Svědomí Evropy a totalita (rozprava) 
Předsedající
- Dalším bodem jsou prohlášení Rady a Komise o svědomí Evropy a totalitě.
Alexandr Vondra
úřadující předseda Rady. - Pane předsedající, jsem vám velmi vděčný za příležitost k vám hovořit na téma, které má zvláštní význam jak pro předsednictví, tak pro nás všechny. Jedná se také o téma, které se dotýká podstaty toho, co znamená být součástí Evropské unie.
Před dvaceti lety se velké části střední a východní Evropy, včetně mé vlastní země, podařilo setřást pouta komunistické vlády. Byl to pro nás a pro Evropu bod obratu. Otevřelo to cestu ke znovuobjevení svobody jednotlivce: svobody slova a svobody jednání - a také svobody zlepšit kvalitu našich životů.
České předsednictví mělo za to, že by 20. výročí této události mělo být připomenuto jako důležitý milník v evropské historii. Je to příležitost nejen vzpomenout na pád železné opony, ale také vzít si ponaučení z totalitní minulosti Evropy jako celku.
Následně bylo schváleno, aby byl rok 2009 ustanoven rokem 20. výročí demokratických změn ve střední a východní Evropě. České předsednictví obzvláště těší, že to bylo zařazeno jako jedna z priorit komunikace, které byly schváleny mezi orgány pro rok 2009. Vlastně to byl náš návrh. Členské státy byly povzbuzeny a také souhlasily, že toto téma zahrnou, tak jak bude vhodné, do svých komunikačních aktivit v tomto roce.
Jsem tomuto Parlamentu vděčný za jeho podporu českému předsednictví a za jeho ochotu účastnit se řady událostí, které budou s tímto tématem spojeny. Zejména bych rád poděkoval mnoha poslancům za jejich podporu uspořádání veřejného slyšení na téma "Svědomí Evropy a zločiny totalitního komunismu" minulý týden v Bruselu, kde jsme byli s komisařem Figeľem.
Tento Parlament navrhl, aby byl vyčleněn den připomínající oběti nacismu a totalitního komunismu. Je na jednotlivých členských státech, aby se rozhodly, zda a jak se k takové akci připojí. Za české předsednictví mohu tento Parlament ujistit, že jsme ochotni takovou iniciativu podpořit.
Předsednictví také zahájilo iniciativu na založení platformy evropské paměti a svědomí s cílem zvýšit povědomí veřejnosti o evropské historii a zločinech spáchaných totalitními režimy. Těší mě, že tato iniciativa vzbudila mezi členskými státy značný zájem, přičemž mnohé z nich zdůraznily, že je důležité se zaměřit na demokratické hodnoty a úctu k základním právům jako klíčové principy, které Evropskou unii podpírají.
Existují různé důvody, proč je cenné připomenout si takovou událost a zavést stálý komunikační a výzkumný projekt, jakým je platforma navržená českým předsednictvím.
Zaprvé to dlužíme těm, kdo trpěli v důsledku totalitních zločinů, a to nejen proto, abychom vzpomněli na jejich zkušenosti v rukách utlačujících a nevypočitatelných státních režimů, ale abychom také společně čelili minulosti. Jen tím, že se s minulostí vyrovnáme, se můžeme skutečně vymanit z pout uvalených minulými režimy.
Zadruhé, současnosti můžeme plně porozumět, pouze pokud zcela uznáme utrpení, které takové režimy přinášely. Evropská unie představuje vše, co je opakem totalitářství. Pro ty z nás, kdo vyšli ze spárů komunismu, je členství v Evropské unii jednou z hlavních záruk, že se již nikdy k totalitářství neobrátíme. Je to záruka, kterou všichni sdílíme. Je to něco, čeho je třeba si vážit a nikdy nebrat lehkovážně. Společné svědomí a historická paměť je způsob, jak posílit hodnotu současnosti.
Zatřetí, dlužíme to našim dětem. Musíme se z naší totalitní minulosti poučit. Možná vůbec nejdůležitější je potřeba respektu k lidským právům a základním hodnotám. Lidským právům a svobodě nelze učit ve vzduchoprázdnu. Semena porušování lidských práv leží v historii, někdy ve vzdálené historii. Znalost dějin a chápání nebezpečí totality je nezbytné, pokud chceme zamezit opakování některých strašných událostí minulosti. Musíme se vyvarovat nejen cynismu a manipulace, ale také musíme překonat netečnost a necitlivost.
Za pár měsíců se budou konat evropské volby a já doufám, že se budou vyznačovat živou a intenzivní diskusí. To je charakteristickým znakem demokracie. Je to něco, čeho bychom si měli vážit. Jsem opravdu přesvědčen, že téma naší dnešní rozpravy jde za stranickou politiku. Je o hodnotách, které jsou důležitější než stranické rozdíly. Je o tom, jak uspořádat naše společnosti tak, abychom zajistili, že každý má hlas a příležitost vyjádřit své názory.
S ohledem na nedávnou minulost mé země jsem se zaměřil zejména na tragédii vlády totalitního komunismu. Dnes je však v tomto Parlamentu jen poměrně málo zemí, které v minulém století nějakým způsobem nebyly dotčeny totalitou. Jakýkoliv systém, jenž klade stát nad kritiku a výzvu, jakýkoliv systém, kde je tvořivost lidí dána na milost a nemilost režimu, jakýkoliv systém, jenž snižuje jednotlivce, nemá místo ve společnostech, které se snažíme v rámci Evropské unie budovat.
Nabízím proto podporu svou a českého předsednictví iniciativám, které tento Parlament předkládá, a těším se na společnou práci při jejich podpoře na cestě k lepší informovanosti veřejnosti a uznání.
Ján Figeľ
člen Komise. - Paní předsedající, před rokem, v dubnu 2008, bylo poprvé v Evropské unii uspořádáno slyšení o zločinech spáchaných totalitními režimy. Slyšení uspořádané společně Komisí a slovinským předsednictvím vyznačilo začátek procesu a Komise je odhodlána krok za krokem v tomto procesu pokračovat.
Je to náročný, ale nezbytný proces, protože se nejedná jen o důležité téma, které nám lépe pomůže porozumět společným dějinám Evropské unie, minulosti, ale také o téma, které ovlivňuje budoucnost evropské integrace - proces, jenž není jen ekonomický, ale který má samozřejmě také kulturní a historické důsledky.
Je samozřejmě na členských státech, aby nalezly svou vlastní cestu při rozhodování o tom, jak naložit s očekáváními obětí a jak podpořit usmíření. Úlohou Evropské unie může být jen napomáhat tomuto procesu tím, že podpoří diskusi a prosadí sdílení zkušeností a nejlepších postupů.
Komise považuje písemné prohlášení Parlamentu o vyhlášení 23. srpna Evropským dnem památky obětí stalinismu a nacismu za důležitou iniciativu, kterou podporuje v zájmu zachování vzpomínky na totalitní zločiny a zvýšení povědomí veřejnosti, zejména u mladších generací.
Slyšení ze dne 8. dubna 2008 ukázalo, že členské státy v západní Evropě by si měly být více vědomy tragické historie členských států na východě, která je také součástí našich sdílených, společných evropských dějin. Musíme reagovat na nedostatek této citlivosti, pokud máme zabránit tomu, aby byla Unie rozdělena důležitým tématem, které by nás naopak melo spojovat.
Komise doufá, že parlamenty členských států, jimž je prohlášení určeno, budou toto prohlášení realizovat způsobem, který bude ve světle jejich vlastní historie a citu nejvhodnější.
Komise nyní zaměřuje svou pozornost na zprávu, kterou předloží v roce 2010 - příští rok -, jak Rada požadovala. Tato zpráva poskytne příležitost pro další politickou diskusi o potřebě nových iniciativ EU.
Aby pro tuto zprávu byly připraveny podmínky, byla zahájena studie s cílem poskytnout skutečný přehled různých právních nástrojů, metod a praxí, které jsou využívány v členských zemích k zajištění vzpomínek na totalitní zločiny. Studie bude dokončena koncem tohoto roku.
