 februari 1999 uttryck för sina förväntningar på att den turkiska regeringens löften om en rättvis process även skall innebära en rättvis och korrekt behandling.

González Álvarez
Jag ber om ursäkt för min försening, men i det här huset har man ibland två möten samtidigt.
Jag vill först tacka för den information som rådsordföranden har gett, men en fråga kvarstår. För det första är vi också emot terrorismen. I vårt land, Spanien, är ett av de allvarligaste problemen - vilket lyckligtvis ser ut att kunna lösa sig - terrorismen och således är vi emot terrorismen. Men en grupp ledamöter besökte förra veckan de advokater som försvarar Öcalan - och de är förvisso mordhotade - och de har sett att Öcalans fysiska tillstånd inte är som det borde och att hans fysiska tillstånd givetvis inte är garanterat.
Men, herr rådsordförande, hur tänker rådet konfronteras med de allmänna förutsättningarna för en politisk lösning på kurdfrågan, ett problem som inte kommer att sluta med frågan om Öcalan?

Ordföranden
Tack så mycket, fru Laura González. Men jag vill uppmärksamma er på att för några år sedan gjorde en välkänd kubansk sångare en sång berömd som nästan skulle kunna tillämpas i ert fall, då den säger att hur kan man ha två möten på en gång och inte vara galen. Så var försiktig och ha bara ett möte åt gången.
Herr Verheugen, jag ber er att besvara González följdfråga.

Verheugen
Fru ledamot! Jag vill dela upp mitt svar i två delar, först om fallet Öcalan och sedan om den fråga som sträcker sig bortom det. Vad fallet Öcalan beträffar, så kan vi vara säker på att rådet kommer att göra en kontinuerlig uppföljning av det och vid upprepade tillfällen uttala sig i frågan eller vidta åtgärder, om situationen så kräver. Rådet kommer också att ta del av all information i detalj om processens fortlöpande och behandlingen av Öcalan, och ägna sig åt frågan om huruvida den informationen föranleder några åtgärder eller ej. Därför kan jag lova er att vi regelbundet och kontinuerligt kommer att ta oss an problemet.
Vad den andra frågan beträffar, måste jag få påpeka att Turkiet - som ni vet - hittills alltid har förkastat det ni kallar en internationalisering av kurdproblemet. Turkiet betraktar dessutom alla uttalanden som görs i frågan som en otillåten inblandning i deras inre angelägenheter och har hittills inte varit beredd att diskutera kurdfrågan varken med Europeiska unionen eller med någon annan. Ni vet förmodligen lika bra som jag att den officiella turkiska uppfattningen är att det över huvud taget inte existerar någon kurdfråga.
Därför måste jag säga att jag ser ytterst små möjligheter att påverka Turkiet i en positiv riktning. Men jag vill tydligt framhäva ståndpunkten hos det tyska ordförandeskapet - som ju har framhållit Turkiets status som kandidatland inför medlemsstaterna i Europeiska unionen starkare än de tidigare tyska regeringarna - att det är samma förutsättningar för medlemsskap i Europeiska unionen som gäller för Turkiet som för alla andra, det vill säga, de har ingen särskild bonus för sitt strategiska läge, och det blir inga bonusavdrag för att det är ett islamiskt land. Turkiet måste uppfylla samma förutsättningar som alla andra, det vill säga det måste vara en fullt utvecklad demokrati. Respekten för de mänskliga rättigheterna måste garanteras, och det måste garanteras att alla landets invånare åtnjuter samma rättigheter. Jag vill inte så gärna använda ordet minoritet i samband med kurderna, eftersom jag anser att det inte hör hemma där.
Här handlar det om likaberättigande för alla människor som bor i ett visst land. Det är det vi kan och måste säga till Turkiet vad Turkiets europeiska inriktning beträffar. Om situationen skulle utvecklas så att det blir möjligt att diskutera en lösning av kurdproblemet i en direkt dialog med Turkiet, då är jag övertygad om att vi kommer att vara beredda att göra det, men tyvärr har situationen hittills inte varit sådan att ett samtal av den typen har varit möjligt.

Pailler
Herr ordförande! Jag har verkligen inte mycket tid till mitt förfogande. Jag skall trots allt försöka fråga rådets ordförandeskap hur det kan vara så säkert på de försäkringar, de garantier som Turkiet ger. Jag var personligen närvarande vid rättegången mot Leila Zana och sexton andra parlamentsledamöter som dömdes. Sexton års fängelse för Leila Zana. Inför de internationella observatörerna, däribland vi och de närvarande internationella massmedierna, såg jag Leila Zana, en liten, späd kvinna, men en stor demokrat och en stor politiker, låta sig spöas - det finns inget annat ord - av de vid rättegången närvarande militärernas gevärskolvar. Inför våra ögon! Så jag tror absolut inte på dessa muntliga garantier. Precis som jag inte heller tror på att vi medverkar till en fredlig lösning på det kurdiska problemet genom att fortsätta sälja vapen till Turkiet.
Jag skulle vilja veta var ni får era garantier ifrån, och varför man inte kan tänka sig ekonomiska sanktioner, särskilt efter att ha konstaterat hur lönlöst det var att tro att en tullunion skulle kunna hjälpa det här landet att bli demokratiskt. Jag har många andra saker att fråga er, men tyvärr måste jag stanna här.

Verheugen
Fru ledamot! Tyvärr måste jag säga att vi inte alls kan vara säkra på att sådana löften infrias. Vi har inga garantier. Jag skulle kunna nämna dussintals exempel på detta ur den senaste tidens historia, inte bara i Europa utan även i andra världsdelar. Det är ju det som är problemet när man har att göra med stater som lider av ett rättsstatligt underskott, och det är ju vår gemensamma övertygelse att så är fallet i Turkiet.
Det finns alltså inga garantier. Men det vi naturligtvis kan ta ställning till är vad det innebär när exempelvis Öcalan inte har obehindrad tillgång till advokater som han själv får utse, eller vad det skulle innebära om inte internationella processobservatörer släpptes in. Då skulle man kunna bilda sig en uppfattning. Men jag vill verkligen tillägga, att även om man har uppnått detta, så finns det absolut inga garantier för att en process verkligen kommer att fortlöpa på ett rättvist och korrekt sätt. Jag måste tyvärr säga att det inte ens i välutvecklade rättsstater finns några sådana garantier.

Theonas
Tack, herr ordförande! Jag kan tyvärr inte tacka även rådsordföranden, för jag frågar mig: har rådsordföranden inte sett de hårresande bilderna av de omänskliga kval, den förnedring som denna ledare för ett helt folk har utsatts för, och som med ett överflöd av stolthet har spridits till världens alla hörn av den turkiska televisionen och alla turkiska medier? Rådet har ingen kännedom i frågan, säger han. Har de inte sett bilderna? Bryr de sig inte? Tror de verkligen att domstolen för den turkiska statens säkerhet kommer att kunna genomföra en rättvis rättegång?
Rådsordföranden sade oss att det inte finns någon kurdproblem, att det inte finns något kurdiskt folk, att det inte finns någon kurdiskt minoritet - eftersom Turkiet inte accepterar det! Sanningen att säga, har Milosevic accepterat att Kosovoproblemet är ett internationellt problem och att Nato hotar med bombningar och att vi håller Natotrupper beredda för att gå in i Kosovo? Kan rådet ge ett övertygande svar på detta?

Verheugen
Det är ju just på grund av att rådet känner till de starka känslor som ni just har beskrivit, i synnerhet i videoinspelningarna och på TV-bilderna, som man har gjort de uttalanden och ställt de krav som jag just har återgivit här.

Marset Campos
Jag var i Istanbul i torsdags och fredags och talade med Öcalans advokater, och de sade mig att de inte har några konkreta papper på anklagelsen, att man bara har gett dem tillåtelse att besöka Öcalan mycket kort, att de fann honom uttryckslös och fullständigt drogad. De har inte tillåtits besöka honom igen och allt detta gör att man kan frukta för Öcalans liv, vilket man har sagt oss i dag.
Besöket var mycket besvärligt för oss, som europeiska parlamentsledamöter som reste dit spontant. Jag vill fråga er konkret: tänker rådet skicka advokater från Europeiska unionen för att vara närvarande vid rättegången och kunna hjälpa till så att det faktiskt blir en rättvis rättegång, som ni så riktigt har sagt?

Verheugen
Som jag just nämnde, har rådet ställt kravet och stöder även liknande krav från den europeiska allmänheten, om att internationella processobservatörer skall tillåtas följa processen. Det rör sig då i regel om jurister. Frågan lyder, om Europeiska unionen skall delta i processövervakningen som institution, om en sådan nu skulle bli möjlig. Den frågan har ännu inte diskuterats och det får man besluta om när den tiden kommer.

Wurtz
Herr ordförande! Jag skulle vilja be rådets företrädare, eftersom han inte svarade Theonas, vad han har för svar att ge till dem som anser att det finns en politik med två betydelser, två förhållningssätt, beroende på om det handlar om kurderna eller invånarna i Kosovo. I båda fallen handlar det om att få stopp på ett förtryck och etablera grundläggande rättigheter. Vad ger ni för svar till dem som anser att Europeiska unionen ger två olika betydelser och har två skilda förhållningssätt när det gäller de här två fallen?

Verheugen
Om ni frågar mig, för rådet har hittills inte yttrat sig i frågan; hittills har man inte kopplat samman Kosovofrågan med kurdfrågan. Jag har inte heller för avsikt att göra det.

Ordföranden

Fråga nr 13 från Astrid Thors (H-0142/99):
Angående: Samordning av EU: s och Europarådets principer för inbördes rättshjälp i brottsmål Medlemsstaterna håller på att förhandla fram en EU-konvention om inbördes rättshjälp i brottsmål. Europarådet håller på att förhandla fram ett andra tilläggsprotokoll till 1959 års europeiska konvention om inbördes rättshjälp. De två förslagen behandlar i stor sett samma frågor men är inte på något sätt samordnade. Har EU: s medlemsstater gjort något för att säkerställa att man når fram till samma rättsliga lösningar i de två forumen? Om inte, vad finns det för anledning att tillämpa olika principer inom EU respektive Europarådet?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Thors fråga.

Verheugen
Samordningen av förhandlingarna om en EU-konvention om rättshjälp i brottmål och Europarådets förslag på ett andra tilläggsprotokoll om 1959 års europeiska konvention om inbördes rättshjälp har diskuterats ingående på unionsnivå.
Gruppen " rättshjälp i brottmål" som håller på att ta fram den nya EU-konventionen, prövade frågan om en samordning senast på sitt sammanträde den 17 och 18 februari 1999. Nödvändigheten av en samordning mellan Europeiska unionen och Europarådet har flera gånger diskuterats på de regelbundna sammankomsterna mellan trojkan, K4-utskottet och företrädare för Europarådet. Då har man i synnerhet lagt vikt vid att de resultat som har uppnåtts på området rättshjälp skall vara förenliga, och att man i så stor utsträckning som möjligt skall undvika överlappningar mellan rättsakterna.
Ett av de konkreta resultaten av denna samordningsprocess har varit rådssekretariatets utarbetande av en teknisk jämförelse mellan EU-förslaget och Europarådets text. Denna handling har visat sig vara ett användbart hjälpmedel i de pågående överläggningarna. Denna håller nu på att omarbetas. Vissa överlappningar mellan förslaget till EU-konvention och förslaget till Europarådets protokoll är oundvikliga, men båda rättsakterna har som mål att förbättra rättshjälpsbestämmelserna i brottmål. EU-konventionen kommer att ålägga de 15 medlemsstaterna striktare rättshjälpsbestämmelser än Europarådets protokoll, som kan uppnå giltighet i över 40 länder med mycket olika rättssystem. Det gäller då i synnerhet bestämmelserna om avlyssning av kommunikationsförbindelser.

Thors
Det är glädjande att höra att denna samordning har ägt rum. Jag fick nämligen i början av februari höra bland annat en av rådets företrädare säga att ingen samordning hade ägt rum. Dessutom tror jag det finns skäl för oss att fundera över vilka principer som tillämpas i det nya rättshjälpsavtalet.
Det verkar som om frågan om övervakning av Internet och e-post är en av frågorna som inte har samordnats i dessa båda avtal. Det förefaller som om man enligt det ena avtalet, enligt EU-kommissionen, skulle tvinga myndigheterna att omedelbart lämna ut uppgifter om all e-postkorrespondens. Stämmer detta, och är det förenligt med europeiska principer, utan att man har definierat vilka brott som man avser att övervaka, och utan att man har ett juridiskt krav på detta? Det är emellertid glädjande om denna samordning har skett på basen av detta initiativ.

Verheugen
Herr ordförande! Det kan jag tyvärr inte göra. I ledamotens ursprungliga fråga tas inte denna speciella problematik upp, så därför har inte rådssekretariatet kunnat ställa något underlag till mitt förfogande. Jag skulle gärna vilja ge er ett svar, men det kan jag helt enkelt inte, och därför måste jag be att ni godtar ett skriftligt svar.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Fråga nr 14 från Esko Seppänen (H-0143/99):
Angående: Ledamöterna i ECB: s direktion och deras pensioner Enligt uppgifter som förekommit i de finska massmedierna kommer Sirkka Hämäläinen att som ledamot i ECB: s direktion lyfta en särskild pension, vid sidan om lönen från ECB, på ungefär 10 000 ? från Finlands Bank som ingår i Europeiska centralbankssystemet.
Kände rådet till detta innan beslut fattades om lönerna för ledamöterna i ECB: s direktion och känner rådet till om även övriga ledamöter i direktionen erhåller andra inkomster än löner?
och
fråga nr 15 från Heidi Hautala (H-0157/99):
Angående: Regler om jäv och ekonomiska intressen för ECB: s tjänstemän och direktionsledamöterDet har väckt stor uppståndelse i Finland att Sirkka Hämäläinen, ledamot i ECB: s direktion, vid sidan om sin lön även lyfter en förtidspension på ungefär 60 000 mark från Finlands Bank. Mot denna bakgrund ställer jag följande frågor:
Har ECB upprättat regler för i synnerhet höga tjänstemän och direktionsledamöter om jäv och ekonomiska intressen som kan äventyra deras oberoende ställning?
Har ECB utarbetat de regler som ombudsmannen krävt om tillämpning av principen om tillgång till offentliga handlingar i centralbankens verksamhet, dvs. medborgarnas rätt att få tillgång till handlingar som centralbanken har utarbetat och handhar?
Kan rådet uppge, om svaret på ovannämnda frågor är jakande, huruvida uppgifter om höga tjänstemäns och direktionsledamöters inkomster, förmögenhet och eventuella bisysslor till alla delar är offentliga? Kommer rådet, om så inte är fallet, att arbeta för att stadganden antas till förmån för offentlighet i detta fall?
Herr rådsordförande, jag ber er att besvara frågorna från Seppänen och Hautala.

Verheugen
Enligt artikel 11.1 i protokollet om stadgan för ECBS och ECB får en ledamot i Europeiska centralbankens direktion inte ägna sig åt någon annan verksamhet, varken mot ersättning eller utan ersättning, om inte detta har godkänts som ett undantag av ECB-rådet. Därigenom förhindrar protokollet, för att värna om direktionsledamöternas oberoende ställning, att de uppbär ersättning från annan verksamhet än den som direktionsledamöter. Men den bestämmelsen hindrar inte att man utser en erfaren person som exempelvis uppbär en pension från ett tidigare arbete.
Dessutom är det inte rådets uppgift att fastställa verksamhetssvillkoren för ledamöterna i direktionen, vilka enligt artikel 11.3 i nämnda protokoll är föremål för avtal med ECB eller fastslås av ECB-rådet på förslag av en kommitté bestående av sex ledamöter varar rådet utser tre.

Seppänen
Herr ordförande! Rådet gav inget svar på min fråga. Jag frågade om rådet kände till, innan beslut fattades om lönerna för ledamöterna i Europeiska centralbankens direktion, att de också erhåller pension från annat håll än centralbanken, och jag frågade om någon annan av direktionens ledamöter än Sirkka Hämäläinen erhåller extra lön. Rådet måste svara på dessa frågor eftersom rådet har ansvaret för detta ärende. Europeiska centralbanken och de nationella centralbanker som sorterar under den ingår i Europeiska centralbankssystemet. Man tillämpar samma tjänsteföreskrifter för dem som för alla andra EU: s institutioner. Enligt grundfördragets artikel 232 måste rådet övervaka att dessa grundläggande konventioner och tjänsteföreskrifter efterföljs, och rådet skall även svara för att Europeiska centralbankens regelverk motsvarar de övriga EU-institutionernas regelverk. Jag ber att företrädaren för rådets ordförandeland svarar på min fråga.

Verheugen
Herr ledamot! Jag har redan besvarat den frågan i det svar ni kritiserar, och ber därför att ni åter riktar er uppmärksamhet mot den delen av mitt svar. Det lyder som följer: Bestämmelsen om att en ledamot av ECB: s direktion inte får uppbära någon annan ersättning, hindrar inte att man kan utnämna en erfaren person, som exempelvis uppbär en pension från ett tidigare arbete, det vill säga att det enligt den rättsliga uppfattning som rådet företräder här, för att förklara denna, är en skillnad mellan ersättning och en pension som någon uppbär som ett resultat av tidigare arbetsinsatser.

Hautala
Herr ordförande! Liksom kollegan Seppänen är även jag mycket förvånad över att rådets företrädare inte svarar på ställda frågor. Enligt min mening är det viktigt att Europeiska centralbanken iakttar öppenhet i sin verksamhet; även om den är relativt oberoende och självständig i sin monetära politik så måste den ju ha någon sorts regler om öppenhet och bland annat om höga tjänstemäns, som direktionsledamöternas, jäv och ekonomiska beroendeställning.
Herr rådets ordförande! Ni svarade inte på dessa frågor. I stället sade ni att det inte råder någon konfliktsituation i att en erfaren person får lön från Europeiska centralbanken och pension från någon tidigare syssla. Är det inte på det sättet att i Europeiska centralbankssystemet är den här tidigare instansen, Finlands Bank, och Europeiska centralbanken i själva verket delar av samma system? Inte heller kommissionens företrädare har velat ta ställning till detta. Vem är det som kan ta ställning till detta?

Verheugen
Fru kollega! Jag måste även till er säga, att jag redan har givit ett exakt svar på den frågan, verkligen ett exakt sådant. Mer exakt än så kan det inte bli. Jag upprepar det än en gång. Det finns en skillnad mellan ytterligare en ersättning som en ledamot i ECB-direktionen skulle kunna uppbära och en pension som en ledamot i ECB-direktionen erhåller från ett tidigare arbete. Rent juridiskt sett är det två olika saker. Rådet anser att bestämmelserna är mycket entydiga. Det finns inga hinder för att en ledamot i ECB-direktionen uppbär ersättning från ECB och samtidigt uppbär pension från ett tidigare arbete.

Eriksson
Jag skulle vilja veta anledningen till att man gör ett undantag när det gäller Europeiska centralbanken, eftersom det vad jag förstår inte är möjligt att både ha pension från andra uppdrag och full lön i vare sig kommissionen eller rådet. Jag skulle alltså gärna vilja veta varför man har gjort ett undantag för Europeiska centralbanken.

Verheugen
Jag måste ärligt talat säga att jag inte har förstått frågan. Hur skall jag då kunna besvara den? Kollegan säger att det är något hon inte förstår. Det är ingen fråga till mig. Jag kan bara upprepa vilken rådets rättsliga bedömning är. Den är otvetydig. Den fråga det handlar om, nämligen om det är möjligt att uppbära ersättning som ledamot i Europeiska centralbankens direktion samtidigt som man uppbär pension från ett tidigare arbete, den frågan har jag nu tre gånger besvarat med ett tydligt ja. Det är den rättsliga bedömning som rådet gör.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen. Fru Hautula begär ordet men jag kan inte bevilja er det. Ni känner mycket väl till att under frågestunden får man bara ordet en gång.

Ordföranden

Fråga nr 16 från Maj Theorin (H-0146/99):
Angående: Global solidaritet 1, 3 miljarder av världens befolkning lever i akut fattigdom och antalet fattiga ökar.
OECD-ländernas bistånd till u-länderna sjönk 1997 till 0, 22 procent av BNP. Bedömningar tyder på att biståndet fortsatte sjunka under 1998. Utöver biståndet har även det privata kapitalflödet från i- till u-länderna minskat kraftigt under 1997 och 1998.
Förenta nationernas mål är att de rika länderna skall avsätta 0, 7 procent av BNP till bistånd. På vilket sätt avser rådet verka inom OECD för att FN: s mål uppfylls?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Theorins fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Ledamoten har rätt i att biståndets andel av bruttonationalprodukten har minskat bland de OECD-länder som ingår i kommittén för utvecklingsbistånd (DAC). Men en jämförelse visar att motsvarande siffror för EU: s medlemsländer, som i genomsnitt uppgår till 0, 33 procent av bruttonationalprodukten, ligger långt över det totala genomsnittet för de biståndsgivarländer som är med i DAC. Där ligger siffran nämligen på 0, 22 procent av bruttonationalprodukten, varav bidraget från en så viktig biståndsgivare som USA för övrigt inte överskrider 0, 09 procent av bruttonationalprodukten. I vissa stater håller denna negativa trend på att vända.
Vad de privata kapitalflödena till u-länderna beträffar är Europeiska unionen väl medveten om den betydelse som de privata investeringarna har och rent allmänt även utvecklingen på privatekonomins område. Det bästa sättet att främja privata investeringar i u-länderna är att stärka privatekonomin och skapa investeringsfrämjande ramvillkor, där man i synnerhet bör beakta områden som nationalekonomi, juridik, förvaltning och rättsliga föreskrifter. Den ståndpunkten företräddes för övrigt nyligen av Europeiska unionen på AVS-EU-ministermötet den 8-9 februari 1999 i Dakar, då AVS-staterna var av samma uppfattning.
Rådet ägnar dessutom allt större uppmärksamhet åt den fattigdomsproblematik som ledamoten tar upp. Man bör i det här sammanhanget påpeka att en av de viktigaste punkterna som man lyckades komma överens om i Dakar, nämligen en minskning av fattigdomen och om möjligt dess definitiva upphörande, förutom en hållbar utveckling och AVS-ländernas gradvisa anpassning till världsekonomin, måste vara de främsta målen för det nya partnerskapet.
Vad beträffar den fråga som ledamoten ställde om de konkreta åtgärder som skall vidtas på OECD-nivå, bör det påpekas att Europeiska unionens råd till skillnad från de enstaka medlemsstaterna och Europeiska kommissionen inte är med i DAC och därför inte heller kan föreslå några konkreta åtgärder där.

