Ekonomisk årsrapport 1999
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0102/99) av Fourçans för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om unionens ekonomi vid införandet av euron: främjande av tillväxt, sysselsättning och stabilitet (Ekonomisk årsrapport 1999).

Fourçans
Herr ordförande! Betänkandet på grundval av verkställande kommissionens rapport, som jag lägger fram i dag, har ett dubbelt syfte: i första hand att utvärdera den ekonomiska situationen och därefter, och framför allt, att föreslå riktlinjer för den ekonomiska politik som bör ligga till grund för de välkända allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Först och främst den ekonomiska situationen. Jag skall fatta mig kort. Det är ingen hemlighet att tillväxten kommer att minska under 1999, men den kommer ändå att vara högre än 2 procent. Det blir således en dämpning, men inte en recession, vilket måste understrykas. Den internationella krisen har och kommer att få verkningar på vår ekonomi, men dessa verkningar är olika i olika länder. Det innebär att vi allt oftare måste analysera samverkanseffekterna mellan länderna, åtminstone i euroområdet, framför allt nu då vi har en gemensam valuta, . Herr kommissionär, även om vi anser att er rapport är mycket bra, anser vi att det hade varit nödvändigt att i den ytterligare och bättre utveckla samverkanseffekterna mellan länderna. Det får bli nästa år både för er del och för min, herr kommissionär.
Vilka följder kan denna situation få för den ekonomiska politiken? Skall vi släppa efter på budgetkonsolideringen, eller rentav ändra stabilitetspakten? Herr ordförande, skall vi dra ner räntan för att på nytt öka efterfrågan, såsom man tenderar att snarare föreslå på vänsterkanten i kammaren? Eller skall vi fortsätta den strategi som valts sedan ett antal månader och år tillbaka, såsom man snarare anser på högerkanten?
Kära kolleger, vi anser att den senare strategin är den rätta, vilket för övrigt utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik ansåg i omröstningen den 24 februari. Det innebär inte - och vi måste vara tydliga - att vi inte behöver en god policy mix och att den makroekonomiska politiken inte har någon betydelse. Naturligtvis har den det, men vi anser att det skulle vara ett allvarligt misstag att gå tillbaka till de gamla keynesiska recepten, som redan har visat sina begränsningar.
Herr kommissionär, vi är överens med er om att budgetunderskotten måste fortsätta att minska framför allt i de tre stora länderna, Tyskland, Frankrike och Italien, som vi vill påminna om ensamma utgör 75 procent av BNI i euroområdet. Och denna politik måste genomföras utan skatte- och avgiftshöjningar, snarare med sänkningar.
Och om man dessutom vill öka offentliga investeringar, vilket vi önskar, åtminstone när det gäller mänskligt kapital och forskning, är det uppenbart att man inte kan genomföra politiken utan en omorganisering av de offentliga utgifterna. Budgetkonsolideringen är också nödvändig för att, i första hand, bibehålla den låga räntan, som stimulerar global efterfrågan, och, i andra hand, bibehålla konsumenternas och investerarnas förtroende, som stimulerar global efterfrågan, kära kolleger till höger om mig i kammaren.
Nu till penningpolitiken. Bör ECB sänka räntan? Jag sade nyss att det blir en dämpning under 1999, men inte en recession. Det är viktigt för att bedöma situationen. Har vi dessutom en deflationssituation, såsom vissa vill påstå? Jag tror att siffrorna visar att så inte är fallet. Inflationen verkar ha stabiliserats omkring 1 procent och råvaru- och energipriserna har gått ner. Vem kan säga att dessa prisnedgångar skall vara för jämnan? Vi måste därmed vara vaksamma och om det visar sig att vi får deflation, måste ECB sänka räntan. Men vi är inte i den situationen i dag.
Till avslutning på kapitlet om policy mix vill jag klarlägga att löneförhandlingarna måste vara rimliga och att lönernas köpkraft i stort borde utvecklas med produktivitetsvinsterna. Med den inställningen skulle lönernas köpkraft öka, vilket också skulle bidra till global övergripande efterfrågan, kära kolleger.
Som synes behövs det en god makroekonomisk politik för att säkra tillväxt och sysselsättning, men endast grundläggande strukturreformer kan varaktigt dra ner arbetslösheten. Jag kommer inte att ta upp denna punkt, som kommer i högre grad att ingå i nästa betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Kort sagt behövs det reformer på arbetsmarknaden: sänkning av arbetskraftskostnaderna, framför allt för de minst gynnade och större smidighet på arbetsmarknaden. Vi måste bättre kunna inlemma de minst gynnade och det behövs reformer på varu- och tjänstemarknaderna samt reformer på finansmarknaderna. Dessa reformer bör ingå i en sammanhållen helhet, som också är sammanhållen med den makroekonomiska politiken, så att alla åtgärder kan stärka varandra.
Kära kolleger! Det betänkande som jag föreslår er utgår från detta synsätt. En god makroekonomisk politik, en god policy mix tillsammans med sammanhållna grundläggande strukturreformer, grundade på varaktighet, inte på ett kortsiktigt seende och en osäker fine tuning, som skulle åkallas, som om man kunde ställa in ekonomin som en atomklocka på en miljondels sekund. Man vet mycket väl att ekonomin inte fungerar på det sättet och glömmer man det skulle det kunna leda till många besvikelser. Jag hoppas att vi inte kommer att råka ut för den besvikelsen.
Applåder

Menrad
Herr ordförande, jag vill börja med att för utskottet för sysselsättning och socialfrågor gratulera Fourçans till ett utmärkt betänkande. Vi gläder oss åt att flera viktiga punkter i vårt yttrande har övertagits av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Medlemsstaternas ekonomiska politik bör i ännu högre utsträckning anpassas till varandra, med hänsyn till den gemensamma ekonomiska politiken under en oberoende centralbank.
De krav på stabilitetspaktens avskaffande som uttrycks i ändringsförslag 19 motsvarar emellertid inte vårt utskotts uppfattning. I stället efterlyser vi en välbalanserad politik omfattande såväl en stabil valuta och effektiv budgetkonsolidering som nödvändigheten av att garantera en tillräcklig köpkraft.
Vi är, liksom ekonomiutskottet, för en lönepolitik som inriktar sig på produktivitetsökning. När vinster och investeringar höjs genom att man håller tillbaka löneökningar kan man inte bara avspisa de anställda med ett simpelt tack. Det är socialutskottets inställning att de bör få del av vinsten och kapitalet genom frivilliga avtalsmodeller. Mot arbetslösheten rekommenderar vi vidare att nybildning av företag främjas liksom tillhandahållandet av riskkapital för i synnerhet de små och medelstora företagen; vi rekommenderar även åtgärder för utveckling av nya tjänster och för en ökad anpassningsförmåga i företagen; i fråga om denna sista åtgärd bör man se till att arbetstagarna får möjlighet att medverka samt att de får information och rådgivning i rätt tid; därmed kan de över hela Europa få möjlighet att förbereda sig på den kommande strukturomvandlingen.
Slutligen behöver vi en förebyggande aktiv arbetsmarknadspolitik, en modern form av yrkesutbildning för ungdomen i Europa, förbättrade möjligheter att omskola sig och att ägna sig åt livslångt lärande, forskning och utveckling, samt även investeringar i humankapital via företag, medlemsstater och europeiska program. Sådana åtgärder förstärker både den sociala dimensionen och Europas konkurrenskraft på världsmarknaden.

Hendrick
Herr ordförande! Jag skulle vilja inleda med att lyckönska herr Fourçans till vad jag ser som ett förbättrat försök att presentera kommissionens ekonomiska årsrapport. Jag säger " ett förbättrat försök" därför att jag anser att rapporten i sig är fantasilös - fantasilös i fråga om hur vi kan förbättra de planerade tillväxtsiffrorna; fantasilös vad beträffar att uppmärksamma att vi med jämna mellanrum måste se över siffrorna för tillväxt, och vi vet egentligen inte vad som måste göras i fråga om ökad sysselsättning, tillväxt och investeringar i Europa; fantasilös eftersom den, samtidigt som det i den accepteras att vi har en relativt hög arbetslöshet i Europa, inte gör mycket utöver att acceptera det faktum att arbetstillfällen skapas men också går förlorade. Arbetslöshetsnivån i Europa är för närvarande densamma som när jag valdes in i detta parlament för fyra och ett halvt år sedan, och detta talar för sig självt.
Vi kan inte skylla på situationen i världen för allt som går fel med den europeiska ekonomin. Vi accepterar att 20 procent av världsekonomin omfattas av recession; vi accepterar att 10 procent är nära recession. Men fördelarna med Europeiska unionen och den inre marknaden borde innebära att vi fortfarande på ett tillfredsställande sätt kan skapa arbetstillfällen oavsett vad som händer utanför Europeiska unionens gränser.
I själva rapporten konstateras att EMU i sig självt utgör ett skydd. EMU har inte utgjort något skydd. Enligt min mening har enbart den inre marknaden utgjort ett skydd. Det faktum att huvuddelen av vår handel är intern har utgjort ett skydd. Konvergenskriteriet har naturligtvis varit till hjälp, och vi har lyckats upprätthålla vissa investeringar som ett resultat av en konsoliderad budget- och finanspolitik. Men euron är ännu inte här, den är på prov och är inte nödvändigtvis lösningen på Europas ekonomiska problem. Det är p.g.a. detta som jag anser att detta är ett nederlag för den årliga ekonomiska rapporten, eftersom vad vi måste göra är att se till hur vi kan utveckla en politik för att skapa arbetstillfällen.
I själva rapporten konstateras att den europeiska ekonomin nu är van vid att fungera vid en otillräcklig sysselsättningsnivå. Försök tala om detta för de säkerligen tusentals människorna i min valkrets, och de miljoner människor i Europeiska unionen som är arbetslösa. " Otillräcklig" är inte ett tillfredställande ord. Vi befinner oss i en dålig situation internationellt sett och betänkandet nämner ånyo unionens utsikter till en lämplig blandning av politik. Tillräcklig och otillräcklig är enligt min mening inte särskilt lämpliga begrepp att använda.
Min oro, vad beträffar politik och ansvar, är att kommissionen har misslyckats med att använda sig av den årliga ekonomiska rapporten som en drivkraft för handling och som en insats för de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Stabilitets- och tillväxtpakter är viktiga, men offentliga investeringar bör inte inbegripas i dessa siffror. Vi behöver mer privata investeringar, fler arbetstillfällen, mer produktivitet och mer hållbar tillväxt. ECB spelar en viss roll men det är inte bara ECB, det är rådet, kommissionen och parlamentet som skall samarbeta. Vi behöver ett samordnat svar. I den årliga ekonomiska rapporten efterfrågas inte detta.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! Det har ofta sagts att införandet av euron är den viktigaste händelsen sedan intagandet av Vinterpalatset och detta, som är sant i många aspekter, är det ännu mer i det ämne vi nu behandlar.
I denna nya värld är medlemsstaternas nationella politik avhängig av tre olika riktlinjer. De allmänna makroekonomiska riktlinjerna, sysselsättningsriktlinjerna, i enlighet med Luxemburgprocessen, och rapporterna om strukturpolitiken som godkändes i Cardiff I och Cardiff II. Men dessa tre riktlinjer är i sin tur avhängiga, förutbestämda och begränsade av de grundläggande principer som har inspirerat den europeiska uppbyggnadsprocessen: principen om den inre marknaden, själva principen för den gemensamma valutan som för alltid stänger möjligheten att justera ekonomierna genom devalvering, principen om en gemensam centraliserad penningpolitik vars förvaltning åligger den oberoende centralbanken, och slutligen, principen om en restriktiv budgetpolitik, fastställandet i heliga termer av strängheten som en dygd. Därför är dessa riktlinjer av en enorm betydelse för Europa i dess helhet och för varje medlemsstat som ingår i unionen och i ännu högre grad när den nationella politiken ifrågasätts i vissa av de stora länderna.
De senaste dagarna har vi hört uttalanden från företrädare för den tyska regeringen, som kommer fram till att den kris vi för närvarande befinner oss i är en efterfrågekris och en kris som gäller prisstabiliteten, två viktiga nyheter som, enligt deras mening, utesluter möjligheten att den lämpliga terapin skall vara strukturreformerna, vilket man hittills alltid har vidhållit. Terapin, enligt den nya tyska regeringen, påminner om de gamla keynesianska recepten som vi trodde för alltid var förpassade till minnenas låda efter krisen 1973. Man kräver från andra sidan Rhen en räntesänkning, och försöker påverka Europeiska centralbanken, och man ifrågasätter själva stabilitetspakten. Enligt vår mening är den politik som måste genomföras, raka motsatsen och det kommer troligen att bli den stora debatten i valen till Europaparlamentet. För det den tyska regeringen inte säger, är att många av dess inre svårigheter beror på en löneökning i Tyskland som överstiger produktiviteten mycket och är en viss glädjeökning, en tillbakagång i viss mån till dagarna med vin och rosor i budgetfrågor. När vi väl har uppnått stabiliteten är resultatet uppenbart, åtminstone i mitt land. Det är nödvändigt att ta itu med strukturreformerna för att lösa det enda problem som verkligen intresserar alla, sysselsättningen.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Jag vill anknyta till det Hendrick sade, och det är att vi nu har suttit i parlamentet i fyra år, och att arbetslösheten i själva verket fortfarande är lika hög som då vi började. Många gånger har vitboken Tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning varit uppe till diskussion, och vi har ständigt påtalat att den måste förverkligas, och fortfarande har vi inte kommit längre än så. I själva verket håller vi på att ta ett kliv tillbaka.
Jag vill framhålla en av aspekterna, som också andra talare har pekat ut, och det är vissa länders konservativa uppträdande. Om vi till exempel ser på rörligheten på arbetsmarknaden och företagens möjligheter att arbeta gränsöverskridande, så måste man konstatera att de resta barrikaderna snarare blir fler än färre. Jag blev nyligen konfronterad med faktumet att den tyska regeringen tar ut extra skatt av arbetstagare hos företag som anskaffar uppdrag i landet. Jag finner detta skandalöst, herr ordförande, och jag anser att Europeiska kommissionen måste sätta stopp för denna typ av förehavanden.
Bortsett från detta har medlemsstaterna vanan att med hjälp av både social- och skattelagstiftning göra det oattraktivt för medborgare att åka till ett annat land och arbeta. Om vi tittar på ett land som Amerika där ändå sysselsättningsnivån är högre än här, så är det just rörligheten på arbetsmarknaden som i hög grad bidrar till välfärden.
En annan aspekt som jag också vill ta upp gäller riskkapitalet. Jag har också här nämnt detta många gånger. Vi röstade i veckan om ett betänkande utan debatt, men just tillhandahållandet av riskkapital kan ge små, nystartade företag en kraftig impuls. Det finns stora reserver hos försäkringsgivarna och pensionsfonderna, och enligt min uppfattning används dessa fortfarande inte på ett adekvat sätt, och detta beror på att vi ännu saknar de regler på området som vi skulle behöva ha. Jag skulle vilja be om att vi inom ramen för riktlinjerna för sysselsättning särskilt ägnar dessa frågor stor uppmärksamhet.

Gallagher
Herr ordförande! Den inställning som föredraganden har intagit till den ekonomiska årsrapporten för 1999 är begriplig och förnuftig. Rapporten täcker en brett urval av frågor och gör vissa mycket viktiga konstateranden. Jag skulle särskilt vilja välkomna det erkännande som har givits den irländska regeringen för dess politik för löneutveckling.
Kommissionen fastslår, och jag citerar: " Medlemsstaterna skulle kunna dra lärdom av de positiva erfarenheterna i en rad medlemsstater, särskilt Irland och Nederländerna, där fortlöpande måttliga löneökningar under mer än ett decennium avsevärt har bidragit till att minska arbetslösheten. Dessa båda länder har också gemensamt att en välanpassad lönebildning stöddes av trepartsöverenskommelser om lönerna och följdes av en nedskärning av skatten på arbete."
Jag hyser farhågor för att de socialdemokratiskt dominerade regeringarna i Europa är fast beslutna att harmonisera skatterna, höja skattenivåerna och att hitta nya vägar för att straffbelägga industri och eget företagande. Vi vill ha lägre skatter, inte högre, och vi vill ha ett klimat som gynnar ekonomiska investeringar och skapande av arbetstillfällen.
Det finns fortfarande en enorm och väldigt kostsam obalans i infrastrukturen i mitt hemland. Ingenstans i min valkrets, som ligger i Europas utkanter, finns det något som ens liknar en motorväg av typen M1 som sammanlänkar några av regionerna. Detta hämmar ekonomins och företagens tillväxt och möjligheter. Vi har inte heller någon direkt motorvägslänk till de kontinentala delarna av Europa. Vi vill inte straffa dessa människor för att de använder strukturfonder på ett klokt och öppet sätt. Vårt arbete är långt ifrån färdigt vad beträffar infrastrukturen. Det är väsentligt med regionalisering för mitt hemland; något annat skulle föra oss tillbaka flera decennier och gå emot målen i fördraget.
Jag välkomnar ordförande Santers stöd för Sammanhållningsfonden. Förslagen i Agenda 2000 strider mot artikel 104c i fördraget, vilket också understryks i kommissionens årsrapport. Enligt denna artikel måste medlemsstater i euroområdet undvika våldsamma underskott i den offentliga sektorns finanser, och jag stöder detta. Enligt stabilitets- och tillväxtpakten måste budgetunderskottet begränsas till ett maximum av 3 procent av BNI under normala förhållanden, med möjlighet till sanktioner, inklusive böter, för medlemsstater som bryter mot denna gräns.
Det gläder mig att samfinansieringen av jordbruksutgifterna inte har kommit igång. Detta skulle ha lett till en åternationalisering och ett raserande av den gemensamma jordbrukspolitiken. Väldiga utbetalningar av strukturfonder till Irland, som vi har använt på ett bra sätt, och som vi inte bör straffas för att vi utnyttjat, skulle omedelbart sätta ett enormt tryck på den nationella budgeten och skapa underskott, som i sin tur skulle leda till böter som uppenbarligen skulle förvärra de ekonomiska svårigheterna.
Jag uppmuntrar att man tänker om och att man särskilt uppmärksammar mitt hemland.

Ribeiro
Herr ordförande, herr kommissionär! Parlamentets ställningstagande angående kommissionens ekonomiska årsrapport borde vara ett privilegierat ögonblick med en diskussion om de allmänna ekonomiska riktlinjerna, då vi utvärderar de riktlinjer som har följts och definierar framtida alternativ utifrån denna utvärdering.
Det borde vara det, så mycket mer som konjunkturen kräver att man ser över den väg som har följts, och Fourçans har i betänkandet till och med ställt klara diagnoser. Han har lagt fram ett betänkande som, trots dess djupa tekniska kvaliteter, inte är tillfredsställande eftersom det knappt berör den väg och de riktlinjer som har följts.
Vi skall inte insistera på några av de välkända punkterna i våra kritik av nyliberalism och överdrivna budgetåtstramningar, utan vi tar fram den aspekt som är ett resultat av en arbetsmarknad som hela tiden går emot arbetstagarna, som om det vore de som var orsaken till svårigheterna. En bantning av företagen - vilket innebär en ökad arbetslöshet - och låga lönekrav; i detta perspektiv speglar Fourçans betänkande alternativet med en ekonomi där de sociala aspekterna glöms bort eller där man tar upp dem som dåliga skäl, det vill säga att de förvärrar situationen.
Vi för vår del inger ändringsförslag, förutom att vi har deltagit i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, där betänkandet var mycket kontroversiellt och gick igenom med knapp marginal, vilka vi skulle vilja få igenom, inte för att ändra betänkandet eller för att vi tror att det skulle ändra den makroekonomiska kursen, utan för att de skulle mildra några av dess negativa konsekvenser.
Vi understryker alltså:
metoder för att minska arbetstiden utan lönesänkning som ett sätt att svara på den ökade arbetslösheten, -behovet av en budgetpolitik som främjar tillväxt och sysselsättning och framför allt garanterar stöd till små och medelstora företag, -strukturfondernas och de transnationella nätens betydelse inom ramen för ett offentligt investeringsarbete i infrastruktur och utbildning för att höja arbetstagarnas kvalifikationer, -instiftandet av en skatt på spekulativa kapitalrörelser för att på ett effektivt sätt bidra till stabiliteten, till vilken skulle knytas mekanismer eller fonder för monetär stabilisering, -och slutligen att bryta stabilitetspaktens dogm, vilken bör ersättas av en ståndpunkt eller pakt för tillväxt och sysselsättning.
Schroedter
Herr ordförande! Vi skall alltså fortsätta som tidigare, utan att man inser att vi redan har stött mot gränserna för en rent utbudsorienterad ekonomisk politik. Men i grunden är det i stället efterfrågan, köpkraften, den inhemska efterfrågan som bör förstärkas. Det betyder att vi måste börja med regionalpolitiken - starkare regioner innebär också en verklig stabilitet. Via en exportinriktad ekonomi förmår vi inte skapa någon stabilitet; det har vi försökt med fram till nu, och det har knappast fungerat.
Den reella potential, som faktiskt finns vid en konjunkturnedgång, underskattas. Och potential har vi. Vi har tillväxt- och sysselsättningspotential inom en hel rad nya tekniker, bland annat inom miljöteknik och för ett effektivare utnyttjande av energi. Men denna potential utnyttjas inte på grund av att den inte är av traditionellt slag utan innebär någonting nytt.
Det andra är att vi inte är modiga nog att erkänna våra fel, att erkänna att internationella finanskriser faktiskt kan hanteras och att det går att motarbeta och även avvärja dem innan de har uppkommit, så länge man utformar den externa ekonomiska politiken i medvetenhet om att den ekonomiska och den sociala politiken måste samordnas. Detta gäller inte bara EU utan likaväl Internationella valutafondens politik. Vi kan t.ex. se det på krisen i Albanien, och vi vet vad som hänt i Bulgarien. Detta beror på att Internationella valutafonden överhuvudtaget inte tar hänsyn till en del viktiga kriterier för socialpolitiken i länderna under omvandling. I samband med det vill jag också peka på att vi har möjlighet att skaffa oss ett avgörande inflytande över valutaspekulationerna - som även de utgör en instabilitetsfaktor - genom att vi förbereder oss på att införa Tobinskatten. Det är en skatt för stabilitet, en stabilitet inte bara för länder i andra världsdelar utan även indirekt en stabilitet för vårt vidkommande. Jag säger därför bara att vi måste välja en annan ansats; jag vädjar till er att ta med våra ändringsförslag i betänkandet, så att det får en delvis ny ansats, öppnar nya perspektiv och på så sätt signalerar utåt att vi är för ökad sysselsättning.

de Lassus Saint Geniès
Fru ordförande, herr kommissionär! Genom euron upprättas en reell ekonomisk solidaritet mellan elva av våra länder. Men det raderar inte i ett trollslag ut de starka strukturskillnader som samtidigt finns i unionen och gör den särskilt känslig för den osymmetriska konflikt som i varje ögonbick kan få nationell egoism och nationalistiska frestelser att återuppstå.
Detta visar sig särskilt då situationen i världen är osäker och upprepade finanskriser dessutom uppstår i de flesta av världens områden. För att bemöta detta har våra regeringar enskilt bemödat sig om att motverka lokala ekonomiska känsligheter samtidigt som de i hög grad under de senaste åren endast har samordnat allmänna ekonomiska och budgetmässiga mål.
Det är givetvis inte tillräckligt. Vi måste nu klart och tydligt ta itu med en övergripande samordning av de sociala målen och skattemålen, för dessa båda komponenter i det europeiska samhällets organisation utgör två viktiga justeringsvariabler för verksamheternas inbördes förhållande. De skapar spänningsfaktorer mellan ekonomierna som starkt kan förstärka de osymmetriska konflikter som förstör sammanhållningen.
Inom ramen för de gemensamma sociala målen och skattemålen kan det dock inte bli fråga om att begränsa regeringarnas oberoende manöverutrymme, på samma sätt som storföretagen i dag vet att omfattande oberoende i fråga om komponenter säkrar deras dagliga responskapacitet.
Utöver den allmänna långsiktiga samordningen av de sociala målen och skattemålen, som redan är ytterst svåra att uppfylla, men som vi oförtröttligt måste genomföra för den europeiska demokratins livskraft, måste ett offentligt investeringsprogram tillfogas, såsom föredraganden antyder. Alltsedan ordförande Delors förslag, som redan är gamla, anser vi nämligen att det är nödvändigt att planera och avgränsa det europeiska området, framför allt i fråga om de stora infrastrukturerna för varu-, person- och informationstransporter. Men det främsta behovet är i dag stärkandet av medlen för riskinvesteringar. Mot bakgrund av dessa iakttagelser kommer vi att godkänna de allmänna linjerna i betänkandet av Fourçans, samtidigt som vi emellertid vill beklaga att kommissionens ekonomiska rapport är litet tam.

Sandbæk
Fru ordförande! I den årliga ekonomiska rapporten bekräftas att införandet av euron har skett vid en tidpunkt när medlemsstaternas ekonomier är allt för olika. För att komma till rätta med detta problem föreslås att EU inför en ny kultur för - eller mer rättframt - en likriktning av finanspolitik, penningpolitik och lönepolitik, och en reformering av arbetsmarknaden. Det offentliga underskottet skall minskas, utan att skatter och avgifter höjs. De skall faktiskt också sänkas. Det skulle i varje fall för Danmarks del innebära att vi måste skära i de skattefinansierade sociala ersättningarna. Denna nya så kallade kultur ligger mycket väl i linje med det tyska ordförandeskapets tal om att euron inte först och främst är ett ekonomiskt instrument, utan snarare ett politiskt instrument som överför ett av de viktigaste områdena rörande nationalstatens suveränitet till unionen. Rekommendationerna om att minska budgetunderskottet och om att öka de offentliga investeringarna är direkt motstridiga. Arbetarrörelsens industriråd i Danmark har uppmärksammat att det som har halverat investeringarna i Danmark är just minskningen av underskottet. Detta är givetvis också grunden till den rekordhöga arbetslösheten i Europeiska unionen. Junirörelsen kan inte avskaffa euron, men vi röstar emot betänkandet.

Blot
Fru ordförande! Föredraganden har med rätta framhävt flera punkter som vanligen hålls tillbaka i den europeiska enhetstanken.
I beaktandena C och F till exempel om externa chocker som hotar euroområdet framhäver han ett verkligt problem under de kommande åren. Föredraganden nämner med rätta i beaktnade I den ihållande höga arbetslösheten. Han nämner i punkterna 21 och 23 de offentliga underskotten och den stora skatte- och avgiftsbördan i Europa. Han framhåller i punkterna 28 och 41 behovet av att dra ner arbetskostnaderna genom att påverka avgifterna om man vill minska arbetslösheten. Han tar i punkterna 44 och 49 upp de eventuella framtidsutsikterna med deflation och tillväxtminskning samt inriktar uppmärksamheten på att tillväxtprognoserna i Europa har anpassats till en minskning. Han begär med rätta att olika scenarier för ekonomisk politik undersöks för att bättre förstå den ekonomiska situationens utveckling.
Vi instämmer uppriktigt sagt i dessa analyser, men vi beklagar att föredraganden, säkert av politiska skäl, inte har kunnat säga att de flesta misstag som avslöjas i den ekonomiska analysen i själva verket härstammar från en ideologi, den socialdemokratiska ideologin, som nu härskar i Västeuropa. Denna ideologi är i synnerhet ansvarig för den höga skatte-och avgiftsnivån, offentliga underskott och arbetslöshet. Detta är i hög grad förbundet med den modfällda stämning som har drabbat företagsandan i Europa i motsats till vår stora amerikanska konkurrent.
Därför ger betänkandet av Fourçans oss en ekonomisk analyskritik som innebär att, om den inte åtföljs av en politisk kritik, kommer man inte att kunna finna en bättre väg för att bekämpa den ihållande arbetslösheten.

Randzio-Plath
Fru ordförande! I den ekonomiska årsrapporten, som bör ses mot bakgrund av huvuddragen i den ekonomiska politiken, har vi sedan 1994 ägnat oss åt frågan om vi på europeisk nivå verkligen gör allt vi kan för att bekämpa arbetslösheten och stimulera investeringarna och tillväxten. Vi måste då konstatera att man på senare år mest upprepat gamla recept och att det nu är dags att vi i stället slår in på nya vägar. Det måste vi göra för att uppnå full sysselsättning och en tillväxt som kan bära upp sysselsättningen.
Det är ett misstag att se arbetslösheten som rent strukturell, för just i Europeiska unionen har den konjunkturbetingade arbetslösheten snabbt blivit till en stabiliserad strukturell arbetslöshet. Allt måste därför göras för att få igång tillväxtmotorn, för det är enda sättet att förhindra att arbetslösheten ökar ytterligare. Europa som ekonomisk region har problem. Det måste sålunda tas fram en handlingsplan av något slag. Den ekonomiska årsrapporten är därvidlag ett utmärkt material att utgå ifrån. Det vore värdefullt om kommissionen äntligen kunde bjuda in oberoende experter för att uttala sig om det ekonomiska läget i Europeiska unionen, på samma sätt som sker i många medlemsstater - då får vi ett bättre statistiskt material och får möjlighet att utforma bättre förslag. Ty vi måste utforma förslag.
Slutligen, säger också kommissionen - som Europaparlamentet gjort i två år - helt riktigt att kriser i andra delar av världen inte lämnar Europeiska unionen opåverkat som en ensam ö i havet, i lugn, stillhet och stabilitet. Nej, Europeiska unionen måste inse vad den är och handla i enlighet med det, och det kan vi göra om vi lyckas förmå de olika aktörer i Europeiska unionen som har förmågan att skapa gynnsamma makroekonomiska villkor att sätta sig vid ett bord, och framför allt om vi kan förmå dem att samordna sin politik. Politisk samordning är ju ett av de förtrollade orden som ligger bakom den amerikanska politikens framgång när det gäller tillväxt, investeringar och sysselsättning.
Det gäller nu för oss att finna en förklaring på varför vi åter har ett avbrott i tillväxten, trots att inflationen är historiskt låg och vi praktiskt taget redan kan tala om inflationsdöden. Vi bör fråga oss vad anledningen är till att den ekonomiska utvecklingen med förmånliga utbudsorienterade ramvillkor inte har fått en stimulerande verkan på den privata ekonomin, och varför det inte investeras mer. Det är det centrala problemet för oss. Vi behöver här en avstämning mellan de olika aktörerna.
Jag tror att framför allt penningpolitiken måste, vid sidan av de verkligt ansvarstagande fackföreningarna, tillåtas spela sin roll, den roll som anges i artikel 105 i Maastrichtfördraget. Först då kommer det att bli möjligt i praktiken att slå in på nya vägar och genomföra infrastrukturprojekt med framgång. Vi behöver alla handlingskraftiga personer vi kan få. Vi behöver inte bara finansministrarna. Vi behöver penningpolitiken likaväl som arbetsmarknadens parter, och därutöver behöver vi en riskberedskap hos kommissionen och rådet, om vi skall lyckas modernisera infrastrukturpolitiken och med offentlig och privat hjälp åstadkomma större investeringar med stimulerande effekt på sysselsättningen.

Christodoulou
Fru ordförande! Kommissionens ekonomiska årsrapport är ett aktningsvärt dokument som täcker unionens ekonomiska verksamhet på det internationella planet, och i sitt betänkande tar vår kollega Fourçans fasta på dynamiken och gör vissa politiska ställningstaganden, vilket är nyttigt och välbehövligt. Först vill jag kommentera resonemanget om införandet av euron i början av året. Jag hade väntat mig en något utförligare analys, men eftersom det här betänkandet kom den 20 januari, var det omöjligt att ta ställning just då.
Jag anser emellertid, fru ordförande, att vi bör ägna oss mycket mera åt denna fråga och att vi inte kan betrakta valutastabiliteten som ett självändamål, även om man inte får bortse från dess betydelse. Valutastabiliteten ingår i en övergripande politik, och erfarenheten har visat på ganska negativa resultat av en ekonomisk politik, och i synnerhet en monetär politik, som har ett enda syfte och bortser från effekterna på andra sektorer av ekonomin. Det dynamiska inslaget är nödvändigt, och vi bör inte vara så fixerade vid det mekaniska sättet att hantera ekonomiska fenomen. I stället bör vi eftersträva att utforma en " policy mix" som tar hänsyn till de dynamiska fenomenen. Om vi inte gör det, fru ordförande, fruktar jag att vi faller offer för de högljudda politiska lockropen från dem som vill att man, i strid mot all erfarenhet, skall bekämpa klassiska strukturproblem med konjunkturpolitiska åtgärder. Jag tror inte att en sänkning av räntorna med 1/4 procent på något avgörande sätt kommer att förändra den ekonomiska situationen i Europa. Jag anser att det inte är särskilt konstruktivt att försöka lösa enskilda länders inre ekonomiska problem genom att föra upp motsvarande problem på europeisk nivå.
Därför, fru ordförande, skulle jag vilja säga att vi bör söka finna på vilket sätt euron skall kunna fungera som ett reellt instrument för ekonomisk utveckling, vi får inte låta den förlora sin styrka, och framför allt får vi inte försöka lösa andra problem genom euron, på ett tillfälligt sätt utan att tänka på det långsiktiga målet, vilket vi dock alla bör eftersträva i första hand. Vi vet nämligen alla att arbetslöshetsproblemet, som är den europeiska ekonomins främsta problem, inte kan lösas genom tillfälliga och situationsbetingade konjunkturpolitiska åtgärder, utan att det krävs genomgripande strukturella åtgärder.

Goedbloed
Fru ordförande, herr kommissionär, utskott! Hjärtligt tack för det tydliga betänkandet, och även tack till Fourçans för de kommentarer som han har lagt till. Jag tror att det, nu när vi för första gången agerar inom ramen för eurosamarbetet, är klokt att vi diskuterar detta utförligt under en trots allt något exceptionell omständighet. Hendrick har framhållit att vårt största problem, arbetslösheten, egentligen inte har minskat inom Europeiska unionen. Detta är egentligen inte heller förvånande, särskilt om vi blickar tillbaka på det senaste ett och halvt åren under vilka de tre ordförandeskapen, socialistiska premiärministrars ordförandeskap, har varit förbundskanslerer.
Liberalerna tilltalas absolut inte av de recept som har lagts fram, bland annat av det nuvarande ordförandeskapet i form av Lafontaines ord: mer statliga investeringar, mer keynesiansk politik och mindre hänsyn till de avtal vi har ingått beträffande exempelvis stabilitetspakten. Vi tvingas konstatera, med beaktande även av kommissionens analys och Fourçans påpekande i anledning av denna, att i synnerhet de länder som under de gångna åren har utnyttjat den ekonomiska tillväxten på ett så bra sätt som möjligt, som har genomfört strukturella åtgärder och minskat budgetunderskott, har varit framgångsrika både vad gäller sysselsättningen och minskningen av statsskulden, och därmed har intagit en ställning som kan ge dem framgångar även i framtiden. Således är det nuvarande innehållet i de tre stora ländernas konvergensprogram enligt vår mening otillräckligt, och detta är en fråga som jag har till kommissionären. De är för optimistiska. När vi strax skall tala om de globala ekonomiska riktlinjerna är det nödvändigt - kanske kan kommissionen än en gång tala om hur den kan verka stimulerande - att de nationella myndigheterna ser till att de kommer med strukturella planer för att få arbetsgivare, arbetstagare och stat att ta sitt ansvar, och gemensamt komma fram till en plan, där inte bara den ena sidan kommer till tals, nämligen staten själv.

Svensson
Fru ordförande! Det finns en naiv tro på att euron skall frälsa oss ifrån alla ekonomiska problem. Det är dags att vakna upp ur dessa illusioner. Vi vet att euron sjunker, kursen är för hög - euron sjunker mot dollarn, och den sjunker dessutom mot den lilla svenska kronan, vilket är ganska anmärkningsvärt. De finansiella placerarna överger euron för dollarn. Det är därför nödvändigt att stabilisera euron på en lägre nivå.
Varför sker då allt detta? För det första för att de restriktioner som läggs på staterna förhindrar en aktiv konjunkturpolitik och en offensiv politik för tillväxt och arbete från staternas sida. För det andra för att det finns en klyvning av makten över den ekonomiska politiken mellan en helt oansvarig och demokratiskt icke kontrollerbar centralbank å ena sidan och regeringarna å den andra. Denna klyvning försvårar en konsekvent och sammanhållen politik. För det tredje därför att kraven på harmonisering av den ekonomiska politiken mellan länderna är felaktiga. Eftersom ländernas ekonomier och strukturer är olika, så måste de kunna variera sin politik om de skall kunna uppnå samma, gemensamma mål. Om man däremot tvingar dem till samma politik när de är olika, leder det till ökade skillnader och i praktiken till instabilitet. Konvergens i politiken leder till inkonsekvens i ekonomin. Variation i den ekonomiska politiken kan däremot leda till reell konvergens i ekonomierna efter hand.
Erfarenheten visar att alla system med fasta valutakurser, eller stora system med samma valuta, förr eller senare råkar i kris. Så var det 1931, och så var det 1992. Vad vi behöver är ett valutasamarbete med rörliga kurser som på ett ordnat, överenskommet sätt kan parera olika ekonomiska förändringar. Vi behöver det förenat med en aktiv konjunkturpolitik från staternas sida och en effektiv kontroll över finanskapitalets rörelse.

Blokland
Fru ordförande! Inget nytt under solen. Också nu när euron är på plats, är tillväxt, sysselsättning och stabilitet målsättningar som står högt på dagordningen för den ekonomiska politiken. Jag ställer mig helt bakom detta. Men samtidigt förvånas jag av ett betydelsefullt påpekande som strider mot det nyss sagda, nämligen att den europeiska ekonomins struktur och funktionssätt har förändrats grundligt i och med konvergensprocessen. Om så vore fallet skulle alla dessa ord om problemet med den höga arbetslösheten inte behövas.
Att främja sysselsättningen var redan år 1992 också målet med upprättandet av den inre marknaden. Det är alltså inget nytt. Vi får inte heller vänta oss att EMU kommer att lösa problemen. Det allmänna medlet politisk samordning, en samordning som kommissionen prisar som en ekonomisk mirakelolja, kommer inte att fungera. Orsakerna till arbetslösheten ligger på det strukturella planet, och vi måste komma med lösningar på en specifikt regional nivå.
Den nuvarande internationella finansiella krisen blottlägger EMU: s svaga punkter. Det är anmärkningsvärt att just de tre stora EMU-länderna har det svårt och iförda tvångströjan EMU kippar efter andan. Den som förvånas av detta behöver bara läsa igenom protokollen från maj 1998. Redan då stod det klart att Frankrike och Italien inte levde upp till villkoren för EMU ur strukturell synpunkt. Det är befogat att kommissionen insisterar på att fortsätta med de strukturella reformerna och med lönesänkningarna, men det blir ändock som att kasta in jästen i ugnen när brödet är bakat. Inte heller detta är dock något nytt.
För övrigt kan jag i stort sett stödja resolutionen i den form den har för närvarande. Men de 22 framlagda ändringsförslagen är oacceptabla för oss. Jag hoppas att parlamentet förkastar samtliga av dem.

Berès
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Den ekonomiska årsrapporten har uppenbarligen fått ännu större betydelse sedan vi fick euroområdet. Den ger oss möjlighet att fastställa handlingsplaner på europeisk nivå för vi vet alla att vi inte kan lösa arbetslöshetsfrågan utan en stark tillväxt. Men hur genomför man en tillväxtpolitik på europeisk nivå? Från den synpunkten sett tror jag att betänkandet av Fourçans är ett bra betänkande som förtjänar att kompletteras av några av de ändringsförslag som vi så passande har ingett.
Först och främst behöver vi en investeringsutveckling, både offentliga och privata investeringar i partnerskap. Vi behöver äntligen ta itu med de stora arbeten som vi har talat om sedan länge. Vi måste kanske se över den arbetsförteckning, som vi hade tänkt oss från början, och kanske borde vi mer framhäva nya sektorer, såsom de nya kommunikationsteknikerna, sociala bostäder och stadstransporter, som är faktorer för både tillväxt och sysselsättningsskapande. Kanske behövs det strukturreformer. De är bara möjliga med tillväxt. Att således enbart tala om strukturreformer för att lösa sysselsättningsfrågorna utan att tala om tillväxt räcker inte.
För att utveckla tillväxten bör vi också förmodligen genomföra en ny skattepolitik och betänkandet av Fourçans har med rätta infört vissa av våra ändringsförslag om minskad mervärdesskatt. Jag tror att det är en god väg. Jämfört med dagens situation i Europeiska unionen förutsätter det en högre grad av skatteharmonisering, med iakttagande av en viss lag. För om vi genomför en skatteharmonisering enbart för att minska de nationella budgetarnas manöverutrymme, kommer vi inte att lyckas bekämpa arbetslösheten. Vi behöver en justering av skattesystemet till förmån för arbete. Därefter behöver vi en omläggning av penningpolitiken, såsom det föreslås i vissa av min grupps ändringsförslag.
Vi har stor förståelse för vår tid, där stabiliseringen av centralbankens auktoritet och legitimitet håller på att genomföras: det är en ny institution och den måste skapa sig en ställning. Men vi måste ändå hålla oss till fördragets innehåll. Fördraget anger emellertid tydligt att då prisstabilitet en gång uppnåtts skall penningpolitiken bidra till genomförandet av unionens övriga främsta mål och bland dem är det uppenbart att sysselsättningen ingår.
Fru ordförande, beträffande instrumenten, bara ett litet ord för att på nytt betona nödvändigheten av en samordnad tillnärmning till de allmänna politiska och ekonomiska riktlinjerna samt de vägledande riktlinjerna i fråga om sysselsättning. Vi behöver därför ytterligare överväga den sociala dialogens funktion, så att inte samordningen mellan råden och mellan unionens olika politikområden får ett tomt innehåll.
Den sista faktorn till slut. I årsrapporten skulle vi i år nog snarare ha önskat att få en genomgång av eventuella olika ekonomiska scenarier.
Jag hoppas att plenarförsamlingen kan ta upp ett antal av de ändringsförslag som min grupp har ingett, så att vi kan godkänna betänkandet av Fourçans.

Herman
Herr ordförande! Inför en arbetslöshet där den strukturella komponenten uppskattas till omkring 80 procent - vad Randzio-Plath än säger - skulle det vara logiskt att man framför allt ägnar sig åt strukturreformer. Vi får inte vara naiva, detta är dock ett politiskt problem. För att komma till makten i dag får man inte ha strukturpolitik. Samtliga som har haft det har avlägsnats, och de som har kommit till makten har utlovat enkla botemedel.
Det är vad vi ser i dag. Det är mycket enklare att sänka räntan, öka de offentliga utgifterna och inte röra vid de svåra frågorna, såsom arbetskraftsutbildning, minskning av arbetskostnaderna, etc. Oenigheten emellan oss finns således inte på det vetenskapliga eller ekonomiska planet - vad Katiforis än säger. Vi kan fortsätta att lyssna och kalla på de stora experterna: alla är ense därom. Det är inte ett gräl mellan ekonomer utan det ligger på det politiska planet. Det är således politiskt mycket enklare att genomföra en makroekonomisk politik än en strukturpolitik. Och det är det som splittrar oss!
Randzio-Plath, som alltid påkallar den amerikanska ekonomins framgång, gör raka motsatsen till vad amerikanerna gör, rena rama motsatsen! Hon berömmer den kloka Federal Bank . Federal Bank har en federal överskottsbudget och en lättrörlig arbetsmarknad. Den är i en situation där arbetskostnaderna är 25 eller 30 procent lägre än våra. Och Randzio-Plath förvånar sig över att det går bra i Förenta staterna och det inte går bra hos oss!
Vi måste nog vara realistiska och ärliga mot oss själva. En framgångsrik arbetslöshetspolitik är inte populär, den är långsiktig och därför har vi inte sådan politik i Europa. Så enkelt är det!
Applåder

Trizza
Fru ordförande! Inledningen av den tredje etappen i den ekonomiska och monetära unionen innebär att vi går in i en känslig etapp, en etapp som lägger ett stort ansvar på Europaparlamentet som företrädare för medborgarna. Parlamentet borde kunna lämna viktiga bidrag till debatten och när det gäller att lägga fast kursen för den ekonomiska politiken, genom att utnyttja de kraftfulla möjligheter till statistisk information och detaljerad analys som står till vårt förfogande. Övervakningen är av avgörande betydelse för att vi skall kunna klara av de strukturella reformer som införandet av den gemensamma valutan med nödvändighet måste påskynda. Strukturomvandlingen när det gäller tekniken gör det nödvändigt med en arbetsmarknadspolitik som syftar till utbildning, omskolning, ökad kompetens, dvs. en politik som syftar till att öka produktiviteten och konkurrenskraften. Men detta räcker inte. Arbetsmarknaden stärks av att man befäster en anda av entreprenörskap och konkurrens, genom att man sänker skatterna och harmoniserar skattepolitiken bland medlemsstaterna. Att öka entreprenörernas förtroende betyder att man positivt påverkar produktiva investeringar och sysselsättning.
Medlemsstaterna måste fortsätta att sträva efter en balanserad budget genom att minska på underskotten och utan att öka de offentliga utgifterna. Eurons värde skall bestämmas av marknaden och av de kurssvängningar som där sker. Det är meningslöst att de enskilda medlemsstaterna, var för sig, skall be Europeiska centralbanken om lov att sänka räntorna. Den politiska kontrollen måste ligga hos Europeiska unionen och inte hos de enskilda medlemsstaterna. Man måste vara uppmärksam på de asymmetriska chockerna, och försöka ta efter det som sker i USA. Detta kan man emellertid bara göra om den ekonomiska unionen åtföljs av en kraftfull politisk union.

Pérez Royo
Fru ordförande! Jag måste börja med att säga att vi inte är eniga med förslagen i kommissionens meddelande, i vilket man lägger fram den ekonomiska årsrapporten för 1999.
Kommissionens meddelande, som är utgångspunkten för fastställandet av de allmänna ekonomiska riktlinjerna, utgår ifrån en analys som vi inte kan dela.
Meddelandets titel är " EU: s ekonomi vid tidpunkten för införandet av euron: Att främja tillväxt, sysselsättning och stabilitet" . Jag har letat efter detta att främja tillväxt, sysselsättning och stabilitet i meddelandet. Det finns förvisso en tillfredsställelse över stabiliteten, men ni kommer inte någonstans att finna ett främjande av tillväxten eller sysselsättningen.
Den europeiska ekonomin står för närvarande still, efter två års tillväxt som i och för sig inte var överdrivet stor. Vi kan diskutera om det är inledningen till en nedgång eller om det bara är en försvagning, men uppgifterna är givetvis oroande. De tre viktigaste ekonomierna i Europeiska unionen, som står för 75 procent av euroområdets BNI, befinner sig i följande situation: den tyska ekonomin hade det sista kvartalet förra året en negativ tillväxt; den italienska ekonomin har haft en mycket svag tillväxt de senaste två åren, under 1, 5 procent, och i fråga om den franska ekonomin står man i begrepp att göra en översyn över tillväxtperspektiven för i år, även om det är den som har den bästa tillväxten av de tre.
Det föreligger alltså en verklig risksituation för den europeiska ekonomin och till och med, om ni tillåter det, för världsekonomin. Med en nedgång i praktiskt taget hela världen, utom i USA och Europeiska unionen, skulle ett eventuellt stopp på den europeiska motorn - och vi säger ingenting om ett stopp, vilket också är möjligt, vad gäller USA -, skulle få katastrofala följder för ekonomin och situationen i världen.
I denna situation kan vi diskutera om arbetslösheten är strukturell eller konjunkturell. Det står klart att arbetslösheten åtminstone på kort sikt, till och med på medellång sikt, utan en politik som kraftigt främjar tillväxten, kommer att fortsätta att ligga på en sådan hög nivå som inte är godtagbar i våra samhällen.
Vad säger då kommissionen om detta? Ja, efter en mycket tillfredsställande analys av stabiliteten, säger man att vi har en fördelaktig situation ur penningstabilitetssynpunkt, och att dessa positiva effekter skulle kunna stimuleras genom en förbättrad policy mix - som man säger på sidan 39.
Men låt oss gå längre fram, till sidan 67 där det står: " Produktionsgapet för euroområdet är fortfarande obestridligen negativt, både på grund av reservkapacitet och det mycket stora överutbudet på arbetsmarknaden" . Emellertid fortsätter man: " När det gäller finanspolitiken förväntas de strukturella offentliga underskotten åter att minska gradvis under 1999, medan uppfyllande av Stabilitets- och tillväxtpaktens regler bör säkerställa sunda offenltiga finanser på medellång sikt" . Vi är inte eniga, trots risken att anklagas för att vara keynesianer, med detta upplägg. Vi delar snarare det som finns i den andra rapporten som precis har kommit " Rapport sur l'état de l'Union Europeénne" , av Jean-Paul Fitoussi, där vi kan läsa följande: " Ingenting tyder på att vi står inför ett överutbud i finanspolitiken. Det tycks snarare som om den överdrivet restriktiva karaktären i penningpolitiken till stora delar är orsaken till ökningen av de offentliga underskotten i euroområdet under åttiotalet och i början av nittiotalet" .
Regeringarna har ett intresse av att tydligt samarbeta, på ett mer systematiskt sätt, inom Eurorådet, för att utarbeta den bästa möjliga harmonin mellan penningpolitiken och finanspolitiken. Det är detta vi väntar på, en beslutsam åtgärd inom Eurorådet för att på nytt, genom finanspolitiken, lansera den tillväxt som vi för närvarande inte har i Europa.