Navazujeme také na příspěvky, které v průběhu slyšení zazněly a byly zveřejněny slovinským předsednictvím.
Pražská deklarace o svědomí Evropy a komunismu ze dne 3. června 2008 obsahuje řadu myšlenek a návrhů, které budou při přípravě zprávy také vzaty v potaz. Komise je ochotna prozkoumat rozsah, jakým by měla přispět k projektům, jako je platforma evropské paměti a svědomí, která byla před chvílí zmíněna místopředsedou vlády Vondrou a která je navržena tak, aby podporovala výměnu informací a vytváření sítí mezi vnitrostátními organizacemi, které jsou v této oblasti aktivní.
Na obecné úrovni Komise prozkoumá, jak programy Společenství, například ten, za nějž jsem odpovědný - Evropa pro občany - mohou zvýšit povědomí evropské veřejnosti o těchto záležitostech.
Těším se na rozpravu.
Jana Hybášková
za skupinu PPE-DE. - (CS) Vážená paní předsedkyně, vážený pane předsedo, vážený pane komisaři, je mi hlubokou ctí, že dnes mohu mluvit. V roce 2005 jsme přijali rezoluci k 60. výročí konce druhé světové války. Zjistili jsme, že v Evropském parlamentu a Unii není dostatek politické vůle se zabývat společným pochopením a oceněním evropské historie. Zatímco obětem fašismu a nacismu se dostalo čestného odškodnění, miliony obětí komunismu nebyly vzpomenuty. Jsem proto ráda, že mohu oznámit, že rezoluce Svědomí Evropy a totalita, na kterém dnes odpoledne pracovala většina politických rodin tohoto domu, je skoro hotová. Evropa nebude jednotná, dokud západ a východ nepřistoupí ke společnému studiu, poznání, dialogu a pochopení vzájemné historie fašismu, komunismu a nacismu. Proto, abychom v Evropě žili ve společném budoucím porozumění, jsme na základě rezoluce Rady Evropy a rámcového rozhodnutí Rady proti rasismu a xenofobii a na základě procesu Pražské deklarace vypracovali otázku na Radu a Komisi.
Proto se Rado a Komise ptám: Co uděláte konkrétního pro ustanovení platformy vědeckých institutů východu a západu studujících zločiny komunismu, nacismu a fašismu? Komise, poskytnete finanční prostředky z nástroje Evropa pro občany? Jak podpoříte ustanovení 23. srpna jako dne obětí totality? Jak přistoupíte, Rado a Komise, k rovnému symbolickému ocenění čestných obětí totalitního komunismu? Co udělá Rada a Komise pro to, abychom se vyrovnali s dědictvím totalitního komunismu jako se zločinem proti lidskosti, který je ve svých důsledcích srovnatelný s nacismem a fašismem? A konečně, předá české předsednictví svoji výjimečnou úlohu následujícímu švédskému předsednictví?
Jan Marinus Wiersma
jménem skupiny PSE. - (NL) Paní předsedající, moje skupina není proti rozpravě, která je dnes zde vedena, jako takové, ale máme velký problém se shrnutím této rozpravy do usnesení. Navozuje to dojem, že můžeme do usnesení dát, jak máme zacházet s historií Evropy a zejména s totalitní minulostí. Vyjednávání, která právě proběhla, zjevně příliš rychle zabředla do toho, jaké formulace můžeme nebo nemůžeme v takovém usnesení použít.
Přenechejme prosím historikům, aby rozhodli, jak by se přesně měla vykládat naše historie, když víme, že objektivita není možná. Samozřejmě politici mohou pomoci zajistit, aby se minulosti věnovala dostatečná pozornost, a to jistě platí i o zločinech spáchaných Hitlerem a Stalinem. Tyto zločiny nesmí být nikdy zapomenuty a obětem musíme vzdát čest. Musíme si také všichni být vědomi toho, že naši spoluobčané ve střední a východní Evropě trpěli pod dvěma totalitními systémy a že takovou zkušenost lidé jako já, narozeni jako já v Nizozemsku, nemají. Pan Geremek, dřívější poslanec této sněmovny, jednou celkem správně podotkl, že jsme ještě nedosáhli znovusjednocení naší paměti.
Jako politici máme odpovědnost za určení toho, na co chceme zejména vzpomenout, ale udělejme to ve spolupráci s historky. Den památky všech obětí totalitních systémů v Evropě ve 20. století je sám o sobě dobrým návrhem, ale pracujme s historiky na tom, jaký by měl být vhodný formát a správné datum pro takový den, aby to každý mohl podpořit. Já sám jsem historik. Myslím si, že pokud tento den spojíme výhradně s Paktem Molotov-Ribbentrop, nevystihneme všechno to, co se ve 20. století událo.
Je nutné se o tomto bavit. Jaké jsou dělící čáry mezi politiky a historiky? Co si chceme připomínat a jak? Rozprava bude nepochybně bouřlivá. My jako skupina se jistě zapojíme. Jako příklad vám chci ukázat tuto knihu, která vyjde během dvou týdnů pod názvem "Politiky minulosti: využití a zneužití historie" a v níž jsme přenechali prostor právě historikům, a doufáme, že opravdu přispěje ke kvalitě rozpravy v tomto Parlamentu a samozřejmě i jinde.
István Szent-Iványi
jménem skupiny ALDE. - (HU) Evropská unie byla zrozena ve stínu dvou totalitních režimů. Byla odpovědí na hrůzy druhé světové války a zvěrstva holocaustu, ale stejně tak byl důležitý její mandát zastavit územní expanzi stalinismu a komunismu a držet při životě naději, že se Evropa jednoho dne může znovu sjednotit v demokracii a míru.
Evropská unie, jako jeden z nejúspěšnějších podniků v lidské historii, byla schopna naplnit oba tyto mandáty. Následovalo dlouhé období míru a prosperity, jaké nikdy nemělo obdoby. Není náhodou, že Řecko, Španělsko a Portugalsko, které vzešly z autoritářských vlád, se rozhodly připojit, a ani není náhodou, že po pádu komunismu se všechny země střední a východní Evropy rozhodly pro Evropskou unii a ne pro třetí cestu.
Dalším znakem úspěchu je skutečnost, že balkánské státy pro svou budoucnost také vzhlížejí k EU, stejně jako některé země východní Evropy a jižního Kavkazu, které v mnoha případech stále ještě žijí v represivních režimech.
Když hovoříme o totalitě, neděláme to proto, že chceme žít v minulosti. Ne, přejeme si dívat se vpřed, ale chybám a hříchům minulosti můžeme uniknout, pouze pokud se seznámíme s minulostí, pokud minulost zpracujeme. Smíření není možné bez zpracování minulosti a uznání pravdy. Jedná se o jednu z nejdůležitějších lekcí v dějinách, v minulých desetiletích, a proto je důležité, abychom si hrůzy totality připomínali.
Ještě musíme mnoho vykonat. V některých členských státech - bohužel moje země, Maďarsko, je jedním z nich - ještě neexistuje úplný přístup do archivů tajných služeb represivních komunistických režimů. Je prostě ostudné, že se lidé nemohou se svou minulostí seznámit. Evropská unie má důležitý úkol, a tím je zejména vyzvat tyto země, aby tuto nepřijatelnou situaci napravily.
Zadruhé, bohužel v několika členských státech, včetně mé země, ti, co zastávají extrémistická stanoviska, zvýšenou měrou získávají na vlivu. V dnešní době je to zejména krajní pravice, alespoň v naší zemi, ale jsou zde jiné státy, kde proráží krajní levice. Je důležité, abychom i jim vysvětlili hrůzy obou režimů.
Také mezi našimi nejbližšími sousedy jsou represivní režimy - o jednom z nich, Bělorusku, jsme zrovna jednali -, a tak se rozhovory o represi vůbec neomezují jen na minulost.
