Az élelmiszerárak emelkedése az Európai Unióban és a fejlődő országokban (vita) 
Elnök
A következő napirendi pont a Tanács és a Bizottság nyilatkozatai az Európai Unióban és a fejlődő országokban emelkedő élelmiszerárakról.
Louis Michel
a Bizottság tagja. - (FR) Elnök úr, hölgyeim és uraim, az élelmiszerárak év eleje óta tartó drámai növekedése világszerte a globális élelmiszerválságra irányította a figyelmet.
Néhány óra múlva találkozó kezdődik Londonban, amely összehozza az élelmiszersegélyezésben résztvevő legfontosabb feleket. Május elején a "zöld forradalom Afrikában” témájában tartanak nemzetközi konferenciát. Mostanra mobilizáltak minden politikai szereplőt, döntéshozót és szakértőt ebben a szektorban. Immár sok éve folyamatosan emelkednek az élelmiszerárak a világban.
2000. óta a búza ára dollárban számolva a háromszorosára, a rizs és a kukorica ára a kétszeresére emelkedett. 2008 eleje további 20%-os emelkedést hozott, amely aggodalmat váltott ki a mi iparosodott országainkban a vásárlóerővel, a fejlődő országokban pedig az egész lakosságot érintő éhezés kockázatával kapcsolatban. Ha önök napi egy dollárnál kevesebből élnek, és minden jövedelmüket élelmiszerre költik, akkor az ilyen áremelkedések egyszerűen elviselhetetlenek.
Ez az alapja az utóbbi hetekben az élelmiszerekkel kapcsolatban világszerte zajló tiltakozásoknak Haitin, Mexikóban, Egyiptomban, Marokkóban, Kamerunban, Szenegálban, Elefántcsontparton, Guineában, Mauritániában, Etiópiában, Üzbegisztánban, Jemenben, a Fülöp szigeteken, Thaiföldön és Indonéziában. Tanulmányok utalnak arra, hogy a nemzetközi piacokon az olcsó élelmiszerek korszakának vége van. Az élelmiszerárak nem térnek vissza a korábbi szintre, és megnövekedhet a bizonytalanság, ha nem hoznak sürgős intézkedéseket.
A meredeken emelkedő élelmiszerárak okozta jelenlegi légkör komoly veszélyeket jelent, például politikai, pénzügyi és társadalmi destabilizációt hozhat a világ sok országában, tehát gyorsan reagálnunk kell. Ez messze túlmutat az Európai Bizottság, vagy akár az Európai Unió lehetőségein. Az egész nemzetközi közösségnek cselekednie kell.
A lehetséges megoldásokat tekintve két fő lehetőséget azonosítottunk. Először is, életeket kell mentenünk, és választ kell adnunk az emelkedő árak miatt kialakuló társadalmi válságokra, amelyeket néha a nemzeti politikai helyzet tovább súlyosbít. Másodszor, nyilvánvaló, hogy közép- és hosszú távú stratégiára van szükségünk. Úgy vélem, hogy mindkét fronton cselekednünk kell. A legnagyobb hiba bizonyosan az lenne, ha élelmiszersegélyek formájában humanitárius megoldást kínálnánk az élelmiszerbiztonság strukturális problémájára. Ez kétségtelenül könnyítene rövidtávon egyesek lelkiismeretén, de a rendkívüli élelmiszersegély nem elég egy strukturális probléma megoldására.
Ezért rövidtávon egyértelműen szükség van arra, hogy kielégítsük a leginkább sebezhető, valódi humanitárius válságban lévő népesség szükségleteit, amellett, hogy nemzeti szinten válaszként megcélozzuk az élelmiszerárak jobb kontrolljának biztosítását. Ezért további sürgősségi humanitárius segélyeket kell mozgósítanunk, hogy növeljük az ECHO rendkívüli élelmiszersegély-nyújtó kapacitását.
Ám ez nem egy szokványos élelmiszerválság. Ez egy vásárlóerő-válság, amely a leginkább nyomorgók életét teszi nehezebbé, akiknek nem telik többé élelmiszerre. Ezért a válaszunknak az élelmiszersegélyezés más formáin is kell alapulnia, amelyeket például a gyermekkori alultápláltság káros hatásainak ellensúlyozására és a leginkább veszélyeztetett háztartások vásárlóerejének támogatására találtak ki. Elő kell továbbá mozdítanunk a helyi mezőgazdasági kínálat gyors növelését, a helyi gazdák mezőgazdasági termelési tényezőkhöz, vetőmagokhoz és műtrágyához való hozzáférését.
A válság méretére és várható időtartamára tekintettel kulcsfontosságú, hogy az Európai Unió bekapcsolódjon a középtávú megközelítésbe is, támogassa a kockázatoknak leginkább kitett országok szociális védelmi politikáit, különösen Afrikában.
Közép- és hosszútávon az egyetlen elfogadható válasz, ha mindent megteszünk a mezőgazdasági kínálat biztosításáért, amit csak tudunk. A termelést globálisan növelni kell, hogy lépést tartson a nemzetközi kereslettel, ám ezt nem szabad a fő exportáló országokra hagyni. Az Európai Unió már eddig is tett konkrét lépéseket ebben a tekintetben. A területpihentetést befagyasztottuk, a tejkvótákat megnöveltük és a gabona vámterheit eltöröltük.
Afrikának a mi támogatásunkkal kezdeményeznie kell egy zöld forradalmat, hogy csökkenthesse a nemzetközi piactól való általános függőségét. Az afrikai mezőgazdaság jelenleg a legkevésbé termelékeny a világon, de a fejlődés hatalmas potenciálját rejti magában, feltéve, ha a belföldi kistermelőket támogató politikákat fenntartják, és a befektetések és a termelékenység növelése, és a gazdák nemzeti és regionális piacokhoz való hozzáférésének elősegítése prioritást kap.
A Bizottság számára most fő prioritás e megközelítés megvalósítása. Elsőként hívtuk fel a figyelmet a mezőgazdaság fontosságára a fejlesztéspolitikában, sokkal korábban, mint a többi nemzetközi. Áttekintettük a saját programjainkat az Afrikai Unió programjai alapján, javasolva, hogy az európai mezőgazdasági és vidékfejlesztési segítséget sorakoztassuk fel az Afrikai Unió 2007 júniusában bemutatott mezőgazdasági fejlesztési programja mellé.
A 10. Európai Fejlesztési Alap programalkotása során biztosítottuk, hogy a vidékfejlesztési szektor segélyei a kétszeresére növekedjenek - a 9. EFA-ra 650 millió euró jutott, a 10. EFA-ra pedig 1250 millió. Ez nem volt könnyű, hiszen, mint tudják, a fejlesztési partnerek döntik el, hogy melyik szektorra koncentrálják a segélyeket. Ez jelentős növekedés, abszolút értéken 100%-os emelkedés, bár százalékos arányaiban nem nőttek a mezőgazdaságra és a vidékfejlesztésre jutó összegek. A rendelkezésre álló pénz megkétszereződött, de az Európai Fejlesztési Alap százalékos arányai többé-kevésbé változatlanok maradtak.
Ebben az összefüggésben elégedetten nyugtázzuk a donorközösség megújult érdeklődését a mezőgazdasági szektor iránt, amelyet az utóbbi 25 évben figyelmen kívül hagytak. A Bizottság egésze, és különösen én, mint a fejlesztésért és humanitárius segélyezésért felelős biztos, tisztában vagyunk a jelenlegi válság politikai jelentőségével. Lehetőségem nyílt arra, hogy beszéljek az Egyesült Nemzetek főtitkárával erről az afrikai MDG irányító testületének múlt hónapi, New York-i ülésén. Tárgyaltam erről az Afrikai Unió Bizottságának elnökével, Ping úrral is. Ezen a találkozón használtam a "humanitárius cunami” kifejezést, mert úgy éreztem, hogy szükséges lenne a politikai vezetőket sokkolni, hogy cselekedjenek, és ne csak beszéljenek és ígéreteket tegyenek.
A válság okai sokfélék és bonyolultak, de nem szabad elvesznünk az apró részletekben. Számos ember növekvő életszínvonala miatt növekszik a kereslet, különösen Ázsiában, akik többet és jobbat ehetnek. Emellett nő az olaj ára, amely közvetlenül hat a szállítás és a műtrágyák költségeire. Ehhez hozzáadhatjuk a kínálati oldalon a klímaváltozás hatásai által okozott problémákat, és akkor már meg is kapunk néhányat a jelenlegi válság összetevői közül.
Mit csinál a Bizottság? Egy hosszú távú stratégián dolgozik, amely, mint korábban mondtam, kulcsfontosságú. Ám el fog telni két év, mire látjuk az eredményeit megvalósulni. A mezőgazdasági termelés növelése nem olyan dolog, mint kinyitni egy csapot, így a rövidtávra és a rendkívüli segélyezésre koncentrálunk. Az előző év márciusában további 160 millió euró élelmiszersegély mellett döntöttünk; éppen most pedig úgy határoztunk, hogy további 57 millió eurót tegyünk e mellé, amelyet 2008-ra irányoztunk elő, de már az év elején is rendelkezésre fog állni. További 60 millió eurót teszünk szabaddá, amely vagy a 4. fejezet átcsoportosításából, vagy a Parlament sürgősségi tartalékaiból származik majd.
Végül kiemelném, hogy a Bizottság továbbra is rendkívül gondosan követi ezt a helyzetet, és készen áll arra, hogy szükség szerint további anyagi eszközöket biztosítson.
Janez Lenarčič
a Tanács hivatalban lévő elnöke. - (SL) Először is elnézést kérek a képviselőktől kései érkezésem miatt. A bizottsági elnökök értekezletén voltam, és hálás vagyok önöknek, hogy megszervezték ezt a vitát, hogy lehetővé tegyék nekem, hogy beszélhessek most.
Az Európai Unió igen aggódik a mezőgazdasági termékek árának növekedése miatt, amely nemcsak az Európai Unióban okoz problémát, hanem a világ más pontjain is. Tudatában vagyunk a lehetséges következmények komolyságának és lehetséges következményeinek léptékének, különösen a világ legszegényebb országai esetében.
Mik az okai ennek? A kínálati oldalon az áremelkedés főként a magas termelési költségek és a gyengébb terméshozamok következménye, amely részben a klímaváltozás hatásainak tudható be, különösen a gabona esetében. Másfelől a világ népességének növekedése, és több nagy ország, például Kína, India és Brazília gyors fejlődése növeli a keresletet. A növekvő vásárlóerő és a magasabb életszínvonal ezekben az országokban az étkezési szokások változásához vezetnek. A hús- és tejtermékek iránti kereslet növekedése közvetett hatást gyakorol a takarmánygabona árára.
Egyesek, vagyis inkább sokan úgy vélik, hogy közrejátszik ebben a bioüzemanyagok növekvő piaca, és ezzel a nem élelmezési célú mezőgazdasági termékek iránt kereslet növekedése. Éppen ezért az Európai Unióban erőfeszítéseket teszünk az e célból létrehozott munkacsoportokban, hogy egyértelmű fenntarthatósági kritériumokat fogalmazzunk meg a bioüzemanyagok fenntartható termelésére szempontjából, hogy a lehető legkisebbre csökkentsük azoknak az élelmiszerárakra gyakorolt hatását.
Mivel az élelmiszerárak növekedésének említett okai mind a keresleti, mind a kínálati oldalon strukturális természetűek, hosszú távon is számolnunk kell azzal, hogy az áremelkedések az elmúlt évtizedben megszokottnál nagyobbak maradnak. Globálisan az élelmiszerárak növekedése elsősorban azokban az országokban káros hatású, ahol a behozatalban a mezőgazdasági termékek és az élelmiszerek jelentős szerepet játszanak. Ez különösen az alacsony vagy közepes szintű bruttó hazai termékkel és kevésbé versenyképes struktúrákkal rendelkező országokban súlyos probléma az élelmiszertermelés és -kereskedelem tekintetében.
Az alapvető élelmiszerkészletek biztosításához többek között a szegény országok mezőgazdasági termelésének előmozdítására van szükség. Ugyanakkor a gazdagabb országokat is ösztönözni kell arra, hogy irányítsanak át forrásokat a legszegényebb országok fejlesztési segélyezése számára, és vállaljanak aktívabb szerepet a humanitárius szervezetekben.
Az Európai Unió több módon is meg akarja akadályozni az élelmiszerárak emelkedését. A közös agrárpolitika legutóbbi reformjainak célja, hogy az európai mezőgazdaság még inkább fenntartható és piacorientált legyen. Az Európai Unió már elfogadta a 2008-ra vonatkozó területpihentetési követelményt, és így megnövelte az Európai Unió művelhető, élelmiszertermelésre fordítható földterületeinek méretét. E kötelezettség végleges eltörlése, és az energianövények felárának visszavonása ugyancsak javasolt eleme a közös agrárpolitika felülvizsgálatának.
A második generációs bioüzemanyagok kifejlesztésére irányuló kutatás előmozdítása ugyancsak fontos. Termelésük során melléktermékek, például a szalma, a forgács, vagy általában a hulladék is felhasználhatóvá válna.
Továbbá, a Világkereskedelmi Szervezettel kapcsolatos tárgyalások részeként az EU hajlandó 2013-ig megszüntetni az exporttámogatásokat. Mindenesetre a mezőgazdasági piacok bizonytalanságának kérdése az Európai Unió mezőgazdaságával és mezőgazdasági politikájával szemben az egyik legnagyobb kihívást jelenti.
Az Európai Unió Mezőgazdasági és Halászati Tanácsa, a lehetséges következmények mértékére tekintettel, áprilisi tanácskozásán megvitatta a magas árak kérdését. Igen valószínű, hogy a jövőbeli tanácskozásokon is szóba kerül ez téma, és a miniszterek más keretek között is megvitatják ezt a problémát a Tanácson belül.
Nemzetközi szervezetek, mint az Élelmezési és Mezőgazdasági Szervezet (FAO), a Nemzetközi Mezőgazdasági Fejlesztési Alap (IFAD), a Világélelmezési Program és más szervezetek ugyancsak erőfeszítéseket tesznek, hogy megfékezzék az élelmiszerárak növekedését. A szlovén elnökség részt vesz az élelmiszerbiztonsággal, a klímaváltozással és a bioenergiával kapcsolatos nemzetközi konferencián, amelyet június elején tartanak Rómában az FAO védnöksége alatt.
Összegzésként, az élelmiszerárak emelkedése globális probléma, és ezért az ennek megfelelő figyelemmel és intenzív erőfeszítésekkel kell az összes ezzel kapcsolatos területen foglalkozni a problémával. Célunk a piaci árstabilitás visszaállítása.
(Taps)
Joseph Daul
a PPE-DDE képviselőcsoportja nevében. - (FR) Elnök úr, a Tanács hivatalban lévő elnöke, biztos úr, üdvözlöm a jelentését. Önnek teljesen igaza van, különösen Afrikával kapcsolatban. A PPE-DDE képviselőcsoportját különösen aggasztja az élelmiszerhiány, amely világszerte számos szegény országot érint, de aggódik az európai fogyasztói kosárra ható jelentős áremelkedések miatt is. Nem beszélünk erről a témáról eleget.
Először is, az élelmiszerválság sürgősségi intézkedéseket igényel az éhező népességek megsegítése érdekében. Ebből a szempontból örülök a Világélelmezési Program számára felszabadított forrásoknak. Ám ezek az intézkedések, bármilyen pozitívak is önmagukban, csupán átmeneti megoldást nyújtanak erre a problémára. Valójában a világ mezőgazdaságának kell gyökeres strukturális reformon keresztülmennie. Az élelmiszerválság lehetőséget kínál arra, hogy mély vitát folytassunk az élelmiszer és a mezőgazdaság világgazdaságban és az európai gazdaságban elfoglalt helyéről.
Ma Európa számára egyértelműbb, mint valaha, hogy az élelmiszerbiztonság szavatolása érdekében szükség van a mezőgazdaságra. Ahhoz, hogy kielégítsük a feltörekvő gazdaságok megnövekedett keresletét, bátorítanunk kell ezen országok mezőgazdaságának fejlődését. A szegény országok fő kihívása az önellátás az élelmiszerek terén, tehát segítenünk kell nekik egy gazdaságilag életképes mezőgazdaság létrehozásában.
Az európai termelés befagyasztása - ahogyan ön is rámutatott - ma már nem helyénvaló. Az EU gabonatartaléka a fogyasztási napok számát tekintve 2005 óta a felére csökkent, és válság esetén csak egy hónapra lenne elegendő. Az import nem lenne elég, mivel a harmadik országok közül többen a belső piacukon tartják a termelésüket. Helyesen teszik ezt. Az áruk spekuláció tárgyai lettek. Egy tonna búzát többször is eladhatnának, mielőtt a malomba érkezik.
Többen úgy vélik, hogy az agroüzemanyagok okozzák a jelenlegi élelmiszerválságot. Ez koránt sincs így. Ezek a jelenlegi európai mezőgazdasági termelés csupán 2 százalékát jelentik. Amit mondani szeretnék, az az, hogy nem védem a bioüzemanyagokat támogató lobbit, de nem kellene ezt most rögtön feladnunk. Tartanunk kellene ezt a 2 százalékot, hogy Európa továbbra is részt vegyen a jövő bioüzemanyagainak fejlesztésében.