Theorin
Tack för svaret på frågan. Jag blev något överraskad när jag fick höra att man gömmer sig bakom att USA har dåligt stöd till tredje världens länder; det är ju ett känt faktum sedan tidigare. Det finns dock också EU-länder som har väsentligt bättre än 0, 33 procent i sitt bistånd. Målet som har satts upp av FN är emellertid 0, 7 procent, vilket är ett viktigt mål som man måste sätta upp för sig, oavsett om man befinner sig i rådet eller i OECD.
Eftersom jag hörde att man har uppmärksammat fattigdomsproblematiken ordentligt - det räcker dock inte bara med att uppmärksamma -, undrar jag: På vilket sätt är man beredd från rådets sida att se till att fattigdomsproblematiken får konkret handling? På vilket sätt är vi beredda att stödja tredje världens länder?
Det privata kapitalflödet är oerhört viktigt. Det är också viktigt att se till att man får frihandelsavtal. Sydafrikaavtalet, vill jag bara säga till rådet, är ett viktigt sådant, som jag hoppas kommer att undertecknas den 22 mars, och att det därmed blir möjligt med ett bistånd.

Verheugen
Fru Theorin! Jag håller helt med er. Ni har rätt i att ett viktigt mål för Europeiska unionens politik måste vara att bidra till att bekämpa fattigdomen i världen. Fattigdomen är verkligen ett av mänsklighetens värsta gissel som vi har att göra med i dag. Det ligger också i vårt eget intresse som européer, vi som har det bättre än de flesta människor på jorden, att se till att inte större delen av mänskligheten sjunker allt djupare ned i fattigdomen.
De ständigt växande sociala skillnaderna kommer oundvikligen en dag att leda till politiska och sociala konflikter, som kanske till och med kommer att utkämpas med våld. Den analysen kan vi vara överens om. Det är också det vi måste tala om för folk i våra hemländer, att ett utvecklingssamarbete visserligen kostar pengar, men i slutändan är en viktig investering för vår egen säkerhet, som är minst lika viktig som det vi investerar i vår militära säkerhet. Jag kan konstatera att jag har precis samma grundinställning som ni.
Ni känner väl till de möjligheter vi har och de medel vi satsar, fru ledamot. Det utvecklingssamarbete som Europeiska unionen själv bedriver sker ju med den målsättningen, och samma sak gäller de flesta av medlemsländernas utvecklingssamarbete. Det gäller ert land, det gäller mitt, och det gäller även många andra. Vi följer den linjen. Men jag håller med er om att det kan göras mycket mer, och att vi i synnerhet måste göra oss av med den föreställningen att utvecklingssamarbetet endast består i att skicka pengar någonstans, och att det är allt.
Faktum är att det krävs en integrerad insats, och en del av en sådan integrerad insats är att anpassa nationalekonomin i utvecklingsländerna till den totala världsmarknaden, att styra kapitalflöden och investeringar till dessa länder med de medel som finns, hjälpa till att bygga upp de nödvändiga strukturerna och göra investeringar attraktiva. Det är beståndsdelarna i vår politik. Ingenting är bättre än att det kan göras bättre. Därför är jag tacksam för allt stöd vi kan uppbåda när det gäller att förbättra målsättningarna för den politiken och de möjligheter som står till buds.

Ordföranden

Fråga nr 17 från María Izquierdo Rojo (H-0148/99):
Angående: Libyens deltagande i nästa Europa-Medelhavskonferens i Stuttgart Kommer Europeiska unionen att göra det möjligt för Libyen att delta i nästa Europa-Medelhavskonferens i Stuttgart?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Izquierdos fråga.

Verheugen
Det är en fråga som redan har påverkat dagens debatt, och svaret är följande: Rådet har tagit del av slutförklaringarna från Europa-Medelhavets parlamentariska forum den 27-28 oktober 1998 i Bryssel och den rekommendation som dessa innehöll, om att deltagarna i den tredje Europa-Medelhavskonferensen skall göra allt för att möjliggöra Libyens fullvärdiga deltagande i Barcelona-processen.
Rådet kan i den här frågan bekräfta den ståndpunkt man intog redan när Europa-Medelhavs-partnerskapet inleddes, nämligen att dörren står öppen för Libyen och att Libyen kan delta i partnerskapet, så snart de handlar i enlighet med de relevanta resolutionerna från Förenta Nationernas säkerhetsråd. Rådet följer uppmärksamt utvecklingen. Man har tagit del av den senaste tidens positiva händelseutveckling och hoppas på fler konstruktiva bidrag från andra i den här frågan.

Izquierdo Rojo
Av rådsordförandens svar sluter jag mig till att vi befinner oss i ett ögonblick, då vi kan välkomna Libyen eftersom det, som han mycket väl vet, redan finns ett avtal mellan parterna och FN: s generalsektreterare offentliggjorde det för några dagar sedan.
Om han alltså säger att dörren är öppen så snart det finns ett avtal och vet lika väl som jag att det finns ett avtal kan vi ta för givet att Libyen äntligen - och jag anser att det är en framgång -, kommer att delta i nästa Europa-Medelhavskonferens i Stuttgart som fullvärdig medlem, så som Europa-Medelhavsforumet i Europaparlamentet i november krävde.
Om det är så, kan jag också dra slutsatsen att således Mauretanien kommer att bli det på samma sätt? I slutförklaringen i Europaparlamentet godkändes också att det landet skulle inbjudas som fullvärdig medlem.

Verheugen
Herr ordförande! Kommissionär Marín har sagt allt som finns att säga om Mauretanien i eftermiddagens debatt. Mauretanien utgör för närvarande inget problem för oss. Vad Libyen beträffar skulle jag vara tacksam, fru ledamot, om jag fick ta del av samma konstaterande som ni, nämligen att alla de förutsättningar som vi har nämnt är uppfyllda, så att Libyen kan delta i Barcelonaprocessen. Men jag delar inte den positiva bedömningen. Kravet är att säkerhetsrådets resolution skall tillämpas fullt ut, och det gör den inte så länge de misstänkta attentatsmännen inte har utlämnats.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Ärade ledamöter! Exakt en och en halv timme efter det att vi inledde frågestunden till rådet förklarar jag frågestunden avslutad.
Frågorna nr 18 till 40 kommer att besvaras skriftligt.
Sammanträdet avbröts kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.

Åtgärder inom kärntekniksektorn till förmån för tredje land (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt enligt föredragningslistan är fortsättning på debatten om åtgärder inom kärntekniksektorn till förmån för tredje land.

Linkohr
Fru ordförande! Ju färre vi är, desto viktigare är det att vi inte överskrider talartiden - jag skall försöka! Jag vill börja med att tacka Adam hjärtligt för hans betänkande. Ju fler gånger jag läser det, desto mer övertygad blir jag om att det är ett utmärkt betänkande, och jag rekommenderar parlamentet att ta frågan på största allvar och studera hans betänkande in i minsta detalj.
Budskapet är tydligt: samarbete och inte ett nekande. Äldre kärnkraftsreaktorer, i synnerhet av första generationen, skall så snart som möjligt stängas, moderna anläggningar skall rustas upp, och vi kommer framför allt att samarbeta med länderna i Öst- och Centraleuropa och i forna Sovjetunionen för att utveckla ett omfattande energikoncept.
Den frågan blir allt viktigare, ju starkare koppling som sker mellan det östliga nätet och nätet i väst, för dessa länder i Östeuropa kommer att använda sina kärnkraftverk till att sälja elektricitet till väst för att tjäna pengar på det. Därför är inte frågan om hur den elektriciteten skall produceras irrelevant. För övrigt måste kandidatländerna - det ville jag säga redan i den förra debatten - uppfylla de andra miljöbestämmelserna. Inte bara kärnkraftverken, utan även förbränningsanläggningar, bilar, alla fabriksanläggningar måste uppfylla unionens miljöbestämmelser. Kärnkraftverken kommer i det fallet inte att utgöra något undantag.
Men jag vill ändå hänvisa till ytterligare en punkt och här vänder jag mig i synnerhet till kommissionen. Det handlar inte bara om att vi skall tala om för varandra hur viktigt det är, man måste också kunna påtala de brister som finns. Jag fick för inte så länge sedan detta påpekat för mig av ett tyskt kärnkraftverk, Neckar-Westheim, som sedan tio år tillbaka samarbetar med Saporoshje för en förbättring av ventilerna. Som bekant - annars bekantgör jag det nu - skedde det en olycka där den 20 april 1995, liksom på två andra kärnkraftverk i Ryssland där förloppet påminde om det i Harrisburg. Det borde man egentligen ha reagerat på direkt. Det handlar helt enkelt om ventiler, om tekniska frågor. Det har gått fyra år; hittills har inget gjorts, även om man har lagt in en begäran om det. Nu skall det ske upphandlingar. Tänk er in i följande situation: Det börjar brinna hemma hos er, och då gör ni först en upphandling för att ta reda på vilken brandkår som är den billigaste, och innan den har hunnit dit har huset brunnit upp! Här krävs det andra förfaranden, och Gordon Adam hänvisar till punkt 20: Där står det exakt vad vi skall göra. Därför ber jag att vi agerar snabbare, innan allt blir förstört!

Eisma
Fru ordförande! Vi i den liberala gruppen lämnade för några veckor sedan in en brådskande resolution om kärnkraftverken K2 och R4 i Ukraina, bland annat undertecknad av Plooij och Frischenschlager. Vi vill gärna, nu när vi har dragit tillbaka den resolutionen och eftersom Adambetänkandet är uppe till behandling, säga något om det här ämnet.
Jag är helt överens med föredraganden om att kapaciteten vid de säkra kärnkraftverk som är färdigbyggda eller är under byggnad måste utnyttjas optimalt, åtminstone om det är det billigaste sättet. Nu har jag läst att kärnkraftverken K2 och R4 i Ukraina skulle avvecklas med pengar från EBRD och Euratom. Det ställer vi oss mycket tveksamma till. Vi bad ursprungligen om att revisionsrätten skulle göra en bedömning av användningen av pengar från europeiska institutioner, särskilt Euratom. Aelvoet har emellertid lagt fram två ändringsförslag som går ännu längre. Vår grupp kommer dock att stödja henne i det. Vi anser att pengarna för K2 och R4 inte skall komma från Euratom eller EBRD för att avveckla de två kärnkraftverken i Ukraina. Dessutom har vi Esboavtalet som innebär att Ukraina måste informera sina grannländer om kärnkraftverken där. Det har Ukraina inte gjort. Ukraina har inte undertecknat Esboavtalet men vi västeuropeiska institutioner får dock kräva av Ukraina att de uppfyller normerna från Esbo och garanterar grannländernas medinflytande när det gäller kärnkraftverkens framtid.

Pompidou
Fru ordförande, mina kära kolleger! Inom Europabyggets ramar, men också med tanke på utvidgningen, är det viktigt att anta en energipolitik som är anpassad efter marknadernas utveckling och konsumenternas verkliga behov. Det är Europas roll, och den är ständigt växande.
I det sammanhanget kommer vår kollega Gordon Adams två betänkanden in, som han har utarbetat med den stringens och goda uppfattningsförmåga som vi vet att han har. Det handlar om att garantera en optimal fördelning av elektricitet på hela det stora Europas territorium, samtidigt som vi skall ta hänsyn till gasmarknadens oundvikliga utveckling, vars reserver fortfarande är mycket stora. Målet är att nå fram till en förbindelse mellan elnäten i Centraleuropa och Europeiska unionen, men också att underlätta importen av naturgas från tredje land. I dag är det nödvändigt att diversifiera energiförsörjningskällorna, genom att fortsätta använda fossil energi, men samtidigt förbinda sig till att så långt det är möjligt undvika koldioxidutsläpp. Med tanke på den snabbt ökande efterfrågan på energi, gäller det att utveckla en realistisk andel för förnybara energikällor och att stödja sig på det europeiska kunnandet på kärnenergiområdet.
Gordon Adams andra betänkande syftar till att förbättra kärnsäkerheten i öst. I det sammanhanget är upparbetning av bränslen lika viktigt som säkerheten vid anläggningarna. En ökad säkerhet vid de traditionella kärnkraftverken är målet med Phare-och Tacis-programmen, som har förbättrats tack vare de nya förordningarna för perioden 2000-2006. Det handlar inte om att ersätta regeringarna i tredje land och deras strategier, utan att genom dialog och samarbete öka den nödvändiga säkerheten och energieffektiviteten vid deras reaktorer. Det är särskilt viktigt att ombesörja en bättre hantering av de civila verkens avfall, liksom elimineringen av 50 ton militärt plutonium från Ryssland. Med hänsyn till icke-spridningsavtalet för kärnvapen, kan Europeiska unionen inte utan att reagera låta ryskt militärt plutonium läggas på lager.
Det krävs att de nationella regeringarna och Europa har en integrerad energipolitik. Den bör styra in industriella operatörer på en rationell energianvändning, med hjälp av en ökad användning av förnybara energikällor, men också tack vare en förbättring av kärnenergikedjan: en ny generation reaktorer och en hantering av bränslecykeln, i synnerhet slutet av kedjan, dvs. hanteringen av kärnavfall.
Ett ambitiöst men pragmatiskt och ansvarsfullt program bör förmå Europeiska unionen att utnyttja sina befogenheter för både det korta och det långa perspektivet. På kort sikt måste den europeiska tryckvattenreaktorn snabbt förverkligas, en reaktor som både är säkrare och mer lönsam, eftersom den möjliggör en minskning på mer än 10 procent kWh. Samtidigt som detta möjliggör en delvis eliminering av kärnavfall med hjälp av ett Moxbränsle, måste man redan i dag förbereda sig för en mer avlägsen framtid, och parallellt studera godkännandet av den teknik som används i hybridreaktorer, som t.ex. den reaktor som nyligen föreslogs av Carlo Rubia. Men man måste också arbeta på högtemperaturreaktorer, som utmärker sig både för sin energieffektivitet och för sin kapacitet att förstöra 90 procent av militärt plutonium.
Europeiska unionens ramprogram, medlemsstaterna och tredje land bör förbinda sig till att utvärdera nödvändig teknik. En förbättrad kärnsäkerhet och undanröjningen av avfall kommer att, på samma sätt som en diversifiering av energikällorna, bemöta den ökade konsumtionen i det stora Europa samt minska de gasutsläpp som bidrar till växthuseffekten. På det sättet kan den europeiska politiken bli ett föredöme.

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande! Man kan inte undgå att tro att det rör sig om två olika saker i kommissionens meddelande om åtgärder med anknytning till kärntekniksektorn för kandidatländerna i Central- och Östeuropa och de nya oberoende staterna och revisionsrättens särskilda rapport nr 25/98 om Europeiska unionens verksamhet inom kärnsäkerhetsområdet i Central- och Östeuropa (CÖE) och de nya oberoende staterna. När kommissionen påstår sig ge en sammanställning över de medel som ställts till förfogande och de uppnådda resultaten liksom de nya direktiven för programmens förverkligande är den handling som lagts fram - 13 sidor text, 17 sidor bilaga - en ren förolämpning! Och oklara formuleringar om att EU sedan 1990 har genomfört ett stort antal aktioner inom kärnkraftsektorn, och att det har tagits fram särskilda program med omfattande medel är sannerligen inte någon utvärdering!
Botten är nådd, vad informationsbristen beträffar, i stycket som handlar om slutdeponeringen. Där står det att man har erbjudit mottagarländerna en god inblick i den västliga tekniken och säkerhetskulturen, och på det sättet har kunnat ringa in problemen i området och fastställa konkreta projekt. Här tror jag att herrarna pratar i nattmössan! Vilka problem och vilka projekt? Hur ser EU: s planerade medverkan ut? Det är verkligen höjden av fräckhet, med tanke på att vi inom EU fortfarande saknar ett koncept för slutdeponeringen och bara skjutsar runt avfallet från det ena landet till det andra för att sedan lämpa av det på någon tillfällig lagringsplats!
Öststaternas deltagande i EU: s forskningsprogram beskrivs som mycket framgångsrikt - men det finns ingen förklaring till varför det skulle vara så. Eller är det en framgång, att alla fortsätter att strida mot de avtal om stängningen av högriskreaktorer som har ingåtts inom ramen för nuclear safety account ? Kommissionen och rådet har tydligt framhävt vikten av avtalen om en stängning. Därför förvånar det mig att vår föredragande bara ignorerar detta, i stället för att öka påtryckningarna på dessa stater. Det kan väl inte få vara så att vi med EU: s skattemedel skall öka riskerna i stället för att minimera dem!
Föredraganden har dessutom fel i sin tes att byggandet av nya kärnreaktorer skulle innebära ökade påtryckningar, så att de äldre reaktorerna tas ur drift. Historien visar tvärtom att de gamla reaktorerna fortsätter att fungera, eftersom man fortsätter att exportera elektricitet, tills vi drunknar i gamla reaktorer - helt bortsett från att avfallsproblemet inte heller är löst i dessa länder och att spridningsrisken bara ökar. Vi bör inte med hjälp av EU: s skattemedel skapa nya marknader för de europeiska framtidsdemokraternas grupp. Det har aldrig rått några tvivel om att det är billigare att bygga gas- och ångkraftverk och främja effektivitetsåtgärder.
Man kan dessutom konstatera att de medel som hittills har utbetalats inte alls har givit den önskade effekten, och det är hög tid att kommissionen tar till sig denna information och ändrar sin politik. En fråga - van den Broek har ju åkt hem -: När kommer vi att få ett nytt meddelande som motsvarar den faktiska situationen? Det vill jag ha ett svar på i kväll!

Graenitz
Fru ordförande! Frågan om kärnsäkerheten i Central- och Östeuropa och i de nya oberoende staterna har hållit oss sysselsatta i mer än 10 år, och vi har fortfarande ingen lösning i sikte. Inte en enda av de reaktorer som i dag i så förskönande ordalag beskrivs som reaktorer av första generationen, har hittills tagits ur drift, trots att det under 10 år har strömmat in omfattande medel från Europeiska unionen till länderna i Central- och Östeuropa och till de nya oberoende staterna, och att en rad avtal har ingåtts för att uppnå det som jag tror alla här i parlamentet vill, nämligen att de farliga gamla reaktorerna stängs så snart som möjligt! Det borde snarare ha skett i går än att det skall ske i morgon.
Adam säger i sitt betänkande - och jag vill tacka honom för hans mycket krävande insats på området - att det är nödvändigt att utarbeta energiplaner och -strategier tillsammans med kandidatländerna, de andra central- och östeuropeiska länderna, de nya oberoende staterna, som gör det möjligt att stänga de skrotfärdiga kärnreaktorerna, att inte bygga färdigt de farliga reaktorer som fortfarande inte är färdiga, men å andra sidan täcka energibehovet i dessa länder, ett behov som i dag till stor del täcks av kärnenergi. Jag tror att vi med en sådan strategi, som vi bör ta fram med all respekt för de länder som fattar nationella suveräna beslut om huruvida de skall fortsätta använda kärnenergi eller ej, måste involvera de regionala och lokala myndigheterna i så stor utsträckning som möjligt, och att en sådan energiplan även jämnar vägen för förnybara energikällor och därmed utgör en möjlighet för dessa länder.
Vi kommer att ha en rad övergångsbestämmelser på miljöområdet för kandidatländerna. Men vad kärnsäkerheten beträffar får det inte finnas några övergångsbestämmelser!

Flemming
Fru ordförande! Miljöskyddsvillkoren ger först nämnvärda effekter på konkurrenskraften när ett företag börjar konkurrera direkt med företag som finns i områden, där sådana villkor inte kan uppfyllas. Om man överför den tanken på kärnenergisektorn innebär det att en anpassning av kandidatländernas kärnsäkerhetsnivå till nivån i EU är oundviklig. Men när det förutom till avvecklandet av kärnkraftverken behövs medel till att rusta upp de kärnkraftverk som är i drift, borde det, med tanke på avregleringen av elektricetsmarknaden och principen att förorenaren betalar, vara företagarna själva som stod för dessa kostnader, det vill säga med hjälp av avkastningen från försäljningen av elektricitet och inte genom subventioner och EU-medel. I annat fall uppstår det en snedvriden marknad till förmån för kärnkraften i kandidatländerna, och en sådan vill vi definitivt inte ha.
Därför är det följdriktigt att kräva att sådana EU-medel - från program som Phare och Tacis - som ställs till förfogande för att höja kärnsäkerheten i öst, inte får användas till upprustning, utan enbart till att stödja myndigheter som bevakar kärnsäkerheten i öst, till säkerhetsbevakning och upprättandet av ett regelverk som är anpassat till den tekniska nivån. Jag ber att även ni i plenisalen röstar för detta förslag från min sida som redan har antagits av utskottet.

