A férfiak és nők egyenlő díjazása elvének alkalmazása (vita) 
Elnök
A következő napirendi pont a Bauer asszony által a Nőjogi és Esélyegyenlőségi Bizottság nevében készített jelentés a Bizottság részére a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó ajánlásokról.
Edit Bauer
előadó. - (SK) A fizetésekben a nemek szerint megmutatkozó különbségekben nincs semmi új. A Római Szerződésben már több mint ötven éve szerepel egy cikk, amely tiltja a nemen alapuló megkülönböztetést a fizetésekben, 1975 óta pedig érvényben van az 1975/117/EGK irányelv, amely kötelezi a tagállamokat az azonos munkáért járó egyenlő díjazás elvének érvényesítésére. Természetesen igaz, hogy a fizetésbeli különbség nem mindig a megkülönböztetésből adódik. A nagy számok törvénye szerint azonban a bruttó órabérekben látható tartós különbségek nem magyarázhatók.
Az Eurostat szerint 1995 és 2006 között az órabérekben kifejezett jövedelmek különbsége 17%-ról 15%-ra csökkent - mindez abban az időszakban, amikor az egyetemi diplomások többsége immár nő.
Az lehet, hogy a tendencia csökkenő, azonban nem egyenes vonalú. A Dublin Foundation 2007-es felmérése szerint, amely az Európai Unió négy országára terjedt ki, ez a különbség valójában szélesedik. Ha a bérszakadék a jelenlegi ütemben szűkül, és időről időre nem növekszik, akkor a fizetések talán hetven év múlva lesznek azonos szinten.
Azt hiszem megállapodhatunk abban, hogy a jelenlegi jogszabályok ezen a területen nem hatékonyak. A bérszakadéknak különböző okai vannak. Ezek az okok egyrészt rendszerből fakadóak, másrészt egyedi jellegűek. Az ágazati, vertikális és horizontális szegregáció, a szakmák kategorizálása, a munka és magánélet egyensúlyát megteremtő feltételek, valamint a sztereotípiák mind-mind jelentős szerepet játszanak a tartósan elhúzódó bérszakadékban, amely később áttevődik a nyugdíjakban megmutatkozó különbségekre is, aminek az a végeredménye, hogy a szegénység úgymond női arcot ölt.
A bérszakadéknak egyéni dimenziói is vannak. A Bizottság egyik tanulmánya szerint ez a különbség a korral, a foglalkoztatás időtartamával és az oktatással együtt nő. Emellett a statisztikák azt mutatják, hogy minimális eltérések vannak a fiatalok esetében. A szakadék akkor jelenik meg, amikor megszületik az első gyermek, a nő pedig visszatér a szülési szabadságról.
Az előttünk álló demográfiai válság fényében ez a probléma - amellett, hogy a gazdasági válság egyik fő tényezője - mély morális kérdéseket is felvet, amelyek felett nem lehet elsiklani.
A mai kérdés arról szól, hogy az Európai Parlament mit tehet a helyzet megoldása érdekében. Egyrészről itt van egy tartósan megoldatlan probléma, másrészről pedig jogszabályaink inkább mondhatók eredménytelennek. Ugyanakkor persze nem téveszthetjük szem elől azt a tényt, hogy a bérszakadék okai messze túlmutatnak a jogszabályi kötelezettségeken.
Az Európai Parlamentnek azonban csak egy eszköz van a kezében - a jogalkotás. Mindenkinek, aki érintett ebben a helyzetben, megvan a saját felelőssége, a miénk pedig az, hogy sikerül-e egyértelmű jelzést küldenünk arról, hogy jobb és hatékonyabb jogszabályokat akarunk bevezetni az igazságosabb munkaerő-piaci feltételek megteremtése érdekében.
Vladimír Špidla
a Bizottság tagja. - (CS) Elnök úr, hölgyeim és uraim, a Bizottság üdvözli a férfiak és nők egyenlő díjazásának elvéről szóló saját kezdeményezésű jelentést, és gratulálok az előadónak munkája minőségéhez.
A Bizottság a Parlamenthez hasonlóan elfogadhatatlannak tartja a nők és férfiak fizetése közötti 15%-os bérszakadékot. Természetesen óvatosnak kell lennünk és nem szabad szem elől tévesztenünk azt, hogy ez a mutató a nők és férfiak bruttó órabérének relatív eltéréseit hasonlítja össze a gazdaság egészében. Így nem egyszerűen a közvetlen megkülönböztetést méri, hanem az összes kapcsolódó tényezőnek és mindazoknak a hátrányoknak a mutatója, amelyeket a nőknek el kell szenvedniük a munkaerőpiacra való belépés előtt és egész szakmai pályafutásuk során.
A Bizottság 2007. júliusi közleménye megállapította, hogy a közösségi jogszabályok hatékonyan számolták fel a közvetlen megkülönböztetést, azaz azokat az eseteket, amikor ugyanazért a munkáért a nők díjazása alacsonyabb volt, mint férfi kollegáiké. Kevésbé voltak hatékonyak azonban azon elv betartásának biztosításában, hogy azonos értékű munkáért azonos díjazás jár.
Részletes elemzés alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy lehetővé kell tenni a közösségi jog módosításának megvizsgálását, azzal a céllal, hogy mindenekelőtt azt biztosítsák, hogy a bérek meghatározásának rendszere eleve kizárja mind a közvetlen, mind a közvetett megkülönböztetést.