Olyan növényfajtákhoz kell fordulnunk, amelyek ellenállnak a klímaváltozás és a növekvő vízhiány által támasztott kihívásoknak. Ehhez be kell fektetnünk a mezőgazdasági kutatásba, és reálisan és felelősen el kell gondolkodnunk, tehát alaposan el kell gondolkodnunk a génmódosított termények kérdésén. A közös agrárpolitika állapotértékelése ideális időpont lenne ahhoz, hogy valódi vitát indítsunk Európa mezőgazdasági és élelmiszerpolitikájával kapcsolatban.
Emlékeznek az Egyesült Államok régi politikájára? Két szent és sérthetetlen politika van, a védelem és az élelmiszerbiztonság; ezt mondta ki a kongresszus. Véget kell vetnünk annak, hogy olyan túlságosan egyszerű és pusztán gazdasági megoldásokat támogassunk, amelyek a jelenlegi válságra nem nyújtanak hosszú távú megoldást. Ismerjük fel továbbá, hogy az élelmiszerekkel kapcsolatos problémákra csak globális válasz adható. Európának olyan nemzetközi szervezetekkel együttműködve kell megtalálnia a megoldásokat, mint a Világbank, a Nemzetközi Valutaalap, és persze a Világkereskedelmi Szervezet. Meg kell találnunk a pénzügyi spekulációk ártalmas következményeinek korlátozását, amíg a népességet éhezés sújtja. Bizonyos országoknak jelentős tartalékaik vannak, amelynek exportját korlátozzák. A spekulánsok egész népességek életével játszanak. Mindent meg kell tennünk e jelenség megszüntetése és a kereskedelem előmozdítása érdekében.
Végezetül, ki kell vizsgálni, hogy miért növekedtek az árak ilyen magasra, ha a mezőgazdasági termékek a feldolgozott élelmiszerek teljes árának csak igen kis részét teszik ki. A felelősség még nem határozható meg egyértelműen, és úgy tűnik, nem mindenki jár rosszul az élelmiszerválsággal.
Biztos úr, kézbe kell vennünk a dolgokat, és el kell végeznünk a szükséges vizsgálatokat, hogy senki ne húzzon hasznot a világ legszegényebb és Európa leginkább hátrányos helyzetű polgárainak kárára.
Martin Schulz
a PSE képviselőcsoportja nevében. - (DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, a képviselőcsoportom azért kezdeményezte ezt a vitát, mert úgy véljük, sürgős cselekvésre van szükség. Michel biztos úr lényeges és helyénvaló megjegyzéseket tett azzal kapcsolatban, hogy mit tehet a Bizottság azonnal. Ám azért is kezdeményeztük ezt a vitát, mert meg szeretnénk vitatni azokat az alapelveket, amelyek az élelmiszerárak növekedése mögött állnak, és ennek következményeit.
Több magyarázó tényező is van. Nő a világ népessége, korlátozott a megművelhető föld nagysága, az életszínvonal - és ezzel az élelmiszerek vásárlásának és fogyasztásának lehetősége - a világ számos régiójában nő. Ez önmagában kedvező fejlemény. Például Kínában rohamosan nő a húsfogyasztás. Az energia árának emelkedése és politikai célok - többek között az éghajlattal kapcsolatos céljaink, amelyek miatt például egyre vonzóbb a bioüzemanyagok termelése - egyaránt hozzájárulnak ahhoz a következményhez, amit Daul úr említett.
Ezek mind olyan magyarázó modellek, amelyeket mindannyian ismerünk. Ám van egy nem elégszer említett pont, amellyel ezúttal foglalkoznék. Képviselőtársaim felszólalásaikban részletesen foglalkoznak majd az általam imént felsorolt kérdésekkel, de be szeretnék hozni a tanácskozásba egy olyan új kérdést, amelyről eddig egyáltalán nem beszéltünk, de amely szerintem kulcsfontosságú eleme e válságnak, és ez az, hogy a gazdasági élet minden szintjét a fő befektetési alapok vették birtokukba, és minden nap dollárszázmilliárdokat mozgatnak világszerte - ezek a befektetési alapok és fedezeti alapok vették át az élelmiszer-ágazat ellenőrzését.
Nem akarom azokat kritizálni, akik az utóbbi 140 évben a nemzetközi árukereskedelemben a tevékenykedtek. Ez teljesen normális. De ami ma történik, az már nem normális, ugyanis hatalmas összegeket keresnek az élelmiszerár emelkedésén, és óriási spekulációk folynak. Ez azt jelenti, hogy az európai bankok azt tanácsolják ügyfeleiknek: "keressetek minél többet az emelkedő élelmiszerárakon, hogy befektetéseitek profitot hozzanak a”. Ebből következik, hogy "idézzetek elő élelmiszerhiányt, hogy emelkedjenek az árak, és profitot termelhessetek”. Hölgyeim és uraim, ez csupán a "kaszinókapitalizmus” működésének megfigyelése, és ennek minden szinten aggasztania kell minket, mivel most a szegények asztalánál foglal helyet. Ez az igazi erkölcsi botrány e válság mögött, és ezért szeretnénk mi megvitatni ezt a kérdést ezen a fórumon.
Ez a válság minden eddiginél jobban indokolja a nemzetközi pénzpiacok felügyeletének szükségességét. Ne4m bánom a néhány másodperc alatt elért hatalmas hasznot bármilyen területen, mondjuk az aranykereskedelem területén, de akkor nem, ha a világ népessége jelentős részének élelmezéséről van szó. Akkor szélsőséges erkölcstelenségről van szó, és ennek fontosságát nem szabad ebben a vitában alábecsülnünk.
Ezen a ponton arról kell beszélnünk, hogy milyen közvetlen következményekkel jár ez ránk nézve. Hogyan hat ez vissza a mezőgazdasági árupiac-politika reformjára, itt Európában? Milyen szerepet játszik ebben a mi exporttámogatási politikánk? Hozzájárulunk-e exportunkon keresztül az élelmiszerhiányhoz, mivel az érintett régiókban a mezőgazdaság nem tud kielégítően fejlődni? Milyen választ adunk a bioüzemanyagok nagyobb elérhetősége kérdésére? Automatikusan együtt jár-e ezzel az élelmiszerhiány és az élelmiszertermelés korlátozása? Vagy lesznek-e a következő generáció alatt olyan technológiai fejlesztések a biotechnológia területén - és itt Daul úrnak van igaza -, amelyek lehetővé teszik, hogy ne csak azokat a területeket használjuk élelmiszertermelésre, amelyeket eddig?
Itt e kérdések mindegyikével foglalkoznunk kell, de ezek nem vonhatják el a figyelmünket arról az egy dologról, hogy nem engedhetjük az egyensúlyából kibillent pénzügyi rendszernek, hogy éhezést hozzon a világba, csak azért, hogy néhány kapitalista még nagyobb haszonra tegyen szert.
(Taps)
Graham Watson
az ALDE képviselőcsoportja nevében. - (FR) Elnök úr, Michel úr a Bizottság nevében beszélt, de a Tanács helyében. Neki szerencsére mindkét intézményben komoly tapasztalata van, és ez hasznos a számunkra.
Elnök úr, az elmúlt évben megdöbbentő mértékben megugrott az alapvető élelmiszerek ára, olyannyira, hogy 100 millió ember csúszott vissza a szegénységbe, és százezrek kerültek közel az éhezéshez. Olyan komoly a veszély, hogy semmivé teheti mindazt az előrelépést, amit a világon uralkodó szegénység 2015-ig történő megfelezésének célja érdekében elértünk.
Az európai életszínvonal emelkedése igen gyors volt, olyan gyors, hogy még az én generációm is emlékszik arra, hogy a kontinensünkön a kertekben nem sok minden termett, kivéve a kisgyerekek étvágyát. Nem állhatunk tétlenül a kivételezett helyzetünkben, miközben elszabadul a katasztrófa. Most több pénzt kell a Világélelmezési Program rendelkezésére bocsátanunk, hogy élelmezni tudja a nyomorgókat, és az én képviselőcsoportom üdvözli a biztos úr elkötelezettségét e tekintetben.
Sokan a bioüzemanyagokat teszik felelőssé. Valóban, az ENSZ különleges előadója "emberiség elleni bűntettnek” nevezte a bioüzemanyagokat. De az élelmiszerárak közelmúltban történt emelkedésének számos és változatos oka van, így a nemzetközi közösség válaszának is ezt kell tükröznie.
A világ népességének növekedése, a klímaváltozás miatti rossz termesztési feltételek, az ipari területek térnyerése a mezőgazdasági területek kárára, erkölcstelen áruspekuláció és a változó étkezési szokások mind hozzájárultak a jelenlegi válsághoz. Például a kínai húsfogyasztás az 1980-as 20 kg-ról 2007-re 50 kg-ra emelkedett, és ha minden egyes kilogramm marhahús előállításához 2000 négyzetláb földre és 13 000 liter vízre van szükség, miközben ugyanezt a tápértéket a szója a marhahús víz- és földigényének 1 százalékából adhatja, akkor látni kezdjük a probléma bonyolultságát.
A legnagyobb kárt ebben a helyzetben messze a piac torzulása okozza, amely a szegénység ördögi körébe zárja a gazdákat, és nem ad nekik ösztönzőket az élelmiszertermelés növelésére. Az Európai Uniónak a bioüzemanyagok beszerzésének és gyártásának területén javasolt magas fenntarthatósági szabványai gyakorlatilag biztosítják Európát a nem fenntartható felhasználással szemben. Tehát ahelyett, hogy bűnbakként kezelnénk a bioüzemanyagokat, inkább meg kell szüntetnünk a mezőgazdasági protekcionizmust és az exportkorlátozásokat; fokoznunk kell a legszegényebb országok mezőgazdasági fejlődését, hogy biztosítsuk a dohai fejlesztési forduló sikerét, tehát hogy előmozdítsuk a szabad, tisztességes és fenntartható mezőgazdasági kereskedelmet globális szinten.
A probléma gyökereinél a közös agrárpolitikát, és nem az európai bioüzemanyagokat találjuk, és azt a KAP reformja oldja majd meg, nem a bioüzemanyag-célok elhagyása.
Ki kell használnunk továbbá együttes súlyunkat, hogy biztosítsuk a klímaváltozás és a fenntarthatósági kritérium szempontjainak a kereskedelempolitikába történő integrálását. Az az igazság, hogy megengedhetjük magunknak az egész világ élelmezését, és ahogyan Dominique Strauss-Kahn mondta, "a globális együttműködés képes a probléma megoldásához szükséges makrogazdasági keretek és ösztönzők létrehozására”.
Képviselőcsoportom hite szerint a globalizáció a megfelelő politikai akarattal és a megfelelő nemzetközi együttműködéssel a megoldás lehet, és nem a probléma. Az Európai Unió előtt a lehetőség, hogy vezessen.
Eoin Ryan
az UEN képviselőcsoportja nevében. - Elnök úr, nem fogok kitérni azokra az okokra, hogy miért vagyunk ma itt; az előttem szólók közül már többen ismertették azokat az okokat, amiért a világ szenved, vagy szenvedni fog a hatalmas élelmiszerhiánytól. De ez többféle kihívást jelent majd számunkra a tekintetben, hogy 2015-ig megszüntessük az éhezést a világban. Úgy vélem, hogy itt e pillanatban hatalmas kihívás áll előttünk.
Ez egy globális probléma, és globális választ igényel. Ezen a szinten foglalkoztunk már más problémákkal, és próbáltunk is más problémákkal foglalkozni, például a globális felmelegedéssel. Úgy hiszem, hogy az egyetlen módja annak, hogy megoldjuk ezt a problémát, a globális válasz.
Amint azt már elmondták, több ok van - a népesség növekedése -, és igen, úgy gondolom, hogy a segélyeket fontos lenne azonnal növelnünk. De a hosszú távú megoldást kell szem előtt tartanunk, meg kell próbálnunk pontosan meghatározni, hogy miként jutott az élelmiszerpiac idáig. Mint mondtam, ennek több okát is felvázolták már, de úgy gondolom, hogy hosszú távú megoldást kell keresnünk, és véleményem szerint ebben a Házban megvan a politikai akarat.
A csoport, amelyet bátorítanunk kellene, hogy többet tegyen ebben az ügyben, az az Egyesült Nemzetek Szervezete. A jelenlegi helyzettel kapcsolatban össze kellene hívnia egy konferenciát, és nekünk ezt minden lehetséges módon támogatnunk kell. Ez az egyetlen mód, hogy megkíséreljünk valamit tenni, mivel egyesek szerint a fedezeti alapok az ok, mások szerint a spekulánsok vagy a szárazság vagy bármi más, de szerintem minden erőforrásunkat és politikai akaratunkat arra kell majd fordítanunk, hogy a következő években globálisan megoldjuk ezt a problémát, mivel ez egy rendkívül komoly probléma, különösen a világ szegényei számára.
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf
a Verts/ALE képviselőcsoportja nevében. - (DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, a mögöttünk hagyott években és évtizedekben katasztrofálisan alacsony árat fizettünk a mezőgazdasági termékekért, és ezért létfontosságú és sürgős volt, hogy az ár világszerte emelkedjen. Ez egy nagyon jó fejlemény, mert ugyanis az árszint a termelési költségek alatt volt az ökológiai/paraszti gazdaságok számára, és ez gazdák százezreinek, sőt millióinak megélhetését tette tönkre nemcsak a harmadik világban, hanem itt, az Európai Unióban is.
Amennyiben, mint Schulz úr mondja, ennek a spekuláció az oka, akkor annak köze van ahhoz, hogy most, miután az Európai Unió megszüntette az exporttámogatásokat és lehetővé tette a felárak csökkenését, a mostani rendszerünk leginkább egy intervenciós mechanizmusra hasonlít, amelyben az élelmiszer és a takarmányok az olaj árához kapcsolódnak, mivel elkezdtünk élelmiszerből és takarmányból benzint előállítani. Ez világszerte elősegíti a spekulációt, mivel a takarmány szállításának lehetősége és kényszere nő.
Az Európai Unió a világ legnagyobb élelmiszer- és takarmányimportőre, ami azt jelenti, hogy nincsenek feleslegeink, és hogy az a mechanizmus, amelyben az importot - amely 50 millió tonna gabonaegységet tesz ki, amit harmadik világbeli országokban szereznek be, majdnem a szegénységi küszöb alatt - élelmiszerré dolgozzuk fel, és aztán milliárdokért exportáljuk dömpingszerűen harmadik világbeli országok regionális piacaira, és áron alul adjuk el, végső soron elpusztította a vidéki mezőgazdaságot és a családi fogyasztásra termelő regionális gazdálkodást.
Ezért a mostani válságot lehetőségként kell felfognunk. Ez nem azt jelenti, hogy szerintem a bioüzemanyag lenne a csodaszer, mert az energiaegyensúlya negatív, és mert teret ad a spekulációnak, de meg kell próbálnunk meglévő anyagokat, például a hulladékot energiává alakítani. Nyersen kifejezve, ahelyett, hogy azt gondolnánk, hogy versenyzünk az emberi fogyasztásra szánt élelmiszerrel, inkább a szarból kell aranyat csinálnunk. Lehetetlen, hogy a világon mindenkinek tele legyen a benzintartálya és a tányérja is csupán annyi növényből, amennyit ma termelünk. Ez lehetséges Európában, mert elég gazdagok vagyunk ahhoz, hogy megvegyük magunknak ezeket a termékeket és learassuk ezeket a terményeket, de a világ többi része éhezne.
Befejezésül elmondanék még egy gondolatot: 850 millió ember éhezik, és ez a 850 millió ember már akkor is éhezett, amikor az árszint katasztrofálisan alacsony volt. Most annyi történt, hogy a harmadik világbeli országokban a középosztály vásárlóereje csökkent, így ezek az emberek bajosan tudnak más fogyasztási cikkekre költeni. Ez meghiúsítja a Világbank és a Nemzetközi Valutaalap stratégiáját. Most már több pénzt szeretnének az emberek, de a 850 millió kiéhezett embernek eredetileg is szüksége lett volna erre a pénzre.
Luisa Morgantini
a GUE/NGL képviselőcsoportja nevében. - (IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, az élelmiszerhez való hozzájutás jog, és ezért nem szabad, hogy az pusztán a piaci szabályok vagy pénzügyi spekulációk tárgya legyen. Egy válság, és olyan tiltakozások tanúi vagyunk, amelyek a mi kenyérlázadásainkra emlékeztetnek, embereket azért ölnek meg, mert éhesek.
Sok indok van, és már megemlítették őket: az olajár emelkedése, a bioüzemanyagok termelésének támogatása, a rossz időjárás, a húsfogyasztás emelkedése, az élelmiszerekre vonatkozó jövőbeli spekuláció. Mi a mi felelősségünk? Ziegler úr úgy foglalta össze a problémát, hogy a globalizáció monopolizálja a föld kincseit. A multinacionális cégek felelnek a strukturális erőszakért; az egyenlőtlenség és borzalom világát hozták létre. Azt mondja, hogy véget kell vetnünk ennek. Hallgatunk rá?