Dybkjær
Fru ordförande! Just som alla andra talare varit inne på, så är säkerheten vid kärnkraftverken det viktigaste ämnet när EU tar itu med kärntekniksektorn i ansökarländerna och de nya oberoende staterna, och det är oacceptabelt att tillämpa en övergångslösning i dessa länder. Säkerhetskraven innebär att vissa kärnkraftverk måste stängas, och reaktionen på detta är ofta att det skall byggas nya i stället. Och det är just detta svar som är oacceptabelt. Vi kan inte exportera de synpunkter som vi inte längre själva har till andra länder, och sanningen är ju att medborgarna i Europa inte vill ha några nya kärnkraftverk. Det allra viktigaste i kommissionens meddelande är egentligen därför betoningen av behovet av att utarbeta energiplaner för hela energisektorn, och inte bara elsektorn, med särskild tyngd på energibesparingar och utveckling av alternativa energikällor och energieffektivitet. Allt för ofta ser vi att svaret på det växande energibehovet bara blir: fler kärnkraftverk. Det är något annat som behövs - även i de central- och östeuropeiska länderna.

Trakatellis
Fru ordförande! På grund av anslutningsprocessen med länderna i Central- och Östaeuropa och partnerskapen med de nya oberoende staterna, måste Europeiska unionen ta initiativ i kärnsäkerhetsfrågan. För det finns i dessa regioner 50 kraftverk med gammaldags reaktorer av sovjetisk modell som måste avvecklas, eftersom de helt enkelt är mycket farliga. Vi känner till riskerna med de sovjetiska reaktorerna RBMK och VVER 440/230 av första generationen, som har brister i systemen för tillbudshantering. Den typen av reaktorer är ännu i drift i Bulgarien, Litauen, Slovakien, Armenien och i Ryssland, medan de som fanns i före detta Östtyskland har avvecklats.
Europeiska kommissionen uppmanas därför, för det första, att tillse att de avtal som föreskriver nedstängning av reaktorer av första generationen - som de i Kozloduj i Bulgarien, Ignalina i Litauen samt reaktorerna i Slovakien - efterlevs; för det andra, att inte ge ekonomiskt stöd till reaktorer av första generationen; för det tredje, att inte bevilja lån från Euratom för modernisering av reaktorer av senare modell, utan att först genom överenskommelser ha försäkrat sig om definitiv nedläggning av reaktorer av första generationen, vilka utgör ett hot emot Europas medborgare.

Papoutsis
Mina damer och herrar ledamöter! Min kollega van den Brock talade om dessa frågor i eftermiddags.
Jag tror att han behandlade alla de frågor som har kommit fram och som är medtagna i Adams betänkande. Även jag vill försäkra er om att Europeiska kommissionen fortsätter och kommer att fortsätta sina ansträngningar för att uppnå högsta möjliga säkerhetsnivå för kärnreaktorerna. Vad gäller länderna i Central- och Östeuropa, kommer naturligtvis frågan om kärnsäkerhet att tas upp inom ramarna för de bilaterala avtalen, men den kommer först och främst att tas upp inom ramarna för arbetet med att förbereda dessa länder för gemenskapens " acquis communautaire" och den följande anslutningen till Europeiska unionen. Frågan utgör alltså en viktig faktor i de central- och östeuropeiska ländernas föranslutningsstrategi.
Avslutningsvis, vad gäller Europeiska kommissionens ansträngningar att få till stånd en nedstängning av kärnreaktorer som har uppvisat säkerhetsproblem, vill jag försäkra er om att Europeiska kommissionen, oberoende av vissa delar i dessa staters strategier, följer och står fast vid de avtal som har slutits med staterna i fråga. Av den anledningen ökar vi våra ansträngningar ytterligare, för att samordna de ansträngningar som görs av Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) och - naturligtvis - Euratom, så att de lån som krävs för kärnreaktorerna kan frigöras.
I detta sammanhang vill jag säga att det i Ukranina har inrättats en " task force" , som har just det målet, det vill säga att hjälpa den ukrainska regeringen att omorganisera energisektorn och att uppfylla de förutsättningar som krävs för att lånen skall beviljas. I andra länder, som Bulgarien och övriga länder med vilka Europeiska kommissionen samarbetar, försöker vi med alla medel hjälpa länderna att få till stånd en övergripande omorganisering av energisektorn, så att de får möjlighet att använda även andra energikällor. Av den anledningen försöker vi orientera även banksektorn, och få den att stödja den sortens projekt.
Hur som helst, jag vill ännu en gång försäkra plenum om att Europeiska kommissionen, i enlighet med de principer som Europaparlamentet stöder och som tas upp i Adams betänkande, fortsätter sitt arbete för att uppnå högsta möjliga driftsäkerhet för kärnreaktorerna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Herr Eisma, vi har nu så ont om tid, att jag inte kan tillåta någon tilläggsfråga; annars blir vi inte klara i dag, vi är redan försenade.

Eisma
Fru ordförande! Jag beklagar att kommissionär van den Broek inte är närvarande vid den här delen av debatten. Det är inte så, som den här kommissionären säger, att van den Broek i dag har tagit upp alla våra anmärkningar, det går inte heller. Vi talar här och vi hade gärna fått svar från den ansvariga kommissionären. Kanske kan det här meddelandet vidarebefordras till kollega van den Broek.

Ordföranden
Härmed förklarar jag denna punkt på föredragningslistan avslutad.

Fleråriga program inom energisektorn
Ordföranden
Nästa punkt enligt föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande tre betänkanden:
Betänkande (A4-0085/99) av Robles Piquer för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om förslaget till rådets beslut om antagande av ett flerårigt program för främjande av förnybara energikällor inom gemenskapen (1998-2002) (KOM(97)0550 - C4-0071/98-97/0370(SYN)), -Betänkande (A4-0084/99) av Bloch von Blottnitz för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om förslaget till rådets beslut om antagande av ett flerårigt program för att främja en effektiv energianvändning (1998-2002) (KOM(97)0550 - C4-0072/98-97/0371(SYN)), -Betänkande (A4-0086/99) av Stockmann för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens meddelande om energieffektivisering i Europeiska gemenskapen - inför en strategi för rationell energianvändning (KOM(98)0246 - C4-0316/98).
Robles Piquer
Fru ordförande! Tomas Edison - som visste något litet om elektricitet - skrev 1916 det jag tänker läsa: " Vi borde använda naturens krafter för att utvinna vår energi. Solljuset, vinden, vattenströmmarna är några av dessa energislag. Men låt oss inte bränna skogarna och kolet som om vi brände dörren till vårt hus för att värma oss. Vi lever som vilda ockupanter av jorden och inte som om dessa resurser tillhörde oss för alltid."
Dessa hemska ord skrivna för mer än 80 år sedan, mitt under det pågående första världskriget, inleder utan tvivel på ett lämpligt sätt - enligt mitt sätt att se - denna debatt om tre betänkanden, genom vilka kommissionen hjälper oss att fylla hålet efter en gemensam energipolitik som länderna inte vill ha, även om vi ledamöter och kommissionsledamöterna vill ha det. Jag talar i första hand om Bloch von Blottnitz och Stockmanns betänkanden - det första om effektivitet och det andra om ett rationellt användande och energisparande -. Vi skall tala om dem senare.
Vad gäller mitt betänkande, fru ordförande, handlar det om ett betänkande om den del i det nya energipolitiska ramprogrammet som är inriktat på att försöka etablera en flerårig plan för att främja förnybara energikällor och som utgör huvuddelen, om vi tänker på dess omfattning, av den övergripande texten. Det handlar kort sagt om att främja, utsträcka och förbättra effekterna - jag skulle vilja säga vinsterna - med Altener-programmet, som nu är Altener II. Det är aktiviteter som naturligt genomförs för att behålla den ekologiska balansen, respektera miljön, garantera leveranser genom att minska importen vars andel växer så mycket i Europeiska unionen och även uppnå en viss jämvikt med de tekniska framstegen, i användandet av dessa förnybara energikällor, liksom att skapa sysselsättning.
Det finns föregångare till dessa betänkanden och denna situation. Altener I, i första hand, under åren 1993-1997, den provisoriska Altener II-formuleringen och det definitiva Altener II som skall föra oss fram till år 2002. Tillåt mig också att påminna om så viktiga dokument som kommissionens grönbok och vitbok, och om ni tillåter en mer personlig hänvisning i detta fall, Madridkonferensen 1994, vi kommer inom en vecka att fira den första femårsperioden sedan den hölls. Jag vill minnas närvaron och verksamheten under den konferensen, inte bara av spanska och många länders behöriga myndigheter utan också av min vän och er företrädare, herr kommissionär, kommissionär Matutes, och er landsman, i dag minister Mandelis, som då var den som höll i ordförandeskapet, eftersom Grekland innehade det europeiska ordförandeskapet, och båda hjälpte oss på ett mycket effektivt sätt.
Här talar vi om vindenergi, solvärme och solceller, biomassa, små vattenkraftverk på under tio megawatt, jordvärme och kanske i framtiden också ett utnyttjande av tidvattnet. För allt detta, måste vi säga, har under dessa år intresset ökat. Det har inte minskat. För några dagar sedan skrev en stor fransk dagstidning i en ordlek att vindenergin har medvind. Jag tror att det lyckligtvis inte bara är vindenergin som växer, även om det är den som växer mest. I denna fråga gäller det att inta en av tre ståndpunkter. Antingen tror man att dessa ansträngningar är meningslösa, eller så tror man att dessa energikällor inom en nära framtid kan ersätta de konventionella, eller - och enligt min mening den mest rimliga inställningen - så ökar andelen energikonsumtion från förnybara energikällor gradvis i de termer vi har pekat på i alla dessa dokument och som vi naturligtvis inte ännu kan betrakta som tillfredsställande eller definitiva, men som innebär ett första viktigt steg. Det finns många länder - det skulle vara svårt att nämna dem alla på grund av tidsbristen - som är medvetna om att denna situation förändras. Jag skall ge en enda uppgift: just nu vet vi att under 1998 har den vindenergi som produceras och konsumeras i Europeiska unionen ökat med inte mindre än en tredjedel i förhållande till 1997.
Jag slutar för att säga att vi anser att vi måste följa samma linje och att jag för min del, som föredragande, rekommenderar mina kolleger att rösta för såväl mitt betänkande som de andra två. I mitt och i Bloch von Blottnitz fall med de ändringsförslag som redan godtagits av själva utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi. Jag tycker att de övriga inte är nödvändiga att ta med. För att avsluta vill jag, med er tillåtelse, gratulera de två kolleger vars betänkanden vi nu skall behandla.

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande! Save-programmet är förutom Altener- programmet vårt enda medel att uppnå det minskningsmål på 8 procent som vi har förbundit oss till i Kyotoprotokollet. Därför är det förvånande och obegripligt att vi för Save II till exempel endast avsätter 68, 45 miljoner ecu för fem år och 281, 1 miljoner ecu för Altener också det för fem år, samtidigt som vi slösar bort 170 miljoner ecu på fusioner! Det är också en annan sak som jag har svårt att förstå: När kommissionen i sin utvärdering av Save I-programmet kommer fram till beslutet och konstaterandet att endast lagstiftningsåtgärder kan föra oss vidare mot målet, varför finns det då inga sådana i Save II? Jag saknar också en grundlig framställning av vad det egentligen är man vill.
Men det har klarlagts - detta råder det ingen tvekan om enligt en undersökning som utförts av den tyska miljöstyrelsen - att vi i Tyskland till exempel genom stand-by-kretsar i hushållet och på kontor förbrukar lika mycket elektricitet som produceras av två kraftverk i 1000 megawatt-klassen. Dessutom är det oomstridligt att det, om vi slutligen skulle få till stånd en förnuftig användning av energin - som för övrigt även ingår i grundlastområdet, för elektrictet kan man spara morgon, middag och kväll, det känner vi alla till, det pratas det om överallt - att det alltså skulle vara en innovation, att det skulle skapa arbetstillfällen, att det skulle ge oss konkurrensfördelar, att det skulle skona naturen. Vi pladdrar om det dagarna i ända, men det blir inget vettigt av det! Jag börjar misstänka att det finns en stor industri där man inte heller vill det! Det vill man ju inte alls! Om vi skulle spara in så mycket på grundlastområdet - och vi skulle utan vidare kunna spara in 30-40 procent genom en förnuftig användning, vi kunde spara in mycket genom förnybara energikällor - då skulle man givetvis få stänga av många kärnkraftverk som bara är till för att täcka grundlastområdet.
Det visar hur obeslutsam man är inom politiken, man går runt i cirklar, man talar mer än man agerar. Med en sådan politik kan vi inte uppnå de minskningsmål som vi har åtagit oss, inte heller kommer vi att ha en teknik för nästa århundrade med hjälp av vilken vi kan sätta fart på exporten, med hjälp av vilken vi kan finnas med på världsmarknaden, med hjälp av vilken vi skapar arbetstillfällen och bevarar vår miljö - allt detta kan man definitivt inte göra med det här programmet med sina knappa resurser. Om vi inte har några pengar, måste vi åtminstone tillgripa lagstiftningsåtgärder, bortsett från att det skulle vara en verklig framgång, om man beskattade energin i hela Europa. När den är så billig som den är nu, slösas den bort!
Men jag måste få fråga kommissionen när de tänker göra någonting - vi har fört oändliga diskussioner här i parlamentet, vi har hela tiden sagt att vi nu behöver att förnuftigt program för en förnuftig användning. Vi kan ju inte fortsätta att använda samma metoder som på stenåldern! Ni är ju tillräckligt intelligenta och kloka! Vi behöver det, vi vet det, vi har möjligheten - och ingenting händer! Vad tänker ni göra med 68, 1 miljoner ecu på fem år, och den summan skall då även omfatta EFTA-länderna!
Det skall väl inte vara så framöver, som det framgår av Altener II-betänkandet, att förbränning av sopor i bostadsområden skall räknas som förnybara energikällor! Vad är det vi håller på med? Solarenergi det är frågan, biogas är en sak, vatten är en sak och vind är en annan, och givetvis deras förnuftiga användning - de båda hör ihop - Altener- och Save-programmen är som en bror och en syster, men det kräver en politisk vilja där det inte finns någon tvekan. Kommissionen har vårt fulla stöd. Varför tar de inte ledningen i stället för att ständigt år efter år låta rådet bestämma? Rådet vill det inte, det vet vi alla. Jag har förklarat för er vad det beror på att vi inte kommer vidare. Det finns många som inte är intresserade av besparingar på grundlastområdet!
Därför vill jag verkligen be er, herr Papoutsis, att gå vidare i den här frågan. Alibin som Save och Altener II är ju rörande inslag, men båda vet vi att ni inte kan åstadkomma något med så lite pengar, och ingen av oss kan åstadkomma något! Vi har inte bara en plikt gentemot Kyoto, utan även gentemot de kommande generationerna. Därför hoppas jag att parlamentet skall godta mina lagförslag och även de 1, 5 procent som jag har skrivit in och som vi vill spara varje år, inte bara de löjliga 1 procent som kommissionen har föreslagit!

Ordföranden
Fru Bloch von Blottnitz, ni får förlåta mig, jag sade i från till er redan efter tre minuter, men jag trodde att ni skulle vara föredragande, och jag tyckte inte längre att det var en föredragande som talade utan någon som framförde sin egen uppfattning, och det var nog det som gjorde mig förvirrad.

Bloch von Blottnitz
Det har utskottet antagit, det står precis så som jag har föredragit det här. Så står det i betänkandet, 1, 5 procent, allting står i den gemensamma motiveringen. Jag har inte lagt till något nytt!

Stockmann
Fru ordförande, kära kolleger! Jag gratulerar mina kolleger och håller med dem om att vi alla strävar mot samma mål.
Frågan om energieffektivitet har förlorat sin betydelse som en fråga för allmänheten de senaste åren. Det har även konstaterats av Internationella Energiorganet. Frågan kan tyckas irrelevant, och det beror på att de fossila energikällorna, trots att energiförbrukningen stiger, är tillräckliga inom en överskådlig framtid. Och det beror även på att marknaden tiger still, anser jag. Marknaden ger inga prissignaler. Tvärtom, råoljepriserna är lägre än de var före oljekrisen. Vem är då intresserad av en ökad effektivitet? Inte energiproducenterna, knappast förbrukarna och industrin som förbrukare är det endast under vissa förutsättningar. Det huvudsakliga intresset ligger hos politikerna, eftersom vi inser sambandet mellan energiförbrukning och koldioxidutsläpp. Och därför har vi ju också hållit fast vid det - och det poängterades redan i Kyoto och i Buenos Aires i klimatkonventionen och i ramavtalet - att koldioxidutsläppen i Europa skall minskas till 1990 års nivå.
En annan politisk motivering är att den andel som måste täckas av importen, om vi fortsätter på det här viset, kommer att stiga från 50 procent till 70 procent fram till år 2020 och därmed kommer vårt beroende att öka. När vi ser dessa möjligheter, då är de stora. Det finns säkert olika beräkningar av hur stor den tekniska och ekonomiska besparingspotentialen kommer att vara de närmaste fem åren. Oavsett om vi beräknar den till 18-20 procent eller högre, så utgör det en enorm potential.
Om vi politiskt sett vill ta oss själva på allvar, behöver vi en ökning av den årliga förbättringen av energieffektiviteten, som nu ligger på 0, 6 procent med ytterligare 2, 5 procent. En sådan är nödvändig, om vi är konsekventa, och den är även möjlig. Kommissionen kräver 1, 6 procent, men det finns mer än så. Det är bara möjligt om vi på europeisk, nationell och regional nivå enas om en omfattande strategi, och det är ju det som kommissionen föreslår. Den strategin måste innebära att medlemsstaterna själva åtar sig att uppfylla bindande nationella övergripande mål, den måste omfatta riktgivande mål för varje energislag och ekonomisk sektor, och från och med år 2001 vill vi erhålla rapporter var tredje år.
Jag vill ta upp några viktiga enskilda åtgärder. Vi behöver ett direktiv om standarder inom offentlig upphandling. Vi behöver riktlinjer för renovering av befintliga byggnader. Låt oss börja med de egna gemenskapsorganen. Vi kunde behöva riktlinjer för upphandling när det gäller underhåll av byggnader och nybyggnation. Inom parentes - och det har också redan sagts - en konsekvent sanering av gamla byggnader skulle dessutom innebära nya arbetstillfällen.
För det andra: Vi behöver målinriktade yrkesspecifika kampanjer och en omfattande märkning av alla elektriska bruks- och kapitalvaror. Sådana har påbörjats men måste öka i omfattning.
För det tredje: Vi behöver ett bättre utnyttjande av kraftvärmetekniken och vi måste i samband med avregleringen av energimarknaderna se till att den möjligheten inte försummas. Att den skall täcka 18 procent är ett vettigt mål, och det är också vad kommissionen kräver.
Vi kan behöva ett finansieringsprogram på området energitjänstföretag. Dessa rymmer goda framtidsmöjligheter och kan bidra till energibesparingar.
För det fjärde: Transportsektorn rymmer en stor potential - jordbruket lämnar jag därhän så länge. Begrepp som logistik, intermodal trafikstyrning visar hur mycket som kan göras på det området. De första stegen har tagits inom det femte ramprogrammet för forskning, där måste man göra mer.
För det femte: En minskning av standby-förlusterna. Det har min kollega tagit upp. Vi förväntar oss ett meddelande från kommissionen om standby-förlusterna så snart som möjligt.
För det sjätte: Vi behöver åter en unionsomfattande energiskatt. Vi måste börja om med denna oändliga historia, och jag hoppas på nästa parlament, får jag lov att säga, och på att man någon gång tar sitt förnuft till fånga. Jag vet ju hur det gick med Cox betänkande.
Även om man inte kan få en politisk orden för energibesparingar, så är och förblir energieffektivitet den renaste och säkraste energikällan som vi har, och det är den vi bör koncentrera oss på.

Dybkjær
Fru ordförande! Miljöutskottet har utarbetat yttranden på två områden inom det fleråriga ramprogrammet för åtgärder inom energisektorn. Områdena är förnybar energi och effektivisering, och sett ur ett miljöperspektiv så talar vi om två sidor av samma sak. Det finns behov av bägge delar. Därför om det nuvarande mönstret håller i sig, kommer den globala efterfrågan på energi att fördubblas före år 2020, och vi har därför behov av bra planering och program om vi över huvud taget skall kunna följa Kyotokonferensens mål. Rent allmänt kan man säga att kommissionens initiativ inte visar på ett tillräckligt stort nytänkande. Man fokuserar i för hög grad på konventionella energilösningar framför lösningar med förnybar energi. Centrala system framför decentraliserade; traditionella, ekonomiska instrument framför nya grepp; rent tekniska åtgärder framför insatser med en helhetssyn. Och detta är alltså inte nog, och därför är det härligt att se de framlagda betänkandena, som har författats i samma anda som jag har beskrivit.
Det finns enskilda områden som jag gärna vill lyfta fram. Förvaltningen av programmen. Det finns ett problem med dessa program som med många andra gemenskapsprogram: de är allt för oöverskådliga för de ansökande, och därför har många människor svårt att engagera sig i programmen. När jag betonar detta är det på grund av att den andra punkten - allmänhetens deltagande - är absolut nödvändig om vi skall nå de önskade målen. Det är bara genom konsumenterna som vi kan få tillräckligt många lokala initiativ. I samband med detta vill jag också nämna organisationen av tariffsystemen, som måste anpassas till den decentraliserade strukturen och inte bara överordnas en mängd stora områden och tankegångar. Det är helt avgörande och nödvändigt att programmen styrs på nationell nivå, där man bäst känner till förhållandena. Det säger ju sig självt att det är olika villkor för olika områden. Solenergi skall användas där solen skiner, och vindkraftverk skall placeras där vinden blåser, och det vet ju faktiskt medlemsstaterna själva bäst.