Svědomí Evropy nemůže být čisté, aniž bychom prozkoumali a připomenuli minulost. Když vzpomínáme na oběti, pak skutečně naplňujeme své povinnosti, protože je naší společnou povinností a odpovědností zajistit, aby 21. století bylo jiné než století 20., tak aby se hrůzy totality nikdy nemohly do Evropy vrátit.
Hanna Foltyn-Kubicka
Paní předsedající, v diskusi o zločinech totalitních režimů je velký podíl času věnován obětem, zatímco překvapivě je jen málo řečeno o těch, kdo obětovali své životy v boji proti nacismu a komunismu.
Ráda bych opět připomenula muže, který by se měl stát symbolem neotřesitelného postoje a odporu vůči totalitám - kapitána jezdectva Witolda Pileckého. Dobrovolně vstoupil do vyhlazovacího tábora v Osvětimi, aby zde zorganizoval hnutí odporu a shromáždil informace o masových vraždách. Podařilo se mu utéci, jen aby o pár let později zemřel kulkou do zátylku vystřelenou na rozkaz sovětských řezníků. Ještě jednou tedy vyzývám k tomu, aby byl 25. květen, datum této popravy, označen za Mezinárodní den hrdinů v boji proti totalitě, protože mnoho neznámých lidí, kteří podobně jako Pilecki ztratili své životy v boji za základní práva a svobody, si zaslouží, aby na ně bylo vzpomenuto.
Ráda bych učinila ještě jednu poznámku. Včera jsme v Parlamentu slavili Evropský den domácí zmrzliny. Opakuji, slavíme Evropský den domácí zmrzliny. Nechápu proto, proč nemůže být 25. květen dnem, kdy vzpomínáme na hrdiny boje proti totalitě.
László Tőkés
jménem skupiny Verts/ALE. - (HU) Před 20 lety to bylo povstání v Temešváru, které zahájilo to, co vedlo k pádu hanebné diktatury Ceauşeska. Nemůžeme bez pohnutí vzpomínat na nadšení, s nímž se Rumuni, Maďaři, Němci z Temešváru, lidé různých etnik, náboženství a společenství hrdinně spojili, aby se postavili na odpor tyranii.
Nejedná se o žádnou doplňkovou stranickou politickou volbu, ale především o morální otázku, abychom jednomyslně odsoudili svobody zbavující, represivní komunistickou diktaturu. Je nesnesitelné a neúnosné, že se to za dvacet let ještě nestalo.
Minulý týden se rumunští, maďarští a bulharští řečníci účastnili veřejné rozpravy, která ve spojitosti s Pražskou deklarací zařadila zločiny komunismu na pořad jednání. Usnesení, které bylo následně přijato, uvádí toto: Evropské společenství musí opustit dvojí normy, jež jsou zřejmé z toho, jak je rozdílně posuzován nacismus a komunismus. Obě nelidské diktatury si zaslouží stejné odsouzení.
Žádám Evropský parlament, aby solidárně stál při obětech fašistického komunismu a pomohl porazit přetrvávající odkaz komunismu v souladu s výše uvedenými morálními, historickými a politickými nároky. Jen tímto způsobem může být rozdělená Evropa skutečně sjednocená a stát se tou, o které včera hovořil předseda vlády, pan Gordon Brown, ve vztahu k 20. výročí: "Přátelé, dnes neexistuje žádná stará Evropa, žádná nová Evropa, žádná východní nebo západní Evropa, existuje jen jedna Evropa, naše evropská domovina.". Budiž!
Vladimír Remek
za skupinu GUE/NGL. - Paní předsedkyně, vážení přítomní, snahy tvrdit, že komunismus rovná se nacismus či fašismus, a vytváření nových tzv. ústavů či platforem pro zkoumání zavání politickou účelovostí. Radikální pravice to potřebuje i proto, že je před volbami. O objektivní, skutečně nezávislé posuzování nejde. K němu existuje dost historických ústavů a pracovišť. Samozřejmě nejsem slepý, i za tzv. komunismu byly represe, činy bezpráví i násilí. Ano, protiprávní činy je potřeba vyšetřit a spravedlivě odsoudit. Ale i kolega za OSD Jan Zahradil při slyšení k tématu konstatoval: "Ztotožňovat komunismus a německý nacismus je i není správné. Musí to být v souvislostech a analyticky." Jestli tedy někdo nechce vidět rozdíl mezi komunisty a nacisty, mezi komunisty před lety a dnes nebo mezi lidmi, kteří jako já po demokratické volbě zastupují i nemálo komunistických voličů tady v Parlamentu, pak se tak snaží třeba i mě hodit do jednoho pytle s nacisty.
Philip Claeys
- (NL) Paní předsedající, je dobře, že existuje řada iniciativ, které vznikly, aby řádně připomněly oběti totalitních systémů. Nemá ale samozřejmě cenu připomínat si oběti zaniklých režimů jako komunismu a sociálního nacionalismu a zároveň ignorovat oběti stávajících totalitních hrozeb, jakou je například islamismus.
Odsouzení totalitního islámu naprosto neznamená odsouzení jednotlivých muslimů v Evropě, kteří dodržují předpisy, hodnoty a normy demokratického právního státu a pro něž je víra osobní záležitostí. Musíme mít ale odvahu uznat, že politický islám, totalitní islám - nejen islámské státy, nebo některé takové státy, ale také teroristické organizace, jako je Al-Káida a související hnutí - si i nadále ve světě vybírá mnoho obětí.
Vhodným způsobem jednání Evropské unie je proto přijmout řadu výrazných iniciativ k připomenutí i těchto obětí a zajistit, aby se počet obětí takových totalitních islámských organizací a zemí co nejvíce snížil, ideálně k nule. Konec konců musíme mít odvahu si přiznat - a to je také problémem Evropské unie -, že kritika totalitního islámu není vždy vítána, protože zde vítězí duch politické korektnosti. Kromě toho nebyl totalitní islám ani aktuálně zmíněn v prohlášeních Komise a Rady, kdy to, co bychom měli vlastně dělat, je mít odvahu o tomto problému přemýšlet a také přijmout nezbytná opatření.
Tunne Kelam
- Paní předsedající, v roce 1948 prezident Truman napsal: "Nyní čelíme naprosto té samé situaci, jíž čelily Británie a Francie v roce 1939, když jednaly s Hitlerem. Totalitní stát se nijak neliší, ať mu říkáte nacistický, fašistický, komunistický nebo Frankistické Španělsko. Oligarchie v Rusku je horší Frankensteinova diktatura než jakákoliv jiná, včetně Hitlerovy."
Otázkou tedy je, proč se po 61 letech stále musíme dohadovat o týchž problémech. Myslím, že to, co dnes potřebujeme, je nejen ekonomické a politické rozšíření Evropy, ale rozšíření evropského povědomí o masivních zločinech proti lidskosti, které se objevovaly všude v Evropě 20. století. Potřebujeme integraci evropského dějinného vnímání - integraci předsudků a různých pohledů na historii -, protože jen tak se můžeme posunout k lepší Evropě budoucnosti.
Musíme se otázkou diktatur zabývat a ne se o nich hádat. Musíme začít s oběťmi - s rovností obětí -, protože každá oběť jakéhokoliv totalitního režimu musí být posuzována stejně v lidské důstojnosti a zasluhuje si spravedlnost a připomenutí stejně jako celoevropské uznání a záruky typu "již nikdy více".
Proto bych řekl, že je pokrytecké se vyhýbat rozpravě o těchto otázkách a dosažení závěrů nebo je odkládat. Není to záležitost akademické studie. O hromadných zločinech máme dostatek svědectví. Pro další postup potřebujeme politickou a morální vůli. Jsem velmi vděčný českému předsednictví a panu komisaři Figeľovi za jejich prohlášení, která dávají naději, že můžeme dosáhnout celoevropského porozumění.