A Bizottság bejelentette, hogy 2008-ban értékelni fogja a közösségi jog bérszakadékkal kapcsolatos vonatkozásait, és javaslatokat tesz a szükséges módosításokra. A korábban említett részletes elemzés jelenleg is folyamatban van, azt pedig nem tudom megjósolni, hogy mi lesz az eredménye. A minőség biztosítása érdekében a Bizottság külső szakértő tanácsadókat vesz igénybe, valamint segítségül hívja a nemek közötti egyenlőséggel az egyes államok szintjén foglalkozó szervek részletes szakértelmét és tudását is.
E vizsgálat előzetes eredményeit egy munkaértekezleten vitatjuk meg 2009 első negyedévében, amelyen jelen kellene lennie az összes érdekelt félnek, köztük a tagállamoknak, jogi szakértőknek, a nemek közötti egyenlőséggel foglalkozó állami szerveknek, a szociális partnereknek és a civil társadalomnak.
A Parlament hozzáállása döntő jelentőségű lesz ebben a folyamatban. Fontos, hogy az egyik résztvevő jogalkotó szerv egyértelmű véleményt mondott arról, hogy a szóban forgó jogszabályokat gyorsan módosítani kell. Az is fontos, hogy a Parlamentnek a módosításokkal kapcsolatos gyakorlati ajánlásai azokat a területeket érintik, amelyeket a fő érdekelt felek problematikusnak neveztek, többek között ilyen a fizetés és a munka értékelésének átláthatósága és a szankciók.
Összefoglalva: osztjuk a Parlament nézetét, hogy Európában elfogadhatatlan az ilyen nagy mértékű különbség a férfiak és nők fizetése között. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy eljött az ideje az elemzés befejezésének és az értékelésnek, valamint a következő lépések megtervezésének, amelyek konkrétabb eredményekhez vezetnek majd.
Donata Gottardi
a Foglalkoztatási és Szociális Bizottság véleményének előadója. - (IT) Elnök úr, biztos úr, hölgyeim és uraim, igazán büszke vagyok e Parlament munkájára és arra, hogy képes kihasználni a számára már elismert hatásköröket, hogy jogszabályra tegyen javaslatot.
A jelentés, amelyről szavazni fogunk, egy kulcsfontosságú kérdéssel foglalkozik, az európai jog egyik alapvető elvével: a munkahelyen az azonos munkáért járó egyenlő díjazás elvével. Nemcsak egy alapelvről van szó, hanem egyben ez az első - legalábbis időrendben - az egyenlőségre vonatkozó elvek közül. Tudjuk, hogy már a Római Szerződésben is szerepelt, tudjuk, hogy az Európai Bíróság legelső ítéletei óta alkalmazzák, hogy az elvet már egy 1975-ös irányelv szabályozta, majd újra szabályozták ezen irányelv 2006-os átdolgozásakor, emellett pedig - ahogy maga a Bizottság mondta - folyamatos vizsgálatok és kutatások tárgya, alkalmazását pedig folyamatosan követelik.
Akkor miért is térünk vissza hozzá, hogy ilyen mélységben és részletességben ma újra megvizsgáljuk? Sok oka van ennek: először is, mert nem vagyunk hajlandók tudomásul venni, hogy az elvet széles körben nem alkalmazzák, amit az összes statisztika is tanúsít; másrészt pedig azért, mert úgy gondoljuk, hogy ezt a rendkívüli igazságtalanságot, amelyet a nők az Európai Unió minden országában, minden szakmában, minden szinten és minden ágazatban elszenvednek, mindenképpen kezelni kell, és valójában az is nyilvánvaló, hogy a birtokunkban lévő eszközök ehhez nem elégségesek, hiszen ellenkező esetben ennyi idő után biztosan eredményt tudtunk volna elérni a tendencia megfordításában.
Végezetül pedig úgy véljük, ideje komolyan venni a bérszakadékot, és mindenekelőtt ne tekintsük azt puszta véletlennek a nők munkában eltöltött évei során. Akkor mit kérünk? Általában azt kérjük a Bizottságtól, hogy fogadjon el egyedi, releváns irányelvet, de itt nem állunk meg; nem pusztán egy irányelvet kérünk, pontos ajánlásokat fogalmazunk a Bizottság számára. Hidat építettünk, hogy valódi változást érjünk el, és úgy véljük, ez a híd akkor lehet szilárd, ha nyolc pilléren nyugszik.
Mindenekelőtt meg akarjuk határozni a fizetésbeli megkülönböztetés fogalmát; nem elég csak a bruttó órabért nézni, mivel az a közvetlen megkülönböztetést jelzi, amelyet már valóban leküzdöttünk. Nem véletlen hát, ha a kutatás a kép egészét nézi, ezzel egyidejűleg a részidős munkára irányul, arra biztatva bennünket, hogy megvizsgáljuk a közvetlen és közvetett szegregációt, a megkülönböztetést és a vertikális szegregációt.
Összehasonlítható, tényleges, következetes és teljes adatokat kérünk. Túl gyakran találkozunk manipulált vagy rejtett adatokkal, amelyek létrehozását személyzeti besorolási rendszerek segítik elő, és olyan múltba tekintő munkahelyi struktúrákból származnak, amelyeket a sztereotípiák jellemeznek. Úgy véljük, hogy az egyenlőséggel foglalkozó szervezetek nagyon fontos kettős szerepet tölthetnek be a megkülönböztetés elleni küzdelemben azzal, hogy tudatosítják a kérdést, és képzést biztosítanak az igazságszolgáltatásban dolgozók és a szociális partnerek számára.