Linkohr
Fru ordförande! Om dessa tre betänkanden kan egentligen bara säga att de är bra och att man kan rösta för dem. Men det är inte det som är vårt problem. Vi har redan avlagt många bekännelser här i parlamentet. Vi är alltid överens. Det finns nog ingen fråga som parlamentet och kommissionen är så eniga i som frågan om främjandet av förnybara energikällor. Vi har inga problem med det. Ändå känner jag mig ganska maktlös, för när man tittar på de olika siffrorna är det lätt att känna vanmakt.
Jag kan ta Seppänens betänkande som exempel. Seppänen har rätt i sitt konstaterande att de förnybara energikällorna, förutom vattenkraften, endast bidrar med 1, 3 procent. Om man räknar med vattenkraften är det 6 procent. Vi vill höja de förnybara energikällornas andel till 12 procent. Men vattenkraften kan vi inte bygga ut så mycket mer. Vi kan inte våldföra oss på naturen, där finns det gränser. Den andra delen av de förnybara energikällorna är biotekniken. Vattenkraft och bioteknik utgör tillsammans 95 procent av de förnybara energikällorna. Vattenkraften förekommer framför allt i de nordiska länderna och i Alpländerna Österrike och Frankrike etc. och likaså förekommer biomassan i dessa länder, men den kan ni inte utöka hur mycket som helst, det skulle i så fall vara om ni betalade.
Utökandet av biomassan hänger samman med jordbrukspolitiken. Men i förslaget om jordbrukspolitiken i Agenda 2000 saknas det viktiga kapitlet om förnybara energikällor. Det måste därför införas. Jag vet att kommissionen hade arbetat på ett sådant, men i slutändan togs det inte med, eftersom finansministrarna givetvis inte vill betala, för det kostar pengar. Det är det som är problemet. Vi vill ha förnybara energikällor - det är bra - men vi måste införa dem mot marknadens vilja, eftersom den i alla avseenden är dyrare än den billiga energi som vi för närvarande har.
Därför har Bloch von Blottnitz alldeles rätt: Utan lagstiftningsåtgärder går det inte. Marknaden går inte med på det frivilligt, annars skulle vi ha haft det för länge sedan. Alltså måste vi finansiera det i förväg. Det lönar sig på längre sikt, men vi måste finansiera det i förväg, och därför tror jag inte att vårt största problem är tekniken - naturligtvis vill vi alltid ha bättre anläggningar och det är väl bra - utan den förväga finansieringen. Hur kan vi mobilisera privat kapital och offentliga medel och få bankerna att bli mer aktiva på det här området?
Det tycks mig vara den avgörande frågan angående de förnybara energikällorna. Vi förde en gång en debatt här i parlamentet om mätning av masströmsinducering. Jag kan påminna om mitt förslag den gången, som förkastades av en majoritet av parlamentet. Nu skulle man kunna säga att det är ingen katastrof, kanske finns det ett bättre förslag, men än så länge har vi inget förslag. Jag vill också fråga kommissionär Papoutsis när vi kommer att få ett sådant, för den gången lovade man att det skulle komma ett före årets slut. Nu är vi inne i mars månad och vi har fortfarande inte fått något förslag. Jag är villig att erkänna att det är en komplicerad fråga. Jag avundas er inte uppgiften. Jag har själv försökt men misslyckades här i parlamentet. Jag önskar er större framgång, men något måste vi göra. Gör ett bättre förslag än jag gjorde. Jag kommer att skriva under det direkt, men något måste vi göra.
Vi kan inte vänta tills marknaden gör det. Det har också till viss del att göra med energipriserna. Kommissionen konstaterar - det kan man läsa i handlingarna - att energieffektiviteten det här århundradet har ökat med 0, 6 procent årligen, eftersom energipriserna är låga. På 70- och 80-talet ökade den med 2 procent, för att energipriserna var höga. Det är ett ekonomiskt faktum, därför måste man ta itu med den frågan. Vi har föreslagit energiskatter - jag vet att det är obehagligt - men man måste ändå tala ärligt om saken, det räcker inte längre med bekännelser.

Ryynänen
Fru ordförande! Det ramprogram som nu är under behandling samlar ihop bitarna av EU: s energipolitik och förhoppningsvis bidrar till att samordna och effektivisera EU: s åtgärder. Det är viktigt att olika sektorer också inom kommissionen nu drar åt samma håll till förmån för energibesparing och förnybar energi. Om man ens skall uppnå vitbokens mål, för att inte tala om det ännu tuffare mål som utskottet föreslog, måste det ske tillväxt inom biomassasektorn. På vissa områden i synnerhet inom EU: s nordliga regioner förblir för närvarande betydande kvantiteter biomassa, till exempel i form av hyggesavfall, helt outnyttjad. Insamlingslogistiken inom detta område håller emellertid redan i dag på att utvecklas till världens ledande kunnande och prognoserna pekar uppåt.
Jag skulle vilja betona två saker. För det första är det enligt min mening av väsentlig vikt att även i framtiden ha möjlighet att använda medel från strukturfonderna till den förnybara energins projekt, ty medel i EU: s övriga åtgärder är ringa. För det andra skulle jag liksom många andra vilja betona energibeskattningens centrala betydelse.

Holm
Fru ordförande! Sparad energi är den renaste energiformen; flera här har varit inne på det i dag. Därför måste vi ha energiskatter även på EU-nivå. Jag ser det som en självklarhet och väntar tålmodigt på förslaget från kommissionen och på att ministerrådet sedan antar det. Det krävs nämligen ekonomiska styrmedel för att främja de förnybara energikällorna, för att bidra till ett effektivt energianvändande, och inte minst för att se till att det gamla, konventionella, miljövidriga och bakåtsträvande energisamhället förpassas till historien.
Många vackra ord har sagts i kväll om att de nya förnybara energikällorna skall främjas, men det händer ingenting. Därför måste vi ha ett ekonomiskt styrmedel, så att vi kommer in på rätt väg.
Både kommissionen, ministerrådet och en ohelig allians här i parlamentet gynnar ju samtidigt kärnkraftsindustrin och vägrar inse att de nya energikällorna är förnybara energikällor - rationell energianvändning - som innebär fler arbetstillfällen, en bättre miljö och en bättre långsiktig ekonomi. Varför säger så många nej till detta? Min generation och min partigrupp gör det absolut inte!

Caudron
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill först säga att jag stöder betänkandet av Robles Piquer om främjande av förnybara energikällor, betänkandet av von Blottniz om främjande av en effektiv energianvändning och betänkandet av Stockmann om rationell energianvändning. De visar alla tre att parlamentet vill vidareutveckla en diversifierad energipolitik, som främjar skyddet av vår miljö.
Enligt min mening är detta i dag framtidens väg. Vi måste främja utvecklingen av energikällor som, visserligen ännu bara delvis, men ändå reellt, bemöter flera stora utmaningar som Europeiska unionen måste ta itu med. Den första utmaningen är givetvis miljön. De nya energikällorna, närmare bestämt vindkraft, vattenkraft och solenergi, är energikällor som inte förorenar. Låt oss i det avseendet komma ihåg att vi måste uppfylla våra förpliktelser från Kyoto 1997. Dessutom bör de förnybara energikällorna också medverka till att vi kan minska vårt beroende i förhållande till våra utländska partner som försörjer oss med olja, gas eller andra energikällor. 50 procent av vår energi har sitt ursprung utanför unionen. Den andelen kommer att öka till 70 procent år 2020, och det är inte riskfritt.
Det skall för övrigt noteras att den tekniska utvecklingen visserligen har sänkt kostnaderna för de nya energikällorna, men ännu i alltför liten utsträckning. Vi måste alltså finansiera program för teknisk forskning på det området. Det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling som just har satts igång bör möjliggöra det.
Fru ordförande! För att avsluta skulle jag vilja påminna om, i en tid då arbetslösheten har pekats ut som Europas främsta fiende, att dessa energikällor kan skapa många nya arbetstillfällen. Det är också något som förtjänar att nämnas här i kväll.

Graenitz
Fru ordförande! Stockman sade något resignerat, att frågan om energieffektivitet för närvarande inte är så framträdande i den politiska debatten. Men jag tror att frågan om energieffektivitet är mycket framträdande för dem som tänker på hur man kan spara pengar. Jag har haft många kontakter och samtal med de ansvariga inom industrin, och de säger att energieffektivitet i synnerhet ger råmaterialindustrin möjlighet att använda mindre energi, använda energin i ett ständigt flöde, det vill säga två eller tre gånger, och på det sättet inte bara spara mycket pengar utan även göra ett tekniksprång som slutligen leder till att vi utvecklar nya metoder och därigenom också - som Bloch von Blottnitz sade - blir konkurrenskraftiga på världsmarknaden och kan skapa nya arbetstillfällen med nya industrier.
Frågan om främjandet av förnybara energikällor har diskuterats ofta och ingående här i parlamentet, och jag tror därför inte att jag har så mycket nytt att säga om det. Vi måste satsa på förnybara energikällor, om vi vill uppnå Kyotomålet, vilket unionen har åtagit sig att göra. Jag förväntar mig också, herr kommissionär, att ni i anslutningsförhandlingarna följer strategin om att i större omfattning använda förnybara energikällor, eftersom de andra länderna har slutit upp bakom Europeiska unionens Kyotomål, och de första sex kandidaterna som vill bli medlemmar på den utlovade tidpunkten också måste uppnå det målet.
Det kommer också att vara nödvändigt att göra ytterligare ansträngningar utöver de här betänkandena som jag gratulerar föredragandena till. Linkohr har redan talat om, att vi förväntar oss ett underlag från kommissionen, där det handlar om hur de förnybara energikällorna nu kan främjas, sedan direktivet om mätning av masströmsinducering - det förslag som Linkohr lade fram - inte vunnit majoritet i parlamentet. Vi behöver ett sådant förslag, eftersom det är nödvändigt att skapa ett visst skydd, ett visst stöd för de förnybara energikällorna i marknadsföringen tills de är färdiga för marknaden. Vi måste åter börja diskutera energiskatterna, eftersom det som händer i dag, nämligen att de kostnader som energiproduktionen ger upphov till - i synnerhet energiproduktionen vid kraftverk med höga utsläpp - bärs upp av allmänheten och inte av dem som orsakar kostnaderna, och det måste man sätta stopp för utifrån principen att förorenaren betalar.
Jag hoppas att vi går en framtid till mötes, där det i större utsträckning än i dag är solen som avgör var vår energi kommer ifrån.

Rovsing
Fru ordförande! Jag noterar med glädje att det råder ett mycket stort samförstånd mellan alla i parlamentet och kommissionen om betydelsen av att utveckla nya energiformer. Därför är demonstrationsprojekten oerhört viktiga. Därför att de goda resultat som vi når i demonstrationsprojekten ställs ju inte bara till förfogande för medlemsstaterna, utan också för ansökarländerna och tredje världen, där den största tillväxten av energikonsumtionen sker. Därför är det otroligt att det har avsatts så litet pengar till att skapa bra, solida demonstrationsprojekt, som verkligen kan visa andra hur man gör det bäst. Det är de bästa länderna, de bästa vetenskapliga institutionerna, de bästa företagen som skall visa i vilken riktning vi skall gå. Vi vet att vi redan i dag släpper ut dubbelt så mycket koldioxid som växterna kan bryta ned. Och vi vet att användningen av fossila bränslen kommer att fördubblas fram till år 2020. Vi går mot en mycket, mycket känslig period, och vi bör vara djupt bekymrade över hur vårt klimat kommer att utveckla sig, och hur våra ekosystem kommer att påverkas.
Jag kan bara se att det är en ökad forskning och utveckling av ny teknik som kan leda in oss på rätt väg. De beteendereglerande avgifterna - de s.k. " gröna" avgifterna - har i dag på många sätt bara förvandlats till nya skatter, och därför har medborgarna fått en negativ uppfattning om dem. Bara ett större erkännande av problemen genom information och utbildning, kommer på lång sikt att leda fram till en ansvarsfull hantering av våra begränsade energiresurser.

Robles Piquer
Fru ordförande! För min grupp vill jag säga att det kanske inte är helt nödvändigt att vara så pessimistisk som någon av kollegerna som har talat. Jag har just återvänt från norra Österrike, ett ställe där det finns fler soltak än i hela Spanien, trots att de har mindre sol, och där 30 procent av energin redan är förnybar energi. Samtidigt som mötet i Wels om solenergi, som var en fortsättning på Madrid- och Milanomötena, hölls i Nice en stor kongress av European Wind Energy Association med hundratals personer närvarande.
Vi vet också att det finns - det berättar just de tyska tidskrifterna - det som nu kallas " den tysk-spansk-danska modellen" , vilket helt enkelt betyder att vissa regeringar börjar bli medvetna och ger ett betydelsefullt stöd till förnybara energikällor. Den som till exempel läste den spanska Real Decreto i slutet på december vet vad jag talar om, för det finns ett system som kallas feed in, på den jargong som vi ofta använder, som enligt olika skalor ersätter de olika förnybara energikällorna. Det finns också många länder som Nederländerna, Sverige, Finland, Grekland - som också är täckt av solpaneler - som har tagit vindenergin på allvar. Jag var för några dagar sedan i mitt eget land, under vindenergidagen som för andra gången hölls i Santiago de Compostela. Denna energi växer enormt mycket, exempelvis i Navarra där redan 20 procent av behoven täcks på detta sätt.
Jag tycker att det experiment som kommissionen nu vill inleda - det så kallade take off, starten -, med 100 kommuner som strävar efter att försörjas helt och hållet av förnybar energi av alla slag, är ett bevis på att vissa regeringar trots allt börjar bli medvetna, på att det börjar finnas bindande rättsliga bestämmelser. Här har också naturligtvis det gemensamma agerandet från kommissionen och parlamentet - och det tycker jag att vi skall säga med stolthet - spelat en roll till förmån för dessa nya energikällor.

Papoutsis
Fru ordförande, damer och herrar ledamöter! Tillåt mig först att ge mina komplimanger till de tre föredragandena, Bloch von Blottnitz, Robles Piquer och Stockman, för deras betänkanden och deras enastående arbete.
De tre betänkandena är en del av ett bredare gemenskapsinitiativ för en renare och mer hållbar energi i framtiden. Främjandet av förnybara energikällor, men även främjandet av en mer effektiv energianvändning, utgör grundstenar i vår politik för att bekämpa miljöförstöringen och - naturligtvis - minska utsläppen av koldioxid.
Som ni vet kommer Altener- och Saveprogrammen att utgöra den största delen av ramprogrammet för energi, som har godkänts och som också har kommit igång, i alla fall vad avser dess andra del, det vill säga vad gäller de övriga programmen. Efter godkännandet av Altener- och Saveprogrammen inom de närmaste månaderna, kommer ramprogrammet för energi att kunna fungera som en enhetlig helhet, som en övergripande plan för energin.
Tillåt mig nu att ta upp betänkandena ett i taget, jag skall starta med Robles Piquers betänkande om Altener-programmet, som gäller förnybara energikällor. Altener-programmet utgör ett oumbärligt instrument för att genomföra gemenskapsstrategin, men även för att genomföra handlingsplanen för förnybara energikällor, med vilken vi hoppas uppnå vårt mål. Och vårt mål är att fördubbla de förnybara energikällornas andel av Europeiska unionens totala interna energiförbrukning fram till år 2010.
Inom ramen för Altener-programmet kommer utvecklingen av normer för utrustning som hör samman med de förnybara källorna att fortsätta, liksom utvecklingen av strategier och förstärkningen av instrument som främjar de förnybara energikällornas genomträngning på marknaden. Nya produktionsaktiviteter kommer att öka Altener-programmets bidrag till den så kallade take-off-kampanjen, som anmäldes i vitboken om förnybara energikällor. Dessutom kommer det tack vare Altener-programmet i stor skala att genomföras projekt som inbegriper nya tekniker som i dag är mogna att tas i bruk. I programmet kommer EES-länderna, liksom även ansökarländerna, att kunna delta. Innan jag går över till ändringsförslagen skulle jag vilja tacka Robles Piquer, inte bara för hans betänkande, utan också för hans trogna stöd till gemenskapsstrategin för de förnybara energikällorna under de senaste åren.
Vad gäller ändringsförslagen, kan kommissionen godta fjorton ändringsförslag så som de är. Det är ändringsförslagen 1, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 13, 17, 18, 19, 20, 23, 24. Kommissionen kan dessutom godta ytterligare sju ändringsförslag, dock efter vissa omformuleringar, för att komma i linje med vitboken. Det rör sig om ändringsförslagen 2, 6, 11, 14, 16, 21 och 22.
Ändringsförslag 3 hänvisar till inrättandet av en handlingsplan för gemenskapen; en sådan har dock redan inrättats. Vi skulle föredra att hänvisningen till genomförandet av handlingsplanen fick den formulering som den hade i kommissionens förslag. Ändringsförslag 15 föreskriver ett nytt mål för programmet, men detta ingår redan i mål 1, 1a, och ändringsförslaget hänvisar dessutom till åtgärder som måste vidtas i enlighet med 2e. Vad gäller ändringsförslag 26, tror jag att Europaparlamentet avser kommissionens ståndpunkt, enligt vilken kommittéförfarandet inte får ändras. Ändringsförslag 12 kan inte godtas, då det hänvisar till de indirekta kostnaderna och konkurrenskraften, medan internaliseringen av vinsten från de förnybara energikällorna och de olika sätten och instrumenten att öka de förnybara energikällornas konkurrenskraft redan har utvecklats ingående i vitboken. Kommissionen kan heller inte godta ändringsförslagen 27 och 28, då de går utanför programmmets räckvidd. Vi kan heller inte godta ändringsförslag 29, eftersom vi anser att den organiska delen av stadsavfallet utgör en förnybar energikälla. Avslutningsvis godtar vi i princip ändringsförslag 30, men vi anser att det redan täcks av den övervakning av framstegen för de förnybara energikällorna som föreskrivs i artikel 2.
Fru ordförande! Tillåt mig nu att gå vidare till det likaledes viktiga betänkandet av Bloch von Blottnitz, om en rationell energianvändning. Jag skulle vilja tacka föredraganden för den höga kvaliteten på hennes arbete.
Vi är alla överens om att Save-programmets bidrag till en rationell energianvändning och en begränsning av koldioxidutsläpen i Europeiska unionen är betydande. Save-programmet tjänar inte bara det målet. Det har även som mål att trygga gemenskapens energiförsörjning. Europeiska unionen kommer även fortsättningsvis att importera stora mängder primärenergi. Det är uppenbart att de åtgärder som syftar till att förbättra vårt sätt att använda våra energikällor kommer att få stora effekter på livslängden för de ändliga källorna för fossila bränslen, och att de kommer att minska vårt behov av att importera energi. Save-programmet kommer att fortsätta att stödja energimärkningen, men också utvecklingen av normer för energieffektivitet för apparater som förbrukar energi. Vi kommer även att fortsätta att stödja medlemsstaternas ansträngningar att öka energieffektiviteten genom informationsutbyte, å ena sidan, och genom en noggrann uppföljning av de framsteg som görs på området, å den andra.
En betydande del av budgeten kommer även fortsättningsvis att avsättas till inrättandet av lokala och regionala Save-kontor, och anslagen kommer att verka mångdubbelt, i kombination med de investeringar som kommer till stånd genom gemenskapens strukturfonder. I programmet kommer även fortsättningsvis EES-länderna, liksom ansökarländerna, att kunna delta, dock med egna finansiella medel. På denna punkt skulle jag vilja instämma med föredraganden, Bloch von Blottnitz, vad gäller budgetens storlek. Jag håller helt och hållet med er om att vi behöver större anslag till de förnybara energikällorna totalt, men även till områdena för energihushållning och en effektiv energianvändning. Det är emellertid uppenbart att vi här befinner oss mitt emellan ramarna för budgetdisciplin och budgetprincip, och varken Europaparlamentet eller rådet tillät tyvärr en ytterligare ökning av anslagen till dessa konkreta mål.
Vad gäller ändringsförslagen skulle jag vilja säga att kommissionen kan godta fem av ändringsförslagen exakt som de är, ändringsförslagen 2, 3, 7, 10 och 16, liksom vi kan godta ändringsförslag 8 efter en omformulering. Kommissionen kommer att föreslå nya lagstiftningsåtgärder, om de kan motiveras på gemenskapsnivå och då andra medel - som till exempel de frivilliga avtalen med industrin - inte visat sig vara effektiva. För övrigt är kommissionens initiativ till nya lagstiftningsåtgärder inte beroende av ett godkännande av Save-programmet.
Ändringsförslagen 1, 6, 9 och en del av ändringsförslag 11, vilka föreskriver fler lagstiftningsinitiativ från kommissionens sida, är följaktligen inte lämpliga för denna ram och kan av den anledningen inte godtas. Ändringsförslag 13, delar av ändringsförslag 15 samt ändringsförslagen 9 och 20, i vilka ytterligare studiefält och pilotåtgärder föreslås, begränsar programmets räckvidd liksom initiativens flexibilitet, och de kan därför inte godtas. Delar av ändringsförslag 15, om en förbättring av energieffektiviteten genom en växling från en energikälla till en annan, kan inte heller godtas, då det går utanför programmets verksamhetsområde. Kommissionen kan heller inte godta ändringsförslag 4, eftersom en utvärdering av Save-programmet av oberoende bedömare gav vid handen att programmet i hög grad har bidragit till en ökad energieffektivitet i gemenskapen. Ändringsförslag 5 och delar av ändringsförslag 11 kan heller inte godtas, eftersom 1, 5-procentsmålet realistiskt sett måste anses vara överdrivet optimistiskt, även om det är eftersträvansvärt och vi i princip skulle kunna instämma i det. Ändringsförslag 18 kan inte godtas, eftersom det skapar förvirring mellan Altener- och Save-programmen, och inte heller ändringsförslag 12, som av samma orsaker skapar förvirring mellan Save-programmet och det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling. Vi kan heller inte godta ändringsförslag 21, då vi anser att försöken att komplettera de program som utvecklas i medlemsstaterna gör vår åtgärd mer effektiv. Vi godtar inte heller ändringsförslag 22, eftersom vi inte anser det vara nödvändigt. Visst önskar vi att länderna i Central- och Östeuropa skall delta, visst önskar vi att Cypern skall delta och visst önskar vi att Malta skall delta i programmet, men det är självklart att kostnaderna för deras deltagande inte kan täckas av Save-programmets budget, för det skulle omöjliggöra genomförandet av programmet självt.
Vad gäller Linkohrs förslag om direktivet, om användandet av och utnyttjandet av de förnybara energikällorna inom ramarna för den inre marknaden för elektricitet, skulle jag vilja försäkra er om att vi fortsätter våra ansträngningar. Vi fortsätter våra förhandlingar med såväl det tyska ordförandeskapet som med Europaparlamentet, för att få fram det bästa möjliga resultatet, som omedelbart skall kunna godtas av medlemsstaterna och godkännas av rådet. Jag skall erkänna för er att kommissionen stod i begrepp att presentera ett direktiv. Efter våra förhandlingar med ordförandeskapet och vissa medlemsstater - men också med parlamentet - kunde vi emellertid konstatera att vårt förslag var mer optimistiskt än vad medlemsstaterna för tillfället skulle kunna godta. Av den anledningen fortsätter vi våra hårda ansträngningar, för att uttömma alla möjligheter för att kunna lägga fram ett förslag som skall kunna godkännas vid nästa rådsmöte för energiministrarna.
Avslutningsvis skall jag ta upp Stockmanns betänkande om kommissionens meddelande om energieffektivisering, ett viktigt och innehållsrikt betänkande.
Behovet av att vidta åtgärder på området för energieffektivisering framställs med starka och övertygande argument, och olika åtgärdsalternativ definieras med skärpa.
Jag skulle vilja understryka att kommissionen i hög grad instämmer med principerna och resonemangen i Stockmanns betänkande liksom med de åtgärder som föreslås. Vi är helt överens i fråga om behovet av åtgärder för att effektivisera informationsspridningen, förbättra och anpassa normerna och riktlinjerna för offentlig upphandling till gällande direktiv samt för att främja kraftvärme. Det samma gäller även i fråga om den prioriteritet som ges till riktlinjer för energieffektivitet vid renovering av byggnader och kontrakt för underhåll av byggnader.
Den åtgärd som föreslås för att främja energitjänstföretag kommer att granskas särskilt noggrant av kommissionens avdelningar, särskilt på grund av den nya situationen med avregleringen av elektricitetsmarknaden. Ert förslag kommer att granskas inom denna ram och i ljuset av den nya utvecklingen. Europeiska kommissionen instämmer även med Stockmann i fråga om vikten av regelbundna utvärderingar av medlemsstaternas projekt för energieffektivitet. Vi måste uppmuntra och kommer att uppmuntra medlemsstaterna att främja nationella energiprojekt i denna riktning. Jag skulle också vilja understryka att möjligheterna att förbättra energieffektiviteten ses som något större i Stockmanns betänkande än i kommissionens förslag, och målen är litet mer optimistiska. Att se stora möjligheter och sätta optimistiska mål är naturligtvis berömvärt, men i kommissionens ögon kommer de svårligen att kunna uppfyllas med de nuvarande gemenskapsanslagen. De återspeglar dock, utan minsta tvekan, den höga prioritering som ges i betänkandet till ökade åtgärder för energieffektivitet.
Fru ordförande! Jag skulle än en gång vilja tacka de tre föredragandena för deras utmärkta betänkanden, som i stor utsträckning har hjälpt oss att genomföra diskussionerna, och som för oss ett steg närmare vårt gemensamma mål, som inte är någonting mindre än en hållbar energi i framtiden.