Józef Pinior
- (PL) Paní předsedající, pane komisaři, rád bych svou řeč zahájil citací z básně, kterou napsal Osip Mandelštam, jeden z největších ruských básníků 20. století. Slova ocituji v jazyce, v němž byla napsána, tedy v ruštině:
(Poslanec poté hovořil rusky)
Jsou to strašlivá slova. Za tuto báseň byl Osip Mandelštam poslán do vyhnanství. Zemřel poblíž Vladivostoku na cestě do místa určení. V prosinci 1938 bylo jeho tělo položeno do společného hrobu. Osip Mandelštam symbolizuje miliony obětí totalitních režimů v Evropě 20. století.
Dnešní Evropa by měla pamatovat na oběti totalitních režimů 20. století ve světě. Tyto oběti jsou dnes základem naší paměti, trvalou duchovní základnou evropské demokracie. Vidíme zároveň celou historii 20. století. Vzpomínáme na oběti autoritářských systémů, oběti v evropských zemích, v nacionalistických a militaristických režimech, ve Španělsku, v Portugalsku a v Řecku.
Rád bych upoutal vaši pozornost k semináři, jejž pořádáme v naší skupině, Socialistické skupině v Evropském parlamentu, a ke knize, která je věnována problémům historie a politiky, již naše skupina hodlá vydat. Chceme se s tímto problémem zodpovědně vypořádat. Jsme proti manipulaci této vzpomínky a proti urážce této vzpomínky, kdy je dnes využívána k ideologickému boji, ve stranických šarvátkách v evropském politickém systému. Vzpomínáme na oběti. Oběti totalitních režimů 20. století musí být základem dnešní demokracie v Evropě.
Ģirts Valdis Kristovskis
. - (LV) Dámy a pánové, bohužel společné hodnoty Evropy stále ještě neobsahují požadavek na vytvoření vyčerpávajícího a pravdivého hodnocení zločinů různých totalitních režimů v Evropě a jejich důsledků. Polopravdy, jednostranné výklady a odmítání historické pravdy Evropany oslabuje. Rámcové rozhodnutí o rasismu a xenofobii ukládá trestní odpovědnost jen za hrubé zjednodušování nacistických zločinů, ale mlčí o zločinech totalitního komunismu v Evropě. Je nejvyšší čas použít objektivní metodu pro hodnocení totalitních zločinů. Můžeme využít zkušenosti Evropského soudu pro lidská práva. Staví na všeobecně uznávaných porušeních mezinárodních práv a principů, které jsou všem dobře známy a jsou použitelné alespoň od norimberského procesu. Musíme konečně pravdivě reflektovat nedávnou totalitní historii Evropy, a to ve jménu budoucnosti Evropy a společných hodnot Evropy!
Gisela Kallenbach
- (DE) Paní předsedající, dámy a pánové, téměř 20 let od pádu železné opony je toto první rozpravou v této sněmovně na téma, které by mohlo mezi lidi na východě a západě vrazit klín, a to i v našem Evropském společenství. Proč? Pohled na totalitní režim zvenčí je velmi odlišný od pohledu zevnitř. Způsob, jakým se nakládalo s evropskou historií 20. století a jakým byla převyprávěna, se velmi lišil, zejména v jednotlivých členských státech. Navíc v některých členských státech střední a východní Evropy lidé, kteří pohrdali lidskými právy nebo bez soudu posílali lidi do táborů, stále zastávají úřady a jsou ve vážnosti. Otráví to naši společnou budoucnost, pokud toto řádně nevezmeme na vědomí. Evropa by proto neměla zůstat nečinná.
Vítám skutečnost, že jsme tomuto tématu nyní poskytli evropskou platformu. Věřím, že nezůstane jen u dnešní rozpravy a že my a Komise společně zahájíme proces realizace projektů, které jste zmínil. Doufám, že dokážeme prostřednictvím tohoto procesu přivést pachatele, kteří jsou ještě naživu, k odpovědnosti a ke vzpomínce na oběti, aby došlo k většímu vzájemnému pochopení v zájmu společné budoucnosti.
Athanasios Pafilis
- (EL) Paní předsedající, stupňování ubohé antikomunistické strategie v Evropské unii je nestoudnou urážkou lidu: paděláním historie, pomluvou a lží je fašismus stavěn na roveň s komunismem. Nejvíce zpátečnický a barbarský režim, jaký zrodil kapitalismus, tedy fašismus, je stavěn na úroveň nejpokrokovější myšlenky, se kterou přišel člověk, tedy komunismu a zrušení vykořisťování člověka člověkem.
Je to urážka památky dvaceti milionů Sovětů, kteří obětovali své životy při porážce fašismu. Tento vulgární antikomunismus není příliš zaměřený na minulost; je zaměřený na současnost a budoucnost. Jeho dnešním cílem je zmenšit odpor na té nejnižší úrovni a přesunout břemeno kapitalistické krize na dělníky a jeho zítřejším cílem je předjímat nevyhnutelnou obecnou výzvu a svržení kapitalistického systému. Proto rozdává rány komunistům a ničí socialistické/komunistické vyhlídky. Chce také přinutit komunistické strany, které stojí pevně za svými principy, aby je zavrhly a integrovaly se.
Klamete sami sebe. Komunisté nemají v úmyslu sklonit hlavy. Svou ideologii bránili i svými životy. Nepodepíšeme žádné kajícné prohlášení za imperialisty. Jejich svržení je společenskou potřebou a té budeme trvale sloužit. Nebojíme se vás. Společenský vývoj bude pokračovat; to je to, co vás děsí a proč vedete tuto kampaň.
Roberto Fiore
- (IT) Pane předsedající, dámy a pánové, myslím, že nyní můžeme identifikovat ty, kdo praktikují totalitu. První zemí, která přijde na mysl, je Čína; Čína je v současnosti zemí, kde se vykonávají nucené potraty, zemí, v níž je Laogai, skutečný koncentrační tábor, kde lidé pracují pro velké nadnárodní společnosti nebo pro čínský stát a kde jsou vězněni kněží a političtí odpůrci. Čína je proto první zemí, kterou mám na mysli.
Druhou je, řekl bych, islámská totalita, zejména v souvislosti s právem šaríja. Zde se islám účinně stává totalitním zákonem, kdy jsou potlačována práva jiných náboženství nebo žen nebo v podstatě všech. Pak ještě existuje obnova některých druhů totalit, a to i v Evropě, a zde bych se rád na chvíli zastavil.
Dříve bylo zmíněno Maďarsko - byl jsem osobně přítomen na demonstracích v Maďarsku při vzpomínkových akcích na národní povstání v roce 1956 a viděl jsem represivní zákroky policie vůči demonstrantům a já sám jsem byl prohledán a požádán o průkaz totožnosti, i když dobře věděli, kdo jsem.
Vzniká zde tedy druh totality, ale vzniká zde ještě jiná totalita v prohlášeních premiéra Zapatera, nebo také kancléřky Merkelové a prezidenta Sarkozyho, týkajících se prohlášení papeže v Africe a při jiných událostech majících souvislost s katolickou církví. Tyto hlavy státu nebo vlády nikdy nemluvily proti jiným náboženstvím, ale jsou poměrně radikální, když se jedná o útok na katolickou církev. To má v určitých zemích za následek atmosféru nesnášenlivosti, jak jsme například onehdy viděli v Notre Dame, kdy byli věřící napadeni protikatolickými aktivisty.
József Szájer
- (HU) Křesťanství a doktrína univerzálních lidských práv nám předkládá jednotné opatření, a sice lidské důstojnosti a bezpodmínečné úcty k lidskému životu. Z tohoto důvodu musíme odsoudit všechny pokusy, dnes tolik módní, spočítat, která nelidská diktatura zabila nebo ponížila více lidí.
Demokrat, Evropan nemůže přijmout skutečnost, že i dnes, dokonce i v tomto Parlamentu, existují lidé, pro něž jsou zločiny komunistické diktatury omluvitelné a odpustitelné. Dvojí normy rozlišující mezi obětí a obětí, zločinem a zločinem, utrpením a utrpením, smrtí a smrtí, jsou nepřijatelné.