A WTO szabályai mellett az Európai Unió a közös agrárpolitika keretében olyan támogatásokról döntött, amelyek bár valaha alkalmatlannak tűntek, ma már inkább ártalmasak a nemzetközi egyensúly szempontjából. A gabonatermelésben alkalmazott kvóta a területpihentetési intézkedésekkel együtt ugyancsak felelős a helyzetért, amellyel szembe kell néznünk.
Legyünk résen a GMO-párti lobbi kísértésével kapcsolatban, ők azt ígérik, hogy megszabadulhatunk az éhezés világától, de ez olyan ideig-óráig tartó megoldás lenne, amely inkább hatalmas károkat okozna. A brit szabályozást azért tartják őrültségnek, mert talán kevesebb lesz a szennyezés, bizonyosan olyan bioüzemanyag-kvótákat tartalmaz, amelyek nem akadályozzák meg a természetes élőhelyek pusztulását.
A lehetséges intézkedések közül én Ziegler úr bioüzemanyagok termelésére vonatkozó ötéves moratóriumának ötletét támogatom. Meg kell tartanunk az ígéretünket, hogy 2015-ig megfelezzük az éhhalált halt emberek számát, és Louis Michelnek igaza van: bár a Világélelmezési Program pénzügyi támogatásának emelése a kötelességünk, de mégsem jelent megoldást, és mi üdvözöljük a Haitinak nyújtott 10 millió dolláros sürgősségi támogatási csomagot.
Az afrikai mezőgazdaság számára már most bejelentett finanszírozással kapcsolatban nagy örömmel hallgattam Louis Michelt, aki, ha jól értettem, azt mondta, hogy az a kistermelőkhöz jut, hogy a saját fogyasztásra termelő gazdálkodást segítse, ami hozzájárul ahhoz, hogy különösen a szegények lépjenek túl a válságon, és ne az exportorientált multinacionális cégek, amelyek valójában egyre szegényebbé és importfüggővé teszik az országokat.
Graham Booth
az IND/DEM képviselőcsoportja nevében. - Elnök úr, az EU úgy döntött, hogy mi most már termeszthetünk üzemanyagot, és azt mondja a fejlődő világnak, hogy élelmiszertermelés helyett üzemanyagot kellene termeszteniük, hogy az EU-ban továbbra is limuzinokkal járhassunk. Amióta parlamenti képviselő lettem, nem tudok visszaemlékezni olyan ügyre, amelynek kapcsán olyan sok levelet kaptam volna, mint a bioüzemanyagok kérdésében. Több mint százan kérték, hogy szavazzak a Bizottság megújulóenergia-céljai ellen.
Nem volt szükség arra, hogy meggyőzzenek, mert az UKIP képviselőjeként úgyis az EU összes, az országom számára előírt célja ellen szavazok. Boldog vagyok, hogy ellenük szavazhatok, mert a bioüzemanyagok termelésének fellendülése, amely lényegi része a Bizottság stratégiájának, kulcstényező a világszerte tapasztalható élelmiszerár-emelkedésekben.
A brit kormány tanácsadója, John Beddington azt mondta, hogy valóban problémák vannak a bioüzemanyagok fenntarthatatlanságával. Igaza van. Annyira a globális felmelegedés megszállottjai lettünk, hogy nem vettük észre az igazi elefántot a porcelánboltban - a globális élelmiszerválságot. Például az afrikai gazdák számára már kevesebb terület áll rendelkezésre élelmiszerek termelésére, mivel sokan bioüzemanyagokat termelnek helyette. Ez az esőerdők pusztulásához is vezet, aminek kétségbeejtő következményei vannak. Tehát a kevesebb föld élelemre egyenlő kevesebb élelmiszerrel, de az emberek élelmiszerek iránti kereslete nő, és emiatt elkerülhetetlenül nőnek az élelmiszerárak. Világszerte -és különösen Európában - az élelmiszerárak sokkal gyorsabban nőttek, mint az infláció.
Az EU azzal büszkélkedik, hogy a környezeti kérdésekben vezető szerepet játszik. Átveszi-e a vezetést abban is, hogy felismerje: a bioüzemanyag nem válasz? A bioüzemanyagok nyomják fel az árakat a fogyasztói kosárban világszerte. Mi nyugaton nyögjük, de elviseljük; ám a fejlődő világban ez élet és halál kérdése. Az EU sosem volt a fejlődő világ barátja. Hatalmas halfeldolgozó hajók lehalásszák a nyugat-afrikai tengerek halállományát. A támogatott mezőgazdasági felesleg dömpingje gazdáik sorát fosztotta meg a haszontól, és most, miközben a lakosságuk nő, földjeiket arra használják, hogy a mi autóink az úton maradjanak, ahelyett, hogy élelmiszert termelnének a saját népüknek.
Már most erőszakos élelmiszerlázadások voltak világszerte, kétségbeesett és éhes emberek támadtak meg búzasilókat és szupermarketeket. Egyes országokban katonák vannak az utcákon, hogy vigyázzanak a megmaradt élelmiszerre. Az országon belüli és országok közötti fegyveres konfliktusok kockázata jelentősen megnövekedett az EU politikái következtében - ennyit a békefenntartó Európáról. Mi jár nagyobb haszonnal egy falun élő afrikainak? Egy tele benzintank, vagy egy tele has? Kérem, hallgassanak a józan eszükre, és azonnal változtassák meg a bioüzemanyagokkal kapcsolatos politikáikat.
Peter Baco
(SK) Az emelkedő üzemanyagárak oka az egyébként is természetes módon instabil mezőgazdasági piacok jelenlegi ingatagsága. Ezért a mezőgazdasági politikák fő feladata mindig az volt, és most is az, hogy felszámolja ezt az instabilitást.
Vissza kell emlékeznünk a hét kövér tehén és a hét sovány tehén bibliai történetére: több ezer éve a társadalom már képes volt mezőgazdasági piacait megszervezni, és így megelőzni e piacok ingadozásait, megteremtve Egyiptom számára a prosperitás feltételeit, míg más társadalmakban az élelmiszerek hiánya miatt éhínség és háborúk törtek ki.
Történelme folyamán az emberiség nagymértékben azzal összhangban fejlődött, hogy melyik társadalom tudta elfogadni a mezőgazdasági politikák elsőbbségét. Ám a jelenlegi küzdelmek, amelyeknek a WTO-ban tanúi vagyunk, elsősorban katonai és kormányzási politikákra vagy a nemzetek kereskedelmi és gazdasági érdekeire összpontosítanak; ezek a küzdelmek sajnálatos módon megerősítik, hogy a mai mezőgazdasági politikáknak egészen más prioritásaik vannak.
A mezőgazdasági piacok stabilitásának biztosítása ezért a WTO prioritásává kell válnia, ha bármilyen nemzeti politikának értelmet akarunk adni, beleértve a mi közös agrárpolitikánkat is. Máskülönben, hölgyeim és uraim, egy döglött lovat ostorozunk, és egészen addig ezt fogjuk tenni, amíg a globális élelmiszerválság arra nem kényszerít minket, hogy olyan radikális intézkedéseket hozzunk, amelyek természetesen a gazdák és a társadalom kárára, de a spekulánsok hasznára válna. Ezért a legfontosabb dolog, hogy elég bátrak legyünk ahhoz, hogy a bikát a szarvánál fogva ragadjuk meg.
Mairead McGuinness
Elnök úr, úgy gondolom, hogy ez az egyik legfontosabb vita, amióta képviselő vagyok ebben a Parlamentben. Ám megkérnék mindenkit, hogy függesszék fel fixa ideáikat, téves nézeteiket és talán egyes nézeteiket is, mert a KAP kerülgetése - önmagunk ostorozása annak kapcsán, hogy hol is tartunk - nem oldja meg ezt a problémát.
Senki nem gondolta, hogy ide jutunk - a Bizottság szakértői közül senki nem gondolta, hogy az élelmiszerbiztonság problémává válhat, a kiváló politikai vezetők egyike sem beszélt erről -, de az európaiak hirtelen nagy figyelmet fordítanak az élelmiszerre, és meg vannak ijedve. Hát, talán jókor gyűltünk ma össze itt, mert ennek tudatában talán számításba vehetjük a világ szegényei közül is a legszegényebbeknek valódi igényeit, akiknek e pillanatban borsos árat kell fizetni az élelmiszerekért.
Azzal kezdeném, hogy tennék néhány olyan javaslatot először is európai szinten, amely az eddig felszólalók közül sokakat meg fog ijeszteni. Miközben az árucikkek árai emelkednek, kérem, gondoljanak arra is, hogy a termelési költségek ugyancsak emelkednek. A élelmiszertermeléshez a gazdák üzemanyagot és energiát használnak, és az ő költségeik is emelkednek. A gazdák csak akkor növelik a termelésüket, ha az hasznot hoz, és ez csakugyan problémát jelent. Nézzük csak a műtrágya árát, és annak trendjét. Klímaváltozás - valójában visszaszorítottuk az élelmiszertermelést Európában emiatt. Egyszerre nem lehet kinn is, benn is lenni.
Hadd térjek rá a fejlődő világra. Más alkalmakkor - nem itt, hanem máshol - azt mondtam, hogy Afrikának közös agrárpolitikára van szüksége. Európa így teremtette meg élelmiszertermelésének alapjait - így élelmeztük magunkat -, és rá kell ébrednünk, ahogyan ez ma ebben a Házban történik, hogy nem fektettünk eleget a mezőgazdasági kutatásba, a fejlesztésbe és a tanácsadási szolgáltatásokba.
Megismétlem az álláspontomat: jókor ébresztenek rá minket a magas élelmiszerárak Európában, hogy be kell fektetnünk civilizációnk fontos alapjába, vagyis az élelmiszertermelésbe, és gondoskodnunk kell elsősorban a fejlődő világról. Tehát, miközben aggódom a helyzet miatt, amiben vagyunk, egyben reménykedem, hogy végre teszünk valamit, és komolyan vesszük a globális élelmiszerbiztonságot. De ne szidják a KAP-ot!
Hannes Swoboda
(DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, több objektív tényező járul hozzá, illetve vezet az árak emelkedéséhez. Ott van a spekuláció is, ahogyan azt Schulz úr részletesen kifejtette. Vajon ez azt jelenti, hogy semmit nem csinálhatunk, és tétlenül kell figyelnünk mindezt? Nem hiszem. A biztos úr és a Tanács elnökségének képviselője említettek bizonyos dolgokat. Megkérném most önt, biztos úr, hogy a következő hetekben a kollégáival a Bizottságban dolgozzanak ki egy átfogó tervet, hogy milyen válaszokat adhatunk, mivel a polgárok - nemcsak globálisan nézve, hanem Euróban is - választ szeretnének kapni arra a kérdésre, hogy mit tehetünk, és mit nem tehetünk.
Az egyik dolog a virágzó és fenntartható mezőgazdaság fejlesztése. Ez egy abszolút fontos szempont. Nem szeretném megismételni az elmondottakat, csak hozzátennék egy rövid megjegyzést: a közelmúltban Koszovóban jártunk, ahol sok föld van, ahol mi, az Európai Unió nem teszünk semmit, hogy lehetővé tegyük az ott élő egyszerű embereknek, hogy megfelelő mezőgazdaságot hozzanak létre. Többet kell ezért tennünk a saját régiónkban - a Balkánon, Ukrajnában és más országokban - a fenntartható mezőgazdaság előmozdítása érdekében.
Másodszor: nem mondhatjuk azt csupán, hogy "hát, az árak emelkednek, és ez van”, mert tudjuk, hogy kik a leginkább érintettek. Tudjuk, hogy a szegényebb rétegeknek nagyobb arányban kell a jövedelmüket élelmiszerre költeniük, és ezért sokkal inkább érintettek. Ezért egyértelmű jeleket kell adni az elosztási és a szociálpolitika terén, hogy a béremeléseknél, a különösen nyugdíjemeléseknél az alacsony jövedelmű rétegeket támogassák itt Európában. Természetesen világszerte támogatnunk kell az alacsony jövedelműeket.
Rá kell mutatnunk továbbá, hogy bár szociális békétlenség van, például az éhínségre és hiányra adott reakció természetesen sokkal jobb a demokratikus országokban. A demokratikus fejlődés valamennyi országunkban, de különösen a harmadik világban fontos aspektus a nyomor elleni fellépés szempontjából.
Negyedszer - ahogyan már említették - a spekuláció hatásairól. Azt jelenti ez, hogy nem tehetünk semmit? Európa nem lenne képes például arra, hogy az UNDP vagy a Világbank keretén belül megfelelő raktározással és a raktárkészletek felszabadításával legalábbis részben ne tudná csökkenteni a spekuláció hatásait? Nem mondhatjuk azt, hogy "hát igen, a spekuláció sajnos így működik”, ehelyett át kell tekintenünk, hogy mit tehetünk ezen a területen. Talán ugyanez vonatkozik az olajra és a gázra is; azokon a területeken is van bőven tennivaló.
Ami energiapolitikai céljainkat illeti: nem kellene a gyereket is kiönteni a fürdővízzel. Teljesen igaz, hogy vannak túlzott remények, különösen ami az első vagy második generációs technológiát illeti. Ám éppen itt kell kutatásokat folytatnunk az energia területén, hogy ez a második vagy a harmadik generációs technológiához - ezzel teljesen egyetértek -, és különösen a biomassza és más, káros kiszorító hatásokat nem hordozó nyersanyagok használatához vezessen, amint az ma fennáll. Itt a Bizottságnak is velünk együtt közösen kell gondolkodnia, és nem feladnia kellene a célokat, hanem adaptálnia azokat.
Végül újra a világos és egyértelmű üzenetem: segítsünk a szegények legszegényebbjein - világszerte és Európában -, hogy e nehézségek ellenére hozzájussanak az egészségesebb élelmiszerekhez. Ez a mi fontos szociáldemokrata célunk.
Thierry Cornillet
(FR) Elnök úr, más szónokok ma már részletesen megvitatták ezt a kérdést, de jobb megismételni magunkat, mint ellentmondani egymásnak.
Ha napi egy dollárod van, amiből élsz, és 75 cent csak az élelem, akkor ezután a 40 százalékos áremelkedés után nem tudsz hová menni. Nem tudod átalakítani a kiadásaidat, tehát csökkented az élelmiszeradagodat, nem küldöd a gyermekeidet iskolába, mert pénzbe kerül, és számodra a legfontosabb, hogy enni adj nekik, és aztán jön az összes kapcsolódó társadalmi probléma, ami ezzel jár.
Amit látunk, az emberi probléma az egyén szintjén. Az okok nagyrészt említésre kerültek. Szerintem tartózkodnunk kell attól, hogy ideologikusan értelmezzük ezeket az okokat, mert nem csak egy értelmezés létezik. Nyilvánvalóan lehetséges, hogy a bioüzemanyag az egyik ok, de - ahogyan Daul úr mondta - ez csupán a termelés 2 százaléka és a földterület 1 százaléka, tehát ezt nem kellene túlhangsúlyoznunk.
A klímaváltozás nem feltétlenül ártalmas mindenhol, még akkor sem, ha egyes országokban katasztrofálisak a következményei. Ami a változó étkezési szokásokat illeti, szerintem az, hogy a világ lakossága egyre jobban étkezik, igen jó hír. A spekulációval kapcsolatban pedig, valóban módot kell találnunk arra, hogy megakadályozzuk azt, hogy a nyugati kapitalisták keressék meg azt a pénzt, aminek a vietnami rizstermesztőkhöz kellene jutnia.
A pénzkérdés megoldódik. Természetesen meg fogjuk találni azt a 315 millió eurót, amit hozzáadunk a Világélelmezési Program 2,9 milliárd eurójához. Ám a valódi megoldás, ahogy a biztos úr is említette a jelentésében, a megoldás a termeléssel kapcsolatos kérdésekben rejlik. Javítanunk kell a mezőgazdaságot, a termelékenységet, különösen Afrikában, és ehhez természetesen szükség van befektetésre a hibridkutatásokba, és fel kell hagynunk a GMO-k démonizálásával, mert ez is a megoldás része lehet.
Be kell fektetnünk a képzésbe. Dumont úr mondta, hogy "adj halat az embernek, és etesd egy napig; tanítsd meg halászni, és etesd egy életen át”. Úgy vélem, hogy erre is ez igaz. Mindenekelőtt be kell fektetnünk az infrastruktúrába, mert a mezőgazdaság javítása az öntözés javítását, a szállítás javítását is jelenti, biztosítani azt, hogy az A pontban megtermelt terméket B pontban eladják, és javítanunk kell a tárolást és a hűtőláncot, ha a termékeket exportálni szeretnénk.