Célunk, hogy külön szankciókat vezessünk be, szem előtt tartva azonban, hogy megelőző fellépésre és intézkedésekre is szükség van; pozitív fellépésre és integrációra, tehát az esélyegyenlőség érvényesítésére van szükségünk. Remélem, hogy a Ház teljes egészében elfogadja a szöveget, hiszen minél pontosabb és részletesebb a Bizottság elé terjesztendő munka, annál többet nyerünk a gyorsaságban. Lényegében ebben reménykedünk: nem elég beszélni és írni az egyenlő fizetésről; mi meg is akarjuk azt valósítani.
Anna Záborská
a PPE-DE képviselőcsoport nevében. - (SK) Szeretném kifejezni őszinte gratulációmat Bauer asszonynak a javasolt jelentéshez. Ahogy Bauer asszony is mondta, a vitánk tárgyát képező téma egyidős a Római Szerződéssel. Kevés dolog változott ötven év alatt.
A nők és férfiak által végzett azonos munkáért járó egyenlő fizetés kérdése figyelemre méltó gyakorisággal kerül elő, különösen választási időszakban. Amikor a Nőjogi és Esélyegyenlőségi Bizottság szankciókat javasol kivetni az olyan vállalatokra, amelyek nem tartják tiszteletben a díjazásra vonatkozó alapvető elveket, akkor a szubszidiaritás elvére hivatkozva emelnek kifogást, mintha ez indokolhatná az egyenlőtlenséget.
A múlt héten egy miniszteri konferencián vettem részt Lille-ben. Nagyra értékeltem a francia elnökség e téma megvitatása céljából tett erőfeszítéseit, de csak nagyon kevés olyan építő jellegű válasz volt a tagállamok részéről, amely a megoldásra irányult. A statisztikák azt mutatják, hogy a nők fizetésében megmutatkozó egyenlőtlenség főként az első gyermek megszületése után jelentkezik.
A családi kötelezettségek és a szakmai ambíciók közötti egyensúly megteremtésére irányuló nemzeti és európai politikák nem engedhetik meg, hogy új különbségek alakuljanak ki a családi kötelezettségekkel bíró munkavállalók és azon munkavállalók között, akik nem házasok vagy nincsenek gyermekeik, így ilyen kötelezettségeik sincsenek. Ez mindenekelőtt annak a szociális modellnek a kérdése, amelyet el kívánunk érni.
Javaslom, hogy hozzunk létre koalíciót az ipari cégekkel. Ha e cégek vezetői nem készültek fel arra, hogy szoros partnerségben együttműködjenek velünk az egyenlő fizetés elősegítése érdekében, akkor jelentésünk csak porfogónak lesz jó.
Lissy Gröner
a PSE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, meghökkent, hogy a nők még mindig ilyen türelmesek velünk. 50 éve beszélünk a fizetésben megmutatkozó egyenlőtlenségről, és semmi jelentős változás nem történt. A számok magukért beszélnek: 15%-kal kevesebbet kapnak ugyanazért a munkáért. Ez megfosztja a nőket a tisztességes fizetéstől, hiszen ha a másik oldalról nézzük, ez azt jelenti, hogy a nőknek egy és egynegyedszer több ideig kell dolgozniuk, hogy ugyanazt a pénzt megkeressék. Hol állunk most akkor az Európai Unióban?
A tagállamoknak többet kell tenniük ezzel kapcsolatban, és hálás vagyok Špidla úrnak, hogy magáévá tette javaslatunkat itt a Parlamentben, és késznek mutatkozik a jogalkotási fellépésre. Nyilvánvaló, hogy nincs más lehetőség. Németországban, az Európai Unió egyik legnagyobb tagállamában, a magánszektorban a fizetések közötti különbség 23%-os. Ez elfogadhatatlan, és azt jelenti, hogy sereghajtók vagyunk az EU-ban.
Nagyon jól tudjuk, hogy Franciaország és Skandinávia pozitív intézkedéseket tett. Erről van itt szó. Felszólítjuk a szociális partnereket a fellépésre, az Európai Parlament Szocialista Képviselőcsoportja pedig átláthatóságot követel a vállalkozásoknál, hogy a bérpótlékok is világosan láthatók legyenek, és be lehessen vonni ezeket is a hivatalos értékelésbe, és így nyomon követhetők legyenek. A bérek rendszeres ellenőrzése feltárhatja a bérekben tapasztalható megkülönböztetés elleni küzdelem sikereit és kudarcait.
Véleményem szerint elkerülhetetlen, hogy Németországban törvényt fogadjunk el a magánszektorra vonatkozóan. Nagyobb nyomást kell gyakorolnunk a tagállamokra a törvényben előírt minimálbér bevezetése érdekében, hogy biztosított legyen, hogy a nők meg tudják keresni a létminimumhoz szükséges bért, hiszen ez a legjobb védintézkedés az időskori szegénység ellen.
Mindenesetre felszólítom az Európai Néppárt (Kereszténydemokraták) és az Európai Demokraták Képviselőcsoportját, hogy annak érdekében, hogy megőrizzük ezt az egyértelműséget Bauer asszony jelentésében, vonják vissza törlő módosításaikat, amelyek tovább lazítanák a jelentés szövegét. Maradjunk annál a világos beszédnél, amit a jelentés használ.
Siiri Oviir
az ALDE képviselőcsoport nevében. - (ET) Biztos úr, elnök úr, kollégák. Az előadó, Bauer asszony azt mondta, hogy a szegénység kezd női arcot ölteni. Nekem is meg kell ismételnem, hogy már 1957-ben a Római Szerződés 119. cikke tartalmazta azt az elvet, hogy a férfiaknak és a nőknek ugyanazért a munkáért azonos fizetést kell kapniuk. Ma azonban, 2008-ban az Európai Unióban a nők átlagosan 15%-kal kevesebbet keresnek, mint a férfiak, hazámban, Észtországban pedig a férfiaknál 25%-kal kevesebbet.