Ti, kteří se snaží ospravedlnit zločiny komunismu, argumentují, že všechny ty hrůzy byly těmi režimy spáchány ve jménu ušlechtilých myšlenek, ve jménu rovnosti a bratrství. Dámy a pánové, paní předsedající, to je obrovská lež, a vše, co udělali, je nutné hodnotit proti nim, ne v jejich prospěch, protože právě příslibem vznešených myšlenek oklamali lidi, jak řekl v maďarském rozhlase spisovatel István Örkény v době revoluce v roce 1956: "Lhali jsme v noci, lhali jsme ve dne, lhali jsme na každé vlnové délce."
Z tohoto důvodu, ve jménu svobody, demokracie a společného evropského principu žádáme, aby existoval společný Evropský den na památku obětí komunismu a jejich pomník, aby bylo založeno Evropské museum, archiv a výzkumný institut pro dokumentaci zločinů komunismu. Vystupme z řad demokratů, kteří nadále až do dnešního dne ospravedlňují činy komunismu, ať Evropa upřímně podpoří odsouzení každé nelidskosti. Kéž nás co nejvíce podpoří Pražskou deklaraci.
Katrin Saks
- (ET) Jsem si jista, že nikdo v tomto sálu - dokonce ani ti, co mají momentálně lepší věci na práci - by neomlouval to, co se stalo před 60 lety v pobaltských státech, kdy téměř 100 000 lidí, většinou ženy a děti, bylo deportováno na Sibiř. Je to o to více politováníhodné, že v souvislosti s již probíhajícím předvolebním bojem někteří ukazují prstem na sociální demokraty a tvrdí, že nechápeme zločinnost těchto událostí.
Slova "socialismus" a "komunismus" mohou opravdu znamenat různé věci pro různé členy naší strany, ale nikdo nemůže ospravedlňovat zločiny, které byly spáchány.
Proč je nutné, abychom o tom hovořili - nejen historici, ale také politici? Protože bez spravedlivého hodnocení minulosti si nemůžeme být jisti, že jsme udělali vše, co je v našich silách, abychom předešli opakování. To je důležité, protože stíny minulosti nezmizely. Zatímco je těžké si představit, že by mohl být Hitler postaven na piedestal, Stalinův pomník stojí hrdě na hlavním náměstí jeho rodného města Gori. Loni v Rusku byl Stalin zvolen jednou z 12 největších osobností v dějinách.
Wojciech Roszkowski
- (PL) Paní předsedající, občas se říká, že nacistická totalita vznikla z pravice a komunistická totalita z levice. To není příliš přesné. Rasová nenávist a třídní nenávist jsou jen dvě podoby téhož - nenávisti, která ničí lidské svědomí a společenské vztahy. Jedno takové prohlášení jsme zde slyšeli před chvílí, prohlášení pana Pafilise.
Nenávist rodí útlak a útlak je negací republiky, demokracie a země, kde vládne právo. Jak levice, tak pravice v demokratickém systému existují. Nacistická a komunistická totalita zničily demokracii. Proto se nejedná o to, že byl nacismus vpravo a komunismus vlevo. Nacismus a komunismus byly všude kolem.
Kdokoliv dnes relativizuje zločinecký charakter totality, ať se jedná o nacistickou nebo komunistickou totalitu, stojí v opozici k tradici země, kde vládne zákon a k demokracii. Je mimochodem příznačné, že zatímco evropská pravice dnes nerelativizuje nacistické zločiny, evropská levice relativizuje zločiny komunistické. To je nadmíru zřejmé z přístupu socialistů a komunistů k návrhu prohlášení o záležitostech, o nichž dnes jednáme. V této sněmovně nehlasujeme o pravdě o dějinách, hlasujeme o pravdě o nás samotných a o našich morálních soudech.
(Potlesk)
Christopher Beazley
- Paní předsedající, proč se demokraté cítí tolik omezováni, když mají uvést jména diktátorů a těch, kteří věnovali své kariéry boji proti demokracii, zotročení zemí, pronásledování těch, kdo se odvážili proti nim promluvit, a kteří jsou odpovědní za zločiny?
Dnes večer nemluvíme o totalitě, nemluvíme v eufemismech: mluvíme o Hitlerově fašismu, zločinné diktatuře a zločinné komunistické diktatuře Josefa Stalina. Když mi bylo 16, žil jsem ve Frankfurtu nad Mohanem, což je dvě hodiny jízdy tankem od Prahy.
Ministr Alexander Dubček, jehož jsme v této sněmovně uctili, se velmi snažil systém liberalizovat. Hovořil o lidské tváři komunismu. Nelidskou tváří komunismu byl Leonid Brežněv a jeho předchůdci a nástupci.
Věřím, pane komisaři, že pokud máme stát za svým přesvědčením, měli bychom uctít oběti komunismu a fašismu. Neměli bychom mezi těmito zločinci-dvojčaty dělat žádný rozdíl - to je to, čím byli. Jediný rozdíl byl v tom, že Hitler válku prohrál a Stalin ji vyhrál.
Dnes předseda tohoto Parlamentu uctil památku těch, kteří byli deportováni ze tří pobaltských států - Estonska, Lotyšska a Litvy. Ale pane ministře, vaše země trpěla: Jan Palach přišel o život. Zoufale se snažil demonstrovat hranice, za něž by šel, aby ukázal, že režim, v němž žije, byl nepřijatelný. Pamatuji si, když mi bylo 16, jak jsem poslouchal Rozhlas Praha, když tanky okupovaly vaše hlavní město na Václavském náměstí. "Nezapomeňte na nás" je to, co vaši stateční krajané řekli. Dnes večer, pane komisaři, nezapomeneme na ty, kdo trpěli. Měli bychom mít odvahu jmenovat ty, kdo nesli odpovědnost, ale měli bychom hledět i do budoucna, abychom zajistili, že již nikdy nebude tento kontinent trpět hitlerismem nebo stalinismem.
(Potlesk)
Luis Yañez-Barnuevo García
- (ES) Paní předsedající, nezapomeňme - souhlasím - a nedělejme příliš mnoho jemných rozdílů: z politického pohledu zasluhují odsouzení všechny formy totality a komunismus a fašismus nadělaly na kontinentu nenapravitelné škody.
Dnes jsme sjednoceným kontinentem 27 národů a 500 milionů lidí, kteří sdílejí hodnoty svobody, demokracie a lidských práv, a měli bychom odsoudit stejně totalitní komunismus, který zničil střední a východní Evropu, a nacionální fašismus, který před lety zničil mnoho evropských zemí, včetně té mé.
32 let jsem žil ve Frankově diktatuře a na to nezapomenu, jako nezapomenou na svou minulost někteří z řečníků, například z Řecka a Portugalska.
Nikdy nezapomenu, i když jsem byl mladý, na utrpení, které lidé zažívali za komunistické diktatury. Nikdy jsem nebyl komunistou a komunismus jsem vždy odsuzoval. To ale nebylo na překážku tomu, abych bojoval proti Frankovi a odsuzoval Frankův systém.
Boj je tentýž. Musíme bojovat za stejné principy, stejné hodnoty a zachovat trvalou vzpomínku na oběti všech těchto forem totality.
Inese Vaidere
- (LV) Dámy a pánové, před 60 lety bylo 43 000 nevinných lidí, včetně dětí a starých lidí, bez soudu odsunuto z Lotyšska. Kdyby se toto dnes stalo ve Francii, týkalo by se to 1,3 milionů lidí. Je proto důležité, že dnes hovoříme o zločinech totalitního komunismu. Nebylo by správné zanechat tyto zločiny jen historikům, jak zde bylo navrženo, až svědci a oběti zločinů navždy odejdou. Nesmíme snižovat význam těchto zločinů a nesmíme je popírat. Evropský parlament ve svém písemném prohlášení jasně řekl, že by měl být 23. srpen označen jako den uctění památky obětí stalinismu a nacismu, a nikdo by to také zde neměl odmítat. Rada musí bez odkladu toto rozhodnutí Evropského parlamentu provést, aby se takové zločiny již nikdy v budoucnu neopakovaly.