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande! Har jag uppfattat saken rätt, att ni inte kommer att anta ändringsförslagen 6 och 11? Det innebär alltså att vi kan strunta i det hela. Med era 68 miljoner ecu för 5 år utan några lagstiftningsåtgärder, för de verkar ni ju inte vilja ta er an, kan vi inte komma vidare. Det har vi förstått! Det är på tiden att ni kommer med lagstiftningsåtgärder, annars får vi fortsätta med den här marionetteatern.

Papoutsis
Fru ordförande! Det stämmer, jag kan inte godta ändringsförslagen, och det inte av någon annan anledning än att de lagstiftningsinitiativ som gemenskapen måste vidta, de lagstiftningsinitiativ som kommissionen måste lägga fram, inte är beroende av Save-programmet. Vi måste under alla omständigheter gå framåt i denna riktning. Av dessa anledninger godtar jag dem inte, inte på grund av invändningar i sak. Lagstiftningsinitiativen behöver inte inbegripas i Save-programmet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Papoutsis.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Bankavgifter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om fem muntliga frågor till kommissionen:
B4-0146/99 av Hendrick och Randzio-Plath för PSE-gruppen om bankavgifter, -B4-0149/99 av Gasòliba i Böhm för ELDR-gruppen om bankavgifter i euroområdet, -B4-0150/99 av de Lassus Saint Geniès för ARE-gruppen om växelkursavgifter i euroområdet, -B4-0151/99 av Wolf för V-gruppen om bankavgifter till följd av införandet av euron, -B4-0152/99 av Gallagher för UPE-gruppen om bankavgifter inom Europeiska unionen i samband med införandet av euron, -B4-0153/99 av Herman för PPE-gruppen om bankavgifter till följd av införandet av euron, -B4-0154/99 av González Alvarez för GUE/NGL-gruppen om bankavgifter.
Randzio-Plath
Fru ordförande, kära kolleger! Den monetära unionen är över tio veckor gammal, men ännu har inte konsumenterna kunnat upptäcka att den monetära unionens fördelar har blivit synliga även för dem i den europeiska vardagen. De som i egenskap av affärsresande eller som turister måste växla sin nationella valuta till en annan nationella valuta - båda är ju fortfarande bara uttryck för euron som ännu inte existerar i form av mynt och sedlar -, tvingas konstatera att dessa växlingsavgifter är höga, att de - vilket de och även vi i underutskottet för monetära frågor anser efter ett hörande av bankerna och sparbankerna och konsumentskyddsorganisationerna - är för höga.
Till kommissionen kan också följande fråga ställas: Var det inte ett avgörande fel att under de första överläggningarna inte följa Europaparlamentets förslag i frågan om vad som skulle vara med i euroförordningen? Det handlar nämligen inte bara om eurons rättsstatus, inte bara om bestämmelser för normering och eurons internationella giltighet, utan vid sidan av frågan om omställning av bankkonton, vid sidan av frågan om konverteringskostnader handlar det även om frågorna om parallell prisangivelse. I synnerhet gäller frågan växlingsavgifter, för på dessa områden kan man faktiskt också mäta med andra måttstockar som leder till att kostnaderna för växelkurssäkring och andra kostnader som belastat tidigare transaktioner, och som i dag inte längre existerar, också vidarebefordras som bonus till konsumenterna, till kunderna, till resenärerna.
Jag tänker då på att vi i de olika medlemsstaterna ju har mycket likartat utformade avgiftssystem. Jag kan bara citera att vi under tiden i vissa medlemsstater rent av har växlingsavgifter på 6 procent. Jag kan bara konstatera att många berättar och rapporterar om att växlingsavgifterna vid växling från en nationell valuta till en annan nationell valuta varierar, exempelvis för franska franc, och att en växling exempelvis från D-Mark till italienska lire är dyrare än en växling till franska franc.
Jag kan också konstatera att kolleger och även medborgare rapporterar att det enligt uppgift redan skall finnas banker och sparbanker som inte längre erbjuder växlingstjänster, i synnerhet inte för vissa bestämda valutor. Det har kommit till min kännedom att det rent av skall finnas centralbanker som under tiden inte längre växlar kostnadsfritt. Allt detta är problem och frågeställningar som kräver en intensiv undersökning från kommissionens sida, och då närmare bestämt en egen undersökning, inte bara någonting om de europeiska banksammanslutningarna, så att vi kan undanröja dessa förhållanden.
Vi kan inte finna oss i att det i och med införandet av euron inte skapas något förtroende hos konsumenterna i den monetära unionen, utan att misstron i stället underblåses. Därför måste nu äntligen klarhet åstadkommas. Vi måste veta hur höga kostnaderna och avgifterna var före införandet av euron och hur höga de är efter införandet av euron. Här behövs ett initiativ av kommissionen. Dessutom, vad har det egentligen blivit av den konkurrens som skulle leda till att kostnaderna och avgifterna vid valutaväxling sänktes? Vilken skandal det var att italienska banker var förvarnade för att en undersökning skulle äga rum! Är det inte helt enkelt otillräckligt att Europeiska kommissionen bara hos åtta banker har undersökt om någon överenskommelse kanske har träffats?
Av den anledningen anser jag att det verkligen är viktigt att kommissionen startar en aktion eller kanske också andra åtgärder, vilka via lagstiftningsåtgärder kanske rent av leder till ett avgiftstak. Jag måste också peka på att kommissionens åtgärder i samband med det gränsöverskridande betalningssystemet verkligen lämnade mycket i övrigt att önska, för trots allt fanns det ett politiskt löfte om att göra mer än att sänka kostnaderna för det gränsöverskridande betalningssystemet och göra detta system säkrare först från och med den 15 augusti.
Alla dessa problemställningar gör oss djupt oroade här i Europaparlamentet, och medborgarna förväntar sig att Europeiska kommissionen agerar och inte tvekar och inte dröjer.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, herr kommissionär, kolleger! När det gäller växling av mynt och sedlar i euroområdet så anför bankerna att det medför kostnader för dem för bland annat förvaring, transport, försäkring, personal, och så vidare. Det har jag litet svårt att acceptera. Varför? Eftersom växlingen av pengar i samma valuta ju är gratis. Om jag till exempel vill växla en belgisk tiotusenfrancsedel i mindre valörer, tio tusenfrancsedlar, så görs det gratis.
Valutakurserna i euroområdet är sedan i år kopplade till varandra och till euron. Det betyder att de utgör en del av euron och alltså av en och samma valuta. Vad är då skillnaden? Den här kammaren har yrkat för en gratis växling av nationella valutor till euro eftersom det gäller en obligatorisk växling. Det krävdes inte för växling mellan euroområdets mynt och sedlar eftersom det gäller en frivillig växling.
I varje fall måste det komma en fullständig öppenhet i den här saken och det måste i sig leda till att kostnaderna sänks, både för växling och för betalningar över gränserna. Det skall ske före den 31 mars i år. Om det inte sker, så anser vår grupp att bindande lagstiftning måste övervägas så att eurons trovärdighet inte undergrävs och konsumenten fullt ut kan skörda frukterna av den monetära unionen.

Monti
Fru ordförande! Det stora antalet muntliga frågor visar, även om inte alla frågeställare är närvarande vid debatten om bankavgifter, ämnets stora vikt och - låt mig säga det - allvar. Jag skulle först och främst vilja ge en sammanfattande skiss av situationen och sedan behandla några specifika frågor.
Man begär ett initiativ av kommissionen, och då skulle jag vilja visa på de olika initiativ som kommissionen redan har lagt fram, och som kompletterar varandra. Först och främst är kommissionen helt överens om att ett av de viktigaste argumenten som användes för att övertyga unionens medborgare om fördelen med den gemensamma valutan, var att med införandet av euron skulle det bli möjligt att sänka kostnaderna för turister och företag som verkar gränsöverskridande. Vi är fortfarande absolut övertygade om att denna argumentering är välgrundad.
Före införandet av euron, vilket parlamentsledamöterna väl känner till, antog kommissionen rekommendation 98/286 om bankavgifter för konvertering till euro. Enligt denna skall inte bankerna debitera avgifter för konvertering av konton från den nationella valuta som den medlemsstat har som deltar i eurosamarbetet, till exempel från franska francs till euro i Frankrike, och inte heller för konvertering av betalningar från den nationella valutan till den europeiska och vice versa. Dessutom föreskriver den att bankerna, för tjänster uttryckta i euro, inte får ta ut andra avgifter, speciellt får de inte ta ut högre avgifter jämfört med dem som tillämpas på samma tjänster uttryckta i den nationella valutan.
Vad slutligen tjänster som växling av sedlar beträffar innehåller rekommendationen regler om öppenhet beträffande debiterade avgifter. Den 8 december 1998 offentliggjorde kommissionen en första utvärdering av vilken framgick att bankerna i hela euroområdet avsåg att tillämpa rekommendationen. Det är sant att rekommendationen inte specificerar vilken provisionsnivå som är godtagbar, men det kan inte förnekas att omfattningen av de avgifter som för närvarande tas ut på tjänsterna i fråga ger upphov till allvarlig oro. Man måste som ni vet skilja mellan två slags transaktioner: växlingen av sedlar i euroområdet och gränsöverskridande betalningar.
Låt oss först och främst titta på växlingen. Innan euron infördes, vilket Hendrick och Randzio-Plath underströk i sina frågor, var växlingskostnaderna, som täcker växelkursrisken och kostnaderna för hantering av utländska sedlar, delvis dolda i spreaden. Kunderna hade därför intrycket att betala mindre än de i verkligheten gjorde. Efter det att konverteringskurserna fastställdes officiellt måste bankerna ange alla debiterade avgifter separat. Att växelkursrisken försvann, vilket betraktas som motsvarande 15-20 procent av debiterade avgifter, och den större konkurrensen till följd av öppenheten borde ge upphov till en minskning av växlingsavgifterna, vilket delvis redan har skett. Denna process måste emellertid påskyndas.
Kommissionen följer den senaste utvecklingen på detta område mycket uppmärksamt och har satt i gång en rad åtgärder för att säkerställa en korrekt fungerande konkurrens med växlingspriserna för sedlar inom euroområdet. Den 12 januari 1999 skrev jag till de europeiska bankföreningarna och bad dem förse mig med nödvändig information för att kunna göra en jämförelse mellan provisionsnivåerna före och efter införandet av euron. Den 5 februari utfärdade kommissionen, via undertecknad tillsammans med kommissionärerna de Silguy och Bonino, ett pressmeddelande som uppmanar alla banker att offentliggöra information om uppkomna förändringar, före och efter införandet, av den totala nivån på provisionerna för växling av sedlar i euroområdet och för gränsöverskridande betalningar via check, överföring eller kort. Vi har dessutom bett bankerna i euroområdet att meddela kommissionen dessa uppgifter innan den 31 mars, via sina europeiska föreningar. Dessutom uppmanades användarna av finansiella tjänster i pressmeddelandet av den 5 februari att, via en speciell tjänst med elektronisk post och fax, meddela kommissionen, de fall då bankerna inte respekterar eurons rättsliga ram eller kommissionens rekommendation om öppenhet vad gäller bankavgifter.
Hittills har mina svarstjänster tagit emot cirka 200 meddelanden. Dessa meddelanden gäller nivån på provisionerna eller att provisionerna finns kvar, snarare än bristande respekt för den rättsliga ramen eller rekommendationen. Nyligen startade kommissionär van Miert undersökningar om möjliga brott mot konkurrensreglerna för att säkerställa att det mellan dem som erbjuder finansiella tjänster finns konkurrens i termer av växlingsprovision och andra bankavgifter, ett ämne som speciellt de Lassus Saint Geniès berörde. Ändå skulle jag också vilja klargöra, speciellt för Gallagher och González Álvarez, att det för närvarande inte finns någon avsikt att ingripa med lagstiftning på detta område. Speciellt vore ett direkt ingrepp i systemet för fastställande av priser för växling av sedlar i euroområdet inte förenligt med marknadsprinciperna och med avtalsfriheten. Detta är läget för ögonblicket.
Fru ordförande, om ni tillåter skulle jag vilja beröra några speciella frågor som parlamentsledamöterna har tagit upp, som låter förstå att de aktuella nivåerna på de provisioner som tas ut för gränsöverskridande tjänster skulle tyda på att rekommendationen inte tillämpas. Som jag har förklarat föreskriver rekommendationen att dessa avgifter skall kännetecknas av öppenhet, utan att specificera vilken nivå som är godtagbar. Oron för provisionernas nivå verkar däremot tyda på motsatsen, det vill säga att bankerna tillämpar rekommendationen om öppenhet, vilket har lett till en större medvetenhet om nivån på provisioner som tidigare var helt eller delvis dolda.
Parlamentsledamöterna frågar sig dessutom om det faktum att växelkursrisken har försvunnit har påverkat nivån på de provisioner som tas ut för dessa tjänster. Vi har fått några partiella uppgifter som svar på förfrågan av den 12 januari. Vi offentliggjorde dem den 29 januari, men vi räknar med att ha en komplett bild av situationen på grundval av de uppgifter som vi har begärt in till den 31 mars, och vi skall rapportera de slutsatser som framkommer ur denna bild till parlamentet.
Vad slutligen de gränsöverskridande betalningarna beträffar - ett ämne som speciellt ledamot Gasòliba I Böhm uppehöll sig vid - är detta en fråga av stor vikt som inte kommer att försvinna automatiskt i och med införandet av eurosedlar år 2002. Inom ett område med gemensam valuta kommer det - låt oss säga det - bli allt svårare för medborgarna att förstå skälet till att gränsöverskridande betalningar i euro skulle vara dyrare än inhemska betalningar. Av detta skäl finns brådskande behov av att ta itu med problemet. Det är av företagsekonomiskt intresse för bankerna själva, förutom av politiskt intresse, att denna fråga utvecklas snabbt, även med lämpliga investeringar i gränsöverskridande sammankopplingar av de nationella betalningssystemen för detaljhandeln såsom Herman underströk. Kommissionen är fast besluten att fungera som katalysator - och jag kan svara Wolf som frågade vilka andra alternativ som har planerats att detta är ett - för alla dessa framsteg. Vi arbetar för närvarande på ett meddelande som skall offentliggöras i maj -99 om politiken för betalningssystemen inom den ekonomiska och monetära unionen.
Vad beträffar, för att avsluta, de gränsöverskridande överföringarna, påminner jag om att det direktiv som detta parlament bidrog till att anta är från januari 1997 och det var nödvändigt att i förlikningskommittén komma fram till en tidpunkt för ikraftträdande som låg mycket långt fram i tiden, det vill säga mitten av augusti 1999. Detta framför allt eftersom en medlemsstat ställde upp detta krav. Dock påtog sig medlemsländerna i stort det politiska ansvaret att överföra direktivet före det datum då euron infördes. Detta har emellertid i allmänhet inte skett i medlemsländerna och den 8 februari underströk jag vid Ekofin-rådet för finansministrarna nödvändigheten av att de förverkligar detta direktiv så snabbt som möjligt, och detta följer jag upp med brev. Alltså är även medlemsländernas ansvar i detta avseende mycket betydande. Vad det beträffar skulle jag vilja tillägga att nyhetersnotiser de senaste dagarna meddelar att den franske ekonomi- och finansministern avser att starta en dialog med alla inblandade parter om bankprovisioner i förhållande till euron. Det är en uppmuntrande signal och i detta totala sammanhang som jag har beskrivit och där, som ledamöterna kan se, kommissionen är särskilt aktiv med en mängd sammanhängande initiativ, vill jag försäkra ledamöterna om att vi är er speciellt tacksamma för det stöd parlamentet ger i denna fråga, också med initiativ som det som Randzio-Plath nyligen organiserade om en speciell utfrågning om detta problem.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Monti.
Jag skulle vilja säga något om förfarandet: Vid frågorna till kommissionen är det alltid så att föredragandena först motiverar sina frågor, sedan svarar kommissionen och sedan kommer talarna för grupperna som än en gång kan ta ställning till detta.

Pérez Royo
Fru ordförande! Jag har uppmärksamt lyssnat på de förklaringar som kommissionär Monti har gett oss och vi måste säga att de inte är tillfredsställande. Detta av flera skäl. Det första är att vi inte står inför en oväntad situation; det är inte första gången vi diskuterar denna fråga i den här kammaren. Vi har redan konfronterats med denna fråga och tillräckligt långt innan. Mer än ett år före inledningen av den tredje etappen behandlade detta parlament, vid olika tillfällen, den fråga vi nu bekymrar oss för, det vill säga frågan om bankavgifterna under övergångstiden, och vid två tillfällen kom vi till en slutsats som vi uttryckte för kommissionen: att det skulle bli nödvändigt för kommissionen att använda sin initiativrätt för att förbereda ett rättsligt instrument, en förordning helt enkelt, som skulle sätta konkreta gränser, fastställa en regel för att förhindra missbruk på ett område som detta. Kommissionen ansåg att detta inte var nödvändigt, att det räckte med ett svagare instrument, nämligen en enkel rekommendation, och att lita på konkurrensens effekter.
Verkligheten är dock den att vi deltar i ett panorama som till och med är värre än de minst optimistiska förutsägelserna. Den allmänna regeln, vad gäller avgifter för valutaväxling inom euroområdet, är att denna avgift inte är lägre än tre procent och i många fall överstiger tre procent; en siffra som det ärligt talat är svårt att se som en realkostnad.
Det är svårt att tro på påståendet från vissa banker om att riskdelen i växelkursen i den gamla avgiften bara utgjorde tio procent av avgiften. I dag säger kommissionären att den är mellan 15 och 20 procent. Detta är inte trovärdigt. De flesta skäl som bankerna anger till att fortsätta att ta ut hanteringsavgifter, är personal-, försäkrings-, lagringskostnader etc, skäl som lika väl skulle kunna användas för att rättfärdiga en avgift för att växla en sedel på 100 000 lire i tio sedlar på 10 000 lire. Det finns kostnader även i detta fall och även en tillgång utan ränta etc.
För många människor, enkelt folk, leder resultatet av bankernas verksamhet till slutsatsen att euron inte är den gemensamma valuta som har ersatt valutan i de elva medlemsländerna i den monetära unionen, utan att det är ytterligare en valuta, en tilläggsvaluta till den i dessa länder, vilken fortsätter att existera under samma betingelser som före införandet av euron.
Den gemensamma valutan är en realitet för börsvärlden, för de finansiella marknaderna, men inte för vanligt folk, inte för turister som måste växla sin valuta för utgifter i ett annat land, eller för emigranten som skickar pengar till sitt ursprungsland och som ser hur överföringskostnaderna bibehålls eller till och med i vissa fall är högre, som om euron inte existerade.
Det som står på spel, herr kommissionär, är något så viktigt som den gemensamma valutans trovärdighet, liksom trovärdigheten för den viktigaste operation som unionen har lanserat på mycket länge. Det är detta vi spelar om och därför tillåter vi oss att uppmärksamma er ännu en gång på möjligheten att revidera kommissionens ursprungliga tanke.