Mendes Bota
Fru ordförande! Vi måste gå emot denna tendens till psykologiska volter i analyserna av ekonomiska förväntningar. Det går alltför lätt från eurofori till euro-skepticism och vice versa. Det är en balansgång mellan konsumenternas optimism och industrins tvivel. Vi måste verkligen oroa oss. Vi måste vara uppmärksamma på farorna för ekonomiskt slirande såväl utifrån som inifrån själva Europeiska unionen. Men budskapet från detta parlament till befolkningarna och regeringarna får inte vara pessimistiskt, utan måste bestå av stränghet och krav på dem själva.
1999 kommer trots allt, att bli ett år av ekonomisk tillväxt i gemenskapen. Den kan bli 2 procent, den kan bli 2, 5 procent, men det kommer att bli tillväxt. Den verkliga uppgiften kommer att bli att påverka denna tillväxt så att den leder till sysselsättning. Vi hoppas att det finns klarhet nog för att stärka samordningen av budget- och lönepolitiken samt penningpolitiken. Vi hoppas också att det finns mod nog att undvika alla avvikande tendenser som äventyrar uppfyllandet av stabilitets- och tillväxtpakten. Trovärdigheten för denna pakt är den bästa garantin för låg ränta under lång tid och med en kontrollerad inflation. Vi måste göra en kollektiv ansträngning som involverar arbetsmarknadens parter i samordningen av lönepolitiken och som involverar medlemsstaternas regeringar i att skynda på de nödvändiga strukturreformerna och gå förbi sina egna stabilitetsprogram, där budgetkontrollmålen är minimalistiska, men trots allt tenderar till jämvikt, kanske fram till ett överskott senast år 2002.
De offentliga investeringsutgifterna i unionens femton länder utgjorde tre procent av BNI 1991. Sedan dess har inte denna proportion upphört att minska utan hamnar 1998 på bara 2, 1 procent. Att stimulera de transnationella näten, satsa på utbildning, yrkesutbildning och informationssamhället kan bidra till att vända på denna situation. Samtidigt måste vi minska skattebördan för arbete och minska budgetunderskotten. Det är denna typ av nyheter, rekommendationer och förutsägelser som man förväntar sig av de allmänna ekonomiska riktlinjerna som utlovats till den 30 mars.
Tillväxt, sysselsättning och stabilitet är de magiska orden i nutidens diskussioner. Denna stabilitet börjar inom Europa, och har som grund de finansiella kriserna i Ryssland, Sydostasien, Latinamerika och överhettningen av den amerikanska ekonomin. Vi måste hålla oss lugna mitt i stormen.

Lukas
Fru ordförande! I sitt intressanta betänkande berör Fourçans med all tydlighet de viktigaste ämnena i den europeiska ekonomiska politiken. Han talar för en stabilitetsinriktad penningpolitik samt en gedigen budgetpolitik. Vi ger honom vårt stöd för det.
Vi delar hans oro för storleken på de aktuella, för 1995 förutspådda, underskotten i den offentliga budgeten i Tyskland, Frankrike och Italien, som uppgår till minst 2 procent av bruttonationalinkomsten. På grund av dessa länders ekonomiska betydelse kan vid en kris allvarliga konsekvenser för de mindre partnerländerna väntas. Av de många förslag som jag stöder vill jag med tanke på tidsbristen bara ta upp tre: viljan att med hänsyn till konkurrenskraften i ökad grad koppla investeringarna till forskning, utbildning samt yrkes- och vidareutbildningen, vidare viljan att minska konsumtionen av icke förnybara tillgångar och att utveckla nya tekniker; slutligen nödvändigheten av att sänka arbetskostnaderna utan att äventyra finansieringen av den sociala säkerheten.

Katiforis
Fru ordförande! Först skulle jag vilja göra ett påpekande om den amerikanska ekonomin. År 1992 befann sig Amerika i kris, herr Herman, och det tog sig inte ur krisen genom att mildra reglerna, för reglerna i Amerika var redan liberala, och där fanns inte den reglering av marknaden som ni säger hämmar den europeiska ekonomin. Amerika tog sig ur krisen 1992 med Reaganadministrationens underskott. Detta är några fakta som ni inte kan bortse från, när ni vill vara så realistisk. För övrigt är våra meningsskiljaktigheter naturligtvis också politiska. Vi vill föra en politik för arbetstagarna, medan ni vill föra en politik för kapitalägarna. Och vilket är svårast, att ta strid med arbetstagarna eller med kapitalägarna? Det får framtiden utvisa. Vår uppgift är inte alls lätt, som ni antyder, men vi begär inte heller att den skall vara lätt. Vi har en radikalt annorlunda inställning i sociala och politiska frågor.
Beträffande betänkandet skulle jag vilja gratulera Fourçans för den intellektuella kvaliteten på hans arbete, men tyvärr kan jag inte dela hans allmänna inställning, som naturligtvis beror på hans politiska inställning. Kommissionens rapport har i fem år byggt på följande teknik: den utnyttjar varje tänkbar, tillfällig förbättring av ekonomin för att kunna säga " var så goda, här ser ni att vår politik har lyckats, det börjar bli fart på Europa" . När det blir en nedgång, är det aldrig vårt fel utan andras. Nedgången beror på kriserna i tredje världen, som tredje världen naturligtvis bär ansvaret för, och våra egna finanshajar är inte inblandade. Varken kommissionens rapport eller Fourçans talar om vilket ansvar vår egen finansspekulation har för katastroferna i Asien, katastrofer som också vi kommer att få betala för, och som vi redan har börjat betala för.
Den genomsnittliga tillväxttakten i den europeiska ekonomin ligger kvar på 1, 9 procent, dvs. en procent mindre än vad som krävs för att vi skall kunna minska arbetslösheten. Så har det varit i ungefär tio år. Investeringarna ligger kvar på samma nivå, trots att kapitalets vinster har kommit upp till samma nivåer som 1960. Varken Fourçans eller kommissionen gör sig mödan att fråga varför det är på detta sätt.
I motsvarande årsrapport för två år sedan hette det att utvecklingen i Europa inte längre bygger på exporten utan börjar bli beroende av den inre efterfrågan och investeringarna. Vad är det vi ser nu? Så snart den internationella ekonomiska krisen leder till minskad europeisk export, börjar lågkonjunkturen igen. Var finns den inre dynamik som ni säger att vi har börjat bygga upp? Kommissionens politik har misslyckats, och vi måste förkasta den i sin helhet. Vi har blivit som Bourbonerna, herr Fourçans och herr kommissionär, som ingenting lärt och ingenting glömt. Och ni vet mycket väl vilket öde som drabbade Bourbonerna på grund av den ståndpunkt de intog.

Ilaskivi
Fru ordförande! När Europeiska centralbanken startade sin verksamhet är EU: s hela ekonomisk-politiska maskineri nu berett att ta emot de utmaningar som är förknippade med den kommande ekonomiska utvecklingen. ECB: s och kommissionens samt rådens koordinerade samarbete kommer att spela en central roll när man strävar efter att säkerställa en positiv utveckling för såväl EU-området i sin helhet som medlemsländerna.
Man måste betona att ett stabilt penningvärde, som ECB kraftigt understryker, får inte vara den ekonomiska politikens enda målsättning. En tillräcklig tillväxt samt bekämpning av konjunkturstörningar måste prioriteras lika högt. Det är bara på det sättet man kan trygga en hög sysselsättning som för medborgarna är av yttersta vikt.
ECB stöder sig i sin politik i första hand på regleringen av penningmängden. Härmed tror den på den kvantitetsteoretiska ideologin. Den tillhör lärorna under detta sekels första halva, inte det nya millenniets tankevärld. Det är inte heller rätt att kommissionen ständigt understryker att man skall ha överbetonat uppfyllandet av konvergenskriterierna. Då tar man inte hänsyn till den keynesianska finans- och budgetpolitikens synpunkter. Överskottet skall bromsa överhettningen, när en ekonomisk kris hotar skall man vara beredd på återhämtning med hjälp av underskott.
Budgetunderskottet borde ses inom ramen för hela konjunkturcykeln. Detta accentueras speciellt nu när prognosen för det innevarande årets offentliga underskott i de tre största euroländerna är minst två procent, dvs. rörelse- och återhämtningsmarginalen är nästan obefintlig. Parlamentet måste sålunda följa utvecklingen och vid behov höja sin röst till förmån för en realistisk tillväxt-, sysselsättnings-, struktur- och återhämtningspolitik.

Ettl
Fru ordförande! Mina damer och herrar! Det är visserligen så att man så fort man har möjlighet framhåller nödvändigheten av en samordning av de olika ländernas ekonomiska politik; praxis visar oss dock att det är långt mellan analys och bedömning av de viktigaste aspekterna i den ekonomiska situationen å ena sidan och ett fattande av de nödvändiga besluten å den andra. Av den anledningen vore en handlingsplan påkallad redan nu, för att vi skall komma vidare.
Även i föreliggande betänkande av Fourçans - som jag i det stora hela välkomnar - saknas i förslagen modet till en ökad och bättre samordning av finans- och penningpolitiken. Av de ekonomiska ramvillkoren, vilka överskuggas av investeringsutmattning, kommer vi knappast att få det behövliga tillväxt- och sysselsättningstillskottet.
I samband med det vill jag peka på att det nog mest är av rädsla som vi sparar; och att tillbe budgetsanering - som i och för sig kan vara betydelsefull - som en avgud är säkert otillräckligt. Sådant har ingenting att göra med keynesianism, som ofta missförstås. Så länge det inte lyckas att med förnuftig polemik bedriva en samordnad ekonomisk politik, där också penningpolitiken får spela en avgörande roll inom och utom Europeiska unionen, kommer det knappast att lyckas att främja sysselsättning, tillväxt och stabilitet.
Vad som bör välkomnas i Fourçans betänkande är det ansvarsfulla sätt på vilket frågan om inkomst och konkurrens hanterats. Därigenom tycks det bli så att till den bestående, komplicerade ekonomiska situationen läggs vissa effekter med negativ påverkan på köpkraften. Det skulle motverka tillväxten, vilket vore det sämsta tänkbara scenariot för oss. Nu behöver vi idéer, mer idéer och mod till att öka sysselsättning och tillväxt.

Porto
Fru ordförande! Den ekonomiska årsrapporten för 1999, första året med euron i gång, framhäver på vederbörligt sätt de framsteg som har uppnåtts så att " en stabilitetskultur och en ram för inriktningen på stabiliteten nu är fast etablerad i unionen" . Genom detta har man uppnått det som, med rapportens egna ord - till vilken jag gratulerar kommissionären -, betraktas som " en revolution i alla medlemsstaters mentalitet" .
Detta skedde för att den nominella konvergensen som krävs enligt Maastrichtfördraget för att kunna gå med i eurosamarbetet (och nått en " låg inflation och ränta under lång tid" och till " en allt sundare budgetsituation" ) inte hejdade ekonomiernas tillväxtnivåer, från 2, 7 procent 1997 till 2, 9 procent 1998, och har dessutom, i förhållande till den tidigare femårsperioden, förbättrat skapandet av sysselsättning med 5, 1 miljoner arbetstillfällen mellan 1996 och 2000, efter minskningen med 4, 6 miljoner mellan 1991 och 1995.
Framgången kom för övrig i en period med en tydlig global instabilitet, främst i Asien och Ryssland och på senare tid i Latinamerika (med 20 procent av världsekonomin i recession och 10 procent nära recession).
Det handlar om en omständighet som bidrar till en nedjustering som nu skall göras i förhållande till 1999. Men då vi inte får sväva i tvivelsmål angående de allmänna resultat som har uppnåtts, det goda resultatet efter den långa vägen till den ekonomiska och monetära unionen, krävs det att en rigorös och realistisk politik genomförs, så som har föreslagits i Fourçans betänkande, till vilket jag gratulerar.
Bland andra aspekter skall jag bara nämna denna: de offentliga investeringarnas roll borde utan tvivel uppmärksammas särskilt, då man inte, genom stabilitets- och tillväxtpaktens krav, kan öka budgetunderskottet. Föredraganden understryker, i punkterna 25 och 26, " att man utför en analys som leder till att definitionen av offentliga investeringar tillnärmas och blir enhetlig i hela Europeiska unionen" , då dess ökning " kan leda till att de offentliga utgifterna omfördelas så att man kan minska budgetunderskotten samtidigt" . Jämfört med andra viktiga inlägg, men kanske med mindre finess i till exempel vad gäller områdena flexibla marknader och yrkesutbildning av människor, är de offentliga investeringarna ett svårt mål att förverkliga, vilket från unionens sida därför motiverar, främst från kommissionen och medlemsländerna, ansträngningar för att fundera över konkreta åtgärder som bör genomföras vid respektive rationalisering.

Garosci
Fru ordförande! Den ekonomiska årsrapporten åtföljs alltid av ett slags kondoleansbok där man redovisar allt det som inte fungerar inom Europeiska unionen. Men i år är scenariet ett annat. Nu har vi ett gemensamt instrument, dvs. euron, som tvingar oss till en helt annan sammanhållning än tidigare år. Vi vet att tillväxtprognoserna för hösten -98 har fått skrivas ner i samtliga medlemsstater och vi vet också att Frankrike, Tyskland och Italien själva står för tre fjärdedelar av BNI inom euroområdet. Om en enda av dessa stater skulle hamna i kris, så skulle hela euroområdet känna av det. Vi står med andra ord inför tre nya situationer, som kräver minst tre olika svar. De nya situationerna är följande: för det första en ny homogenitet som beror på euron, dvs. en harmonisering av skatter, avgifter och banksystem - just i går kväll, runt midnatt, diskuterade vi och kritiserade vi bankerna, som ännu inte har accepterat euron - för att fortsätta saneringen av de enskilda medlemsstaternas budgetar. För det andra en tilltagande sektorisering av marknaden, eller snarare en " tertiarisering" : vi måste se med större intresse på handel, turism, tjänster och hantverk. Slutligen, en ny marknadsdimension: de stora företagen fyller sin funktion, men det är i första hand till de små och medelstora företagen vi måste vända oss när det gäller framtiden.
De tre svaren är följande: en ekonomisk, men också social bedömning av marknaden, en realistisk lönepolitik, framför allt när det gäller ungdomar som söker sina första jobb och, slutligen, riktade offentliga investeringar i samverkan med privata investerare. Jag tror därför att målsättningen för den ekonomiska politiken måste samordnas med sysselsättningsstrategin och därmed är och förblir euron, i detta historiska ögonblick av det europeiska konstruktionsarbetet, det viktigaste svaret och samtidigt den största möjligheten. Euron är verkligen inte målet, men den är instrumentet för att uppnå målet och den borde alltid ses som en mycket betydelsefull utgångspunkt, så som den var tänkt, men ändå bara en utgångspunkt för vårt arbete.

Rübig
Fru ordförande, mina ärade damer och herrar! Vad vi talar om är en sysselsättningspakt; med det menar vi att sysselsättningen kan säkras genom att arbetstagar- och arbetsgivarföreträdare gemensamt formulerar mål för sysselsättningspolitiken. Här måste vi se upp, för sysselsättningspolitiken och skapandet av arbete bestäms uteslutande av konsumenterna. Det är konsumenten - vi, medborgarna - som avgör vad hon skall köpa, och av vilka företag och från vilka ursprungsregioner. Konsumenten är som tur är klart objektiv. Hon bedömer vilken nytta hon får av ett köp. På den punkten är hon mycket kritisk. När hon går till en butik för att handla kommer hon nog inte att leta efter ursprungsland på varje förpackning, men hon kommer att titta på priset, kvaliteten och hur personlig betjäningen är.
Jag tror att vi bör fokusera mer på att utbilda våra arbetstagare och företag att ta hänsyn till kundens behov och därutöver det som kunden kan tänkas vilja ha i framtiden. Ett välskött verksamhet utmärks av att den bryr sig om vilka behov som kommer att finnas i framtiden. Det behövs också en effektiv stat för detta ändamål. Vi måste se till att statens kostnader minskar, att den statliga förvaltningsapparaten blir effektivare och att de områden som inte längre används blir ersatta av andra; med andra ord måste vi se till att improduktiva delar i den offentliga förvaltningen får genomgå en omvandling så att vi får en verkligt tjänsteinriktad förvaltning. Också det är en speciell uppgift för Europeiska unionen. Vi skall här föregå med gott exempel. Det är ett mål som jag tror det lönar sig att arbeta mot.

Caudron
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Innan jag går längre i mitt uttalande vill jag säga föredragande Fourçans att jag uppskattar det högkvalitativa och seriösa arbetet. Även om vi har stora meningsskiljaktigheter om vilken politik som skall genomföras såväl på det nationella som på det europeiska planet, vill jag berömma den intellektuella ärligheten och vissa intressanta förslag.
Vad gäller de allvarliga reservationer som jag vill göra mot texten, så gäller det naturligtvis väsentligen det som jag skulle vilja kalla besattheten med budgetunderskott. En annan meningsskiljaktighet, eller en annan besatthet vill jag säga, rör arbetstagarna och deras så kallade brist på smidighet och flexibilitet. Inga större nyheter på dessa områden. Vi har i själva verket inte samma tillnärmning till arbetslösheten och inte heller samma uppfattning om arbetstagarnas plats i ekonomin.
Men jag har också parallellt funnit många punkter där vi har samma åsikt, särskilt i detta fall om erkännandet av nödvändigheten av vissa offentliga investeringar samt kritiken mot uttag av bankavgifter av användare av betalningsmedel i euro.
Beträffande den första punkten delar jag i stort hans idéer om att Europa borde syssla mer med det som rör sig kring kommunikationer och dess infrastrukturer. Jag samtycker till att samhället bör fullgöra sina förpliktelser fullt ut när det gäller yrkesutbildning och utbildning, vare sig det gäller grundutbildning eller fortbildning.
Jag har redan, beträffande den andra punkten, vänt mig flera gånger till kommissionsledamöterna de Silguy och Monti om skattefrågan. Jag anser att kommissionen bör agera snabbt, därför att i denna mellanetapp gäller det eurons trovärdighet.
I mina ögon är sammanfattningsvis betänkandet av Fourçans ett seriöst betänkande. Han döljer inte motsättningarna mellan högern och vänstern och är till och med mycket försynt när det gäller ifrågasättandet av vissa arbetstagarrättigheter. Han lämnar likväl intressanta förslag, som är värda att diskuteras.

von Wogau
Fru ordförande, kära kolleger! Jag vill börja med att tacka vår föredragande André Fourçans och gratulera honom till hans betänkande.
I föreliggande betänkande konstateras att den europeiska ekonomin uppvisar ett antal solida nyckelvärden - hög räntabilitet på investeringar, historiskt låg inflation och räntesatser. Ändå måste man konstatera att vi för närvarande tvingas justera ned tillväxtförväntningarna avsevärt. Vi måste fråga oss vad som är orsaken till dagens situation.
Den trögare ekonomiska tillväxten kan otvivelaktigt till viss del förklaras av icke-ekonomiska förhållanden. Dessa förhållanden är dock inte den enda orsaken. Detta framgår om inte annat av att handeln med sådana krisregioner som Ryssland, Brasilien och Sydostasien endast står för en högst begränsad del av Europeiska unionens bruttonationalprodukt. Den verkliga orsaken till den svaga tillväxten är avsaknaden av investeringar - och jag tror att vi här i stort är eniga om det. Vissa lägger skulden för detta på Europeiska centralbanken med motiveringen att diskontot är för högt. Men detta påstående kan inte annat än överraska, eftersom såväl den korta som den långa räntan för tillfället är historiskt låga.
En del av ansvaret för den aktuella svaga tillväxten i unionens ekonomi ligger hos den osäkra ekonomiska politiken i vissa stora medlemsländer, något som gör att företagen blir osäkra och investeringar uteblir. Företagen investerar inte när de inte säkert vet hur mycket de måste betala i skatt och sociala avgifter i slutet av året. Det är här Europeiska unionens ekonomiska politik måste sättas in. Huvudskälet till den svaga tillväxten och den osäkra sysselsättningen kan helt klart sökas i den ekonomiska politiken, inte hos centralbanken. Som dialogpartner till Europeiska centralbanken får vi inte tillåta att denna görs till syndabock för fel som har begåtts av andra.
En annan fråga som för tillfället dominerar den ekonomisk-politiska diskussionen är frågan om den europeiska valutans styrka. Det som är utslagsgivande för eurons styrka och för medborgarna är inte det försvagade värdet gentemot andra valutor, utan dess inre stabilitet. Med en genomsnittlig inflationstakt i Euroland på 0, 8 procent råder prisstabilitet. Prisökningstakten i Förenta staterna med vilken vi jämförs, är mer än dubbelt så hög som hos oss i Europeiska unionen. Men skälet till att eurokursen fallit gentemot den amerikanska dollarn ligger främst i att de internationella finansmarknaderna inte har fullt förtroende för den ekonomiska politiken i de stora länderna i Europeiska unionen.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har i det aktuella betänkandet med en majoritet ställt sig bakom en ekonomisk politik enligt den sociala marknadsekonomins principer och mot ett uppmjukande av stabilitetspakten. Endast på så sätt kan det förlorade förtroendet vinnas tillbaka och vi återigen få ökad tillväxt och sysselsättning.

de Silguy
Fru ordförande, damer och herrar parlamentsledamöter! Jag vill först berömma föredraganden, Fourçans, för ett allsidigt och noggrant betänkande, som detaljerat tar upp de främsta aspekterna, och till och med samtliga aspekter i den multilaterala övervakningsprocessen vars första etapp är, vill jag påminna om, den ekonomiska årsrapporten.
Jag samtycker personligen i stort med hans muntliga framläggning och jag har med stort intresse lyssnat till debatten, som för övrigt kanske blivit mer politisk enligt min åsikt, det är kanske närheten till valet som gör det, och med en mer markerad splittring än de senaste månaderna.
Jag har lust att säga: låt oss titta på resultatet och vara pragmatiska. När den nuvarande församlingen valdes 1994, lämnade den år 1993, då Europa hade haft en konjunkturnedgång på 0, 5 procent. År 1998 registrerades en tillväxt på 2, 9 procent. 1994 låg underskotten på 5, 4 procent och de ligger på 1, 5 procent för 1998. 1994 låg arbetslösheten på 11, 1 procent och 1998 ligger den på 10 procent, den har således gått ner i Europeiska unionen under denna mandatperiod.
Såsom föredraganden anmodar oss och med litet distans, om ni tillåter, till de anteckningar som man har förberett för mig, skulle jag vilja göra några kommentarer mot bakgrund av debatten, som var mycket intressant och mycket nyttig. Först och främst om situationen för den europeiska ekonomin, innan jag kommenterar de olika aspekterna av den ekonomiska politiken i Europa.
Beträffande den första punkten, situationen för den europeiska ekonomin, anser jag verkligen liksom föredraganden att den europeiska ekonomin är påverkad av krisen i världen, men i vissa uttalanden, i synnerhet av von Wogau och Pérez Rojo, hörde jag vissa tongångar som jag personligen anser litet överdrivet pessimistiska på grund av att situationen snarare tycks mig mindre oroande än för en tid sedan, även om den fortfarande är osäker.
På utrikesplanet kan vi i själva verket snarare bevittna en stabilisering på den asiatiska fronten, jag tänker på Korea och Thailand, eftersom osäkerheten faktiskt huvudsakligen gäller Japan. Reformer inom finans- och banksektorerna har tillkännagetts i Japan och bör nu genomföras. På det brasilianska planet verkar situationen följas noggrant och framför allt var den amerikanska tillväxten mycket starkare än planerat under sista kvartalet 1998. Detta bidrar till att vidmakthålla den ekonomiska verksamheten i världen. Och slutligen men kanske också framför allt ger genomförandet av euron oss en monetär stabilitet och ett visst skydd på europeisk nivå. Jag skiljer mig härvid från det som sagts av de Lassus Saint Geniès och Blot: det är bara genom införandet av euron som riskerna för externa chocker minskar i Europa, för den stärker den ekonomiska och handelsmässiga integrationen.
Låt oss snabbt betrakta de senaste olika indikatorerna till vårt förfogande. Beträffande förtroendet för industrin har det på nytt blivit en försämring, men den är svagare än tidigare och i vissa länder kan man till och med se en stabilisering. Jag tänker i synnerhet på Belgien, Irland, Nederländerna och Finland.
Den andra indikatorn: bibehållandet av en hög grad av konsumentförtroende efter den starka förbättringen de senaste månaderna. Det finns också en förbättring av förtroendeklimatet inom byggnadssektorn. I motsats till det som har sagts av Hendrick och Boogerd-Quaak har inte arbetslösheten ökat. Jag har de senaste siffrorna här: 1994 låg den som jag sade på 11 procent, i januari 1998 på 10, 3 procent och i januari 1999 på 9, 6 procent. 1998 skapades 1 700 000 nettoarbetstillfällen i Europa. Sysselsättningssituationen är långt ifrån perfekt, det medger jag gärna, men den förbättras.
Tillväxten under år 1999 kommer således att vara mer dämpad än vad vi hade förutsett för några månader sedan, men en gradvis återhämtning, främst stöttad av privat konsumtion, borde infinna sig under det andra halvåret. Visserligen finns den största osäkerheten i dag i Tyskland och Italien, i synnerhet på investeringssidan. Och därvid sluter jag mig till von Wogaus uttalande, investeringar är i första hand förtroende.
Denna situation bekräftar således kommissionens undersökning. Bibehållandet av en effektiv samordning mellan de olika aktörerna i policy mix bör göra det möjligt att upprätthålla operatörernas förtroende och således fullföljande och utveckling av en sysselsättningsskapande tillväxt.
Det leder mig till den andra serien av kommentarer, det vill säga de främsta riktlinjerna, de olika politikområdenas innehåll. Utvecklingen av det internationella sammanhanget de senaste månaderna skapar en viss osäkerhet, när vi fortsätter med genomförandet av det främsta målet, det vill säga en påtaglig och varaktig minskning av arbetslösheten.
Vad kan vi göra för att stödja tillväxten? Många av er har ställt frågan. Jag tänker framför allt på Pérez Royo och Metten. För kommissionen är det viktigt att reaktionen på medlemsstaternas ekonomiska politik i högre grad samordnas jämfört med den nuvarande situationen. Och det motsvarar samtliga led i policy mix .
Jag börjar med de offentliga finanserna. Många av er har berört frågan. Under 1998 fick vi ju en paus i saneringen av de offentliga finanserna, eftersom det nominella underskottet - ; mindre än 2, 1 procent 1998 jämfört med ; mindre än 2, 5 procent 1997 - döljer det faktum att det strukturella underskottet inte har minskat, vars största del naturligtvis berodde på tillväxtökningen, som var 2, 9 procent 1998. Det är litet beklagligt, eftersom vi har en kort väg kvar till balans igen. Det är ungefär en procents underskott som skall täckas för att vi nästan skall få balans. Jag vill påminna om att vi hade över sex procents underskott i Europa år 1993.
Herr Caudron, ni skall kanske säga att jag också är besatt av minskningen av de offentliga underskotten, men jag för min del är besatt av tillväxt och arbetslöshet. Och aldrig någonsin har offentliga underskott varit sysselsättningsskapande, annars skulle vi veta det och det skulle synas. Ni får således inte sikta på fel mål. Att använda automatiska stabilisatorer, ja, bara då ansträngningarna att sanera budgeten har gett oss nödvändigt manöverutrymme och om minskningen av de strukturella underskotten inte äventyras, annars får det snedvridna effekter.
Herr Caudron, vi kan inte överge stabilitets- och tillväxtpakten. Varför? I första hand, för att ingen, och ingen minister, vill ifrågasätta den och jag tror att de har rätt. Just därför att det inte finns någon tillväxt utan stabilitet. Det som behövs är en komplettering av pakten, varifrån vi framför allt har fått den tillnärmning som används i fråga om sysselsättningen, den europeiska sysselsättningspakten och de idéer som för övrigt lanserades av kommissionen redan i januari 1996 i denna fråga och som nu verkar få mer innehåll.
Kommissionen anser för sin del, och beklagar, att medlemsstaternas stabilitetsprogram i viss grad saknar ambitioner, samtidigt som stabilitets- och tillväxtpaktens mål respekteras, och därvid svarar jag Goedbloed därför att minskningsmålet verkligen är ett absolut minimikrav i stabilitetspakten. Det finns således inget extra manöverutrymme, och utan det kan man faktiskt bli handikappad om det blir en kraftig konjunkturomsvängning.
Kommissionen kommer för sin del att fortsätta att vaka över tillämpningen av stabilitets- och konvergensprogrammen och att medlemsstaternas budgetåtaganden fullgörs. Vad innebär egentligen budgetslapphet? Det innebär en monetär politik som är svårare att genomföra, högre räntor och i själva verket mera arbetslöshet. Jag tror att jag därmed svarar Randzio-Plath. Kommissionen kommer därför att följa situationen och kommer inte att låta någon slapphet utvecklas, det kan jag försäkra er om.
Det andra ämnet som i hög grad har tagits upp i församlingen i dag: offentliga investeringar, i synnerhet av Porto. Privata investeringar måste prioriteras först, för privata investeringar kan mätas mot åtta gånger offentliga investeringar. Vi måste således underlätta och stärka de privata investeringarna eftersom de stöder tillväxten.
När det gäller offentliga investeringar vill jag hänvisa till kommissionens meddelande från den 2 december förra året, där det påpekades att de offentliga investeringarna har gått tillbaka jämfört med BNI. De låg runt 3 procent av BNI i början av 1990-talet och ligger nu på 2, 1 procent av BNI och det är beklagligt, även om talen pekar på olika situationer i olika länder. Omfördelningen av de offentliga utgifterna och utvecklingen av de offentliga investeringarna är således gynnasamma för tillväxten. Det bör uppmuntras.
Jag har antecknat några intressanta idéer som utvecklades såväl av Berès i hennes uttalande som av Caudron, särskilt när det gäller investeringar i vad jag skulle vilja kalla mänskligt kapital. Det är självklart att utvecklingen av de offentliga investeringarna inte bör göras till förfång för konkurrensförmågan, ta sig uttryck i en överdriven obalans i de offentliga finanserna eller genom en höjning av de obligatoriska avgifterna. Det skulle faktiskt få till följd att de privata investeringarna, som är åtta gånger viktigare än de offentliga investeringrna, motverkas.
När allt kommer omkring, och jag vill lugna herr Hendricks på den punkten, beaktar kommissionen och kommer att beakta den offentliga investeringsnivån i sin uppskattning av de offentliga underskotten i medlemsstaterna, i enlighet med artikel 104c.3 i fördraget, vilket Fourçans för övrigt rekommenderar.
Det tredje ämnet i den ekonomiska politiken, löneutvecklingen. Den har i hög grad bidragit till en god dosering av de ekonomiska politikområdena. Det är positivt för sysselsättningen. Arbetsmarknadens parter har visat ett stort ansvar och rent övergripande överensstämmer i dag löneutvecklingen med stabilitetsmålet i samtliga länder inom euroområdet. Jag vet att man i Tyskland har undertecknat avtal som har gett upphov till vissa kommentarer. Vi måste vara vaksamma och se till att löneavtalen ingår i vad föredraganden kallar en rimlig köpkraftsökning, det vill säga som också tar hänsyn till produktiviteten per sektor och per region och som således inte i längden motverkar sysselsättningen.
Debatten i kammaren har varit rik på uttalanden om strukturreformer, vårt fjärde ämne. Visserligen är strukturreformerna nödvändiga för att övervinna de traditionella handikapp som hindrar Europa från att lösa det svåra arbetslöshetsproblemet. Herman, ni nämnde 90 procent i fråga om arbetslöshet av strukturellt ursprung. Det är kanske väl mycket. För min del är det redan enormt om det ligger på två tredjedelar av den procentsatsen. Medlemsstaterna har gjort framsteg i frågan. Vi får inte underskatta dessa, även om det för mig verkar som att ansträngningarna i sin helhet är lite spridda.
Fru Berès, dessa reformer har för min del syftet att säkra ett bibehållande av den höga sociala trygghetsnivån och bör stärka sysselsättningsdelen av tillväxten. Jag tror därmed att det är nödvändigt med en förbättrad arbetsmarknad men också upprättande av ett bättre ramverk för företagen. Och jag gläder mig åt att en del av er - jag tänker på Boogerd-Quaak och de Lassus - tog upp problemet om riskkapital och dess utveckling när det gäller förbättring av kapitalmarknaderna. Jag tror att det är en mycket positiv faktor för att fullt ut dra fördel av eurons verkningar i fråga om innovation och sysselsättningsskapande, och härvid hänvisar jag också till kommissionens meddelande nyligen, som för ögonblicket inte har fått ett konkret innehåll av rådet, vilket jag beklagar.
Avslutningsvis ett ord om den monetära politiken. Den står under Europeiska centralbankens ansvar. Jag beklagar att Berès inte är här, för jag vågar inte - och vill inte - lägga mig i fastställandet av den politiken. Jag skulle bara vilja påpeka att prisstabiliteten nu är väl säkrad i euroområdet och att det för närvarande inte finns någon inflation, eftersom den ligger runt 1 procent.
Jag nöjer mig således med en kommentar om den monetära politiken. Den kommer att vara lätt att genomföra av ECB på ett gynnsamt sätt för tillväxten eftersom euroområdets policy mix inte kommer att bringas ur balans genom en avslappning i budgetpolitiken. Och jag tror att också i den frågan underlättar vi Europeiska centralbankens uppgift genom att avhålla oss från alltför offentliga, och ibland olämpliga, uttalanden.
Jag vill sammanfattningsvis betona att ikraftträdandet av euron sporrar kommissionen till att stärka den operativa sidan av de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Jag vill lyckönska föredraganden till betänkandet och jag vill lyckönska församlingen till debatten i dag. Det är en första etapp i god riktning. Unionens och euroområdets funktion och viljan att fastställa en god ekonomisk politik, som inriktas på tillväxt och sysselsättning, kräver en ständig debatt. Därför har kommissionen alltid velat ha - och vill fortfarande ha - ett nära deltagande av församlingen i den pågående översynen av den ekonomiska politiken.
Jag kan således försäkra er att kommissionen kommer att med största uppmärksamhet granska era iakttagelser om den ekonomiska årsrapporten och kommer att ta hänsyn till dem vid utformandet av rekommendationen om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Rekommendationen kommer att omfatta särskilda rekommendationer för varje medlemsstat och jag önskar att medlemsstaterna accepterar att kommissionen är opartisk i sitt arbete, inte systematiskt kritiserar rekommendationerna och försöker tömma dem på sitt innehåll. Om vi vill göra en verklig samordning av den ekonomiska politiken, tror jag nämligen att det är kommissionens sak att tydligt och offentligen meddela vilken riktlinje den anser skall följas. Därefter skall rådet besluta enligt sin åsikt naturligtvis.
Jag vill tacka och lyckönska er och därför träffas vi således igen den 30 mars för framläggandet av rekommendationerna om de allmänna riktlinjerna.

Randzio-Plath
Fru ordförande, jag vill be kommissionären att fastslå att han i dag motsäger den ekonomiska årsrapporten; där pekade han nämligen på att det i Förenta staterna enbart genom tillväxten kunnat skapas 10 miljoner arbetstillfällen. Och därför menar jag att han än en gång bör slå fast att det behövs tillväxt för att bekämpa arbetslösheten, vare sig det gäller USA eller Europa.

Hendrick
Fru ordförande! Kommissionär de Silguy gjorde sak av att motsäga mitt yttrande om att det inte hade skett någon förändring när det gäller arbetslösheten genom att hävda att det skett en förändring från 11 procent till 10 procent. Om kommissionär de Silguy anser att 1 procent över en period av nästan fem år är en framgång så skulle kanske många ledamöter, om detta var ett nationellt parlament, begära hans avgång. Som fallet är nu, är de förmildrande omständigheterna att vi har haft en världsomfattande recession, trots att kommissionär de Silguy allt som oftast hävdar att vi har lyckats motstå denna recession till nästan 100 procent.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande! Min poäng är samma som Hendricks. Man lade i munnen på mig att arbetslösheten skulle ha stigit enligt min uppfattning. Naturligtvis har jag sett att arbetslösheten har sjunkit en aning. Det är dock så hemskt litet att jag tror att det inte vore bra att komma till medlemsstaterna och säga till vår befolkning att det har hänt särskilt mycket. Därav kommer min kraftiga uppmaning att inom ramen för sysselsättningsriktlinjerna nu äntligen göra det som både parlamentet och kommissionen har föreslagit i åratal.

de Silguy
kommissionen. (FR) Fru ordförande! Jag vill bara kort säga att, å ena sidan, förstod jag inte riktigt Randzio-Plaths fråga: jag sade nog aldrig att det inte behövs tillväxt för att bekämpa arbetslösheten. Tillväxt är naturligtvis nödvändigt för att bekämpa arbetslöshet. Jag har aldrig sagt motsatsen. Jag sade bara - och det har bekräftats och påpekats i alla ekonomiska analyser - att tillväxten ensam inte kommer att räcka till - och räcker inte till - i Europa för att lyckas stoppa arbetslöshetsplågan, och det är också nödvändigt med strukturåtgärder.
Hendrick, jag ville bara, å andra sidan, rätta till det som jag uppfattade som ett rent tekniskt misstag, det vill säga att ni sade att arbetslösheten hade ökat. Jag sade således: nej, arbetslösheten har inte ökat, den har minskat. Ja, 1 procent är faktiskt mycket litet och det räcker inte. Europa borde i stort skapa fler arbetstillfällen över perioden 1995-2000 än antalet förlorade arbetstillfällen över perioden 1990-1994. Jag säger följaktligen att kurvan har vänt, men det finns faktiskt fortfarande mycket att göra för att få stopp på arbetslöshetsplågan, och vi kommer att lyckas genom en makroekonomisk, god, stabil, stabilitets-och tillväxtinriktad politik kombinerad med en dynamisk sysselsättningspolitik, som bör genomföras inom ramen för allmänna och sammanhållna strukturåtgärder.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.00.

EU: s förbindelser med Centralasien
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är gemensam debatt om:
Betänkande (A4-0069/99) av Truscott för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om kommissionens meddelande " Utarbetande av en EU-strategi för relationerna med Centralasiens oberoende stater" (KOM(95)0206 - C4-0256/96).-Rekommendation (A4-0071/99) av André-Léonard för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslaget till rådets och kommissionens beslut om ingående av ett partnerskaps- och samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater å ena sidan, och Uzbekistan å andra sidan (7652/96 - KOM(96)0254 - C4-0418/96-96/0151(AVC).
Truscott
Fru ordförande! Jag skulle först vilja tacka de kära ledamöterna för deras samarbete, förslag och ändringsförslag som har mottagits med stor tacksamhet. Eftersom de fem centralasiatiska republikerna - Kazakstan, Kirgizistan, Tadjikistan, Turkmenistan och Uzbekistan blev oberoende 1991 i samband med Sovjetunionens upplösning, har Europeiska unionen varit engagerad i processen för att bygga upp bilaterala förbindelser med var och en av dessa stater.
De fem staterna är mycket olika vad beträffar folkmängd, yta, resurser och demokratisk utveckling. I kommissionens meddelande om relationerna mellan EU och Centralasiens nya oberoende stater, som offentliggjordes i oktober 1995 fastställde man att Europeiska unionens främsta mål skulle vara att främja stabiliteten i dessa regioner. Detta mål uppnås bäst genom att det utvecklas övergripande demokratiska institutioner, genom att konfliktorsaker elimineras och genom ekonomiska reformer. Med hänsyn till den tid som har förflutit sedan detta meddelande utarbetades skulle det kanske nu vara en lämplig tidpunkt för kommissionen att uppdatera det.
Parlamentet begärde i juli 1995 rådets samtycke till partnerskaps- och samarbetsavtalet med Kazakstan. I fråga om Kirgizistan gav det sitt samtycke i november 1995. Med hänsyn till oron över situationen i Kazakstan sköt parlamentet emellertid upp sitt samtycke till den 13 mars 1997. I fråga om Uzbekistan bestämde utskottet för utrikes-, säkerhets och försvarsfrågor och föredraganden André-Léonard att situationen var sådan att det var helt uppenbart att landet inte levde upp till de allmänna principer som stadgades i artikel 2 i partnerskaps- och samarbetsavtalet, d.v.s. respekterande av demokrati, den internationella rättens principer och mänskliga rättigheter.
Trettio månader senare har mänskliga rättigheter och demokratiska institutioner ytterligare underminerats i Centralasien. Det presidentval som nyligen ägde rum i Kazakstan betraktades i vida kretsar som fusk och som felaktigt. I Uzbekistan har regeringen, efter en rad explosioner i Tashkent den 16 februari, använt detta som en ursäkt för att slå ner på oppositionsgrupper. Det har funnits en speciell oro beträffande säkerheten och behandlingen av Mamadali Murkhmurdov och Munira Nasriddinova. Sedan de ledande icke-våldsamma oppositionspartierna Erk (Frihet) och Birlik (Enighet) har tvingats upphöra, är kommittén för nationell säkerhet (KNB) också upptagen med att häkta och trakassera dissidenter.
I Turkmenistan och Tadjikistan har man, trots det fredsavtal som förra året skrevs under i det sistnämnda landet, gjort små eller inga framsteg vad beträffar situationen med mänskliga rättigheter, och t.o.m. i Kirgizistan, där de mänskliga rättigheterna respekteras på många områden, finns det fortfarande problem med medborgarnas begränsade möjligheter till att byta regering, yttrandefrihet och pressfrihet, en skälig rättegång för de anklagade, religionsfrihet och etnisk diskriminering.
Som ett positivt tecken måste man välkomna att både Kirgizistan och Turkmenistan har infört moratorium för dödsstraff. Jag hoppas att detta kommer att utvidgas till alla centralasiatiska länder. Kommissionen har givit ett löfte om att frågor om mänskliga rättigheter med jämna mellanrum kommer att tas upp som en allvarlig fråga med regeringarna i Centralasien, och att utskottet för utrikes-, säkerhets-, och försvarsfrågor kommer att hållas helt informerat om utvecklingen på detta område. Jag litar på att kommissionär van den Broek kommer att hålla sitt löfte i samband med sina förestående besök i Kazakstan, Uzbekistan och Turkmenistan och rapportera tillbaka till utskottet om sina intryck. Det är beklagligt att kommissionär van den Broek inte kunde närvara här i dag, men jag hoppas att han kommer att hålla utskottet och parlamentet ordentligt underrättade.
Centralasien är ett område av särskild geostrategisk och ekonomisk vikt för Europeiska unionen. Dess betydelse har uppmärksammats ända sedan " sidenvägens tid" och under tiden för det " stora spelet " . Centralasien har avsevärda naturtillgångar, i synnerhet gas och olja. Enligt USA: s utrikesdepartements beräkningar innehåller Kaspiska havet upp till 200 miljarder fat olja, tillräckligt för att försörja världen under åtta år, och 7000 miljarder kubikmeter naturgas, tillräckligt för att försörja Europa i 16 år. Det är tydligt att USA måste engagera sig med länderna i Centralasien och uppmuntra dem att göra sig av med sin gamla mentalitet från Sovjetepoken.
Den roll Tacis spelar, i synnerhet demokratiprogrammet, Traceca, Inogate och Warmpad skall välkomnas. Men gränsöverskridande program och demokratiprogram, som stöds av icke-statliga organisationer bör erhålla ökat stöd. Det miljömässiga förfall man fått i arv, speciellt runt Aralsjön och området för kärnvapenprover i Semipalatinsk måste också angripas med tillräckliga åtgärder från EU. Området har lidit både i och med Asien- och rubelkrisen. Kommissionen, rådet och de internationella finansiella institutionerna måste överväga åtgärder för att hjälpa till att skydda befolkningen i området mot allvarliga ekonomiska svårigheter.
Samtidigt som EU bör uppmuntra till utländska investeringar i Centralasien, ligger en del av lösningen i regionen som sådan d.v.s. att den inför juridiska rättigheter för investerare. För närvarande är EU områdets viktigaste marknad utanför CIS. Om Centralasien skall kunna utveckla sitt ekonomiska oberoende kommer det att krävas utländskt stöd för att utveckla alternativa gas- och oljeledningssträckningar och nya marknader.
Sammanfattningsvis bör EU spela sin roll genom att hjälpa till att bygga upp ett demokratiskt, framgångsrikt och säkert Centralasien i en region som utmärks av skör stabilitet. Centralasien kanske är långt ifrån detta, men dess framtid kommer att påverka oss alla.

André-Léonard
När utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor utsåg mig till föredragande om partnerskapsavtalet med Uzbekistan, ville jag informera mig om situationen på platsen och begav mig till Tasjkent för att möta de politiskt ansvariga och företrädare för det civila samhället och mänskliga rättigheter.
Jag tvingades konstatera att landet, som tillhör före detta Sovjetunionen och blev oberoende 1991, ännu inte har gjort sig fritt från den gamla kommunistregimens metoder. Man har förvisso gjort ansträngningar. En ny konstitution antogs i december 1992, enligt vilken Uzbekistan är en pluralistisk demokrati. En konstitutionell domstol är för närvarande verksam, parlamentet fungerar mer eller mindre bra och en ombudsman ansvarar för att mänskliga rättigheter iakttas. Problemet är att han direkt lyder under parlamentet och således står under överinseende.
Islam Karimov valdes år 1991 med mer än 80 procent av rösterna gentemot en enda övrig kandidat. Parlamentsvalet år 1994 gav en förkrossande majoritet till presidentpartiet, folkdemokratiska partiet, eftersom flera opppsoitionspartier hade förbjudits. President Karimov omvaldes i mars 1995 för en femårsperiod.
De iakttagelser som jag kunde göra var inte lugnande. Yttrandefriheten var i själva verket obefintlig, censur tillämpas och pressen är inte oberoende, det finns bara fyra tidningar som samtliga står under statlig kontroll. Sammanträdes-, förenings-och demonstrationsfrihet beviljas inte. Oppositionspartier är förbjudna. Godtyckliga arresteringar och fängslanden görs dagligen. Tortyr förekommer allmänt och man tillämpar fortfarande dödsstraff. Vi bad naturligtvis Uzbekistans myndigheter att omvandla dessa dödsstraff till fängelsestraff.
Jag drog slutsatsen att det tar lång tid att lära sig demokrati - även här - och sjuttio års kommunism och totalitarism utplånas inte i en handvändning. Därför föreslog jag utskottet för utrikesfrågor att skjuta upp avtalet och ge Uzbekistan en frist på t vå år för att göra framsteg på området för iakttagande av mänskliga rättigheter. Den tidsfristen förändrade tyvärr inte situationen och i dag måste vi konstatera att sådana organisationer för mänskliga rättigheter, såsom Human Rights Watch och Amnesty International , skickar oss alarmerande rapporter.
De senaste kravallerna från den 16 februari visade vilket våld makthavarna kunde utöva. Tre personer hålls fortfarande fängslade och har fått vidkännas allvarliga intrång i sin personliga integritet samtidigt som bevis inte har lagts fram om deras ansvar. Bland dessa personer befinner sig Akedova, ansvarig för en förening för mänskliga rättigheter, sextio år gammal.
Jag vill emellertid ge en möjlighet åt Uzbekistan, för detta land, detta område i världen, behöver vår hjälp, om det så är på det demokratiska, ekonomiska eller miljömässiga planet. Uzbekistan har mycket stora mineral- och gastillgångar, som är dåligt exploaterade. Landet är världens fjärde bomullsproducent. Likväl finns det enligt landets ledare en extrem fattigdom på 15 procent och lönerna ligger i närheten av lönerna i tredje världen. Många Tacis-projekt håller på att utarbetas, det kan gälla projekt i samband med demokrati eller projekt som rör transporter, energi, telekommunikationer, utbildning, drogbekämpning eller miljö. Ni måste veta att drogtrafiken från Afghanistan är kolossal och att 40 procent av drogerna i Europa kommer från detta område.
Jag har inte tid att gå in på detaljer om miljöaspekterna men jag kan säga er att i mer än två timmar flög jag över Aralsjön, eller snarare det som finns kvar av den, och det är en verklig miljökatastrof, vars omfattning Europa inte tillräckligt inser. Pesticiderna, som hällts ut i åratal, har förstört allt och torkat ut sjön. Barnadödligheten är 10 procent högre i detta område än i resten av landet och det gäller också mödradödligheten. Handikappen är många, missfallen räknas inte längre och sjukdomar, inklusive cancer, är legio.
Vi måste snabbt engagera oss i denna del av Uzbekistan, annars får vi bära ett stort ansvar inför detta folk i fara. Dessa iakttagelser har således slutligen påverkat mitt beslut och kommissionsledamot van den Broeks åtagande att avbryta partnerskapsavtalet om överträdelserna mot mänskliga rättigheter fortsätter - såsom för övrigt anges i artikel 2 i partnerskaps-och samarbetsavtalen - har stärkt mig i detta beslut. Van den Broek kommer för övrigt att i slutet av månaden bege sig till Uzbekistan, Kirgizistan och Turkmenistan och jag hoppas att han kan vara vårt språkrör och sedan rapportera till utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor.
Andra faktorer har varit till fördel för förslaget att underteckna partnerskapsavtalet. Det gäller det särskilt oroande regionala sammanhanget i Centralasien och det talade Truscott om, så jag tar inte upp det igen. Den geostrategiska situationen för Uzbekistan, som delar en gräns med Afganistan, och fruktan för spridning av talibanernas islamistiska integrism övertygade mig slutligen.
Kära kolleger, vi måste förvisso vara vaksamma, men det är ytterst viktigt att vi inför 2000-talet framhärdar i vår historiska förpliktelse att se till att mänskliga rättigheter iakttas överallt i världen och att vi också delar med oss av vår kunskap och erfarenhet för att ge framgång åt områden som skall ta igen en stor demokratisk och ekonomisk eftersläpning. Vi får lita på Uzbekistan och hoppas att landet inte sviks. Utrikesutskottet planerar i varje fall en årsrapport till Europaparlamentet om utvecklingen av situationen på demokratiområdet.
Applåder

Ordföranden
Fru André-Léonard! Applåderna visar att åhörandet var bättre än man kunde tro.
Kära kolleger, vi skall avbryta debatten, som kommer att återupptas efter de brådskande frågorna. Innan vi går till omröstning har jag tre förslag om förfaranden.

Perry
Fru ordförande! Jag ber om ursäkt för att jag tar upp denna fråga igen. Det är en fråga som jag tidigare tagit upp. Samtidigt som ledamöterna gick in i denna kammare i morse ägde någon form av demonstration rum utanför, med folk som hade märken fästade vid sina kläder genom vilka man rådde oss att rösta på ett visst sätt. Jag tror inte att några av dem vid detta tillfälle var ledamöter. Jag har ingen kommentar beträffande den fråga de tog upp, men jag anser att detta parlaments ledamöter bör ha möjlighet att komma in i parlamentet utan att finna något slags demonstration utanför dörrarna.
Applåder

Ordföranden
Herr Perry! Jag delar er känsla fullt ut och det tror jag att också en del av kammaren gör. I den här kammaren har ingen av oss någonsin röstat under påtryckningar av vem det vara månde.

Duhamel
Fru ordförande! Jag vill påminna om artikel 109 i arbetsordningen om ordningsföreskrifterna.
Får jag fråga er om artikel 109.1 enligt er åsikt innebär att jag inte kan hålla upp ett plakat " Slut på missbruket, vi vill ha en stadga" , därför att ni anser att det stör sammanträdet eller tvärtom att artikeln inte innebär att jag inte kan göra det, för ni anser att en stadga för assistenterna är en nödvändighet för ett socialt Europa och för allas rättigheter.

Ordföranden
Duhamel! Jag gör absolut inte någon innehållsbedömning. Det är inte ordförandeskapets sak att göra det. Däremot skulle det vara min sak att bedöma om det ni gör stör ordningen. Jag har inte känslan av att det är så.