Rihards Pīks
- (LV) Paní předsedající, pane Vondro, pane komisaři, dámy a pánové, ti, kdo studovali dějiny v Evropě, což, jak věřím, je většina, vědí, že druhá světová válka začala 1. září 1939, když Hitler napadl Polsko. Daleko méně lidí ví, že Hitler toto mohl udělat, protože 23. srpna 1939 on a Stalin podepsali dohodu o neútočení. Ještě méně lidí ví, že po dva roky Stalinův režim zásoboval Hitlera a Hitlerovo vojsko palivem a průmyslovým materiálem, aby si Hitler mohl podmanit západní Evropu. Ještě méně lidí ví, že po celá 30. léta byly pro Stalina připravovány útočné zbraně, tanky a výsadkáři. Zatímco Hitler měl k dispozici 400 výsadkářů, Stalin měl připraven jeden milion výsadkářů k nasazení. Navíc byla tato zahraniční politika podporována rozhodnutími komunistické bolševické strany Sovětského svazu. Při různých uzavřených zasedáních komunistické strany byly vydány rezoluce k tomu účelu, aby země západní Evropy byly postaveny proti sobě a Sovětský svaz je mohl osvobodit. Je toho více: v souvislosti s domácí politikou začali být 5. prosince 1937 ti Lotyši, kteří zůstali v sovětském Rusku, zavíráni a zcela likvidováni. Během dvou let bylo zabito 70 000 Lotyšů žijících na území Sovětského svazu jen proto, že byli Lotyši. Jak bychom tedy označili režim, kde byla zahraniční politika agresivní a kde byla domácí politika zaměřena na likvidaci obyvatel vlastní země? Byl to totalitní, zločinný režim, podobně jako nacismus. Děkuji.
Csaba Sándor Tabajdi
- (HU) Je obtížné psát společné dějiny Evropy, když po druhé světové válce žila západní a východní polovina Evropy v různých dějinách. Střední a východní Evropa a pobaltské státy byly oběťmi jak nacistické, tak sovětské diktatury, nemůžeme ale mezi nacismus a stalinismus dávat rovnítko.
Nikdo nezpochybňuje, že stalinské diktatuře padly za oběť miliony lidí, byly přemístěny celé národy, a toto nikdo nemůže ospravedlnit nebo relativizovat. Šoa, organizovaný průmysl nacistického Německa na likvidaci Židů čistě na základě původu, bylo zvěrstvo, které nemá v lidských dějinách obdoby.
Lidé v západní Evropě občas nechápou, že osvobození od nacismu pro nás zároveň zvěstovalo novou okupaci, začátek sovětského útlaku. Z toho důvodu je 9. květen vnímán jinak starými a novými členskými státy, zejména pak pobaltskými státy, které ztratily svou nezávislou státnost a jejichž inteligence byla vyhlazena..
Bylo by dobré uznat minulost bez politiky, bez dnešních politických předsudků, a zformulovat společný historický příběh. Slovy maďarského básníka Attily Józsefa, "Přiznat si minulost je už tak hodně velký boj".
Roberts Zīle
- (LV) Paní předsedající, řada mých kolegů již zmínila, že dnes vzpomínáme na deportace, které před 60 lety provedl sovětský režim, když přemisťoval lidi na Sibiř. Také však víme, jak je těžké vyjádřit stejné odsouzení komunistickému režimu v porovnání s jinými totalitními režimy. Je to proto, že hovoříme nejen o minulosti, ale také o budoucnosti. Tento týden vešlo ve známost, že v Lotyšsku bude předákem na kandidátce do evropských voleb za sdružení Harmonický střed, jejichž nově zvolení zástupci vstoupí do socialistické skupiny zde v Evropském parlamentu, Alfrēds Rubiks, dřívější předák lotyšské větve Komunistické strany Sovětského svazu, který byl v Lotyšsku souzen za zločiny režimu. Toto je osoba, která podporuje komunistickou ideologii a odmítala obnovení lotyšské nezávislosti až do konce; nyní má být zvolen zemí, kterou sám odmítal. To také dává odpověď na otázku, proč bude v budoucnu i nadále těžké odsoudit v Evropském parlamentu zločiny stejně a proč budou vždy existovat dobré a špatné totalitní režimy. Děkuji vám.
Marian-Jean Marinescu
. - (RO) Komunismus je lživou filozofií. Teoreticky hovoří o blahu, rovnosti a respektu k lidským právům, ale v praxi znamenal lži, diskriminaci, nenávist a dokonce zločin.
Komunismus musí být odsouzen všemi prostředky, které máme k dispozici. Stalo se tak v Rumunsku v roce 2006 slovy prezidenta země, jako závěr zprávy, kterou sestavila prezidentská komise zřízená za tímto účelem.
Komunismus anuluje vše, co symbolizuje svobodu, a činí lidi závislé na systému. Nikdo, kdo nežil v komunismu, nemůže chápat, jak moc může být život člověka a způsob myšlení ovlivněn totalitním systémem.
Pokud bych mohl hodiny otočit zpět, přiměl bych ty, kdo celý svůj život prožili v kapitalismu, ale touží po komunismu, aby žili v Rumunsku 80. let minulého století.
Rumunsku byl komunistický režim vnucen za pomoci ruských vojsk, a to za cenu stovek tisíc životů zmařených v pracovních táborech a věznicích. Jejich jediným zločinem bylo to, že se nepodvolili totalitnímu systému; zmizeli politici, intelektuálové, rolníci, představitelé různých církví a obecně občané, kteří byli modelovými příslušníky společenství.
Zatímco velké problémy způsobené zruinovaným ekonomickým systémem mohou být vyřešeny prostřednictvím odpovídajících opatření, lidské bytosti potřebují čas, aby zapomněly, odpustily a přizpůsobily se novému způsobu života, a to i když je nesrovnatelně lepší.
Demokracie poskytla svobodu myšlení, projevu a pohybu. Musí také poskytnout bezpečnost pro zítřek. Není rozdílu mezi chudobou způsobenou nedostatkem zboží a chudobou způsobenou nedostatkem prostředků na pořízení zboží. Dnem, kdy se úspěšně zbavíme chudoby, zmizí přízrak komunismu navždy.
Kolegové, Rumunsko a další země ve východní Evropě skončily v tomto systému důsledkem rozhodnutí, které učinili vůdci světa, přičemž jen jeden z nich byl komunistou. Zbytek reprezentoval demokratické systémy.
Nezapomeňte na tuto historickou pravdu, až budete hodnotit, posuzovat nebo rozhodovat o současné situaci nebo o budoucnosti bývalých komunistických zemí, ať již jsou členy Evropské unie nebo ne.
Ljudmila Novak
- (SL) S politováním konstatuji, že žádná z dřívějších komunistických zemí ještě zcela nevyšetřila a neuznala zločiny komunismu v období, které následovalo po druhé světové válce.
Protože po válce byly tyto režimy u moci po celá desetiletí, dokázaly zničit většinu důkazů. Proto zločinci nebo pachatelé nebyli ani pojmenováni, natož odsouzeni. Dějiny napsali vítězové.
Evropská unie musí vyzvat všechny země, které byly předtím pod vládou komunistických režimů, aby umožnily svým historikům provádět výzkum a zařadit celou pravdu o poválečné éře do učebnic. Měli by také psát o provinění západních spojenců, kteří vrátili nebo vydali uprchlíky do rukou komunistů.
Evropská unie by také měla vyzvat všechny členské státy, aby zvážily přejmenování těch ulic a náměstí, které se jmenují po kontroverzních hrdinech, jakým byl Tito v Jugoslávii, kteří byli zodpovědní za mnoho poválečných zabití, na základě jejich úlohy, kterou ve své době měli.
Ewa Tomaszewska
- (PL) Paní předsedající, když v této sněmovně slyším, že komunisté nehodlají svěsit hlavu, a to bez ohledu na desítky milionů obětí stavby Bělomořsko-baltského kanálu, milionů lidí z mnoha národů (včetně Rusů, ovšem jen Poláky je nutno počítat v milionech) deportovaných na Sibiř, odsouzení celých národů k smrti, například krymských Tatarů, jsem šokována a pobouřena.