Garosci
Fru ordförande, herr kommissionär! Liksom min kollega är inte jag heller nöjd. Jag uppskattar självfallet ert engagemang, men jag understryker att jag lade fram en brådskande fråga i detta ämne till rådet i januari månad och att jag fortfarande inte har fått något svar. Sedan mer än fyra år har kommissionen, parlamentet och ekonomiministrarna i de olika medlemsländerna berättat för medborgarna och företagen att från och med den avgörande dagen den 1 januari 1999 skulle något förändras i gemenskapens scenario, skulle kostnaderna för befordran av förbindelseinstrumentet framför andra, valutan, försvinna. Allt detta har inte skett! I dag är det dyrare att växla en valuta från euroområdet än år 1998. Jag skulle kunna använda många omskrivningar, men det är inte rätt tillfälle. I fickan har jag ett litet exempel på det jag berättar om: liksom alla duktiga ledamöter av Europaparlamentet - och jag innehar dessutom posten som vice ordförande i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik - förfogar jag över ett konto i euro i mitt land, Italien, och över ett konto i euro här där min arbetsplats är belägen. Jag satte in en check i euro på ett annat konto i euro och blev avkrävd kostnaderna, förutom de naturliga kostnaderna för banktransaktionen, för konvertering som för utländsk check. Jag ringde då upp direktören för bankkontoret och frågade om han visste vad liran är i detta specifika fall. Hans svar var att liran är vår nationella valuta, på vilket jag replikerade att i verkligheten är liran, som hittills, eller francen, marken eller pesetan från den 1 januari, de nationella enheterna av den gemensamma valutan.
Nåväl, om bankerna inte börjar arbeta för en valuta som inte längre är nationell utan gemensam, kommer vi svårligen kunna övertyga medborgarna, företagsledarna, småföretagarna att arbeta på en marknad som - såsom ni herr kommissionär, med rätta hävdar - snarare än en gemensam marknad skall vara en inre marknad.

Thors
Fru ordförande, herr kommissionär! Det är med intresse som vi tar del av allt det som har sagts i dag. Jag har också skrivit brev till kommissionen i detta ärende inför behandlingen av de elektroniska betalningsmedlen.
Vi har talat mycket om växlingsavgifterna, och vi har talat om transfereringskostnaderna. Det var intressant att notera att kommissionären upprepade att vi i maj skall få ett meddelande, kanske speciellt om betalningssystemet. Jag tror vidare att det var en stor överraskning för medborgarna att vi inte har interoperabla bankkortsystem, att vi inte har ett kundernas betalningssystem. Jag hoppas dels att kommissionen med effektiv konkurrensövervakning skall se till att ingen utesluts ur olika betalningssystem eller interoperabla system som kommer att lanseras ganska snart, dels att kommissionen skall använda de standardmöjligheter som finns.
Vidare vill jag peka på att när vi ser på vad som behöver göras, så skall vi också se på växlingskostnader när man använder ett kreditkort i annat land. Det är nämligen det enda så att säga interoperabla system som man kan ha i ett annat land. Det är ofattbart att kostnaderna är så höga när man använder det utanför sitt hemland, men i ett annat euroland. Det är också en problematik som jag hoppas att kommissionen skall uppmärksamma. Även vad gäller detta har det talats om avgifter på upp till 4 procent effektivt eller ännu mer.

Gallagher
Fru ordförande! För det första vill jag säga att ett av de huvudargument som användes för att övertyga EU-medborgarna om vinsterna med en gemensam valuta, var det faktum att euron skulle minska kostnaderna för resenärer och för företag som sysslar med gränsöverskridande affärer. Man såg på bred front fram emot att elimineringen av valutakursförluster mellan medlemsstaterna inom euroområdet, skulle leda fram till en minskning av kostnaderna i samband med växlingstransaktioner mellan dessa valutor. Trots dessa argument så har avgifterna för växling mellan valutor inom euroområdet förblivit ganska höga, just som bankavgifterna för gränsöverskridande överföringar, fastän alla valutakurser nu oåterkalleligen har låsts fast.
Parlamentet har hela tiden hävdat att tvingande växlingar mellan nationella valutor och euron helt och hållet måste avskaffas. Det är viktigt att EU: s institutioner fortsätter att vara vaksamma när det rör denna fråga. Kommissionen måste ständigt övervaka, granska och offentliggöra de bankavgifter som tas ut inom den finansiella sektorn, för att säkerställa att dessa inte blir för höga. I denna information måste hänsyn tas till bankavgifternas struktur och tillåta direkta jämförelser mellan växlingskostnaderna före och efter införandet av euron, så att det råder maximal öppenhet när det gäller denna viktiga fråga.
Bank- och finanssektorn i Europeiska unionen bör frivilligt utarbeta en uppförandekod för att säkerställa att gemenskapslagstiftningen som styr dessa valutor tillämpas på ett korrekt sätt.
Jag välkomnar, slutligen, det faktum att generaldirektoratet för konkurrens granskar banker som kan ha tagit ut för höga avgifter för transaktionskostnader efter 1 januari 1999.

Lukas
Fru ordförande! Jag gläder mig åt att ni har gett mig ordet för de grupplösa, men eftersom det inte kan finnas någon grupp för de grupplösa kan jag även tillåta mig den lyxen att tala i eget namn, för något annat skulle inte vara logiskt. Det är nu naturligtvis en farlig början, för på en minut kan man bara tillåta sig en så lång inledning om man kan åberopa sig på någon annan, och i detta fall har jag glädjen att kunna säga att jag fullständigt kan ansluta mig till Randzio-Plaths krav och bara skulle vilja understryka dem: kraven på kommissionen att få igång en verklig åtgärd och - så långt det är möjligt - sörja för klarhet.
Det är dock inte bara det faktum att medborgarna måste betala för höga avgifter i dag som är avgörande, utan även det faktum att de har blivit överraskade. De visste inte att detta faller på dem, och det är den stora bristen, för till samma medborgare, som måste finna sig i stora sparpaket för att uppnå konvergenskriterierna, säljs dessa konvergenskriterier med motiveringen att man hädanefter skall kunna resa i Euroland på samma sätt som man tidigare har gjort i sitt eget land. Faktum är att det inte är fallet. Avgifterna finns, och avgifterna har delvis rent av blivit högre, och här känner sig medborgaren - jag vill nu inte överdriva - kanske inte lurad, men det kan åtminstone kännas som att man gått bakom ryggen på dem. Det är inte bra för Europeiska unionens anseende hos medborgarna i de olika staterna.

Fayot
av onsdagen den 10 mars läser jag följande rubrik: " Euron fortfarande fiktiv valuta för konsumenterna" och som underrubrik: " Två månader efter införandet är den europeiska valutan fortfarande ett obetydligt betalningsmedel" .
Det kan inte uttryckas på ett bättre sätt. Alltså, två månader efter dess triumfatoriska införande, och efter en aldrig tidigare skådad indoktrineringsreklam inför den 1 januari 1999, som vi i egenskap av parlamentsledamöter också deltog i, är det inte bara så att euron inte vinner terräng bland konsumenterna, den väcker också oro och frågetecken hos dem.
Jag anser att det är allvarligt för den nya valutans trovärdighet och acceptans bland vanliga dödliga. Visst kunde man förutse att de nationella valutorna inte genast skulle ersättas av euron inom medlemsstaterna, när det är fråga om vardagliga transaktioner. Men man hade kunnat vänta sig att stabiliteten till följd av euron snabbt skulle leda till att den gränsöverskridande handeln ökade, tack vare lägre kostnader för betalningar. Men av detta blev intet. Och vad värre är, jag tror att avgifterna har ökat. Banktjänstemännen, och kommissionären som i viss utsträckning har följt utvecklingen, förklarar rättframt att eftersom vinsterna från växlingen har försvunnit, så måste kostnaderna täckas på annat sätt.
Jag vill ge två exempel från mitt land. Redan den 1 januari 1999 belade den luxemburgska posten varje gränsöverskridande betalning - och jag menar verkligen varenda gränsöverskridande betalning - med en skatt på 80 luxemburgska franc, när det hade varit gratis tidigare. Det andra exemplet: en medborgare skrev till mig för att tala om att han fick betala 200 luxemburgska franc i bankavgifter för en betalning till Tyskland på 268 luxemburgska franc.
Allt det bidrar inte till att utveckla den inre marknaden för finansiella tjänster för konsumentens skull. I sitt meddelande om finansiella tjänster förklarar kommissionen, att inom alla de områden som berör den vanlige konsumenten är skillnaderna enorma från ett land till ett annat. I fallet med bankavgifterna för växling till euro, anser jag att det bästa hade varit att låta öppenhet råda, att förklara vad som ingår i de avgifter som nu måste höjas, varför man måste höja dem och vilken strategi sektorn har.
Det är till sist en fråga om att få veta, herr kommissionär, om man skall låta marknaden eller lagarna styra. Ni sade klart och tydligt att man enligt er mening inte bör ingripa, och att det är marknaden som bör styra för att kostnaderna skall minska. Samtidigt skulle jag vilja att ni funderade på följande. I en tid då allting går via banksystemet, när medborgaren blir alltmer beroende av det systemet, då borde man garantera en allmän service, t.o.m. inom banksektorn: en verklig rätt att utnyttja banken till ett rimligt pris.

Metten
Fru ordförande! Konsumenter känner sig lurade och politiker är bortgjorda nu när införandet av euron inte har lett till ordentligt sänkta växelkurser utan vid växling av mindre belopp till och med till högre växlingskostnader. Samma sak gäller gränsöverskridande transaktioner. Eftersom vi var litet mindre naiva än kommissionen om vad bankerna skulle göra, så bad vi om en lagstiftning för reglering av växelkostnaderna. Det fick vi inte. Nu försöker kommissionen med spektakulära infall i banker att ställa saker och ting till rätta, för sent är jag rädd.
Bankerna har rätt när de till sitt försvar anför att de fortfarande har kostnader. Det hade de emellertid kunnat berätta litet tidigare när de fortfarande kompenserade dessa kostnader genom olika köp- och säljkurser. Nu får de bli litet öppnare om sina kostnader. Om det är nödvändigt så får det framtvingas med lagstiftning.
Slutligen, så är det oacceptabelt att bankerna fortfarande inte utvecklat något billigt och effektivt system för gränsöverskridande konsumentbetalningar. Hur det är möjligt i en näringsgren som säger att kunden alltid har rätt, är en gåta för mig. Att utveckla ett sådant billigt system för gränsöverskridande konsumentbetalningar tycker jag skulle få högsta prioritet. Då skulle banksektorn åtminstone kunna revanschera sig något.

Monti
Fru ordförande! Jag vill tacka alla talare. De ger mig möjlighet att identifiera en punkt om vilken jag tror vi är fullständigt överens, nämligen att den nuvarande situationen är djupt otillfredsställande; och en punkt där våra åsikter delvis går isär, nämligen hur vi skall göra för att komma till rätta med situationen.
Den nuvarande situationen är sannerligen mycket otillfredsställande. Siffrorna från de första delrapporterna från bankföreningarna visar att avgifterna för växling av sedlar har minskat i många fall med allt från 15 procent till över 40 procent, beroende på beloppet och de valutor som det rör sig om. Siffrorna visar emellertid också - och detta är den mest otillfredsställande delen - att minskningarna är mindre när det är små belopp som växlas, dvs. mindre än 100 euro, och i vissa fall kan avgifterna för att växla små belopp ökat. Detta är fullständigt oacceptabelt.
Meningsskiljaktigheter uppkommer när det visar sig att vissa av er verkar tro att ett fastställande av avgiftsnivån genom ett direktiv eller en förordning skulle vara både nödvändigt och tillräckligt. Här råkar kommissionen ha ett annat synsätt. Vi är naturligtvis inte så naiva att vi tror att marknaden helt av sig själv kommer att fixa saken. Tydligen är det inte så. Vad skall vi göra, när vårt syfte inte bara är att klaga högljutt, utan att förändra situationen i grunden? Vad vi försöker att göra är, å ena sidan, att införa konkurrens. Därav åtgärderna från kommissionären med ansvar för konkurrensfrågor för att se om det slutits några avtal eller bildats några karteller. Om detta är fallet, så har kommissionen befogenhet att eliminera dessa.
Vi försöker också att skapa öppenhet. Som vi alla vet så är öppenhet en förutsättning för konkurrens, och vi använder alla tillgängliga instrument för att skapa öppenhet, som t.ex. att uppmana banker och bankföreningar att överlämna information; och också på ett mycket direkt sätt genom att kommunicera via e-post och fax, som skall vara möjligt för alla konsumenter och medborgare. Vi bör också undvika att skapa förvirring. När till exempel frågan om penningförsändelser från migrerande arbetstagare tas upp, så har detta helt klart att göra med hur bra eller dåligt de gränsöverskridande penningförsändelserna fungerar, inte med växlingsavgifter. I detta fall så är det relevanta instrumentet lagstiftning som redan antagits - direktivet för gränsöverskridande kreditöverföringar från början av 1997. Som jag nämnde i mitt tidigare anförande, så ligger problemet här i förseningen när det gäller införlivandet av direktivet i medlemsstaternas lagstiftning - därav åtgärderna gentemot finansministrarna. Jag vill tillägga att det skulle vara till stor hjälp om även ledamöterna av Europaparlamentet kunde ta kontakt med respektive nationella myndigheter för att påskynda genomförandet.
Slutligen, för att visa frågans komplexitet och det uppbåd av instrument genom vilka kommissionen - som är mycket aktiv på detta område - tar itu med problemet, bör jag nämna att vi lagt fram två förslag till direktiv om utfärdandet av elektroniska pengar. Det kan bli så att detta betalningssätt blir det första för medborgarna när de skall betala i euro före år 2002. Det fanns starka intressen som uppmanade oss att begränsa rätten att utfärda elektroniska pengar för andra än bankerna. Vi sade " nej" , eftersom vi vill skapa konkurrens även här, till nytta för konsumenterna. I förslaget till direktiv har vi sålunda sett till att andra institutioner kan skapa elektroniska pengar - naturligtvis under förutsättning att de följer gällande lagstiftning. Vi delar alla därför åsikten att detta är en mycket allvarlig fråga, med stor relevans för, som ni alla nämner, euron och det finansiella systemet. Jag är rädd att detta problem inte går att lösa bara genom att stifta lagar.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Bidrag och garantitrösklar för bladtobak
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0067/99) av Trakatellis för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 2075/92 och fastställande av bidrag och garantitrösklar för bladtobak per sortgrupp och medlemsstat för 1999, 2000 och 2001 års skördar (KOM(98)0633 - C4-0682/98-98/0306(CNS)).

Trakatellis
Fru ordförande! Kommissionens förslag svarar bara delvis mot omorganisationen av den gemensamma marknaden för tobak.
På fyra punkter har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling gjort ändringar, som vi tror kommer att godtas.
Den första punkten gäller det faktum att det sedan 1995 inte har skett någon som helst justering av bidragen, med följd att producenterna har fått se en kraftig minskning av sina inkomster. Vårt utskott föreslår en ökning av bidragen med 5 procent, vilket exakt motsvarar inflationen i Europeiska unionen från 1995 till i dag.
Den andra punkten gäller överföringen av vissa tobakssorter från en grupp till en annan, bättre grupp. Vi anser detta vara klokt, men överföringarna måste också vara möjliga att genomföra. För att ge er ett konkret exempel, så föreslås det för Italien en överföring från en sämre sort till andra sorter på mellan 3 0-3 500 ton, av cirka 15 000 ton, som är garantitröskeln, vilket är möjligt att genomföra. För Grekland föreslås en överföring på 14 800 ton, av omkring 15 000 ton. Det är omöjligt att genomföra inom den tidsrymd som föreslås. Det är omöjligt av flera anledningar, och jag frågar, om en producent kunde växla från en sort till en annan, varför skulle han då inte göra det? Han skulle erhålla samma bidrag för en mindre tobaksproduktion. Vårt utskott föreslår därför, efter studier och diskussioner, att upp till 25 procent skall kunna överföras, åtminstone i fallet Grekland.
Den tredje punkten gäller tidsaspekten för genomförande. Vi har redan kommit en bra bit in på 1999, och överföringarna kräver under alla omständigheter en utredning och ett program. Vi föreslår ramperioden 2000-2002, som är logisk och realistisk.
Den fjärde punkten gäller införandet av en nationell sort, som odlas i Pieriaregionen och som har fått namn efter en stad i Pieria, Katerini. Det föreslås att denna sort skall odlas även i en annan av Europeiska unionens regioner, som inte är bland dem som föreskrivs i den gemensamma marknadsorganisationens förordningar. Vi tror att det skulle få negativa följder i fråga om de eftersträvade målen.
Det är på dessa fyra punkter som vårt utskott har gjort ändringar, och jag tror att kommissionen kommer att godta dem.
Det finns även ändringsförslag i vilka tobakens skadliga effekter på hälsan åberopas och i vilka sägs att det ej bör ges något stöd, för att på så sätt minska produktionen. Det sägs dock inte att vi kommer att öka tobaksimporten från länder utanför Europeiska unionen ytterligare, om vår egen produktion minskar. Det är med andra ord, skulle jag vilja säga, ett ologiskt förslag. Dessa kolleger vill inte se verkligheten, och kampen mot tobaken borde kanske riktas mot konsumtionen i stället för mot produktionen. Jag, som både är doktor och icke-rökare, anser det vara ologiskt att vi vill minska produktionen på samma gång som vi har en import, för det kommer att leda till en ökad import, och Europeiska unionen kommer följaktligen att drabbas ekonomiskt, men även socialt, för vi kommer att ställa en mängd tobaksproducenter utan arbete, inte bara i Grekland, utan även i Italien, Spanien, Portugal, Tyskland med flera länder.
Vårt utskott föreslår alltså att dessa ändringsförslag skall förkastas - vi har redan förkastat liknande ändringsförslag i utskottet -, för vi anser, som vi har sagt, att tobakssektorn måste ges såväl ekonomiskt som socialt stöd. Vi måste se verkligheten som den är. Jag föreslår att vi inleder en kamp för att minska rökningen, sedan kommer även produktionen att minska - globalt. Gör vi på annat sätt, blundar vi för verkligheten. I så fall straffar vi våra egna tobaksodlare, samtidigt som vi gynnar tobaksodlarna i länder utanför gemenskapen, och vi skapar därigenom även ett enormt socialt problem i Europeiska unionen.

Katiforis
Fru ordförande! Kommissionens förslag gäller frågorna om bidrag och garantitrösklar för bladtobak. Det tilläggsbelopp som ges till tobak som odlas i Österrike, Belgien, Tyskland och Frankrike kommer att höjas med mellan 50 och 65 procent i förhållande till 1992 års skörd, enligt rådets beslut av den 22 juni 1998. Samtidigt, för att budgeten inte skall påverkas, kommer garantitrösklarnas totala nivå att sänkas med 0, 95 procent mellan åren 1999-2001. Bidragen ökas med 10 procent, och det särskilda stöd som betalas ut genom producentsammanslutningarna minskas i motsvarande grad. Dessa förslag påverkar inte budgeten, och budgetutskottet har därför inga invändningar att komma med. Jag vill understryka att bidragens realvärde har sjunkit med 5 procent jämfört med 1995. En extra ökning på 5 procent skulle utgöra en logisk justering, och av den anledningen stöder jag ändringsförslagen från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Jag stöder vår kollega Trakatellis anmärkningar om svårigheterna för de grekiska tobaksproducenterna att genomföra tobaksöverföringarna; eftersom det rör sig om små och medelstora tobaksproducenter, är det mycket svårt för dem att byta de kvaliteter som de odlar, och det är också, med tanke på de fattiga jordar som de brukar, omöjligt att övergå till finare sorter på så kort tid. Därför, herr ordförande, anser jag att kommissionens förslag för Grekland går längre än andan i den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak.