Falconer
Fru ordförande! I motsats till Perry, innebär det för mig inte något som helst problem att människor demonstrerar för sina rättigheter. Det enda jag skulle vilja säga till assistenterna är att det kanske skulle vara värt att avslöja namnen på vissa ledamöter som inte betalar sina assistenter de skäliga löner som de bör ha rätt till. Vi bör namnge dessa personer, eftersom de håller på att vanhedra detta parlament.
Jag skulle också vilja namnge en institution som är i färd med att vanhedra parlamentet. Denna institution är själva parlamentet. Jag har förstått att folk som arbetar för oss, såsom de freelansande tolkarna, inte har betalats sedan oktober. Jag tycker detta är ovärdigt! Och jag hoppas att varje ledamot av detta parlament finner detta ovärdigt. Om jag hade varit fackföreningsrepresentant, som jag var på skeppsvarvet i Rosyth, skulle det i dag inte finnas en enda tolk i några av dessa bås, förrän förhållandet hade rättats till.
Jag ber presidiet att utfärda en tydlig, bestämd förklaring till varför människor som arbetar hos oss inte betalas på ett skäligt sätt. Jag ber presidiet utfärda denna förklaring före sammanträdesperioden i april.
Applåder

Ordföranden
Herr Falconer! Jag kan säga er att presidiet har tagit sig an frågan. Ni kommer att informeras om hur ärendet ligger till.

Omröstning
Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Ni tillkännagav just att ni skulle ta upp ändringsförslag 90 till delad omröstning. Jag har här framför mig, liksom våra kolleger, den slutliga omröstningslistan. Det nämns ingenting om den delade omröstningen. Jag skulle således vilja fråga er när en begäran om detta inlämnades, vilken dag begäran gjordes och om den inte lämnades in i tid, varför införs den nu. Eftersom vi ligger bakom begäran om omröstning med namnupprop, skulle jag inte vilja att man säger att vi har begärt för många namnupprop, eftersom begäran om delad omröstning nu läggs till begäran om omröstning med namnupprop. Jag skulle vilja ha ett exakt svar.

Ordföranden
Ni kommer att få ett exakt svar, herr Fabre-Aubrespy. Beträffande begäran om delad omröstning lämnades den absolut in i tid, eftersom jag förberedde omröstningarna i natt - jag kunde inte i morse eftersom jag hade ordförandeskapet i strukturfonderna - och begäran om delad omröstning fanns redan med på de papper som har utarbetats av de behöriga avdelningarna.
Däremot, vad beträffar begäran om omröstning med namnupprop, har jag just fått kännedom om den. Men jag skall blunda och ändå förrätta omröstningen med namnupprop.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Jag vill be föredragandena att granska röstanvisningen, vi får inte hamna i den virriga situationen att inte ha motiv för ändringsförslagen och inte heller någon motiveringsdel.

Ordföranden
Fru Palacio Vallelersundi, ni känner väl till parlamentet: vi återupptar aldrig en omröstning.

Palacio Vallelersundi
Fru ordförande! Jag menar den aktuella omröstningen i förhållande till en omröstning som kommer, det vill säga, omröstningen om ändringsförslag 98. Jag säger till kammaren att vi måste vara försiktiga när vi röstar om ändringsförslag 98 så att vi inte är inkonsekventa.

Corbett
Herr ordförande! Jag tror att vad fru Palacio har att säga beror på den omröstning som snart skall äga rum om den sista delen av denna text. Det är fortfarande inte säkert att vi kommer att hamna i den situationen. Även om så skulle vara fallet, kommer det inte nödvändigtvis att påverka de ändringsförslag som vi skall rösta om senare i motiveringen, eftersom man inte nödvändigtvis måste ha detta specifika avsnitt i reglerna för att det skall komma att påverka detta andra avsnitt. De är separata och kommer att fortsätta att vara separata.
Kompromissändringsförslag 182

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Jag är förvånad över att vi har kompromissändringsförslag på detta stadium av diskussionen. Betänkandet har varit föremål för många sammanträden i utskottet. Det har till och med varit föremål för sammanträden i politiska grupper, till och med före behandlingen i plenarsammanträdet. Fristen för att inge ändringsförslag har gått ut. Jag är således emot att ändringsförslag 182 tas upp till omröstning, det kommer för sent.
För att återkomma till min fråga nyss om begäran om delad omröstning vill jag påminna om att fristen för att inge begäran om delad omröstning och sluten omröstning varade till tisdag kväll och inte i går kväll.

Ordföranden
Jag tror faktiskt att fristen gick ut tidigare än i går kväll. Jag sade bara att jag åtminstone hade konstaterat att det ingetts i går kväll.
Jag skall rådgöra med kammaren om vi skall ta hänsyn till detta kompromissändringsförslag.
Kammaren samtyckte till att kompromissändringsförslaget skulle tas upp.
(Parlamentet antog beslutet.)

Ordföranden
Mina varma lyckönskningar till de tre föredragandena som har gjort ett fantastiskt arbete.
Livliga applåder
(Gutiérrez Díaz reste sig och gick fram till Corbett och Palacio. De tre föredragandena gratulerade varandra varmt.)

Lehne
Fru ordförande, mina damer och herrar! Vi har i församlingen beslutat något som jag i egenskap av föredragande inte kan acceptera, vi har beslutat att frågor om sysselsättningsförhållandena skall regleras mellan de parlamentariska assistenterna och ledamöterna genom de allmänna förvaltningsbestämmelser som meddelas av Europaparlamentet. Det finns inga rättsliga grunder i de europeiska fördragen för ett sådant beslut. Detta är inte bara något som jag tycker, utan det är även revisionsrättens uppfattning, vilket framgår av domstolens avgöranden som jag citerade i debatten i går. Dessutom har vi också denna gång tagit med flera motsägelser i beslutsfattandet, som vi fått från betänkandet från utskottet rättsliga frågor och medborgarrätt och tagit upp till omröstning.
Jag anser därför att om vi vill nå fram till en förnuftig lösning i denna fråga, en lösning som också rådet kan fatta beslut om, vilket i slutändan kan leda till att de ouppklarade rättsliga förhållandena mellan oss och våra assistenter äntligen klaras ut, då bör det rättsliga utskottet gå igenom betänkandet på nytt. Jag ansöker således i enlighet med artikel 129 för min grupps räkning om återförvisning till utskottet för rättsliga frågor och medborgarätt och meddelar samtidigt att om ansökan inte beviljas tvingas min grupp tyvärr att rösta emot betänkandet.

Cox
Herr ordförande! Jag skulle vilja tala mot detta. Det kommer kanske att finnas motsägelser i det som vi har röstat för. Detta är ofta fallet. Men det utesluter inte möjligheten att vi kan göra betydelsefulla framsteg med ärendena.
Detta är en reform som både är nödvändig och som borde ha gjorts för länge sedan. Många av våra assistenter befinner sig troligen i en ställning där de mycket lätt kan bli utnyttjade. Många av våra assistenter saknar förmodligen en ordentlig social trygghet och annat skydd. Parlamentet har begärt att man med omedelbar verkan inför en stadga för de egna medlemmarna; det är angeläget att det behandlar sin egen personal med lika stor respekt.
Parlamentet har begärt att en annan europeisk institution skall göra rent i sitt hus. Det borde kräva samma sak av sig självt. Låt oss gå till omröstning och låt oss rösta fram tjänsteföreskrifter.
Applåder från mitten och vänster

Ordföranden
Kära kolleger! Finns det någon talare som stöder begäran om återförvisning till utskottet?

Ullmann
Fru ordförande, jag vet lika mycket som Lehne om svårigheterna med de rättsliga grunderna. Dock skälen som Cox lagt fram för brådskan att få igenom betänkandet och med det den aktuella saken tvingar oss att gå till omröstning. Svårigheterna kan tas upp igen i den interinstitutionella dialogen.

Rack
Fru ordförande, jag vill bestämt be er att klandra kollegan Ullmann för att han begär ordet och sedan, mot er begäran att nästa talare skall vara en som talar för förslaget, säger någonting helt annat. Antingen skall vi i kammaren hålla oss till reglerna eller inte!
Parlamentet avslog begäran om återförvisning till utskottet.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Provan
Fru ordförande! Jag har tålmodigt väntat på att omröstningen skall slutföras, innan jag avbryter förfarandena i parlamentet. Men en intervju har ägt rum uppe på läktaren med kameror och folk som har blivit intervjuade. Jag tror att detta strider mot parlamentets regler. Jag anser inte att vi bör tillåta att parlamentet nedvärderas genom att reglerna inte tillämpas. Jag ber därför er och presidiet att noggrant undersöka vad vaktmästarna på läktaren i realiteten har för uppgifter. Om det finns regler bör dessa tillämpas på ett ordentligt sätt; och om det finns folk som har ett speciellt tillstånd att göra intervjuer där uppe, bör åtminstone parlamentet underrättas.

Ordföranden
Herr Provan, jag lovar er att presidiet skall undersöka frågan.

Lindqvist (ELDR), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Bonde och Sandbæk (I-EDN)
En stor del av förslagen i betänkandet är rena förbättringar, eller nödvändiga anpassningar till en ny situation med Amsterdamfördraget. Det finns dock flera politiska delar där man försöker gå mycket längre genom att ge Europaparlamentet mer makt än vad det finns grund för i Amsterdamfördraget, vilket är oacceptabelt.
Det är ett faktum att parlamentet med Amsterdamfördraget får rätt att godkänna nomineringarna till kommissionen. I betänkandet föreslås dock " val av kommissionen" , vilket är mycket mer långtgående. I dag är det medlemsstaternas folk som indirekt nominerar en kommissionär genom sin regering. Den makten vill man här flytta alltmer från den nationella nivån till parlamentet och därmed den överstatliga europeiska nivån.Ändringsförslag 69 om den internationella representationen är ett annat exempel på att man försöker gå längre än fördraget.
Det finns några förslag i betänkandet som inte är acceptabla av andra skäl. Ändringsförslag 90 föreslår att en grupp inte skall kunna lägga fram ändringsförslag med olika inriktning. Denna typ av censur är inte önskvärd. Många olika uppfattningar skall rymmas inom de olika partigrupperna. Dessutom är den effektivitetsvinst som kan göras med denna förändring helt försumbar.
Ändringsförslag 15 om att man inte längre skall få bilda en grupp med ledamöter från bara ett land kan inte heller godtas. Det har motiverats med att stora länder inte skall ges en fördel, men det är ohållbart. Stora länder har alltid en fördel, t.ex. när det gäller att samla 29 underskrifter. Motivet till denna förändring är att man vill tona ned de nationella politiska skillnaderna i denna församling och därmed skapa en mer europeisk karaktär.
Betänkande (A4-0105/99) av Haug

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, kära kolleger! Jag har liksom samtliga ledamöter i min grupp röstat emot betänkandet av Haug om Europeiska unionens egna medel. Det är beklagligt att parlamentet, såsom det ofta gör, har låtit ideologiska och politiska kriterier dominera emot denna viktiga fråga om den framtida finansieringen av gemenskapsbudgeten över den nödvändiga opartiskhet och öppenhet som borde prägla finansieringen av Europeiska unionen.
Såsom förordades av kommissionen och revisionsrätten i deras rapport om systemet för egna medel fungerar, var lösningen i själva verket att fortsätta den utveckling som vi har haft sedan flera år och låta de BNI-baserade egna medlen allmänt användas, som är den enda faktorn som på bästa sätt anger medlemsstaternas tillgångar.
Tvärtom önskade en majoritet av parlamentet ett finansiellt oberoende av skäl som enbart hade samband med viljan att öka Europaparlamentets makt. För oss verkar detta inte förenligt med den nödvändiga rationaliseringen av gemenskapens budget, vars sammanlagda belopp kan - såsom kommissionen själv gjort gällande - och bör fortsätta att omfattas av stränga ramar.
Jag gläder mig naturligtvis åt att de olika punkterna om samfinansiering avslogs. Det var den enda utgiftskategorin som var föremål för ändringsförslag. Såsom vi sade, stred detta ställningstagande mot fördraget, eftersom jordbruksutgifterna är obligatoriska utgifter. Det fanns dessutom ingen bestämmelse om en nödvändig minskning av övriga utgifter i budgeten, eftersom de inte var obligatoriska. Även om vi således gläder oss åt avslaget av budgetutskottets förslag på denna punkt, kan vi bara beklaga betänkandets allmänna tonläge. Det var därför som vi inte kunde godkänna den.

Bourlanges
Fru ordförande! Bara ett ord för att förklara att jag röstade för betänkandet av Haug efter att ha offentliggjort ett yttrande av minoriteten om betänkandet. Jag ville bara säga att det väsentliga i min argumentering var att jag ifrågasatte om den samfinansiering av jordbruket, som föreslogs i betänkandet av Haug, var förenlig med fördraget.
Eftersom detta inslag uteslöts genom omröstningarna, blev det möjligt för mig att rösta för betänkandet och jag vill säga att jag gläder mig åt att mitt yttrande av minoriteten i utskottet blev majoritetens åsikt i plenarförsamlingen.

Raschhofer
Fru ordförande, vi avslår både medfinansieringsprincipen och införandet av en avtagande skala i stödsystemen. Vi motsätter oss att en revision av den europeiska budgeten görs på bekostnad av bönderna. Vidare motsätter vi oss bestämt att nya delar av de egna medlen exploateras, då vi inte vill tynga medborgarna med ytterligare bördor. Det är också fel att förneka sambandet mellan Sammanhållningsfonden och euroområdet. Det land som är moget för euron behöver inte dessa pengar. Solidaritet kan och får inte vara ensidig.
Sammantaget måste det vara målet med finansieringen av EU-budgeten att nå en högre grad öppenhet och rättvisa. Efter att församlingen avslagit medfinansieringsprincipen - vilket vi välkomnar - och antagit vissa delar av betänkandet som motsvarar vår uppfattning men avslagit andra, har vi beslutat oss för att avstå vid den slutliga omröstningen.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat emot betänkandets förslag om samfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken med de nationella budgetarna. Vi menar att stödet till jordbruket i EU skall trappas ned.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
En förändring av EU: s budget är önskvärd och nödvändig inför framtiden. EU: s budget är alltför omfattande, vilket uppenbarligen leder till stora problem. Inte minst gäller detta alla rapporter om bedrägerier och oegentligheter som kostar skattebetalarna i EU ca 40 miljarder svenska kronor per år, dvs. en summa motsvarande den dubbla svenska medlemsavgiften till EU. Det måste bli en förändring av detta. Framför allt beror mycket på att ingen känner samhörighet med EU och att flertalet enbart ser EU och dess budget som ett sätt att få bidrag.
Förslaget om att EU: s största utgiftspost, jordbrukspolitiken, skall vara samfinansierad med de nationella budgetarna, anser vi vara ett viktigt och riktigt steg i riktning mot att minska EU: s totala budget. Detta tror vi bestämt kommer att leda till att medlemsstaterna blir mer involverade i EU: s jordbrukspolitik, och att de kommer att visa större omsorg om hur anslaget i jordbrukspolitiken handhas.
Vi motsätter oss alla krav i betänkandet om att EU skall börja föra skattepolitik och leda samordningen av den ekonomiska politiken, framför allt mot bakgrund av argument som att EU skall bli en " alltmer betydelsefull global politisk och ekonomisk aktör" . Medlemsstaterna, Europa och världen behöver inte och gynnas inte av en supermakt, vare sig ekonomiskt, politiskt eller militärt.
Punkterna 9 och 11 vänder vi oss starkt emot, eftersom man vill att EU skall få ett klart ansvar för skattelagstiftningen och dessutom behörighet att driva in och använda skatterna. Skattepolitiken och den ekonomiska politiken skall beslutas på nationell nivå, även om det till viss del kräver ett internationellt samarbete kring vissa klart specifika skatter/avgifter. Men det är alltså inte samma sak som EU-beslutad skattepolitik där EU tar hand om skatteintäkterna.

Hyland
Det är lägligt att vi diskuterar detta betänkande då Europeiska unionens ledare är engagerade i svåra och stridiga förhandlingar om den framtida finansieringen av själva Europeiska unionen. Då vi här i dag debatterar frågan om den rabatt som Europeiska unionen beviljar den brittiska regeringen på årlig basis, skall detta ärende nu sättas in i sitt allmänna sammanhang.
Det är tydligt att vissa medlemsstater i EU, mest uppenbart Nederländerna, Österrike och Tyskland, anser att de bidrar med alltför stora summor till Europeiska unionens årsbudget. Det påstås att den brittiska regeringen fick till stånd en alltför fördelaktig överenskommelse vid Fontainebleau 1984 med hänsyn till den rabatt Europeiska unionen årligen beviljar dem.
Detta är nu ett ämne för förhandlingar mellan Europeiska unionens ledare, Europaparlamentet och kommissionen. Ett ramverk för framtida finansiering av Europeiska unionen för perioden 2000-2006 måste komma på plats. En särskild finansiell beräkning är definitivt mycket klar. Europeiska unionens årliga budget kommer fortfarande att höjas genom en uttaxering av individuella medlemsstater till ett maximum av 1, 27 procent av BNI. Man har redan fattat beslut om att den framtida finansieringen av Europeiska unionens utvidgning måste hamna inom ramen för detta budgetanslag på 1, 27 procent.
Det är uppenbart att man måste hitta en kompromiss mellan de länder som hävdar att de bidrar med alltför stora summor till EU, och samtidigt, de länder som under de senaste åren har blivit förmånligt behandlade i Europeiska unionens årliga budget. Den brittiska regeringen faller definitivt in i denna kategori, och allteftersom förhandlingarna fortsätter fram mot toppmötet i Berlin den 25 mars nästa år är det uppenbart att det måste ske en viss lättnad i de regler som styr den summa den brittiska regeringen erhåller från EU varje år genom rabatter.
Med hänsyn till framtida finansiering av Europeiska unionen, är ett alternativ som inte bör övervägas en tänkbar åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken som sådan. Ett sådant beslut skulle få allvarliga följder för Irland p.g.a. vårt speciella beroende av jordbruket och vikten av familjejordbruk som ett väsentligt drag i den ekonomiska och sociala infrastrukturen för lantliga områden.

Martinez
För tredje gången sedan Luxemburgfördraget år 1970 och toppmötet i Fontainebleau år 1984 har problemet om finansieringen av den europeiska uppbyggnaden kommit upp. Beträffande fastställande finns det avtal mellan staterna, men det råder stora åsiktsskillnader om hur problemet skall lösas. Man kan konstatera att EU: s nuvarande finansiering är en illusion, ett samförstånd och en orättvisa och man vet att den står på fyra ben med fyra tillgångar.
Orättvisan finns i uppbördsfördelningen. Tyskland betalar mer än det får ta emot och även Frankrike. Man talar då om nettobetalare. Däremot är Spanien, Irland, Grekland och Portugal vinnare tack vare Sammanhållningsfonden.
Men staternas finansiella balans är mer komplicerad än så. Belgien och Nederländerna, till exempel, betalar tydligen mycket för att de har tullavgifterna på importer över Antwerpen och Rotterdam. Belgien och Nederländerna betalar således tydligen mycket, men uppbär inte riktigt dessa tullavgifter.
Staternas finansiella balans beror dessutom på vilket kriterium som har valts för att göra uträkningarna. Om man i själva verket tar avgiften per capita jämfört med inkomsten, uttryckt i enskild BNI, blir diagnosen den omvända. Invånarna i Nederländerna, som bidrar till Sammanhållningfonden, gör en större enskild uppoffring än invånarna i länderna i Nordeuropa. Det är bara ett exempel på systemets komplexitet. En undersökning av beräkningen av egna medel från mervärdesskatt och BNI och framför allt av den tekniska utjämningsåtgärden för det brittiska bidraget, skulle avslöja en ännu otroligare komplexitet.
Den tekniska oklarheten döljer många illusioner, i synnerhet den stora illusionen att Europeiska unionen finansieras med egna medel, för övrigt skattemedel via mervärdesskatten, medan finansieringen fortfarande görs i form av bidrag av staterna. Det är också en illusion att inbilla oss, såsom kommissionen gör, att öppnandet mot öster och utvidgningen av EU: s befogenheter kommer att göras med en oförändrad sammanlagd budget: 1, 27 procent av BNI.
EU kommer i framtiden att kräva allt större budget och kommer till slut att föra fram problemet om ett skattesystem. Det är där vi har åsiktsskillnader om lösningar. Då vi en gång förkastat den felaktigt goda idén om samfinansiering, vilket faktiskt skulle bli ett nytt medel som skapas i smyg utan ratificering av de nationella parlamenten, återstår de väsentliga åsiktsskillnaderna om principer och tekniker. När det gäller principerna, skall vi fastlägga den brittiska idén om ett rättvist återflöde? Skall vi med enkelt sunt förnuft begränsa skatteuppoffringen för att undvika att vissa plundras, i synnerhet Frankrike?
Skall vi verkligen ha en " gemenskapsskatt" med en allt större BNI-baserad betalning, när man vet att gemenskapsskatt är en orättvis skatt? Vilket, eller vilka, medel som än antas, skall det vara progressivt, såsom Spanien vill, eller proportionellt? Framför allt skall vi behålla enhällighetsregeln för beslut, som är den enda säkra, eller skall vi gå till majoritetsbeslut, varigenom alla snedvridningar till slut förorsakas? Dessa åsiktsskillnader om principer motsvaras av åsiktsskillnader om tekniker.
Skall Europa finansieras genom betalning av CO2? Det är bara De Gröna som kan tro det. Skall den europeiska skatten tas ut på inkomsterna? Det kan fruktas, utom om vi behåller det nuvarande systemet: en finansiering genom bidrag från staterna, för man har alltid vetat att de gamla skatterna är de bästa och slutar med att inge respekt.

des Places
Liksom samtliga franska ledamöter i vår grupp har vi röstat emot det betänkande som godkändes i plenarsammanträdet. Jag beklagar än en gång att ett stort antal kolleger inte har fullföljt sina tankegångar.
Även om vi nog, med en liten majoritet, hade kunnat avslå punkt 13 som föreslår samfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken, fanns det andra faktorer i resolutionen som, enligt vår åsikt, inte var godtagbara och möjliga att godkänna.
Det framfördes i olika punkter i resolutionen att parlamentet ville ha kontroll över gemenskapsbudgeten i sin helhet. Jag anser följaktligen att de som har röstat för resolutionen ställer sig positiva till att de obligatoriska utgifterna försvinner. Sedan Romfördraget har i själva verket samtliga jordbruksutgifter som omfattas av EUGJF varit obligatoriska utgifter, det vill säga att parlamentet bara avger sin åsikt om den här typen av utgifter och att rådet är den enda beslutsfattande institutionen när det gäller denna utgiftskategori.
Jag har hört sägas sedan början av denna mandatperiod att det inte är normalt att 48 procent av gemenskapsbudgeten öronmärks till en yrkeskategori i samhället som utgör mindre än 5 procnet av den europeiska befolkningen. Jag vet således av erfarenhet att den dag då Europaparlamentet beslagtar jordbruksbudgeten, kommer den snabbt att minskas, för att överföras till andra utgifter, och annan politik, medan det glöms bort att den gemensamma jordbrukspolitiken är den enda politik som är integrerad på gemenskapsnivå. Jag vill påminna om att jordbruksbudgeten bara utgör 0, 5 procent av Europeiska unionens medlemsstaters BNI jämfört med Europeiska unionens BNI.
En andra faktor har medverkat till att jag vägrar godkänna betänkandet. I olika delar av den text som har röstats i plenarsammanträdet planeras det faktiskt att öka de europeiska institutionernas budget genom att andra medel skapas än de vi känner till, utan att för den skull öka det övergripande skattetrycket på medborgarna i EU: s medlemsstater. Den första fråga som jag ställer mig är på vilket sätt man kan öka gemenskapsmedlen utan att öka skattetrycket. Det enda svar jag kan finna är att medlemsstaternas budget helt enkelt överförs till gemenskapsbudgeten.
Vi har i dag stora svårigheter att balansera budgeten med tanke på inskränkningarna i samband med konvergenskriterierna på grund av införandet av euron. Jag anser således att förslaget är fullständigt orealistiskt. Europeiska unionens främsta uppgift är att prioritera den gemensamma politiken. Om unionen har budgetproblem, är det inte genom samfinansiering eller gradvis sänkning av jordbrukskompensationerna, som den kan lösa dem, utan genom att avsätta ett nödvändigt samlat budgetanslag för den politiken. För inte så länge sedan, före 1992, utgjorde den gemensamma jordbrukspolitken 70 procent av gemenskapsbudgeten och ursprungligen utgjorde den till och med nästan den sammanlagda europeiska budgeten.
De europeiska jordbrukarna har finansiellt bidragit till införandet av euron genom borttagandet av den procentuella skillnaden mellan ecun och den gröna ecun. Vi ber dem i dag att helt enkelt finansiera utvidgningen av Europeiska unionen till länderna i Central- och Östeuropa, samtidigt som vi vet att deras framtid är ytterst hotad för Europeiska unionen tänker bara på att göra frihandelsavtal och att upplösa resterna av gemenskapens preferenssystem.

Porto
Haugs betänkande har många positiva bidrag, med avvisandet av principen om rättvist återflöde och av det brittiska undantaget, och med förslaget om att egna medel från mervärdesskatt ersätts helt av BNI-källan för egna medel. På detta sätt kommer ett avgörande bidrag att ges för att undvika den aktuella nedgången, som för övrigt minskat under 1997, vilket vi kan se i en intressant figur i Valdeviesos betänkande, i konsekvens med den relativt större betydelse som BNI-källan för egna medel har kommit att få bland de aktuella medlen.
Det handlar om en angelägenhet att beakta i förhållande till " nya" medel som föreslagits, en koldioxidskatt. Två andra förslag, att vinsterna från Europeiska centralbankens penningutgivning (myntskatt) och en antispekulationsskatt (Tobin tax) skall ge intäkter till unionen, är utan tvekan intressanta, men kräver mer övervägande och kan bara ge mindre tillskott.
Med en större betydelse för räntan och med en rättvis fördelning av inkomsterna och som medborgarna kan identifiera sig med (så att en önskvärd accountability förstärks), förstår vi inte varför man inte i första hand försöker komma fram till vad som gäller för beskattning av inkomsterna.
Slutligen är det viktigare att man går mot en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, än mot en åternationalisering, med sänkta priser för konsumenterna och omstruktureringsåtgärder och inkomststöd till de minst gynnade lantbrukarna.

Theorin
Det finns ett behov av att förändra och reformera EU: s system för egna medel. Jag är dock emot det förslag som återfinns i punkt 8 i betänkandet på grund av att det leder till ökad överstatlighet. Jag anser att det i princip endast är rådet som skall fortsätta bestämma om de egna medlen.
Vad avser samfinansiering av jordbruksutgifterna anser jag inte att det är en lämplig lösning. Den jordbrukspolitik som tillämpas i dag måste i grunden reformeras, och vi bör dra ned utgifterna omgående. Eftersom vi bör finna ett generellt system, avvisar jag principen om samfinansiering.

Wibe
Jag röstade emot detta betänkande framför allt därför att det innehåller så tydliga krav på att unionen skall skaffa sig " egna medel" . Konkret betyder detta första steg mot en beskattningsrätt för unionen i sin tur ett stort steg mot ett federalt Europa.
Haugs förslag innebär ett avgörande avsteg från principen om varje folks rätt att i demokratisk ordning " sig självt beskatta" . Detta är skäl nog att rösta emot betänkandet.
Betänkande (A4-0106/99) av Monfils

Novo
Inrättandet av en gemenskapsåtgärd för evenemanget " Europeisk kulturhuvudstad" borde inte enbart innehålla en uppställning för ramarna för kandidaterna, utan också utställande av medel som gör det möjligt för städer med mindre ekonomiska resurser, men med oomtvistliga kulturella, nationella och europeiska värden, att lättare bli europeiska kulturhuvudstäder.
Vi gratulerar till att kravet att kandidaterna skall " säkerställa att befolkningen på bred bas sluter upp bakom och deltar i verksamheten" har godkänts, liksom rekommendationen att städerna kan (bör) ta med den omgivande regionen i sina program. Vi anser och skulle därför vilja att Porto, kulturhuvudstad år 20001, kunde bli pionjär och genomföra dessa riktlinjer redan innan de är verklighet.
Möjligheten att flera länder i samma land kan presentera en gemensam kandidatur är helt och hållet motiverad. En sådan kan göra det möjligt för städer som Tomar och Santarém att, om de så vill, omformulera kandidaturer, som i sig själva är motiverade, och som på det sättet kan bli ännu mer uppenbara.
Betänkande (A4-0098/99) av Lehne

Berthu
Fru ordförande! Betänkandet av Lehne har en mycket berömvärd målsättning: mer öppenhet och rättvisa i fråga om behandlingen av de europeiska parlamentsledamöternas medhjälpare och assistenter.
Tyvärr utvecklar han den goda idén till en harmonisering av föreskrifterna på europeisk nivå, eller till början av en harmonisering av föreskrifterna, i vilka särskilt Europaparlamentet skulle bli arbetstagare, trots att ledamöterna själva naturligtvis fortfarande skulle vara anställnings- eller uppsägningsfria.
Denna utveckling skulle enligt föredraganden stödja sig på en utvidgad tolkning av den nya artikel 190.5 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännnen i Europeiska gemenskaperna, som utgår från Amsterdamfördraget, där det anges att gemensamma europeiska föreskrifter skall fastställas för ledamöterna i kammaren. Gruppen Nationernas Europa är emot denna sammanslagning av föreskrifterna för parlamentsledamöterna, som enligt oss bör fortsätta att omfattas av bestämmelserna i varje land.
Min grupp är också, och ännu mer, emot den breda tolkning av artikel 190.5, enligt vilken man skulle vilja utvidga denna sammanslagning till att omfatta parlamentsledamöternas medhjälpare. Enligt oss företräder den europeiska parlamentsledamoten sitt land, han bör betalas och ersättas av det, och det är viktigt att medhjälparna har samma ordning. Annars kommer vi snart att få se assistenter, som är fullständigt införlivade i den europeiska ordningen och de europeiska tankesätten, spontant föreslå sin ledamot ställningstaganden som går i riktning till en allt större integration därför att de i sin tjänst har blivit oförmögna att tänka sig något annat.
Jag är mycket misstrogen mot det inflytande som innehavandet av en eller annan ställning kan få på individens beteende. Därför tror jag att de nödvändiga rättvisa reglerna för medhjälparna bör fastställas på nationell nivå. De europeiska parlamentsledamöternas assistenter bör anställas på nationell nivå enligt samma lagar, samma villkor och av samma avdelningar som de nationella parlamentsledamöternas assistenter.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries och Theorin
Ledamöterna kan i dag anställa sina medarbetare enligt belgisk eller hemlandets arbetsrättsliga regler, och detta på normala socialförsäkringspliktiga anställningsvillkor. Dagens system har lett till stora skillnader när det gäller arbetsvillkoren bland medarbetare från olika politiska partier och medlemsstater. Flertalet av medarbetarna, däribland de anställda av de svenska socialdemokraterna, har anställningsvillkor enligt hemlandets regler, medan andra medarbetare saknar både anställningskontrakt och facklig representation.
Den brist på dräglig personalpolitik och upprätthållande av arbetsrättsliga regler som Assistentföreningen rapporterar om är oroväckande. Sådant missbruk får inte förekomma. Vi anser inte heller att assistenterna bör beskattas enligt gemenskapsrätten. Förutsättningarna för att en kollektiv lösning skall komma till stånd har ännu inte uppnåtts. Även om Lehnebetänkandet syftar till att reglera de arbetsrättsliga villkoren för parlamentsledamöternas medarbetare, är det inte tillräckligt genomarbetat.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för att införa ordnade förhållande för de parlamentariska assistenterna. Som situationen är i dag, så har 23 procent av dessa inga anställningskontrakt. Det finns tyvärr exempel på assistenter som är anställda utan någon lön eller sociala förmåner. Vi har därför röstat för att det införs tvingande bestämmelser för bland annat anställning och avskedande, lön, sociala förmåner och pensioner. Vi har röstat för att tvingande bestämmelser införs före utgången av denna valperiod. Förhoppningsvis kommer även rådet att ta sitt ansvar, så att vi så snabbt som möjligt kan få ordnade förhållande för alla assistenter.

Blokland och Van Dam
Vi anser att kommissionens förslag om att utsträcka den europeiska arbetsordningen till att omfatta även parlamentsledamöternas assistenter är alltför långtgående. Ledamöterna ansvarar själva för att " sekretariatsersättningen" används på ett bra sätt. Tyvärr visar det sig att många kolleger erbjuder sina medarbetare ringa rättssäkerhet, och arvodena växlar kraftigt.
Föredraganden vill tillämpa en gemensam reglering på de medarbetare som är verksamma i Bryssel. Lönen som han föreslår är lägre än i kommissionsförslaget, men fortfarande för hög enligt nationella måttstockar.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har skapat en oklar blandning, där vissa medarbetare, på ett allt utom entydigt vis, faller under arbetsordningen. För övriga medarbetare uppstår till och med ny osäkerhet.
Ändringsförslagen från PSE nyanserar förslaget, men fråntar även ledamöterna möjligheten att förfoga över personalbudgeten.
Enligt vår uppfattning måste vi begränsa oss till att bekämpa oskicket. Detta skulle kunna ske genom att ställa upp en uppförandekod med minimikrav på arbetsvillkor, tidsbegränsning av praktiktjänst och liknande. Vid mottagandet av " sekretariatsersättningen" skulle ledamöterna vara tvungna att förbinda sig att följa denna uppförandekod.
De nu föreliggande förslagen kunde vi sålunda inte stödja.

Bonde och Sandbæk
Vi stöder helt och fullt assistenternas strävanden för att få ordentliga anställnings-, avlönings- och arbetsvillkor. Det kan inte vara meningen att assistenter till exempel kan avskedas med en dags varsel, eller om de blir inkallade till militärtjänst. De har också rätt till allmän uppsägningstid. Vi är emot onödig byråkrati och menar att de nationella socialförsäkringssystemen måste och skall respekteras. Även om det framlagda förslaget inte är perfekt, så har vi ändå valt att rösta för betänkandet för att på så sätt komma till rätta med den svarta arbetsmarknaden.

Buffetaut
Europaparlamentet har just med några ändringar godkänt kommissionens förslag till rådets förordning om assistenternas situation. En förenklad text möjliggjordes genom att ändringsförslagen förkastades av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och föredraganden.
För att bemöta den otrevliga situation, som vissa assistenter har på grund av bristen på moralisk styrka hos vissa ledamöter i kammaren, föreslog Lehne oss att omvandla kommissionens text till verkliga föreskrifter genom att inbegripa alla bestämmelser om lönegrads-, arbets-, betalningsvillkor, etc... Förutom att det var ett tungt förfarande, som således riskerade att bli besvärlig för rådet, hade föredragandens förslag två nackdelar enligt vår åsikt.
Å ena sidan, genom att överdrivet detaljerade föreskrifter upprättas snedvrids det kontrakt som förbinder parlamentsledamoten med sin eller sina assistenter, när det gäller fastställandet av anställningsvillkoren och också ramen för de dagliga förbindelserna. Å andra sidan, genom att själv ändra kommissionens text hindrar föredraganden parlamentet från att eventuellt göra ändringar i " föreskrifterna" utan att behöva gå via ett förslag av kommissionen som därefter skall antas av rådet.
Vi är politiker och de flesta av våra assistenter arbetar genom oss för sina egna övertygelser. Därför att vissa av oss kanske har glömt att arbetaren är sin lön värd, är det beklagligt att man nu föreslår oss att göra våra medhjälpare till tjänstemän och parlamentsledamöterna till avdelningschefer.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Ledamöter av Europaparlamentet är valda av medlemsstaternas folk och representerar dem i EU. De är inte EU: s representanter i medlemsstaterna. Därför bör deras löner och beskattningsvillkor följa samma regler som gäller för nationella parlamentariker. Europaparlamentarikernas assistenter är knutna till ledamöterna och bör inte jämställas med gruppanställda som är direkt underordnade Europaparlamentets federalistiska struktur. Våra assistenter, såväl de som arbetar i hemlandet som de som är stationerade i Bryssel, är knutna till det nationella kollektivavtals- och beskattningssystemet.
Denna ordning har enligt vår mening fungerat utmärkt. Att från parlamentets sida gå in och detaljreglera anställningsvillkoren, inskränka assistenternas yttrande- och meddelarskydd och införa en gigantisk lönespridning är för oss helt främmande. Detta innebär inte att vi blundar för den exploatering av anställda som vissa Europaparlamentariker bedriver. Detta bör dock lösas på annat sätt, utan de olägenheter som uppstår genom rådets förslag till ändrad förordning, Lehnebetänkandet och ett flertal av de ändringsförslag som har presenterats till denna sammanträdesperiod.

Lindqvist
Det behövs tjänsteföreskrifter och anställningsavtal som reglerar assistenternas sociala och andra rättigheter. Anställningen bör, precis som när det gäller parlamentarikerna, vara knuten till hemlandets lagstiftning eller lagstiftningen i det land som man är varaktigt bosatt i. Det gemensamma är inte det viktiga, utan att reglerna blir klara och tydliga och villkoren acceptabla både för assistenter och parlamentariker. Assistenter liksom parlamentariker skall inte betala EU-skatt utan skatta i sitt hemland.

Wibe
Jag röstade emot förslaget om gemensamma tjänsteföreskrifter för assistenter, huvudsakligen för att förslaget innebär att också assistenterna i framtiden skall betala så kallad EU-skatt, dvs. ca 20 procent i skatt. Jag reagerar kraftigt mot dessa förslag som skapar ett skattefrälse bland dem som arbetar inom EU-systemet. De som arbetar för t.ex. svenska parlamentariker bör i normal ordning betala antingen svensk eller belgisk skatt.
En skattebefrielse för assistenterna är dessutom en politisk förberedelse för att ge även ledamöterna den så kallade EU-skatten.
Betänkande om Europeiska rådet i Berlin

Green
Fru ordförande! Min grupp har varit helt och hållet emot att i förväg bordlägga en resolution före toppmötet i Berlin. Parlamentet har under de senaste månaderna tillbringat massvis med timmar med detaljerat arbete i anslutning till Agenda 2000-paketet, som har godkänts av detta plenarsammanträde. Det är enligt vår mening, med hänsyn till detta, helt olämpligt att en resolution bokstavligen skulle antas på ett par minuter vilken dessutom på vissa punkter motsäger det arbete som utfördes beträffande Agenda 2000-paketet. Det var på grund av detta som vi beslutade oss för att rösta emot alla de resolutioner som lades fram i parlamentet, utom vår egen, i vilken det beslutades att vi skulle anpassa oss och hålla oss till Agenda 2000-paketet, i likhet med den uppfattning vi hade från början. Detta utgör grunden för vår opposition. Jag kan bara upprepa hur glad jag är över att plenarförsamlingen förkastade resolutionerna.

McCarthy
Fru ordförande! Som föredragande för den allmänna förordningen om reformen av strukturfonderna röstade jag emot PPE: s resolution och kompromissresolutionen. Denna resolution återspeglar inte helt och hållet de förhandlingsprioriteringar som PPE och PSE kom överens om i McCarthy/Hatzidakis-resolutionen och kan, som sådan, endast ge en ofullständig och partipolitiskt inriktad syn på parlamentets prioriteringar.
Det är enligt min mening beklagansvärt att PPE försöker underminera vårt gemensamma föredragandeskap och förhandlingarna med det tyska ordförandeskapet. Parlamentet har åtagit sig att fortsätta investera i mål 2-områden och har begärt två extra gemenskapsinitiativ för urbana och industriområden. PPE tycks ha försvagat sitt stöd för dessa områden och överger dem genom att utesluta dem från textens prioriteringar.
De har sänt en signal till Bryssel om att dessa områden och samhällen inte är en politisk prioritet för dem. Jag kan inte stödja denna text. Jag hoppas att de samhällen som finns i dessa områden kommer att ge uttryck för sitt missnöje vid valurnorna i juni 1999.
Ännu en gång har PPE visat sig vara oförmögna att få något långsiktigt stöd för den kaotiska inställningen till rådsresolutionerna och, i synnerhet, Agenda 2000. Det är riktigt att parlamentet röstade ner denna kompromiss p.g.a. att man genom den enbart försökte underminera de överenskommelser som nåddes i Berlin.

Blokland och Van Dam
Det är av stor betydelse att man vid Europeiska rådets nästa möte tar det avgörande steget i fråga om Agenda 2000. Det finns ett akut behov av att reformera jordbruks- och strukturpolitiken samt av att sluta nya avtal om unionens finansiering för att göra det möjligt för central- och östeuropeiska länder att gå med i unionen. Vi stöder den gemensamma resolutionen på detta område i stora drag. Således har vi röstat för denna resolution. I anledning härav vill vi göra följande anmärkningar.
Vi kan leva med kommissionsförslaget om att under perioden 2000-2006 varje år lägga undan i princip 0, 46 procent av BNI för strukturella åtgärder. Det gäller dock endast på två villkor.
För det första måste det, precis som när det gäller andra utgiftsposter, handla om ett utgiftstak, och inte om ett utgiftsmål. Strukturfondernas nuvarande privilegierade karaktär leder till att den disponibla budgeten måste användas upp, kosta vad det kosta vill. Detta är inte till godo för ändamålsenligheten, och det är budgetmässigt oansvarigt.
För det andra måste krediterna för strukturell hjälp till kandidatländerna i samband med deras medlemsskap integreras med gemenskapsprogrammen utan att utgiftstaket om 0, 46 procent av BNI överskrids. Det betyder att man måste göra tydliga prioriteringar. I förslagen kring Agenda 2000 håller man för mycket fast vid de sydliga medlemsstaternas förvärvade rättigheter. Man måste inse att i framtiden kommer de fattiga regionerna att vara att finna mer österut.
Vidare delar vi inte PPE- och ARE-gruppens invändningar mot rådets avsikt att nominera den nya ordföranden för kommissionen före valet till Europaparlamentet i juni i år. De ändringsförslag som rör detta har vi sålunda inte givit vårt stöd. Kommissionens ordförande är faktiskt den högste tjänstemannen i den europeiska tjänstemannaapparaten. Ämbetsmän väljs inte, utan utnämns. Utnämningen av kommissionsordföranden är i första hand något som medlemsstaterna måste komma överens om inbördes. Här är det de personliga kvaliteterna och inte de politiska preferenserna hos en kandidat som bör vara avgörande. Om nomineringen görs beroende av resultatet i valet till Europaparlamentet fäster man för mycket vikt vid kandidatens politiska bakgrund.

Blot
Europeiska rådet i Berlin, där Europas öppnande mot öster kommer att tas upp, skulle kunna bli ett tillfälle att äntligen inta en vänskaplig inställning gentemot Vitryssland. Anklagelserna mot Vitryssland är i själva verket ogrundade. Det är fel att säga att det inte finns någon uttrycksfrihet i landet. Vitryssland utvecklas etappvis mot en ordning som är förbunden med framsteg och frihet och grundad på den gällande konstitutionen. Varje steg tillbaka skulle vara ett misstag.
Anklagelserna mot Vitryssland liknar dem som vissa anglosaxiska kretsar förde fram mot general de Gaulle i den fjärde republiken. Under förevändning att han ville upprätta en ny konstitution med hjälp av en folkomröstning anklagades han för antirepublikansk fascism. Den sortens anklagelse är absurd. Mänskliga rättigheter iakttas mycket mer i Vitryssland än i proamerikanska länder såsom Turkiet, som har ett associeringsavtal Europeiska unionen.
Vi rekommenderar att de anklagelser stoppas som motverkar vänskap mellan folken, en vänskap som i dag är särskilt nödvändig i det stora Europa.

Caudron
Toppmötet i Berlin om ett enda ämne, Agenda 2000, är framför allt viktigt för Europeiska unionens framtid. Förutom reformens finansiella sida är det just subsidiaritetsprincipen som står på spel. I motsats till ordföranden, José Maria Gil-Robles, anser jag att reformen bör planeras övergripande för att lämna ett tydligt budskap till medborgarna i Europeiska unionen och kandidatländerna.
I fråga om om de mer sektoriella sidorna i kommissionens förslag kommer jag att göra flera kommentarer.
I första hand i fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken tror jag att vi, å ena sidan, måste säkra en stabil inkomst för jordbruksvärlden i sin helhet och, å andra sidan, främja ett jordbruk som är åtskilt från världsmarknaderna och som står för en samordnad landsbygdsutveckling, godkänd av alla.
Beträffande strukturpolitiken fortsätter jag att kämpa för att områden som kommer från mål 1 skall kunna få en övergångsperiod. En annan utmaning som måste antas av Europeiska unionen gäller mycket folktäta bostadskvarter. Det är inte nödvändigt att påminna om hur stort antal européer som bor i dessa sektorer för att på nytt bekräfta Urban-programmets berättigande och att det bibehålls, såsom Europaparlamentet redan har påpekat.
På samma sätt kan jag bara samtycka till att strukturfonderna bör stärkas såsom instrument för sysselsättning och kampen mot arbetslöshet. I det avseendet samtycker jag till att Europeiska unionen bör planera att ett system inrättas för egna medel som gör det möjligt att planera inför utvidgningen utan att ifrågasättta solidaritet och sammanhållning, den stora tanken bakom det europeiska bygget.
Jag instämmer slutligen i önskemålen rörande mänskliga rättigheter och balanserad utveckling, som bör anses som fullvärdiga mål för kandidatländerna inför anslutningen till Europeiska unionen.
Ja, toppmötet i Berlin har en särskild betydelse som tvingar våra ledare att lämna ett starkt budskap några veckor innan medborgarna kommer att passa på tillfället att uttrycka sina känslor inför det Europa som föreslås.

Martinez
Europeiska rådet kommer att hållas i Berlin. Redan det är en stark symbol för den nya strategiska situationen, framför allt för att Tyskland passar på att under ordförandeskapet bekräfta att det vill försvara sina intressen när det gäller finansieringen av den europeiska budgeten, öppnandet mot öster och den gemensamma jordbrukspolitiken. Inte något av dessa tre fall överensstämmer med Frankrikes intressen.
Det industriella och proamerikanska Tyskland skulle enkelt offra jordbrukets Europa och ge monopolet över livsmedelsvapnet till Washington. Frankrike gör det inte.
Tyskland, som betalar - och som till och med är den främsta nettobetalaren till den europeiska budgeten, eftersom landet betalar betydligt mer än det mottar - skulle vilja ha, om inte ett " rättvist återflöde" i linje med Thatchers krav 1984, åtminstone ett finansiellt återflöde som inte är överdrivet orättvist. Beträffande denna budgetpunkt är Frankrike, som ibland har förlorat över 20 miljarder franc på ett års finansiering av den europeiska budgeten, medvetet om de stora olikheterna i de olika ländernas finansiella deltagande.
Man får emellertid inte glömma att även om Tyskland betalar mycket till den europeiska budgeten, har landet också låtit de andra staterna i unionen betala mycket sedan återförenandet. För när allt kommer omkring är den höga räntan, som ålagts av Bundesbank för att fiannsiera Östtysklands fem Länder, ett av de främsta skälen till den ekonomiska konjunkturnedgången de senaste åren och sex miljoner arbetslösa fransmän. Frankrike har betalat en stor del av brudutstyrseln till de båda tyska staternas bröllop.
När det slutligen gäller utvidgningen till länderna i öster, förskjuts Europeiska unionens tyngdpunkt alltmer till det gamla Comeconområdet, vars växelvaluta var D-marken, vilket ju bekräftar att vi befinner oss inom Tysklands inflytandeområde. Att ansluta östländer, där 25 procent av den aktiva befolkningen sysslar med jordbruk, är för Frankrikes räkning en fråga om att skapa problem, som håller på att framtvinga en omarbetning av den gemensmama jordbrukspolitiken tvärtemot våra nationella intressen. Det är lika bra att säga att det fransk-tyska parets intressen inte nödvändigtvis överensstämmer, vare sig när det gäller kärnkraftsoberoende, omarbetningen av den gemensamma jordbrukspolitiken, där vi inte vill ha en samfinansiering som skulle tvinga oss att betala utan att vara beslutsfattare, eller finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, där ingenting är tydligt fastställt om principerna.
För i stället för att tala om justeringsteknik, fastställande av övre gränser och ändringar skulle det faktiskt vara väsentligt att bestämma principerna: det vill säga, bör Europa finansieras genom beskattning eller genom bidrag från medlemsstaterna? Om det blir en skattefinansiering, vilken skatt skall vi ha? Skall den vara progressiv, såsom Spanien vill, eller proportionell till tillgångarna, eller kanske per capita?
Europa står förvisso i Berlin i korsningen av alla vägar: vägarna till östländerna, budgetvägarna och de strategiska vägarna. Ögonblicket är inne då det europeiska bygget måste avlägsna alla oklarheter och den första oklarheten är: bygger vi ett europeiskt Europa eller ett Europa med en världsomfattande utbredning?
Nationella fronten har redan från början gjort sitt val: det är verklighetens, sanningens, det konkretas, det är staternas och nationernas Europa.

Porto
I den tid av bristande ambitioner och mening med åtagandena, som vi genomgår nu, bör vi glädjas åt några aspekter i den resolution Europaparlamentet som vi nu har röstat för.
Det gäller uttalandet, efter stycke A i ingressen (beaktandemeningen oräknad) om att " Strukturfonderna och sammanhållningsfonden är de främsta instrumenten för den ekonomiska och sociala sammanhållningen" ; där den ekonomiska sammanhållningen understryks i nr 5.
Meningen i nr 4 bör också understrykas, om att budgetstramheten måste förenas med garantin om " tillräckliga medel för unionens viktigaste uppgifter" .
Slutligen bör även godkännandet av nr 6 understrykas om " förslaget till årliga insatser på 0, 46 procent av Europeiska unionens BNI till strukturåtgärder under perioden 2000-2006" .
Vi hoppas dock att det inte stannar vid goda intentioner, då de mäktigaste ansvariga, efter Agenda 2000, i stället för att oroa sig för det tillräckliga i medlen i förhållande till de europeiska ambitionerna, framför allt är angelägna om att fixera en helig gräns på 1, 27 procent av BNI för unionens budget; eller då kommissionen i Agenda 2000 föreslår att man skall ta 45 miljoner euro från strukturfondernas anslag till anslutningsförberedelserna av nya medlemmar, vilket leder till att de nuvarande 15 medlemmarna skulle ha mindre än 10, 2 miljoner euro kvar, det vill säga, 0, 39 procent av BNI.
Det handlar om punkter av största vikt som hade varit viktiga att lösa eller klargöra.
Sammanträdet avbröts kl. 13.35 och återupptogs kl. 15.00.

Debatt om aktuella och brådskande frågor
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0272/99 av Imbeni m.fl. för PSE-gruppen, -B4-0295/99 av Vinci och Ripa die Meana för GUE/NGL-gruppen, -B4-0317/99 av Santini m.fl. för PPE-gruppenom tragedin i Monte Cermis (Italien) och om domen av Förenta staternas militärdomstol.