Kapitán kavalérie Pilecki, který šel do Osvětimi jako dobrovolník a byl později také uvězněn komunisty, řekl své ženě: "Osvětim byla jen hra." Má země byla zasažena oběma totalitními systémy a rány se dnes stále hojí. Žádný takový systém nemá právo na existenci. Měli bychom uctít ty, kteří bojovali proti totalitě, a měli bychom uctít památku obětí.
Bogusław Sonik
- (PL) Paní předsedající, Evropské společenství musí všemožně usilovat o zachování památky hrdinů a nesmí dovolit bagatelizaci totalitních zločinů. Osud těch, kteří vzdorovali, těch, kteří byli podobně jako kapitán kavalerie Pilecki zavražděni, musí navždy zůstat v našich myslích, zejména proto, že myšlenka evropské integrace vznikla mezi lidmi, kteří byli v opozici k nacismu a komunismu. Navíc to byla tato myšlenka, která zamezila budoucím konfliktům a vzniku totalitních režimů po skončení války.
Ustanovení Mezinárodního dne hrdinů v boji proti totalitě by bylo krokem ke společnému chápání evropské historie 20. století a součástí společného boje proti vzájemné předpojatosti a neznalosti, co se týče historických skutečností. To, že udržíme zločiny totalitních režimů - nacistického a komunistického - v myslích Evropanů, nám umožní doufat, že náš kontinent již nikdy nebude místem takovýchto tragických událostí.
György Schöpflin
- Paní předsedající, tato rozprava má ještě další rozměr. Není to jen sjednocená Evropa, kdo se nutně musí podívat na svou minulost v celku, ale totéž se týká evropské levice.
Bez důkladného přezkumu své minulosti je levice v některých dřívějších komunistických státech nucena - dohnána - žít s falešnou minulostí, minulostí, ze které jsou všechny bolestivé události vyloučeny. To dále levici nutí tuto falešnou minulost chránit a tím je její demokratická věrohodnost narušena. Vidíme, jak západní levice plně přijímá tuto nerekonstruovanou postkomunistickou levici za legitimního partnera a je také nucena bránit neobhajitelnou minulost. V důsledku toho je její vlastní oddanost demokracii oslabená.
Csaba Sógor
- Paní předsedající, Evropa má bouřlivou historii, co se týče totality a omezování základních svobod. V některých částech Evropy bylo 20. století takovými totalitními režimy poznamenáno.
Je dnes naší morální povinností zajistit, aby každý občan Evropské unie požíval stejných práv. Je nanejvýš důležité, aby EU také podporovala práva menšin, a to zejména proto, že mnoho zemí ve světě základní práva v tomto ohledu nedodržuje.
Zároveň bych rád zdůraznil, že zatímco EU vystupuje proti diskriminaci a porušování lidských práv v případech jako je Tibet, je nám všem jasné, že i uvnitř Evropské unie existují etnické a jazykové menšiny, které jsou často cílem kulturní a jazykové asimilace. Tato praxe některých národních států v EU je situací, která by měla být vážně přezkoumána a znovu promyšlena.
Maďaři v Rumunsku, lidé, které zde zastupuji, jsou takovým případem.
Zbigniew Zaleski
- (PL) Paní předsedající, návrh, jejž předložil pan Szájer, aby byl ustanoven den připomínající historii obětí totality, je celkem správný. Věřím, že je správný, protože zatímco je hrůza nacismu celkem dobře známá a dokonce i někteří Němci se pokusili ji přijmout, paradoxně je jen málo známo o stalinismu. Paradox tkví ve skutečnosti, že dokonce i Sibiřané ze Stalinovy vlastní země si mysleli, že to byl dobrý člověk a že příčiny neštěstí Ruska leží někde jinde.
Nemůžeme slyšet miliony těch, kteří přišli na Sibiři o život, a nikdy nepoznáme jejich utrpení, ale znám jednu z obětí, která je stále ještě naživu. Ta osoba se stále cítí, i kdyby jen šla po ulici, jako by už nežila. To je symptom pobytu na Sibiři. Ti, kteří přežili, vědí, jaké to utrpení bylo. Existuje ruské pořekadlo (poslanec poté pronesl několik slov v ruštině) -, které znamená: "pokud jsi tam ještě nebyl, dostaneš se tam, a pokud jsi tam již byl, nezapomeneš na to". Myslím, že bychom měli otevřeně mluvit o obou těchto formách totality.
Vytautas Landsbergis
- Paní předsedající, měli bychom udělat vše, co je v našich silách, a zastavit morální úpadek Evropy. Oportunismus se stává zřejmým, když jsou přehlíženy odporné zločiny proti lidskosti, které byly spáchány v průběhu minulého století. Bohužel takové zanedbávání zločinů komunistické totality s sebou přináší uklidnění všech neonacistů v Německu, Rusku nebo jinde: každý z nich by se mohl zeptat, když je odpuštěno Sovětům, proč by se nemohlo odpustit našim předchůdcům?
Kořeny tohoto špatného jevu leží v Norimberku, kde byli nacisti prostě zbaveni viny za iniciování spiknutí se Stalinem v době druhé světové války. Největší zločin byl ignorován z důvodu spravedlivého procesu. Proč? Protože Stalinův stín - Hitlerův homolog - po dobu dvou klíčových let visel nad tribunálem. Již v té době západ před Sověty morálně kapituloval. Není ale důvod i nadále své myšlení omezovat a zůstat navěky ustrašený.
Alexandr Vondra
úřadující předseda Rady. - (CS) Dámy a pánové, já skončím dnes to své působení tady v českém jazyce a pokusím se shrnout a zároveň i odpovědět na některé otázky, které tady byly vzneseny. Myslím si, že jde o tři věci. Za prvé chci poděkovat všem, kteří se účastnili jednak slyšení minulý týden a jednak této plenární debaty. A jestli to byla debata svého druhu po dlouhé době první, tak je to jedině dobře a myslím si, že první závěr je, že musíme takovou debatu vést a musíme v ní pokračovat. To je cílem platformy paměti a svědomí. Proč je taková platforma na evropské úrovni důležitá? Je důležitá jako nástroj proti zapomínání minulosti. Pokud minulost zapomeneme, je to samozřejmě příležitost k tomu, aby se nám v budoucnosti vrátila zadními vrátky. Je to také příležitost k tomu bojovat proti relativizaci zločinů v minulosti. Hitler a Stalin z jednoho rodu jsou. Samozřejmě byly země, kde nacismus umožnil nebo pomohl k tomu, aby po něm přišel zločinný komunismus. Ale jakákoliv relativizace - a nechci se tu pouštět do politizace - jakákoliv relativizace je krajně nebezpečná.
Za druhé musíme udržovat povědomí o historii jako součásti evropské vzdělanosti. A tady si myslíme a je to konce konců součástí jednoho z těch závěrů slyšení, které proběhlo minulý týden, že je potřeba posilovat finanční instrumenty k tomu, abychom měli v oblasti vzdělanosti povědomí o totalitní minulosti na evropském kontinentě. Potřebujeme k tomu prostředky a chtěl bych tady poděkovat Komisi a komisaři Figeľovi jmenovitě za to, že Komise má vůli v této věci spolupracovat.
A v neposlední řadě to, v co by debata měla vyústit. Předsednictví je krátká věc. Trvá šest měsíců. My jsme v polovičce a já si samozřejmě nedělám iluze, že když se tento Parlament za chvilku rozejde, že můžeme dokázat nemožné, ale myslím si, že představa vzniku určité celoevropské instituce, ať už na úrovni muzea nebo výzkumné instituce nebo nadace, je to, co potřebujeme. To slyšení minulý týden dalo dohromady představitele některých podobných institucí, které existují na národní úrovni, a soudím, že potřeba takové instituce na úrovni celoevropské je více než žádoucí. Ale je to samozřejmě úkol spíše pro instituce, které jsou garanty nějaké další kontinuity, než pro šestiměsíční rotující předsednictví. Bylo-li naším úkolem přispět k iniciaci určité debaty, tak já ještě jednou děkuji za to, že se ta debata povedla, a ty z vás, kteří budou garanty té kontinuity, vyzývám k tomu, aby jste v té debatě pokračovali, třeba jednou povede k tomu, že taková instituce bude reálně existovat.