Whitehead
Fru ordförande! Jag talar för ordföranden i mitt utskott, Collins, och majoriteten i detta utskott - jag tror att det rör sig om samtliga ledamöter - som röstade om de ändringsförslag som vi har lagt fram.
Jag är rädd att jag inte kan uttrycka mig på samma milda sätt, och inte använda samma lugnande ord som min ordförande. Jag blir ganska bestört när jag hör min gode vän, Trakatellis, säga att vi naturligtvis måste bekämpa tobaken, men om vi skall ta livet av 28 miljoner människor i Europa per år med tobakens hjälp, så kan det lika gärna ske med våra egna statligt stödda odlingar. Detta kan inte vara den rätta vägen.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd anser att när tobaken är ansvarig för så många dödsfall som den faktiskt är, så är hyckleriet här att kommissionen, å ena sidan, lägger ut stora pengar till stöd för cancerforskning, men kastar bort en lika stor summa till stöd för odling av denna gröda - stödet har till och med förnyats. Saken är den att vi under 28 år har stött tobaksodlingen i gemenskapen, och det ekonomiska beroende som följer härav. Miljöutskottet har uppmanat till en gradvis minskning av kvoterna och bidragen till odling av bladtobak. Vi ville se att detta skulle inledas år 2008 i de mest beroende länderna - under tio år - och i de nordliga länderna där, som vi just har hört, det har lagts fram ett förslag om att öka de tillgängliga medlen från 50 till 65 procent i förhållande till skörden år 1992, ville vi avskaffa detta inom fem år. Detta kommer inte att ske.
Vi rör oss i fel riktning, och vi håller på att skapa ett hälsoproblem. Jag vill fråga min gode vän Trakatellis, som också är läkare, om han uppriktigt kan förneka att så är fallet. Varje gång ett fall tas upp mot de stora tobaksbolagen, varje gång skador återigen bevisas i något av fallen, så får vi se de medicinska bevisen. Vi har alla förstått detta faktum. När jag hör Trakatellis blir jag påmind om vad martyren Jan Huss sade när han såg folket som gjorde ett bål av risknippen, där han skulle brännas. Han sade till en gammal bondkvinna som skulle slänga sitt ris på bålet: " O sancta simplicitas" . De som argumenterar för större statligt stöd till tobaksodlingen säger detta i dag. Till dem säger jag: sancta simplicitas. Detta är inte den rätta vägen.

Filippi
Fru ordförande! Det är alltid plågsamt att tala om tobak, inte så mycket på grund av den tidpunkt vi tvingas göra det vid utan på grund av svårigheten att förstå varandra, speciellt oss ledamöter emellan. Påpekandena går framför allt i denna riktning. Det finns ett grundläggande missförstånd som uttrycktes av vår kollega som företräder miljöutskottet. Det är riktigt att rökning är skadlig, men det är dock också riktigt att vi inte kommer att kunna lösa problemet genom att minska eller eliminera tobaksproduktionen i Europa. Var tillräckligt modig för att säga att rökning skall förbjudas, inta en radikal ståndpunkt, och om inte, låt oss försöka undvika demagogi. Det är alltid samma argument: jag har befunnit mig i en situation där jag har måst stödja tobaksproducenterna, genom att försvara sponsring av stora sportevenemang med början med Grand prix för Formel 1, när man i stället förbjöd även denna tobaksreklam, med tvivel om lagligheten i de åtgärder vi höll på att anta, vilka ifrågasattes av vissa regeringar i unionens länder. Man ville likväl fortsätta utan att i detta fall tillämpa subsidiaritetsprincipen, med hänsyn till att det inom textilbranschen, klädbranschen och i andra branscher fanns faktiska märkesproblem som skulle tas itu med gradvis med tiden. Det sägs att vi måste lägga om produktionen, och samtidigt att mjölkkvoterna inte kan höjas, att vi inte kan förnya vinodlingarna i den gemensamma organisationen av marknaden för vin, öka vinodlingsarealerna och så vidare inom alla andra jordbrukssektorer. Låt oss även i detta fall säga rent ut hur det ligger till, låt oss inte föra fram ogenomförbara förslag, låt oss framställa konkreta arbetshypoteser, med erforderliga bidrag, och vi kommer att finna att också tobaksproducenterna är beredda att acceptera våra initiativ, under förutsättning dock att dessa är genomförbara.
Låt oss undvika demagogin i miljöutskottets ändringar, låt oss stödja kommissionens förslag med Trakatellis ändringar, och följa upp en linje som vi redan har fastställt, det vill säga realismens linje, linjen om beviljande av stöd för att förbättra kvaliteten i syfte att främja en mindre skadlig tobak än den tidigare och att utarbeta konkreta sätt, inte demagogiska, i syfte att starta ett förfarande för övergång till annan odling via konkreta förslag.

Lambraki
Fru ordförande! Kommissionens förslag om bidragen och kvoterna för tobak under den kommande treårsperioden koncentreras huvudsakligen till två punkter.
För det första har det som mål att snabbt och nästan fullständigt avskaffa de sorter som hör till grupp fem, och för det andra bereder det möjligheten att överföra och införa sorten Katerini i Italien.
Vad gäller den första punkten, ignorerar kommissionen de speciella produktionsförhållanden som råder i regionerna där dessa sorter odlas, och den föreslår att vissa sorter, som Mavra och Tsembelia, skall bytas ut på jordar där det helt enkelt är omöjligt. Dessutom kommer den mycket korta tidsrymd som kommissionen föreslår för detta att leda in producenterna i en återvändsgränd och omkullkasta all planering.
Vad gäller den andra punkten, kommer införandet av sorten Katerini i Italien att störa marknadens funktion, såväl i fråga om priser och lager, eftersom balansen mellan tillgång och efterfrågan kommer att påverkas negativt, som i fråga om kvalitet, eftersom jord- och klimatförhållandena i de nya produktionsregionerna är helt olika förhållandena i de regioner där sorten har odlats sedan 30 år tillbaka. Tyvärr närvarar inte jordbrukskommissionären, som jag har bett att ge mig en studie - som sägs ha gjorts av en grek - som visar att denna tobak kan trivas och ge en god avkastning i Italien. Jag väntar ännu på att få namnet på den grek som har gjort studien, och det är första gången kommissionen tar hänsyn till en studie och lägger fram förslag baserade på en studie. Det har aldrig hänt förut. Jag väntar som sagt ännu på att kommissionär Fischler skall ge mig namnet och alla fakta.
Jag vill tacka föredraganden, såväl för hans egna ändringsförslag som för de ändringsförslag som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har antagit. Jag anser att de i hög grad förbättrar kommissionens förslag. Syftet med ändringsförslagen är att främja produktionsvillkoren för tobak, att starta en rationell och tidsmässigt genomförbar justering i riktning mot högre tobakskvalitet samt, slutligen, att stödja inkomstkällan för ett stort antal familjer på den europeiska landsbygden som lever i några av de fattigaste regionerna i Europeiska unionen, något upphovsmannen till förslagen sannerligen inte tog hänsyn till.
Ett sista ord. Eftersom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd under fem års tid har kommit med hälsoinriktade ändringsförslag, skulle det vara föredömligt om det lade fram ett ändringsförslag om att avskaffa smör, för smör skadar hjärtat och förvärrar hjärtproblem, liksom ett förslag om att avskaffa bilism, för sanningen att säga tror jag inte att det finns en enda forskare som skulle säga att rökning skadar hälsan mer än de föroreningar som släpps ut av bilar och bilindustrin. Någon gång måste hyckleriet upphöra även i denna kammare!

Rosado Fernandes
Fru ordförande, kära kolleger! Trakatellis betänkande är ett lagom betänkande. Det är ett lagom betänkande därför att i det läggs några förslag fram som jag tycker går i riktning mot att anpassa tobaksmarknaden till behoven av att förbättra kvaliteten, att ge den nödvändiga tiden till tobaksproducenterna att förändra sorterna och samtidigt föreslås förebyggande åtgärder vad gäller överföring av en särskild sort, Katerini, till Italien.
Jag är ense med Trakatellis förslag och jag är också ense med ökningen på fem procent vilket i grunden helt enkelt är en kompensation för den successiva nedgång som har rått sedan 1995. Fem procent väger inte tungt.
Jag skulle dock vilja påminna om två aspekter. För det första, det lilla engagemang som parlamentet har visat - anser jag - vad gäller kampen mot bedrägerier inom tobakssektorn. Jag hyser inga tvivel om att om bedrägerierna inom tobakssektorn, som är en av de största på det europeiska området, de facto skulle beaktas seriöst utan några krokodiltårar och hyckleri, är det uppenbart att de pengar som man skulle få tillbaka vore mer än väl för att betala många av de sjukdomar som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd säger drabbar den som röker, den som är upplyst, vuxen och vaccinerad, som fullkomligt väl vet att tobaken skadar. Det enda jag personligen kräver av dem som röker är att de inte besvärar mig och att de inte röker i min närhet.
Jag skulle också vilja säga att tobaken är en av de produkter som beskattas mest, en av de mest berörda av skatter. I mitt land ligger den på 82 procent. Jag tycker att när den som tar risken att röka och ådrar sig sjukdomar kommer till sjuksängen har han redan betalat sin plats. Kanske är det svart humor att säga så, men det är så det är. Vad mig beträffar tycker jag att det måste finnas frihet för var och en att välja det den vill göra, så länge den inte besvärar andra.

Hardstaff
Fru ordförande! Jag kunde inte missa min kanske sista chans att här i parlamentet peka på vilket nonsens det är att lägga ut över 1 miljard ecu på stöd till odling av en produkt som dödar och skadar dess konsumenter. Det var först i går, vid slutet av debatten om Needles betänkande om folkhälsopolitiken i gemenskapen, som kommissionär Bangemann påpekade det motsägelsefulla i att lägga ut ofantligt mycket mer offentliga medel på att stödja en produkt som förstör hälsan, än på offentliga hälsovårdsprogram.
Vad vi faktiskt diskuterar här, är ett förslag från kommissionen att höja stödet till tobaksodlarna i fyra av de rikaste länderna i Europeiska unionen. Skälen för detta påstås vara att de producerar tobak av bättre kvalitet. Frankrike, Tyskland, Belgien och Österrike är inte länder som är så fattiga, eller som har så dålig jordmån att inga andra växtsorter kan växa där. Detta är absolut inget fall där man kan åberopa social skäl, som möjligen Grekland eller Spanien skulle kunna göra, för att pengarna används på detta sätt.
Jag stod ensam i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling den dag omröstningen skedde. Jag stödde ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, som var mycket lika mina egna, i vilka man uppmanade till ett gradvis borttagande av stödet till all tobaksodling. Tråkigt nog kunde de som delade min uppfattning inte närvara vid detta tillfälle. Jag stöder kraftfullt min kollega, Whitehead. De förslag som ligger framför oss leder helt och hållet i fel riktning. Om de europeiska jordbrukarna vill odla tobak bör detta ske utan statligt stöd, och det stöd som finns bör gradvis avskaffas under ett antal år, med extra stöd till mål 1- och mål 5b-områden under övergångsperioden. Det är helt oförsvarligt att under tre år öka stödet till rika länder.

Schierhuber
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Tobak är en planta, och det framgår även av dagens diskussion där åsikterna går isär, och i de ständigt uppdykande djupgående diskussionerna som framför allt förs av dem som inte berörs av jordbruket utan där det snarare handlar om samhällspolitiska diskussioner. Jag skulle därför vilja rikta ett hjärtligt tack till föredraganden för att han lagt ned denna möda och detta arbete.
Tobaksodlingen spelar en mycket olikartad roll inom jordbruket i Europa och i enskilda medlemsstater. En så kallad kompromisslös avveckling av tobaksproduktionen inom EU, som krävs på många håll, anser jag av vissa orsaker inte vara ändamålsenlig. I många av Europas regioner är tobaksodling ofta den enda formen av jordbruksproduktion som är möjlig och i synnerhet i många mål 5 b-områden, även i de så kallade rika länderna som Österrike. Under svåra förhållanden och realiteter är ofta många familjeföretag beroende av denna, och tobaksodlingen utgör den enda inkomstkällan. Av klimatologiska orsaker är en övergång till andra jordbruksprodukter ofta omöjlig. Det sociala och ekonomiska trycket på befolkningen i dessa regioner är vi, enligt vad jag tror, mycket medvetna om.
För det andra förefaller det ganska orealistiskt att medborgarna kommer att röka mindre eller inte alls om den europeiska tobaksproduktionen helt ställs in. Resultatet skulle bara bli en ännu mer omfattande import av cigaretter och tobaksvaror från tredje land. Jag hoppas att jag inte blir missförstådd, för jag sätter stort värde på ett sunt levnadssätt och är själv icke-rökare. Men jag anser ändå att detta beslut, hur jag skall hantera min hälsa, skall överlåtas till varje enskild medborgare. Så mycket egenansvar tillerkänner jag var och en av oss.
I detta sammanhang skulle jag också vilja peka på den nödvändiga kvalitetshöjningen för tobak. Jag skulle vidare vilja peka på att en frivillig avveckling av tobaksodlingen måste vara möjlig inom EU, vilken dock måste stödjas ekonomiskt av EU.

Santini
Fru ordförande, herr kommissionär! Det är som om man satt på ett idrottsstadion. Det är alltid samma match när de latinska folken, Medelhavsborna och anglosaxarna skall diskutera tobak, som om de senare inte rökte. Det är verkligen oroande att ännu en gång, efter ett år - räknat från den gången när vi befann oss här för att tala om GOM - intar vi samma positioner och säger samma saker. Jag var nästan frestad, för att se hur publiken skulle reagera, att upprepa mitt anförande från förra året! Jag kommer inte att avvika mycket.
Hur som helst, medan derbyt fortskrider finns det poäng som skall utdelas till dem som skulle vilja se denna odling avskaffad i Europa. Priserna och bidragen står stilla sedan 1995, alltså har de redan tappat 5 procent av sitt reella värde. Förverkligandet av den gemensamma organisationen av marknaden går långsamt och vi kan snarare säga att den för dagen bara innebär ytterligare kostnader. De negativa effekterna av övergången ecu/euro ger sig tungt till känna framför allt där man odlar tobak, det vill säga - låt oss inte glömma det - i de mest perifera områdena, inom mål 1.
Förutom detta tar man varken i den gemensamma organisationen av marknaden eller i kommissionens förslag minsta hänsyn till någon av de nyheter som vi förra året försökte införa i detta ämne: nyheter just på det sociala temat, i de sociala förslagen, de som - vilket flera gånger har påmints om här - skulle vilja avskaffa tobaksodlingen för att bekämpa tumörer, som om verkligen den som röker skulle sluta för att han inte längre hittar europeiska cigaretter på marknaden. Vilken fest det skulle bli för de stora amerikanska multinationella företagen! Nå, i många stycken förnimmer man ett felaktigt angreppssätt även i kväll. Den som röker stoppar man inte, det måste vi komma ihåg, men om man skulle stoppa den som odlar tobak finge vi bekymmer: vi skulle få mer eller mindre 1380 000 fler arbetslösa i Europa. Detta skulle alltså säkert få en högeligen negativ effekt.
Det finns vissa ändringar, undertecknade av Collins och andra, som föreslår allt detta. Nåväl, Collins som säger: " Sluta att odla tobak och producera annat, fortfarande inom jordbrukssektorn" , svarar jag att det inte är möjligt överallt och att det verkligen inte är legitimt att begära det av andra europeiska medborgare. Och i min tur frågar jag: varför slutar inte till exempel ni engelsmän att producera whisky och börjar odla jordgubbar eftersom alkoholen dödar mer än tobaken?

Keppelhoff-Wiechert
Fru ordförande, mina ärade damer och herrar! Såväl kommissionens förslag som även det föreliggande betänkandet går att hänföra till formeln strukturpolitik på hälsans bekostnad. Som icke-rökare och jordbrukare anser jag att det är viktigt att peka på den dubbelmoral som finns i den nuvarande formen av tobakssubventionering. Jag kan inte föreställa mig att det inte finns några andra kulturväxter som också frodas där tobak växer. Vi behöver subventioner såtillvida om ett eventuellt inställande av odlingen av olika sorter leder till inköp utanför gemenskapen.
Vi behöver säkerligen en annan och förbättrad strukturpolitik även i de svagare regionerna - här i områdena Grekland, Italien. Produktionen i dessa länder kan säkerligen inte ställas om från den ena dagen till den andra, men det har vi som jag ser det redan talat om alldeles för länge. Ur min nationella synvinkel är kommissionens förslag godtagbara. Garantitrösklarna sänks visserligen, men denna sänkning möjliggör samtidigt också en höjning av premien för de nordliga länderna. Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att subventionerna i sin nuvarande form bör förkastas. Varför? Förstärkta subventioner förmår inte de tobaksodlande länderna att ställa om sin produktion utan uppmuntrar snarare till att fortsätta på samma sätt som tidigare, för de skadligaste cigaretterna gynnas ju ironiskt nog starkast.
Kommissionens förslag är rent marknadsorienterade. Kvoterna för sorter med säkrade avsättningsmöjligheter och höga marknadspriser höjs stegvis och kvoterna för sorter med mindre avsättningsmöjligheter och låga marknadspriser sänks i motsvarande mån. Sedan 28 år ges ett massivt stöd till tobaksodlingen utan att det över huvud taget finns några tecken på ett omtänkande. De sorter som produceras i gemenskapen är av lägre kvalitet. Här borde odlarna visa mer ambitioner att ställa om produktionen till en högre kvalitet.
Låt mig avslutningsvis säga: Vilka konsekvenser kan man dra av detta? För det första: Tobakssubventionen fram till år 2008 borde som jag ser det avskaffas. För det andra: Under övergångstiden måste den sänkas på ett socialt ansvarigt sätt. För det tredje: Inom ramen för sänkningen borde de mindre skadliga sorterna främjas och de som är särskilt hälsofarliga inte längre främjas. För det fjärde: Den tid då odlingen ställs om till andra jordbruksprodukter borde vi stödja ekonomiskt. Det är inte riktat mot rökarna, utan syftar till en bättre kvalitet, syftar till att befrämja hälsan och är, enligt vad jag tror, även en lösning för jordbrukarna.

Monti
Fru ordförande! Jag skulle först av allt vilja lyckönska utskottet för jordbruk och landbygdens utveckling och speciellt föredraganden Trakatellis till kvaliteten och effektiviteten hos det utförda arbetet på förslaget till fullföljande av reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak. Sanningen att säga har vi redan utförligt diskuterat det betänkande som kommissionen lagt fram och förslaget om reform av den gemensamma organisationen av marknadnen. Europaparlamentet, rådet och kommissionen har på så sätt kunnat uppnå ett samförstånd om nödvändigheten av att bibehålla stödet till tobaksodlarna och samtidigt uppställa lämpliga incitament för att förbättra produktens kvalitet. I överensstämmelse med innehållet i detta betänkande, föreslår kommissionen att bidragsnivån och kvotvolymerna bibehålls oförändrade, men planerar dock en ansenlig reduktion av kvotvolymen för grupp V.
När detta är sagt skulle jag vilja kort granska de viktigaste frågor som har tagits upp i föreslagna ändringsförslag. Vad beträffar de ändringsförslag enligt vilka man vill utesluta 1999 års skörd, det vill säga ändringsförslagen 1 och 3, kan inte kommissionen godta dem, eftersom reformen av den gemensamma organisationen av marknaden skall träda i kraft från och med 1999 års skörd. Dessutom är förslagets effekt på producenterna begränsad, eftersom garantitrösklarna har bekräftats för alla sortgrupper med undantag av grupp V. För denna grupp är nivån på gällande trösklar lägre än 30 procent för Grekland och 22 procent för Italien. Detta underskott överförs till andra grupper på grund av den blygsamma kvaliteten och de låga marknadspriserna.
Vi kan inte godta ändringarna 2 och 6 eftersom den årliga budgetstabiliteten måste respekteras. De ändringsförslag som gäller den negativa påverkan av valutakonverteringen, 4 och 5, kan inte godtas eftersom enligt kommissionens uppfattning samma regler måste gälla för den gemensamma organisationen av marknaden för tobak som för de andra gemensamma organisationerna av marknader.
Vad beträffar ändringsförslagen om garantitrösklarna, det vill säga 7, 8 och 9, vill kommissionen undvika marknadskriser för alla de sorter i grupp V som har blygsamma marknadspriser och som måste stå emot konkurrensen från östcigaretter producerade i Östeuropa och i f. d. Sovjetunionen. Följaktligen, om vi än är beredda att undersöka den effekt den föreslagna överföringen av kvantiteter till andra grupper kommer att ha på området, bekräftar vi vår tveksamhet till en eventuell minskning av grupp V.
Vi kan inte godta ändringsförslagen 10 och 13 eftersom tilläggsbeloppet för de nordliga medlemsländer som producerar tobak motsvarar situationen för deras producenter och alltså inte bör förändras.
Ändringsförslagen 11, 12, 14 och 15 handlar om gemenskapens befriande från sina åtaganden. Jag kan bekräfta det som kommissionen föreslår och parlamentet beslutade när kommissionär Fischler senast tog upp detta ämne. I grund och botten täcker den tobak som produceras i Europeiska unionen endast cirka en tredjedel av konsumtionen i gemenskapen och alltså skulle importen, som redan i dag motsvarar två tredjedelar av den interna konsumtionen, lätt kunna täcka den helt. Å andra sidan är stödet till tobaksodlarna avgörande eftersom de är koncentrerade till de minst utvecklade regionerna inom Europeiska unionen, utan självklara jordbruksmässiga eller ekonomiska alternativ, såsom har påpekats. Tobaksreformen innehåller för övrigt redan frivilligt tillbakadragande från området, men vi bör inte tvinga bort jordbrukarna. Kommissionen kan därför inte godta dessa ändringar.

Trakatellis
Herr kommissionär! Ni talade länge och vackert om betänkandet, men jag förstod i slutändan ändå inte vilka av ändringsförslagen från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling som ni godtar. Om ni inte godtar något av ändringsförslagen, varför talade ni då så vackert om betänkandet? Detta skulle jag vilja veta: vilka ändringsförslag godtar ni?

Monti
Herr Trakatellis! Betänkandet har självfallet ett värde som går utöver de enskilda ändringsförslagen och det var gentemot helheten vi riktade uppriktiga ord av uppskattning. Likväl, som jag redan har sagt är ändringsförslagen 7, 8 och 9 ändringsförslag som kommissionen kan godta. Vad beträffar ändringarna av garantitrösklarna vill kommissionen undvika kris på marknaden för alla de sorter i grupp V som har blygsamma marknadspriser och som måste stå emot konkurrensen från östcigaretter producerade i Östeuropa och i f.d. Sovjetunionen. Följaktligen, om vi än är beredda att undersöka den effekt den föreslagna överföringen av kvantiteter till andra grupper kommer att ha på området, bekräftar vi vår tveksamhet till en eventuell minskning av grupp V.