Mindenkinek cselekednie kell, nem csak a humanitárius források tekintetében. Minden segélyezési intézkedést - a Nemzetközi Valutaalapot, a Világbankot, az ADB-t stb - igénybe kell venni, hogy a mezőgazdaság újra a fejlesztési stratégia középpontjába kerüljön. Remek alkalom ez arra is, hogy újragondoljuk az élelmiszerbiztonság szerepét a humanitárius segélyek kapcsán. Legyünk őszinték, és ismerjük el: a humanitárius segélyek évei nem csökkentették a függőséget. El kell gondolkodnunk a humanitárius segélyekről, hogy könnyítsünk lelkiismeretünkön. Most nem szabad ideológiai értelmezésekbe bonyolódnunk. Vizsgáljuk meg a külső okokat, mint a népsűrűség, a természeti katasztrófák, a HIV és az AIDS miatti emberveszteségek, és ami ennél is fontosabb, a rossz kormányzás és a humanitárius következmények közötti kapcsolatok.
Janusz Wojciechowski
(PL) Elnök úr, nem olyan régen volt, hogy az Európai Unió fő problémája az élelmiszer túltermelés volt, és a vitáink is elsősorban arról szóltak, hogyan termeljünk kevesebbet. A támogatások termeléstől való elkülönítése, az exportfelárak megszüntetése és a termelési kvóták fenntartása mind segített Európa mezőgazdasági potenciáljának korlátozásában.
A valóság igazolta ezt a politikát. Az élelmiszerválság első jelei gyorsabban jelentek meg annál, mint ahogyan azt bárki is várta volna. Az élelmiszer egyre drágább, és nekünk is egyre kevesebb van belőle, az import egyre drágább és egyre kevésbé biztos. Nagyjából ezek a következményei annak a politikának, amely a mezőgazdasági termelés csökkentésének ösztönzésén alapul.
Alapvetően meg kell változtatnunk a mezőgazdasági politikával kapcsolatos megközelítésünket. Fel kell ismernünk, hogy a mezőgazdaság Európa biztonságának egyik pillére. A fizikai biztonság és az energiabiztonság mellett az élelmiszerbiztonság is alapvető pillére a biztonságnak, ami fontos a népeknek, az államoknak és az egyéneknek egyaránt. Fejezzük be a mezőgazdasággal folytatott játékot. Vegyük észre, hogy az biztonságunk tartópillére, és ezt követően támogassuk Európa élelmiszerbiztonságát, hogy az élelmiszer mindenki számára hozzáférhető legyen.
Claude Turmes
Elnök úr, az agroüzemanyagok nem a fő okai ennek a válságnak, de a nem hatékony első generációs agroüzemanyag termelésének növelése egy ilyen pillanatban nem jó politikai választás, tehát az agroüzemanyag kötelező 10 százalékos aránya egy rossz politikai választás.
Vissza kell emlékeznünk, hogy ez honnan származik. Ez egy kompromisszum volt, az autóipar nyomást gyakorolt a Bizottságra, hogy legyen kevésbé ambiciózus az autók hatásfokát illetően, és kompenzálja ezt a kevésbé ambiciózus politikát magasabb agroüzemanyag-céllal. Ez egy mítosz fenntartása, ami arról szól, hogy egy olyan világban, amelyben kínai és indiai fiatalok milliói álmodnak autóról, azt sugalljuk, hogy továbbra is építhetünk hatalmas limuzinokat, amelyeket agroüzemanyagokkal töltünk meg.
Ez egy korlátozott erőforrásokkal rendelkező bolygón nem lehetséges, tehát sürgetem a Bizottságot, hogy gondolja ezt újra. Legyen ambiciózusabb az autók hatásfoka kapcsán. El kell mozdulnunk az egydimenziós agroüzemanyag-politikától a biomasszából nyerhető energia holisztikus politikája felé, és ott kell a biomasszára összpontosítanunk, ahol hatékonyabb, és ez a villamosenergia- és a hőtermelés. Egyébként ez olcsóbb is az agroüzemanyagoknál, amelyek nem hatékonyak.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Elnök úr, az ENSZ szerint a magas árak valóságos szökőárja több mint 40 ország több mint 100 millió lakosát éhínséggel fenyegeti. A Bizottság és a Tanács tagjai, az EU szegényei számára ez jobban gerjeszti az inflációt, mint az általános infláció. Ezen ok miatt el kell mozdulniuk a felfedezéstől a koordinált közös beavatkozás felé. Nem egy elméleti intézmény vagyunk, amelynek csak az elemzés a feladata. Európai szinten koordinált cselekvésre van szükség. Sürgősen össze kell hívni továbbá az ENSZ Biztonsági Tanácsát is.
Véget kell vetni a KAP folyamatos lebecsülésének. Meg kell változtatniuk a bioüzemanyagokkal kapcsolatos politikájukat, és segíteniük kell abban is, hogy biztosítsák: az élelmiszerárak ne legyenek kiszolgáltatva a felügyelet nélküli piacnak és a profithajhászásnak.
Koenraad Dillen
(NL) Elnök úr, így szól a Le Monde nevű francia újság mai számának szalagcíme: "Ennél nem vehet sokkal többet 1 euróért”. A növekvő élelmiszerárak, az infláció és a növekvő olajárak kikezdik a családi költségvetést. A recesszió társadalmi következményei egyre inkább éreztetik hatásukat. A Le Monde elemzése kétségtelenül vonatkoztatható más tagállamokra is. Egyesek ebben a vitában már rámutattak arra, hogy túl gyakran feledkezünk meg arról, hogy a vásárlóerő-probléma Európa számára is problémát jelent. Mind üdvözöljük a szolidaritást a harmadik világgal, magamat is beleértve. Ám ahogyan a régi mondás tartja: a jótékonykodás otthon kezdődik. Ha ezt elfelejtjük, akkor az európaiak elfordulhatnak egy olyan politikától, amit nem értenek meg, különösen, ha nem rájuk szabták.
Hallottunk mindent: a Bizottság követi a helyzetet. A Bizottság sürgősségi segélyek százmillióit juttatta a leginkább érintett embereknek. Ezeket a jó szándékú cselekedeteket üdvözölnénk, ha nem tükröznék a Kurieren am Symptom tipikus európai betegségét. E ponton csak két ellentmondásra mutatnék rá. A Bizottság azt állítja, hogy mindent megtesz, amit csak lehet a vásárlóerő csökkenésének megállítására. Ám hogyan fogják elmagyarázni azoknak az európaiaknak, akik fenn szeretnék tartani a vásárlóerejüket, hogy ők fizetnek az ambiciózus, évenként és családonkénti 200 eurós klímatervért? Hogyan szándékoznak a bioüzemanyagokat fejleszteni az energiaszükségleteink kielégítéséhez, és ugyanakkor megküzdeni az élelmiszerhiánnyal is? Ez csak két eleme egy nagy vitának, amelyre túl kevés figyelmet fordítanak.
Andreas Schwab
(DE) Elnök úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, a vita messze előrehaladt. Ezért két kérdésre összpontosítanék. Úgy vélem, Schulz úrnak teljesen igaza van, amikor rámutat, hogy a piacok - különösen a tőke- és a befektetési piacok - igen erőteljesen reagáltak a növekvő bizonytalanságokra, amely nem csupán a jelzálogpiaci válságot követően, és nem csupán az utóbbi hónapokban Európában alakult ki, és ezért több befektető hosszú távú és megbízhatóbb befektetésekre váltott. Ez végső soron világszerte drámai következményekkel jár a fogyasztók számára, mert többek között az élelmiszerárak is állandóan emelkednek.
Ha vetünk egy pillantást például a nyersanyagalapokra, megállapíthatjuk, hogy az utóbbi években néhány nyersanyagalap nyeresége 30 százalékkal növekedett. Ám az természetesen nem vág egybe az igazságos világról, a fenntartható politikáról alkotott elképzeléseinkkel, hogy először is felhajtjuk az árakat, hogy a tőkepiac felhajtja a nyersanyagok és az élelmiszer árát, és hogy ennek nyomán szolidaritást próbálunk vállalni Dél-Afrika és Dél-Amerika nemzeteivel, hogy az ismét megfelelően drága termékeinket oda exportálhassuk.
Helyénvaló, hogy megpróbálunk az Európai Központi Bankhoz és a nemzetközi tőkepiacokhoz apellálni, hogy tegyenek meg mindent, amit tudnak, hogy növeljék a bizalmat a meglévő, megszokott befektetési lehetőségek iránt, hogy a befektetők visszataláljanak ezekhez a stratégiákhoz, ezekhez a befektetési lehetőségekhez. Sajnos Schulz úr semmilyen jelzést nem adott arra vonatkozóan, hogy ez miként valósítható meg. Úgy vélem, nem vagyunk tehetetlenek, tehát vannak lehetőségeink, de mindenekelőtt azt a benyomást kell keltenünk, hogy az Európai Központi Bank központi szerepet játszik itt.
A második kérdés, hogy szerintem óvnunk kell az aránytalan pánikkeltéstől. Az élelmiszerárak emelkedése jelenleg természetesen jelentős - képviselőtársunk is rámutatott erre -, és még az európai fogyasztók számára is igen jelentős hatással van, és a háztartások számára is drasztikus változást jelent. Ennek ellenére úgy vélem, a mi kötelességünk, hogy kitartóan a különféle energiaforrások realitásokon alapuló körüljárása mellett szálljunk síkra ebben a Parlamentben is - egyes képviselőtársaim is említették ezt -, ha valóban magunkévá akarjuk tenni ezeket a célokat.
Josep Borrell Fontelles
(ES) Elnök úr, a pénzügyi és az ingatlanválság északon és az élelmiszerválság délen a szabályozatlan globalizáció minden ellentmondását bemutatta.
A piacok egyszer csak spekulációkba kezdek az élelmiszertermékekkel, mivel ott hatalmas haszon van. Amikor a rizs ára hét hét alatt 400 dollárról 1000 dollárra emelkedik, akkor nincs annyi bioüzemanyag, amennyi igazolni tudná ezt a hatalmas áremelkedést. Ez nem más, mint a piac, a szentséges piac, amely a lakásépítéseken spekulálva milliókat kergetett adósságba, és most az élelmiszeren kezdett spekulálni, mert pénzt kell csinálni: 1000 dollár egy tonna rizsért!
Ennek semmi köze ahhoz a racionális strukturális problémához, amit a kínaiak növekvő keresletével, vagy a szárazság miatti hiánnyal lehet igazolni.
A világnak valamivel kevesebb piacra és még egy kis szabályozásra van szüksége. A globalizáció nem folytatódhat olyan szerencsétlenségeken keresztül, amelyek a mostanihoz hasonló katasztrófákat okoznak; kormányozni kell, és a globalizáció kormányzása ma többek között az afrikai mezőgazdasága termelési kapacitások növelését jelenti.
Amint a biztos úr említette, és teljesen igaza van, egy olyan kontinens, mint Afrika, nem importálhat élelmiszert. Afrikának önfenntartóvá kell válnia, és hogy elérjük ezt, több politikán változtatnunk kell, hogy lehetővé tegyük számukra a termelékenység növelését, segítsünk nekik abban, amit ők tudnak csinálni, és amit csinálhatnának, ha a piaci körülmények - már megint a piacok - nem lennének olyanok, hogy a versenyképesség keresése, kerül, amibe kerül, hatalmas emberi tragédiák okozója.
Haiti az ott fogyasztott rizs 80 százalékát importálja. Néhány éve teljesen önellátó volt. Miért kezdett hirtelen olyan rizst importálni az Egyesült Államokból, amelyet ott erőteljesen támogatnak? Miért tettük ki ilyen szélsőséges függő helyzetnek? Igaz, hogy a bioüzemanyagok az amerikai kukorica árának emelkedését okozták. Ha a termelés 30 százalékát eltérítik, az árak nyilvánvalóan ingadozni fognak.
A búza ára azonban nem változott a bioüzemanyagok hatására: 1 százalék nem okozhat ilyen mértékű változásokat. Nem állíthatjuk le az alternatív folyékony üzemanyagok technológiai fejlesztését, ami lehetséges, hogy az egyedüli alternatíva. Kerüljük el a túlzott eltérítést, de ne öntsük ki a gyereket a fürdővízzel együtt, vagy ne keressünk bűnbakokat olyan problémákra, amelyeket nem technológiai változások vagy a kereslet változásai okoznak, hanem spekulációs mozgások, amelyeket a világnak nem szabadna engednie, és amelyek ellen nekünk, minden politikai erővel együtt harcolnunk kellene.
Niels Busk
(DA) Elnök úr, amióta 1957-ben bevezették, a közös agrárpolitika bőséges mennyiségű élelmiszerrel látott el minket méltányos áron. Ám a fogyasztóknak a növekvő kereslet miatt ma a kenyér és tej árának jelentős emelkedésével kell szembenézniük, különösen azért, mert több éve gyenge volt a termés világszerte. Az európaiak kezdik észrevenni ennek pénzügyi hatásait, és a kevésbé szerencséseket ez már most nehéz helyzetbe hozza. A legszegényebb fejlődő nemzetek, illetve az élelmiszerimporttól függő fejlődő nemzetek számára ez a helyzet teljes mértékben fenntarthatatlan. Ellenben azon fejlődő országok számára, amelyek élelmiszert exportálnak, a magas árak hasznosnak bizonyulnak, hiszen nőnek a bevételeik.
Kiemelném azt a tényt, hogy meg kell különböztetnünk a kínálati hiányt és a magas árakat. A kínálati hiányt bizonyos mértékig komolyan kell vennünk, és választ kell adnunk rá. Ám nem hinném, hogy amíg egy liter kóla több kerül, mint egy liter tej, addig a tej ára irreálisan magas lenne. A Világbank véleménye szerint az élelmiszer iránti kereslet 60 százalékkal fog növekedni a 2030-ig tartó időszakban, főként a kereslet növekedése miatt, amelyet például Kína és India támaszt, ahol az élelmiszer iránti kereslet a gazdagodással arányosan növekszik. Meg kell jegyezni továbbá, hogy a mi gabonakészleteink is az utóbbi 60 évben a legalacsonyabbak - a készletek kritikusan alacsony szinten vannak. Egy újabb gyenge termés 2008-ban olyan élelmiszerhiányhoz vezethet, amiről korábban senki nem gondolta volna, hogy lehetséges.
Értékelnünk kell a helyzet komolyságát; kereskednünk kell, és meg kell ragadnunk a rendelkezésünkre álló lehetőségeket. Meg kell találnunk a környezeti igények és a kereslet kielégítéséhez szükséges mennyiségű élelmiszer közötti helyes egyensúlyt. Ebben az összefüggésben nem tehetünk lépéseket előre anélkül, hogy megvitatnánk a biotechnológia kérdéseit, és objektív információkkal szembeszállnánk a génmódosított élelmiszerek ellen folyó félelemkampánnyal. Véleményem szerint a biotechnológia a jelenlegi helyzetben számos lehetséges megoldást kínál. A GMO-pánik olyannyira uralkodó Európában, hogy teljesen abszurd következményei vannak. Ahelyett, hogy takarmányt importálnánk szójabab és kukorica formájában, olyan gabonatermékekkel etetjük az állatainkat, amelyek emberi fogyasztásra is alkalmasak lennének. Az, hogy egyesek a bioüzemanyagokat hibáztatják az emelkedő élelmiszerárakért, ugyancsak a tények nem megfelelő ismeretéből ered, mivel élelmiszerterményeket általában nem használnak bioüzemanyagok előállítására Európában.
Sok megfelelő eszköz áll rendelkezésünkre. Először is, és elsősorban fel kell használnunk a mezőgazdasági ipart, amely késznek mutatkozik válaszolni a kihívásra. Fejlesztenünk kell a mezőgazdasági ipart, ahelyett, hogy hanyatlani hagynánk, márpedig az utóbbi évek politikái ezt okozták. Meg kell őriznünk azokat a környezeti előnyöket, amiket elértünk, több lehetőség is rendelkezésünkre áll azonban, hogy megőrizzük ezeket az előnyöket, miközben növeljük a termelést. Például politikai döntéshez köthetnénk, hogy mennyi műtrágyát szórunk szét a kukoricaföldeken. Természetesen tényszerű és objektív szempontoknak kell érvényesülnie.
Zdzisław Zbigniew Podkański
(PL) Elnök úr, évszázadunk derekára a bolygónkon élő emberek száma meg fogja haladni a 9 milliárdot. A népesség növekedése mellett látni fogjuk az élelmiszerek iránti kereslet növekedését; élelmiszerből már most sincs elég - nem csak a harmadik országokban, hanem az európai országokban sem. Európa és a világ várhatja a nagy élelmiszerválságot.
Az Unió közös agrárpolitikája, amely rendeleteken, tiltásokon, kvótákon és kontingenseken alapul, azt jelentette, hogy néhány államnak hasznot hoz az élelmiszerválság, míg mások vesztenek rajta. Ezzel csupán néhány EU-tagállam jár jól. Sajnos a nagy többség veszít, és köztük van Lengyelország, amely egészen a közelmúltig az EU harmadik legnagyobb élelmiszertermelője volt, a múltban lakosságának kétszeresét látta el élelemmel.
Az élelmiszerhiány együtt jár a magasabb élelmiszerárakkal. A Világbank szerint az utóbbi három évben az élelmiszerárak összességében 83 százalékkal emelkedtek; még mindig emelkednek, és ez így lesz a jövőben is.