Vecchi
Fru ordförande! Den 3 februari 1998 orsakade ett amerikanskt militärflygplan, som bröt mot flygreglerna, den tragedi vid linbanan i Cermis som ledde till tjugo europeiska medborgares död.
Knappt ett år efter katastrofen frikänner den amerikanska militärdomstolen i Camp Lejeune flygplanets pilot i en fullständigt skandalös dom och avstår från att försöka finna någon annan ansvarig, samtidigt som de italienska myndigheterna utom allt tvivel har visat att det var fråga om ett uppenbart brott mot gällande flygregler.
Vi europeiska socialister är upprörda över en dom i vilken man avstår från att klarlägga skuldfrågan, i vilken man avstår från att rannsaka och döma de skyldiga och som kränker familjerna och offren och alla andra som har drabbats av tragedin i Cermis.
Vi begär att de amerikanska myndigheterna utnyttjar alla de resurser som står till deras förfogande för att få klarhet i skuldfrågan när det gäller denna tragedi, att man strängt bestraffar de skyldiga och att man garanterar, såväl på ett moraliskt som ett materiellt plan, fullständig gottgörelse till de avlidnas anhöriga.
Vi stöder med andra ord den hållning som den italienska regeringen har intagit, när man har gjort sig till tolk för dessa känslor och dessa krav hos den amerikanske presidenten.
Det som har hänt pekar emellertid även på nödvändigheten av att diskutera och att agera för att vid behov ändra de regler som ingår i Londonkonventionen från 1951, för att man skall förhindra att denna typ av tragedier inträffar i framtiden - något som naturligtvis skulle underlättas av att man sprider uppfattningen att den här typen av handlingar går obestraffade - och för att garantera att man under alla omständigheter inte stoppar undersökningar och rättsliga åtgärder mot de delar av Nato: s militära styrkor som kan ha brutit mot lagarna i det land där de är stationerade.
Vi begär slutligen att man vidtar gemensamma åtgärder för att garantera att alla slags militära övningar som sker på unionens territorium utförs under förhållanden som innebär fullständig säkerhet för civilbefolkningen.
Ännu en gång uttrycker vi vår medkänsla med dem som i tragedin i Cermis förlorade sina kära.

Santini
Fru ordförande! Jag kommer att ägna de få ord jag tänker säga i denna känsliga fråga åt att formulera tre förutsättningar och tre konkreta förslag.
Den första förutsättningen är att i olyckan i Cermis, som orsakade tjugo personers död, så har Nato-kommandot i Aviano ett delat ansvar, eftersom man på ett alltför slapphänt sätt har tolkat Londonprotokollet från 1951 genom att alltid tillåta träningsflygningar även i tättbefolkade områden.
Den andra förutsättningen är att piloten, kapten Ashby, är skyldig till att ha brutit mot alla gällande säkerhetsföreskrifter, när han på ett våghalsigt sätt genomförde en flygning som redan i sig var farlig. Man har sagt till hans försvar att linbanan inte var utsatt på de militära kartorna. Detta verkar otroligt, med tanke på att linbanan har funnits sedan över 25 år och återuppbyggdes omedelbart efter en annan olycka, den 9 mars 1976, som kostade 43 personer livet. Om piloten har rätt, så måste man under alla omständigheter lägga skulden på den som inte har uppdaterat kartor som är av sådan vikt. Men den som inte är pilot har svårt att föreställa sig hur man skulle kunna läsa en karta när man rusar in i en dalgång med 800 km/h på en höjd av endast 80 meter. De som bor i byarna runt linbanan vet en del om detta. De har kunnat vittna om hur lågflygningar har varit dagligen förekommande. Och enligt samma vittnen verkar det som om linorna i Cermis, på 80 meters höjd, har betraktats som en utmaning för de unga piloterna i Aviano, nästan ett mandomsprov, ett eldprov, ovanför huvudet på folk. Vissa, ytterst få, lyckades passera under linorna, medan andra, i sista ögonblicket, lyfte upp planet och gled över. Kapten Ashby stannade tyvärr halvvägs. Han skar av linan och orsakade tjugo människors död.
Jag anser att det finns tre saker man kan göra i den här situationen: för det första revidera och uppdatera Londonprotokollet, framför allt när det gäller överflygningar; för det andra erkänna det normala rättsväsendets försteg framför det militära, i liknande fall; för det tredje att utöva påtryckningar på USA: s regering så den påskyndar utbetalningen av ersättning till offrens familjer.

De Coene
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Såsom nyss sades av min kollega Vecchi, vilken har framlagt resolutionen, är det så att en amerikansk militärdomstol har kommit fram till en dom, och det berörda flygplanets pilot går fri. Vår avsikt är inte att göra ett uttalande om domen som sådan, men vi ifrågasätter däremot starkt det system som föreskrivs i Londonkonventionen. Vi konstaterar, här och nu, att ett rättssystem såsom det som finns i medlemsstaten Italien, perfekt garanterar att en process går riktigt till. Varför kan inte i dessa fall de ansvariga militärerna dömas i Italien i vanliga domstolar i stället för i specialdomstolar som i detta fall en militärdomstol?
Missförstå oss inte; detta är ingen plädering för en folktribunal. Detta är ingen plädering för emotionell juridik eller ens hämndjuridik, men däremot är det en plädering för nya internationella förfaranden med vilkas hjälp man på ett effektivt sätt kan fastställa ansvaret för olyckor eller lagöverträdelser på platsen för det skedda.
Trots frikännandet av den berörda personalen förblir naturligtvis en mängd frågor obesvarade. Därför förväntar vi oss att man åtminstone fortsätter undersökningen. Varför förfogade inte piloterna över de rätta kartorna? Varför fanns linbanan inte utsatt på kartan? Varför förfogade Nato-organen vid kommenderingen så att säga inte över information om den tillåtna flyghöjden i denna region? Något eller någon i den här otrevliga historien måste ändå bära ansvaret.
Slutligen vill vi att även utfästelserna och förpliktelserna som ligger fast angående skadestånd till offren beviljas, för rättvisa måste skipas också på det planet.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, herr kommissionär, kolleger! Frikännandet av den amerikanska piloten som för ett år sedan genom sitt vårdslösa beteende orsakade tjugo europeiska medborgares död, av vilka fem var unga människor från min egen hemtrakt, ropar efter hämnd. Rättvisa har uppenbarligen inte skipats när man ser att gärningsmannen trots de oomkullrunkeliga bevisen som förelåg inte bara frikändes för det oavsiktliga dråpet, men att det även visade sig att yrkandena om tjänstefel och vårdslöshet inte kunde godkännas. Då parlamentet förra året uttryckte sin medkänsla för offren för denna hemska olycka, förespråkades redan då en revidering av Londonkonventionen som föreskriver att det vid militära brott är den berörda stridsmaktens ursprungsland som har jurisdiktion. Militärdomstolens oacceptabla uttalande bekräftar än en gång behovet av en sådan revidering.
Dessutom väcker detta frågan om det fortfarande går att motivera tillämpningen av ett separat system med militärdomstolar under fredstid. Är det rätt att en militär som begår ett brott i samband med en operation utan någon som helst militär betydelse och där brottsoffren är medborgare, ställs inför rätta inom en separat juridisk struktur som nästan enbart består av militärer eller med andra ord av kolleger? Några särskilda omständigheter, såsom konflikter, vilka rättfärdigar existensen av dylika militärdomstolar, förelåg ju inte i detta fall.
Kolleger! Vi är allesammans överens om att det verkliga ansvaret måste fastställas och att det utan ytterligare dröjsmål måste utgå ett skäligt skadestånd till offrens familjemedlemmar.

Tamino
Fru ordförande! Jag vill gärna ansluta mig till mina kolleger och uttrycka Gruppen De Grönas avsky inför en dom som inte bara är en förolämpning mot avlidna personer utan som även uppenbarar en situation som är fullständigt oacceptabel. Jag vill också stryka under förståelsen för den reaktion som befolkningen i området Cermis har visat, och som offrens familjer har gett uttryck för. Detta är en plikt, liksom jag anser det vara en plikt att ge offrens anhöriga ersättning, även om ingen ersättning kan ge livet åter till de personer som dött. Efter att ha sagt detta tycker jag att man måste fråga sig hur det, nästan femtio år efter det att Londonkonventionen undertecknades, fortfarande kan vara möjligt att episoder som den vi just har bevittnat kan få utspelas.
Låt mig påminna om att redan förra året, den 19 februari, när vi i denna kammare diskuterade tragedin i Cermis, så lade fram jag en resolution i vilken jag krävde att man skulle revidera Londonkonventionen. Vi bör med andra ord inte bara begära att man på nytt tar upp fallet för att e om det finns skyldiga på högre ort, utan vi måste också fråga oss om det är nödvändigt att bibehålla Nato: s baser, som om vi vore kolonier, eller om vi i stället borde reagera, begära en ändring av de nuvarande reglerna och äntligen se till att de nationella rättssystemen får en möjlighet att döma i sådana här ärenden.

Dell'Alba
Fru ordförande! Det som har hänt i Cermis är utan tvekan en tragisk episod och det intryck man har fått i Italien och resten av Europa av det som har hänt i det amerikanska rättssystemet lämnar utan tvekan en bitter eftersmak i munnen. I första hand gäller detta naturligtvis offrens familjer, men även alla dem som i Atlantpakten ser det som vi alltid har sett, dvs. en allians som under femtio år har garanterat våra länders säkerhet.
Jag anser det vara riktigt att vi, i egenskap av Europaparlament, efter det att det italienska parlamentet har yttrat sig, vilket skedde i går, diskuterar och engagerar oss för att rättvisa skall skipas när det gäller denna händelse som fortfarande uppvisar många, alltför många, dunkla sidor, sidor som även skyddas av konventionen från 1951. Men jag tror inte att det är vare sig rätt eller fruktbart att vi européer, enbart på grund av dessa händelser ifrågasätter sådant som man borde diskutera i andra forum. Denna sammanblandning anser jag vara farlig.

Vanhecke
Fru ordförande! Jag tror att alla här i parlamentet kan föreställa sig den sorg som familjemedlemmarna till offren i Cavalese lever med, och att alla i dag också sätter sig över alla politiska meningsskiljaktigheter och instämmer med dessa människors indignation, då en amerikansk militärdomstol ett år efter katastrofen utan vidare frikänner den ansvariga piloten. Jag anser dock att vi politiker inte får begränsa oss till så gott som icke-förpliktigande tal om moraliskt stöd eller kritik av Londonkonventionen. Vi måste i egenskap av europeiskt parlament våga ta vårt politiska ansvar. Vi måste alltså säga att här handlar det om mycket mer än om huruvida en viss person, en enda pilot, är skyldig eller ej.
Under de gångna veckorna har vi ju emellertid än en gång tvingats inse fakta. Det är fakta som vi ibland försöker förneka. Dessa fakta lär oss mycket riktigt att de amerikanska trupperna i Europa verkligen står över medlemsstaternas lagar, ostraffat, som det nu visar sig, kan överträda lagar och regleringar och aldrig kan tvingas stå till svars för detta i europeiska domstolar eller i medlemsstaternas domstolar. Men vi måste framför allt ställa oss frågan om denna dom, tråkigt nog, skulle kunna ses som typisk för en viss nutida amerikansk mentalitet som tydligen utgår från att de amerikanska trupperna i Europa utgör en sorts ockupationsarmé. Det skulle vara en ockupationsarmé som i likhet med alla arméer står över lagar och normer i de länder där de är stationerade.
Således måste vi i dag inte bara kräva skadestånd för offrens familjemedlemmar, även om det naturligtvis är omöjligt att göra den redan skedda skadan ogjord, utan också kräva ett förkrossande fördömande av denna amerikanska inställning som man egentligen bara kan beteckna som neokolonial och oacceptabel. Europas länder är inga amerikanska vasallstater eller negerbyar, och de får inte heller låta sig bli behandlade som sådana.

Amadeo
Fru ordförande, kära kolleger! Det är förvånande hur man lyckas tappa bort känslan för vad som är rätt när man överlåter till det land som Nato-militärerna kommer ifrån, de militärer som är skyldiga till en olycka eller ett brott mot lagen, att hitta de skyldiga och att utöva en rättvisa som både materiellt och moraliskt befinner sig tusentals kilometer bort.
Den attityd som de amerikanska piloterna gav prov på i Cermis är exempellös. De hade i uppdrag att genomföra en militär övning och i stället åstadkom de en massaker på oskyldiga medborgare, men framför allt är det ett tecken på oförsvarlig slapphet hos den militära domstolen att man inte kan garantera att rättvisa skipas, utan i stället gömmer sig bakom internationella konventioner, i detta fall Londonkonventionen från 1951, som i dag med det snaraste måste anpassas till de nya tider som råder och den nya internationella politiska situationen.
Men lika oförsvarlig är den luftade antiamerikanism som går så långt som att ifrågasätta grunden för de internationella avtalen med USA, samma avtal som skyddat Italien mot den internationella kommunismens planer och omstörtande verksamhet.
Nationell allians tar därför avstånd från protesterna från dem som drömmer sig tillbaka till Warszawapaktens dagar, och bekräftar betydelsen av partnerskapet mellan USA och Europa, mellan USA och republiken Italien, och hävdar än en gång behovet av att få till stånd en gemensam europeisk försvars- och säkerhetspolitik som samarbetar och samverkar med Nato och som, vid behov, kan agera självständigt för att försvara hela Europeiska unionens intressen.

Formentini
Fru ordförande! Jag anser det vara lämpligt och en plikt att detta parlament uttalar sig om den katastrofala händelsen i Cermis. Och inte bara om själva händelsen, utan framför allt om domen som, från andra sidan Atlanten, har sanktionerat händelsen. Vi anser att ordet " störning" som används i den resolution som kommer att bli föremål för omröstning, är fullständigt inadekvat. Jag vet inte vilken kompromiss som har gett upphov till ordet, men jag vägrar att acceptera det. Här måste vi tala om två olika saker: om fördömande - fördömande av den handling som de två militärerna gjorde sig skyldiga till när de lekte cowboy i skyn med andra människors liv - och framför allt fördömande av denna dom från den amerikanska militärdomstolen, som inte ger människorna rättvisa, som inte ger våra folk rättvisa.
I min egenskap av företrädare för det padanska blocket, och säker på att även uttrycka vad befolkningen vill, begär jag alltså att parlamentet skall göra en mycket tydlig markering. Vi befinner oss nu i slutet av vår mandatperiod, men jag anser det vara vår plikt att föregå med gott exempel för dem som kommer efter oss, eftersom detta Europa måste se till att bli behandlat med respekt, för annars kommer det regelbundet att trampas ner av personer, av stater som vi vill vara vänner med, samtidigt som vi vet att den första grundläggande regeln i all vänskap, i alla personliga och mellanstatliga relationer, är den ömsesidiga respekten.
Jag begär med andra ord att villkoren i resolutionen formuleras om, så att de blir mycket tydligare än vad som nu är fallet.

de Silguy
Fru ordförande, herrar och damer ledamöter! Kommissionens första tanke går till offrens familjer i Cavalese-dramat, till vilka vi framför vårt stora deltagande i smärtan och sorgen.
Kommissionen, liksom många av er, delar också upprördheten över situationen när olyckan hände och de frågor som inte besvarats. Liksom kammaren önskar kommissionen en snabb och likvärdig ersättning till de drabbade familjerna. Jag noterar för övrigt att president Clinton själv har erkänt att ansvarighet kan föreligga för den amerikanska staten.
Ett frikännande har just beslutats av den amerikanska krigsrätten. Denna rätt är behörig i frågan, enligt bestämmelserna i Londonkonventione från 1951, som bestämmer behörig domstol för överträdelser som begås av Natotrupper i utlandet.
Det tillkommer enbart Natomedlemmarna att fatta eventuellt beslut om att ändra konventionen. Frågan bör således behandlas i och av de berörda instanserna.
Gemenskapen är inte behörig att uttala sig i säkerhetsfrågor om militärflygningar. Det finns ju ett direktiv, direktiv 56 av den 24 november 1994. I detta fastställs de grundläggande principerna för undersökningar om olyckor och olyckshändelser i civil luftfart. Direktivet är inte tillämpligt för militärflyg.
Det tillkommer följaktligen medlemsstaterna att fatta eventuellt nödvändiga beslut i föreliggande fall..

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär de Silguy!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-0234/99 av Moorhouse m.fl. för ELDR-gruppen, -B4-0275/99 av Berès och Jöns för PSE-gruppen, -B4-0279/99 av Pasty och Carrère d'Encausse för UPE-gruppen, -B4-0288/99 av Schroedter och Gahrton för V-gruppenom understödjande av fredsprocessen i Kaukasusområdet.

Bertens
Fru ordförande! Vi kan egentligen kalla det tur att det efter eldupphöret 1994 förblev tämligen lugnt i Kaukasus, åtminstone vad beträffar vapenskramlet. Men det har inte förblivit lugnt vad gäller kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Vi har sett att de mänskliga rättigheterna, de demokratiska rättigheterna, fortfarande inte ges någon chans i Armenien, Azerbajdzjan och i Kaukasien. Vi har sett att förhandlingarna om en fredlig lösning på konflikten kring Nagorno-Karabach ännu inte har lett till några positiva resultat. Jag har redan sagt det: vi kan tacka Gud för att det ännu inte har kommit något verkligt utbrott. För närvarande är en så kallade Minskgrupp, Förenta staterna och Frankrike, sysselsatt med att försöka göra något via OSSE. Låt oss hoppas att denna resolution bidrar till att problemet med Nagorno-Karabach åter blir offentligt uppmärksammat.

Berès
Fru ordförande! Efter upplösningen av Sovjetunionen har det varit svåra oroligheter i Nagorny Karabach och Azerbajdzjan. Som tur är öppnar eldupphör sedan 1994 ett utrymme för förhandlingar som sköts av Minskgruppen.
Vi har i dag ett förslag från denna grupp, som fått i uppdrag av OSSE att finna en lösning på konflikten som nu har varat i så många år. Jag tror att vi kan glädja oss åt det, för det respekterar två principer som vi gemensamt fäster stort avseende vid: både befolkningens självbestämmanderätt och respekten för de gränser som nu är fastställda. Vi kan för den skull inte godta förändringar som inträffar på grund av militära bedrifter. Det är ett av skälen till att Minskgruppens förslag, återigen, verkar gå i rätt riktning eftersom det föreslår en omfattande självständighet inom ramen för de befintliga gränserna, och det är för oss en absolut väsentlig punkt.
Här öppnas således tillfälle att inleda en process som skulle kunna leda till en lösning av konflikten. Vi vill här uttrycka förhoppningen att samtliga parter skall kunna ta tillfället i akt att sätta stopp för konflikten och uppnå ett fredligt samboende inom de befintliga gränserna.

Schroedter
Fru ordförande! Jag har med egna ögon kunnat bevittna att konflikten i Berg-Karabach är en konflikt med ett stort antal tragedier. Sedan 1992 har det funnits ett oräkneligt antal flyktingar, det finns barn som växer upp i undantagstillstånd - i tält och vagnar. Det är inte bara fråga om ett ständigt tilltagande hat och om oförsonligheten mellan två folk som tidigare levde med varandra och obehindrat gifte sig över gränserna; det gäller även olika intressen hos flera europeiska makter vilka ständigt, liksom helt nyligen, förhindrar en fredlig lösning. EU har inte uppnått någonting med sitt partnerskaps- och samarbetsavtal och inte på något sätt tagit tillvara det eller arbetat målmedvetet för en fredlig lösning på problemet. Vad som nu framför allt måste göras är att mildra hatet, eftersom det i annat fall aldrig kan bli någon fred i regionen; vi får därför inte inskränka oss till att sätta in statliga åtgärder utan måste framför allt stödja de samhälleliga aktörerna och på platsen inleda ett arbete för försoning.

Jöns
Fru ordförande! Kära kolleger! Det har redan sagts att det fortfarande efter fem års vapenstillestånd inte finns någon hållbar lösning på konflikten i Berg-Karabach i sikte. Fortfarande lever över en miljon flyktingar under förhållanden som till största delen inte är människovärdiga. De har fördrivits från sin hemort, de har inga livsperspektiv, och på grund av att det ännu inte föreligger någon hållbar lösning för denna del av Kaukasus har det regionala samarbetet mellan Azerbajdzjan, Armenien och Georgien, vilket vore så värdefullt, blivit stört, vilket i slutändan skadar hela regionens ekonomiska utveckling. Europaparlamentet stöder Minskgruppens oförtröttliga försök att via en politisk lösning nå en stabil fred i Transkaukasien.
Vi uppmanar OSSE att fortsätta sina ansträngningar och installera en observatörsgrupp med uppgift att löpande övervaka att de mänskliga rättigheterna respekteras och den demokratiska utvecklingen fortsätter i dessa länder. En sådan observatörsgrupp skulle så att säga fungera som politiskt spaningssystem. Ty trots alla framsteg som gjorts i fråga om demokratin och stärkandet av de mänskliga rättigheterna så är en hel del i olag här; detta visas om inte annat av förra årets presidentval. Också de senaste häktningarna i Azerbajdzjan är klart oroande.
Europeiska unionen kommer även framdeles att understöda den demokratiska utvecklingen i dessa ännu unga stater. Vi uppfordrar därför rådet att öka den ekonomiska hjälpen till Transkaukasien men koppla den till den demokratiska processen. Ekonomisk stabilitet kan endast existera om det finns politiska grundförutsättningar för det, dvs. om Azerbajdzjan och Armenien verkligen bemödar sig för att nå en politisk kompromiss i Berg-Karabach.

Lehideux
Fru ordförande! Jag talar för vår kollega, Francis Decourrière, som skrev ett av förslagen i resolutionen. Vi har vid upprepade tillfällen fått möjlighet att uttala oss om konflikten i Nagorny Karabach, såväl om de mänskliga problem som kriget för med sig som för att försöka bidra till en lösning av konflikten.
OSSE har sedan 1993 försökt finna lösningen, förhandla fram och utarbeta en fredsplan, men förhandlingarna har stött på åtskilliga hinder och i november förra året avvisades den fredsplan som hade föreslagits av Minskgruppen.
I det sammanhanget vill vi bestämt påminna er om vårt stöd för den fredsprocess som har inletts i Kaukasus och för den fredsplan som har lagts fram av Minskgruppen. Förslagen i fråga utgör förvisso en god förhandlingsbas för att finna en fredlig lösning på konflikten oc, h det är nödvändigt att förhandlingarna återupptas för att nå fram till ett avtal så snabbt som möjligt.
Jag noterar att efter avvisandet av Minskgruppens fredsplan för en tid sedan av Azerbajdzjans regering höjs röster i själva Azerbajdzjan bland de politiskt ansvariga, för att ge en varning till regeringen om avvisandet och be den inleda direkta förhandlingar med armenierna i Karabach, samt föreslå en politisk lösning genom att bevilja självständig förvaltning och ett frihandelsområde i området.
Det är ju en ny och positiv punkt. Parallellt är det nödvändigt att Europeiska unionen fortsätter att se till att påtagliga framsteg på området för mänskliga rättigheter är förutsättningen för hjälp till området. Under sina informations- och observationsuppdrag bör OSSE också vara i högsta grad uppmärksam på att mänskliga rättigheter iakttas i området för att i händelse av incident undvika att våldsupptrappningen återupptas.
Jag vill avslutningsvis säga att Europeiska unionen bör öka hjälpen och stödet till de icke-statliga organisationer som är närvarande på platsen, och som genom diskussion och politisk utbildning försöker främja en ömsesidig förståelse för det historiska sammanhanget hos de samfund som finns i området.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, kära kolleger! Kaukasusområdet - och framför allt de tre transkaukasiska republikerna - har en avsevärd betydelse för Europeiska unionen och det är vår skyldighet att uppmärksamt betrakta händelserna i de tre republikerna och göra allt för att återställa freden i området, vars betydelse går mycket längre än till själva befolkningen.
I det avseendet oroar sig folken i Europeiska unionens stater med rätta för konflikten i Nagorny Karabach. Det är vår sak att göra allt för att sätta stopp för konflikten av skäl som naturligtvis är förbundna med freden i området, men också med den ekonomiska utvecklingen. Den ekonomiska utvecklingen kan bara främjas genom en lösning av konflikten.
Delegationen för förbindelserna med Transkaukasien har kunnat bege sig till landet vid upprepade tillfällen: delegationen har känt att det armeniska liksom det azerbajdzjanska folket har brinnande förhoppningar om en lösning. De stora förväntningarna har spritt sig till Europeiska unionen och Europaparlamentet som - det har hänt att vi har hört det - skulle kunna bidra till att finna en lösning.
Minskgruppen å sin sida har fått i uppdrag att utarbeta en varaktig fredsplan. De berörda ländernas ledare - Azerbajdzjan och Armenien - har lämnat förslag. Särskilt Armenien har lämnat förslag som kan göra att freden i området kan återställas. Det är just ämnet för den resolution om stöd till fredsprocessen i Kaukasusområdet, som jag personligen undertecknat på min grupps vägnar: att lämna vårt anspråkslösa bidrag till att lösa ett problem som nu har varat i flera år och som behöver en brådskande lösning.
Jag skulle vilja tillägga att det är självklart, då vi tillsammans undertecknar resolutionen, som också riktar sig till de båda länderna Azerbajdzjan och Armenien, att vi inte glömmer de problem som finns i vart och ett av dessa båda länder. Det är i synnerhet därför som vi inte skulle kunna glömma de dramatiska situationer som förekommer i Armenien och landets upprepade ansökningar om erkännande av det tragiska armeniska folkmordet. Vi får inte heller glömma att situationen för mänskliga rättigheter i Azerbajdzjan lämnar mycket i övrigt att önska, och vi måste göra allt för att den skall förbättras.

de Silguy
Fru ordförande, damer och herrar ledamöter! Unionen försöker i hög grad utveckla det regionala samarbetet i detta område i Kaukasus och stöder ansträngningarna av Minskgruppen och OSSE, som är den lämpligaste instansen för att söka en fredlig lösning av konflikten i Nagorny Karabach. Den fredsplan som har lagts fram av gruppens tre medordföranden är en god förhandlingsgrund för att finna en lösning på konflikten.
För att tillföra sitt bidrag till de regionala aktörernas närmande, har unionen upprättat tekniska stödprogram genom Tacis i syfte att utveckla samarbetet mellan Armenien och Azerbajdzjan. De båda kaukasiska ländernas presidenter har tillkännagett sitt stöd för initiativen. De bidrar effektivt till att förbättra dialogen mellan parterna, vilket främjar sökandet efter gemensamma lösningar på de regionala problemen.
Armeniens premiärminister, Darbinian, deltog således inom denna ram i presidentmötet om transporter, som ordnades förra året i Azerbajdzjan med stöd av gemenskapen. De armeniska och azerbajdzjanska premiärministrarna deltog också i februari i Bryssel i konferensen om gas- och oljetransiteringsfrågor. De azerbajdzjanska, armeniska och georgiska presidenterna har accepterat att delta i ett toppmöte som ordnas av det tyska ordförandeskapet den 22 juni i Luxemburg för att markera ikraftträdandet av partnerskaps- och samarbetsavtalen mellan Europeiska unionen och länderna i Kaukasus. Dessa avtal prioriterar stöd till demokrati och mänskliga rättigheter enligt Europaparlamentets önskan.
Kommissionen noterar slutligen parlamentets önskan att stärka Tacisp-rogrammets avdelning " demokrati" i området men har hittills mottagit bara ett mycket begränsat antal projekt från de icke-statliga organisationerna. Kommissionen anser således att de icke-statliga organisationernas mycket svaga förankring i Armenien och Azerbajdzjan gör att det är för tidigt, i varje fall just nu, att öka anslagen för programmet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär de Silguy!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Kuba
B4-0240/99 av Bertens och Gasóliba i Böhm för ELDR-gruppen, -B4-0249/99 av van Bladel för UPE-gruppen, -B4-0258/99 av Dupuis och Dell'Alba för ARE-gruppen, -B4-0274/99 av Linkohr och Cabezón Alonso för PSE-gruppen, -B4-0298/99 av Burenstam Linder m.fl. för PPE-gruppen, -B4-0308/99 av Sjöstedt och Pailler för GUE/NGL-gruppenom situationen för mänskliga rättigheter på Kuba.
Colombia
B4-0237/99 av Bertens och Larive för ELDR-gruppen, -B4-0251/99 av van Bladel för UPE-gruppen, -B4-0273/99 av Miranda de Lage för PSE-gruppen, -B4-0287/99 av Kreissl-Dörfler m.fl. för V-gruppen, -B4-0292/99 av Sornosa m.fl. för GUE/NGL-gruppen, -B4-0296/99 av Lenz m.fl. för PPE-gruppenom kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Colombia.
Indonesien/Östtimor
B4-0252/99 av Janssen van Raay för UPE-gruppen, -B4-0264/99 av Bertens för ELDR-gruppen, -B4-0268/99 av Titley för PSE-gruppen, -B4-0306/99 av McKenna och Telkämper för V-gruppen, -B4-0307/99 av Ribeiro m.fl. för GUE/NGL-gruppenom situationen för mänskliga rättigheter i Indonesien, särskilt på Moluckaöarna och i Östtimor.
Mötet i FN: s kommission för mänskliga rättigheter
B4-0238/99 av Cars m.fl. för ELDR-gruppen, -B4-0248/99 av van Bladel för UPE-gruppen, -B4-0266/99 av Barros Moura för PSE-gruppen, -B4-0281/99 av Dupuis m.fl. för ARE-gruppen, -B4-0291/99 av Carnero m.fl. för GUE/NGL-gruppen, -B4-0300/99 av Lenz m.fl. för PPE-gruppen, -B4-0303/99 av Aglietta m.fl. för V-gruppenom EU: s prioriteringar inför det 55: e mötet i FN: s kommission för mänskliga rättigheter.
Vitryssland
B4-0239/99 av Bertens för ELDR-gruppen, -B4-0289/99 av Schroedter och Gahrton för V-gruppenom situationen i Vitryssland.
Ryssland
B4-0280/99 av Dupuis och Dell'Alba för ARE-gruppen, -B4-0299/99 av Lehne m.fl. för PPE-gruppenom respekten för mänskliga rättigheter i Ryssland.
Kuba

Bertens
Fru ordförande! Välsignelsen som påven hade med sig vid sitt besök, har ändå fått Castro att hålla fast vid de felaktiga metoderna, utfärda nya strafflagar och återigen använda dödsstraffet. Det får mig att tänka på när jag var en mycket liten katolsk pojke och processionen gick genom byn; gardinerna drogs isär - jesusbilden - två gudfruktiga ljus; och så länge jesusbilden fördes förbi hände inget. Allt var frid och fröjd. Så snart bilden hade passerat drogs gardinerna för, fortsatte hustrun att misshandlas, kom flaskan åter fram ur skåpet och syndade man igen i väntan på nästa år. Castro, fru ordförande, herr kommissionär, duger helt enkelt ingenting till, och jag har bott där i fyra år. Han duger kanske som en idébild av den så kallade sista revolutionären. Det har vi fått nog av.
Jag finner det tragiskt och nästan patetiskt att fortsätta försöka ge sig i lag med denna caudillo , ett annat ord för diktator. Han förstärker bara, vilket är orätt, den amerikanska linjen med bojkott. Europa får därför inte ändra sin politik. Vi måste hålla fast vid vår politik som stöder demokratiseringen och förnyelsen. Våra program måste också inriktas på detta och inte på en bild, en pamflett med Che Guevara, för det är en äkta revolutionär. Tyvärr levde han inte tillräckligt länge, och där har Castro som ni vet haft ett finger med i spelet.
Vi måste aktivt upprätta våra program och den politiska dialogen på Kuba, och vi måste göra det klart för denne caudillo att vi inte, såsom påven, låter oss lekas med. Kubanerna förtjänar demokrati och förnyelse av Kuba, men till och med de godtrogna förtjänar det också.

Van Bladel
Fru ordförande! Jag är mycket nöjd med vad min kollega Bertens sade. Trots kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och bristen på politisk frihet på Kuba har parlamentet tyvärr under påverkan av de politiska partierna på vänsterkanten alltid blundat för detta och därmed låtit situationen slamma igen. Fru ordförande! Dissidenterna som bjöd motstånd var under alla dessa fem år inte ens värda att en enda gång tilldelas Sacharovpriset. Det får mig nästan att gråta. Jag anser att detta är allvarligt. Det handlar alltså om ett ytterst selektivt förhållningssätt som inte har hjälpt det kubanska folket ett enda steg framåt.
Så äntligen föreligger en resolution med en ytterst mild ton. Den föreskriver inga sanktioner utan i stället hjälp för att föra en konstruktiv dialog. Det är bra. Drygt ett år efter påvens besök, då man såg en glimt av hopp om förbättring, har kubanernas frihet bara försämrats. Den ekonomiska öppningen gynnar inte den arbetande kubanen utan partistyrelsen samt enstaka italienska och spanska investerare. Jag ser här, fru ordförande, tyvärr saker som påminner om utvecklingen under Batistaperioden. Prostitution, alkohol, rika turister; det hör väl ändå inte hemma under en socialistisk revolutionär regim?
Enligt min mening borde dagens investerare äntligen ta och ingå avtal med arbetaren själv och inte med regeringen, för vet ni, fru ordförande, hur det går till? Företagen som investerar på Kuba ger hela lönen till regeringen som därefter helt lägger beslag på denna, och sedan hamnar någon enstaka krona i fickan på kubanen. Det är skandalöst!
Fru ordförande! Vid dissidenternas rättegång fick ingen diplomat, ingen journalist eller observatör lov att närvara. Europeiska unionen sade: det är ett misstag. När detta inträffar i Turkiet vänder det uppochned på hela Europa. Med detta vill jag bara säga att vi har ett selektivt förhållningssätt. I resolutionen framhåller vi efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna, men egentligen måste det, som Bertens sade, hända mer. Ingenstans i världen får man längre rulla ut den röda mattan för Fidel Castro. Han förtjänar att gå samma öde till mötes som Pinochet och Öcalan: en rättegång.
Fru ordförande! Kan det vara så att världssamfundet nu äntligen vill höja rösten i anledning av ankomsten av 300 kubanska militärer till Angola och Brazzaville som Diario de Noticias , såsom portugisiska tidningen, meddelade? De kommer att hjälpa diktatorerna att sitta kvar i sadeln samt föra med sig olje- och diamantvinsten till Kuba. Parlamentet har länge väntat med sin rättegång. Så är den äntligen nu här, men det lilla bokverk som den kubanske ambassadören skickade mig i förmiddags visade redan att han fann alltihop vara dumheter. Det gör inte jag, fru ordförande. Jag hoppas att vår resolution stöder de frihetsälskande på Kuba.

Dell'Alba
Fru ordförande! Samtidigt som Johannes-Paulus II landade på Kuba, demonstrerade det radikala partiet i Rom mot besöket och mot det som det representerade. Många kritiserade det vid den tiden och sade att man måste förlita sig på demokratiseringsprocessen, som påvens besök tydligen var ett tecken på.
Jag tror att julen kunde firas på Kuba och det är ungefär allt. När man ser att rättegångsprocessen rör det fruktansvärda och avskyvärda brottet att ha haft kontakter med den utländska pressen, blir man medveten om att den så kallade demokratiseringen är långt ifrån uppnådd. Från den synpunkten går resolutionen således inte särdeles långt. Vi borde ha hävdat mycket kraftigare att så länge som mänskliga rättigheter inte iakttas fullt ut, är dialogen - småstegsförsöket - dömt till misslyckande.

Cabezón Alonso
Fru ordförande! Detta är inte en resolution mot det kubanska folket. Texten vi debatterar i dag, och som jag hoppas blir antagen, är en kritik av den kubanska regeringens lagstridiga och trångsynta tolkning av friheterna - yttrandefriheten, mötesfriheten, föreningsfriheten.
Det finns ingen frihet om det inte finns en rättighet som erkänner meningsskiljaktigheter och politiskt oliktänkande. Därför är anhållandet, häktandet och fängslandet av politiska dissidenter och oppositionella på Kuba förkastligt, det är kubaner som har anhållits för att de har andra åsikter än regimen.
Politiskt oliktänkande är en rättighet, den får aldrig tolkas eller dömas som uppror eller brott mot statens säkerhet. I en frihetsstat skulle dessa anhållanden aldrig ha kunnat ske. Ursäkten för den amerikanska blockaden är en alltför förenklad ursäkt. Vi har fördömt - jag har själv gjort det - den amerikanska administrationens inställning bland annat för att den är ett misstag, men man kan inte använda den inställningen för att anhålla, fängsla och döma var och en som inte underställer sig diktaten från det enda partiet, som på Kuba är kommunistpartiet.
Vi visar vår fulla solidaritet utan några som helst reservationer med Vladimir Roca, Félix Bonne, Marta Beatriz Roque och René Gómez Manzano, anhållna den 16 juli 1997 för att ha undertecknat och spridit en text " Fosterlandet är för alla" vilken går emot den officiella regeringens inställning. Vi visar vår fulla solidaritet med de politiska fångarna på Kuba som har fängslats för sina politiska åsikters skull.
Jag hoppas och önskar att detta fördömande av den kubanska regimen inte bryter de sårbara dialogkanalerna som fortfarande finns mellan Kuba och Europeiska unionen. Den kubanska regeringens misstag är inte dess folks misstag, det är misstag från en grupp ledare. Deras politiska inställning, deras förstelning, deras förkastande av allt som innebär en kulturell, politisk, ekonomisk eller social öppning kan inte bryta alla de möjliga broarna till dialog mellan Kuba och Europeiska unionen och det kubanska folket, som är det som drabbas av följderna av denna låsning, får ingen del av fördömandet.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru ordförande! Den delegation jag företräder, ansvarig för förbindelserna med Kuba, har ansträngt sig väldigt hårt för att bevara och upprätthålla vår dialogförmåga med myndigheterna på Kuba och med hela det kubanska samhället. Detta parlament har, även utan samarbetsavtal, visat sitt solidariska stöd, då Europeiska unionen är den största biståndsgivaren i världen till den kubanska befolkningen, och har på det sättet visat vår sensibilitet för de problem och brister som Kuba lider av i denna fas av historien.
I samma anda - och det sade Cabezón precis - har vi höjt vår röst varje gång det har varit nödvändigt för att fördöma de extraterritoriella effekterna av Helms-Burtonlagen. Nu måste vi också, fru ordförande, höja vår röst till försvar för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska friheterna på Kuba, för förändringen, fru ordförande, förvandlas till en defekt när den vägrar att ta detta ansvar. Detta parlament har ett ostridigt ansvar för friheten, vilket är och måste vara vår etiska och estetiska vägvisare.
Jag har redan haft tillfälle att i detta parlament säga, genom att citera en framstående kollega, att man inte kan tvinga på varken människorna eller befolkningarna en framtid utan att räkna med dem, att det inte finns någon individuell värdighet utan möjligheten för varje man och kvinna att delta i besluten om sin kollektiva framtid.
Därför måste detta parlament, fru ordförande, uttrycka sin solidaritet med dem som drabbas och vara mycket fast i de oundvikliga kraven på frihet. Därför kräver min grupp än en gång en frigivning av Vladimir Roca, Félix Bonne, Marta Beatriz Roque, René Gómez Manzano, Jorge Luis García Pérez och alla de som, berövade sina friheter, slåss just på Kuba för sin frihet och värdighet.

Sjöstedt
Fru ordförande! På Kuba finns flera hundra politiska fångar. I den kubanska strafflagen ges möjlighet att döma oppositionella för så kallade brott som bristande respekt och fientlig propaganda. Oppositionella förvisas internt i landet, och det finns flera uppgifter om polisbrutalitet.
Sammantaget är inskränkningen av de demokratiska fri- och rättigheterna mycket betydande på Kuba. Detta måste entydigt fördömas, vilket också sker i parlamentets resolution. Kuba står under mycket stark press från USA, med en långvarig ekonomisk blockad och andra former av aggression. Blockaden mot Kuba måste hävas för att landet skall kunna få en positiv utveckling. Aggressionen från USA kan dock aldrig bli en ursäkt för brister i demokrati och mänskliga rättigheter i landet.
I det kubanska samhället finns också många progressiva inslag, t.ex. en för regionen stark social rättvisa, satsningar på utbildning och på hälsovård. Men självklart kan inte heller detta på något sätt uppväga några som helst inskränkningar i det kubanska folkets demokratiska rättigheter.
Det kubanska folket är i sin fulla rätt att välja en socialistisk samhällsmodell. Problemet är att de inte får välja, eftersom politisk pluralism och grundläggande demokratiska rättigheter saknas.

Marset Campos
Fru ordförande! Vår grupp är givetvis för - vilket redan har sagts - respekten och främjandet av de mänskliga rättigheterna och friheterna, liksom också rätten för folket att välja sin framtid. Därför förstår man, då ett folk som det kubanska under så många år har lidit under en internationellt illegal blockad och förföljelse från USA - nu med tillägget Helms-Burtonlagen, som också är internationellt illegal - den kvävande känsla och den defensiva attityd som den kubanska regeringen måste inta för att kunna försvara sig mot dessa svårigheter och brister.
Vi anser dock att det är viktigt att hjälpa till så att man kan återgå till en situation med mänskliga rättigheter, demokrati och frihet, vilken givetvis är förenlig med socialismen. Europeiska unionen kan bryta den amerikanska belägringen och välja denna väg som är den lämpliga enligt vår mening. Integrationen av ekonomin och dess kulturella förbindelser kan innebära en normalisering av det kulturella och politiska livet på Kuba, och det beror till stor del på oss, eftersom USA inte är berett att stödja denna inriktning. Därför anser jag att det är lämpligt att göra en stor insats för att införliva Kuba inom ramen för de ekonomiska, kulturella och politiska ramarna.

Telkämper
Fru ordförande! Kuba är - som vi vet - inte USA. Kuba har, till skillnad från USA, garanterad skolutbildning, gratis hälsovård och allt det man uppnått trots beroendet av Förenta staterna. Men varför imiterar den kubanska regeringen en av de skymfligaste uppfinningarna av odemokratiska och totalitära styrelser? Varför i hela världen inleder kubanerna inte en kampanj där de säger att vi är mer demokratiska än USA, vi respekterar de mänskliga rättigheterna, vi avskaffar dödsstraffet? I stället har regeringen nyligen gjort motsatsen. Den har utvidgat dödsstraffets tillämplighet. Ingen demokrat och socialist kan välkomna detta, för det är en allvarlig kränkning av en de mest grundläggande mänskliga rättigheterna, av rätten till liv.
Överallt befinner sig samhällen i förändring, så också Kuba. Vi bör göra det klart för den kubanska regeringen och den kubanska befolkningen att vi är beredda att utveckla de ekonomiska, sociala och kulturella förbindelserna med Kuba samt att detta förutsätter kontakt med öppna, kreativa och demokratiska kubaner och deras organisationer, vare sig det sker inom en AVS-organisation eller i ett bilateralt samarbetsavtal. Vi söker en dialog för att uppnå detta.
Låt oss hoppas att den kubanska ledningen är vidsynt nog att dra i samma riktning som vi gör.
Colombia

Bertens
Fru ordförande! Situationen i Colombia förblir naturligtvis oroande, trots de goda nyheter som vi fick för flera månader sedan om att president Pastrana hade påbörjat en ny fredsoffensiv. Men i nuläget visar det sig att paramilitära grupper och, som ett resultat av detta, gerillagrupper ändå fortsätter med sina attacker. I går kväll fick vi just veta att tre amerikaner hade omkommit på ett fruktansvärt sätt. När skall nu dessa stridande grupper inse att de i slutändan inte har något att vinna på denna konstanta förintelse? Jag anser att EU måste fortsätta att aktivt verka för att skydda de mänskliga rättigheterna, men i samarbete med president Pastrana. Det systematiska sätt på vilket rättsstaten Colombia just nu blir tillintetgjord kan inte lämna oss likgiltiga. Jag tror att vi måste försöka övertyga Förenta nationerna och vår egen union att övertyga andra människor om att fred och mänskliga rättigheter går hand i hand.

Miranda de Lage
Fru ordförande! Jag skall rikta mig till FARC i Colombia och till upproret för det är varken revolutionärt eller heroiskt att mörda obeväpnade medborgarrättskämpar, det är varken revolutionärt eller heroiskt att kidnappa civila, det är varken revolutionärt eller heroiskt att begära lösesummor för någon människas liv. Man kan inte erkänna något hjältemod för aktioner mot obeväpnade människor. Man ändrar inte historiens inriktning genom att ta till våld mot de svaga. Upproret har fortfarande möjligheten att gå till historien i Colombia som en fredsfaktor. Det har fått politiskt erkännande - också internationellt - men vi måste kräva att de respekterar de internationella mänskliga rättigheterna, att de friger de kidnappade civila, varav några är sjuka. Förmörka inte dess horisont med åtgärder som är helt förkastliga! Kräv inte rättvisa genom att begå orättvisor!
Vi måste dessutom tala om det andra våldet, den terror som utövas av paramilitära grupper. Det är lätt att skjuta mot dem som försvarar de mänskliga rättigheterna, mot fackföreningsaktivister eller journalister som är för friheten, mot kvinnor, mot obeväpnade bönder. Kort sagt, mot allt det som verkar misstänkt genom att det är demokratiskt. Paramilitarismen representerar det onda, fascismen, allt det värsta i en intolerant och utstötande sociologi, som säger sig försvara genom att mörda, eliminera de bästa medborgarna. Med paramilitarismen finns det ingen mån för funderingar av något slag annat än att angripa den, nedmontera den och döma den.
Freden i Colombia är ingen lätt uppgift, men vi måste försöka uppnå den. Åren av våld har präglat flera generationer. President Pastranas erbjudande måste få allt vårt stöd och tillräckligt internationellt ekonomiskt bistånd för att kunna svara på de sociala krav som ligger till grund för detta våld. Kriget, fru ordförande, är mycket dyrare än freden.

Holm
Fru ordförande! I samband med utnämnandet av den nye presidenten, Pastrana, förra året var vi många som hoppades på att skyddet för de mänskliga rättigheterna i Colombia skulle bli mycket bättre. Tyvärr verkar detta utebli, och presidenten verkar hittills inte ha någon som helst handlingsplan för att öka respekten för de mänskliga rättigheterna. Brotten i Colombia fortsätter, både av de paramilitära styrkorna och av gerillan. Det pågår en regelrätt eliminering av de personer och grupper som kämpar för de mänskliga rättigheterna i Colombia, t.ex. socialarbetare och fackföreningskämpar.
Vi kräver naturligtvis att den statliga underrättelsetjänstens arkiv skall rensas under internationellt överinseende. Dessa arkiv innehåller mängder med information om personer som aktivt kämpar för de mänskliga rättigheterna och för demokratin i landet. Detta får naturligtvis inte fortsätta.
De mänskliga rättigheterna måste försvaras, och vi måste göra allt som står i vår makt för att försvara och stödja de personer i landet som kämpar för dessa rättigheter. Jag utgår därför från att ministerrådet kommer att förbereda en mycket stark deklaration om Colombia i FN inför nästa session i Genève.

Lenz
Fru ordförande! Bortrövande och mord är alltjämt våldets frukt i Colombia, och hur ofta har vi inte tvingats konstatera det! Den här gången är det tre amerikaner som påträffats döda och en fransk geolog som dog just innan han skulle släppas fri efter ett bortrövande.
Vi har vid upprepade tillfällen fördömt paramilitärens illdåd vilka förövats i anslutning till eller i samband med dessa attentat. Ibland har vi svårt att förstå hur president Pastrana under tiden kan fortsätta fredsförhandlingarna med gerillaorganisationerna, främst med FARC, men även dialogen med den andra stora organisationen ELN.
Sådana tillvägagångssätt kan tyckas tveksamma, men jag tror att de är vår enda chans och vi ger honom därför vårt aktiva stöd i hans försök att fortsätta fredsförhandlingarna och nå ett slutligt avtal. Vi kan bara ständigt på nytt upprepa att utan etablerande av en rättsstat kommer de mänskliga rättigheterna på sikt ej att respekteras och värnas.
Europaparlamentet har gång efter annan understrukit hur motiverat kravet är från representationen för den höga kommissionären för mänskliga rättigheter att garantera skydd för försvararna av de mänskliga rättigheterna. Detta torde vara en viktig uppgift som vi hoppas få stöd för också från rådet och kommissionen nu vid kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève.
Vi uppmanar den colombianska regeringen att inte släppa efter på sina ansträngningar i kampen mot våldet, utan att engagerat upprätthålla den; vi önskar innerligt att det colombianska folket äntligen får bli kvitt korruption, mord och våld, att det i stället kan bli fred och att landet i fortsättningen skall bli förskonat från dessa rysliga företeelser.

Howitt
Fru ordförande! Detta är tredje gången på fyra månader som man i parlamentet har hållit en speciell debatt om Colombia och vi kommer att fortsätta med detta tills de grova kränkningarna av de mänskliga rättigheterna har upphört.
Vi ber Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter att, när den sammanträder i Genève, fördöma den colombianska regeringens misslyckande med att både upplösa paramilitära grupper och att skydda människorättsaktivister, vilka båda saker krävdes förra året. De har misslyckats; UNHCR (FN: s flyktingkommissariat) måste nu vidta nödvändiga åtgärder.
Låt oss aldrig glömma hur många människor som mist livet p.g.a. detta misslyckande. Terry Freitas hade ägnat två år åt att hjälpa lokalbefolkningen i Uwa att skydda sitt område från Occidental Petrolium i dess försöksborrningar efter olja. Han hade förföljts av människor som han trodde var paramilitärer och fick ett meddelande på sin telefonsvarare: " dra dig ur eller dö!" . Ett bevis på de colombianska väpnade styrkornas delaktighet är att militären hade tvingat honom att skriva under ett yttrande som frikände dem från ansvar för hans säkerhet. Tidigare denna månad kidnappades Terry och hans två kolleger av två maskerade män med maskingevär och senare hittades deras kroppar fulla av kulhål dumpade på andra sidan den venezuelanska gränsen - mordet på en 24-åring som trodde på försvaret av de mänskliga rättigheterna.
Sätt stopp för de paramilitära grupperna, gör slut på dödandet och respektera de mänskliga rättigheterna!
Indonesien/Östtimor

Van Bladel
Fru ordförande! Indonesien är ett komplext land. Det har en tidszon med två timmars skillnad, 13 000 öar, väldigt många folk och väldigt många språk. Det är ett komplext land som under 350 års tid styrdes av mitt land på ett mycket centraliserat och kolonialistiskt sätt. Även under den tiden förekom uppror i Atjeh, på Moluckerna och i Irian Jaya, precis som nu. Grundlagen, Pancasila , har alltsedan självständigheten sett till att folk och religioner fritt och säkert har kunnat existera parallellt. I och med Suhartos fall och den ekonomiska krisen kommer motsättningarna fram, och de manifesterar sig tyvärr just nu på Moluckerna som en motsättning mellan islam och kristendom. Det gör mig ont att se att det är på Moluckerna detta sker; för vi har redan utnyttjat och förtryckt folket där så pass mycket, och en del av det folket befinner sig i Nederländerna.
Men Indonesien är på väg mot en ny tid och en ny ordning. Redan nu har 48 politiska partier anmält sig till valet i juni. Det förtjänar vårt stöd. Resolutionen innehåller en vädjan om att hålla en folkomröstning under FN-övervakning för att Östtimor skall kunna få utöva sin rätt till självbestämmande. Låt oss hoppas att det förlöper på detta sätt, och att det förlöper väl. Jag tillägger dock här att ett självständigt Östtimor kan innebära ett öppnande av Pandoras ask, och att andra indonesiska folk kommer att kräva samman sak. Detta utgör en stor fara för stabiliteten i den asiatiska regionen i stort. Det kan väl ändå inte lämna oss oberörda.
Parlamentet har antagit en hel del stränga resolutioner mot Indonesien. Jag anar sedan en tid tillbaka dock mer utrymme för ett konstruktivt stöd till de initiativ som där tas i riktning mot demokrati. Jag välkomnar denna inställning.