A bérekben látható egyenlőtlenség jelentősen befolyásolja a nők helyzetét a gazdasági és társadalmi életben mind a munkában eltöltött aktív éveik alatt, mind pedig azután. Növeli annak is a kockázatát, hogy a nők szegénységbe süllyednek, különösen az egyszülős családokban. A nők és férfiak bérének különbsége gyakran a nők és férfiak nyugdíjában is különbséghez vezet. Az egyedülálló nyugdíjas nők gyakran az elszegényedés veszélyében élnek.
Ezért üdvözlöm a jelentésben javasolt álláspontot, azaz hogy az Európai Bizottságnak 2009. december 31-ig jogalkotási javaslatot kell előterjesztenie a nők és férfiak egyenlő díjazásának elvével kapcsolatos jelenlegi jogszabályok megvizsgálására. Túl sok jogszabályt fogadtunk el és túl sokáig vártunk, az eredmények azonban nem túl jók.
Ahogy az eltelt idő is megmutatta, a problémát önmagában egy európai uniós jogszabállyal nem lehet megoldani. A probléma megoldására az egyik kiút az lenne, hogy a témát kiemelten kezelik a politikai cselekvési tervekben. A probléma pozitív megoldásának megtalálása csak a politikák hatékony összekapcsolásával lehetséges, ami magában foglalja a jobb és hatékonyabb jogszabályokat, és kijelöli az illetékes felet.
Szeretnék köszönetet mondani az előadónak, hogy olyan rendkívül fontos szempontokra mutatott rá a jelentésben, és szeretném megköszönni a figyelmüket.
Hiltrud Breyer
a Verts/ALE képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök úr, valóban igaz, hogy 50 évvel a Római Szerződés létrejötte után kevés előrelépést értünk el a nők munkaerő-piaci egyenlősége terén. Az adatok riasztóak: a részidős munkavállalók 80%-a nő, és a nőknek csak 57%-a foglalkoztatott, szemben a férfiak 72%-ával. A bérek egyenlőtlensége is állandó 2003 óta, és 2000 óta is csak 1%-ot változott. Ezek riasztó adatok, amit mindannyian fájlalunk. Utaltunk arra is, hogy a nők kétszeresen is hátrányba kerülnek, hiszen ez a béregyenlőtlenség áttevődik a nyugdíjjogosultságra és a szociális normákra is, ráadásul olyan adó- és szociális rendszerrel rendelkezünk, amely további hátrányokkal sújtja a nőket, például a nem házas párok és a kétkeresős családok még mindig hátrányban vannak számos adórendszerben, például a németországiban.
A Bizottság kijelentette, hogy jogalkotási javaslatokat fog tenni, de miért ilyen későn kerül sor ezekre? Miért kellett ennyi évnek eltelnie ebben a parlamenti ciklusban úgy, hogy semmilyen javaslatot nem terjesztettek elő ezen a területen? Mi a Parlamentben már kértük ezeket a javaslatokat. A kvótákat illetően azt mondtuk, hogy jogi követelményekre van szükség. Vannak olyan tagállamok is, amelyek határidőkhöz kötött célkitűzéseket állapítottak meg. Miért nem használjuk ki a nemekkel kapcsolatban érvényben lévő követelményeket a tagállamok ösztönzésére, hogy tegyenek erőfeszítéseket e szégyenteljes bérszakadék megoldására? Ahogy már említettem, a Németországban fennálló szégyenteljes 23%-os bérszakadékkal sajnos alulról számítva harmadikok vagyunk. Azt is nyilvánvalóvá kell tennünk, hogy a törvényben előírt minimálbér különösen azokban az ágazatokban hoz majd változásokat, ahol elsősorban nőket foglalkoztatnak. Azonban ahhoz is bátorságra van szükségünk, hogy világossá tegyük ...
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Ilda Figueiredo
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (PT) A munkánk alacsony bérek megállapításával történő leértékelése továbbra is az egyik leggyakrabban használt módszere a kapitalizmusnak arra, hogy fokozza a munkavállalók kizsákmányolását. Ez különösen érinti a női munkavállalókat, ami az anyaság leértékelését is magával vonja.
Elfogadhatatlan, hogy a férfiak és nők egyenlő díjazásáról szóló irányelv után több mint 30 évvel a megkülönböztetés foka továbbra is magas, különösen a munkahely bizonytalanságából eredően a közvetett megkülönböztetés foka, ami elsősorban a nőket és a fiatalokat érinti. Néhány országban, mint amilyen Portugália, ahol a munkanélküliség igen magas, a férfiak és nők között a magánszektorban nőtt az átlagos fizetésbeli különbség, és meghaladta a 25%-ot, ami azt jelenti, hogy a szegénységnek még mindig női arca van, a nyugdíjasokat is beleértve.
Az Európai Bizottságnak és a tagállamoknak el kell fogadniuk azokat az intézkedéseket, amelyek a munka értékének javításához, a fizetésbeli különbségek leküzdéséhez, valamint a munkahelyekhez és ágazatokhoz kapcsolódó - a nőket mindig megkülönböztető - sztereotípiák megszüntetéséhez szükségesek. Magasabbra kell értékelni azokat a szakmákat és ágazatokat, ahol a nők vannak túlsúlyban, mint amilyen a kiskereskedelem és a szolgáltatások.