A Nemzetközi Valutaalap, a Világbank és számos ország kormánya tudatában van annak, hogy az élelmiszerhiány az emberek biológiai biztonságát fenyegeti. Számos képviselő - közöttük több lengyel - beavatkozását követően az Európai Unió felszabadított 2 900 000 hektár korábban parlagon hagyott földet, és a tejkvótát megnövelte 2 százalékkal. Ám ez sem oldotta meg a problémát. A EU szűklátókörű agrárpolitikája változatlan maradt. Feldolgozó üzemeket zárnak be, csökkennek a megművelt területek, fák nőnek a szántóterületeken, és más olyan intézkedéseket is hoznak, amelyek korlátozzák az élelmiszertermelést.
Ki fog minket a jövőben egészséges és olcsó élelmiszerrel ellátni? Az amerikai termelők mindenképpen, bár a termékeik nem egészségesek, mivel génmódosítottak. Miért várunk hát? Azt már bizonyára tudjuk, hogy az EU agrárpolitikája, amely jelenlegi formájában bizonyos érdekcsoportok elvárásainak felel meg, a semmibe vagy az EU biológiai biztonságának elvesztéséhez, és a globális helyzet romlásához vezet. Ezért nemcsak felül kell vizsgálnunk a közös agrárpolitikát, hanem a megkötött szerződések újratárgyalására és a jövő számára új megoldásokra is szükség van.
Marie-Hélène Aubert
(FR) Elnök úr, az Európai Unió, a nemzetközi közösség, a Nemzetközi Valutaalap és a Világbank riadót fújtak és egyesítik erőiket, ami jó dolog a jelenlegi élelmiszerválságra tekintettel. Ám úgy viselkednek, mint a piromániás tűzoltók.
Mindazonáltal azt gondolom, felül kell vizsgálnunk az utóbbi húsz évben északon és délen alkalmazott politikákat: a vezető nemzetközi pénzintézetek által végrehajtott strukturális kiigazítási terveket, amelyek aláásták az államok saját gazdaságukon belüli szabályozási és szervezési képességét; a mezőgazdaság iránti érdeklődés csökkenését és hiányát a fejlesztési segélyezés összefüggésében; a deregulációt, a globális kereskedelem és a pénzügyi áramlások hirtelen liberalizációját, amely az ökológiai és szociális dömping és spekuláció egy formájához vezetett. Kényelmetlenül érzem magam amiatt, hogy tanácsokat adunk és megoldásokat ajánlunk, miközben nem vettük kritika alá mindazt, ami az utóbbi évtizedekben történt.
Ezért, ahelyett, hogy az élelmiszerbiztonságról beszélnénk, lehetővé kellene tennünk az érintett országoknak, különösen Afrikában, hogy fejlődésnek indítsák saját mezőgazdaságukat, megszervezzék a saját regionális piacaikat, és meg kell védenünk őket, igen, valamilyen módon védenünk kell őket úgy, ahogyan azt az Európai Unió tette, amikor létrehozta a közös agrárpolitikát. Hogy ezt megtegyük, jobban kell figyelnünk a gazdák társulásaira ezekben az országokban, amelyek cselekszenek, amelyeknek vannak ötleteik, amelyeknek egyszerű igényeik vannak, és azok megvalósítását nem feltétlenül túl nagy forrásokkal támogathatnánk. Először is kezdjük azzal, hogy meghallgatjuk a helyi embereket, akik olyan kezdeményezések egész sorozatát javasolják, amelyek megérdemlik a bátorítást és a támogatást, különösen az Európai Uniótól.
Diamanto Manolakou
(EL) Elnök úr, minél ádázabb a munkások kizsákmányolása, annál nagyobb a kevesek kezében felhalmozott gazdagság. Ilyen a kapitalizmus. Az éhezők tiltakozásain Afrikától a Közel-Keletig, Délkelet-Ázsiától Latin-Amerikáig egy a jelmondat: "éhesek vagyunk!”.
A tiltakozásokat véresen elnyomták Egyiptomban, Szomáliában, Bangladesben, Indiában és másutt. Emberek haltak meg vagy sebesültek meg, és százakat tartóztattak le. Haitin, amely már most imperialista erők megszállása alatt áll, az elnyomók az ENSZ békefenntartói voltak, akik gyerekekre is lőttek. Mert az imperializmus nem kevesebb, mint megszállás, kisajátítás és leigázás. A tiltakozásokon tapasztalható düh oka nem csak az élelmiszer, a benzin vagy a bioüzemanyag ára; ez a nép tiltakozása a szegénység és a megaláztatás ellen, amit a kapitalista barbárság súlyosbít.
Az imperialista szervezetek és szövetségek aggódnak az éhséglázadások miatt; olyan intézkedéseket követelnek, amelyek alig különböznek azoktól, amelyek milliók éhhalálát okozzák. Az önök intézkedései töredékesek. Önök nem akarják az alapvető emberi szükségleteket kielégíteni, és ezeknek az intézkedéseknek sem ez a célja, mert ha így lenne, akkor önök kevésbé lennének gazdagok. Van egy megoldás. Csak a valódi engedetlenség és ellenállás vezethet el a kapitalizmus kizsákmányoló barbarizmusának megdöntéséhez.
Luca Romagnoli
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, nem értek egyet azzal, ami a hirtelen megemelkedett élelmiszerárakkal kapcsolatban elhangzott. Nekem abszurdnak tűnik, hogy bárki azt gondolja, hogy úgy fogjuk élelmezni a fejlődő nemzeteket, hogy élelmiszerek helyett üzemanyagok alapjául szolgáló növényeket termesztetünk velük. Egyáltalán nem támogatom a GMO-párti lobbit, mert a bioüzemanyag egy dolog, míg az élelmiszer egy másik, és ami különösen aggaszt, az a szabadalmak és vetőmagok feletti Európán kívüli monopólium, ami sokakat erősen függővé tesz az egyesült államokbeli és európai gazdáktól.
Véleményem szerint az áremelkedés nem a klímaváltozás vagy a drága üzemanyagok következménye, mert ezek - bár éreztetik hatásukat - nem felelősek olyan mértékben, mint ahogyan azt egyesek állítják; más dolgok mellett rá kell mutatni arra, hogy az euró/dollár árfolyama is igen kedvező. Ehelyett meg vagyok győződve arról, hogy az elosztási szektor spekulációi okozzák ezt, különösen a nagykereskedők, különben mivel magyarázzák azt, hogy az utóbbi hét évben Olaszországban alig változtak a mezőgazdasági termelői árak, és annyira biztosan nem, amennyire a fogyasztói árak emelkedtek?
Olaszországban vagy a multinacionális kiskereskedelmi láncok illetve szövetkezetek spekulációs kartellstratégiát alkalmaznak, teljes mértékben a fogyasztók kárára. A vásárlóerő véleményem szerint csak akkor áll helyre, ha moratóriumot mondanak ki a fogyasztói árakra. Egyetértek: a kevesebb piac, a kevesebb verseny és a kevesebb globalizáció segíti a termelékenységet és a fogyasztást. Ezért a Tanács és a Bizottság nyilatkozata ellen fogok szavazni.
John Bowis
Elnök úr, az utóbbi harminc évben bizonyos mértékű stabilitást tapasztalhattunk az élelmiszerek kérdésében a világban, de mára ennek vége. Drámai módon, hirtelen, és sokkolóan lett vége. Látjuk a haiti élelmiszerlázadásokat - húsz ember meghalt, és a rizs, a bab és a gyümölcs ára egy év alatt 50 %-kal emelkedett.
A probléma részben természetesen a népességnövekedés: az én életemben a világ népessége két és fél milliárdról hat és fél milliárdra emelkedett. Ebben a kérdésben nem tehetünk túl sokat. Ez részben egyes országok, például Kína új gazdagságának következménye, ahol a kereslet például a csokoládé iránt évente 15 százalékkal növekedik, és ez a kínálat szempontjából nem fenntartható. Ebben a kérdésben sem tehetünk túl sok mindent.
Ez részben a klímaváltozás, az elsivatagosodás, a csapadékeloszlásban bekövetkezett változások, a gyakoribb áradások és más hasonlók következménye, és ezek kapcsán próbálunk tenni valamit. Van egy intézkedéscsomagunk, ami ezzel foglalkozik, és persze olyan intézkedéseink is vannak, amelyekről ma hallottunk a biztos úrtól: élelmiszersegély és mezőgazdasági támogatás a legszegényebb országoknak.
Ám ez részben a bioüzemanyagokért való tülekedés következménye is: az EU-nak a közlekedési üzemanyagokban ezek 10 százalékra való növelésére vonatkozó javaslata; Amerikában a gabonafélék 30 százalékából lesz etanol, ami csökkenti az élelmiszertermelésre rendelkezésre álló területek méretét, és felhajtja a kukoricaliszt árát.
Láttuk ennek következményeit, amelyekre rámutattak Jean Ziegler emberiség elleni bűntettről szóló nyilatkozatai. Ez talán túlzás, de valamennyi igazság van benne, és bizonyára igaz, hogy jobb lenne a második generációs bioüzemanyagokra alapozni. A közlekedésben kedvezőbb lenne faalapú, mintsem folyékony bioüzemanyagokat használni. Ha ezt tesszük - nem monokultúrában -, akkor lehetséges, hogy a bioüzemanyagok is a megoldás részei lesznek. De jelenleg nagy a kockázata annak, hogy azok inkább a probléma részei.
Luis Manuel Capoulas Santos
(PT) Mindannyian tudjuk, hogy Európát és a világot váratlanul és védtelenül érte egy olyan probléma, amely méretéből és gazdasági, valamint humanitárius következményeiből adódóan sokoldalú megközelítést és választ igényel európai és nemzetközi szinten egyaránt. Ez nyilvánvalóan nem mezőgazdasági kérdés, de egy olyan probléma, amelyet a mezőgazdaság nélkül nem lehet megoldani.
Tudatában vagyunk a különböző okoknak, de messze vagyunk attól, hogy átlássuk, ezek közül melyik milyen mértékben járul hozzá a jelenlegi helyzethez: a kereslet egyértelmű emelkedése, a bioüzemanyagok, a világ számos pontján tapasztalt rossz terméseredmények egyszerű egybeesése, a klímaváltozás hatása, vagy az előző okokból következő puszta spekuláció? A Bizottságnak cselekednie kell, hogy válaszokat adjon nekünk, gyorsan és alaposan. Megnőtt továbbá a KAP állapotértékeléséről szóló elnapolt vita, valamint a WTO-tárgyalások elmélyítése és felgyorsítása jelentősége
Mint politikai döntéshozókat, ez a válság arra kényszerít minket, hogy válaszoljunk bizonyos kérdésekre, amelyeket így emelnék ki: elég hatékony-e a közös agrárpolitikában fokozatosan alkalmazott liberális modell ahhoz, hogy ezt a problémát megoldja? Hogyan termelhetünk többet anélkül, hogy kockáztatnánk az erőforrások fenntarthatóságát, és milyen alternatívák vannak, különösen a takarmányozásban? Milyen új intervenciós mechanizmusokat alkalmazzunk, hogy megakadályozzuk azt, hogy a stratégiai készletek helyét átvegyék a spekulatív magánfelvásárlások? Helyesek-e az Európai Unió és a nemzetközi intézmények együttműködési politikájának prioritásai?
Gyorsan cselekednünk kell, hogy elkerüljük a még váratlanabb, sőt akár még rosszabb helyzeteket. A szocialisták, és különösen a mezőgazdasági kérdésekben részt vevők tisztában vannak a felelősségükkel, és készen állnak arra, hogy részt vegyenek ebben a vitában, és hozzájáruljanak a hatékony megoldások megtalálásához egy olyan kérdésben, amely - úgy tűnik - gyorsan az egyik legfontosabb globális üggyé válik.
Andrzej Tomasz Zapałowski
(PL) Elnök úr, a népesség globális növekedése és a fogyasztás minőségi növekedése a fejlődő országokban alaposan elszabadította az élelmiszerárakat. Ezt előre lehetett látni. Nem szabadna ennek sokkolnia minket. Ez a probléma a népességszám további emelkedésével csak nőni fog, és amiatt is, mert nagyobb a fejlődő országokban az emberek igénye a genetikailag nem szennyezett jó élelmiszer iránt, és világos, hogy ez jelentősen drágább lesz.
Eközben, ahelyett, hogy azt kérdeznénk, hogyan csökkenthetnénk az élelmiszerárakat az EU-ban, a régi tagországok költséges mezőgazdaságát támogatjuk, miközben az újonnan belépett országokban az egészséges élelmiszerek olcsóbb termelését csak korlátozottan támogatjuk, és ez nyilván korlátozza a termelés növekedését ezekben az országokban. Európa előtt áll a lehetőség, hogy kiegyenlítse a negatív kereskedelmi mérlegét az olyan országokkal szemben, mint Kína és India, mivel az életszínvonal ezekben az országokban folyamatosan emelkedik, és a népességszám nyakló nélkül növekszik. Nekik sokkal több élelemre lesz szükségük.
Horst Schnellhardt
(DE) Elnök úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, két hír a mai vitához. Először is, erőszakos tiltakozások voltak a magas élelmiszerárak ellen Haitin, Bangladesben, Egyiptomban és más országokban. Másodszor, az európai gazdák ősszel tiltakoznak a tejágazatban mutatkozó áresés ellen. Látszólag két ellentétes hír, de mindkettő ugyanannak a kérdésnek a része, és azt bizonyítják, hogy a válságnak sok oldala van. Egy intézkedéscsomagra van szükségünk, mert komolyan kell venni az élelmiszertermelők és kereskedelmi láncok hatására a protekcionizmushoz való folyamodás kísértését, és a politikát itt kell kijelölni.
Borrell úrral ellentétben nem hinném, hogy szabályoznunk kellene, hanem nagyobb versenyt kell biztosítanunk. Ez a kulcs! Ezért nem látom a gyakran idézett kapcsolatot az élelmiszerárak és a megújuló nyersanyagok termesztése között. Ez túlzó, és nem célravezető. Tény, hogy nőtt az élelmiszer iránti igény, különösen Kínában és Indiában. Ezt nem kerülhetjük meg, de ennek ellenére ki kell mondanunk, hogy nincs akkora élelmiszerhiány, ami ezt az áremelkedést indokolná.
Mégis azt gondolom, hogy intézkedéseket kell hoznunk, hogy az élelmiszertermelést növeljük. A gazdálkodóinknak biztosított támogatások kifizetését is ehhez kell igazítanunk. Úgy vélem, hogy a mezőgazdasági politikánk felülvizsgálata hibás lépés; tovább kell fejlesztenünk azt, és ez egy fontos alapelv.
Meg kell azonban egyszer néznünk a saját jogszabályainkat is, hogy azok megfelelőek-e a termelés növelése szempontjából. Sok olyan rendeletünk van, amely korlátozza a műtrágya- és növényvédőszer-felhasználást, ami a víz keretirányelvnél okoz feszültséget. Ez most nem okoz áremelkedést. Itt ismét el kell gondolkodnunk azon, hogy szükség van-e jelentős fejlesztésekre.
A területpihentetés kérdését is újra kell gondolni. Meg kell szüntetni a területpihentetést. Ezeken a területeken élelmiszert kell termelnünk.
Alain Hutchinson
(FR) Elnök úr, a jelenlegi élelmiszerválságra tekintettel az Európai Bizottság éppen bejelentette, hogy jelentősen megnöveli a sürgősségi élelmiszersegélyeket. Ez kitűnő hír, de a Bizottság főleg akkor mutatja majd meg, hogy megértette a válság méreteit, ha ezekre a strukturális okokra koncentrál, és ha elismeri, hogy a Bizottság és az EU egyaránt teljes mértékben felelős azért, ami ma történik.
Mi, európai szocialisták a jelenlegi válságban nem látunk semmi sorsszerűt; ez egyedül az északi országok által több területen hozott egyértelmű politikai döntések következménye. Meg kell értenünk, hogy miközben az emberek zavargásokban vesznek részt és éhségtüntetések vannak - és ki hibáztathatja őket -, a Bizottság, amely különböző véleményeket hallat, a mezőgazdasági exportot a déli kistermelők millióinak kárára továbbra is támogatja, és ők nem képesek versenyezni ezzel.
Tartsuk szem előtt, hogy egyesek az Európai Unión belül csökkentik a fejlesztési segélyek összegét, miközben továbbra is ígérgetnek, és pont az ellenkezőjét állítják. Emlékeznünk kell arra is, hogy a Bizottság további úgynevezett gazdasági partnerségi megállapodásokat akar az AKCS-országokra erőltetni, a világ legszegényebb országaira; olyan megállapodásokat, amelyeket ők nem szeretnének, mert egyértelmű számukra, hogy ezek a megállapodások jövőbeli válságok csíráit hordozzák magukban.
Hosszú a listája azoknak a döntéseknek, amelyekben az Unió és az Európai Bizottság folyamatosan és nyilvánvalóan ellentmond a fejlesztési együttműködés kinyilvánított céljainak. Mit mondhatunk többet a rendszerről, a mi rendszerünkről, amelyben a rizs vagy búza biztos befektetéssé lettek? Tényleg tisztességes azt látni, hogy az európai bankok olyan befektetéseket ajánlanak az ügyfeleiknek, amelyek az áruk és az élelmiszerek árának emelkedésére spekulálnak?