Bertens
Fru ordförande! Van Bladel har i stora drag sagt vad jag också skulle kunna ha sagt. Det komplexa Indonesien, kravallerna, explosionerna, bokstavligt och bildligt talat, på Moluckerna och särskilt på ön Ambon har än en gång visat hur komplicerat det kommer att bli om vi låter den sista stödpelaren falla som vi för tillfället har; president Habibie. Den underliggande orsaken till utbrottet på Moluckerna vilar i den allvarliga politiska och ekonomiska krisen som landet genomgår. Det är av största betydelse att vi försöker att så snart som möjligt organisera ett demokratiskt val, eller åtminstone ge detta vårt stöd. Detta ofantliga, stora, men också praktfulla land, som i våra geografiböcker kallades Smaragdbältet, får inte isoleras, och vi måste på något sätt visa att vi inte stöter bort det utan omfamnar det. Europa har nämligen, särskilt Nederländerna, ett stort ansvar för situationen på grund av sitt förflutna.

Newens
Herr ordförande! Detta parlament har upprepade gånger fördömt kränkningar mot de mänskliga rättigheterna i många delar av Indonesien under åren och vissa avskyvärda brott har ägt rum i detta vackra land. Denna resolution behandlar först och främst kränkningar som gjorts mera nyligen på de Moluckerna. Över 200 människor har dödats där och deras och andra människors hem har ödelagts. Niotusen soldater finns grupperade där, och folket är mycket hårt kuvat. Detta utspelar sig precis vid den tidpunkt som vi hade kunnat förvänta oss med hänsyn till de förändringar som har ägt rum i Indonesien, en utveckling i en helt annan riktning.
I denna resolution påminns man igen om den situation som råder i Östtimor, där avskyvärda brott har begåtts. Det kommande valet ger en möjlighet till förändring, och det är mycket viktigt att vi ger allt tänkbart stöd till dessa människor i Indonesien som försöker ta nya initiativ. Vi måste också göra stora ansträngningar för att få till stånd den folkomröstning man talar om för att kunna fortsätta med att ge befolkningen i Östtimor självstyre. Det är mycket skrämmande att dessa människor förnekats denna rätt. Under årens lopp har en tredjedel av befolkningen mist livet.
Europaparlamentet har under dessa år utövat ihärdiga påtryckningar för att förändringar skall äga rum, och man har nu denna möjlighet. Det är därför oerhört viktigt att vi fortsätter med våra påtryckningar till förmån för förändring vid denna specifika tidpunkt och jag hoppas att vi ännu en gång kommer att ge enhälligt stöd till detta förslag.

Telkämper
Herr ordförande! Vi står färdiga att stödja de demokratiska strävandena i Indonesien. Såväl kammaren som övriga institutioner torde vara beredda att också med materiella medel stödja en fredlig process i landet. Indonesien måste emellertid också självt visa att man vill ha en sådan fredlig process och att man verkar för demokratins utveckling; här finns två områden av stor betydelse. Det ena är Östtimor. Man måste omgående se till att en folkomröstning kan hållas i Östtimor - ja, egentligen är Östtimors oberoende ett historiskt påbud. Förtrycket där måste få ett slut; det vet Habibie. Jag menar att vi snarast bör stödja detta genom att t.ex. också från europeisk sida, från medlemsstaternas sida, utbildar folk i vår förvaltning så att en infrastruktur kan skapas och Östtimor kan existera självständigt.
Det andra området är att avbryta de konflikter som äger rum på Moluckaöarna och som polisen uppenbarligen står bakom. I Amborn är 85 procent av invånarna kristna. Vi måste förhindra att det uppstår krig mellan de olika religionerna; i det har naturligtvis regeringen i Jakarta ett stort ansvar genom att avmilitarisera befolkningen, hålla polisen inom dess ramar och sätta in polisen som ordningsmakt i stället för att låta den underblåsa konflikter. Om det sker tror jag vi kan uppmana kommissionen att lämna humanitär hjälp i dessa konfliktsituationer och stödja de demokratiska strävandena och valen - detta måste göras snarast, om det skall härska fred länge till.
Applåder
Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter

Bertens
Herr ordförande! För en tid sedan diskuterade vi här Bernard-Reymondbetänkandet om Kina. Då förde min grupp, den liberala gruppen, Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter på tal. En majoritet i parlamentet ville inte det, och ville inte heller veta av något brådskande förfarande. Låt oss nu lära oss att i tid anta eller diskutera resolutioner som verkligen kan påverka något. Om elva dagar inleds FN-kommissionens möte i Genève. Hur kan vi där på något sätt ännu påverka rådets prioriteringar?
I Kina har som alla vet den nya istiden kommit. Polisen griper dissidenter i stor skala, personer som arbetar med Internet arresteras, och uppbyggnaden av nya politiska partier, såsom det demokratiska partiet, bekämpas hårdhänt. Europeiska unionen måste vara ärlig. Dialogen om mänskliga rättigheter måste helt enkelt äga rum, och en effektiv dialog kräver också att vi är beredda att utöva offentliga, internationellt organiserade påtryckningar: the carrot and the stick .
För att göra detta förfarande effektivt, herr ordförande, måste rådet självt framlägga en resolution om Kina, bedriva aktiv lobbyverksamhet för denna, och avhålla länder från en så kallad no action on China -motion. Med tanke på hur Kina utövar sitt inflytande i riktning mot Makedonien, och därmed riskerar kontaktgruppens balkanpolitik, anser jag det rättfärdigat att också använda offentliga påtryckningsmedel gentemot Kina. För kineserna tycker inte att det är så besvärligt när de tas på allvar. Jag kan berätta för er att min grupp tycker att det är synd att vi alltid måste slåss så för att säga något om Kina. Nåja, där pengar är, är lycka. Det tror vi åtminstone.

Van Bladel
Herr ordförande! Denna gång anser jag att resolutionen som har förberetts inför FN-mötet är en mycket välavvägd och bra resolution. Jag anser det vara ytterst viktigt att vi vädjar om en millenieamnesti för politiska fångar och om ett avståndstagande från rekryteringen av barn i krigssituationer. Det är rätt att vi i år inte har någon uppräkning av länder som inte respekterar de mänskliga rättigheterna, utan koncentrerar oss uteslutande på Kina. I morse publicerade Herald Tribune ett foto av Dalai Lama som femtio år efter invasionen av Tibet befinner sig i norra Indien. Det måste sägas: dagen efter det att parlamentet antog Kinabetänkandet greps dissidenter och riktades missiler i södra Kina mot Taiwan. Vi måste ge Kina en signal. Inte för vår egen skull eller för att provocera, utan för att garantera stabiliteten i området, för freden är och förblir viktig.

Newens
Herr ordförande! Under de senaste åren har Europaparlamentet upprättat ett världsomfattande register över mänskliga rättigheter som vi kan var stolta över. Det är därför mycket lämpligt att vi lägger fram våra prioriteringar inför det förestående 55: e mötet med Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter.
I vårt förslag uppmärksammar vi att fattigdom är ett grundläggande hinder för förverkligandet av mänskliga rättigheter. Åsikts-, yttrande-, och religionsfrihet och alla andra politiska, religiösa och medborgerliga rättigheter är absolut livsnödvändiga. De ekonomiska rättigheterna och deras nära länkar till andra rättigheter får emellertid inte förbises, framför allt vid en tidpunkt då mer än tusen miljoner människor i vår värld inte har tillgång till tillräckligt med mat, rent vatten, ordentliga kläder, ordentligt tak över huvudet, utbildning och hälsovård.
Förslaget till parlamentet kräver samordnade åtgärder för att bekämpa det gissel som följer av rasism och diskriminering, och som t.o.m. under senare år har lett till folkmord och massakrer i likhet med de som ägt rum i Rwanda. I förslaget krävs också positiva åtgärder för att få ett slut på den avskyvärda diskrimineringen mot, och utnyttjandet av kvinnor och barn.
Alla måste arbeta för frigivandet av samvetsfångar, kriminaliseringen av tortyr och misshandel av fångar och upphörandet av den barbariska institution som dödsstraffet utgör, och som skulle ses som helt och hållet oacceptabel i den värld och civilisation vi lever i i dag. Därför kräver vi speciellt att rådet och kommissionen fullföljer arbetet med de frågor som har tagits upp i resolutioner om mänskliga rättigheter i detta parlament och vi hoppas innerligt att dessa kommer att återspeglas i det arbete som Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter utför. Att lyckas uppnå ett totalt erkännande av mänskliga rättigheter i alla länder i världen är en utmaning för oss i våra dagar. Jag anser att vi genom att anta denna resolution, kommer att åter bekräfta våra intentioner att fortsätta kampen för att uppnå detta.

Dupuis
Herr ordförande! Jag tror att resolutionenn är en bra resolution av följande två skäl: å ena sidan, därför att vi i ett kompromissammanträde har lyckats utesluta alla ansökningar som rörde sådana rättigheter som inte kan utkrävas, såsom rätten till bostad, rätten till arbete, etc., det vill säga alla rättigheter som man vet inte kan utkrävas och att inrikta oss just på de rättigheter som kan utkrävas genom att föreslå rådet tre initiativ genom tre olika vägar.
Den första punkten gäller det allmänna moratoriet om avrättningar: härvid begär vi att Genèvesammanträdet blir det sista där man godkänner en resolution om moratoriet och att årets generalförsamling röstar för ett allmänt avskaffande av dödsstraff.
Den andra punkten består av ett initiativtagande för ratificering av Internationella domstolen för krigsbrott, folkmord och brott mot mänskliga rättigheter. Den tredje punkten slutligen - Bertens och van Bladel uttalade sig om den - rör Kina. Vi har inte stora förhoppningar. Vi vet att politiken rörande Folkrepubliken Kina har varit Brittans katastrofala politikområde, och inte bara Brittans: det har också varit Jospins, Dalemas, Schröders och så många andras politikområde. Det är ett politikområde som långsamt driver till förtvivlan. Van Bladel uttalade sig om Tibet: i det avseendet fruktar jag att vi får konstatera att där också liksom i Kosovo har den tibetanska befolkningens liksom hela det kinesiska folkets förmåga att lida och att acceptera sina begränsningar och än en gång kommer vi för sent.
Vi ber naturligtvis bestämt rådet att lägga om politiken och äntligen inrikta sitt intresse på demokrati och mänskliga rättigheter.

Carnero González
Herr ordförande! Vi debatterar en resolution, och vi kommer att rösta om den senare, som är mycket komplett - jag anser att det kanske är en av de bästa texterna om mänskliga rättigheter som vi har haft i våra händer i parlamentet.
Men jag tycker att, mer än de detaljerade punkter det innehåller - till exempel om millennieamnesti, att främja ett försvar av dem som försvarar (vilken redundans) de mänskliga rättigheterna, att prioritera barns och kvinnors rättigheter, avskaffandet av dödsstraffet eller att en internationell brottmålsdomstol äntligen blir verklighet -, måste vi härifrån be rådet om något ännu viktigare: att vårt deltagande som Europeiska unionen, som medlemsstater i den 55: e sessionen för Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter framför allt tjänar till att försvara två principer: den om det allmängiltiga och den om odelbarheten av de mänskliga rättigheterna.
Vi har precis diskuterat vissa frågor. Exempelvis kan vi inte tillåta att en regering, som den kubanska, vill ställa villkor för respekten av de grundläggande friheterna för att USA: s blockad skall upphöra, liksom vi inte tillåter att exempelvis diktatorn i Ekvatorialguinea säger till oss att traditionen för de mänskliga rättigheterna är annorlunda i hans land än i Europa. Jag anser alltså att det viktigaste är att försvara dessa principer. Odelbarhet innebär också att förbinda politiska rättigheter med sociala och ekonomiska rättigheter i denna globaliseringens tidsålder.

Lenz
Herr ordförande, jag kan bara instämma i mina kollegers ord. Det går helt enkelt inte att säga någonting som motsäger ämnet; vad vi skall göra i dag är att med engagemang vända oss till kommissionen och rådet, också med anledning av mötet i Genève. Ty människorna sätter varje år stora förhoppningar till detta möte; de vill höra att våra medlemsstater med all tydlighet fördömer alla kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Därför uppmanar vi er, kommissionen och rådet, men framför allt kommissionen som i egenskap av samordnare också verkar för medlemsstaternas räkning, att ingripa bestämt i enlighet med det.
På Europaparlamentets lista över de senaste månadernas resolutioner finns många länder med. En del blir ständigt föremål för nya resolutioner. Colombia i dag hör till dem. De övriga länder som jag vill nämna är Afghanistan, Algeriet, Burma, Burundi, demokratiska republiken Kongo, Iran, Irak, Kosovo, Ruanda, Sudan och Turkiet; Kosovo är egentligen inte något land, utan ett stort problem.
Om vi inte tar upp listan i resolutionen i dag, så är det bara på grund av att alltför många ytterligare länder har fallit oss in, av vilka vi inte kan ta med allihop. Bland annat har Kina nämnts. Inte mig emot. Jag hade gärna sett att Kina tagits upp på dagordningen i Genève, för vi vet ju hur känsligt och tydligt kineserna reagerar på sådant. Därigenom skulle vi ta dem på allvar. Om de tar dialogen med Europeiska unionen på allvar kan de inte omedelbart börja fängsla folk igen - för att inte tala om fallet Tibet!
Andra stickord som vi gärna nämner är kvinnoförtryck och kvinnohandel, barnsoldater, religiös intolerans, dödsstraff m.m.
Vi uppmanar er verkligen med eftertryck - jag upprepar det - att aktivera er och se till att medlemsstaterna inte tvingas svika medborgarnas förhoppningar på grund av rent diplomatiskt hänsynstagande. Det här är en stor förpliktelse för oss och vi vill att kommissionen tydligt gör verklighet av artiklarna om demokrati och mänskliga rättigheter. Då skulle Europeiska unionen bli en verklig förebild på området.
Applåder

Ullmann
Herr ordförande! Mycket talar för att historien om de mänskliga rättigheterna har gått in i en ny tidsepok. Omedelbart efter andra världskrigets slut hörde de främst till det politiska programmet. Nu har de emellertid blivit till rättslig verklighet, och därmed uppkommer naturligtvis också nya problem. Vi håller på att upptäcka nya dimensioner i de mänskliga rättigheterna, exempelvis den sociala dimensionen, och vi kan se hur speciellt kvinnorna och barnen hotas i sin mänskliga värdighet och sina mänskliga rättigheter. Vi ser framför oss att dödsstraffet måste avskaffas överallt och vi ser hur de mänskliga rättigheterna blir rättslig verklighet i form av en nyupprättad internationell domstol; vi vädjar till rådet och kommissionen att göra allt som står i deras makt för att driva fram en ratificering av stadgarna för denna domstol för mänskliga rättigheter.
Det föreligger dock en risk för att de mänskliga rättigheterna, just för att de nu blivit till rättslig verklighet, hamnar i de utrikespolitiska intressenas kvarn. Vad kan göras för att förhindra det? Jag tror, herr ordförande och mina damer och herrar kolleger, att Europeiska unionen kan spela en mycket, mycket viktig roll i det avseendet, nämligen genom att omvandla den traditionella utrikes- och säkerhetspolitiken till en fredspolitik. Alla vet ni ju hur ofta kravet reses på att Europeiska unionen måste tala med en röst, om något sådant skall kunna ske.
Detta parlament har redan en röst, som visas av debatten, och denna röst bör sättas in för att genomdriva rättslig verklighet för de mänskliga rättigheterna. Med detta vill jag understryka det som har sagts av de föregående talarna och vädjar till rådet och kommissionen att hjälpa till med att stödja detta stora steg.
Vitryssland

Bertens
Herr ordförande! Situationen i Vitryssland förblir oroande. President Lukasjenko är och förblir en diktator, och blockerar vidare varje normal form av politisk och ekonomisk utveckling. Vår union måste stimulera de oppositionspartier som finns där, och försöka få igång en dialog. Det är att försöka göra det omöjliga. Men vi har åtminstone sett att den nyligen nådda lösningen på " ambassadkonflikten" skulle kunna tyda på att president Lukasjenko börjar inse att en internationell isolering inte ligger i hans intresse. Förhoppningsvis kommer detta att få honom att göra ett antal eftergifter. När dessa eftergifter kommer måste Europeiska unionen vara beredd att stödja processen med bistånd. Dogmatism passar oss inte. Vi måste helt enkelt göra allt för att lösa problem och förbättra befolkningens öde. Denna eftermiddag har vi sett en hel del diktatorer passera revy. Men Lukasjenko är den närmaste diktatorn, och möjligen finns det en chans att övertyga honom om att han är det, och att han helt enkelt måste sluta med det.

Schroedter
Herr ordförande! Vitryssland kommer inom kort att bli ett grannland till oss. Situationen i landet kännetecknas dock - käre kollega Bertens - fortfarande av frånvaro av demokratin. Möjligen gäller det inte för ambassaden, men desto mer för befolkningen; hittills har alla försök från oppositionens sida att med fredliga och demokratiska medel återupprätta ett ärligt spel mellan de demokratiska krafterna misslyckats beroende på Lukasjenkos diktatur, eftersom han ständigt via olika dekret kriminaliserar dem. De oppositionella ledamöterna är emellertid inga kriminella personer. Det är problemet. Genom kriminaliseringen tillåter han inte ett ärligt spel, inte ens i de förestående lokalvalen. Oppositionen har därför vägrat delta i dessa val. Inte för att de är emot demokratin, utan för att de önskar ett minimum av rättvisa villkor. Till dessa hör en fri press. Det är verkligen ett drama att inte ens den vitryska befolkningen har möjlighet att informera sig om alternativen till Lukasjenko, då den i så hög grad utnyttjas som maktinstrument av honom - hur det ser ut vet jag av egen erfarenhet. Vi måste därför göra allt för att åstadkomma en ändring i detta land och särskilt se till att tryckfriheten återupprättas, eftersom det är en väsentlig förutsättning för fria val och för den demokratiska processen.
Hos den vitryska befolkningen är dock längtan efter demokrati och personlig frihet för människorna obruten; vi är därför kallade att se till att sämjan mellan råd, kommission och parlament bibehålls och det på ett sådant sätt att de kan stödja befolkningens längtan efter demokrati i stället för att prioritera ekonomiska intressen.

Mann, Erika
Herr ordförande! De båda föregående talarna har redan tagit upp de kritiska ställena. Låt mig bara ge några kompletteringar till dem. Vi har lagt fram en gemensam resolution, och vi erinrar åter om vår vilja att etablera demokratin i Vitryssland liksom om vår önskan att landet skall ta plats i den demokratiska världen. Det uppstår dock nya svårigheter och nya problem, när man som nu på nytt fängslar människor; som så ofta i fallet Vitryssland går det ett steg framåt på vägen mot demokrati och två steg bakåt.
Under tiden drömmer presidenten om en panslavisk union, och jag kan bara hoppas på att denna dröm inte tas upp av Ryssland liksom att Ukraina känner av det förflutna och avstår från att delta i denna gemensamma dröm. Det vore förgörande för oss alla.
Ändå måste det sägas att valkampen inför de förestående, av oppositionen lanserade, valen den 16 maj 1999 kommer att bli förgörande. Europeiska unionen gör - vilket min kollega Schroedter påpekat - rätt i att noga följa processen och bistå med allt tänkbart stöd. Särskilt tänker jag då på att OSSE måste få vårt stöd. Herr kommissionär, det handlar också om att det är nödvändigt med ett finansiellt stöd. Ambassadör Wiek, vet jag, har vänt sig till kommissionen med begäran om bistånd för att sörja för en viss utbildning inför de förestående valen; jag vill be om att ni noggrant studerar detta material ännu en gång och sedan gör allt vi i Europeiska unionen kan göra för att stödja denna process; vi får inte låta några byråkratiska invändningar leda till att vi inte uppbringar de nödvändiga finansiella medlen.
I år är situationen särskilt prekär. Det ekonomiska läget är instabilt, den politiska situationen extremt instabil, och som min kollega sade är vi såsom framtida grannar uppfordrade att göra allt vi kan för att hjälpa Vitryssland att gå i en förnuftig riktning mot ett demokratiskt styre.

von Habsburg
Herr ordförande, jag är glad att få tala efter Mann, för hon sade med väl valda ord ungefär vad jag vill säga. Först bör man märka att befolkningen i Vitryssland är en sympatisk befolkning, som på något sätt delar vår civilisation. Samtidigt är Vitryssland det kanske bästa exemplet på den destruktiva regim som härskat i landet under 40 års tid. När man kritiserar president Lukasjenko får man inte glömma vilken skola han tillhört, och i vilken anda han har blivit uppfostrad. Och någonstans måste man också ha en viss förståelse för mannen, ty han blev en gång inlotsad i den riktningen och hittills har han till största delen avreagerat sig på utlänningarnas bekostnad.
Jag tror att Mann helt riktigt framfört att vi måste göra allt vi kan för att gå vitryssarna till mötes, och därvid lugnt och metodiskt föra dem in på frihetens och demokratins väg, som de redan sympatiserar med. Den som känner dem vet att man måste hjälpa dem att komma vidare. Det hjälper inte att så att säga sätta krokben för dem. Tvärtom måste vi göra vad vi kan för att på fredlig väg komma överens med Vitryssland, och detta oaktat att landet i framtiden kommer att ha stor betydelse för oss, eftersom vi kommer att ha gemensamma gränser. Det kommer att spela en betydande roll för oss - man behöver bara kasta en blick på kartan - och framför allt för våra baltiska vänner, och därför måste vi göra allt för att försöka få Vitryssland att återigen bli en del av de civiliserade folken och av demokratin.
Ryssland

Lenz
Herr ordförande! Ryssland upphör inte att hamna på löpsedlarna. För det mesta handlar det om ekonomiska problem, som påverkar också oss. Betydligt mer lågmält, men likväl i obruten följd, når oss budskapen om andra problem vilka för ett land som ansträngt sig för ett medlemskap i Europarådet inte låter sig förenas med konventionerna om mänskliga rättigheter. Inte heller med innehållet i partnerskapsavtalet med Europeiska unionen.
Denna vecka har en delegation från de europeiska judarnas kongress - man skulle nästan kunna säga live - bekräftat fakta på denna lista; det gäller bland annat den växande, delvis politiska, antisemitismen som understöds av främst kommunisterna och som åter vinner mark. Resolutionen omfattar flera olika fält som också bör sammanfattas av titeln, för de orsakar oss stor oro. Det handlar bland annat om en ökad religiös intolerans, om behandlingen av de personer som vägrar göra militärtjänst, om en lagstiftning på området som dröjer betänkligt och om de vidriga förhållandena i stridskrafterna; dessa förhållanden ledde under 1998 till mer än 1000 självmord och ouppklarade dödsfall - och detta är inte bara något som Rysslands modiga mödrar påstår.
Allt detta är, måste man tyvärr säga, ett arv från Sovjetunionen som man ännu inte har lyckats få bukt med. Den aktuella resolutionen skall förstås som ett uttryck för en allvarlig oro, en farhåga, som vi vill ge de kolleger med på resan som i nästa vecka åker till Ryssland för att diskutera med företrädare för duman och myndigheterna.
I egenskap av just en europeisk union vill vi ha en stark och demokratisk partner av rättsstatlig typ i öst. Det är en oerhört viktig sak för detta vårt Europa, ty då skulle freden och friheten i Europa få en gemensam och solid grundval för nästa århundrade. Vi vill att vårt budskap skall tolkas på detta sätt. Det innebär utan tvivel en viss kritik, men en konstruktiv sådan som också skall visa på vår vilja att medverka till bättre förhållanden där.

Dupuis
Herr ordförande! Lenz sade det, resolutionen talar om antisemitism, och det som hon kritiserar är inte den ena eller andra personens uttalanden, utan just ställningstagandena av Zjuganov som är ingen mindre än det ryska kommunistpartiets ordförande, det främsta partiet i duman. Jag tror att vår delegation, som snart skall bege sig till Moskva, bör komma i håg det och se till att de därborta får reda på att Europaparlamentet är underrättat om uttalandena och fullt medvetet om hur allvarligt det är.
En annan sak, vapenvägran. Europaparlamentet oroar sig en aning för förseningarna i duman, än en gång under Zjuganovs partis kontroll, kommunistpartiet, som systematiskt sedan fyra år låser antagandet av en lag om vapenvägran, som likväl anges i den ryska grundlagen. Tillsammans med mina partivänner, det transnationella radikala partiet i Ryssland, försöker vi övervinna den låsta situationen genom att starta en kamp, som jag tror parlamentet borde stödja, för att få slut på värnplikten och få en yrkesarmé i landet, vilket skulle vara ett viktigt steg i rätt riktning.

Swoboda
Herr ordförande, jag tror att vi är eniga i vår kritik mot förhållandena i Ryssland vad gäller frågorna om mänskliga rättigheter och antisemitism. Dock, fru Lenz, skulle jag inte göra det riktigt så enkelt för mig som att skylla allting på Sovjetunionen. Tiden innan Sovjetunionen tillkom var faktiskt inte heller en tid av blomstrande demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna. Tyvärr har detta en lång tradition, en tradition som tillspetsats på ett synnerligen obehagligt och brottsligt sätt, särskilt under Stalins tid vid makten.
Jag kan bara instämma i kritiken mot alla de politiska krafterna, däribland kommunistpartiet som tyvärr lägger hinder i vägen för verkliga framsteg för respekten för mänskliga rättigheter, och som bär en del av ansvaret för det olyckliga förhållandet att antisemitismen dykt upp på nytt. Med tanke på de fruktansvärda konsekvenser som antisemitismen fått under många regimer kan man inte ha någon förståelse alls för detta. Så bör man också tolka den socialdemokratiska gruppens stöd till delegationen med innebörden att det vid delegationens nästa besök krävs klarspråk.

Schroedter
Herr ordförande, då vi vid ratificeringen av partnerskaps- och samarbetsavtalet med Ryssland lämnade vissa kritiska anmärkningar mot att situationen för de mänskliga rättigheterna i Ryssland inte uppfyller kriterierna i fördragets paragrafer om mänskliga rättigheter, svarade kommissionär van den Broek: Ja, fördraget ger oss en utmärkt grund för att ändra på det. Men det var tre år sedan och inget har ändrats sedan dess!
Förhållandena i fängelserna uppfyller inte internationella standarder, och ingenting har förbättrats. De alternativ till militären som finns har inte gjort några framsteg. I den ryska armén försiggår misshandel och förnedring, vilket driver många unga människor i döden. Min fråga till kommissionen är därför: Var har ni då på grundval av fördraget ingripit? Var har ni på grundval av fördraget lagt hinder i vägen? När har ni i WTO-förhandlingarna hävdat att de mänskliga rättigheterna har företräde? Jag vill ha svar på det nu!

de Silguy
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter! Som brukligt är, skall jag svara punkt för punkt om mänskliga rättigheter. Jag börjar således med Kuba.
Kommissionen delar kammarens bekymmer för utvecklingen av situationen för mänskliga rättigheter på Kuba och i det avseendet oroar sig kommissionen för antagandet av en brottslagsreform som avsevärt ökar lagstiftningens repressiva prägel. Kommissionen är också bekymrad över utgången av den process som startats mot fyra dissidenter, och kommer inom kort att i samråd med medlemsstaterna undersöka vilken ståndpunkt som skall intas för att reagera mot kränkningarna av mänskliga rättigheter. Kommissionen kommer emellertid att gå vidare med en bestämd med vaksam dialog med de kubanska myndigheterna.
Gemenskapens samarbetspolitik, som är en europeisk politik - vilket jag noga vill ange och påminna er om - omfattas av principerna i den gemensamma ståndpunkten från den 8 december förra året. Vad jag vet, ses denna ståndpunkt över vid varje nytt ordförandeskap. Den siktar till att uppmuntra en fredlig övergång till demokrati, främja mänskliga rättigheter och stödja den ekonomiska utvecklingen på ön. De verksamheter, som finansieras av gemenskapen och därför planerade för perioden 1999-2000, avser främst livsmedelsstöd, stöd till ekonomiska reformer och utveckling av det civila samhället.
Europeiska unionen gav slutligen i slutet av juni 1998 Kuba en observatörsställning i förhandlingen mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Det ingår också i dialogen. Förutsättningarna för ett fullständigt deltagande i förhandlingarna, inbegripet Kubas anslutning till den framtida konventionen utgörs av betydande framsteg på området för mänskliga rättigheter, rättsstaten, det som kallas Good Governance på engelska, och politiska fri- och rättigheter.
Vad beträffar Columbia, det andra ämnet, delar kommissionen fullt ut parlamentets oro över utvecklingen av situationen i landet. Kommissionen oroar sig särskilt över de upprepade överträdelserna av mänskliga rättigheter av gerillan och paramilitära styrkor de senaste åren. Kommissionen beklagar i synnerhet avbrottet i fredsförhandlingarna mellan regeringen och de columbianska revolutionära väpnade styrkorna, FARC. Över tusen politiska mord begås varje år. Nära trehundra personer har kidnappats, varav ett tjugotal utlänningar, och är fortfarande fängslade.
När det gäller fallet med de fyra medlemmarna i den columbianska icke-statliga organisationen IPC, Instituto popular de capacitación , som kidnappats av en paramilitär organisation, AUC, uppvaktade den europeiska trojkan den columbianska vicepresidenten och Lemus, ansvarig för mänskliga rättigheter, för att begära deras frigivande, vilket sedan dess har kommit till stånd. Kommissionen delar fullt ut parlamentets önskan att dialogen snabbt skall återupptas mellan gerillan och Pastranas regering.
Europeiska unionen har lämnat sitt stöd åt fredsprocessen i en förklaring som offentliggjordes den 8 januari. Ett möte mellan regeringen och de väpnade oppositionsrörelserna är planerat till den 24 april. Stödet till åtgärder att främja mänskliga rättigheter och hjälp till att genomföra rättsreformer anses som en prioritering av kommissionen i åtgärden till förmån för Columbia.
Jag vill påminna er, eller informera om, vilka belopp som har anslagits: kommissionen avsatte 1998 17 miljoner euro för icke-statliga organisationer, plus 2 miljoner euro för mänskliga rättigheter, plus 12 miljoner euro för ECHO för fördrivna personer.
När det gäller Indonesien, beklagar kommissionen livligt de våldsamma och blodiga händelser som för närvarande skiljer musulmaner och kristna åt i vissa delar av Moluckarkipelagen. Kommissionen har anslutit sig till de åtgärder som har vidtagits på unionens vägnar för att informera de indonesiska myndigheterna om unionens oro över utvecklingen av de mellanfolkliga spänningarna. Unionen har särskilt bett de indonesiska myndigheterna att se till att polisstyrkorna uppträder med större måtta i Ambon där repressionen gjorde många offer i januari. Kommissionen följer händelseutvecklingen med största uppmärksamhet.
Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd, ECHO, har sänt en korrespondent som arbetar i nära samarbete med kommissionens representationskontor i Djakarta och de icke-statliga organisationerna som finns i området. Kommissionen förbereder sig genom ECHO att godkänna ett bistånd på omkring en miljon euro till förmån för befolkningarna i de båda samfunden som är offer för konflikten. Genomförandet av beslutet kommer att anförtros europeiska icke-statliga organisationer i Indonesien i samarbete med World Food Programme . Biståndet kommer att bestå av livsmedel, hälsovård och läkarvård. Det kommer också att inbegripa leverans av produkter av yttersta vikt för de fördrivna befolkningarna som bor i skjul.
Att val hålls i juni utgör för övrigt en viktig faktor för lösningen av de nuvarande spänningarna mellan samhällena. Kommissionen kommer att stödja dem tillsammans med de internationella organisationerna och övriga biståndsgivare på platsen. Ett program på sju miljoner euro håller för närvarande på att utarbetas i detta syfte.
Vad beträffar Östtimor, som flera av er har tagit upp, hoppas kommissionen att de pågående diskussionerna med stöd av FN: s generalsekretariat kommer att göra det möjligt att ordna ett val för Östtimors befolkning om områdets framtid. Kommissionen delar den oro, som kammaren uttryckt och som jag hört upprepas flera gånger nyss, om den militära situationen och de civila milisstyrkornas vapenutrustning. Det kan äventyra den ännu ömtåliga fredsprocessen. Kommissionen gör slutsatserna av Europeiska rådet i Wien till sina egna, där det uppmanas till avrustning och upplösning av milisstyrkorna och också att en FN-delegation sänds till platsen för att dämpa spänningarna.
Det fjärde ämnet, FN: s kommission för mänskliga rättigheter. Arbetet i utskottet för mänskliga rättigheter förbereds, som ni vet, av gruppen " Mänskliga rättigheter" i rådet. Gruppen har redan sammanträtt flera gånger sedan årets början i detta syfte. Under kommissionens för mänskliga rättigheter årliga sammanträdesperiod, som pågår i sex veckor vill jag påminna om, sammanträder unionens experter varje dag för att slutgiltigt fastställa ordförandeskapets ingripanden på unionens vägnar och de resolutionsförslag som framläggs på unionens initiativ. Kommissionen deltar systematiskt och aktivt i gruppen " Mänskliga rättigheters" arbete samt i alla expertsammanträden i Genève. Jag kan lugna Lenz på den punkten.
På samma sätt antecknar jag vederbörligen vad ni har begärt. Jag tänker särskilt på Ullmann rörande kommissionens inställning. Jag kan försäkra er att kommissionen för sin del gör allt som behövs och kommer att göra allt som står i sin makt för att överlämna era meddelanden till rådet. Ni liksom jag vet att det är kommissionens sak att ta ställning till parlamentets önskningar i resolutionsförslagen.
När det mer speciellt gäller Kina, vilket togs upp av flera av er, beslutade alla medlemsstater i Europeiska unionen år 1998 att inte lägga fram en resolution för att fördöma landet. Utrikesministerrådet kommer den 22 mars att granska vilken ståndpunkt unionen skall försvara i Genève under 1999. I det avseendet kommer er resolution att vara en faktor för information som är nyttig för debatten.
Det femte ämnet: Vitryssland. Kommissionen är i högsta grad bekymrad över den nyliga försämringen av situationen i Vitryssland. På det ekonomiska planet präglas landet av en utarmning av befolkningen, utveckling av en mycket hög inflation och uppkomsten av allvarliga sociala spänningar. På det politiska planet har tvisten om grundlagens tillämpning medfört en försämring av grundläggande fri- och rättigheter och har åtföljts av arresteringar av många motståndare. Det i januari antagna presidentsbeslutet, enligt vilket det krävs ett administrativt tillstånd för politiska partiers och sammanslutningars verksamhet, är obestridligen ett tecken på en regimskärpning.
Kommissionen uppmanar livligt de vitryska myndigheterna att upprätta en öppen, konstruktiv, offentlig och demokratisk dialog med befolkningen och oppositionen för att lösa de ekonomiska och konstitutionella problem som landet för närvarande genomgår och göra en reell ansträngning i riktning till en demokratisering av regimen. Kommissionen stöder i det avseendet fullt ut OSSE: s arbete för att återställa institutionernas demokratiska funktion. Kommissionen följer med vaksamhet utvecklingen av situationen för mänskliga rättigheter och grundläggande fri- och rättigheter. Herr von Habsburg, jag kan försäkra er att vi är måna om att bistå vitryssarna i processen. Jag kan lugna Erika Mann: man undersöker på vilket sätt kommissionen skall kunna spela en lämplig roll i valprocessen.
Det sista ämnet slutligen: Ryssland. Kommissionen följer med bestörtning de ofta förekommande antisemitiska förlöpningarna av vissa politiska personligheter, som är ledamöter av duman. På Europeiska unionens vägnar har det tyska ordförandeskapet riktat den ryska utrikesministerns och kommunistpartiets ledares uppmärksamhet på frågan genom att tillkännage sin oro. Europeiska unionen har vidtagit åtgärder för att främja tolerans och genomföra det civila samhället i Ryssland. Unionen utvecklar framför allt för närvarande demokratiåtgärder inom ramen för Tacis-programmet i syfte att skapa ett klimat för att utrota dessa rashatsyttringar. Kommissionen kommer att fortsätta att mycket nära övervaka situationen och hoppas att de antisemitiska excesserna från en annan tid av vissa ledamöter i det ryska parlamentet kommer att upphöra.
När det gäller mänskliga rättigheter och särskilt dödsstraff, vet ni att kommissionen delar Europaparlamentets oro. I det avseendet har kommissionen deltagit i en uppvaktning av trojkan hos den ryska utrikesministern för att förhöra sig om ett eventuellt återinförande av dödstraffet. Ministern försäkrade att Ryssland ämnade anpassa sig till de skyldigheter som följer av anslutningen till Europarådet, vilket jag vill påminna om inbegriper ett moratorium om dödsstraff.
Schroedter tog upp ett problem rörande konkreta exempel. Jag tror att i mitt kanske allmänna svar har jag besvarat dessa specifikare frågor.

Schroedter
Herr ordförande! Herr kommissionär de Silguy, jag förstod förstås att ni knappast just nu kunde ge svar på de konkreta frågor som inte ligger på ert område. Därför vill jag be er att lägga fram dem för kommissionär van den Broek, så att jag kan få ett skriftligt svar på frågorna av honom.

de Silguy
Jag kommer att göra det i kväll, det ger jag mitt ord på.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande sju resolutionsförslag:
B4-0235/99 av Cars, Bertens och Caligaris, för ELDR-gruppen, om den fredsbevarande styrkan i Makedonien; -B4-0256/99 av Depuis och Dell´Alba, för ARE-gruppen, om Swoboda, Wiersma, Titley och Roubatis, för PSE-gruppen, om misslyckandet med att förlänga UNPREDEP-styrkans mandat; -B4-0278/99 av Pasty, för UPE-gruppen, om situationen i Fyrom; -B4-0284/99 av Aelvoet, Cohn-Bendit och Gahrton, för V-gruppen om förlängandet av UNPREDEP-styrkans mandat i Makedonien.-B4-0294/99 av Vinci, Seppänen, Eriksson och Ripa di Meana, för GUE/NGL-gruppen, om den fredsbevarande styrkan i Fyrom-B4-0297/99 av Oostlander, Habsburg-Lothringen, Pack, von Habsburg och Oomen-Ruijten, för PPE-gruppen, om den fredsbevarande styrkan i Fyrom;

Fassa
Herr ordförande! Vetot från en av de permanenta medlemmarna av FN: s säkerhetsråd har blockerat en förlängning av mandatet för FN: s säkerhetsstyrka i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, eftersom Makedonien hade inlett diplomatiska förbindelser med Taiwan. Detta är något mycket allvarligt, framför allt om man betänker vad Europaparlamentet och FN är för typ av institutioner. I båda fallen rör det sig om organisationer som har som syfte att sätta sig över nationalistiska särintressen, något som i stället ligger till grund för vetot från Folkrepubilen Kina. Och då har ändå FN: s säkerhetsstyrka, genom att hindra konflikten i Kosovo från att sprida sig även till Makedonien, spelat en viktig fredsbevarande roll.
Det krävs med andra ord kraftfulla åtgärder från gemenskapens institutioner och från medlemsstaterna för att detta veto skall ändras. Samtidigt är det absolut nödvändigt att kunna förvandla något negativt till något positivt: ett eventuellt uteblivet positivt beslut från FN: s säkerhetsråd skulle i själva verket tvinga Europeiska unionen och dess medlemsstater att tillsammans med andra institutioner, framför allt Nato och Östeuropa, ta ansvar för de uppgifter som hittills utförts av säkerhetsstyrkan. Detta skulle kunna bli en viktig impuls, även om den kommer i en väl så tragisk situation, till att förverkliga den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik som vi alla säger oss tro på, men som vi alltför ofta tillämpar i alltför liten utsträckning.

Dupuis
Herr ordförande! Jag beklagar att resolutionen begränsas till att påpeka en självklar sanning, för det är klart att varken Förenta staterna eller Europeiska unionen kan böja sig för ett veto och för Folkrepubliken Kinas utpressningmanövrer beträffande närvaro av trupper för att garantera fred och säkerhet i Makedonien. Det är således tydligt att man måste finna lösningar. Man håller för övrigt redan på att undersöka om man kan ersätta det aktuella systemet med ett annat system, som inte kommer att kunna drabbas av just ett kinesiskt veto.
Jag beklagar också, eftersom alla talar om stabiliteten i Makedonien, att vi inte har debatterat den verkliga frågan om stabilitet i Makedonien, det vill säga frågan om landets ekonomiska utveckling, demokratiska utveckling och framför allt ett snabbt införlivande i Europeiska unionen.
Härvidlag kan vi konstatera - och jag anser att det är en fullkomlig skandal - Europeiska unionens frånvaro och en obegriplig politik av kommissionen. Jag hoppas för övrigt att de Silguy i kväll således kan hänskjuta saken till sin kollega van den Broek. Vi har en minskning med 3 miljoner ecu av unionens anslag till Makedonien. När man känner till Makedoniens svårigheter, tycker man att det verkligen är häpnadsväckande. Och vi har gjort allt och vi fortsätter att göra allt för att de makedonska myndigheterna skall vara övertygade om att de kommer att kunna ansöka om en anslutning till Europeiska unionen bara de har ratificerat samarbetsavtalet och associeringsavtalet. De skall således invänta de kommande årtiondena för att kanske kunna lämna in en anslutningsansökan, vilket är rättsligt och politiskt fel. Vi har därför börjat arbeta för att påverka Georgievski att genast lämna in en anslutningsansökan till Europeiska unionen.
Här är ett vykort med en vacker unionsflagga och i mitten av flaggan den makedonska flaggan för att Makedonien redan under de kommande månaderna skall bli ett officiellt kandidatland för anslutning till Europeiska unionen.

Swoboda
Herr ordförande! Alla kommer nog inte att instämma när jag påstår att Makedonien och Fyrom borde ha gått till väga litet skickligare och mer taktiskt med sin erkännandepolitik; detta rättfärdigar dock inte Kinas veto i FN: s säkerhetsråd. Egentligen tror jag inte att något veto från ett stort land som har lagts i FN på senare tid - det kan gälla Ryssland eller som i ett flertal fall USA - har varit berättigat; men det är en debatt som vi i och för sig kan föra här utan att det hjälper oss något vidare.
Jag instämmer helt och fullt i resolutionens målsättning, att vi i möjligaste mån skall upprätthålla UNPREDEP respektive förbereda ett militärt skydd av gränserna; detta är inte bara ett skydd för själva Makedonien utan samtidigt ett skydd för observatörerna i Kosovo. Som vi i går sade hoppas jag att den militära närvaron i Kosovo är tillräckligt stor för detta.
Vad gäller vår hjälp för Makedonien vill jag göra vissa förtydliganden. Man kan förmodligen aldrig ge nog av hjälp, men vad som är viktigt är att hjälpen sätts in på rätt ställe och att det aktuella landet har möjlighet att ta emot hjälpen; det måste naturligtvis landets regering se till. I det förflutna har en hel del säkerligen försummats på det området. Den nya regeringen bemödar sig rättrådigt med början i den albanska frågan, där man gud ske lov har nått vissa framgångar, och fortsätter med den ekonomiska och sociala situationen. Men man får inte väcka några illusioner med tanke på politikens långsiktighet. Avgörande för om landet skall lyckas finna vägen till Europa blir framför allt Makedoniens egna prestationer; vägen till Europeiska unionen kommer naturligtvis att bli lång, när man än ansöker om medlemskap.

Tamino
Herr ordförande! Även vi i Gruppen De Gröna anser att Kinas veto mot att förlänga UNPREDEP: s mandat i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien är fullständigt oacceptabelt, bland annat därför att detta veto innebär ett slags utpressning. Men det är också sant att detta veto tydligt belyser alla bristerna i FN: s nuvarande säkerhetsråd och därmed också behovet av att Europa som helhet försöker ändra den situation som för närvarande råder internt i organisationen. Men med tanke på att problemen i Makedonien är reella - och det borde räcka att tänka på vad som sker i angränsande område, i Kosovo, för att förstå hur viktigt det är att förlänga UNPREDEP: s mandat - så tycker naturligtvis även vi i Gruppen De Gröna att, om det skulle visa sig nödvändigt, så bör Europeiska unionen ta sitt ansvar i regionen.
Gruppen De Gröna anser dessutom att det vore lämpligt att utöka debatten till att även omfatta Bosnien-Herzegovina, för att lösa problemet med korridoren i Brcko, och vi har därför lagt fram ett antal ändringsförslag i det avseendet.

Pack
Herr ordförande, kära kolleger! Den enda republiken i det tidigare Jugoslavien som övervunnit Jugoslaviens sönderfall i stort sett utan blodspillan och vars statsbildning kommit till stånd utan krig är Makedonien. Det skedde också otvetydigt tack vare vårt förebyggande arbete. Vi var för en gångs skull på det tidigare jugoslaviska området verksamma i förebyggande syfte och ställde upp FN-trupper på gränsen mellan Serbien och Makedonien - och nu omintetgörs denna förebyggande verksamhet med ens! För mig är det obegripligt att ett veto från Kina i säkerhetsrådet skulle behöva äventyra Makedoniens säkerhet. Det är någonting som inte stämmer när det är möjligt att förhindra förebyggande verksamhet, när vi nu för en gångs skull har lyckats med den; skälen är dessutom helt klara, man kan kalla det hämnd då det lilla, fattiga Makedonien vågade erkänna Taiwan. Varför det gjorde det kan vi alla föreställa oss. Naturligtvis har det fått löfte därifrån om investeringar och finansiellt stöd, vilket det inte kunde få från Kina.
Det förekommer för övrigt ofta i säkerhetsrådet att Kina och Ryssland lägger hinder i vägen för militär hjälp från oss till förföljda och angripna människor och folk, som nu sker i Kosovo sedan ett och ett halvt år och som under flera år skedde i Bosnien. Det är något ruttet med utformningen av FN i dag. FN borde gestaltas så att ett sådant veto åtminstone inte kunde förhindra en förebyggande verksamhet och självklart så att man kan blanda sig i en diktators - en kriminells - verksamhet och så att man kan ingripa för att skydda människor och folk från kriminella, som sker i Bosnien och Kosovo.
Med tanke på det brännande problemet i grannlandet Kosovo bör alla former av instabilitet i Makedonien undvikas. De FN-trupper som kallas UNPREDEP har bidragit till detta. Inte bara har de medverkat genom att närvara på platsen, utan de har också - vilket jag via egna samtal kunnat konstatera - med syftet att skapa en gemenskap, i speciellt utformade samtalsforum, bidragit till att föra den albanska minoriteten och makedonierna närmare varandra.
Till dess att säkerhetsrådet till slut bestämmer sig för att förnya FN-mandaten - vilket vi i vår resolution i synnerhet uppmanar Kina att göra - måste de Natotrupper som samlats vid gränsen och som befinner sig där till skydd för OSSE-observatörerna, utföra denna uppgift. Detta syftar till att förhindra att oroligheterna sprider sig till Makedonien som för tillfället under sin nya regering försöker forma en fruktbar samexistens i landet. Jag vill också instämma i Dupuis åsikt att Europeiska unionen bör ge understöd till dessa goda ansatser att skapa ett fruktbart samarbete genom att vi i ännu större utsträckning binder Makedonien till oss, även med finansiella medel. Makedonierna har förtjänat det.

von Habsburg
Herr ordförande! För några dagar sedan drog sig UNPREDEP-förbanden tillbaka till följd av ett veto från Folkrepubliken Kina. Detta skapar helt plötsligt en ytterst farlig situation av något som tidigare var relativt stabilt. Jag har själv vid ett flertal tillfällen varit i Makedonien och jag vet vad dessa UNPREDEP-förband har uträttat vid gränsen, vilket också har möjliggjort för en makedonsk regering av verkligt hög klass att inleda den uppbyggnad som varit så önskvärd. Man har riktat kritik mot makedonierna för att de erkänt Taiwan. Men det finns en sak man inte skall glömma. Detta land befinner sig i ett obeskrivligt elände, ett elände som för övrigt till största delen beror på gränskonflikterna. Man får inte glömma att den grekiska blockaden i söder och den serbiska i norr har förhindrat all ekonomisk utveckling, eftersom samtliga viktiga handelsströmmar löper i nordsydlig riktning.
Å andra sidan måste vi också erkänna att stora krediter strömmat in från Taiwan, eftersom inga sådana var att vänta sig från annat håll. Man kan inte kritisera en regering för att den handlat som den gjort i det här fallet. Vi måste därför överväga hur vi skall kunna säkra ordningen i Makedonien med europeiska styrkor, och då kan jag bara säga en sak: Betrakta historien. Vi bör så sakteliga se Afrikanska enhetsorganisationen som en förebild som själv tar initiativ och i stort sett upprätthåller ordningen. Hela tiden ber vi FN om råd i stället för att säga: Europa åt européerna!

de Silguy
Herr ordförande, damer och herrar parlamentsledamöter! FN-styrkorna har tidigare spelat en viktig roll i stabiliseringen av Balkanområdet alltsedan 1992. Liksom de parlamentsledamöter som just uttalade sig, kan kommissionen bara livligt beklaga att FN-truppernas uppdrag i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien inte har förlängts.
Till följd av den f.d. jugoslaviska republikens erkännande av Taiwan har, som ni vet, Kina beslutat att inlägga sitt veto i säkerhetsrådet mot att UNPREDEP: s uppdrag skall fortsätta. Europeiska unionens ordförandeskap har utan framgång vidtagit förlikningsåtgärder mellan de kinesiska och makedonska myndigheterna. Det är beklagansvärt att en bilateral tvist skall ligga till grund för säkerhetsrådets beslut.
Kommissionen anser att en internationell närvaro är nödvändig i denna del av Balkan mer än någonsin efter tillbakadragandet av UNPREDE. Kommissionen hoppas innerligt på ett VEU-deltagande i ett uppdrag av Petersbergstypen i området.
Jag vill be herr Dupuis om ursäkt för att jag inte kan svara honom om vare sig stödnivå eller anslutningsansökan. Jag hade förberett ett svar om avbrottet i de diplomatiska förbindelserna, men jag åtar mig också i denna fråga att redan i kväll överlämna hans begäran till min kollega, kommissionsledamot van den Broek.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande sex resolutionsförslag:
B4-0241/99 av Frischenschlager, för ELDR-gruppen, om lavinkatastroferna i Alperna; -B4-0242/99 av Stenzel, Grossetete, Ebner, Böge och Habsburg-Lothringen, för PPE-gruppen, om lavinkatastrofer i Österrike, Frankrike och Italien; -B4-0255/99 av Laperre-Verner, för ARE-gruppen, om lavinerna i Alperna; -B4-0267/99 av Swoboda och Bösch, för PSE-gruppen, om lavinkatastroferna i Alperna; -B4-0277/99 av Pasty, för UPE-gruppen, om lavinerna i Alperna; -B4-0304/99 av Voggenhuber, för V-gruppen, om lavinkatastroferna.
Fassa
Herr ordförande, ärade kolleger! Denna församling ägnar sig sällan åt naturkatastrofer, men ämnet för dagens debatt pockar utan tvekan på allas vår uppmärksamhet på grund av sin omfattning, sin oförutsägbarhet och sina konsekvenser. Den kräver uppmärksamhet också därför att den berör ett område, det alpina, som borde vara särskilt värdefullt när det gäller gemenskapens integrationsprocess. Alpområdet utgör faktiskt en enhetlig, omfattande, väl definierad och sammanhängade kultur som under sekel har fungerat, inte som en barriär, utan tvärtom som en förmedlande länk mellan norr och söder, öster och väster på vår kontinent. Nationsgränserna, som blev allt tydligare under 1800-talet och första hälften av 1900-talet, har därför medfört en splittring av alpområdet, liksom den nationella lagstiftning som inte har tagit hänsyn till vare sig områdets specifika förutsättningar eller det som vi skulle kunna kalla bergskulturen.
Därför borde de laviner som har drabbat olika delar av denna så viktiga europeiska region å ena sidan åter rikta vår uppmärksamhet på de problem som går utöver naturkatastroferna, och, å den andra, ge impulser till en serie initiativ, inte bara på kort sikt och inte bara av repressiv karaktär, utan initiativ som tar itu med problemen och den nuvarande situationen ur ett helhetsperspektiv.