A tapasztalat azt mutatja, hogy a romló munkanélküliség gyengíti a nők jogait, intenzívebbé teszi a munkavállalók kizsákmányolását és növeli a megkülönböztetést.
Ezért ragaszkodunk egy olyan új politikához, amely elsőbbséget ad a jogokat garantáló foglalkoztatásnak, a megkülönböztetés elleni küzdelemnek, valamint az anyaság és az apaság védelmének mint alapvető szociális értékeknek.
Ezért támogatjuk ezt a jelentést, amelyhez javasoltunk néhány módosítást, rámutatva arra, hogy a kollektív tárgyalásoknak fontos szerepe van a nőket érő megkülönböztetés elleni küzdelemben, nem utolsósorban a munkához jutás, a fizetés, a munkakörülmények, a szakmai előmenetel és a szakképzés terén.
Urszula Krupa
az IND/DEM képviselőcsoport nevében. - (PL) Elnök úr, a nők és férfiak egyenlő díjazásáról szóló jelentéstervezet tartalmaz néhány alátámasztott tényt az azonos munkáért járó azonos fizetésről. Szükséges az egyenlő javadalmazás, ahogy a megfelelő fizetés is a nők által uralt szakmákban, pszichológiai és fizikai érzékenységük miatt.
Azoknak a szabályozásoknak a hatása, amelyeket többször is leírtak több, céltalanul megismételt dokumentumban, egyértelműen a jogszabálynak az egyes tagállamokban történő tényleges végrehajtásától függ. A végrehajtás azonban nehézségekbe ütközhet a túlsúlyban lévő magánszektorban, ahol a vezetők többsége mindenekelőtt a vállalatok profitját nézi, és nincs tekintettel az etikai és morális elvekre, ugyanakkor pedig akadályozza a szakszervezetek munkáját, amelyek védenék a munkavállalókat és részt vennének a tárgyalásokon. Az egyenlőtlen díjazás problémája ezért a gyengékkel szembeni megkülönböztetés egyik eleme.
Nem kellenek akadémikusok és szakértők annak felismeréséhez, hogy a megkülönböztetés mindenekelőtt a baloldali materialista ideológia, az etikai elvek érvényesítése és a személyes fejlődés hiányának, az önzésnek, a mohóságnak, a gyengék és szegények kihasználásának az eredménye - nem csupán a fizetések terén, hanem azt az Európai Unióban egyre terjedő megkülönböztető gyakorlatot illetően is, amelyet még a legszegényebb és leggyengébb államokban is eltűrnek, és amely a katolikusok és olyan személyek ellen irányul, akiknek más véleményük van, mint amit az itt megkövetelt politikai korrektség kikényszerít.
Gabriele Stauner
(DE) Elnök úr, hölgyeim és uraim, az, hogy a nők még mindig kevesebb fizetést kapnak ugyanazért a munkáért, mint a férfiak, egy szomorú fejezet európai közösségünk történetében.
Ez valóban elég felfoghatatlan, hiszen jogilag a helyzet teljesen egyértelmű. Mióta 1957-ben létrejött a Közösség, ahogy azt már több alkalommal elmondtuk, az elvet a Római Szerződés közvetlenül alkalmazandó jogként rögzíti. Másként megfogalmazva, minden nő közvetlenül az Európai Bírósághoz fordulhat e jog érvényesítése érdekében: ennél erősebb jogi védelmet az EU nem kínál. Mindazonáltal átlagosan 20%-kal elvétettük a célt. Ezért létfontosságú - ahogy azt a Bizottság is javasolta -, hogy másodlagos jogszabályok útján érvényesítsük ezt az elvet.
A helyzet azonban kétségtelenül azt mutatja, hogy más dolog a jogszabály, és más a való élet. Az emberek, akik a munkahelyüktől és fizetésüktől függenek - és ezek sokszor a nők -, gyakran egyszerűen nem mernek kiállni alapvető jogaikért, attól félve, hogy kirakják őket. Ezért ismételten csak a vállalatok felelősségvállalására számíthatunk, hogy a tisztesség azt követeli meg, hogy a fizetések terén a nőket ne kezeljék hátrányosabban, mint a férfiakat. Aki azonban nem érti ezt meg, annak a saját bőrén kell megtapasztalnia. Jómagam ezért súlyos és következetes szankciók bevezetését támogatom azokkal szemben, akik megszegik a törvényt. A tagállamokon múlik, hogy végül mennyire veszik ezt komolyan, leleplezik-e az elvet megsértő vállalatokat és megbüntetik-e őket, például a közbeszerzési jog alkalmazásán keresztül.
Egy kisebb bírálatom lenne a Bizottságot érintően: az eljárás inkább lazának volt mondható ebben az ügyben, és talán túl nagy figyelmet fordítottak a gazdaságra. Gratulálok Bauer asszonynak a jelentéséhez.
Teresa Riera Madurell
(ES) Elnök úr, biztos úr, én is szeretnék köszönetet mondani az előadónak munkájához. Nagyon fontos jelentés ez, hiszen a bérszakadék egy valós jelenség az Európai Unióban, amelyet fel kell számolni. Elfogadhatatlan, hogy a nők 15%-kal kevesebbet keresnek a férfiaknál, a magánszektorban pedig ez a különbség akár 25% is lehet.
Nehéz küzdeni e bérszakadékkal szemben, hiszen az a közvetett diszkriminációból ered: a legbizonytalanabb munkákat és a részidős munkák többségét nők látják el.