Tétlenek maradunk, és elfogadjuk azt a tényt, hogy milliókat kényszerítünk éhezésre, csak hogy mi környezetbarát autókkal utazgassunk, és örüljünk a zöld területeinknek? Nem, nem teszünk ilyet. Ezért kérünk nagyobb kohéziót az Európai Unió különféle politikái között, és ezért lobbizunk a Bizottságnál és Barroso úrnál, hogy fejezzék be a bioüzemanyagok hajszolását, dolgozzanak egy olyan moratórium bevezetésén, amely hasonlatos ahhoz, mint amit Ziegler úr a felhasználásra és a termelésre vonatkozóan is ajánlott az ENSZ-nek, ha a bioüzemanyagok az élelmiszertermeléssel versenyeznek.
Végül tájékoztatnám Cornillet képviselőtársamat, hogy a halas mondás Mao Ce-tunghoz kötődik, nem René Dumont-hoz.
Maria Martens
(NL) Elnök úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, azt mondták, hogy minden nap körülbelül 850 millió ember szenved az éhezéstől vagy alultápláltságtól. Az érdekes dolog az, hogy ezen emberek nagy része vidéken lakik, és képzeljék el, maguknak termelnek élelmiszert. Ez bizarr. Itt valami nagyon elromlott. Elképesztő élelmiszerár-emelkedés tanúi is vagyunk. Ez sok fejlemény következménye, amelyeket már részleteztek. Növekvő jólét Kínában és Indiában, növekvő kereslet a hústermékek iránt, az Európában és Egyesült Államokban megfogalmazott bioüzemanyag-célok, emelkedő energiárak... a lista folytatódik. A Világélelmezési Programnak az idén további 7 millió dollárra van szüksége ahhoz, hogy ugyanannyi emberen segítsen, mint tavaly. Mindez mérhetetlen következményekkel jár a legszegényebb emberek számára.
Új stratégiákra van szükség, mindenekelőtt rövidtávon. A közeljövőben pótolnunk kell a létező Világélelmezési Program deficitjét. Boldog vagyok továbbá a biztos úr ígérete miatt, amely további erőforrásokat ígér ahhoz, hogy ezt elérjük, például az élelmiszersegélyre szánt kiadások előrehozatalával, ami előreláthatóan az év későbbi szakaszában várható, és a humanitárius segélytartalékok igénybevételével.
Ám a kitűnő mondás szerint a megelőzés hatásosabb, mint a gyógyítás. Ezen oknál fogva át kell tekintenünk különösen a hosszú távú politikai intézkedéseket. Hogyan biztosíthatjuk, hogy a fejlődő országok rendelkezésére álljanak biztos élelmiszerforrások? Hogyan mozdíthatjuk ezt elő, és hogyan adhatunk teret neki? Tudjuk, hogy a mi politikáink közül, vagy az IMF vagy a Világbank politikái közül melyik támogatja az élelmiszerbiztonságot, és melyik jelent veszélyt rá? Nem tehetünk többet a saját agrárpolitikánkkal? Megkérdezem a Bizottságtól, hogy eddig, az utóbbi években milyen mértékben határozta meg a munkaprogramja jellegét az élelmiszerbiztonság, hiszen végső soron nem derült égből jött a globalizáció.
Azzal kapcsolatban, hogy a megelőzés hatásosabb, mint a gyógyítás, a Hunger Project nevű, az integrált megközelítésével már most számos országban kiváló, hosszan tartó sikereket elért nemzetközi szervezet sikerreceptjére hivatkoznék. Rámutatnék továbbá az EU-Afrika közös stratégia végrehajtására. A stratégia különös figyelmet szentel az afrikai mezőgazdasági szektor fejlesztésében való partnerségnek. Kérdésem az, hogy a Bizottság e tekintetben milyen tevékenységet folytat.
Reino Paasilinna
(FI) Elnök úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, az energiaszektor egy rendkívüli etikai természetű kihívással áll szemben. Az energia és a kenyér szembekerültek egymással. Ez nem más, mint a gazdagság és a szegénység közötti különbség.
A spekuláció következménye, hogy a gabona ára gyakorlatilag az olaj árához kötődik. Minél drágább az olaj, annál inkább üzemanyagként fogják felhasználni a gabonát, ha csak be nem avatkozunk. Most körülbelül a gabona 2%-át használják fel bioüzemanyagok előállítására, de ez a szám emelkedik. Az OECD és az Egyesült Nemzetek becslése szerint, ha az olaj ára eléri az 56 dolláros szintet, az élelmiszercélú gabonatermelés néhány százalékponttal csökkenne, míg a gabona, tehát az élelmiszer ára 10 százalékkal emelkedne. Mi lenne, ha az olaj ára tovább emelkedik, és eléri a 100 dollárt, ahol jelenleg van? Sürgős szükségünk van nemzetközi normákra és megállapodásokra, hogy megállíthassuk az élelmiszerárak növekedését, és a kenyérgabona négykerekűek meghajtására szolgáló gabonáként történő felhasználását.
Elképzelhetünk mindenféle fenyegető forgatókönyveket, de van jó hír is. Oroszország olyan terven dolgozik, amellyel versenyképes megújuló energiát kínál az európai piacra. Ez a vízi energiát, a víztartalékok és az erdők biomasszájának nagyobb, sőt a világon a legnagyobb mértékű felhasználását jelenti.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Elnök úr, biztos úr, igencsak azon a véleményen vagyok, hogy egy komoly problémával nézünk szembe. Azonban azt a határozott tanácsot adom, hogy ne öntsük ki a gyereket a fürdővízzel együtt, hanem igazán nézzünk utána, hol vannak a valódi okok.
Meg vagyok lepődve azon, hogy ez az élelmiszerről szóló vita ennyi képviselőtársamnak milyen meglepetést okozott. Az utóbbi 20 évben a világ népessége folyamatosan nőtt; minden évben 80 millió emberrel többen vagyunk. Aki most meg van lepődve, annak meg kell kérdeznie magától, hogy merre járt az utóbbi időben.
Meg kell keresnünk azokat a pontokat, ahol tudunk tenni valamit, és ahol valószínűleg nem tudunk tenni semmit. Úgy vélem, hogy az egyik kifogásolható pont a gabona és kakaótermékekkel kapcsolatban folytatott világméretű tőzsdei spekulációk kérdése. A tőzsde likviditása nagy, és a spekulánsok a részvények helyett inkább a nyersanyagokba szállnak be. Ez természetesen oda vezet, hogy az árak emelkednek, és emiatt az emberek szenvednek, egyébként az európai állattartó gazdák is. Határozott intézkedéseket kell hoznunk ebben a kérdésben.
Az export-visszatérítés kedvesek a szívünknek, és mindenki azt mondja, hogy most el kell törölni. De ezt már megtettük, és 2013-ban kifut. Ne felejtsük el azonban közölni az amerikaiakkal, hogy nekik is meg kell szüntetniük az élelmiszersegélyeket, mert csak akkor fog működni ez az eszköz, ha együtt cselekszünk. Ha ez működni fog, akkor a világ bonyolult országaiban irányítanunk kell az agrárpolitikát és a mezőgazdasági termelést. Ezért stabil politikai viszonyokra van szükségünk ezekben az országokban. A rossz igazgatás csalódást kelt sok gazdában, a tulajdonjogok tisztázatlanok lesznek, hatalmas földadót kell fizetni a korrupt kormányoknak. Sajnos faji problémáink is vannak, és egyáltalán nincs saját tőke vetőmagra és traktorokra. Hogyan termeljen egy gazda - én is az vagyok -, ha nincs vetőmagja? Erre is figyelmet kell fordítanunk.
El tudom képzelni, hogy európai agrár-külpolitikára van szükségünk. Az Európai Uniónak minden súlyát latba kell vetnie, hogy ezeket a hiányosságokat felszámolja.
Bernadette Bourzai
(FR) Elnök úr, a Tanács képviselője, biztos úr, hölgyeim és uraim, először hangsúlyoznám az élelmiszerválság, és annak a fejlődő országokban fokozódó szegénységben és éhezésben megmutatkozó drámai következményei komolyságát.
A leginkább hátrányos helyzetű embereket az élelmiszerárak emelkedése a mi nyugati országainkban ugyancsak érinti, és ők hónapok óta küzdenek a mindennapos áremelkedésekkel. Sürgős választ kell adni erre a helyzetre, és erre a helyzetre szabott, hosszú távú megoldásokkal kell előállnunk, együtt a közös agrárpolitika átalakításával, újragondolva a fejlesztési segélyezési politikát és a WTO modelljének megfelelő kereskedelempolitikát, hogy megelőzzük az Európában uralkodó helyzetben lévő szupermarketek visszaéléseit, az élelmiszerspekulációt, hiszen a mezőgazdaság nem egy szokványos gazdasági szektor. Az éhínség, a szociális és gazdasági destabilizáció veszélye túl nagy, és emlékeztetném önöket, hogy az élelmiszerhez való jog alapvető emberi jog. Nem hagyhatjuk a mezőgazdaságot pusztán a piacgazdaságra vagy a spekulánsokra, akik ma biztos befektetéseket keresnek az ingatlanválságot és energia- és nyersanyagválságot követően.
Fel kell szerelkeznünk a piac szabályozásának és a szilárd és koherens agrár- és élelmiszerpolitikák eszközeivel, és amilyen hamar csak lehet, újra fel kell töltenünk a sürgősségi készleteket, hogy reagálni tudjunk az ilyen rendkívüli helyzetekre. A fejlődő országokban prioritásként kell kezelnünk az élelmiszertermelést és az élelmezési célú terményeket a nem élelmezési célú termeléssel, különösen a bioüzemanyagok termelésével szemben.
Gunnar Hökmark
(SV) Elnök úr, az élelmiszerválság, amivel most szembenézünk, azzal fenyeget, hogy az emberiséget egy évtizeddel visszaveti a szegénység tekintetében, és a bizonytalanság kockázatát és emberi szenvedést hozhat a világ nagy részén.
Úgy vélem, fontos hangsúlyozni ezt, és azt is le kell szögezni, hogy mi a mezőgazdasági szektorban nem találkoztunk azzal a rohamos fejlődéssel, ami a világgazdaság globalizált részén tapasztalható. Amit látunk, az a szabályozott mezőgazdasági piac bukása, a szabad kereskedelem hiánya, és olyan szabályozás, amely megakadályozza a gazdákat abban, hogy használják a földjeiket. Egyértelmű, ha szeretnénk, akkor dönthetnénk úgy is, hogy megoldunk többet azon nehézségeket okozó problémák közül, amelyekkel most küzdünk. A rendelkezésre álló földterületek nagyobb kihasználása kedvező a jobb éghajlatért folytatott küzdelemben.
A több termény hozzájárul a bioüzemanyagok és az élelmiszerek előállításához is. Ugyanakkor azonban lehetőség is arra, hogy ajtót nyissunk a fejlődő világ gazdasági fejlődése előtt. Ez emellett lehetőséget ad nekünk Európában, hogy egyengessük az utat egy dinamikusabb és nyitottabb mezőgazdasági szektor előtt.
A válasz ezekre a problémákra azonban nem a több szabályozásban és támogatásban rejlik. Ehelyett abban keresendő, hogy biztosítsunk nagyobb nyitottságot az európai gazdálkodók és a világ gazdálkodói számára, hogy megtermelhessék azokat az élelmiszereket és bioüzemanyagokat, amelyekre a világnak szüksége van. A válasz a szabadabb mezőgazdaság, a szabadabb gazdálkodók és a szabad kereskedelem.
Ha ezt el tudjuk érni, akkor jelentősebb előrehaladást érünk el a dohai nemzetközi tárgyalásokon, a szabadkereskedelmi tárgyalásokon, miközben tettünk valamit a jobb éghajlatért és egy jobb világért is.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Tisztelt elnök úr! Ami Európában szociális feszültség, más kontinenseken emberi katasztrófa. Az élelmiszer-árrobbanás hatása itt Európában is érzékelhető, elsősorban a városi szegénység körében, de megérzik a középrétegek is. Az európai kontinensen az Unióban csaknem 100 millió szegény ember él, országomban közel 3 millió ember él a szegénységi küszöb alatt, akiknek eddig is kiegyensúlyozatlan, kevés húst és gyümölcsöt tartalmazó táplálkozása az áremelkedés hatására tovább romlik. Ezért különösen fontos a már futó uniós programok, iskolatej, iskolagyümölcs program. A mostani válság megmutatja, hogy új közös agrárpolitika kell 2013-tól. Az Uniónak többet és jobb minőségben kell termelni, és segíteni kell az Unión kívüli országokat, elsősorban know-how-val, a tudás átadásával, az agrártermelés fejlesztésével, mindazzal, hogy megoldjuk ezt az egyre szigorúbb világ-globális problémát. Köszönöm a figyelmet.
José Albino Silva Peneda
(PT) Elnök úr, a feltörekvő országokban mutatkozó növekvő kereslet, az olaj árának emelkedése és a klímaváltozás olyan tényezők, amelyek világszerte közrejátszottak az élelmiszerárak növekedésében, ám nem magyaráznak meg önmagukban mindent. A pénzügyi piacok féktelen erősödése hozzájárult a spekuláció növekedéséhez, amit a nyersanyagalapok hozamai hajtottak fel. A bizonyíték erre az, hogy nemcsak az élelmiszerárak emelkedtek, hanem a nikkel, az ezüst és az arany ára is.
Az élelmiszerárak 83%-kal növekedtek 2005 óta, és ez, mivel összekapcsolódik azzal, hogy a legszegényebbek a jövedelmük nagy részét élelmiszerre költik, immár azt jelenti, hogy az élelmiszerárak emelkedése a legfontosabb tényező a szegénység és az egyenlőtlenségek fokozódásában. Ám ennél is súlyosabb annak a lehetősége, hogy egy olyan világméretű, kiszámíthatatlan kiterjedésű tragédia küszöbén állunk, amely emberek millióinak éhezéséhez és halálához vezethet.
A Nemzetközi Valutaalap figyelmeztetett erre a valóságos lehetőségre, amikor azt állította, hogy ha az élelmiszerárak a jelenlegi szinten maradnak, akkor több mint százmillió ember halhat meg, és a többségük Afrikában. Ezért sürgős szükség van egyeztetett nemzetközi beavatkozásra, hogy segélyt juttassunk a leginkább nélkülözőknek, mert milliók számára élet és halál kérdéséről van szó. De ez nem elég! A nemzetközi kereskedelmet szabályozó és a nemzetközi pénzügyi piacokat ellenőrző hatékony mechanizmusokat kell létrehozni, hogy megelőzzük azokat a spekulatív műveleteket, amelyek csak egy szűk kisebbségnek hoznak hasznot a szegény és védtelen emberek százmillióinak kárára. Az Európai Uniónak kötelessége, hogy globális szinten vezesse ezt a folyamatot, mivel csak így érhetjük el, hogy a szegénység felszámolása és a béke megteremtése a világban ne legyen többé utópia.
Riitta Myller
(FI) Elnök úr, nem gondolom, hogy a fejlődő országokban élő szegény emberek jobban járnának azzal, ha lehetővé tennénk a piaci erőknek, hogy nagyobb területen működhessenek szabályozatlanul az élelmiszerpiacokon, ahogyan azt itt ajánlották. A globális kapitalizmus erkölcsi válságba jut, ha kitudódik, hogy az élelmiszerválság okai a tőzsdei spekulációkban keresendők.
Az emberek itt bioüzemanyagokról beszéltek, és arról, hogy ezek az élelmiszertermeléssel versenyeznek a földért. Azt állították, hogy ez a verseny nem volt olyan nagy, legalábbis eddig. Ennek ellenére a problémát alaposan elemezni kell, bár el kell kerülnünk azt, hogy gyors következtetéseket vonjunk le.
Szükségünk van megújuló forrásokból származó üzemanyagra, de nyilvánvalóan nem az élelmiszertermelés kárára. Különböző országok és kutatóintézetek költenek nagy pénzeket második és harmadik generációs bioüzemanyagok kutatására. Ezek az üzemanyagok nem állnak versenyben az élelmiszertermeléssel. Becslések szerint az üzemanyagok új generációi néhány év múlva a piacra kerülnek. Nincs ok arra, hogy megakadályozzuk a kutatást ezen a területen, és ezért világos fenntarthatósági kritériumokat kell meghatároznunk a bioüzemanyagokra és a második- és harmadik generációs bioüzemanyagok fenntartható termelésének módjára.
Anna Záborská
(SK) Az olyan problémák megoldásával kapcsolatban, mint amilyen a mai, meg kell állnunk, hogy először is elgondolkodjunk az okokról. Demográfiai válság, embercsempészet, globális felmelegedés, a terrorizmus rákfenéje nem véletlenül vagy egyik pillanatról a másikra jelentek meg, miként az emelkedő élelmiszerárak sem.