Rübig
Herr ordförande! Mina ärade damer och herrar! Föreliggande resolution om situationen efter lavinkatastrofen i Alperna är en angelägenhet som ligger särskilt nära den österrikiska delegationen och dess ledare Stenzel. Det var för oss en gest av speciell betydelse när Europaparlamentet beviljade begäran om en tyst minut för offren i Galtür.
Med dagens resolution vill vi dock inte bara visa upp det allmänna deltagandet. Det handlar inte bara om det. Det gäller nämligen också en ansökan om konkret finansiellt stöd till det berörda området i tyrolska Paznautal liksom till övriga av lavinolyckor hemsökta områden också i Frankrike och Italien.
Alla andra grupper har ställt sig bakom oss i den här frågan. Det är ett tecken på solidaritet, som inte bara kommer från kammaren. Framför allt de regioner som har lidit långvarig ekonomisk skada av det inträffade tar tacksamt emot denna solidariska gest. Jag vädjar också till kommissionen att ansluta sig till denna gest och företa allt som är möjligt för att snarast lämna hjälp till de drabbade regionerna. Nu kan Europa visa ett äkta tecken på solidaritet. Jag ber er hjärtligast om det.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Beträffande laviner är, förutom stödet till offren och deras familjer och hyllningarna till räddningsmanskapen och de lokala myndigheterna, problemet för dagen att undvika att sådana katastrofer upprepas.
Vi får förvisso inte underskatta Europeiska unionens verksamhet, som tack vare Interreg-programmet redan finansierar åtgärder rörande säkerheten i bergstrakter i gränsöverskridande regioner. Jag tänker här särskilt på försöken i Mont Blancmassivet. Det skulle ändå vara önskvärt att Europeiska unionen intensifierar stödet till de berörda regionerna samtidigt som den beaktar den specifika bergstraktskaraktären.
Även om det i själva verket är svårt att med säkerhet fastställa var laviner skall inträffa, är det uppenbart att den lavinskyddande utrustningen har visat sig mycket effektiv, och det är således nödvändigt att i detalj kartlägga riskområdena.
Jag vill för övrigt betona andra förebyggande aspekter. I första hand, skulle det vara nödvändigt att inför försämringen av ekosystemet i bergstrakterna uppmana medlemsstaterna att vara vaksammare vid beviljandet av byggnadstillstånd. På samma sätt bör utvecklingen av olika vinter- eller sommarsporter i bergstrakterna stimulera till att verkliga flerpråkiga upplysningskampanjer lanseras för att göra utövarna ansvarsmedvetna.
Min grupp har ingett ändringsförslag om de båda punkterna. Jag hoppas att de får ert stöd för, kära kolleger, det är den nödvändiga förutsättningen för att bergstrakterna skall fortsätta att vara det fria område som vi uppskattar så mycket, och som Europeiska unionen tyvärr inte intresserar sig tillräckligt för.

Swoboda
Herr ordförande! I dag handlar det knappast om en politisk, partipolitisk eller personlig profilering utan om att vi gemensamt uttrycker vår solidaritet med offren; för, kollega Rübig, annars måste vi ju fråga oss varför Stenzel inte själv är närvarande - det var ju så viktigt för henne. Men det är inte detta vi skall debattera nu, utan det är vad vi kan göra för att hjälpa till med de av Europeiska unionens medel som faktiskt är avsedda för enskilda områden; vi riktar då vår begäran till kommissionen och dess medarbetare att de gör allt de kan för att dessa resurser skall kunna sättas in snabbt, effektivt och utan onödig byråkrati. De drabbade regionerna hör sannolikt inte till de fattigaste på kontinenten, men det är regioner vilka i denna svåra situation är i behov av vår solidaritet.
Naturligtvis kan man sedan också ställa följande fråga: Hade dessa olyckor kunnat förhindras? Hur ser befolkningsstrukturen och befolkningspolitiken ut i dessa områden, som kanske är lavinhotade? Jag tycker inte man kan säga att allt som byggs och anläggs i våra alpina områden tar hänsyn till de möjliga riskerna. Inom ramen för turismen och i ekonomiskt intresse görs ett och annat som kanske inte är helt förnuftigt och som till äventyrs också kan få vissa konsekvenser och leda till katastrofer. Dock, såvitt jag vet så finns det åtminstone i vissa av de aktuella områdena inga belägg för att dessa katastrofer har orsakats av något mänskligt misstag eller politiskt misslyckande. Det enda jag till slut kan säga är begäran till kommissionen att ingripa snabbt och obyråkratiskt och ställa upp med hjälp där det behövs.

de Silguy
Herr ordförande! Först och främst när det gäller den smärtsamma frågan med lavinerna vill kommissionen beklaga sorgen och uttrycka sitt deltagande till offrens familjer.
Till svar på de frågor som nyss ställdes, vill jag säga att unionen förfogar över några instrument för att hjälpa till att förebygga katastrofer och behandla deras följder. Först och främst när det gäller förebyggande kan Europeiska unionen hjälpa bergsområdena, i synnerhet inom ramen för skogsplantering på jordbruksmark. mål 5 b i Europeiska regionala utvecklingsfonen (ERUF), strukturfonderna, ger också möjlighet att vidta skogsåtgärder.
Kommissionens förslag beträffande avdelning " landsbygdsutveckling" i Agenda 2000 kommer att utöka de befintliga möjligheterna i fråga om stöd till skogsplantering och skogsbruksförbättring, om rådet följer kommissionens förslag. Inom ramen för dessa förslag kommer nämligen kompensationer att kunna utbetalas för att bibehålla och förbättra den ekologiska stabiliteten i skogar i områden där de har en skyddande och ekologisk roll av allmänt intresse.
Inom ramen för mål 5 b-programmen Tyrolen och Vorarlberg samfinansierar Europeiska unionen jordbruksregleringar samt regionalplanerings-, planerings- och rådgivningsåtgärder för känsliga områden på det ekologiska planet inom jordbruket.
Kommissionen stöder också planer för kartläggning av skogar och skogsutvecklingsplaner - jag syftar härvid på det som Leperre-Verrier nyss sade.
Fortfarande beträffande kartografi, kan slutligen ERUF stödja kartografiundersökningar i riskområden i bergstrakterna inom ramen för de transnationella samarbetsprogrammen. Initiativ skulle för övrigt kunna samfinansieras för detta ändamål av Interreg, i synnerhet under nästa programplaneringsperiod för dessa åtgärder.
Instrumenten finns således redan och jag kan försäkra er att för sin del och inom sina befogenheter kommer kommissionen att göra vad den kan och kommer inte att spara på ansträngningarna för att använda dem, i synnerhet i riskområdena.
För det andra, när det nu inte gäller förebyggande utan behandling av lavinernas följder vill jag påminna er att kammaren slopade budgetpost B4 3400 som just möjliggjorde nödhjälp till katastrofoffer. Budgetpost B4 3400, som heter " civilskydd och brådskande miljöfall" gör det inte möjligt att ingripa för återuppbyggnad av olycksdrabbade områden medelst beviljande av ekonomiska stöd och akutstöd.
De befintliga bestämmelserna kan ges en ny inriktning till återuppbyggnadsåtgärder för skadad jordbruks- och skogsbrukspotential inom de befintliga finansiella totalanslagen. Anslagsöverföringar är också möjliga mellan Länder.
Inom ramen för gemenskapens åtgärdsprogram till förmån för civilskydd är kommissionen slutligen beredd att inom gränsen för sin finansieringsförmåga undersöka alla förslag av nationella eller lokala myndigheter i syfte att öka kapaciteten för ingripanden vid katastrofer.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.
Med detta avslutas den aktuella och brådskande debatten.
Sammanträdet ajournerades kl. 17.20 och återupptogs kl. 17.30.

Omröstning
Evans
Herr ordförande! En ordningsfråga i enlighet med artiklarna 119 och 120 om omröstningar med namnupprop, för vilket jag vet att ni hyser ett särskilt intresse. På sammanträdet i morse hade vi ett oändligt antal omröstningar med namnupprop. Det är meningen att ännu fler skall äga rum i kväll och ledamöterna kan se fram emot att få en till omfånget ganska väl tilltagen volym med resultat från omröstningarna med namnupprop i sina fack i morgon bitti.
Artiklarna 119 och 120 som berör omröstningar med namnupprop föreskriver att dessa skall föras till protokollet. Artikel 133 föreskriver att protokollet skall distribueras till ledamöterna.
Jag undrar om ni, i ekonomins och effektivitetens och naturligtvis moderniseringens intresse, och i egenskap av ordförande skulle kunna antingen fastställa, eller begära en undersökning för att se om ordet " distribution" skulle kunna tolkas som " elektronisk distribution" . Detta skulle då göra att de ledamöter som vill ha tillgång till den fullständiga listan med protokollförda omröstningar kan få detta med hjälp av datorer, eller att ett visst antal kopior kan göras tillgängliga för dessa ledamöter, i stället för att man använder det kostsamma och slösaktiga förfarande som det innebär att distribuera hundratals sidor till alla.

Ordföranden
Herr Evans! Jag tackar er för er synpunkt. Jag har skickat en skrivelse till parlamentets ordförande, och under eftermiddagen i dag har ordförandekonferensen diskuterat den här frågan. En av de frågor som jag berör i denna skrivelse är just antalet omröstningar med namnupprop. Antalet sådana omröstningar kan ibland uppgå till 100 eller flera, och enligt min personliga uppfattning, som naturligtvis inte är bindande för någon annan, är detta alldeles för mycket.
Bortsett från att det är slöseri med tid, kostar varje omröstning den europeiske skattebetalaren 300 euro, eftersom resultaten av omröstningarna, som ni vet, måste offentliggöras nästa dag, och sedan måste de också offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, vilket kostar ganska mycket pengar. Ordförandekonferensen har haft en första diskussion om frågan, men jag tycker inte att det är lämplig tid och plats att diskutera frågan ytterligare nu. Det finns ett problem, och vi noterar naturligtvis er rekommendation.

Konrad
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar, kära kolleger! Vid första anblicken kan Evans förslag, att spara in på papperet genom att man slutar att dela ut allt som vi med namnupprop inflationistiskt beslutar om, synas bestickande. Men jag har ett annat förslag. Låt oss i de ansvariga utskotten komma överens om att vi vid användningen av namnupprop går tillbaka till vad de egentligen är, nämligen ett särskilt sätt att rösta för särskilda frågor av stor vikt. Jag tror att det nyttar föga att hålla namnupprop om varenda bisats. Jag tror alltså att vi gör rätt i att ompröva detta förfarande - och då använder vi mindre papper helt automatiskt.

Ordföranden
Herr Konrad! Jag tackar er för ert påpekande. Jag vill inte ha en allmän debatt. Det är inte rätt tidpunkt, och vi är inte förberedda för en debatt utan föredragning. Jag skulle vilja avsluta denna diskussion, så att vi kan övergå till omröstningarna.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag skulle vilja fästa ordförandeskapets uppmärksamhet på det faktum att varje ord som yttras av ordförandeskapet enligt artikel 19 trycks under alla omständigheter även i den fullständiga rapporten, trots att det kanske visar sig vara överflödigt. Detta kräver sin tribut i papper och träd.
Applåder

Rehder
Herr ordförande! Jag vill här ta upp det utmärkta förslaget från kollegan Konrad och hjärtligt be PPE-gruppen att rösta för förslaget samt att dra tillbaka den flod av namnupprop som har begärts för detta betänkande; på så sätt kan vi låta praxis följa det här välgjorda förslaget.

Ordföranden
Herr Rehder! Jag skulle inte vilja fortsätta denna diskussion, som borde föras i de politiska grupperna, så att vi kan se om vi kan göra något ytterligare.
Parlamentet godkände förslaget till lagstiftningsresolution.

Pack
Herr ordförande! Jag ville bara förmedla en tråkig nyhet till kammaren. Den tyske finansministern Oskar Lafontaine har just avgått från sin post som finansminister och partiordförande.
Applåder

Rübig
Herr ordförande! Jag ville rösta för det, men min maskin fungerade inte.
Skratt

Swoboda
Herr ordförande, jag ville bara säga att det egentligen är under denna församlings värdighet att bemöta ett inrikespolitiskt beslut med applåder. Det måste stå klart att det är tyskarnas sak hur de avgör detta, det är en sak för den tyska regeringen, inte för detta parlament!

Ordföranden
Jag vill inte fortsätta denna diskussion, men, herr Swoboda, den information som parlamentet fick utan att ha begärt den är naturligtvis av intresse för parlamentet, eftersom herr Lafontaine för närvarande är ordförande i gemenskapens Ekofin-råd.

Goepel
Herr ordförande, jag tillåter mig ändå att motsäga Swoboda. Förhandlingar på jordbruksrådets hårda villkor är förestående, och Lafontaine är som bekant rådsordförande för det finansiella området - således rör det visst Europaparlamentet.
Applåder

Bonde och Sandbæk
Vi har valt att avstå från att rösta för Adams betänkande om transeuropeiska nät. Vi tycker spontant att de transeuropeiska näten är en förnuftig idé som ökar såväl försörjningssäkerheten som konkurrensen på energimarknaden. Medaljen har emellertid en baksida, som man bör vara uppmärksam på - nämligen att de olika energileverantörerna inte kan leverera på lika villkor. Små miljövänliga och decentraliserade kraftvärmeverk som ägs och kontrolleras av lokala intressen, kan inte omedelbart förväntas att leverera ström till samma pris som kärnkraftverk och stora koleldade kraftverk. Förnybara energikällor är inte heller omedelbart konkurrenskraftiga, eftersom de stora anläggningarnas externa kostnader inte räknas in i försäljningspriserna. Som det nu ser ut finns det därför en risk att en sund och miljövänlig utveckling inom området för energiförsörjning kan hotas av de transeuropeiska näten. Junirörelsen stöder aktivt utvecklingen av miljövänliga energiformer, och menar att medlemsstaterna skall ha möjlighet att med alla medel främja förnybara energikällor.

Rovsing
Den mycket omfattande omprioriteringen och utvidgningen av transeuropeiska energiprojekt som kommissionen föreslår är nödvändig för att säkerställa en anpassning till den tekniska och energimässiga utveckling som har skett efter det att riktlinjerna antogs. I dag har EU ett ökat behov av i synnerhet naturgasprojekt, samt spridning av försörjningskällorna, som bör tillgodoses. Man måste därför glädja sig över kommissionens initiativ.
Betänkande (A4-0085/99) av Robles Piquer

Deprez
Om ingenting görs kommer energibehoven att ha fördubblats om tjugo år. Alla kan tänka sig vilka skadliga miljöföljder en sådan tillväxt av energiefterfrågan kan få, om vi inte vidtar åtgärder för att avsevärt intensifiera användningen av effektiva energikällor, som både är förnybara och mindre skadliga för biosfären.
Vi måste således uppnå de mål som fastställdes vid Kyotokonferensen i december 1997. Det är därför absolut nödvändigt att ta de praktiska konsekvenserna av framstegen på området för förnybara energikällor och förbättra dem som hittills ännu inte nått försäljningsstadiet.
Ur rent ekonomisk synpunkt kan en ohämmad konsumtion av icke förnybara energikällor på lång sikt skada försörjningssäkerheten och prisstabiliteten. Det är således också fråga om just den hållbara ekonomiska utvecklingen när vi talar om förnybara energikällor.
En intensiv användning av förnybara energikällor kan dessutom återställa handelsbalansen i många av våra länder, en handelsbalans som fått obalans av massiv import av traditionella energikällor.
I dessa tider av sysselsättningsbrist kan vi slutligen inte slå dövörat till det faktum att de förnybara energikällorna i det avseendet har en potential som är två till fem gånger större än de traditionella energikällorna. Jag stöder således utan tvekan förslaget till rådets beslut i dess ändrade form.
Betänkande (A4-0084/99) av Bloch von Blottnitz

Deprez
Europeiska unionen åtog sig i Kyoto att år 2012 ha minskat växthuseffekten för gasutsläpp med 8 procent jämfört med 1990 års nivå.
Med tanke på att medlemsstaternas energikonsumtion borde öka med 50 procent inom de kommande tjugo åren, är en mycket stor insats nödvändig i fråga om energieffektivisering. Tillräckliga medel borde således anslås för detta ändamål. Föredraganden oroar sig emellertid för " de låga anslagen för programmet" och anser följaktligen att " man har alldeles för höga förväntningar på det" .
I sitt yttrande över betänkandet går budgetutskottet i samma riktning. Det understryker att EU: s beroende i fråga om energiimport ökar och framhäver fortsättningsvis det nyttiga programmet Sav eftersom dess energibesparingsmål " minskar [unionens] beroende i fråga om energiimport" .
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har samma åsikt. Det påpekar att: " läsningen av kommissionens förslag rörande främjandet av energieffektivisering är en relativ besvikelse. De planerade insatserna är klart otillräckliga, om de mål som fastställdes i Kyoto skall bli annat än tomma ord" .
Det är således med ett beklagande över den dåliga överensstämmelsen mellan målen och de medel, som EU ger sig, som jag ger mitt stöd åt ett förslag som framför allt har fördelen att det existerar. Man måste nämligen ha medel för sin politik. I det avseendet vill jag med nöje understryka en annan av budgetutskottets slutsatser: " Skattepolitiken kan också påverka genomförandet av de fastställda målen: en gemensam skatt på energi och koldioxid borde bli föremål för ett avtal snarast möjligt" .

Titley
Jag kommer i dag att rösta till förmån för detta betänkande. Europeiska unionen är en av de största producenterna i världen av växthusgaser. Vi har därför ett ansvar, inte bara mot oss själva utan även mot jorden i sin helhet, att uppmuntra större effektivitet vad beträffar energi och skära ned på utsläppen av växthusgaser. Vi får inte hålla på och vela medan jorden kvävs av våra rökmoln.
Den brittiska labourregeringen leder oss på vägen. Storbritannien har kraftigt medverkat till att säkerställa en världsomfattande överenskommelse på miljökonferensen i Kyoto 1997 om att skära ned på utsläpp av växthusgas. Utan vice statsministerns, John Prescott, skicklighet som ordförande hade man på konferensen säkerligen framkallat ännu mer rökmoln i form av tomt prat, trots att avsikten var att förhindra dessa! Dessutom tillkännagav finansministern, Gordon Brown, i går att det skulle finnas nya skatter för miljövänligt bränsle för företag och lägre skatter för mindre, mer miljövänliga bilar.
Detta står i bjärt kontrast till det konservativa partiet, som alltid har gynnat storbilsekonomin snarare än en större kontroll över utsläppen.
Storbritannien är på god väg att uppfylla de åtaganden landet gjorde vid Kyoto-konferensen. Storbritannien kan emellertid inte på egen hand få bukt med ett världsomfattande problem. Övriga medlemsstater, Förenta staterna och resten av den industrialiserade världen måste också visa ett likartat engagemang. Endast på detta sätt kommer vi att kunna träda in i 2000-talet, övertygade om att framtida generationer kommer att få uppleva ett 2100-tal.
Betänkande (A4-0067/99) av Trakatellis

Evans
Jag vänder mig mot alla former av stöd åt todaksindustrin. Jag anser att denna typ av stöd inte kan rättfärdigas och helt och hållet bör stoppas. Jag måste därför lägga min röst i enlighet med denna princip.

Hardstaff
Jag själv och andra brittiska ledamöter röstade emot detta betänkande p.g.a. att i det rekommenderas ökat stöd till tobaksodling, inte i fattiga länder i regioner som är helt beroende av tobaksodling, utan till fyra av de rikaste länderna i Europeiska unionen. Stöd åt tobaksodling bör avvecklas, inte ökas, med stöd för odlare i mål 1- och mål 5b-områdena för att underlätta en övergång till andra produkter.
Tusentals medborgare i Europeiska unionen dör varje år och miljoner lider av dålig hälsa p.g.a. sjukdomar som är relaterade till rökning, då de för sent upptäcker att de faror de i tonåren varnades för kommer till uttryck då de drabbas av hjärtattacker och cancer i 40-, 50-, och 60-årsåldern.
Man kan absolut inte på något sätt rättfärdiga att skattebetalarnas pengar fortsätter att användas för att stödja tobaksodlingen. Ökat stöd är fullkomligt oacceptabelt. De pengar som sparats bör i stället gå till utvecklingsprogram för landsbygden och program för främjande av hälsa.

Holm
Jag är helt emot detta betänkande från Trakatellis och jordbruksutskottet, eftersom man slår fast att subventioneringen av tobaksodling skall fortsätta inom EU. Detta kan jag inte stödja, eftersom jag anser att EU inte skall ge bidrag till tobaksodling. Dels är stödet orimligt högt, dels är tobak en fara för folkhälsan; tiotusentals människor i EU-länderna dör varje år på grund av tobaksrökning.
Samtidigt har EU program som uppmanar rökare att sluta röka. Denna motsägelsefulla politik måste upphöra. Man kan inte ge tobaksodlarna tio miljarder i stöd, samtidigt som man ger ett par hundra miljoner till program som uppmanar folk att sluta röka.
Jag har i stället valt att stödja de ändringsförslag som Collins m.fl. har lämnat in och som går ut på att EU: s tobaksstöd skall fasas ut för att inom några år helt ha upphört. Det anser jag vara både rimligt och möjligt.

Lindqvist
Hela tobaksstödet måste avskaffas. Det måste dock ske under en övergångsperiod, så att inte jordbrukarna får ekonomiska problem, och så att inte arbetslösheten ökar ytterligare.

Querbes
Jag röstar för de ändringar som föreslås i betänkandet av Trakatellis rörande förordningen om bladtobak.
Dessa ändringar bekräftar på nytt nödvändigheten av att stödja den europeiska tobaksodlingen, och jag vill påminna om att den bara utgör 23 procent av de volymer bladtobak som förbrukas av den europeiska förädlingsindustrin.
Kampen mot tobaksmissbruk, som jag anser nödvändig, går inte genom en minskning eller ett slopande av produktionen som vissa kolleger begär. Denna produktion skulle omedelbart ersättas av en likadan från länderna utanför Europeiska unionen, som redan säkrar 95 procent av världsproduktionen.
I betänkandet föreslås dessutom en mer betydande ökning av bidragen. Det är dubbelt berättigat, i första hand på grund av förlusten till följd av avskaffandet av den gröna ecun, som inte kompenseras för att den är lägre än 1, 98 procent - det utgör en förlust av en miljon ecu för de franska odlarna - och förluster på grund av att bonus genom åren inte uppvärderats i förhållande till inflationen.

Souchet
Ledamöterna i Gruppen De oberoende för Nationernas Europa är medvetna om den betydelse som tobaksodlingen har för den ekonomiska verksamheten i många landsbygdsområden. Denna odling är mycket arbetskraftskrävande och gör det möjligt att behålla åtskilliga anställningar i jordbruksföretag av relativt liten storlek.
Vi är således mot antagandet av de ändringsförslag som ingetts av ordföranden i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, som på sikt önskar avskaffa samtliga stöd inom sektorn för tobaksodling. Vi känner alla till Europeiska unionenss låga procentsats för självförsörjning: 20 procent, vilket innebär att varje stödminskning kommer att framkalla en minskning av den europeiska odlingen till förmån för tobaksimporter från tredje land och i synnerhet från Förenta staterna.
Ledamöterna i Gruppen De oberoende för Nationernas Europa röstade för ändringsförslag 5 som avser en fullständig kompensation för odlarna för de negativa effekterna av monetära konverteringar vid övergången från ecu till euro. Vi vet, till exempel, i Frankrike att alla jordbrukare har fått se sina kompensationsstöd, liksom de institutionella priserna, sjunka med 1, 9 procent vid övergången til euro. Denna bestämmelse som förvisso medför en extra budgetkostnad bibehåller rättvisa. Vi kan bara beklaga att jordbrukarna inte, trots den negativa inkomstutvecklingen under saluföringskampanjen 1997-1998, har kunnat uppnå rättvisa: det som stod på spel i fråga om den gemensamma valutan hade en annan betydelse för vissa!
Vad beträffar ändringsförslag 7, 8 och 9, siktar de till att göra en överföring av garantitrösklarna för grupp III (brun tobak) till grupperna II (Burley) och grupp I (Virginia). Trots att denna överföring är budgetmässigt neutral, främjar den en odlingsutveckling av kvalitetstobak. Nikotinhalten i brun tobak, i synnerhet, är högre än halten i andra tobakssorter, för vilka överföring har begärts.
Jag skulle sammanfattningsvis också vilja opponera mig mot den fortgående minskningen av jordbruksstöden, såsom kommissionen föreslår mot bakgrund av ett franskt initiativ. Denna fortgående minskning skulle bli 3 procent per år från och med år 2002. Det skulle betyda att om man tar hänsyn till penningvärdesförsämringen skulle den institutionella prisnivån och nivån på kompensationsstöden sjunka årligen med nära 5 procent. Till att börja med kommer de minst producerande odlarna att tvingas försvinna och vi kommer på så sätt att sänka den europeiska odlingsnivån. En jämn minskning på 3 procent kommer att i första hand straffa odlingar med de största stöden, såsom tobaksodling. Det är bedrägligt att tro att odlarnas produktivitetsvinster skall kunna kompensera minskningen av kompensationsstöden.

Trizza
Kommissionens förslag respekterar inte WTO: s verkliga villkor och krav inom tobakssektorn, framför allt när det gället det fortsatta stödet till gemenskapens produktion av råtobak av sociala och ekonomiska skäl, främjandet av en tobak av bättre kvalitet av hälso- och miljöskäl och tillämpningen av ett system med flexibla kvoter. Kommissionens förslag innehåller dessutom ingenting om att omdefiniera bidragen för olika typer av tobak, vilket på så vis befäster den progressiva minskningen av producenternas reella avkastning, eftersom det saknas kompensation för den inflation som registreras inom gemenskapen.
Jag stöder därför en höjning av bidragen till bladtobak för skördarna åren 1999, 2000 och 2001, för samtliga kvaliteter.
Slutligen anser jag att det är nödvändigt att revidera WTO vad gäller tobakssektorn för att skydda och förbättra produktionen av kvalitetstobak och anpassa den till marknadens krav. En sådan anpassning borde ske i ljuset av de ändringar som görs i och med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (Agenda 2000) och med tanke på den förestående utvidgningen av unionens gränser.
Av ovanstående skäl avstår Nationell allians från att rösta om betänkandet, eftersom vi inte anser att innehållet kan garantera skyddet av de italienska tobaksodlarnas intressen.
Resolution angående bananer

Correia
Europeiska unionen måste reagera kraftfullt mot USA: s despotiska och ensidiga inställning, som har meddelat att de från början av mars skall införa sanktioner (100-procentiga tullavgifter) på en rad europeiska produkter, utan att man ännu vet det definitiva yttrandet från Världshandelsorganisationens bananpanel.
Genom att nu ta ut en avgift på 100 procent av tullavgifterna på importvaror, begränsar USA aktivt importen av produkter, och hotar de svaga ekonomierna i de minst gynnade länderna och regionerna i Europeiska unionen. Europa kan inte hela tiden gå ner på knä inför USA. Vi måste föra en handelspolitik i enlighet med den vikt Europeiska unionen i denna stund har i världen. Därför vädjar vi till kommissionen att den med alla till buds stående medel, tvingar USA att respektera Världshandelsorganisationens bestämmelser.

Ford
Jag röstar för det gemensamma resolutionsförslaget om USA: s införande av sanktioner mot företag i EU som en konsekvens av banankonflikten.
Jag fördömer helt och hållet USA: s unilaterala åtgärder och dess misslyckande med att vänta på beslutet från Världshandelsorganisationens (WTO) panel den 12 april 1999.
USA: s åtgärder kommer att kosta 450 miljoner euro. Det kommer att innebära att tusentals människor mister sitt arbete och ödelägga och omintetgöra framtiden för alla dessa familjer och samhällen som är av intresse för de amerikanska multinationella företagen, som tycks köpa sitt inflytande genom donationer till amerikanska politiker som finansierar ett ekonomiskt krig mot vissa av de fattigaste samhällena i Karibien. Jag ber president Clinton och Förenta staternas administration att tänka över detta igen och vänta och låta WTO fastställa reglerna.

Souchet
Gruppen Nationernas Europa har anslutit sig till den gemensamma resolutionen som uttryckligen ber Europeiska kommissionen att i WTO utnyttja alla medel till sitt förfogande för att reagera på de sanktioner inom ramen för banankonflikten som har vidtagits av Förenta staterna och som bryter mot den multilaterala organisationens regler. Eftersom Världshandelsorganisationen just har bekräftat att sanktionerna är olagliga, tvingas Europeiska unionen snabbt att bestämt reagera på de amerikanska angreppen. Vi måste nu få de amerikanska ansvariga att inse att Europeiska unionen och dess medlemsstater har viljan och förmågan att med kraft bemöta ett så direkt angrepp mot deras intressen och rättigheter. Frånvaron av en bestämd och trovärdig reaktion av Europeiska unionen i andra ärenden har säkert vägt tungt i det val som USA gjorde inför kraftmätningen.
Gruppen Nationernas Europa kan bara beklaga kommissionsledamot Brittans tvetydiga och lena uttryckssätt i ett sammanhang där Europeiska unionen, eftersom Förenta staterna startade kraftmätningen, hädanefter bör övertyga om att vi förfogar över en verklig kapacitet att skada dem. Samtidigt som han visade upp en fast hållning i går inför kammaren, höll kommissionsledamoten i själva verket vägen öppen till en förhandling om en ny justering av den gemensamma organisationen av marknaden för bananer. Detta föregripande är i dag utan grund och särskilt olämpligt. Om den nya gemensamma orgnaisationen av marknaden för bananer fastställdes för att bemöta WTO: s krav, finns det inte något skäl för oss att i förväg tänka på ytterligare anpassning. Har Europeiska kommissionen bara ett begränsat förtroende för WTO: s organ för konfliktlösning?
Samtidigt som vi stöder den gemensamma resolutionen skulle gruppen ha önskat att den hade fått en mer energisk utformning genom att i synnerhet kommissionen ombeds att granska möjligheten att skapa en övergripande europeisk 301, eftersom amerikanerna behåller sitt instrument trots anslutningen till WTO, och framför allt stoppa samtliga program och åtgärder i samband med det transatlantiska partnerskapet, eftersom partnerskapet uppenbarligen kränkts på grund av Förenta staternas aggressiva och olagliga hållning i bananärendet. Inför inledningen av förhandlingarna i Millenium Round är det av största vikt att Europeiska unionen och dess medlemsstater tar lärdom av krisen och kan inrikta sin internationella handelsstrategi på större samstämmighet och fasthet genom att säga nej till varje brist på symmetri gentemot Förenta staterna.
Resolution om Kosovo

Posselt
Herr ordförande! Jag anser att den gemensamma resolutionen har blivit bra, men det finns en aspekt som borde ha förtydligats och som inte nämnts av rådet och kommissionen, nämligen att det för närvarande pågår en systematisk fördrivning av befolkningen främst i områdena vid gränsen till Makedonien; fördrivningen sker inte till följd av ordinära stridshandlingar utan är en systematisk fördrivning av människor by för by. By efter by bränns ned, med syftet att så att säga ändra den etniska sammansättningen i Kosovo, som bebos av albaner till 90 procent, och göra landet till vad den serbiska besättningsmakten vill. Mot detta måste vi bestämt protestera, vi måste också tillgripa militära medel! Det är högsta tid att börja operera från luften mot detta och inte längre laborera med någon sorts pseudohot, att det skulle kunna bli allvar nu. Milosevic skrattar ut västvärlden och för varje dag fortgår den så kallade etniska rensningen med systematisk brutalitet!
Betänkande (A4-0042/99) av Colajanni

Nordmann
Herr ordförande! Med tanke på den politiska balansen i kammaren var, av flera onda ting, betänkandet av Colajanni i sin första version utan tvivel det minst onda som kunde ha sagts av parlamentet i frågan. Jag röstade likväl inte för betänkandet, för jag tror att det har ogynnsamt förvanskats genom vissa ändringsförslag. Det är dock intressant i varje fall, för det utpekar tydligt den europeiska politikens motsägelser.
Å ena sidan, stöder vi alltför villkorslöst anspråket på en ny palestinsk stat som skall fogas till Jordanien och, å andra sidan, konstaterar vi att om denna stat utropas skulle det orsaka en katastrof. I första hand, kostar det i vilket fall som helst för mycket och, i andra hand, går det inte att genomföra administrativa strukturer i den nya staten. Det är otvivelaktigt det intressanta i betänkandet i dess orimlighet. Det är inte ett skäl för att godkänna det, eftersom det uttrycker en ståndpunkt som förklarar att Europa länge än kommer att fortsätta att betala utan att verkligen sitta vid beslutsfattarnas bord.

Delcroix
Betänkandet av Luigi Colajanni innehåller flera fyndiga idéer och vi bör stödja dem så snabbt som möjligt. Till följd av avtalen i Wye Plantation och låsningen av situationen på platsen beslutade de palestinska myndigheterna att unilateralt utropa självständighet i områdena den 4 maj. Israelerna meddelade att i så fall skulle de ockupera områdena militärt. Då det är självklart att den resterande tiden inte räcker till för att göra de avsevärda nödvändiga framstegen, delar jag föredragandens åsikt då han begär att de båda parterna omedelbart skall inleda förhandlingar för att uppnå att tillämpningsdagen för det provisoriska avtalet senareläggs efter den 4 maj. Och liksom honom är jag övertygad om att förhandlingsprocessen bör nå fram till ett upprättande av en oberoende palestinsk stat och arabvärldens erkännande av staten Israels existens och rätt till säkerhet.
Såsom jag sade 1998 i denna sal, att försöka lösa varje konkflikt i området separat skulle vara att utplåna de historiska, etniska, religiösa och kulturella olikheterna och glömma de internationella strategier som siktar till att kontrollera råvarorna och upprätthålla inflytandeområden genom militärallianser. Genom att bekämpa alla former av extremism och fundamentalism bör Europeiska unionens ambition vara att öka sin politiska roll i området, stödja genomförandet av en process, som till fördel för båda sidor upprättar säkerhet och samarbete mellan samtliga länder i Mellanöstern, och försöka styra alla märkbara överensstämmelser i riktning mot regionala lösningar. Jag hoppas att Europa-Medelhavskonferensen den 4-6 april i Stuttgart kommer att göra det möjligt att gå framåt i den riktningen.
Därför kommer jag nästa vecka att delta i en delegation av den socialdemokratiska gruppen till Syrien, just då Syrien och Israel har meddelat att de vill återuppta fredsförhandlingarna på grundval av ett regionalt samarbete grundat på ländernas och områdets gemensamma intresse.

Deprez
Wye Plantation-avtalet, som fattades under Förenta staternas beskydd, gjorde det möjligt att sätta ny fart på Osloavtalen som totalt hade kört fast sedan arton månader tillbaka. Vi kan bara glädja oss åt det, liksom åt att samtliga av de främsta israeliska politiska styrkorna verkar ha accepterat principen om utbyte av mark mot fred.
Det som däremot är mindre trevligt för oss européer är att vi inte på något sätt har deltagit i de politiska förhandlingarna, trots att Europeiska unionen är den främsta bidragsgivaren. På ett sätt betalar vi, men vi har ingenting säga!
Det finns två stora skäl därför. Å ena sidan, trots några institutionella steg i god riktning är Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik fortfarande på fosterstadiet. Å andra sidan, de stora belopp som ställdes till den palestinska myndighetens förfogande räckte inte till för att förbättra den palestinska befolkningens öde. Tvärtom. Närmare bestämt måste man snarare säga att användningen av medlen var, å ena sidan, bedrövlig och, å andra sidan, låstes den genom de administrativa hinder som de israeliska myndigheterna satte upp och genom de upprepade avspärrningarna av området till följd av attentat.
Jag skulle vilja säga när det gäller just denna punkt att jag är personligen övertygad om att det inte är önskvärt att förbinda ett återupptagande och en fortsättning av fredsprocessen med ett upphörande av terroristdåden. Terroristernas mål är nämligen just att stoppa marschen mot fred och bombutläggarna kommer att fortsätta sina förhatliga dåd så länge som brotten tjänar deras politiska syfte: en nedläggning av fredsprocessen.
Efter detta påpekande vill jag liksom föredraganden betona nödvändigheten av att Europeiska unionen snabbt bestämmer en gemensam ståndpunkt, framför allt med tanke på den 4 maj 1999.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för betänkandet, eftersom det i flera delar påpekar värdet av ett förbättrat samarbete mellan EU-länderna och staterna kring Medelhavet. I betänkandet påpekas också vikten av att fredsprocessen i Mellanöstern fortsätter samt att åtgärder vidtas för att de internationellt skuldtyngda Medelhavsländerna medges lättnader och skuldavskrivning. Detta är positivt.
Betänkandet innehåller emellertid också punkter som syftar till att EU: s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik skall förstärkas, och att kommissionen skall ges ökade befogenheter på utrikespolitikens område, vilket vi motsätter oss. Trots detta väljer vi att rösta för betänkandet i slutomröstningen av de skäl som angavs inledningsvis.
Betänkande (A4-0095/99) av Sakellariou

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för betänkandet, eftersom det i flera delar påpekar värdet av ett förbättrat samarbete mellan EU-länderna och staterna kring Medelhavet. I betänkandet påpekas också vikten av att fredsprocessen i Mellanöstern ffortsätter samt att åtgärder vidtas för att de internationellt skuldtyngda Medelhavsländerna medges lättnader och skuldavskrivning. Detta är positivt.
Betänkandet innehåller emellertid också punkter som syftar till att EU: s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik skall förstärkas, och att kommissionen skall ges ökade befogenheter på utrikespolitikens område, vilket vi motsätter oss. Trots detta väljer vi att röst för betänkandet i slutomröstningen av de skäl som angavs inledningsvis.

Trizza
De gamla och nya civilisationer som på den afrikanska och den europeiska kusten under stor misstänksamhet, och ofta i strid med varandra, har lyckats överbrygga sekler av motsättningar, lade vid konferensen i Barcelona i november 1995 grunden till en ny gemensam framtid. En framtid som enligt slutförklaringen skulle ha utformats i en intensivare gemensam politisk dialog och genom en utveckling av det ekonomiska samarbetet.
Konferensen blev dessvärre ett politiskt misslyckande och efterlämnade som enda påtagligt bevis på sin existens ett antal Europa-partnerskap.
Därför verkar det en aning överdrivet att i dag tala om unionens Medelhavspolitik, framför allt eftersom samtliga länder runt Medelhavet fortfarande inte, efter tre år, har inbjudits att delta i Barcelonaprocessen.
Och ändå, med tanke på de svåra problem som gemenskapen brottas med skulle en väl strukturerad Medelhavspolitik, som inte längre lämnas kvar på projektstadiet utan som äntligen omvandlas till effektiva regionalpolitiska åtgärder, kunna visa sig bli en verklig vändpunkt, ett första steg som äntligen tas mot att utforma lämpliga gemenskapsåtgärder.
Vi delar deras åsikt som i frågasätter inriktningen av EU: s utrikespolitik och vi instämmer i att den inte längre kan fortsätta att enbart rikta in sig på gemenskapens norra, centrala och östra delar - viktiga delar av denna gamla kontinent, framför allt de sistnämnda som äntligen har återerövrat demokratin och gjort socioekonomiska framsteg - utan att den även kraftfullt måste ägna sig åt Medelhavsområdet och återta sin gamla funktion av trait d'union , av brygga mellan kulturer, samhällen och ekonomier.
Det är sant att det i dag finns problem och starka spänningar i området, till stor del inspirerade av en växande fundamentalism. Detta skulle emellertid kunna lösas genom att unionen ingriper inom ramen för det nuvarande ekonomiska biståndet med ett program som tillåter de mindre gynnade nationerna att gradvis minska sina utlandsskulder och återinvestera avgiften i framtidsprojekt och genom att utarbeta gemenskapsregler som omfattar alla de problem som rör invandringen, med målet att hjälpa hela området att utvecklas socialt och ekonomiskt.
Betänkande (A4-0088/99) av Adam

Sandbæk
Herr ordförande! Tanken med att ge stöd till en förbättring av säkerheten vid kärnkraftverken i ansökarländerna har alltid varit att de skulle stängas på lång sikt. Nu är det dock så att detta inte har skett, och inget tyder på att det kommer att ske. Efter det att kärnkraftverkens livslängd blivit förlängd på grund av stödet från EU, hävdar nu ansökarländerna att säkerheten på deras kärnkraftverk blivit så god att det över huvud taget inte finns några skäl till att stänga dem. Detta har inte behandlats i Adambetänkandet. Föredraganden länkar inte samman stödet med kravet på stängning på lång sikt, och föredraganden formulerar inte heller en klar politik för finansieringen av den energiform som skall ersätta kärnkraftverken. Kärnkraftindustrin i Väst får också förlängd livslängd. Orderboken var i stort sett tom, men nu har det i och med EU-pengarna uppstått en ny givande marknad. Junirörelsen erkänner ländernas rätt att själva förvalta och välja energiform, även kärnkraft. Men vi kan under inga omständigheter vara med och ge ekonomiskt stöd till ett bevarande av kärnkraften som energikälla på bekostnad av utvecklingen av mer miljövänliga energikällor. Junirörelsen röstar gärna för en kortsiktig förbättring av reaktorsäkerheten, om man syftar till att avveckla kärnkraften. Detta var innebörden i Gruppen De grönas ändringsförslag, men eftersom alla förkastades har vi röstat emot Adambetänkandet.

Ahern
Trots minskningen av kärnkraften i Europa fortsätter EU att slösa bort enorma resurser på att främja, forska och utveckla den genom Euratomfördraget. Detta var ett av Europeiska unionens ursprungliga tre fördrag och upprätthåller fortfarande lögnen om " atomer för fred" i en juridiskt konstitutionell form, för att på så sätt " möjliggöra framsteg i arbetet för freden" (stycke 1 i ingressen) " genom att skapa de förutsättningar som behövs för en snabb organisation och tillväxt av kärnenergiindustrierna" (Artikel 1). Samtidigt som Europaparlamentet har mycket att säga till om i frågan om EU: s budget, har det, för ovanlighetens skull, ingen riktig kontroll över de aktiviteter som äger rum i enlighet med det otidsenliga och icke-genomblickbara Euratomfördraget.
Den europeiska kärnenergiindustrin, som blivit hårt drabbad av Tjernobyl, har lyckats vända detta till en affärsmöjlighet. De har tjänat miljontals ecu genom att arbeta för säkerhetsprojekt för kärnkraft i Östeuropa och i f.d. Sovjetunionen, som i stor utsträckning finansieras av EU. Revisionsrättens särskilda rapport nr 25/98 om Europeiska unionens verksamhet inom kärnsäkerhetsområdet i Central- och Östeuropa och de nya oberoende staterna visade emellertid nyligen att inga förbättringar hade skett när det gäller säkerheten, vilket vi hävdade under ett flertal år (och vilket också visades i STOA: s parlamentsrapport som överlämnades på initiativ av De gröna). Mer än 800 miljoner ecu har alltså helt och hållet kastats bort på att framställa rapporter.
Och trots detta överväger Europeiska kommissionen för närvarande att ge tre säkerhetsrelaterade Euratomlån, för att fullborda Khemelnitski 2 och Rovno 4 (k2/r4) i Ukraina som en del av nedläggningsavtalet för Tjernobyl, för Kallinin enhet 3 i Ryssland och för Kozloduy enhet 5 och 6 i Bulgarien, alla dessa Sovjettillverkade reaktorer. Dessa projekt illustrerar på ett elegant sätt den typ av problem som sammankopplas med EU: s förhandlingar om utvidgning vad beträffar säkerheten i kärnkraftverk. Den ukrainska presidenten Kuchma har skrivit att hans land från början ville ha gaseldade kraftverk som en del av nedläggningsavtalet för Tjernobyl, men när G7 tog hänsyn till sina kärnenergiindustriers intressen, tvang de Ukraina att godta färdigställandet av dessa två VVER 1000 MW-reaktorer, som hade upphört att byggas efter Sovjetunionens fall, och som inte har bevarats på ett ordentligt sätt i sitt ofärdiga tillstånd.
En lönsamhetsbedömning beträffande detta projekt som gjordes av en panel, som leddes av professor John Surrey från SPRU vid Sussex University, visade att de var långt ifrån det mest lönsamma alternativet, och trots detta fortsatte kommissionen och G7 att utöva påtryckningar på Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) för att finansiera dessa reaktorer (190 miljoner ecu), parallellt med Euratoms 400 miljoner ecu, i strid mot alla rationella förfaranden och tekniska och finansiella intressen. Det är tydligt att energisparande är den minsta kostnadsinvesteringen i Ukraina, där energiintensiteten är mycket högre till sin storleksordning än i EU, en situation som är vanlig i staterna i det f.d. östblocket.
Kozloduy belyser en annan viktig aspekt av detta problem. Enheterna 1-4 är av den farligare VVER 440-230-typen, och bör stängas omedelbart. Bulgarien har upprättat ett nedläggningsavtal med kärnsäkerhetsfonden som styrs av EBRD för G24-länderna i utbyte mot fiansiering, men de villkor som var förknippade därmed skulle uppfyllas av Bulgarien, och man gav dem rätt att senarelägga datumen för nedläggning genom att inte uppfylla dessa villkor. Detta har de nu gjort.
I båda dessa fall har västvärldens kärnenergiindustris intressen företräde framför allting annat, ett faktum som man måste ändra på under resten av förhandlingarna om utvidgning - fasta datum utan undantagsklausuler för reaktorerna är nödvändiga som ett förutsättning för inträde i EU. Det är naturligtvis värt att uppmärksamma att det finns lika farliga kärnkraftsinstallationer i EU, som t.ex. Magnoxreaktorerna i Storbritannien, som inte har någon sekundär inneslutning, för att inte tala om det instabila radioaktiva avfall och andra farliga material som associeras med de brittiska och franska upparbetningsanläggningarna (något som inte finns i Östeuropa).
Kärnenergi kommer att efterlämna kärnbränsleavfall, för tiotusentals kommande generationer. Men man kommer att finna ett mer långsamt verkande arv i den permanent förändrade arvsmassan i allt levande på denna planet. Atmosfäriska kärnvapenprover var den första av många vårdslösa aktiviteter som spred radioisotoper över hela planeten, vilket är anledningen till att militära vetenskapsmän såg till att de tillåtna nivåerna för strålning sattes på en så orimligt hög nivå, för att undvika därav följande beskyllningar mot kärnvapenstaterna för att sätta den mänskliga rasens hälsa på spel. Detta problem har vi ännu i dag, eftersom vetenskapen är manipulerad, förhindrad eller helt enkelt ignoreras, vilket visar att oavsett minskningarna av nivåerna, är de fortfarande alldeles för höga, vilket visades under ett seminarium i parlamentet som anordnades av De gröna, på grundval av en rapport från STOA som utgivits med anledning av detta. Vad som är ännu värre är att direktivet om normer för strålning (Euratom/96/29), som skulle skydda allmänheten och de anställda fr.o.m. år 2000, i realiteten har vissa drag som underlättar förtunning och återanvändning av radioaktivt avfall, så att konsumenternas produkter kanske t.o.m. skulle kunna innehålla dessa material utan att någon skulle känna till detta. Det finns ett brådskande behov av en ordentlig revision, innan dessa material släpps ut. Och de nya områdena inom strålskyddsforskningen måste så fort som möjligt följas upp av EU, som t.ex. genomisk instabilitet och minisatellitforskning med avseende på DNA, så att vi kan ta reda på de långsiktiga effekterna av låga exponeringsnivåer.