Mit tegyünk? Alapvetően támogatnunk kell az esélyegyenlőségi politikát, amelynek célja a munka és a családi élet összeegyeztetése, valamint azokat a politikákat is, amelyek célja csökkenteni a főként a nők által betöltött, alacsonyan fizetett állások számát, és növelni az ezekért járó fizetést.
Ezért a jelentés ajánlásai közül - amelyek mindegyike nagyon fontos - azt szeretném kiemelni, amely módosítani kívánja a nők és a férfiak számára a foglalkoztatás és a munkavállalás területén az esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló irányelvet azzal, hogy hivatkozik a bérszakadékra, továbbá a részidős munkáról szóló keretmegállapodás módosítására vonatkozó ajánlást, mivel ebben a foglalkoztatási formában a legnagyobbak a különbségek.
Marco Cappato
(IT) Elnök úr, hölgyeim és uraim, azt szeretném mondani Špidla biztos úrnak, hogy amellett, hogy mérlegeljük Bauer asszony jelentésének kiváló javaslatait, hogy tudunk-e uniós szintű jogszabályt alkotni a fizetésben tapasztalható megkülönböztetés ellen, szerintem az is helyes lenne, ha felvennénk a javaslatok közé a nyugdíjakkal kapcsolatos megkülönböztetést is. Bár ez talán jóval körmönfontabb, közvetettebb formája a megkülönböztetésnek, különösen elharapózott az olyan országokban, mint Olaszország.
Ez a nyugdíjkorhatárral kapcsolatos megkülönböztetést is érinti, azt a kérdést, amelyet az Európai Bizottság már megvizsgált, és amelyről azt gondolom, hogy tudomásul kell venni. Még 2004-ben az Európai Bizottság hangsúlyozta az olasz kormány előtt, hogy elfogadhatatlan az eltérő nyugdíjkorhatár: 60 év a nőknél, 65 a férfiaknál, amelyet a leggyakoribb törvényben előírt korhatárnak tekinthetünk. Radikálisként Emma Boninóval minden lehetséges módját felkutattuk annak, hogy hangsúlyozzuk a közvélemény, a kormány, az ellenzék és a pártok előtt, hogy ezt a struktúrát meg kell szüntetni. Ez nem történt meg.
Az Európai Bizottságnak köszönhetően november 13-án az Európai Bíróság végül úgy döntött, hogy ez a megkülönböztetés jogszabálysértő, sérti a Szerződéseket és a közösségi jogszabályokat. A legsúlyosabb elem Olaszország érvelése, amelyet a megkülönböztetés védelmében hozott fel. Olaszország azt állította, hogy mindezt az a célkitűzése indokolja, hogy megszüntesse a nőkkel szembeni társadalmi-kulturális megkülönböztetést - másképpen fogalmazva tehát a munkaerő-piaci megkülönböztetés igenis létezik. A megkülönböztetés e formájának orvoslása érdekében egy másik megkülönböztetést teremtettek azzal, hogy a nőket a férfiaknál korábban kényszerítik nyugdíjba. Véleményem szerint ez az intézkedés különösen szükségessé teszi a beavatkozást, mivel ezt európai szinten meg lehetne szüntetni.
Eva-Britt Svensson
(SV) Elnök úr, először is hadd mondjak köszönetet Bauer asszonynak ezért a fontos és építő jellegű jelentésért, amelyet teljes mértékben támogatok. Másrészt, az egyik képviselőtársam az előbb gyengének mondta a nőket. Azt szeretném mondani, hogy a nők nem gyengék. Ellenben a társadalom patriarchális szerkezete az, amely gyengévé teszi őket.
Az EU egyenlő fizetésekről szóló irányelve már 30 éve létezik. Ennek ellenére a nők még mindig nem érnek annyit, mint a férfiak, sem a munkahelyen, sem a társadalomban, legyen szó a fizetésről vagy a befolyásról. Annak ellenére, hogy a nők általában magasabb végzettségűek, ugyanazért vagy hasonló munkáért átlagosan 15%-kal kevesebbet keresnek a férfiaknál. Nyilvánvaló tehát, hogy a meglévő jogszabályok javítása nem lesz elégséges a fizetésbeli megkülönböztetés felszámolásához. A nők és férfiak fizetése közötti különbség végső soron egy újabb jele a nőkkel szembeni folyamatos megkülönböztetésnek a különböző területek mindegyikén. Nem elég, hogy ugyanazért a munkáért kevesebbet keresünk, gyakran arra kényszerülünk, hogy atipikus foglalkoztatási formákat vagy részidős munkát stb. vállaljunk. E fizetésbeli megkülönböztetés egész életükben végigkíséri a nőket, mivel gyakran rosszabb nyugdíjazási feltételekben, idősebb korunkban pedig rosszabb körülményekben részesülünk.
A legfőbb ideje, hogy közösen lépjünk fel a nőkkel szembeni megkülönböztetés megállítása érdekében.
Godfrey Bloom
Elnök úr, sajnálatos módon a legtöbb politikus alapvetően félreérti annak okait, hogy miért vannak fizetésbeli eltérések a nemek között. A kiinduló előfeltevés, bármily hibás legyen is, abban a mítoszban gyökerezik, hogy a foglalkoztatás egy kereslet által vezérelt, munkáltató által irányított jelenség. Azonban nem az. Azok, akik azzal érvelnek, hogy minden nőnek a férfiakéval azonos fizetést kell adni a munkaköri leírásban észlelt hasonlóságokért, szem elől tévesztik azt, hogy az egyének nem gazdasági egységek.