Ugyanígy, amikor az emelkedő élelmiszerárakkal és azok népességre gyakorolt hatásával foglalkozunk, gyakran hajlamosak vagyunk arra, hogy úgy keressük a következményekre a megoldást, hogy nem gondolunk az okokra. Az igazság azonban az, hogy csak akkor tudjuk megelőzni a válság elmélyülését, ha megtaláljuk a problémák gyökerét. Amikor az emelkedő élelmiszerárakkal és a világ egyes részein uralkodó élelmiszerválsággal foglalkozunk, akkor az élelmiszerek minőségével és mennyiségével kapcsolatos kérdésekkel is foglalkoznunk kell, mivel ezek alapvető szempontok minden férfi, nő, család vagy nemzet életében e bolygón.
Hogyan fejlődhet egy fiatalember testileg, intellektuálisan és szellemileg a szükséges tápanyagokhoz való hozzáférés nélkül? Hogyan gondoskodik egy anya és egy apa a családról anélkül, hogy lenne ehhez elég ennivaló? Nem szabad elfelejtenünk, hogy a leggazdagabb országok voltak azok, amelyek kizsákmányolták a szegény országok kincseit, gyakran minden megfontolás és minden kompenzáció nélkül. Nem tartották tiszteletben az ökológiai egyensúlyt, és a legszegényebb népesség körében ma is látjuk tetteik következményeit.
Talán nem is kell túl messzire néznünk. Elég saját intézményeinket megnézni, minden nap rengeteg élelmiszert pocsékolunk el a belső szabályozás miatt, miközben emberek halnak éhen a szomszédban. Az éhes emberek rendszerint a világon mindenhol rossz partnerek.
James Nicholson
Elnök úr, van egy további kihívás, amelynek meg kell felelnünk: ez a saját élelmiszerellátásunk biztonsága. Tanúi lehettünk az élelmiszerárak óriási növekedésének, és ez mostantól hosszú ideig így lesz. Az olcsó élelmiszer eltűnt. Mindig is azok közé tartoztam, akik úgy gondolták, hogy sosem volt olyan dolog, hogy olcsó élelmiszer, de amikor önök a gabonát élelmiszertermelés helyett energiatermelésre fordítják, akkor megváltoztatják az egyensúlyt. Amit ma látunk, az ennek a visszahatása.
Ismerjük ennek okait, de azoknak az országoknak lesz a legkevesebb pénzük erre, amelyeket a legerősebben érintett a válság. Nincs szükség többé a területpihentetésre, és erkölcsi kötelességünk arra ösztönözni gazdáinkat, hogy több élelmiszert termeljenek, hogy biztosítsuk azt, hogy ne szabaduljanak el teljesen kontrollálatlanul az árak, és hogy a világ egyes régiói ne szenvedjen az éhezéstől.
Újra át kell tekintenünk a KAP állapotértékelését, hogy biztosítsuk, hogy a változó helyzetre válaszokat adjunk. Ez keserédes lesz a gazdák és családjaik számára. Évek óta gúnyolódtak rajtuk a tejtavak és a vajhegyek miatt. Hol tartunk most? Eltűntek mind. Európában már csak 27 napnyi élelmiszertartalék maradt, ahogyan Daul úr mondta korábban ma délután.
Igen, úgy vélem, át kell tekintenünk a GMO-kkal kapcsolatos szabványokat is. Ezt nem hagyhatjuk többé figyelmen kívül. Túlszabályozzuk magunkat a piacon. Olyan korlátokat állítottunk a gazdáink elé, hogy többen egyszerűen feladták, és felhagytak a tevékenységükkel. Több terményre van szükségünk, különben katasztrófa lesz. Ösztönöznünk kell a gazdáinkat, hogy többletélelmet termeljenek. Ezt nem jelezték előre és senki nem látta előre, bárhogyan próbálják egyesek azt állítani, hogy előre látták. Igazság szerint ez lecsapott ránk. Most válaszolnunk kell.
Albert Deß
(DE) Elnök úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, a mesék Németországban általában ezekkel a szavakkal kezdődnek: "egyszer volt, hol nem volt”. Én is ezzel kezdeném a beszédemet. Egyszer volt, hol nem volt egy kereskedelmi világszervezet, amit WTO-nak neveztek, amely a kereslet és a kínálat között a teljesen szabad kereskedelem útján világszerte egyensúlyt szeretett volna teremteni. A kereskedelem liberalizációja révén a jólét jelentős gyarapodását ígérte a legszegényebb országok lakóinak, és olcsóbb élelmiszert a gazdag országoknak. Eddig a mese! A valóság másként néz ki!
A mezőgazdasági termékek globális szabad kereskedelme hosszú távon nem elegendő a világszerte uralkodó éhezés és szegénység elleni küzdelemhez. A Világbanknak és a WTO-nak tudnia kell ezt. A mezőgazdasági termékek globális szabad kereskedelme csupán néhány agrárkonszern érdekeit szolgálja, amely a legszegényebb országokból exportál élelmiszert anélkül, hogy magára az élelmezési helyzetre tekintettel lenne. A mezőgazdasági termékek globális kereskedelme nem alkalmas eszköz a szegénységgel szembeni hatékony fellépésre. Magas mezőgazdasági árak mellett a szegény régiókban lakók nem tudják kifizetni az élelmiszer árát, alacsony mezőgazdasági árak mellett a fejlett régiók gazdái nem tudnak élelmiszert termelni, mert az ilyen áron nem hoz jövedelmet. A kettő nem fér össze. Erősen kétlem, hogy Zoelleck úr a Világbankból, Lamy úr a WTO-ból vagy - sajnálattal kell ezt mondanom - Hökmark úr a saját képviselőcsoportomból - megértenék ezeket az összefüggéseket. Ezért ehhez a helyzethez képest a közeljövőben nem sok minden fog változni.
Ami az európai mezőgazdasági termelői árakat illeti, 1961-ben 26 centet, két éve 8 centet kaptam egy kiló gabonáért. Így a mezőgazdasági termelői árak nem lehetnek a magas élelmiszerárak okai!
Mihael Brejc
(SL) Úgy gondolom, hogy az agrárpolitika alapvető átalakítására van szükség, a különböző kvótákkal, mennyiségi allokációkkal korlátozásokkal és különböző, az élelmiszertermelés elleni ösztönzőkkel kapcsolatban. Érdekel továbbá, hogy mennyi megműveletlen szántóterület van még Európában. Teljes mértékben támogatom Nicholson úr nyilatkozatát, amely szerint ösztönözni kellene az európai mezőgazdasági termelést, és a mezőgazdasági termelés csökkentését szolgáló ösztönzőket át kell gondolni. A fiatalok elmennek, ki fog a földeken dolgozni?
Az a tény, hogy élelmiszerhiány van, nem jelenti azt, hogy ki kell tárni a kapukat a génmódosított mezőgazdasági termékek előtt. Úgy gondolom továbbá, hogy felül kell vizsgálnunk a bioüzemanyagokkal kapcsolatos várakozásainkat, és hazai piacokon meg kellene vizsgálnunk, hogy a magas árak miért a szupermarketeknek hozzák a legnagyobb hasznot. Röviden, azt várom az Európai Bizottságtól, hogy készítsen elő azonnali intézkedéseket, és egy stratégiát is erre az új helyzetre vonatkozóan.
Neil Parish
Elnök úr, egy olyan helyzettel nézünk szembe, amelybe álmunkban sétáltunk bele, mivel az élelmiszer túl sokáig volt túl olcsó: a termelési költségnél is olcsóbb. Három éve egy tonna búza ára 90 euró volt, ami a termelési költség alatt volt. Az ár ma már 270 euró tonnánként, és jövedelmező a termelés.
Nem vagyok olyan pesszimista, mint sokan azok közül, akik itt ma felszólaltak, mert ha a piac kifizeti a valós árat az élelmiszerért, akkor azt meg is termelik. Ezért fel kell szabadítanunk a piacot. Európa képes élelmiszert termelni: az európai gazdák vágynak a lehetőségre, hogy élelmiszert termeljenek, de az utóbbi húsz évben azt mondták nekünk, hogy túl sok élelmiszer van a világban, és azért az élelmiszertermelést csökkenteni kell. Ezért fel kell használnunk a biotechnológiát, hogy növeljük az élelmiszertermelést, csökkentenünk kell a bürokráciát, és ezzel egy időben át kell segítenünk a világ legszegényebb országait ezen a rövid távú válságon, mivel erről van szó. Egy olyan országban, mint Zimbabwe, a jó kormányzásról van szó: amíg egy őrült irányítja az országot, addig soha nem lesz elég táplálék.
Bogdan Golik
(PL) Elnök úr, ez az egyik legfontosabb vita itt a Parlamentben - mind politikai, mind gazdasági szempontból -, amit a felszólalók összetétele is jelez. Ez a vita nem csak az emelkedő élelmiszerárakról szól, hanem az éhezés okozta halálesetekről is. A Házban ma elhangzott aggasztó elemzések önmagukért beszélnek. A búza ára csupán tavaly 130 százalékkal emelkedett, a szójáé 87 százalékkal, míg a rizsé 74 százalékkal - ezek tények. Az utóbbi 30 év folyamán levittük az árakat, de a tavaly történtek megszólaltatták a vészjelzést.
A tények a következők: világszerte élelmiszerhiány van; éhezés van - 850 millióan éheznek. Tucatnyi vagy annál is több országban voltak zavargások, és a helyzet csak romlani fog. Trópusi esőerdőket vágtak ki en masse, többek között az amazonasi esőerdőt - más szavakkal élve, a bioüzemanyagok iránti vágy többet nyom a latban, mint a világszerte tapasztalt éhezés leküzdése iránti vágy. A következő években globálisan 200 millió tonna búza hiányzik majd. Emelkedni fog a globális infláció, vízhiány lesz, és az európai fogyasztók 30-40 százalékkal többet szurkolnak majd le a pénztárcájukból, mint egy évvel ezelőtt.
Mit tegyünk? Sürgősen reformáljuk meg a közös agrárpolitikát, mivel gazdák milliói vannak Európában, akik ugyancsak szenvednek a szegénységtől, és hívjunk össze egy nemzetközi konferenciát az első adandó alkalommal, és hozzunk meg bizonyos döntéseket és vonjunk le bizonyos következtetéseket ebből a vitából, erről a problémáról.
Robert Sturdy
Elnök úr, 1994 óta ülök ebben a házban, és azt kell hogy mondjam, még soha nem hallottam ennyi képmutatást.
Évekkel ezelőtt az élelmiszer-túltermelés miatt kritizáltak minket, ahogyan Jim Nicholson mondta. Most amiatt kritizálnak minket, mert az élelmiszerek ára elért egy olyan szintet, ami valószínűleg reális és hiteles.
Mit tehetünk ebben a kérdésben? Nos, biztos úr, valamit tehet ön is, és akár holnap is megteheti, ha megvan önben az akarat. Ez abból áll, hogy először is szüntessék meg az Európai Unióba behozott és a világ többi részébe kivitt foszfátra, káliumra és különösen a nitrogénre vonatkozó antidömpingszabályt.
Mandelson úr fogadtatta el azt a szabályt, és ez hatalmas problémákat okoz, mert az élelmiszertermeléshez három dolog kell : nap, víz, és ezenfelül nitrogén, foszfát és kálisó. A harmadik világbeli országok nem tudnak élelmiszert termelni anélkül, hogy megfizethető áron hozzájutnának ezekhez, ám az ár pillanatnyilag tonnánként 80 brit fontról körülbelül 500 fontra emelkedett. Ha tesz valamit ebben a kérdésben, akkor segít a világ többi részének is.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Elnök úr, több éve beszélünk az Európai Unióban és a WTO-ban a kereskedelem liberalizációjáról, ami elvileg arról szólna, hogy megkönnyítsük a kereskedelmet, de a valóságban a mezőgazdasági termelés korlátozását valósítjuk meg. Európában, és nem csak Európában, szisztematikusan korlátoztuk a termelést már jó ideje.
Az élelmiszerárak globális emelkedése a termelési költségek, az energia- és a műtrágya árának és a munkabérek emelkedésének a következménye. Ám ne felejtsük el, hogy alig több mint egy éve még 70 dollár volt az olaj hordónkénti ára, ezért más volt a mezőgazdasági termelés jövedelmezősége, és más volt a bioüzemanyagok jövedelmezősége, míg ma, amikor 115 dollár egy hordó olaj ára. Ennek ellenére nem a bioüzemanyagok okozzák ezt a válságot. A bioüzemanyagok csak két százalékát teszik ki a mezőgazdasági termelésnek, ez tehát csak részben oka a problémának.
Nagy nyugtalanságot, sőt félelmet látok ma még ebben a Házban is, de a hirtelen, meggondolatlan cselekvés nem segít. Stabil mezőgazdasági politikára van szükségünk, de nemcsak a mezőgazdaság, hanem a pénzpiacok stabilitását is el kell érnünk. A pénzpiacok ellenőrzésének hiánya alkalmat ad a spekulációra és a veszélyes helyzetek kialakulására, először a jelzálogpiacon, aztán az élelmiszerpiacon. Stabilizálni kell a pénzpiacokat.
Janez Lenarčič
a Tanács hivatalban lévő elnöke. - (SL) Dillen úr, az Európai Parlament képviselője az élelmiszerpiac helyzetével kapcsolatban azt mondta, hogy nem a tüneteket kell enyhítenünk, hanem a betegséget kell meggyógyítanunk. Hogy ezt megtegyük, helyes diagnózist kell felállítanunk. Véleményem szerint ez igen hasznos vita volt, és segít a Tanácsnak a diagnózis megállapításában, és a megfelelő válaszok és a gyógymód megtalálásában.
Mely okok vezettek azonban ehhez a helyzethez a világ élelmiszerpiacain, és melyek játszottak közre a drámai élelmiszerár-emelkedésben? A legfontosabb ok a megnövekedett kereslet. Ahogyan az már elhangzott, nőtt a világ népessége, de ennek a keresletnek immár jelentős része a magasabb életszínvonalnak köszönhető. Senkinek nincs joga ahhoz, hogy elvárja azt, hogy ők visszatérjenek a korábbi rossz táplálkozási helyzetükhöz.
Mi a válasz erre a hatalmas keresletre? A növekvő kínálat. Ezen a ponton említeném, hogy a Tanács már elfogadott bizonyos intézkedéseket. Mint bevezető beszédemben már említettem, azzal, hogy átmenetileg megszüntettük a pihentetési kötelezettséget, biztosítjuk, hogy az európai gazdák rendelkezésére álljon további 10 százaléknyi mezőgazdasági terület. Ennek jelentősége nyilvánvaló Joseph Daulnak a jelenleg Európában bioüzemanyagok termelésére szolgáló földek mennyiségéről tett nyilatkozata után. Erről többet később.
Megemeltük a tejkvótát 2 százalékkal. Ez csupán néhány intézkedés, amelyet a Tanács a kínálat növelése érdekében hozott. Az Európai Unión belüli kínálat növelése mellett természetesen a világ más részein, különösen a fejlődő országokban is szükséges cselekedni annak érdekében, hogy az élelmiszertermelés növekedjen.
Egy másik ok a termelési költségeknek a magasabb energiaárak és más tényezők miatt bekövetkezett emelkedése. Hogy válaszokat találjunk erre, fontolóra kell vennünk a gazdálkodás terén az intenzívebb kutatás, a racionalizálás, az új technológiák és az innovatív termelés kérdését is.
A klímaváltozás kétségkívül a másik ok. A világ egyik legnagyobb gabona- és rizstermesztőjénél tapasztalt hosszú aszályok csökkentették az országban a terméshozamot, és az ország világpiaci kínálathoz való hozzájárulását. Ez az, ahol az EU keresi a válaszokat, követve a jelenleg tárgyalás alatt álló energiajogszabály-csomagban kijelölt irányvonalat, amelyre vonatkozóan az elnökség azt a határozott célt tűzte maga elé, hogy ez év végére megállapodásra jusson.
Most néhány szót a bioüzemanyagokról. Kétségtelenül van valamilyen kapcsolat, de az nem tartható állítás, hogy ez lenne az egyik fő oka a ma az élelmiszerpiacon tapasztalható helyzetnek. Ennek ellenére a világ komolyan veszi ezt a szempontot is. Ebből az okból a szlovén elnökség kezdeményezésére a közelmúltban létrejött egy ad hoc munkacsoport, amelynek fő feladata az lesz, hogy tartós feltételeket fogalmazzon meg a bioüzemanyagok termelésére vonatkozóan. E feltételek célja az lesz, hogy a bioüzemanyag termelése ne lépjen az élelmiszertermelés helyébe, hogy a szociális szempontokat és a bioüzemanyagok termelésének hatásait is figyelembe vegyük, és hogy a biodiverzitást is megőrizzük. Ám ez csak néhány szó a Tanács tevékenységéről, és arról, ahogyan ezt a komoly problémát megközelíti.