Fitzsimons
Sedan 1999 har kärnkraften varit en viktig fråga i Europeiska unionens förbindelser med de central- och östeuropeiska länderna och med de nya oberoende staterna. Det är väsentligt att kärnsäkerheten blir en central fråga i förhandlingarna i samband med den nya utvidgningsprocessen. Det stadgas i Agenda 2000, europeiska kommissionens ramverk för utvecklingen av Europeiska unionen, att i de flesta av de kärnkraftverk som drivs i ansökarländerna används fortfarande Sovjetteknik och dessa uppfyller inte kraven för internationell säkerhetsstandard.
Från ett EU-perspektiv, kan man dela in reaktorerna i tre kategorier: reaktorer av västerländsk design, reaktorer av sovjetisk design och farliga reaktorer. Europeiska kommissionen måste komma överens om en energistrategi för vart och ett av dessa länder inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalen, vilken också skall innehålla bestämmelser om stängning av farliga reaktorer vid ett visst överenskommet datum.
Eftersom den bedömning som inledningsvis gjordes av Europeiska kommissionen och Agenda 2000-programmet inte är tillräckligt detaljerad, måste kärnkraftverket Mochovce i Slovakien väljas ut och ges särskild uppmärksamhet. Om detta kärnkraftverk skall lyckas uppfylla den internationella säkerhetsstandarden, tillsammans med andra kärnkraftsanläggningar i Tjeckien, Ungern och Bulgarien, kommer moderniseringsprogrammen att ta minst sju till tio år för att säkerställa att den högsta standarden för miljön och allmänhetens hälsa uppfylls. Bulgarien, Ungern, Rumänien, Slovenien och Slovakien har också hittat lösningar för lagring av det kärnbränsleavfall de producerar.
Alla dessa problem har vittomfattande konsekvenser för Europeiska unionen, och vi måste säkerställa att ingen utvidgning av EU sker innan vi är säkra på att de kärnkraftverk som drivs i ansökarländerna uppfyller den högsta internationella säkerhetsstandarden. Detta kommer inte att vara någon särskilt enkel uppgift. Det har t.ex. nu gått fjorton år sedan kärnkraftskatastrofen i Tjernobyl. Det är svårt att tro att detta kärnkraftverk fortfarande är en av de stora källorna till energiförsörjning för befolkningen i Ukraina.
Det är tydligt att finansiering från väst fortfarande kommer att vara nödvändig för att lägga ned detta kärnkraftverk en gång för alla. Den totala kostnad det skulle innebära att säkerställa att ingen vidare påverkan på miljön eller allmänhetens hälsa uppkommer från kärnkraftverket beräknas till 1, 7 miljarder pund. Detta har beräknats för att säkerställa att de två reaktorer som fortfarande är i bruk i Tjernobyl på ett säkert sätt läggs ned och desarmeras.
Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling kommer att spela en roll i denna process, och jag välkomnar det faktum att den har bidragit med nästan 200 miljoner dollar bara förra året för att hjälpa den ukrainska regeringen att stänga kärnkraftverket i Tjernobyl inom den närmaste framtiden.

Holm
Det är ingen tvekan om att alltfler känner en stor osäkerhet vad gäller kärnkraften både inom EU-länderna, i de central- och östeuropeiska länderna och de nya oberoende staterna. Den bakåtsträvande kärnkraftspolitiken överges alltmer och har lett till att bland annat Sverige och Tyskland har påbörjat en avveckling av kärnkraften. Det vore mer än önskvärt att också länder i Central- och Östeuropa samt de nya oberoende staterna gör detsamma.
Betänkandet från Adam och energiutskottet innehåller flera skrivningar som enligt mig går i motsatt riktning (uppmuntran i stället för avveckling av kärnkraften). Till exempel uppmuntrar man kärnkraftsindustrin i EU-länderna till fortsatt engagemang i de berörda länderna. Jag anser tvärtom att EU med ekonomiskt stöd måste stödja länderna för att få dem att slå in på en väg som leder bort från kärnkraften. I detta sammanhang måste de ekonomiskt starkare EU-länderna ställa upp.
De stödprogram som betänkandet tar upp ställer jag mig tveksam till med tanke på de problem som hittills har funnits i EU: s stödprogram, och som revisionsrätten presenterade en rapport om förra året. Problemen verkar vara mycket omfattande, och de pengar som EU hade avsatt ledde inte till några märkbara förbättringar. Detta är allvarligt och EU bör överväga hur ett avvecklingsstöd liksom hur stöd till förnybara energikällor och effektiv energianvändning skall utformas för att vi skall få märkbara effekter.
Slutligen har jag i omröstningen stött alla de ändringsförslag som vi i gruppen De gröna har lagt fram och som är av stor betydelse för framtiden.

Rovsing
Säkrande och eventuella stängningar av reaktorer vid kärnkraftverken i de central- och östeuropeiska ansökarstaterna och de nya oberoende staterna är en mycket viktig del av utvidgningsstrategin, eftersom det rör säkerheten och folkhälsan i hela Europa. Det finns ett akut behov av initiativ på en rad områden, både vad gäller säkrande av befintliga reaktorer och byggande av nya kärnkraftverk, samt införande av säkerhetsstandarder och kontroll av hur sådana standarder följs, som utförs av väl fungerande tillsynsmyndigheter.
Jag menar att vårt utskott och föredraganden lyckades utarbeta ett mycket grundligt betänkande om kärnsäkerhet i Central-och Östeuropa. Jag är övertygad om att slutsatserna i betänkandet kommer att tjäna som ett väsentligt bidrag till de beslut som skall fattas på området under de kommande åren.
Betänkande (A4-0086/99) av Stockmann

Deprez
Alla är hädanefter överens om att genomförandet av de fastställda målen i Kyoto i fråga om minskning av drivhuseffekten för gasutsläpp kommer att vara välgörande ur ekonomi-, miljöskydds- och hälsovårdssynpunkt.
Det är för övrigt självklart att Kyotomålen kommer att kunna uppnås först då Europeiska unionen och medlemsstaterna genomför alla tillgängliga kontroller inom ramen för en övergripande strategi, vars effektivitet kommer att kunna exakt utvärderas med kvantifierbara parametrar.
Ur den dubbla synvinkeln kan vi glädjas åt offentliggörandet av kommissionens vitbok om " En energipolitik för Europeiska unionen" . Dokumentet verkar nämligen ge en god grund för kommissionen att stödja sig på för att ett nödvändigt rättsinstrument snabbt utarbetas för ett effektivt genomförande av den övergripande strategin.
Det är således inom denna allmänna ram som medlemsstaterna skall ange sina mål, för varje typ av energi och ekonomisk sektor, under regelbundet överinseende av kommissionen och framför allt med ett alldeles särskilt intresse för byggnads- och transportsektorerna, inom vilka det är möjligt att göra avsevärda energibesparingar.
Ur den synpunkten verkar det för mig klokt att parallellt ge en prioriterad uppmärksamhet åt de nya metoderna för informationsöverföring, vilkas utveckling är en möjlighet till lösning av de trafikstockningar som fyller våra städer och kostar så mycket i finansiella och ekonomiska termer samt även för miljö och folkhälsa.
Betänkande (A4-0102/99) av Fourçans

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde och Sandbæk (I-EDN)
I och med införandet av euron kommer euroländerna som en naturlig konsekvens att tvingas föra en gemensam ekonomisk politik. Det ligger ingen överraskning i detta, men det förklarar bl.a. att vi i huvudsak anser att euron är ett politiskt instrument för en närmare integration. De enskilda medlemsstaterna bör insistera på att föra sin egen ekonomiska politik, med en egen finanspolitik, moms och sysselsättningspolitik. Det är själva kärnan i den statliga suveräniteten att ha självständiga instrument för att styra ekonomin. I och med euron måste staterna ge upp denna rätt, och därmed underordna sig unionens intressen och undergräva vad som är bäst för den enskilda staten. EU skall inte blanda sig i hur medlemsstaterna använder sina ekonomiska instrument. En monetär union och centralbank kommer inte att kunna existera i längden, om den inte styrs av en gemensam regering och ett gemensamt parlament. Den monetära unionen måste därför antingen följas upp av ett nytt steg i den politiska integrationen, eller gå under.
Som en utgångspunkt menar vi att en frivillig samordning av den ekonomiska politiken, samt ett valutasamarbete mellan medlemsstaterna kan vara en utmärkt idé, men detta betänkande behandlar absolut inte en frivillig samordning. Föredraganden hävdar tvärtom att medlemsstaterna bör förpliktas att samordna skattepolitiken (punkt 43). Föredraganden kräver en systematisk samordning av företags-, kapital- och energibeskattningen. Vi menar att EU inte skall besluta om makroekonomiska mål och medel som är nerven i medlemsstaternas folkstyre.
Vi röstar därför emot detta betänkande. Vi delar emellertid föredragandens oro rörande den globala, ekonomiska krisen. Vi stöder föredragandens kritik av EU: s bristande förmåga att bekämpa den europeiska arbetslösheten, som dock har sjunkit men fortfarande är mycket hög.

Theonas
Kommissionen ser i stort sett positivt på den europeiska ekonomins utveckling i fjol, även om den förefaller hysa viss oro för följderna av den internationella finanskrisen. Kommissionen medger att dessa följder för EU: s ekonomi redan märks, och den räknar med en långsammare " utveckling" under 1999. Och i sina slutsatser om vad som måste göras rekommenderar kommissionen den välkända ensidiga, hårda åtstramningspolitiken, ytterligare minskning av budgetunderskott och statsskuld och intensifierad inflationsbekämpning.
Kommissionen förtiger att de stränga besparingsåtgärderna i de nationella budgetarna medger ett ytterst begränsat handlingsutrymme för den händelse att krisen skulle utvidgas. Kommissionen undviker att förklara varför de privata investeringarna inte har tagit ny fart, trots att investeringarnas lönsamhet har ökat, trots minskade lönekostnader och låga räntor.
Kommissionen och betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik begär åtgärder för att förhindra en minskning av de offentliga investeringarna. Men hur skall detta gå till, när handlingsutrymmet är så begränsat, till följd av förpliktelserna enligt EU-fördraget och stabilitetspakten? Jag fruktar starkt att detta innebär en omläggning av budgeten med ytterligare nedskärningar av de sociala utgifterna.
Jag är särskilt orolig över försöken att skapa ett närmare samband mellan den allmänna ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken. Å ena sidan medger man att EU och medlemsstaterna har misslyckats med att bekämpa arbetslösheten, och å andra sidan går man vidare i kraven på att riktlinjerna för lönepolitiken och arbetsmarknadspolitiken skall utformas i enlighet med kriterierna i Maastrichtfördraget och stabilitetspakten. Hyckleriet framgår av att man i början sade att om ett kapitel om sysselsättningen fogades till fördraget, så skulle det lösa problemet. Sedan sade man att man måste börja tillämpa de aktuella bestämmelserna. Därefter talade man om speciella åtgärder som skulle beslutas av Europeiska rådet i Wien, och nu säger man att vi skall avvakta den europeiska sysselsättningspakten, som visserligen ännu är under utarbetande, men som bara innebär ett upprepande av den tyska handlingsplanen beträffande sysselsättningen. Det är uppenbart att de vackra orden om större konvergens mellan den allmänna ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken, så som kommissionen och Europaparlamentets majoritet begär, leder till en ökning av deltidsarbetet och det oreglerade arbetet och till en negativ omstrukturering av försäkringssystemet. Kommissionens båda rapporter om strukturpolitiken, Cardiff I och II, uppmanar för övrigt till större flexibilitet i fråga om större förändringar av arbetsvillkoren och arbetsmarknaden som ett viktigt komplement till de makroekonomiska " strävandena" . Vi ser för övrigt att nästan alla nya arbetstillfällen gäller deltidsarbete, samtidigt som antalet heltidstjänster minskar.
Kommissionen säger ingenting om någon avsikt att ta avgörande initiativ på det internationella planet för att främja de produktiva investeringarna och för att begränsa de kapitalrörelser som sker i spekulationssyfte. Vi uppmanar kommissionen att i nästa multilaterala förhandlingsomgång ta upp de problem för den internationella finansiella stabiliteten som förorsakas av de okontrollerade kapitalrörelserna och att besluta om åtgärder såsom Tobinskatten.
De ohållbara effekterna av den förda politiken är plågsamt kännbara för folken i Europa. Man kan inte fortsätta att vilseleda Europas folk genom innehållslöst tal om anställningsbarhet och företagsamhet. Folken i Europa kräver allt starkare och allt mera samfällt konkreta åtgärder för att skapa full och stadigvarande sysselsättning, budgetar som omfördelar inkomsterna till förmån för arbetstagarna, begränsning av storkapitalets ohämmade agerande, en totalt annorlunda politik i Europa och i medlemsstaterna, en politik som banar väg för mera omfattande förändringar för att uppnå fred och socialt framåtskridande.

Ordföranden
Tiden för omröstningar är nu slut.

EU: s förbindelser med Centralasien (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt gemensam debatt om betänkanden av Truscott och André-Léonard.

André-Léonard
Herr ordförande! jag skulle bara vilja påpeka för kammaren att jag i morse sade att vissa personer hade arresterats vid kravallerna den 16 februari, däribland fru Akedova, som är en av de ansvariga för en förening för mänskliga rättigheter. Jag har just fått ett ganska alarmerande telegram som tillkännager ett tusental arresteringar efter detta datum.
Då Uzbekistans ambassadör gör oss äran att närvara i salen skulle jag vilja be honom vara vår tolk inför Karimov och be om nåd för de tusentals personer som godtyckligt har arresterats.

Oddy
Herr ordförande! Jag skulle vilja lyckönska de två föredragandena i denna gemensamma debatt. Jag har varit ledamot i delegationen för förbindelserna med Centralasien under de senaste två åren och fick förmånen att besöka Kirgizistan och Uzbekistan tillsammans med Europaparlamentets delegation i maj 1997. Detta är ett exotiskt resmål för européer med dess associationer till " sidenvägen" . Jag slogs speciellt av den värme och vänskap som visades gentemot européer av de människor vi mötte.
Vi besökte Aralsjön och såg i första hand de miljömässiga problem som finns. Vi fick också kännedom om dessa från havet avskurna länders ekonomiska problem och svårigheterna med övergången från sovjetiskt styre till oberoende och övergången till marknadsekonomi. Jag har alldeles nyligen fått höra av ambassadörerna vid det senaste sammanträdet att problemen har försvårats i och med den ryska rubelns kollaps.
Jag måste emellertid påpeka att det finns avsevärda problem med mänskliga rättigheter i Centralasien vilket också på ett livfullt sätt uttrycktes av Truscott i morse, trots att problemens omfattning varierar från land till land. Följaktligen måste jag, trots att jag försiktigt välkomnar interimsavtalen, be kommissionen fortsätta att vara vaksam vad beträffar mänskliga rättigheter och, när det är möjligt, fortsätta att påpeka för de respektive länderna behovet av att på ett ordentligt sätt respektera mänskliga rättigheter.

Tindemans
Jag skulle vilja gratulera her Truscott därför att han har fullgjort sin uppgift på ett utmärkt sätt och har beaktat de rekommendationer som har lagts fram. Jag hade äran att få göra detta för utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Han har fullständigt beaktat de rekommendationer som jag i egenskap av föredragande av yttrandet hade lagt fram, och jag skulle egentligen kunna sammanfatta alltihop i ett enda förslag. Det kommissionen förbereder är mycket bra, men i utskottet för externa ekonomiska förbindelser lägger vi tyngdpunkten vid att förslagen skall tas upp i en global politik, så att arbetet med infrastruktur - kommunikationer, pipeliner, trafikleder, kort sagt allt som man har planerat och planlagt för att nå en öppning för de centralasiatiska länderna och få dem att delta i den moderna ekonomin - inte skall ske fragmentariskt, utan skall betraktas ur ett globalt perspektiv för att man verkligen skall kunna lägga grunden för dessa länders utveckling. Detta har antagits utan en enda ändring. Föredraganden förklarade sig nöjd med detta, och i den text som alltså läggs fram för parlamentet tar verkligen hänsyn till detta. Jag anser att detta är ett bra exempel på samarbete mellan olika utskott och olika föredragande. Jag skulle än en gång vilja tacka Truscott för detta.

Camisón Asensio
I min egenskap av ordförande för parlamentets delegation för förbindelserna med Centralasiens länder vill jag innerligt gratulera de två föredragandena André-Léonard och Truscott, eftersom jag är ett exceptionellt vittne till deras magnifika och framför allt rigorösa arbeten.
Jag har för min del också kunnat se att det i några av dessa stater, eller praktiskt taget alla, finns ett tydligt underskott i såväl fördjupandet av demokratin som i respekten för de mänskliga rättigheterna och, om man frågar mig, kan man till och med se svårigheter att gå in i såväl ett frihetssystem som i en marknadsekonomi. Men jag har i varje ögonblick, alltid, försvarat tesen om att det verkligt viktiga är att utvecklingen mot dessa friheter inte stannar av utan att den, i högre eller lägre takt, flyter i rätt riktning. Det vore orättvist att kräva samma beteende från dessa länder som i våra befästa västdemokratier. Det krävs en viss förståelse, och det är uppenbart att en önskvärd utveckling sker. Kanske långsam, men den är på gång. Därför är jag glad att kunna konstatera med att föredraganden i rekommendationen om Uzbekistan tydligt har uttryckt i texten att hon gratulerar till myndigheternas ansträngningar för att stärka demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna, eller att man i Truscotts betänkande välkomnar de genomförda framstegen mot en operativ demokrati enligt de termer som fastställts i Europeiska säkerhets- och samarbetskonferensens (ESK) dokument.
Vi får inte heller glömma att garantier för en demokrati finns också från den stund då partnerskaps- och samarbetsavtalen också innehåller en villkorsklausul där samarbetet förbinds med respekten för de demokratiska principerna, de mänskliga rättigheterna och de marknadsekonomiska reglerna. Vad gäller utvecklingen av dessa principer, har Uzbekistans regering tryckt på sin vilja att avancera på detta område, och som en försäkran om detta anför man omständigheten att man har öppnat kontor för ESK, Human Rights Watch och för Uzbekistans nationella center för mänskliga rättigheter, liksom att man har inrättat en ombudsmannainstitution.
Vi måste också tänka på att en överdriven försening av ratificeringen av detta avtal skulle kunna leda till vissa svårigheter i den demokratiska övergångsprocessen som håller på att genomföras i landet, vars stora värde för Europa ur socioekonomisk utgångspunkt är mycket tydligt.
Av dessa skäl, herr ordförande, stöder vi rekommendationen och betänkandet.

Bertens
Herr ordförande! Avtal om partnerskap är, såsom vi nu diskuterar dem, förbundna med villkorlighet. De länder som deltar måste vara beredda att beträda den rätta stigen på väg mot demokratiska värderingar och mänskliga rättigheter. För tio år sedan visste ingen var Uzbekistan, Turkmenistan eller Kazakstan låg; kanske visste man om man hade läst boken " Tsarens kurir" ungefär var Centralasien började, men inte var det slutade. Därför anser jag att det är bra att vi nu, tio år efter murens fall, efter att det vi kallade " björnen i öster" har försvunnit, kan säga på politikers bekväma vis: dessa länder kommer att göra det och det. Jag stöder således fullkomligt Andrés betänkande om partnerskapsavtal.
Å andra sidan stöder vi meddelandet från kommissionen avseende hela Centralasien. Avtalet angående den intensiva dialogen om mänskliga rättigheter skall utgöra ett stimulering och en kontroll för de berörda länderna. De kommer att bli föremål för en aktiv uppföljning och rådgivning. I händelse av bakslag kan vi fortfarande alltid senarelägga avtalet, vilket jag inte rekommenderar. Vi måste ha tålamod med historien och med deras sociala underläge, där de av vilken anledning det än må vara har hamnat. Det kan visserligen vara så att någon enstaka av oss visste var Uzbekistan låg, men jag anser ändå att det är en riktig befrielse att vi på detta sätt kan beskriva denna gigantiska del av vårt jordklot. Tillåt mig att rikta ett hjärtligt tack till de två föredragandena.

Schroedter
Herr ordförande! Käre kollega, herr Bertens. Man skall inte alltid bedöma andra efter sig själv! Vi har som en följd av murens fall ett stort ansvar för öst och för en demokratisk och stabil utveckling i den svåra omvandlingsprocessen. Jag frågar mig därför vilka intressen EU ser i de nära förbindelserna till dessa länder? När jag betraktar dokument från kommissionen, rådsförklaringen och även Truscottbetänkandet börjar jag undra om man verkligen är intresserad av en stabil utveckling i dessa länder, eller om det egentligen är dessa länders naturresurser man är intresserad av, och bara av dem, och inte av människorna som lever där!
För mig är alltså en av de centrala frågorna: Vilka konsekvenser får partnerskaps- och samarbetsavtalet med Uzbekistan och liknande avtal med övriga länder för stabiliteten och balansen i den sociala och ekonomiska utvecklingen samt för befolkningen i dessa länder? På den punkten ställer jag mig tveksam, så länge allt bara handlar om att exploatera naturresurserna. Och av det skälet är artiklarna om mänskliga rättigheter och demokrati av central betydelse; demokrati är ju en förutsättning för att svårigheterna i omvandlingsprocessen skall kunna bemästras. Det måste då finnas ett deltagande från befolkningens sida och en medbestämmanderätt för arbetstagarna. Jag frågar - för andra gången i dag - vad artiklarna om mänskliga rättigheter har för värde, när vi inte lyckas bestraffa kränkningar av de mänskliga rättigheterna, när dessa får fortgå och när vi inte lyckas med att skapa verkligt demokratiska, stabila strukturer i landet?
Så här ser det för närvarande ut: Det finns ingen klar maktfördelning, det är problem med rättvisa och fria val, det är stora problem med tryckfriheten och dödsstraffet är fortfarande på dagordningen; det förekommer straffprocesser gentemot oppositionella, oppositionella tidningar, journalister, intressegrupper och demonstranter. Så ser problemet ut! Min fråga till kommissionen lyder återigen: Räcker det verkligen med det här avtalet, måste vi inte göra betydligt mer för dessa länder?
Det är enligt min åsikt vettigt att vi, innan vi ratificerar avtalet, ännu en gång frågar oss: Vilka åtgärder är egentligen lämpliga för att stabilisera denna region? Jag vill också peka på att vi har en förpliktelse gentemot flyktingkonventionen i Genève. Att den uppfylls måste vara en förutsättning innan vi erkänner dessa länder som tredje länder. Bestämmelserna finns också i avtalen om partnerskap och samarbete (PCA). Men detta kan inte tillåtas. Först måste vi skapa förutsättningarna för det.

Souchet
Herr ordförande! De nya staterna i Centralasien är i hög grad känsliga. Befolkningarna är inte homogena. De kan inte stödja sig på statliga traditioner, det är framväxande stater som hittills bara har lytt under stormaktsvälden. De genomkorsas av smuggelvägar för droghandeln. De måste hävda sin existens i ett ytterst farligt internationellt klimat. De sitter i ett järngrepp mellan Ryssland som är den gamla dominerande stormakten och vidmakthåller ett betydande intresse för området, Turkiet, som fortfarande har ambitionen att bli den ledande staten för ett turkisktalande stort Centralasien, samt Pakistan, som stöder ett projekt för ett stort fundamentalistiskt Afghanistan med stöd av den militanta islamismens särskilt farliga instrument, liksom Iran å sin sida.
Vi bör naturligtvis vara försiktiga och vi bör överallt se till att mänskliga rättigheter iakttas, men om vi enbart mäter dessa länder i standardmått i fråga om mänskliga rättigheter, riskerar vi att själva bli maktlösa och ineffektiva, vilket andra, såsom Förenta staterna, kan konsten att undvika. Vi måste kunna se bortom potentaterna från sovjettiden som håller sig kvar, de mäktiga maffiorna och nomenklaturan som försöker fortleva.
Vi bör också beakta det uppmuntrande faktum att, förutom dramat i Tadjikistan, är dessa länder inte splittrade genom inbördeskrig, och en befintlig konfessionslöshet som kan utgöra ett hinder för spridning av islamismen.
Det är således bäst att inte låta villkor som skulle ta ifrån oss varje möjlighet till inflytande utgöra förutsättningen för genomförandet av partnerskapsavtalen med dessa länder. Vi har sett att det är verkningslöst att skjuta upp avtalen. Det är bättre att vi skaffar oss instrument för konkreta åtgärder, som under rådets beskydd bör vara nära samordnade med de övriga instrumenten för EU: s utrikesåtgärder och för medlemsstaternas bilaterala politik. Herr ordförande, det är priset för effektivitet.

Rübig
Herr ordförande! Mina ärade damer och herrar! I och med godkännandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan EU och Uzbekistan sänder Europaparlamentet en positiv signal till den sedan 1991 oavhängiga republiken Uzbekistan. Det är ett land som tvingats lida av sviterna efter den ryska krisen och som även med full kraft har drabbats av nedgången i råvarupriserna, vilket helt korrekt fastslås i betänkandet.
Det skall medges att Uzbekistans regering genom att tillåta en OSSE-observatör och en medborgarombudsman har tagit några steg mot att förbättra situationen för mänskliga rättigheter i landet. Att verkligheten ännu släpar långt efter våra krav visas dock av att dödsstraffet fortfarande tillämpas, och av de katastrofala förhållanden som råder i fängelserna. Med godkännandet erkänner Europaparlamentet även den i vart fall utåt dokumenterade viljan från regeringens sida att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i detta centralasiatiska område.
Att betänkandet innehåller kravet på kommissionen att årligen avge en rapport till parlamentet om demokrati och mänskliga rättigheter samt att kontinuerligt hålla utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor informerat, är ett tecken på att Uzbekistan ännu inte på långt när avslutat den demokratiska processen och stabiliseringsprocessen i landet.
Oroväckande är inte bara de ständigt på nytt uppflammande etniska spänningarna mellan Uzbekistan, Kirgizistan och Tadzjikistan utan även Ferghanadalen, som betraktas som en potentiell konflikthärd. Den uppdelning av dalen på tre skilda stater som skedde efter Sovjetunionens sönderfall har utlöst etniska konflikter. Det oroliga läget i regionen är långt ifrån övervunnet. Uppdelningen av dalen - som hör till de rikaste och befolkningstätaste i regionen - på tre olika stater har medfört en destabilisering av regionen och en allmän ekonomisk nedgång.
Oroväckande är också det faktum att dalen är ett centrum för narkotikahandel, internationellt organiserad kriminalitet och turism liksom att den är ett embryo för islamsk fundamentalism. De allvarliga bombattackerna den 16 januari i år visar hur spänd situationen faktiskt är. Attacken var den allvarligaste i Centralasien sedan Uzbekistan blev fritt. Det sätt som aktionen genomfördes på tyder på en mycket god organisation, även om regeringen Karemov vill avdramatisera denna händelse. Vi är av åsikten att en stabilisering endast kan uppnås med en målinriktad insats av Tacis-programmet samt genom att de etniska konflikterna mildras.

de Silguy
Herr ordförande, damer och herrar ledamöter! I den gemensamma diskussionen i dag betonas det särskilda avseende som kammaren fäster vid frågan om mänskliga rättigheter i samtliga länder i Centralasien och särskilt i Uzbekistan.
Kommissionen gläder sig åt föredragande André-Léonards beslut att ratificera samarbets- och partnerskapsavtalet med Uzbekistan. Bibehållandet av vetot för detta avtal skulle ha behandlat landet orättvist och skulle ha fått det oavsiktliga men negativa resultatet att skyddet av mänskliga rättigheter minskar. Det skulle dessutom ha inverkat negativt på den demokratiska omvandlingsprocessen, såsom Camisón Asensio nyss underströk.
Beträffande partnerskaps- och samarbetsavtalet - till skillnad från handels- och samarbetsavtalet - och interimsavtalet som hittills har tillämpats för de bilaterala förbindelserna mellan unionen och Uzbekistan, gör det nya partnerskaps- och samarbetsavtalet det nämligen möjligt, tack vare den politiska dialogen, att direkt ta upp frågan om mänskliga rättigheter. Detta partnerskapsavtal kommer att ge en ramstruktur för den politiska dialogen och kommer också att omfatta de ekonomiska, handelsmässiga och kulturella områdena.
För att svara föredraganden, det vill säga André-Léonard, kan jag bekräfta att van den Broek har åtagagit sig att ta upp frågan om mänskliga rättigheter vid de olika bilaterala mötena och särskilt vid nästa besök i Tasjkent i slutet av mars. Såom ni begärde i morse, kommer han att rapportera till er, fru André-Léonard.
Uzbekistan har nu svåra tider och bara för en stund sedan påminde Rübig om det. Ur ekonomisk synpunkt bidrar nämligen prisnedgången för bomull - som är dess främsta råvara - till att i hög grad försämra handelsbalansen. På det politiska planet vittnar den våg av sprängämnesattentat som drabbat Tasjkent om den ömtåliga och känsliga situationen på platsen.
Van den Broek sände omedelbart en skrivelse till Uzbekistans president för att framföra sitt deltagande till offrens familjer och också för att påminna honom om att de rättmätiga efterforskningarna för att finna förövarna av attentaten borde genomföras med iakttagande av mänskliga rättigheter.
Fru André-Léonard, ni nämnde just att Uzbekistans ambassadör är närvarande under debatterna och jag hälsar honom välkommen. Jag vill också på kommissionens vägnar upprepa er vädjan till honom.
Trots svårigheterna försöker den uzbekiska regeringen att fördjupa reformerna på det ekonomiska området och förbättra skyddet av mänskliga rättigheter. Kontakterna med myndigheterna nyligen visade deras beslutsamhet att fortsätta på den vägen.
I andra hand, betänkandet av Truscott. Det rör kommissionens meddelande från 1995 och inriktas också på frågan om mänskliga rättigheter. Truscott gör särskilt en jämförelse mellan republikerna i Centralasien. Kommissionen delar föredragandens oro.
Men jag skulle vilja påminna om att, liksom i Uzbekistans fall, utgör samtliga partnerskaps- och samarbetsavtal den rättsliga ram, och jag skulle vilja säga grunden eller den rätta strukturen, inom vilken frågor om mänskliga rättigheter kan behandlas med det berörda landet. Det är den politiska dialogens existensberättigande som för första gången i unionens bilaterala förbindelser med dessa länder officiellt står i varje avtal. Van den Broek kommer att hålla er nära informerade om situationens utveckling i området, såsom Truscott också begärde i morse.
När det gäller Uzbekistan, men också Kazakstan och Kirgizistan, avser dessutom de nationella Tacis-programmen för perioden 1998-1999 projekt som gör det möjligt att underlätta genomförandet av partnerskaps- och samarbetsavtalen. I det sammanhanget har kommissionen tydligt visat att den prioriterar projektet om samhällsdemokratisering, inbegripet valförberedelse.
Inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtalen kommer för övrigt en parlamentarisk samarbetskommitté att upprättas för varje land. Den kommer att möjliggöra en direkt debatt mellan företrädarna för parlamenten i Centralasiens samtliga republiker och Europaparlamentet. På så sätt kommmer kammaren själv att kunna ta upp frågan om människorättsskydd inom en passande ram och stärka tillsynen av de bilaterala förbindelserna mellan unionen och länderna i Centralasien.

Ordföranden
Tack så mycket, herr de Silguy.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Tullkodex för gemenskapen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0080/99) av Paasilinna för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (KOM(1998)0226 - C4-0370/98-98/0134(COD)).
Herr Paasilinna har ordet som föredragande.

Paasilinna
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa kolleger! Med detta kommissionens förslag ändrar man den grundläggande förordningen om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen. Kommissionens målsättning har varit att förenkla och rationalisera tullförordningen. Det är ju motiverat eftersom den innehåller allt som allt 253 artiklar och en oräknelig mängd stycken. På detta sätt upphäver man åtminstone 28 rättsakter som tillämpades före förordningens ikraftträdande. Denna lagstiftnings urskog har verkligen vuxit till en sådan paragrafdjungel att det uppskattningsvis finns bara några få personer inom unionen som behärskar den i sin helhet. Kommissionens mål att göra regelverket enklare uppnås dock inte ännu i någon märkbar grad i detta förslag. Det är beklagligt. Att upprätthålla en komplicerad och svårbegriplig lagstiftning innebär kraftig maktutövning: När människorna inte kan förstå lagar som de måste följa överförs en del av makten till lagtolkarnas yrkeskår. Eftersom parlamentet nu inte godkänner alla förslag kommer ärendet tydligen senare att hamna hos förlikningskommittén och förlikningen lär komma att äga rum under Finlands ordförandeskap.
Tullkodexen påverkar på ett märkbart sätt gemenskapens handelspolitik, i synnerhet jordbrukspolitiken. Traditionella jordbruksskatter har nämligen förvandlats till tullar. Likaså påverkar kodexen den indirekta beskattningen eftersom dess förfaranden fortfarande tillämpas när det gäller uttaget av mervärdesskatt på produkter som importeras från tredje land. Dessutom påverkar regelverket bedrägeribekämpningspolitiken i samband med gemenskapstransiteringen eftersom man har infogat säkerhetselement i tillämpningsföreskrifterna. Kodexen är också ett instrument för insamling av handelns statistiska uppgifter och påverkar således även den externa handelns statistik.
Jag har lagt fram ett ändringsförslag till kommissionens förslag som gäller automatisk databehandling i samband med tulldeklarationer. Det har utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik godkänt och jag hoppas att så kommer att ske även i den här salen. I mitt eget land, liksom även i många andra medlemsländer, är det viktigt att konsolidera användningen av elektroniska tulldeklarationer. Inte heller åtföljande dokument skall finnas på papper. Det elektroniska förfarandet gör tullens verksamhet effektivare och snabbare. Ett mycket allvarligt problem i Europeiska unionens tullverksamhet är att medlemsländernas tullmyndigheter fortfarande inte har en fullständig kontakt med varandra i realtid. Tvärtom verkar det som om motpartens, dvs. brottslingarnas, kontakter till synes fungerar ganska bra. Jag frågar därför kommissionen, i vilket skede befinner sig datoriseringen av unionens tullsystem, för att vårt tullsystem inte skulle läcka så mycket som det gör i dag. I tullbehandlingen, som till exempel i den elektroniska handeln, skrotar en sådan här parallell pappersexercis det elektroniska förfarandet och förhindrar dess utveckling som en del av rationalisering, effektivitet och hållbarhet.
Jag har inte heller godkänt kommissionens förslag om det så kallade direkta och indirekta ombudskapet enligt artikel 5. Uppskattningsvis skulle det innebära att cirka 20 000 tullombud skulle bli arbetslösa samt att tillförlitligheten skulle minska och bedrägerierna öka, i synnerhet i de sydliga medlemsstaterna. Utskottet instämmer i detta.
Jag ber er speciellt fästa uppmärksamhet på ändringsförslag 13. Med stöd av min grupp lägger jag fortfarande fram detta ändringsförslag till artikel 1.21 a i tullkodexen som var med i mitt ursprungliga ändringsförslag. Det är förknippat med varornas ursprung som är väsentligt för varornas förmånsordning och med frågan om handlande i god tro. Jag föreslår där att om ett ursprungscertifikat, som myndigheterna i tredje land har utfärdat, visar sig vara felaktigt skall skattestraffet inte enbart drabba importören som handlat i god tro. Mitt förslag underlättar situationen i synnerhet för de arbetsintensiva små och medelstora företagen och delar risk. Vid omröstningen i utskottet vann den ståndpunkt knappt som ger ett mycket omfattande skydd till importören, till följd av detta skulle gemenskapen eller skattetagaren tvingas bära hela risken utan en rimlig riskfördelning. Nu har jag fått veta att Peijs, som lagt fram det av utskottet godkända ändringsförslaget nummer 9, drar det tillbaka, och således kan vi tillsammans ställa oss bakom denna av mig nyss framlagda formulering som troligen är en tillräckligt bra kompromiss mellan kommissionens förslag och Peijs ändringsförslag. Om gemenskapen förlorar medel på grund av kriminell verksamhet är det förstås alltid i sista hand skattebetalarna i medlemsländerna som tvingas betala tilläggsavgifter. Därför måste gemenskapen ha instrument att ingripa i en orättrådig och kriminell verksamhet som exportören och myndigheterna i exportlandet gör sig skyldiga till.

Ferrer
Herr ordförande! Tullkodexen för gemenskapen är ett oumbärlig stöd för unionens handelspolitik och ett väsentligt instrument för genomförandet av den inre marknaden och inför skyddet av Europeiska unionens finansiella intressen. Det är uppenbart att bestämmelserna och tullförfarandena måste ses över för att anpassa dem till de nya situationer som dyker upp och på så sätt eliminera eventuella juridiska luckor eller luckor i förfarandena.
Om det finns någon ny situation som skulle göra en ändring av den befintliga kodexen nödvändig, är det utan tvekan den försiktiga tillväxten av gemenskapens handelsutbyte, vilket beror på den progressiva öppnandet av marknader och informationssamhällets framsteg, vilket kräver en uppdatering av kodexen, för att förenkla och rationalisera den så att den stämmer mer överens med den nya verkligheten. Därför gratulerar alltså utskottet för externa ekonomiska förbindelser till kommissionens förslag till ändring, vars tanke vi delar.
Vad gäller dess konkreta innehåll skiljer det sig dock mycket från de åtgärder som föreslås, eftersom man anser att det inte räcker med att förbättra effektiviteten, utan att man också bör garantera en större jämvikt mellan behovet av förenkling och modernisering av de förfaranden som föreslås och kampen mot bedrägerier. Faktiskt blir det, i en progressiv liberalisering av marknaderna och med tanke på preferenssystemet som unionen har etablerat med många tredje länder, speciellt med AVS-länderna, helt nödvändigt att ha juridiska instrument för att kunna bekämpa förfalskningar och bedrägerier, och med tillämpningen av ursprungsreglerna som kan ske, såväl när det gäller ursprungsregler som rör förmånsbestämmelser som icke-förmånsbestämmelser.
Samtidigt och med hänsyn till avskaffandet av tullgränserna mellan medlemsstaterna som en följd av genomförandet av den inre marknaden, är det helt nödvändigt att etablera effektiva kontrollåtgärder som kan garantera en enhetlig tillämpning av tullförfarandena på hela gemenskapens område och på så sätt undvika att det öppnas hål som kan gynna bedrägerier och brottslighet.
Den text kommissionen förelägger oss innehåller emellertid inte något förslag som tar upp dessa aspekter, som kan vara livsviktiga. För att fylla dessa luckor har jag ingett två ändringsförslag - 14 och 15 - vilka tar upp slutsatserna i yttrandet som utskottet för externa ekonomiska förbindelser godkände enhälligt, och vilka jag vill uppmärksamma kammaren och kommissionen på och yrka på ett godkännande.
Det handlar helt enkelt om att tillåta deklarationer i elektronisk form, men att hur som helst bibehålla kravet - och jag säger kravet - på att de varor som deklareras i elektronisk form måste kompletteras med vederbörligt styrkta handlingar som även de kan förmedlas elektroniskt. Det handlar dessutom om att tullmyndigheterna vidtar kontrollåtgärder för att garantera en korrekt och enhetlig tillämpning av gemenskapsbestämmelserna inom hela unionen. Bara på det sättet kan man genomföra verkligt effektiva kontrollåtgärder för att bekämpa alla slags bedrägerier och bekämpa förfalskningar.
Genom att godta dessa ändringsförslag ger vi inte bara ett otvetydigt tecken till unionen om att bekämpa bedrägerierna, utan vi bidrar också till att förbättra företagens konkurrenskraft och därmed att främja den ekonomiska tillväxten och skapandet av sysselsättning i gemenskapen.

Bardong
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Jag vill börja med att uttrycka mitt erkännande till herr Paasilinna för hans betänkande. Jag vill även tacka för mottagandet av åtskilliga ändringsförslag från budgetkontrollutskottet. Kommissionen har enligt vår mening överfört alltför många lagstiftningsbefogenheter på utskottet. Det är bra att vi gemensamt vill ändra på detta. I övrigt vill jag koncentrera mina synpunkter till en enda fråga. Den är dock enligt min och budgetkontrollutskottets mening av graverande karaktär. Mer än 50 procent av alla varor som förs in i Europeiska unionen är underkastade ett så kallat preferenssystem. För alla dessa varor måste det läggas fram ursprungsbeteckningar. Det är helt uppenbart lockande för vissa att göra falska sådana beteckningar. Likaså finns en vilja att betala så låga tullar som möjligt. Sådant innebär inte bara att unionens budget går miste om resurser, utan manipulationerna sker naturligtvis också på bekostnad av de ärliga producenterna och importörerna. Om manipulationer har förekommit är det enligt gemenskapen tullkodex tillåtet att vid handel i god tro avstå från uttagande av den tull från exportören, som egentligen skulle tas ut.
Men både ändringsförslag 9 och 13 från föredraganden hänger samman med det. Budgetkontrollutskottet är tacksamt för övertagandet av en del andra förslag, dock strider dessa båda förslag direkt mot utskottets intressen. De är antingen alltför vagt eller alltför allmänt formulerade. Om de skulle antas i sin nuvarande formulering skulle faktiskt i framtiden alla importörer och exportörer - även om i förslag 9 endast exportörerna nämns och i förslag 13 endast importörerna - med lika stor rätt kunna hävda att de varit i god tro. Det är för vagt och även farligt, särskilt som vi i bedrägeribekämpningsroteln Uclaf för hela Europeiska unionen endast har några få tjänstemän för att kontrollera misstänkta fall. Risken att åka fast på grund av falska uppgifter är alltför liten.
Därför ber jag föredraganden att tänka över sina ändringsförslag 13 och 9 och om möjligt dra tillbaka dem - annars skulle han faktiskt öppna dörren för bedrägerier i stor skala.
I övrigt har vi fått uppgifter om att rådet och kommissionen förbereder texter som i detalj beskriver vad god tro är, och vad det inte kan betyda. Även de framtida svarta listorna kan ses i samband med ursprungsbeteckningarna. Jag ber alltså eftertryckligen om att man på nytt tänker igenom ändringsförslag 9 och 13, och om möjligt drar tillbaka dem. Vi kan inte ställa oss bakom dem.

Rübig
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Enbart under 1997 uppgick tullinkomsterna till 13, 6 miljoner euro. Det motsvarar 86, 4 procent av de traditionella egna tillgångarna. Tullarna är som bekant EU-budgetens enda verkliga skatteinkomst. Desto viktigare är det att vi med hänvisning till den pågående debatten om nettobetalare tillämpar gemenskapens tullbestämmelser på ett verksamt och effektivt sätt. Mot bakgrund av detta ställer vi oss mycket positiva till föreliggande betänkande. Det måste också påpekas att de rättsliga förpliktelserna naturligtvis måste gälla lika för införsel och utförsel; jag kan inte se vad en differentiering skulle tjäna till.
Kärnfrågan gäller dock ansvaret för falska ursprungsbeteckningar. Det är frågan om en europeisk importör eller en exportör från tredje land skall vara ansvarig för falska uppgifter på ursprungscertifikat, som kan föras tillbaka till fel av utländsk myndighet. Vår åsikt är att vi bör bemöda oss om att snarast införa de föreslagna elektroniska förfarandena, att detta skall göras på ett effektivt sätt och att förfarandena bör vara enkelt utformade, eftersom föreliggande förslag enligt min uppfattning är alltför komplicerat. Man bör också införa en differentiering mellan ömtåligt gods och normalvaror eller styckegods, med hänsyn till att några ingående kontroller på det området säkert inte kan genomföras.
En förklaring till dessa felaktigheter kan vara misstag hos exporterande företag eller i tredje land, men de kan också bero på oärliga avsikter inom handeln. Man bör därför eftersträva en produktion av papper som ej låter sig förfalskas, användning av stämplar med okända färger, införande av digitala signaturer och framför allt att notera tidpunkten då något har passerat liksom ankomstorten; man kan då hos tullkontrollen få fram exakta uppgifter om när ett gods har passerat och var det ankommit, och vid tidsdifferenser kan man genomföra effektiva undersökningar.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik föreslår i stället att en importör endast görs ansvarig när skulden för de falska ursprungscertifikaten ligger hos denne. När ursprungscertifikaten falskhet beror på ett felaktigt handlande från exportörens eller utländsk myndighets sida, bör importören, såvida denne agerat enligt reglerna, gå fri från allt ansvar. Genom en förnuftig reglering kan vi undvika en enorm extra belastning på handeln. En importör måste kunna förlita sig på certifkats äkthet. Det gäller för politiken att utforma systemet enligt detta. Det kan inte förväntas av importören att denne själv vidtar efterforskningar när certifikatet inte i sig föranleder tvivel.

Theonas
Herr ordförande! Kommissionen har framlagt ett obegripligt och helt grundlöst förslag, i vilket den eftersträvar en ändring av artikel 5 i gemenskapens tullkodex på ett sätt som jag tror kommer att innebära ett mycket hårt slag för tulltjänstemännen, som redan är hårt prövade av arbetslöshet och undersysselsättning.
Det bör noteras att antalet anställningar inom denna bransch har minskat med över 80-85 procent sedan 1993, då de inre gränserna avskaffades. Kommissionen föreslår att man skall avskaffa möjligheten för varje enskild medlemsstat att själv, utifrån respektive stats budgetbehov, välja formerna för direkt eller indirekt representation vid tullstationerna. Denna möjlighet infördes för flera decennier sedan, den har prövats i praktiken, och den har visat sig fungera mycket bra, eftersom den ger varje medlemsstat möjlighet, dels att ta hänsyn till speciella omständigheter inom tullområdet, dels att bedriva tullverksamheten på ett korrekt, ansvarigt, snabbt och ekonomiskt sätt.
Tulltjänstemannens uppdrag ställer tekniska krav, det förutsätter ingående kunskaper om tullagstiftningen, för att varorna skall kunna klassificeras och för att tullarnas och skatternas storlek skall kunna fastställas. Tack vare kraven på dem som söker sig till yrket - yrkesskicklighet, pålitlighet, snabbhet - är tulltjänstemännen tullmyndighetens kvalificerade medarbetare, de gör viktiga insatser för att bekämpa bedrägerier och de möjliggör ett snabbare varuutbyte, genom att varorna inte ligger kvar för länge. De minskar alltså kostnaderna för lagring och distribution av varorna, vilket gynnar konkurrensförmågan och möjliggör att utrikeshandeln fungerar på ett tillfredsställande sätt.
Kommissionen åberopar argumentet om konkurrensbegränsning och principen om fritt tillhandahållande av tjänster. Det är emellertid ett ohållbart argument, dels därför att tulltjänstemännen är fria yrkesutövare, som konkurrerar inbördes och inte tillämpar någon kollektiv taxa, dels därför att de som anlitar tullmyndigheterna antingen själva kan utföra de formaliteter som krävs inför tullmyndigheten eller låta sig företrädas på något av de sätt som enligt respektive lands lagstiftning inte är förbehållet tulltjänstemännen. Kommissionens argument är godtyckliga, de hänger i luften. Det finns inte en enda undersökning som stöder kommissionens egendomliga påståenden. Jag gratulerar vår kollega Paasilinna till hans betänkande, i vilket han på ett övertygande sätt tillbakavisar kommissionens påståenden. Vi kommer att rösta för betänkandet.

Monti
Herr ordförande! Låt mig tacka utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och framför allt föredraganden Paasilinna. Betänkandet visar att tullunionen fortfarande befinner sig i centrum av den politiska debatten. Detta borde inte förvåna någon, eftersom mål som en förenkling av formaliteterna, operatörernas rättssäkerhet och skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen, som på ett plan kan verka oomstridda, i stället kan ge upphov till konflikter när det gäller den konkreta tillämpningen. Jag måste också konstatera att debatten blir livligare på grund av ett viktigt problem av institutionell karaktär som, åtminstone inom den närmaste framtiden, riskerar att beröva gemenskapen den kraft i reformarbetet som krävs på ett politiskt konkret plan, och i synnerhet när det gäller frågan om tullunionen.
Gemenskapens tullkodex utgör en av pelarna - den viktigaste av flera - för att garantera en homogen administrativ hantering inom de gränser som dras upp av subsidiaritetsprincipen. De olika åsikter som har redovisats i sammanhanget stämmer inte alltid överens. För kommissionen har det ofta visat sig svårt att förverkliga en enhetlighet när det gäller administrativa åtgärder inom tullområdet, som en garanti för en effektiv tullhantering. Detta beror på inte bara på de begränsade resurser som står till kommissionens förfogande, utan även och framför allt på att medlemsstaterna är suveräna när det gäller att tillämpa gemenskapens regelverk. Det beror i sin tur på en överdrivet stel och formell tolkning av subsidiaritetsprincipen, vilket parlamentet för övrigt kunde konstatera i diskussionerna kring programmet Tull 2000. Låt mig tillägga att på grund av denna situation får kommissionen kritik, som många gånger är förståelig, men som många gånger är orättfärdig, eftersom kommissionen inte har någon möjlighet att garantera tillfredsställande tullkontroller. Om det är sant att förväntningarna ofta överstiger kommissionens möjligheter, så borde man åtminstone inse nödvändigheten av att förse kommissionen med de instrument som krävs för att regelverket på tullområdet skall bli effektivt, framför allt genom att man antar tydliga och operativa tillämpningsbestämmelser, även om det sker inom ett begränsat område. Enbart mot den här bakgrunden kan man, herr ordförande, förstå de skillnader i uppfattning som kommit fram när det gäller att bedöma vad som bör bli resultatet av arbetet med att ändra gemenskapens tullkodex.
Låt mig så gå över till vår ståndpunkt när det gäller ändringsförslagen. När det gäller ändringsförslag 1 kan kommissionen inte godta att de gränser som vissa medlemsstater har bestämt när det gäller att utöva den direkta tillsynen över tullformaliteterna skulle vara förenliga med målen för en inre marknad. Som en kompensation kan kommissionen inse behovet av att tillämpa en övergångsperiod. Men det som jag nyss sade gör det omöjligt för oss att ta till oss ändringsförslag 11.
Ändringsförslag 2 innebär inga som helst problem, liksom inte heller den första delen av ändringsförslag 3. Men kommissionen är rädd för en sak: om man överlämnar till de enskilda medlemsstaterna att besluta om huruvida de dokument som medföljer tulldeklarationerna skall visas upp eller bara finnas tillgängliga för tullmyndigheterna, så kan man riskera att få olika administrativa rutiner i olika medlemsstater. Den delen av ändringsförslag 3 är med andra ord inte godtagbar. Ändringsförslag 14, som avser samma fråga, kan inte godtas eftersom det inte tjänar något syfte. Första delen av det ändringsförslaget säger, i realiteten, samma sak som det som sägs i kodexens nuvarande text, medan dess andra del är identisk med det ändringsförslag som har lagts fram av kommissionen.
När det gäller ändringsförslagen från 4 till 8 och ändringsförslag 12, som alla är knutna till revideringen av de ekonomiska tullbestämmelserna, kan kommissionen godta ändringsförslag 6 och 12, medan kommissionen inte kan dra tillbaka sitt förslag, så som begärs i ändringsförslag 4. Kommissionen anser sig emellertid behöva formulera sitt ursprungliga förslag tydligare. Ändringsförslagen 5 och 7 är icke godtagbara, eftersom de skulle göra det omöjligt för kommissionen att ta bort ett byråkratiskt hinder i samband med genomgången av de ekonomiska villkoren. Ändringsförslag 8 räknar inte med att kommissionen å sin sida har föreslagit att man avskaffar en annan bestämmelse, vilket, som ett resultat av att de båda bestämmelserna försvinner, skulle skapa ett rättsligt vacuum. Därför kan vi inte godta ändringsförslaget.
Ändringsförslag 9 och ändringsförslag 13 avser frågan om de ekonomiska aktörernas goda tro. Kommissionen har uppmärksamt följt parlamentets arbete med denna fråga och delar i stort sett den målsättning som har angetts, dvs. en lösning för frågan om god tro till förmån för importörerna, vilket skulle innebära en mer rättvis fördelning av riskerna med ett ogiltigt intygande. Ändringsförslag 9 har dragits tillbaka. Kommissionen hade emellertid inte kunnat godta det. Ändringsförslag 13 verkar däremot mer representativt när det gäller att hitta en mer korrekt och balanserad lösning på problemet med de ekonomiska aktörernas ansvar. I det avseendet kan ändringsförslag 13 betraktas som ett positivt bidrag och kommissionen skulle med andra ord kunna godta det som utgångspunkt för en mer komplett revidering av artikel 220. Vi har emellertid för avsikt att i det reviderade förslaget efter omröstningen i parlamentet lägga fram en ny utformning av 220 för att få till stånd en bättre balans när det gäller ansvarigheten mellan importörer, exportörer, myndigheter i tredje land och de tullmyndigheter inom gemenskapen som har att bedöma frågorna om god tro.
I samband med ansvarigheten för den ekonomiska aktören anser kommissionen att sänkningen av preskriptionstiden från tre till två år skulle vara ett viktigt framsteg när det gäller att förbättra rättssäkerheten för den ärlige importören. Tyvärr motsätter man sig detta i ändringsförslag 10. Eliminering av denna del av kommissionen förslag riskerar också att minska möjligheten att införa säkerhetsåtgärder. Kommissionen anser sig därför inte kunna godta ändringsförslaget.
När det slutligen gäller ändringsförslag 15 så anser kommissionen att syftet med det, dvs. lämpliga kontroller, inte kan beskrivas abstrakt i tullkodexen, utan att detta snarare bör göras i samband med vissa precisa frågor, till exempel frågorna om god tro eller riskprocent. Av den anledningen anser kommissionen inte att det ändringsförslaget, som skulle passa bättre i samband med antibedrägerilagarna, är godtagbart.
Herr ordförande! I samband med att jag än en gång tackar föredraganden Paasilinna, skulle jag vilja besvara hans fråga om de nationella informationssystemen. Kommissionen har som bekant skapat plattformen Common Communication Network - Common Systems Interface , också känt som CCN-CSI, för att de olika nationella systemen skall kunna kommunicera med varandra och med de system som skapas av kommissionen själv. Denna plattform skall användas även inom ramen för det nya system för överföring av information, som kommer att börja tillämpas i slutet av året mellan fem partner, dvs, Tyskland, Italien, Spanien, Nederländerna och Schweiz.
Låt mig avslutningsvis säga att de parlamentsledamöter som är intresserade är inbjudna att delta vid en konkret demonstration av systemet, som kommer att äga rum den 31 mars.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Ärade ledamöter! Jag ser att vi har sällskap på läktaren av en stort antal unga europeiska medborgare. Jag vill hälsa er välkomna, tacka för er närvaro och säga att vi här, dag efter dag, arbetar på vårt blygsamma sätt med förhoppningen om att ni, när ni har större ansvar, skall finna ett Europa fyllt av fred, samlevnad och social rättvisa. Välkomna.
Applåder

Bruksmodellskydd för uppfinningar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0096/99) av Añoveros Trias de Bes för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av de rättsliga ordningarna för bruksmodellskydd för uppfinningar (KOM(97)0691 - C4-0676/97-97/0356(COD)).
Herr Añoveros Trias de Bes har ordet såsom föredragande.