A már szinte terhesen túlburjánzó foglalkoztatási jogszabályok ellenére, amelyeket rendszerint olyan emberek dolgoznak ki, akiknek kevés vagy szinte semmi üzleti tapasztalatuk sincs, a fizetésbeli különbségek egyetlen egyszerű okból állnak fenn még mindig: a munkaviszony a keresletről és a kínálatról szól; életviteli választásról is szól; gyakran alapul prioritásokon, korai nyugdíjazási célokon, azon, hogy egy adott országban vagy városban kívánunk élni, a hobbikon vagy a sportoláson, illetve az utódokon. A munkáltató és a munkavállaló egy kölcsönös ügyletet kötnek, ugyanúgy, ahogy a vevő és egy árucikk eladója.
Az Egyesült Királyság Esélyegyenlőségi és Emberi Jogi Bizottsága a férfiaknál lényegesen több nőt foglalkoztat, a férfiak átlagfizetése pedig magasabb, mint a nőké. Egyetértek azzal, hogy a korábbi jogszabály korlátozott hatást gyakorolt ezekre a mozgásokra. Igen, hozhatnak Önök jogszabályt az ellen, hogy...
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Zita Pleštinská
- (SK) Köszönöm elnök úr! Biztos úr, igazán örülök, hogy ezen a "női vitán” Ön elnököl.
Nagyra értékelem az előadó, Edit Bauer erőfeszítéseit, hogy egy kiegyensúlyozott megközelítést keresett a Bizottságnak szóló ajánlások és az uniós jogszabályok keretének javítása számára, különösen a hatékony végrehajtás tekintetében.
A nemzetállami szinten eltérő átültetések, végrehajtási módok és értelmezések miatt a férfiak és nők egyenlő fizetéséről szóló irányelv nem szüntette meg a bérszakadékot a nemek között, amely főként a szakmai szegregáció különböző szintjeihez kapcsolódik.
Nagyra értékelem, hogy az előadó hangsúlyozta jelentésében, hogy az anyaság nem hozhatja hátrányos helyzetbe azokat a nőket, akik úgy döntöttek, hogy gyermekük gondozása érdekében megszakítják szakmai pályafutásukat. A szülőknek minden tagállamban a gyermek születése után legalább egy évig támogatást kell kapniuk, amely megfelel a szülési szabadság megkezdése előtti nettó jövedelmüknek, ezzel egyidejűleg pedig ezt a szabályozást be kell kapcsolni egy olyan fizetési rendszerbe, amely szerint a ledolgozott évek számát figyelembe veszik a bérszint megállapításakor. Az anyaságnak előnybe kell hoznia a nőket, nem hátrányba.
Hasonlóképpen fontos az oktatás, mivel az hozzájárulhat a nemi sztereotípiák megszüntetéséhez, és javítja annak a kevés fizetett beosztásnak a díjazását, amelyeket továbbra is a nők töltenek be.
A tagállamoknak következetes tájékoztató kampányokat kell folytatniuk, amelyek célja a munkáltatók és munkaadók tudatosítása az EU munkaerőpiacán meglévő vagy potenciális fizetésbeli különbségekről. Ugyanakkor tájékoztatni kell őket azokról az alapvető intézkedésekről, amelyeket annak biztosítása érdekében fogadtak el, hogy a munkáltatókat megbüntessék az azonos munkáért egyenlő fizetés elvének megsértése esetén.
Köszönöm az Európai Parlamentben a jelentésben megfogalmazott ajánlásokat, amelyhez gratulálok az előadónak, Bauer asszonynak. Úgy vélem, hogy az Európai Bizottság az Európai Parlamenttel együttműködésben olyan jogszabályokat fog kidolgozni, amelyek valóban biztosítják a férfiak és nők egyenlő fizetését.
Gabriela Creţu
(RO) Képviselőtársaim, ez a jelentés talán a legkomolyabb dokumentum, amelyet a bérszakadékkal kapcsolatban készítettünk. Különösen a jelentéshez kapcsolódó ajánlások jelentenek előrelépést az azonos értékű munkáért járó egyenlő fizetés elve terén, amelyet végre alkalmaznak. Gratulálok a jelentésben közreműködőknek. Eddig a munkát a hagyományok és a tárgyalási képesség alapján értékelték. Amikor a tárgyalásról beszélek, a befolyásos szakszervezetek bevonására gondolok, amelyek képesek arra, hogy elfogadtassák a kormányokkal és a munkáltatókkal a megfelelő béreket. Azonban mindkét említett kritérium hátrányos helyzetbe hozta a nőket.
Olyan munkaértékelési rendszerekre van szükségünk, amelyek nem megkülönböztetőek, és új módszereket kell találnunk a szakmák osztályozására. Felszólítjuk a tagállamokat és a Bizottságot, hogy végre kezdjék meg a nemek közötti egyenlőséget támogató egyedi intézkedések elfogadását. Reméljük, e hónap végén Párizsban nyilvánosságra hozzák ezt azzal, hogy támogatják a nők számára legkedvezőbb rendelkezést Európában. Ne legyenek azonban illúzióink. Még ha az új rendszert be is vezették és végrehajtották, az csak a fizetett munkára vonatkozik. Az otthon végzett munka és a fekete munka továbbra is létezik, amit elsősorban a nők látnak el, mégpedig minden bérszakadék nélkül, mivel még fizetést sem kapnak ezért a munkáért.