Hozzátennék még valamit. A magas élelmiszerárak és a szegénység kombinációja a lehető legrosszabb kombináció. Ez egy halálos kombináció, amely több fejlődő országban békétlenséghez vezet; ez egy olyan kombináció, amely éhezéshez vezet. Tekintve, hogy az élelmiszerárak egy ideig valószínűleg magasak maradnak, többet kell tennünk a szegénység felszámolása érdekében, és a szlovén elnökség erőfeszítéseket fog tenni ezért. Nézetünk szerint az Európai Tanács következő ülésének egyik legfontosabb témája a millenniumi fejlesztési célok lesznek. Az e célok megvalósítását célzó európai folyamat szinte megállt. Friss lendületet szeretnénk adni az Európai Uniónak, hogy elérhesse e célokat, és - amint korábban említettem - véleményünk szerint ez az Európai Unió júniusi Tanácsának egyik jelentős témája.
Köszönöm még egyszer ezt a vitát. Megismétlem: meg vagyok győződve arról, hogy ez segíteni fog a Tanácsnak abban, hogy felállítsa a helyes diagnózist, és megtalálja a megfelelő orvosságot.
Louis Michel
a Bizottság tagja. - (FR) Elnök úr, hölgyeim és uraim, tekintettel a rendelkezésemre álló idő rövidségére, nagyon tömören válaszolnék. Ám először tennék néhány kritikai észrevételt.
Nyilvánvaló, hogy részben osztom az elhangzott gondolatokat és kérdéseket, bár nem mindennel értek egyet, így megpróbálok azokra a körülményekre összpontosítani, amelyek tisztázást igényelnek.
Először is, teljesen egyetértek azzal, hogy a megoldásokat csupán az Európai Unió nem tudja elég hatékonyan megvalósítani; ez teljesen nyilvánvaló, ugyanakkor meglehetősen világossá teszi a dolgokat. Egyértelmű, hogy ezeket a megoldásokat az összes jelentős érintett félnek meg kell valósítania, és úgy vélem, hogy ez a folyamat már zajlik.
Rámutatnék azonban arra, hogy amit ma itt hallottam, az kitűnő a demokrácia és a szemben álló felek vitája szempontjából. De tanúja voltam igen felületes - és egy esetben igen radikális - ideológiai pozíciók elfogadásának is. Én tiszteletben tartom ezt, egyáltalán nincsenek előítéleteim e tárgyban, de ha van valami, ami az én nézőpontom szerint egyáltalán nem megoldás az élelmiszerválságra, az a rövidlátó és elfogult ideologikus retorika. Nem hiszem, hogy ez megoldást nyújt a számunkra, mert a probléma sokoldalú és sokarcú. Okok sorozatára válaszok sorozata adható, ahogyan a miniszter úr mondta. Itt nincs egyetlen ok.
Vegyük például a bioüzemanyagok kérdését. Az Európai Bizottság mindig hangsúlyozta, hogy igen fontos biztosítani azt, hogy a bioüzemanyagok fejlesztésére fordított befektetések hozzanak kézzelfogható eredményt a szegénységgel szemben, különösen a vidéki területeken. Soha nem javasoltuk vagy mondtuk, hogy mindenhol bioüzemanyagokat kell termeszteni. Csak akkor termelhetünk bioüzemanyagokat, ha bizonyíték van a lehetséges túltermelésre. A nem önellátó országokban nyilvánvalóan igen veszélyes és egyáltalán nem tanácsos bioüzemanyagokat termeszteni. Ezért a megoldások sem ilyen egyszerűek.
Mondanék még valamit, amit alapjában véve nem értek. Képviselőket hallgatok, akik - úgy vélem - még mindig hisznek Európa hatékonyságában, tisztességében és értékeiben, és bizonyos mértékig büszkék arra, hogy európaiak. Azt hallom, hogy ők folyamatosan panaszkodnak és mentegetőznek. Alapvetően minden Európa hibája. Ezt nem fogadom el. Valaki azt mondta, hogy Európa nem szereti, vagy nem segíti a fejlődő országokat.
Ma Európából származik a világon szétosztott segély 56 százaléka. Az élelmiszersegélyeket tekintve, ma Európa finanszírozza a termelést a helyi piacokon, és nem küldi mezőgazdasági feleslegét a fejlődő országokba. Véget kell vetnünk továbbá annak, hogy Európa politikai felelősségéről ostobaságokat mondunk. Én személyesen igen büszke vagyok arra, amit Európa az utóbbi 50 évben tett, különösen a fejlődő országok érdekében, még akkor is, ha ezt senki más nem mondja.
Bioüzemanyagok: már válaszoltam erre a kérdésre. Egyértelmű, hogy a WTO reformjára van szükség, hogy tovább kell vinnünk a WTO ügyét. De ha nem lett volna WTO, akkor hol lennénk most? Mi történne a világ szegénységével? A WTO az első nemzetközi szervezet, amely kísérletet tesz arra, hogy visszaállítson bizonyos erkölcsi elveket a globális kereskedelem terén. Azért emlékeztetem önöket erre, mert túl könnyű a fürdővízzel együtt kiönteni a gyereket. Ez az egyik ideológiai előítélet, amitől meg kell szabadulnunk. Méltányosnak kell lennünk.
GMO: ebben a kérdésben természetesen személyes minőségben beszélek, mivel helytelen lenne egyoldalúan belefolyni ebbe a kérdésbe. Személyesen én nem tartozom azon emberek közé, akik szerint ez a kérdés már el van döntve. Az az állítás, hogy a GMO-k rossz dolgok, így önmagában ideologikus előítélet. Ez egyfajta tudományoskodás, egyfajta rögtönzött tudományoskodás. Úgy vélem, nincs semmi rossz a kutatások folytatásában, hogy biztosítsuk az önellátást az élelmiszerek terén, különösen a szegény országokban. Ez az értelem racionalitása. Ha máshogy tennénk, az nem lenne az értelem racionalitása, és nem vallana széles látókörre. Úgy gondolom, ezt valamilyen módon ki kell mondani.
Nem térek vissza önhöz, Hutchinson úr, a gazdasági partnerségi megállapodásokról szóló, állandóan ismétlődő mondókájával kapcsolatban, mert többre tartom és jobban becsülöm önt. Azt szeretné, hogy elmondjam önnek, hogy amennyiben pártolom a regionális piacokat létrehozó gazdasági partnerségi megállapodásokat, az azért van, mert azt gondolom, az élelmiszerbiztonság kérdésére a gazdasági partnerségi megállapodások valószínűleg a megoldás részét képezik, mert amíg nincsenek gazdaságilag integrált regionális piacaik, addig a fejlődő országok nem képesek élvezni a globalizáció előnyeit? Ez az én válaszom. Nem érthetünk egyet, véleményem szerint ebben a kérdésben igazán soha nem is fogunk egyetérteni, bár ezzel együtt fontosnak tartom, hogy emlékeztessem az álláspontomra.
Hallottam embereket ma a kapitalizmus barbarizmusáról beszélni. Nem igazán értem, hogy az mi lehet. Számomra a kapitalizmus egy gazdasági mechanizmus, egy gazdasági gépezet, amelynek - ha csak nem bizonyítja ennek ellenkezőjét - több előnye mutatható ki, mint bármilyen más rendszernek. Természetesen, amint gyakran elmondtam korábban, nem vagyok szerelmes a kapitalizmusba. A kapitalizmus nem a szeretetem tárgya, csupán eszköz egy cél eléréséhez.
Mindenesetre én gyakran különbséget szoktam tenni kapitalizmus és liberalizmus között. Egyértelmű, hogy szocialista barátaim előszeretettel keverik össze a kettőt, ám szerintem ez két külön dolog. Még nekem is ki kell mondanom. Rendben, a kapitalizmus egy eszköz, és semmi több ennél. Egyetértek abban, hogy a piacgazdaság és a kapitalizmus nem működhet helyesen anélkül, hogy az állam szabályokat fektetne le, amelyeknek érvényt szerez, és tisztességesen és igazságosan újraosztja a megtermelt javakat, de kérem, ne rekedjünk meg ideológiai egyszerűsítéseknél, mert ha így teszünk, akkor nem lesz vége ennek a válságnak. Azt hiszem, ezt el kell mondanom.
Körülbelül ennyit szerettem volna mondani e kérdésben. A téma nincs lezárva. Hallottam megalapozott és fontos érveket a Ház mindkét oldaláról. Amint a miniszter úr mondta, folytatnunk kell ezt a vitát, de most egy szükséghelyzettel állok szemben. Segítenünk kell a Világélelmezési Programot abban, hogy módot találjon a fenyegető élelmiszerkatasztrófa elkerülésére. A másik prioritás középtávon a nem önellátó fejlődő országok határozott támogatása abban, hogy termeljenek többet. Ám amikor hallgatom azokat az embereket, akik arról beszélnek, hogy vezessünk be törvényeket és rendeleteket, kíváncsi vagyok arra, hogy nem kellene-e a piacgazdaságot megállítani.
Ugyanakkor emlékeztetném önöket, hogy a mezőgazdaságunk azon kevés gazdasági ágazat egyike, amely mérhetetlen szabályozás alanya, sőt, akár azt is mondhatnám, hogy rögtönzött dirigizmusé. A dirigizmus, amikor nem rögtönzött, akkor eredményes lehet, de a húzd meg - ereszd meg, rögtönzött dirigizmus inkább veszélyes. Ha e politika hatásai a mezőgazdasági szektorban nem lennének teljesen meggyőzőek, talán megkérdezhetnénk magunktól, hogy - mint korábban mondtuk - nem pontosan azért van-e ez, mert túl sok a rögtönzött dirigizmus, a természetes globalizáció helyett.
Nem vagyok a globalizáció lelkes híve, csak annyit mondok, hogy létezik, nem tudjuk korlátozni. Igen, bevezethetünk szabályokat a WTO-n keresztül, az ENSZ-en keresztül, bármilyen nemzetközi szervezeten keresztül, de amikor azt állítják, hogy ezeket egy éjszaka alatt megcsinálhatjuk, és olyan rendeletekkel, amelyek meghozatalára nincs hatalmunk, megszabadulunk minden rendszerszerű visszaéléstől, akkor nem igazán látom, hogyan lehetne ezt megtenni.
Én is pragmatikus szeretnék lenni. Minden tőlünk telhetőt meg fogunk tenni, és eddig is mindent megtettünk, hogy növeljük a termelést a fejlődő országokban; úgy tűnik számomra, hogy ez az egyetlen valódi megoldás erre a jelenségre, amellyel kapcsolatban bevallottan kritikus voltam eleinte. Fel szerettem volna hívni a figyelmet, mert ha nem teszünk semmit, akkor humanitárius katasztrófa lesz, élelmiszercunami, konfliktussal, valóban kezelhetetlen helyzetekkel.
Köszönöm önöknek ezt a vitát. Úgy vélem, hogy ehhez a témához vissza fogunk még térni. A vita rendkívül termékeny és érdekes volt. Szeretném magammal vinni a legjobb érveket, amelyeket mindkét oldalról hallottam, amelyeket fel fogok használni egy olyan ügy védelmében, amely végső soron egy közös ügy.
(Taps)
Elnök
A vitát lezárom.
A szavazás a 2008. májusi ülésen lesz Strasbourgban.
Írásbeli nyilatkozatok (142. cikk)
írásban. - (PL) Az én hazám, Lengyelország, amelyet az Európai Parlamentben képviselek, a mezőgazdasági termékek jelentős termelője lehetne, a jelenleg nyugaton termelteknél sokkal egészségesebb termékeké. A tárgyalóink által az EU-ba való belépésünk előtt elkövetett hibák eredményeképpen el kellett fogadnunk a ránk kényszerített, lengyel mezőgazdasági termelésre irányuló jelentős korlátozásokat. Az élelmiszertermelés mesterséges korlátozása immár drámai következményekkel jár egész Európa számára. A legnagyobb fájdalmat a nyugdíjasok érzik az élelmiszerárak növekedése és az energiaárak elszabadulása miatt. A szegénységi zóna riasztó mértékben növekszik Európában, és egyre több embert érint, különösen a sokgyermekes családokat, amelyek számára nehézséget jelent a hónapról hónapra való túlélés.
Az új tagállamokban, többek között Lengyelországban sok olyan földterület van, amelyet soha nem műveltek eddig. Ezek használatával az ipar kezdhetne például bioüzemanyagokat termelni, amelyeknek komoly szerepük van az élelmiszerárak jelenlegi emelkedésében. Ehhez azonban szükség van arra, hogy az Európai Bizottság hivatalnokai alapvetően más módon közelítsék meg ezt a problémát, valamint arra, hogy sürgős lépéseket tegyenek az új tagállamok termelési potenciáljának kihasználása érdekében.
Ilda Figueiredo  
írásban. - (PT) Az Európai Unióban és a fejlődő országokban tapasztalható emelkedő élelmiszeráraknak számos oka van, de nem hagyhatjuk figyelmen kívül a KAP hozzájárulását, és azt, hogy a mezőgazdaságot a bioüzemanyagok termelése felé terelték.
Több szervezet is hangsúlyozza ezt a kérdést. Például az Európai Környezetvédelmi Ügynökség Tudományos Bizottsága szerint az EU-nak fel kellene függesztenie a 10%-os bioüzemanyag felhasználással kapcsolatos célját. Még a Világbank elnöke is élelmiszerhiánnyal szembenéző országokról beszél, és arra kérte a bioüzemanyagok alapanyagait termelőket, hogy átmenetileg ne termeljenek ilyeneket. A FAO már figyelmeztetett az éhséglázadások lehetőségére. Több afrikai és ázsiai országban voltak tüntetések és komoly társadalmi feszültségek az élelmiszerhiány miatt. Jean Ziegler, az ENSZ-nek az élelemhez fűződő jog rendkívüli előadója szerint a bioüzemanyag termelés emberiség elleni bűntett, annak globális élelmiszerárakra gyakorolt hatása miatt.
Ezért annál zavarbaejtőbb, hogy az Európai Bizottság megerősítette, hogy tartani fogja a közúti közlekedés céljára felhasznált üzemanyag biomasszából vagy növényi olajból termelt részarányára vonatkozó 10 százalékos célt.
Silvia-Adriana Ţicău  
írásban. - (RO) Az Eurostat adatai szerint 2007-ben a mezőgazdasági termékek reálárai 2006-hoz képest 5%-kal emelkedtek az Unióban, és a legnagyobb emelkedést, 15,8%-ot, Romániában tapasztalták.
Európában a tej és a csirkehús ára 7,8%-kal emelkedett, és a legnagyobb emelkedést a gabona (45,4%) és a takarmány (11,5%) áránál mérték. Ebben az esetben is Romániában emelkedtek az árak a legjobban (29,2%).
Tavaly Európában a mezőgazdasági termékek termelői árai 4,6%-kal emelkedtek, miközben a termelők költségei 5,3%-kal nőttek, a támogatások szintje pedig 3,1%-kal csökkent. Az új tagállamokban a mezőgazdasági termelők költségei drámaian emelkedtek, míg a támogatások szintje igen alacsony. A legnagyobb, egy gazdára eső visszaesés Bulgáriában (-18,6%) és Romániában (-16,1%) volt tapasztalható. A mezőgazdasági támogatások alacsony értéke, ki nem fizetése, és a mezőgazdasági hitelekhez való nehézkes hozzáférés lehetetlenné tette a mezőgazdasági technológiák beszerzését, és így hektáronként nagyon alacsony hozamot értek el.
A mezőgazdasági terület használatáért folyó verseny ugyancsak hozzájárult az élelmiszertermékek áremelkedéséhez, és 2007-ben a bioüzemanyag-kultúrák számára fenntartott terület 13,6%-kal növekedett 2006-hoz képest, 2002-2006-hoz viszonyítva pedig 31,5%-kal.
Iuliu Winkler  
írásban. - (RO) A mezőgazdasági termékek globális piacainak legfrissebb fejleményei egy olyan helyzetet idéztek elő, amelynek kezelésére kevés kormány van felkészülve. A látványos áremelkedések, különösen az alapvető gabonáé, milliók éhezésének kockázatát rejtik magukban.
Erre az új valós helyzetre választ kell adnia a kormányoknak és európai intézményeknek.
Ez az új mezőgazdasági árszint új lehetőségekkel kecsegtet a termelők számára, többek között az EU tagországok termelői számára. Romániában a lakosság 40 százaléka vidéki körülmények között él, közülük sokan mezőgazdasági termelők.
A mezőgazdasági termékek piacainak új realitásai lehetőséget kínálnak számukra, hogy javítsák gazdasági eredményeiket, és ezáltal növeljék az életszínvonalukat.
Sajnos a mezőgazdasági ágazat nagyon lassan reagál az árak globális piacokon bekövetkező változásaira A kistermelőknek komoly bürokráciával kell szembenézniük, és hátrányos helyzetben vannak, amikor a piacon domináns helyzetben lévő kereskedelmi láncokkal tárgyalják a beszerzési szerződéseket.
Az EU-nak támogatnia kellene a mezőgazdasági kistermelőket, hogy azok hasznot tudjanak húzni a magasabb jövedelmekből. Lehetővé kell tenni, hogy a mezőgazdasági kistermelők hozzáférjenek a piacokhoz, és a globális nagykereskedőknek olyan átlátható szabályoknak kellene megfelelniük, amelyek megelőzik a versenyellenes politikákat.