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande! Man har i Europeiska unionen antagit bestämmelser på varje område inom industriella rättigheter utom vad gäller bruksmodeller. Bruksmodellens existens gör låter de små tekniska framstegen, som tjänar mänskligheten, också gynna dess skapare, även om inte uppfinningen förtjänar så mycket skydd som patenten. Bruksmodellen är speciellt användbar såväl för de individuella uppfinnarna som för småföretagen. Dessutom, ett alternativ till patent för mindre uppfinningar kräver en striktare tolkning av deras uppfinningshöjd.
Kommissionen har valt harmonisering och har lagt fram ett förslag till direktiv som på ett modigt sätt tar itu med uppgiften att tillnärma tolv lagstiftningar med många olika punkter och föra in harmoniseringen i tre ordningar som saknar densamma. Detta förslag tar upp tre av de klassiska kraven på uppfinningar: nyhet, uppfinningshöjd och industriell tillämpbarhet. Emellertid glömmer man att avkräva bruksmodellen praktiska och tekniska fördelar av grundläggande och oundviklig karaktär. Med detta krav är distinktionen tydligare mellan bruksmodellen och industriella mönster, så att man kan förhindra att den som gör intrång kan kringgå en bruksmodell genom att förändra den yttre designen och därigenom kopiera de tekniska innovationerna inuti.
Vi föreslår att ändamålet med bruksmodellen skall fastställas med hänvisning till struktur, mekanism eller form. Det blir därmed möjligt för uppfinnaren att begränsa sig till att föreslå en form från vilken industriell nytta kan dras, varvid meddelandeförfarandet kan göras mycket snabbare och enklare med en grundläggande rättssäkerhet. Detta innebär att man utesluter - vilket också Ekonomiska och sociala kommittén föreslår - förfaranden och substanser från dess ändamål.
Bruksmodellens mindre omfattande rättssäkerhet i förhållande till patentet är det pris som måste betalas för snabb hantering och lägre kostnader. I vårt betänkande föreslås en rad åtgärder till kommissionens förslag för att väsentligt förbättra modellens rättssäkerhet utan att försämra snabbheten och de lägre kostnaderna vid upprättandet av detta instrument.
De åtgärder som föredraganden föreslår finns i huvudsak i ändringsförslagen och kan naturligtvis sammanfattas i den mening att även om uppfinningshöjd, det skapande arbetet, inte skall jämställas med patentet, räcker det dock inte med bara en deklaration av uppfinningshöjd från den sökande. Därför föreslår vi, som första åtgärd, att man antar en definition i samma anda som i Europeiska patentkonventionen, men i mindre strikt form än vad den kräver.
En annan åtgärd är att införa en rätt att överklaga, att lösa meningsskiljaktigheter på ett snabbare sätt. En annan, att verka för en forskningsrapport, slå fast att den skall vara obligatorisk när talan vid domstol väcks. Ytterligare en annan, att förbättra och hänvisa till skyddsvillkoren, och som sista åtgärd anser vi att ett ytterligare skäl för ogiltigförklaring skall utgöras av den situation där bruksmodellens rättsinnehavare inte är upphovsman. Detta nya skäl innebär ogiltigförklaring av registreringen men inte av uppfinningen, som är giltig och kan skyddas när den presenteras av uppfinnaren eller den person på vilken rättigheterna genom arv eller på annat sätt har överlåtits.
Således, herr kommissionär, trots dessa intentioner från föredraganden om att lägga till dessa åtgärder, anser vi att kommissionen och föredraganden överensstämmer på många grundläggande punkter. Vi anser att man skall kräva en lägre uppfinningshöjd jämfört med patenterna och att man inte skall kräva en undersökning av substanser.
Vi har i hög grad tagit upp ändringsförslagen från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och jag måste också säga - eftersom jag ser att min kollega Oddy är närvarande - att jag avslog hennes ändringsförslag i utskottet, men nu när de har återingivits av Thors - nr 34 och 35 - har jag, efter att noggrant ha studerat dem, för avsikt att godta dem.
Jag vill slutligen peka på att skyddstiden för bruksmodellen är kortare än för patentet. Vi godtar en maximal skyddstid på tio år, vilket överensstämmer med den skyddstid som tillämpas i de flesta medlemsstater, och därför föreslår vi att man inte skall medge en förlängning - om det krävs en obligatorisk forskningsrapport - som ett sätt att motverka en alltför lång skyddstid och som ett sätt att samtidigt förstärka rättssäkerheten och möjligheterna att få information.

Medina Ortega
Herr ordförande! Vid denna tid på kvällen är vi inte upplagda för att diskutera väldigt djupsinniga saker, men jag skulle vilja börja med slutet. Och jag säger börja med slutet, eftersom föredraganden nu så generöst har godtagit ändringsförslagen från Oddy, min kollega i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och som nu inges av de liberala ledamöterna Thors och Riis-Jørgensen, eftersom det är två ändringsförslag som tar upp en verksamhet som - och det är synd att publiken vi hade har gått eftersom det berör dem direkt - handlar om lekverksamheten, det gäller ändringsförslag om leksaker.
Jag säger det eftersom jag anser att en av de nyheter som kanske detta parlament kan införa, är att leksakerna också kan vara bruksmodeller och skyddas. Jag beklagar att besökarna har gått, och jag tror att ordföranden skrämde dem litet, för de hade troligen kunnat hjälpa oss och lämna någon bruksmodell, och om de hade gjort det kanske man hade kunna använda den metod som föredraganden nu föreslår, vilken vi för övrigt måste få veta vad kommissionen kommer att göra med, det vill säga förfarandet med en enda ansökningsinstans - en enda ansökningsinstans är en term som vi har vant oss vid i Spanien av olika skäl -. Här talar vi om en annorlunda typ av enda ansökningsinstans, men tanken är att om någon ansöker om bruksmodellskydd i ett gemenskapsland, kan bruksmodellen erkännas i hela gemenskapen. Det är en sak där föredraganden försöker gå före det ordinarie lagstiftningsarbetet, eftersom man i kommissionens grönbok talar om tre etapper: för det första, samordningen; för det andra, ett ömsesidigt erkännande från medlemsstaternas sida; slutligen, gemensamma bestämmelser. Ännu har vi inte kommit till etappen med gemensam enhetlig lagstiftning, men vi skulle kunna ta ett litet steg framåt.
Jag tycker att det vore mycket intressant att få veta vad kommissionen anser i denna fråga. Jag skulle vilja fråga kommissionär Monti om han anser att kommissionen, utifrån dessa förslag som parlamentet lägger fram nu, på kort tid skulle kunna etablera denna enda ansökningsinstans, så att om något ungt snille upptäcker ett intressant spel, skulle ansökan kunna lämnas till ett enda gemenskapsland och med det, genom förfarandet med en enda ansökningsinstans, uppnå att det erkänns i hela gemenskapen.
Min kollega Añoveros Trias de Bes, en kollega i dubbel mening: kollega som ledamot och kollega som professor i internationell rätt. Givetvis erkänner jag att han har gjort ett utmärkt arbete, ett analys- och studiearbete. Troligen skulle jag, under ett akademiskt symposium, kunna vara oense med honom på några punkter, för det finns alltid skäl till meningsskiljaktigheter, men jag anser att han har utfört ett magnifikt analysarbete. Ta till exempel begreppet uppfinning, vad uppfinning innebär. Detta är en fråga som skulle kunna ge upphov till en bred diskussion, liksom begreppet bruksmodell utifrån vad som är struktur eller montering, men inte en substans eller bestämt förfarande. Men detta är frågor som vid denna tid på kvällen troligen inte intesserar ledamöterna särskilt mycket, och jag vill bara säga att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp stöder ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och de två ändringsförslagen från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Medina Ortega. Jag tror inte att jag med mina ord, som var mycket vänliga, skrämde bort de unga europeiska medborgarna. Kanske har ni inte helt fel eftersom pojkar och flickor är mycket intuitiva, och kanske anade de min ställning som barnläkare och att det var det som skrämde dem. I vart fall var det inte min avsikt, tvärtom, det var för att på ett mycket vänligt sätt hälsa dem välkomna till vårt arbete.

Buffetaut
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Bruksmodellen är ett skydd som används i en eller annan form av de flesta europeiska länderna, med det anmärkningsvärda undantaget Tyskland och Frankrike. Eftersom det finns så många olika skydd var det faktiskt önskvärt att kunna harmonisera dem. Vi är således gynnsamt inställda till en tillnärmning av rättssystemen.
Föredragandens förslag är av hög kvalitet, såsom för övrigt alltid är fallet när det gäller Añoveros. Jag har dock vissa frågor om vissa punkter som för mig verkar oklara. Till exempel, ändringsförslag 10, där vi anser att definitionen av uppfinningsverksamhet i förslaget är alltför vid eller oklar. Förfarandemetoderna för den enda ansökningsinstansen skulle kanske behöva klargöras. Gäller det bara ett rent anmälningsförfarande? På vilka faktorer grundas det ömsesidiga erkännandet? Vilket språkligt system kommer att tillämpas?
Föredraganden planerar ett skatteavdrag på 50 procent för små och medelstora företag, enskilda och universitet. Det är en bra åtgärd, eftersom bruksmodellen just bör vara ekonomisk, i synnerhet för små och medelstora företag. Jag vill säga att det bästa skulle framför allt vara att skatterna i sin helhet var så låga att man inte behöver sänka dem.

Oddy
Herr ordförande! Jag välkomnar detta betänkande och lyckönskar föredraganden till hans arbete. Detta föreslagna direktiv inför rätten att registrera en bruksmodell. Detta är en mindre utvecklad rätt än den som skulle kvalificera för ett patent. Denna rätt finns för närvarande inte i alla medlemsstater. I t.ex. Storbritannien - mitt hemland - finns inte detta begrepp och följaktligen kan uppfinnarna endast registrera patent. För att registrera ett patent krävs det mer forskning och en högre utvecklingsstandard.
Fördelarna med att registrera en bruksmodell, i motsats till ett patent, är att det går snabbare, är billigare och är ett enklare förfarande. Därför bör det välkomnas.
Jag tackar föredraganden för att han har godtagit mitt ändringsförslag, som bordlades i utskottet, och som nu har tagits upp av Thors, eftersom detta kommer att vara till hjälp för den europeiska leksaksindustrin och kommer att vara av stor vikt för Europas yngre medborgare.
Jag har mottagit några oroliga brev från intresserade parter om att kommissionens förslag, såsom det utformats, är litet för vagt. Föredraganden har bemött denna oro genom att införa krav på undersökningar före processen och innan bruksmodellens giltighetstid kan förlängas med mer än sex år. Jag stöder dessa förslag och tackar ännu en gång föredraganden för hans omsorgsfulla arbete.

Monti
Låt mig gratulera er, Añoveros Trias de Bes, till kvaliteten i ert betänkande. Det är med glädje jag kan konstatera att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt inte har ifrågasatt kommissionens strategi när det gäller detta ärende, och att de utmärkande dragen i bruksmodellskyddet som anges i förslaget till direktiv har bibehållits, dvs. en grad av nyskapande som är lägre än den som krävs för patentskydd, frånvaro av förhandskontroll av de aktuella villkoren och en begränsning av skyddet till tio år.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har röstat igenom 33 ändringsförslag. Kommissionen kan godta 24 av dem, av vilka 5 delvis. Ändringsförslagen medför faktiskt klarhet och ökad precision när det gäller vissa av förslagets aspekter. Jag tänker framför allt på ändringsförslagen 4 och 33, som rekommenderar en övervakning av direktivet från kommissionens sida. Detta skulle, tre år efter det att direktivet införs av medlemsstaterna, göra det möjligt att utvärdera hur direktivet har fungerat i praktiken och att fylla i eventuella luckor. Kommissionen kan däremot inte godta 9 av ändringsförslagen, bland annat nr 1 och 6 (delvis) och 17, som föreslår inrättande av en enda ansökningsinstans.
Jag förstår mycket väl de resonemang som ligger till grund för ändringsförslagen, men inrättandet av ett sådant förfarande går utöver syftet med förslaget till direktiv, som är att närma de nationella föreskrifterna avseende bruksmodeller till varandra, eftersom de föreskrifterna har en direkt inverkan på hur den inre marknaden fungerar. Dessutom verkar ett sådan förfarande, som skulle medföra ett antal svårigheter på såväl det juridiska som det praktiska planet utan att lösa problemet med översättningarna, inte motsvara några som helst behov som har framförts av de berörda ekonomiska aktörerna.
Ändringsförslag 18, som föreslår inrättandet av ett överklagningsförfarande, överskrider även det gränserna för den harmonisering som direktivet strävar efter. Detta är en procedurfråga som skall avgöras av medlemsstaterna i enlighet med proportionalitetsprincipen. Dessutom har ett sådant förslag aldrig framförts inom ramen för de diskussioner som förs med rådets expertgrupp. Men, Medina Ortega, på samma sätt som när det gäller de föregående ändringsförslagen, så kan möjligheten att införa ett överklagnningsförfarande diskuteras inom ramen för den utvärdering som skall ske av direktivet.
Även andra ändringsförslag innebär svårigheter: det gäller ändringsförslag 2 delvis, 6 delvis, 8 delvis, hela 23 och 24, som direkt eller indirekt gäller direktivets tillämpningsområde. Dessa ändringsförslag syftar till att utesluta ämnen och processer från direktivets tillämpningsområde. Låt mig påpeka att uteslutandet av ämnen och processer från bruksmodellskyddet är resultatet av en uppfattning som numera övergivits. Det samråd som genomfördes med grönboken 1995 visade att de flesta aktörer på området ställde sig positiva till att tillämpningsområdet även omfattade ämnen och processer. Kravet på tredimensionell form, som alltså utesluter skyddet av ämnen och processer, innebär ett steg tillbaka i medlemsstaternas lagstiftning. För närvarande är det bara fyra medlemsstater som betraktar tredimensionell form som en förutsättning för att erhålla bruksmodellskydd. Därför kan kommissionen inte godkänna det ändringsförslaget.
Inte heller ändringsförslag 12, som föreslår en sänkning av avgifterna för de små och medelstora företagen, kan godkännas. Jag förstår mycket väl den oro som kommer till uttryck i ändringsförslaget, men ett sådant förbehåll kan aldrig införas i ett harmoniseringsdirektiv, eftersom det skulle få ekonomiska konsekvenser för medlemsstaterna som skulle gå utöver det som var syftet med direktivet. Eventuellt skulle man kunna tänka sig en beaktandesats som återspeglar den tanke som ligger till grund för ändringsförslaget.
Det finns även andra ändringsförslag som kommissionen inte kan godta. Ändringsförslag 15, t.ex., som förutom kontrollen i efterhand föreslår en kontroll på förhand av undantagen, kan inte godtas eftersom det ifrågasätter frånvaron av en formell kontroll av villkoren för skyddet. Inte heller kan delar av 6 och 10, samt ändringsförslag 16 tas med, eftersom de framhåller den praktiska eller tekniska fördelen som ett ytterligare villkor för att erhålla skydd. Detta skulle införa ett nytt krav för att erhålla skydd, medan i stället den tekniska eller praktiska fördelen borde betraktas som en självklar motivering för den nyskapande verksamheten.
Inte heller kan ändringsförslag 30 tas med. Det förskriver att begäran om bruksmodellskydd skall avslås om innehavaren inte har äganderätten till bruksmodellen. I ett sådant fall skulle den verkliga uppfinnaren förlora sin rätt till bruksmodellen eftersom uppfinningen inte längre skulle kunna betraktas som ny. I stället för avslag skulle det vara lämpligt om rättigheten i ett sådant fall kunde överföras till uppfinnaren.
Låt mig avslutningsvis nämna de ändringsförslag som har lagts fram under den här sammanträdesperioden. Kommissionen kan i princip godta ändringsförslag 34 och 35 som båda syftar till att tillåta ett fullständigt och likvärdigt rättsligt skydd för spel och leksaker via bruksmodellskyddet. Ändringsförslag 34 jämställer spel och leksaker när det gäller bruksmodellskyddet genom att ta bort ordet " spel" i artikel 3.2 c. Ändringsförslag 35 pekar på samma behov i artikel 6, som avser kriterierna för att definiera vad som menas med upfinning. Ändringsförslag 35 behöver däremot formuleras om, även om det i princip är godtagbart.
Herr ordförande! Jag tror att om de unga européerna hade stannat kvar ända till nu, vilket vi alla hade hoppats, så hade de kanske förstått att det handlar om spel och leksaker, men i ett sammanhang som är ack så komplicerat ur teknisk synpunkt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Social trygghet i Europa 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0099/99) av Pronk för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens rapport till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén om Social trygghet i Europa 1997 - Sammandrag (KOM(1998)0243 - C4-0375/98).
Herr Pronk har ordet såsom föredragande.

Pronk
Herr ordförande! Jag vet att Flynn på grund av mycket brådskande angelägenheter inte har möjlighet att vara närvarande i kväll, trots att betänkandet naturligtvis i första hand rör hans politiska område. Jag är emellertid mycket glad att just kommissionär Monti är med oss i kväll, för jag måste säga att det betänkande som vi har utarbetat i viss mån faktiskt är inspirerat av hans arbete på skatteområdet. Det föreligger naturligtvis ett visst samband mellan det socialpolitiska och det skattepolitiska området. Det beror för det första på att en stor del av den sociala tryggheten betalas genom skatter. För det andra är det därför att de avgifter som tas ut för socialförsäkringssystemet ändå ofta betraktas som skatter av medborgarna. Den tredje och naturligtvis den viktigaste orsaken är att Amsterdamfördraget har medfört att det inom båda områdena krävs enhällighet för att åstadkomma förändringar. Så ur den synvinkeln är det mycket bra att titta på de framsteg som kommissionären med möda, men ändå med enträgenhet, har åstadkommit på skatteområdet.
Vi välkomnar betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Det sociala trygghetssystemet är svaret på den sociala frågan som uppstod i slutet av förra seklet. Nu när vi befinner oss i slutet av detta sekel kan vi se att problemen på detta område fortfarande inte är lösta. Men det har dock visat sig att det är viktigt med social trygghet för att anpassa artonhundratalets marknadsekonomi till den sociala rättvisan. Om man tittar på statistiken så kan man konstatera att den sociala tryggheten och det sociala skyddsnätet utgör en betydande del av den europeiska BNI. Andelen är 28, 5 procent av gemenskapens BNI. Miljontals människor inom Europeiska unionen är beroende av arbetslöshetsersättning, invaliditetsersättning, pensioner och åtgärder inom hälsovården. Välfärden inom Europeiska unionen har också nått framgång på grund av det välutvecklade systemet som erbjuder ett stöd i tider av svårigheter, nöd och kris.
Herr ordförande! Ministerrådet lade 1992 fram en rekommendation för konvergens av målsättningar och politik på socialförsäkringsområdet. Därför har jag i mitt betänkande lagt fram ett antal rekommendationer för att åstadkomma ytterligare konvergens. I mitt betänkande riktar jag således en vädjan till kommissionen om att lägga fram en handlingsplan. Denna handlingsplan måste i alla fall innehålla kriterierna för en benchmarking process på socialförsäkringsområdet. För det andra måste den innehålla en uppförandekod för att undvika att sociala trygghetssystem används för otillbörlig konkurrens. För det tredje måste den i siffror uttrycka den ekonomiska skada som uppstår genom att sociala avgifter inte betalas. För det fjärde måste den på grundval av Amsterdamfördraget uppställa miniminormer för vissa delar av socialförsäkringssystemet. För det femte måste man i planen fastställa existensminimum för att fastslå en människovärdig lägsta gräns.
Jag vill gärna belysa två frågor. För det första är det benchmarking processen. Med som förebild den europeiska sysselsättningsstrategin, en annan framgångsrik del av social och ekonomisk politik i Europeiska unionen, samt kriterierna för Ekonomiska och monetära unionen, måste man göra jämförelser mellan medlemsstaterna. Benchmarking kan hjälpa medlemsstaterna med att göra val för att skapa ett stabilt och människovärdigt socialförsäkringssystem, särskilt nu när det finns ett antal faktorer som kan utsätta systemet för ökad press. Här tänker jag på ökningen av antalet människor i pensionsåldern och ökningen av enpersonshushåll. Dessa grupper spelar en avgörande roll på socialförsäkringsområdet.
Den andra frågan som jag vill belysa är vikten av att i siffror uttrycka den ekonomiska skada som uppkommer då sociala avgifter inte betalas. Enligt min uppfattning avfärdas denna fråga ofta som oviktig och därför försumbar. Man tror alltför lättvindigt att det här inte handlar om några stora belopp. Dock har jag aldrig sett något siffermaterial som grundar sig på vetenskaplig forskning och visar att så är fallet. Smitningarna från avgiftsbetalningen berör också en annan sak som den europeiska sociala modellen egentligen står och faller med. Det är solidariteten.
Herr ordförande! Jag har inte så mycket tid kvar. Man kan tala väldigt länge om socialförsäkringssystemet. Jag vet lyckligtvis att det finns ytterligare ett antal deltagare i debatten. Jag tackar alla för det samförstånd vi har kunnat nå, och jag hoppas att detta betänkande kommer att antas av församlingen. Men framför allt hoppas jag att Europeiska kommissionen kan arbeta med det i syfte att få till stånd en konvergenspolitik.

Weiler
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig ändå inleda denna debatt med att beklaga den tyske finansministerns avgång för några timmar sedan. Jag nämner det också i denna diskussion, för att vi i Oskar Lafontaine fann en medpart, vilken som en av få vidsynta politiker alltid har erkänt och försvarat den europeiska dimensionen. Just ni, kommissionär Monti, lär väl förstå min talan, eftersom det var finansminister Lafontaine som påbörjade genomförandet av det förslag ni för en längre tid sedan lade om att avlasta arbetet som produktionsfaktor.
Den sociala tryggheten i Europa betraktas i många medlemsländer och på många områden i alltför ringa grad som en europeisk fråga. Diskussionen rör sig fortfarande främst inom en nationell, provinsiell ram, och man ser inte att även medborgarna och arbetstagarna redan väntar på att vi också aktiverar oss på den europeiska nivån. Pronks betänkande får stöd av den socialdemokratiska gruppen, till viss del beroende på att det upprätthåller kontinuiteten till de båda betänkanden som vi tidigare har utfärdat här i kammaren och till vilka jag haft nöjet att författa förberedande material och slutsatser.
Det är också riktigt av Pronk att inte ta över allt som kommissionen har föreslagit, ty där återfinns flera saker till vilka vi ställt oss mycket kritiska i utskottet. Låt mig bara nämna en sak som jag inte tror att man kan överta utan vidare: De har lagt fram förslag om att inom ramen för den nödvändiga kostnadsminskningen inom hälsovården föreslå patientavgifter för tjänsterna. Det anser jag vore att se saken alltför ensidigt, och vi kan självfallet inte godkänna allt.
Pronk har alltså utförligt skildrat vissa områden. Jag inskränker mig till de punkter som förefaller särskilt viktiga, däribland förslagen om flexibel pensionsålder och om överläggningar i den frågan med arbetsmarknadens parter. Tidigare har man i många medlemsländer på ett alltför lättsinnigt sätt diskriminerat de äldre arbetstagarna genom en pensionering i förtid. I framtiden måste detta helt säkert få en flexiblare utformning. Vi måste även - vilket också har utvecklats i betänkandet - lägga större ansträngning vid jämställdheten för kvinnorna i socialförsäkringssystemen än vad som tidigare har skett.
Jag stöder också Pronks förslag för att han, med sin nederländska känsla för samstämmighet menar jag, har tagit upp en del områden där vi i PSE-gruppen förväntar oss konkreta mål och åtgärder och framför allt direktiv och åtgärdsprogram från kommissionen. Det är inte tillräckligt att nu efter ett tredje meddelande, hur bra och fint och viktigt detta än är, fortsätta att avge nya meddelanden. I stället behöver vi konkreta lagförslag, även enligt artikel 13 och 137 i Amsterdamfördraget. De har vårt stöd även i förhandlingarna - kontroverserna - med ministerrådet. De vet att parlamentet förväntar sig något mer än enbart meddelanden. Vi förväntar oss också kvalitativa resultat.
Vi nöjer oss inte med det som hittills har lagts fram inom ramen för den sociala dialogen, inte heller med de senaste resultaten. De motsvarar inte på långt när Europaparlamentets förväntningar.
Och så vill jag ta upp ännu en sak av Pronk. I slutet av sitt anförande talar han om frågan om solidaritet och fusk med ersättningar i det sociala systemet. Något vi inte får glömma är att det i långt större utsträckning förekommer sådant fusk i det sociala systemet från arbetsgivarnas sida - jag tror att det är känt av alla, om vi bara tittar litet bakom kulisserna. I den offentliga debatten tenderar dock det att komma bort.
Alla känner vi till de ekonomiska fördelarna med den inre marknaden. De blir alltmer uppenbara. Vad som emellertid saknas är en social trygghet på europeisk nivå. Detta är inte någon relik från det förgångna, utan framtidens modell; därigenom kan medborgarna fås att vinna tillbaka förtroendet för och även acceptansen av de europeiska institutionerna.
Applåder

Schiedermeier
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Tillåt mig först att tacka föredraganden för det arbete som han har presterat. Jag välkomnar med öppna armar den föreslagna handlingsplanen. Jag vill hälsa kollegan Weiler att hennes bidrag har visat på den breda enighet över partigränserna som råder i utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Jag vill också säga att jag naturligtvis inte fullt ut kan dela hennes bedrövelse över Lafontaines avgång, men att jag gärna medger faran i SPD att arbetstagarsidan nu får det svårt också där.
Att social fred i Europa kan upprätthållas är utan tvivel av avgörande betydelse för den sociala tryggheten. Samtliga medlemsstater bör ta initiativ till nya åtgärder för att öka sysselsättningen. Den sociala tryggheten belastas, förutom av arbetslösheten, av den demografiska utvecklingen. Principen om social solidaritet får under inga omständigheter vika under detta tryck. På den punkten är jag och föredraganden eniga. Höjda sysselsättningstal bör eftersträvas, något som gäller i första hand kvinnorna, men även de äldre vilka tyvärr som ni påpekat, kollega Weiler, blir utsatta för diskriminering.
Skattetrycket på främst tjänstesektorn måste minskas vad gäller produktionsfaktorn arbete. Det får dock inte leda till snedvridning av konkurrensen.
Ytterligare ett problem utgörs av de ovanliga arbetsformerna. På det området måste det på europeisk nivå skapas en social trygghet på lämplig nivå. Den sociala tryggheten och sysselsättningen kan inte utvecklas utan att medlemsstaterna inleder ett intensivt samarbete för det. Den viktigaste angelägenheten därvidlag är att den sociala dumpningen sätts ur spel.
Mannens och kvinnans jämställdhet bör i ännu högre grad eftersträvas. En stegvis konvergens av de skilda systemen för den sociala trygheten bör eftersträvas, samtidigt som hänsyn tas till subsidiaritetsprincipen. Utbyggnaden av kompletterande pensionssystem baserade på förfinansiering måste underkastas stränga säkerhetskrav i syfte att skydda arbetstagarna från bedrägerier och förlust av ersättning för deras utförda prestationer. De obligatoriska systemen får ej urholkas och äventyras. Före utvidgningen måste gällande kriterier för konvergensen av de olika systemen för den sociala tryggheten få en ny och bättre definition för de anslutningsvilliga länderna; detta syftar till att förhindra oanade konsekvenser för EU som helhet. Utvandringen av ung, välutbildad arbetskraft kan göra att den ekonomiska utvecklingen i de anslutningsvilliga länderna går tillbaka med år och leda till allvarliga arbetsmarknadsstörningar i de gamla medlemsländerna.
Sist men inte minst pekar jag på vikten av att den europeiska modellen inom ramen för en solidarisk social trygghet finner bra lösningar för att skapa familjevänliga sysselsättningsstrategier. Därvid får man absolut inte glömma bort det stigande behovet av omsorg för äldre och andra familjemedlemmar, vid sidan av barnomsorgen.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, herr kommissionär! Pronkbetänkandet innefattar en stor mängd saker som vi faktiskt borde göra, särskilt konvergensen av den sociala tryggheten och skatterna är en stor fråga, bland annat på grund av införandet av euron. Men den hårda verkligheten är en annan. Medlemsstater reser fortfarande hinder för arbete utomlands. Aktuella exempel är exempelvis de tyska skattehindren som gör det mycket svårt för utländska företag att ta sig an uppdrag i Tyskland. Man beskattar helt enkelt personalen i dessa företag. Jag finner detta utomordentligt märkligt, och Lafontaine har inte tagit i tu med detta. Men Nederländerna, mitt eget land, är inte mycket sämre.
Revideringen av skatteöverenskommelsen mellan Belgien och Nederländerna innebär ett enormt ekonomiskt bakslag för nederländska gränsarbetare. Så länge vi alltså har dessa enorma skillnader vad gäller beskattning och social trygghet, och vi själva tar till alla möjliga knep vid erkännandet av examina och certifikat, kommer särskilt i gränsområdena många möjligheter till arbete att gå förlorade. Detta kommer att bli ett ytterst aktuellt problem i framtiden.
Ett annat exempel är bristen på politisk samordning beträffande kompletterande pension, både vad gäller i vilken mån den slutgiltiga utbetalningen är avdragsgill och hur den skall beskattas. Detta utgör ett betydande hinder för den fria rörligheten av arbetstagare. Jag är således mycket glad över att kommissionär Monti denna vecka har tillkännagett att han inom en mycket snar framtid kommer att lägga fram ett förslag som behandlar detta problem. Jag har alltid varit nöjd med hans förslag i dessa frågor, och jag hoppas att rådet också kommer att vidta åtgärder på detta område.
I förmiddags under behandlingen av den ekonomiska årsrapporten för 1999 höll jag en plädering för en större rörlighet på den internationella arbetsmarknaden. Detta kommer under de kommande åren att bli viktigare och viktigare, eftersom EMU innebär att man inte längre kan bekämpa arbetslöshet genom endast monetära åtgärder. Rörlighet på arbetsmarknaden behövs som en anpassningsmekanism för den regionala arbetslösheten i medlemsstaterna. Det får dock inte vara så att den sociala tryggheten saknas. Därför måste vi tillsammans arbeta med att skapa konvergens både på området för social trygghet och på skatteområdet.

Hermange
Herr ordförande! I morse såg jag rubriken " Det sociala Europa stammar" i en fransk tidning och det finns nog mycket kvar att göra i samband med den gemensamma marknaden och den gemensamma valutan för att den sociala tryggheten inte blir en justeringsvariabel till nackdel för arbetstagarna och att EU-företagen inte utsätts för en illojal konkurrens genom en allmän spridning av social dumpning.
Men det är sant att om det sociala Europa stammar är det för att vi inte har tillräckliga rättsliga grunder. Viljan av politiker, såsom Bartho Pronk, som tar sitt fulla ansvar för att det sociala Europa skall gå framåt, och hans betänkande i dag är därför ett viktigt bevis på detta.
I ett budskap, som Frankrikes president överlämnade till det nationella parlamentet, påminde han om att samtidigt som det finns en europeisk kultur, finns det en europeisk social modell som hör ihop med det europeiska medborgarskapet. Därför bör vi ständigt försvara den europeiska sociala modellen.
I det syftet stöder jag fullt ut föredragandens mål att införa en viss social konvergens i Europa, inte genom en lämplig standardisering utan genom att upprätta ett ökat samarbete mellan medlemsstaterna på det sociala området. Jag instämmer också med Bartho Pronks metod som består i att begära europeiska miniminormer för vissa sociala bestämmelser samt en process, som ordnas i frivilligt samråd på europeisk nivå, om mål och politik för den sociala tryggheten, i synnerhet efter modell av den europeiska strategin för sysselsättning, som fastställdes på toppmötet i Luxemburg.
Jag är övertygad om att antagandet av riktlinjerna inom den sociala politiken verkligen skulle uppmuntra våra regeringar att söka en lönsam och absolut nödvändig balans mellan solidaritet och konkurrensförmåga.
Medan vi just har firat Kvinnodagen skulle jag emellertid vilja påpeka den viktiga faktorn att kunna förena familjeliv och yrkesliv när det gäller de många arbetande kvinnorna. Det rör helt självklart inte bara kvinnorna utan också barnen. I det avseendet uppmanar betänkandet rådet att i riktlinjerna för socialpolitiken införliva konkreta mål för att utveckla fritidshem och daghem samt centraler för föräldrar som är i behov av vissa vårdhandlingar.
Jag skulle önska att vi i den sociala politiken, som upprättas av Europaparlamentet, skulle kunna integrera denna dimension om social trygghet. Jag konstaterar dock att vissa politiker inte vill det. Jag vill citera dessa uttalanden av en tysk socialdemokratisk minister i samband med Amsterdamfördraget: " Så många svåra kompromisser har förekommit att det inte är särskilt prestigefyllt för en premiärminister att åka hem och meddela medborgarna att han har lyckats förhandla fram ett projekt om politik till förmån för spädbarn." Sådana uttalanden är en skandal och för min del anser jag att politiken för spädbarn också någonstans ingår i den sociala trygghet som vi är skyldiga dem.

Schörling
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag vill gratulera Pronk till betänkandet och också utskottet för sysselsättning och socialfrågor som med ändringsförslag har gjort detta betänkande riktigt bra. Ett par för mig viktiga, avgörande aspekter för social trygghet och för ett solidariskt socialt system slås också fast inledningsvis, nämligen att alla måste ta ansvar och solidariskt bidra till den sociala bastryggheten. Även om privata tilläggsförsäkringar kan vara en både riktig och viktig del i en anpassning av socialförsäkringssystemen, som ju blir hårt ansträngda med alltfler äldre, får det inte innebära att man urholkar det gemensamma ansvaret, så att vi får olika nivåer för hälsovård som vi ju känner till skräckexempel på från bland annat USA. Vi måste i stället slå vakt om det gemensamma ansvaret och ett solidariskt socialt system.
Arbetslösheten kostar också mycket pengar och anstränger de sociala utgifterna hårt. Därför är det en viktig del i den sociala tryggheten att man ser till att fler arbetstillfällen skapas. Ett led i det är ju, som sagt, att sänka skatten på arbete, vilket också Pronk tar upp.
Den inre marknaden har naturligtvis ökat behovet av samarbete och samordning mellan medlemsländerna på området social trygghet. Det behövs också en uppförandekodex för illegal konkurrens med låga sociala normer - det som vi brukar kalla för social dumpning. Det behövs miniminivåer för arbetsrättslig trygghet, bland annat för den flora av atypiska anställningsformer som nu dyker upp. Vi måste emellertid också komma ihåg att när vi talar om social konvergens är det en frivillig anpassning, en samordning av målen och strategierna som behövs. Det handlar i hög grad om ett ömsesidigt erkännande av socialförsäkringar, arbetsrättsliga försäkringar, pensionssystem osv., vilket också är viktigt för den fria rörligheten.
Med det nya förslag som kommissionen har lagt fram, och som jag har fått förtroendet att författa parlamentets betänkande om, utvidgas också skyddet för medborgarna i tredje land, gränsarbetare, studenter osv., vilket är en helt riktig väg att gå.
Slutligen tas det i betänkandet upp diskriminering och social utslagning. Att man får en sammanhållen plan för att snarast komma till rätta med detta och minska antalet socialt utslagna och fattiga i Europa är verkligen något som vi i gruppen De gröna stöder.

Maes
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Här har redan många behjärtansvärda saker sagts med anledning av Pronks betänkande, och jag kan instämma både i pläderingen för allmän solidaritet och i pläderingen för realism och för ansvar för det nya samhället där ansvarsuppgifter får en helt ny dimension; allt detta måste tas med i det konkreta programmet.
Vid dagens datum är våra medlemsstater visserligen sysselsatta med mycket stora insatser för den sociala tryggheten, men genom att samhället förändras, genom att medelåldern i samhället ökar, genom att kvinnor nästan i allmänhet även har ett arbete utanför hemmet, genom att det uppstår enförälderfamiljer och så vidare, tillkommer ständigt nya frågor som inte täcks av det sociala skyddsnätet. Jag pläderar bland annat för att synen på ansvarsuppgifter inte skall vara alltför dogmatisk, utan att man åtminstone tillmäter den de sociala rättigheter som borde vara möjliga även för kostnadsfritt arbete.
Herr kommissionär! Det finns naturligtvis ett behov av en europeisk social sockel. Samarbetet mellan medlemsstaterna måste växa för EMU: s skull och för en europeisk sysselsättningsstrategis skull. Det måste skapas ett socialt skyddsnät för alla. Egentligen har vi inte så mycket tid på oss längre, för det brådskar med konvergensen på socialförsäkringsområdet. Jag efterlyser också mycket konkreta åtgärder, såsom Pronk gör i sitt betänkande, och såsom utskottet för sysselsättning och socialfrågor gör. De nuvarande skillnaderna mellan kostnaderna för den sociala tryggheten utgör en störning av konkurrensen mellan medlemsstaterna och därigenom ett hot mot sysselsättningen. Jag vill bara nämna ett exempel, men det finns otaliga. Exemplet med Renaults nedläggning i Flandern har orsakat stor bitterhet. Man måste införa miniminormer för social trygghet och löner, för att ett riktigt socialt Europa skall kunna ta form. Men detta är i sig ingen lösning för de länder som har ett kraftigt utvecklat och dyrt socialförsäkringssystem, baserat på allmän solidaritet som starkt påverkar kostnaden av vårt arbete. Vi vill inte att den sociala tryggheten i våra länder skall raseras. Men en effektiv sysselsättningspolitik måste naturligtvis fortsätta att utgöra grunden för systemet i hela Europa.
Vi vill inte ha en situation där det råder sysselsättning i vissa länder med begränsad social trygghet och arbetslöshet i de länder som har ett bra socialförsäkringssystem. Vi betackar oss för ett sådant Europa. Det finns ett brådskande behov av konvergens!

Lindqvist
Herr ordförande! Jag kanske har en något avvikande uppfattning än vad ni andra har, inte i sak, men kanske om var frågorna skall behandlas. Frågor om välfärd, närheten mellan barn och föräldrar samt generationer, skola, social trygghet, tandvård och sjukvård är i första hand nationella angelägenheter. Det finns ingen anledning att harmonisera eller detaljreglera på EU-nivå. Däremot finns det en stor anledning att ömsesidigt erkänna olika system, så att människor som flyttar mellan länder kan utnyttja sina sociala förmåner i det nya landet. På detta område finns många brister och hur mycket som helst att göra.
Den viktigaste frågan på EU-nivå är, enligt min uppfattning, sysselsättningen. Men på det området har ju EU misslyckats! När Sverige ansökte om medlemskap för tio år sedan, 1990, hade vi en arbetslöshet på 2, 3 procent. I dag ligger den siffran på EU-genomsnittet, 10-12 procent. Det finns invandrarområden i Sverige som hade en arbetslöshet på 50 procent för tio år sedan; i dag ligger den på 75, eller kanske på upp till 90 procent. Jag säger inte att det är EU: s eller någon annans fel, utan jag säger att vi har misslyckats med att lösa den allvarligaste sociala frågan, vilket särskilt drabbar utsatta grupper som inte kan göra så mycket åt denna verklighet, nämligen barn och arbetslösa människor som inte har något att leva av.
EU har ägnat sig för mycket åt ekonomi, marknad, handel och konkurrens. Det är viktigt, men man har inte alla gånger sett till konsekvenserna av detta. Det allt överskuggande projektet har blivit EMU som har kostat mycket i sparplaner, nedskärningar och ökad arbetslöshet. I dag har vi 18 miljoner arbetslösa och 50 miljoner fattiga. Det är alldeles för mycket!
Förutom arbetslösheten är sociala frågor som EU bör priorietera de stora problemen kring opinionsbildning mot diskriminering av t.ex. invandrare, kvinnor, arbetslösa samt människohandeln och kampen mot narkotika. På detta område finns hur mycket som helst att göra. Även här skulle metoden som innebär att man genom gemensamma riktlinjer på EU-nivå ger medlemsländerna råd, anvisningar, stöd och mål, men där besluten genomförs nationellt.
EU-samarbetet inom det sociala området bör koncentrera sig på följande fyra områden: jobben och arbetslösheten, att minska utslagning och fattigdom, att stoppa diskriminering och social dumpning samt stärka jämställdheten.

Raschhofer
Herr ordförande, ärade kolleger! Överallt i unionen står en reform av socialsystemen högst på den politiska dagordningen. Det finns goda skäl för detta uppenbara behov av politiskt handlande. Eurons införande har tveklöst haft konsekvenser på lönepolitiken och därmed naturligtvis även på det sociala skyddet i de enskilda medlemsländerna. Samtidigt kämpar Europa trots en hög sysselsättning med en oförändrat stor mängd arbetslösa. Detta innebär att socialsystemen i allt högre utsträckning tagits i anspråk, medan de medel som ställs till förfogande för dess finansiering blivit allt knappare.
Pengarna i finansminstrarnas kassa är, som ni alla vet, knappa, och mer skatter skadar Europas ekonomi i den internationella konkurrensen. Mot bakgrund av detta måste det vara det gemensamma målet för alla ansträngningar för en reform av socialsystemen att långsiktigt säkra systemets effektivitet samtidigt som jag betonar att detta måste utformas så att den ekonomiska tillväxten och skapandet av nya arbetstillfällen underlättas, inte hindras.

Monti
Låt mig inleda med att tacka herr Pronk för hans utmärkta betänkande och för hans frikostiga ord som jag personligen välkomnar av två skäl. Målet som är skattesamordning och till vilket han hänvisade, syftar inte bara till att förbättra den inre marknaden utan har också ett socialt mål i det att det gör skattesystemen mer arbetsvänliga. I fråga om instrumenten finns det faktiskt påfallande likheter mellan det som har planerats för att eliminera illojal skattekonkurrens och det som föredraganden föreslår i form av en uppförandekod för eliminering av illojal konkurrens i systemet för social trygghet.
Pronk har tagit vara på det tillfälle som har uppkommit i och med utgivningen av rapporten om social trygghet 1997, som lades fram av kommissionen på initiativ av och under uppsikt av kommissionär Flynn för att inleda en debatt i parlamentet om de framtida utmaningar Europas system för social trygghet står inför. Detta är värdefullt och dessutom mycket tidsenligt, av skäl som jag tänker komma in på.
Jag kan konstatera att kommissionen välkomnar den resolution som ni i dag debatterar. Ni får rätt budskap vid rätt tidpunkt. Europa genomgår en tid av förändring: förändringar i arbetslivet, i samhället och i familjestrukturerna, teknisk förändring och stora demografiska förändringar. Alla medlemsstater står inför dessa förändringar i större eller mindre utsträckning. Vi behöver nya, uppfinningsrika synsätt om våra system för social trygghet skall fortsätta spela den traditionella och mycket viktiga roll de hittills har gjort: att fördela inkomster, bygga upp social sammanhållning och tillhandahålla säkerhet mot sociala risker som de gjort under de senaste femtio åren.
1995 inledde kommissionen en debatt om den sociala trygghetens framtid. Målet var att sätta igång en gemensam process för överväganden för att tillsammans söka efter lösningar och för att lära av varandra. Då det inte var jag som inledde detta - det var kommissionär Flynn - kan jag i efterhand säga från en personlig utgångspunkt, att detta kanske var ett av de allra första exemplen på försök att nå framsteg genom jämförelse, genom peer review , och liknande förfaranden, vilket jag har funnit mycket hjälpsamt.
1997 utvärderade kommissionen denna debatt i sitt meddelande: Modernisering och nydaning av social trygghet. Kommissionens huvudbudskap genom hela denna process har varit att det finns ett trängande behov av att modernisera den sociala tryggheten inom Europeiska unionen. Modernisering innebär att man anpassar systemen till de nya sociala och ekonomiska villkor under vilka de fungerar. Det innebär inte att man överger de höga ideal och viktiga mål som ligger bakom dessa system. Det innebär att man byter metod och inställning, där det är nödvändigt för att kunna säkerställa att vi kan fortsätta ge våra medborgare den höga nivå av social trygghet de vill ha. Samtidigt måste vi säkerställa att våra system är hållbara.
Vikten av en hög nivå på den social tryggheten underströks i reaktionerna på meddelandet från 1997, i synnerhet i Europaparlamentets resolution, som förbereddes av Weiler och i samband med diskussionerna i kring den europeiska socialpolitiken. Processen med snabba sociala, ekonomiska och politiska förändringar fortsätter. Bara på Europanivå kan vi, sedan vi inledde vår debatt om modernisering och förbättring av den sociala tryggheten, uppmärksamma följande: Amsterdamfördraget har antagits och kommer snart att träda i kraft, och införlivar ett nytt kapitel om sysselsättning och annan relevant utveckling som har att göra med social uteslutning, icke-diskriminering och folkhälsa. Den europeiska anställningsstrategin har på ett framgångsrikt sätt kommit på plats och medlemsstaterna har fått en god start för införlivande av denna.
Den gemensamma valutan infördes i januari. Förhandlingar om utvidgning har påbörjats med fem länder i Central- och Östeuropa. Det är viktigt att uppmärksamma att denna utveckling kommer att påverka både medlemsstaternas system för social trygghet och våra metoder för samarbete på Europanivå.
Tiden är mogen för att gå ett steg längre i vår gemensamma processer för överväganden inför framtiden för våra gemensamma system för social trygghet. De förslag som gjordes i parlamentets resolution går i rätt riktning. Ni ger tydligt stöd åt vad som är en central fråga i denna process - behovet av att arbeta nära tillsammans och de stora förmåner detta kan ge upphov till.
Socialpolitiken är en fråga för vilken medlemsstaterna ansvarar. Det finns avsevärda skillnader mellan systemen i de 15 medlemsstaterna. Trots detta står vi inför liknande problem och utmaningar. Vi har gemensamma mål. Vi kan alla tjäna mycket på gemensamma överväganden. Ni sänder också ett tydligt budskap till kommissionen och medlemsstaterna att dessa skall vara flitiga i processen. Kommissionen kommer i stor utsträckning att ha detta synsätt i åtanke då vi återkommer med våra förslag om hur man skall gå tillväga med dessa idéer om social trygghet. Vi kommer att ge ut ett nytt och ambitiöst meddelande under de kommande månaderna. Er resolution är ett tidsenligt bidrag och vi sätter mycket högt värde på den.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.

Ordföranden
Schiedermeier har ordet för en ordningsfråga.

Schiedermeier
Herr ordförande! Tillåt mig göra en kort kommentar. Många av våra kollegor tar varje tillfälle i akt att kritisera kommissionens uppträdande. Det är därför särskilt beklagligt att de lämnar sina inlägg i diskussionen för att sedan direkt lämna kammaren utan att invänta kommissionärens svar, som tacknämligt stannat kvar här till kl. 21.00. Jag ursäktar mig personligen för mina kollegers beteende.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Schiedermeier. Era beaktanden kommer att tas till protokollet.
Med detta, ärade ledamöter, har vi kommit till slutet på vårt arbete. En omfattande dag som har inneburit extraarbete för sessionstjänsten, vilken jag tackar alldeles särskilt.
Sammanträdet avslutades kl. 21.00.