Ján Figeľ
člen Komise. - (SK). Podstatu poselství Komise jsem vyjádřil již úvodem a mohu jen znovu potvrdit nejen připravenost, ale i vůli, což je také důležitým faktorem. Evropská komise má vůli tomuto procesu napomáhat a již jsem zmínil nejbližší etapy, to znamená dokončení studie o různých metodách, mechanismech členských států pro tuto oblast a v příštím roce předložení očekávané zprávy. Co však chci dodat, je tak trochu na okraj debaty. Někteří naznačovali, že je 20. výročí pádu komunismu, pádu berlínské zdi, železné opony v Evropě a že uplynulo již hodně času. Myslím, že nikdy není pozdě a že pozdě by bylo, kdyby se tento Parlament, nový rozšířený Parlament, ke zločinům totalitního komunismu nevyjádřil, respektive neotevřel tuto diskusi, protože právě s touto zkušeností mnozí přicházejí a většina diskutujících byla z nových členských států.
Já jsem větší část života také prožil v totalitním systému Československa, a je právě i na osobní a celkové zkušenosti všech, abychom spolu vytvářeli evropskou paměť, evropské společenství a zároveň napomáhali procesům, které zabrání návratům zločinů nebo jejich bagatelizaci a popírání, odmítání pravdy. Popírání těchto zločinů je vlastně nejen relativizací pravdy, ale i etiky, morálky, a to už je potom cesta k dalším a dalším problémům a k myšlence, že likvidace lidí znamená i likvidaci problému. To byl jeden z principů za stalinského režimu, že s lidmi se likvidovaly i problémy.
Rozšířenou Unii vnímám jako úplnější, a právě proto jsem schopen pojmenovat i to, co zaznělo, že existovaly různé formy totality, v různých zemích existovaly různé podoby. A my jsme odpovědní za jejich pojmenování, za paměť a odpovídající kroky, ať již z hlediska restitucí, rehabilitací, nastolení spravedlnosti a udržení nadřazenosti práva, úcty k lidské důstojnosti a toho všeho, co svoboda a demokracie znamená.
Ještě chci říci, že máme často pocit, jako kdyby hrozby přicházely z daleka, zvenčí, ale tou dělící čarou dnešního světa nejsou ani náboženství, ani nějaká jiná civilizační a kulturní dělení, ale čára, která hovoří o úctě k životu, o úctě k člověku na jedné straně (to, co definujeme jako lidská práva), a na druhé straně fanatismus jakéhokoliv druhu. Existuje jich mnoho. Známe je i v dnešním světě, a právě proto vzdělávání, které zmínil i Alexandr Vondra, je tak důležité, aby mladí a již ne tak mladí dokázali rozlišit, kdy jde o úctu k člověku a kdy jde o extremismus, populismus, nacionalismus, fanatismus v jejich nejrůznějších projevech.
Chci zakončit tím, že Evropská komise opravdu tento proces podporuje, budeme hledat způsob, jak tomu napomáhat. Tato rozprava je jen jedním krokem, ale další záležitosti budou následovat. Je zapotřebí daleko více udělat na úrovni členských států. Chci závěrem ještě říci, že to, že dnes může existovat rozšířená Unie, je díky obětem mnoha lidí, že se nejedná o výsledek nějakého automatického procesu. Ani společná Evropa, ani demokracie, ani svoboda, ani právní stát nejsou automatickým stavem, ale jedná se o výsledek obrovského úsilí, často až krvavého, a to je třeba mít na paměti.
A rád bych zakončil tím, co řekl tuším pan kolega Tunne Kelam, o rozšíření nejen Unie, geografie a trhu a počtu států, ale o rozšíření svědomí, rozšíření paměti, rozšíření úcty a zodpovědnosti. Pokud toto bude součástí procesu, jejž nyní oslavujeme, 5 let od rozšíření, tak jsme připraveni na další procesy, na další budoucnost. Pokud nám to ale bude chybět, tak tato cesta bude daleko složitější. Velmi vám děkuji a přeji vám rozšíření nejen paměti, ale zároveň i zodpovědnosti.
Předsedající
- Rozprava je ukončena.
Hlasování se bude konat v průběhu příštího dílčího zasedání.
Písemná prohlášení (článek 142)
Slavi Binev  
písemně. - (BG) Spravedlnost je jednou ze základních hodnot Evropy.
Podporuji své kolegy z UEN a usnesení, které předložili s tím, že je EU založena na právním státu, což je jedním ze základních rysů demokracie. To je přesně princip, na jehož základě se musí konat parlamentní volby. Problém v Bulharsku týkající se kupování hlasů ale ukazuje na pravý opak.
Po předešlých místních volbách, které byly opakovaně ohroženy nestoudným kupováním hlasů GERB (Občané za evropský rozvoj Bulharska), DPS (Hnutí za práva a svobody) a BSP (Bulharská socialistická strana), došlo u řadových občanů k pocitu, že neměli žádné právo výběru. V důsledku toho jsou stále méně ochotni volit znovu.
Bez ohledu na existující trestní kodex a na řadu znaků porušení zákona, ani jedna osoba zmíněná ve zprávě Komise nebyla dosud usvědčená z těchto zločinů, protože příslušné donucovací orgány nejsou zřejmě ochotné kupování hlasů zastavit. V Bulharsku soudnictví stále ještě vykazuje nedostatek odhodlání a dobře známí pachatelé znovu připravují předvolební kampaně, zatímco ti, kteří prodali své hlasy, nyní hledají nové kupce, kteří nabídnou nejvíc.
Rád bych zdůraznil, že dokud budou takováto porušení zákona v Bulharsku umožněna a stát i nadále nebude proti těmto záležitostem nic dělat, poctiví voliči jsou fakticky zbaveni základního lidského práva - práva na volbu! Vyzývám Parlament, aby přestal nečinně sedět a konal.
Filip Kaczmarek  
Dámy a pánové, problém s totalitářstvím v Evropě vyvěrá ze skutečnosti, že zkušenosti konkrétních členských států v této oblasti jsou velmi odlišné. Mnoho Evropanů prostě neví, jak vypadal život v totalitním systému, a někdo, kdo nechápe totalitu, má přirozený sklon přehlížet zločiny spáchané v takových systémech a místo toho je vnímá jako události, které se udály v průběhu dějin. Komunismus a fašismus ale nejen aktivně bojovaly proti většině hodnot Evropy, ale byly připraveny porušit všechny etické principy ve jménu odporných a zvrhlých myšlenek - a tyto systémy opravdu porušily tyto principy a přinášely bolest, utrpení a smrt milionům lidí.
Čím více toho Evropané vědí o skutečné tváři totality, tím je to lepší pro budoucnost Evropské unie. Nejedná se o oslavu utrpení milionů lidí. Jedná se nám o pochopení dramatických následků, které vzešly a stále vzcházejí z totalitních praktik v mnoha zemích v Evropě. Solidarita, svoboda, empatie, tolerance, dialog - všechny tyto hodnoty vypadají poněkud jinak, pokud se na ně díváme z pohledu zkušeností s totalitářstvím. Vzpomeňme si na to. Ustanovení Mezinárodního dne hrdinů v boji proti totalitě by nepochybně pomohlo zvýšit úroveň znalostí o bolestné minulosti. To by pro změnu přispělo ke snížení předsudků, omezení stereotypů a růstu naděje, že již nikdy v Evropě totalitu nezažijeme.
(Zasedání bylo přerušeno ve 20:15 a znovu zahájeno ve 21:00)