Lambraki
Ni får ursäkta mig, herr ordförande, kanske beror det på tolkningen, men jag har inte förstått Montis svar. Jag förstår inte all denna artighet. Det är ett svar vi vill ha. Vilka ändringsförslag godtar Monti? Det är Trakatellis fråga. Ett enda ord begär jag. Det första, det andra, det tredje, det fjärde, eller inga? Jag har fått intrycket av att han inte godtar något, men han kan i så fall säga oss det, så att vi inte går härifrån utan att ha förstått.

Monti
Fru ordförande! Jag gör mitt bästa för att försöka tolka kommissionens inställning på ett område som, som ni vet, inte ligger under min kompetens utan tillhör kommissionär Fischler. Det är alltså bifall till ändringsförslagen 7, 8 och 9 med överföring, alltså förändring, av bilaga II för att överföra kvantiteter från grupp III till grupp I och till grupp II i Frankrike. Kommissionen förbehåller sig rätten att granska de andra överföringarna, som också täcks av ändringsförslagen 7, 8 och 9, och det vill säga de i bilaga II, för att reducera minskningen av grupp V i Grekland och de i bilaga II mot införandet av Katerini och liknande sorter i Italien. Jag hoppas att detta var klarare.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Monti!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 11.00.

Tjänsteföreskrifter för personal i EG
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0098/99) av Lehne för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslaget till rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 259/68 om fastställande av tjänsteföreskrifter för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkor för övriga anställda i dessa gemenskaper (KOM(98)0312 - C4-0332/98-98/0176(CNS)).

Lehne
Fru ordförande, ärade kolleger! Detta är verkligen ett mycket viktigt betänkande. Jag tror att det i detta parlament har förekommit ett stort antal beslut, i synnerhet i fråga om beslut i budgetfrågor, under de gångna åren som gång på gång har bevisat att detta parlament borde ha tjänsteföreskrifter för Europaparlamentets ledamöters medarbetare.
Vi kommer alla ihåg revisionsrättens rapport som lades fram för några månader sedan som även - jag vill uttrycka det försiktigt - riktade en inte helt obetydlig kritik mot situationen för medarbetarnas lön. Av den anledningen tror jag att det är hög tid att frågan om medarbetarnas lön, frågan om medarbetarnas anställningsvillkor regleras, och då antingen på det ena eller det andra sättet, men, och nu kommer jag till den avgörande punkten, på ett seriöst och förnuftigt sätt. Det förslag som vi skall diskutera här, som ju har lagts fram av Europeiska kommissionen, men som egentligen inte utarbetats där utan som kommer från parlamentets förvaltning, och som lades fram för kommissionens ordförande av parlamentets ordförande med en eftertrycklig uppmaning om att överta det, detta förslag anser jag inte vara godtagbart i den form det nu föreligger.
Det föreskriver i princip att en ny artikel 78 införs i anställningsvillkoren för övriga anställda där det följdriktigt står att Europaparlamentets ledamöters medarbetare är övriga anställda inom Europeiska unionen och för övrigt skall anställningsvillkoren regleras i allmänna förvaltningsföreskrifter som parlamentet självt skall utfärda. Det är just där som problemet ligger.
I den rättsliga grunden till tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen och anställningsvillkoren för övriga anställda - det är fusionsfördraget - finns det ingen fullmaktsbestämmelse till förmån för parlamentet. Av den anledningen har min kritik mot detta kommissionsförslag, eller förslaget som har utarbetats av parlamentsförvaltningen, hela tiden varit att dessa frågor inte kan regleras via tillämpningsbestämmelser. Jag är för övrigt inte ensam om denna uppfattning, utan EG-domstolen fastställde precis samma sak i ett beslut den 7 maj 1992. Domstolen beslöt då - jag citerar: " De allmänna tillämpningsbestämmelser som utfärdats inom ramen för tjänsteföreskrifterna kan fastställa kriterier som skall vara till ledning för förvaltningen vid deras bedömningar eller som skall förklara betydelsen hos oklara bestämmelser i tjänsteföreskrifterna. De kan inte indirekt inskränka tillämpningsområdet för tjänsteföreskrifterna genom en precisering av en entydig bestämmelse i tjänsteföreskrifterna." Det innebär alltså i klartext att tillämpningsbestämmelser inte får stå i strid med det väsentliga innehållet i tjänsteföreskrifterna. Om de gör detta är de verkningslösa och lämnas utan avseende. De har inte samma rättsliga karaktär som själva tjänsteföreskrifterna.
Därav har Europeiska revisionsrätten i en rapport till ministerrådet, som den författat på dess uppmaning, fastställt följande som ställningstagande till detta kommissionsförslag: " I föreliggande fall kan allmänna tillämpningsbestämmelser, som utesluter användning av reguljära entydiga tjänsteföreskrifter, framför allt i fråga om anställningstiden, för en bestämd kategori extraanställda betraktas som rättsvidriga och användningen av dem vid ett överklagande mot ett enskilt beslut ifrågasättas." För att säga det i klartext, revisionsrätten säger i likhet med föredragande Lehne eller också i likhet med EG-domstolen att det ögonblick då vi beslutar om kommissionsförslaget kommer vi att få äta upp tillämpningsbestämmelserna och i slutändan bara använda bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän och övriga anställda. Därmed kommer man inte längre att kunna ta hänsyn till alla sakförhållanden som rör anställning av Europaparlamentets ledamöters medarbetare. Resultatet kommer då inte att bli någonting annat än - och då gör jag bara en uppskattning av att det finns 2 000 medarbetare till Europaparlamentets ledamöter - ytterligare 2 000 tjänstemän i Europaparlamentet. Det anser jag vara oansvarigt och inte heller i enlighet med det som det till syvende och sist handlar om här.
Därför föreslog jag ursprungligen utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt att ändra den rättsliga grunden och i stället för denna författa tjänsteföreskrifter för assistenter som planeras som bilaga till ledamotsstadgan och som skall fungera med bestämmelserna i artikel 190 i Amsterdamfördraget som rättslig grund. Av taktiska skäl avvisade rättsutskottet detta för att inte göra besluten om ledamotsstadgan och tjänsteföreskrifterna för assistenter beroende av varandra.
Konsekvensen av detta är dock att man helt enkelt måste skriva in bestämmelserna, som skall ingå i avtalen mellan assistenterna, ledamöterna och naturligtvis parlamentsförvaltningen, i själva tjänsteföreskrifterna, för att säga det mycket konkret, i själva kommissionsförslaget. Det har jag föreslagit rättsutskottet i ett andra betänkande.
Det enda rättsligt hållbara alternativet som kanske finns därutöver skulle vara att över huvud taget inte fatta beslut om tjänsteföreskrifter för assistenter, utan att i stället låta kvestorerna eller parlamentets presidium besluta om under vilka förutsättningar en sekretariatsersättning kan beviljas, och då till exempel också sätta upp frågorna om socialförsäkringsplikt och rimlig lön på denna kravlista.
Detta ledde till en kampomröstning i rättsutskottet där min ståndpunkt fick stöd i inledningsfasen men där den ståndpunkt som framgår av kommissionsförslaget fick stöd i slutfasen, vilket har lett till att betänkandet som kommer från rättsutskottet är motstridigt i sig självt och jag som föredragande inte står bakom det som där beslutades.
Under dagens plenum har jag därför med anledning av detta för min grupps räkning åter lagt fram de förslag som fanns med i mitt ursprungliga förslag till betänkande med en anhållan till plenum om att besluta detta. Jag fruktar att - om vi följer kommissionsförslaget så som det har lagts fram - det mot bakgrund av de tvivel som redan finns i rådet, som framgår av det beslut från EG-domstolen som jag citerade och av den andra rapporten från revisionsrätten, inte kommer att bli ett positivt beslut i rådet. Vi kommer alltså att så att säga fatta ett alibibeslut enligt mottot: Parlamentet vill visserligen ha tjänsteföreskrifter för assistenter, men fattar beslut om en orealistisk formulering med vetskap om det faktum att rådet inte kommer att överta detta senare. Det kommer ingen att vara behjälpt av, varken assistenterna eller ledamöterna här i parlamentet.
Av detta enkla skäl lyder min enträgna vädjan till denna kammare: Följ det ursprungliga förslaget till betänkande som lades fram i rättsutskottet, följ inte kommissionsförslaget. Om detta inte skulle lyckas, om det inte heller i morgon skulle finnas någon majoritet för mitt förslag, ser jag mig till förmån för ett seriöst resultat tvingad att yrka på återförvisning till rättsutskottet eller, om det över huvud taget inte går på något annat sätt, att förkasta detta förslag till betänkande eftersom jag själv inte kan och vill överta ansvaret för något som enligt min övertygelse är felaktigt och oriktigt och som till syvende och sist är ett alibi som inte kan lösa de problem som vi har i detta sammanhang.

Gebhardt
Ärade fru ordförande, kära herr kommissionär, kära kolleger! Jag måste säga att de skarpa förebråelser som föredraganden yttrat gentemot kommissionen inte skulle ha yttrats på det sättet för utskottets räkning. Det skulle jag först bara vilja få korrigerat.
Arbetet med tjänsteföreskrifterna för Europaparlamentets ledamöters medarbetare var svårt och försvårades ytterligare av ett gällt ackompanjemang. Trots det var det möjligt att hitta en väg som skapar rättvisa, socialt tryggade arbetsvillkor och samtidigt inte inkräktar på Europaparlamentets autonomi. Socialdemokraternas och socialisternas grupp har med sina förslag banat vägen för detta. Med tanke på våra närmaste förtrogna borde vi besluta om dem med bred majoritet.
Ändringsförslagen från min grupp innehåller två element som kompletterar varandra: Regleringen av anställningsförhållandena mellan ledamöterna och deras medarbetare bygger på kommissionens förslag. Det garanterar oss det samförstånd från rådet som är nödvändigt. Rådet kan inte ha någonting emot att vi kräver att de allmänna arbetsvillkoren, inklusive anställning och avsked liksom även avlöning och social trygghet måste vara föremål för ett avtal. Rådet kan inte heller ha någonting emot att bestämmelser om tystnadsplikt och förbudet mot otillåtna bisysslor inklusive lobbyverksamhet måste regleras i avtal. Förbudet mot diskriminering av medborgare från stater som inte tillhör Europeiska unionen är självskrivet redan med tanke på de förestående utvidgningarna av unionen. Därför kommer rådet helt säkert inte heller att stranda tjänsteföreskrifterna.
Parlamentets autonomi att självt besluta i egna angelägenheter säkerställs genom den andra komponenten i vårt förslag. Det handlar om allmänna tillämpningsbestämmelser som vi som parlament själva fastställer. I dessa allmänna tillämpningsbestämmelser nedtecknas arbetsavtalets detaljer på grundval av ett förslag från det behöriga utskottet. Däri kan också ett flertal av föredragandens förslag inordnas utan risk för att en eller annan föreskrift inte tilltalar rådet som därför sopar tjänsteföreskrifterna i sin helhet från bordet.
Låt mig också gå in på två punkter som ligger mig särskilt varmt om hjärtat. Den första är kort och kategorisk. Tjänsteföreskrifter som inte erbjuder våra medarbetare något optimalt socialt skydd - inte heller vid sjukdom och på ålderdomen - kan vi kasta i papperskorgen direkt. Det är inte ens värt bläcket som det är skrivet med.
Den andra punkten är också utomordentligt viktig. Det handlar här om betalningen av våra medarbetare. Betalningen måste vara rättvis och efter prestation. När allt kommer omkring betalar vi inte för betyg och examensbevis, utan för kvaliteten på det arbete som utförts. Till detta kan vi inte använda något system som består av betyg, kvalifikationer och tjänstemannalönen. Till detta behöver vi en hög grad av flexibilitet vid utformandet av avtalen som vi som arbetsgivare sluter, flexibilitet även i frågan om avlöningen.
För övrigt dyker ett viktigt element upp igen som vi redan lagt fram i samband med ledamotsstadgan. Den avtalsmässigt fastställda avlöningen överförs direkt från Europaparlamentet till medarbetarnas konton. Det skyddar oss någorlunda mot det förtal som på nytt florerar, även under de senaste dagarna, om att ledamöterna av detta parlament är en sorts rövarband som suger ut sina medarbetare och stoppar pengarna i egen ficka med skenarbetsförhållanden.
Jag ber att få tacka för er uppmärksamhet och önskar att ni tillsammans med mig och min grupp röstar för våra medarbetares sociala trygghet och Europaparlamentets okränkbara autonomi på torsdag.

Thors
Fru ordförande! Jag vill ansluta mig till dem som har sagt att arbetet med denna stadga inte har varit lätt, utan mycket svårt. Det har inte varit till heder för parlamentet, och jag vill säga att vi uppfattar att resultatet efter omröstningen i utskottet inte var något tillfredsställande resultat.
Vi för vår del uppfattar att kommissionens förslag var en bra utgångspunkt. Därför har vi lagt fram några små ändringsförslag, där vi vill klarlägga när kommissionens regler skall tillämpas. Vi konstaterar att man måste klarlägga vilka assistenter det skall gälla och att vi har en tidsbegränsning. Gruppens majoritet är också beredd att acceptera att avlöningssystemet i kommissionens förslag är det som skall tillämpas.
Jag tycker också att det är särskilt viktigt att vi får ett beslut om detta i morgon. Vi kan inte acceptera en återförvisning till utskottet. Jag uppfattar det som djupt odemokratiskt att föredraganden vill föreslå det, om det är så att hans ståndpunkter inte går igenom. Jag anbefaller att en majoritet i kammaren verkligen skulle kunna få igenom detta, så att vi får en tillfredsställande lösning när så många nya assistenter skall rycka in för det nya parlamentet. Det är särskilt viktigt, och jag tackar också kommissionen för dess insats i detta fall.

Sierra González
Herr ordförande! Den rättsliga osäkerheten för assistenter och extraanställda i parlamentet, och den ojämlikhet som denna osäkerhet skapar, kräver utan tvivel ett godkännande av en förordning som kan sätta stopp för denna situation.
Det är avsikten med Lehnes betänkande och det finns positiva aspekter som förtjänar ett erkännande, framför allt de som avser anställningsförfarande, reglering av tvister och beskattning. Men i fråga om andra aspekter skulle det kunna hända att den nuvarande situationen är mer jämlik än den som kommer ur tillämpningen av förordningen, som om vissa av de ingivna ändringsförslagen godkänns, särskilt det långtgående och vidlyftiga ändringsförslaget 38, där man tar upp allt som hör till klassificering av medarbetarna, det tillhörande lönesystemet som man föreslår, och de ojämlika sociala förmånerna.
Den överdrivet detaljerade strängheten i det ändringsförslaget lämnar mycket litet utrymme för att beakta övergångssituationer. Jag anser, utan att strunta i assistenternas rättigheter och genom att uppfylla skyldigheten att ge anställningsförfarandena för dessa den lämpliga rättsliga säkerheten, att vi nu borde föredra en öppnare väg än den som finns i Lehnes ändringsförslag, vars förtjänstfulla insats vi erkänner, men som vi i delar inte är instämmer i.

Ullmann
Fru ordförande, herr kommissionär! Hanteringen av denna för våra närmaste medarbetare så ytterst viktiga fråga är allt annat än hedrande för detta parlament. Såtillvida är det kanske inte helt fel att debatten förlagts nära spöktimmen. Jag skall fatta mig ganska kort: I de grundläggande frågorna är jag helt och hållet av samma uppfattning som föredraganden och är därför glad att han på nytt lägger fram sina ändringsförslag, och jag arbetar för att vi skall anta dem i våra medarbetares intresse.
Jag håller också med de två närmast föregående talarna om att det är mycket viktigt att över huvud taget anta en text som gör slut på den rättsliga osäkerhet som assistenterna måste arbeta under nu. Vi får ju inte låta det gå så långt att assistenterna kanske måste vända sig till Europeiska unionens ombudsman mot parlamentet, eftersom vi är anledningen till att deras rättsliga osäkerhet fortsätter. Jag hoppas att det inte inträffar. Efter det som jag har hört finns det ju också goda chanser att det inte kommer att bli så.

Buffetaut
Fru ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag undrar om det inte skulle vara artigare att vända mig till tolkningshytterna, för det verkar som om det sitter fler människor i hytterna än här i salen.
Samtidigt verkar det som om Lehnes insats tyvärr var nödvändig, både vad gäller löner och social trygghet för våra medarbetare. Men en enkel och grundläggande princip för vilket socialförsäkringssystem som helst är att alla personer som arbetar skall ha rätt till en skälig ersättning. Det verkar inte som om det har varit så, och parlamentet har, efter kommissionen, tvingats ta tag i den här frågan. Lehnes förslag verkar dock gå in alltför mycket på detaljer i de avtalsenliga relationerna, och strävar alltför mycket efter att " förstena" - om jag kan uttrycka mig så - våra medarbetares situation.
Kommissionens förslag hade fördelen att det var ganska flexibelt, säkert och att det på ett sätt hade testats i praktiken, mutatis mutandis , med systemet för parlamentsgruppernas medarbetare som påminde ganska mycket om det som vi föreslår till kommissionen.
I vilket fall som helst är det viktiga att valet av assistent - kvalifikationer, kompetens, etc. skall vara en sak för parlamentsledamoten, som fritt skall välja sina medarbetare, och arbetsordningen bör beslutas tillsammans med dem.

Barzanti
Fru ordförande! Vi anser att tiden är mogen för att avsluta en mycket svår dossier , men vi bortser inte från de svårigheter som fortfarande kvarstår. Vår inställning i de omröstningar som äger rum i morgon kommer att vara samstämmigt inriktad på att den text vi skall anta innehåller det väsentliga: det väsentliga innebär att fastställa vissa allmänna bestämmelser utifrån vilka man sedan kan avleda särskilda bestämmelser som kan reglera olika aspekter av kontraktskaraktär. Allmänna bestämmelser dock, som med utgångspunkt från kommissionens enligt vår mening positiva förslag äntligen bringar klarhet. Speciellt det vi säger i ändringsförslag 31 - som vi yrkar bifall till - är nödvändigt och viktigt, det vill säga att assistenterna behandlas likvärdigt, att de har ett direkt förhållande med parlamentet ur lönesynpunkt, trots att man uppenbarligen bibehåller, eller snarare stärker, förhållandet till den ledamot eller de ledamöter som de arbetar för, och att som en konsekvens av detta situationen klarnar så att vi får verklig öppenhet och korrekthet.
Det är ett kapitel parlamentet måste ta itu med! Det borde ha tagit itu med det redan tidigare: nu gäller det att ta itu med det på ett modigt sätt. Det är ett slag om öppenhet och korrekthet som skall utkämpas, som vi utkämpar, inte bara i assistenternas intresse utan i parlamentets eget intresse, för dess sätt att arbeta och säkerställa värdighet och garanterade rättigheter för alla.

Monti
Fru ordförande! Låt mig tacka föredraganden Lehne och ledamöterna i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt för den grundliga genomgång som de har gjort av situationen för assistenterna i parlamentet och för de lösningar som föreslås för att förbättra denna situation.
Kommissionens förslag har utarbetats på begäran av parlamentets ordförande och som uppföljning till en rapport från parlamentets presidium. Kommissionen har använt sig av sin initiativrätt för att fastställa en rättslig ram, dock med iakttagande av den självständighet som parlamentets ledamöter har när det gäller att bestämma anställningsvillkor, kontraktslängd och ersättning.
Med dagens system beror både anställningsvillkoren och löner och sociala förmåner av en direkt överenskommelse mellan parlamentsassistenten och den ledamot som anställer honom. Detta har medfört en rik flora av kontraktsvillkor, som inte lever upp till behovet av vissa minimiförutsättningar för likvärdig behandling av de olika assistenterna. Som parlamentets presidium självt föreslog har det framkommit att den bästa lösningen för att råda bot på dagens svårigheter består i att tillförsäkra parlamentsassistenterna förmånen av status som extraanställda, men ändå låta deras arbetsuppgifter fortsätta att vara underkastade särskilda regler som bestäms av den speciella roll de spelar.
Följaktligen förblir ledamoten fri att välja sina egna assistenter, men låter dem dock dra fördel av alla bestämmelser i på andra medarbetare tillämpliga regler, förutom de undantag som förslaget till tjänsteföreskrifter innehåller vad gäller deras anställningsvillkor och lön liksom kontraktstiden.
Kommissionens förslag erbjuder en rättslig grund som möjliggör för er parlamentsledamöter att ge era assistenter status som extraanställda. När denna rättsliga grund väl är antagen måste man i en andra etapp fastställa interna regler som är specifika för parlamentet, som gör att assistenterna kan utnyttja mer samstämmiga och jämställda regler, vilket de i dag inte har tillgång till.
Av de skäl jag just har lagt fram och även för att tillse att tjänsteföreskrifterna kan antas så skyndsamt som möjligt har inte kommissionen för avsikt att ändra sitt förslag. Ändringsförslagen 1, 4, 5 och 11 gäller reglerna om ledamöternas kostnader och ersättningar. Eftersom på så sätt bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen och övriga anställda skulle förändras, kan inte kommissionen godta sådana ändringsförslag. De andra ändringsförslag, som föreslås i Lehnes betänkande, syftar till att införa bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som borde antas av rådet, medan kommissionen hoppas att detta slags bestämmelser antas av parlamentet självt i dess interna arbetsordning med tillämpning av artikel 78 b. Av detta skäl kan inte kommissionen godta dessa ändringsförslag.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär Monti!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Sammanträdet avslutades kl. 0.10.