Věra Flasarová
- (CS) Biztos úr, hölgyeim és uraim, nagy sikernek tekintem Bauer Edit jelentését. A nők és férfiak fizetésében tapasztalható egyenlőtlenség a nőkkel szembeni megkülönböztetés egyik legmakacsabb formája. Ahogy Bauer asszony is mondta, nincsenek megfelelő munkahelyi statisztikák sem nemzeti, sem uniós szinten. Jómagam számos könyvben és cikkben többször is foglalkoztam ezzel a kérdéssel, amelyeket az évek során publikáltam. A nőknek ugyanazért a munkáért és ugyanolyan képesítés mellett juttatott alacsonyabb fizetést sajnos az arról kialakult és a mélyen gyökerező sztereotip szemlélet okozza, hogy kinek kell lennie a családfenntartónak.
Ezt a feladatot hagyományosan a férfiakra ruházzák, és egészen máig valamennyi foglalkoztatási struktúra - akár a magánszektorban, akár a közszférában - többé-kevésbé összejátszott ezzel a szemlélettel. Az a mélyen gyökerező nézet alakult ki, hogy a férfi a béréből nem csak saját magát, hanem családját is támogatja, míg a nő fizetése csupán egyfajta kiegészítés a családi költségvetés számára.
Bármilyen hihetetlennek is tűnik, ez az elképzelés annyira szilárdan rögzült, hogy még a munkahelyen az egyenlő jogok érvényesítése esetén sem hagyatkozhatunk a kulturális felvilágosodásra, hanem ehelyett sajnálatos módon meg kell találnunk annak módjait, hogy jogszabályokkal kényszerítsük ki az egyenlőséget. Ezért nagyon is támogatom azt az elképzelést, hogy a 2006/54/EK irányelv 29. cikkét ki kell terjeszteni, hogy az pontos utasításokat tartalmazzon az egyenlőség elvének alkalmazására.
Marie Panayotopoulos-Cassiotou
(EL) Elnök úr, biztos úr, Bauer asszony jelentéséhez nem kell további megjegyzéseket fűznünk, hogy megmutassuk azt az utat, amelyet követnünk kell egy olyan jelenség felszámolása érdekében, amely a társadalom szégyene, és amely folyamatosan újratermeli az igazságtalanságokat, ahol a családban a gyermekek azt látják, hogy édesanyjuk ugyanazt a munkát végzi, mint édesapjuk, ugyanakkor kevesebbet keres, a női munkatársak pedig azt látják, hogy ugyanúgy dolgoznak, mint férfi kollégáik, és mégis kevesebbet keresnek.
Ezzel a társadalom eltűri és újratermeli ezt a jelenséget, hiszen a nők számára biztosítani kellene azokat a jogi eszközöket, amelyek igénybevételével szükség esetén javíthatnának körülményeiken, állami hatáskörben pedig megfelelő intézkedéseket kellene bevezetni, amelyek figyelembe vennék a családi életre fordított időszakokat, a munkanélküliség és a betegség időszakait, és amelyek igazságos adózást vezetnének be, hogy kompenzálják a nők egyenlőtlen fizetését; ezt nem csupán a munkával töltött idő alapján kellene megítélni, hanem annak figyelembevételével is, hogy a nők milyen minőséget és hozzáadott értéket vittek a munkájukba.
Megismétlem, biztos úr, Cappato úr Önhöz intézett felhívása, hogy vizsgálja felül az álláspontját - mint a Bizottság álláspontját - azokban a vitákban, amelyek néhány tagállamban alakultak ki a férfiak és nők nyugdíjkorhatáráról, valamint abban az országban, ahol felmerült ez a vita, és amelyet az Európai Bíróság elé terjesztettek. Ezek a viták jobbító jellegűek valamennyi nő számára - függetlenül attól, hogy anyák-e, az anyák számára pedig természetesen még fontosabb, hogy a teljes időt figyelembe vegyék, különösen hogy Önök a munkában eltöltött idő kiszámításakor a teljes életpályát figyelembe akarják venni.
(Az elnök félbeszakítja a felszólalót)
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg
(PL) Elnök úr, az Európai Unióban a nők átlagosan 15-25%-kal kevesebbet keresnek, mint a férfiak. Ráadásul a bérrendszer, amely a szolgálati időt veszi figyelembe a bérszint megállapításakor, kedvezőtlen a nők számára, akiknek családi okokból gyakran kell megszakítaniuk szakmai pályafutásukat. A gyermeknevelés, munkahelyváltás vagy a rövidebb munkaidő a rendszerből fakadóan állandó jellegű elmaradásba hozza a nőket. Az azonos munkáért járó egyenlő fizetés elvét nem torzíthatják a nemekkel és szociális szerepekkel kapcsolatos sztereotip megközelítések, amelyek korábban lényegesen befolyásolták az emberek szakmával és oktatással kapcsolatos döntéseit, emellett pedig a szülési szabadság és a szakmai pályafutás családi okokból történő megszakítása sem képezheti a nők munkaerő-piaci megkülönböztetésének alapját.
A nők és a férfiak számára a foglalkoztatás és a munkavállalás területén az esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló irányelv a közösségi vívmányok visszavonhatatlan részét képezi, a tagállamoknak pedig a lehető legkorábban végre kell hajtaniuk azt. A bérszakadék csökkentésének célját teljes körűen meg kell valósítani a munkaügyi szabályozásokban, az egyenlő fizetés rendszeres ellenőrzésének és a kilátásba helyezett szankcióknak pedig véget kell vetniük a megkülönböztetés minden formájának, különösen a nemi alapon történő megkülönböztetésnek.
Ria Oomen-Ruijten
(NL) Elnök úr, nagyon köszönöm Bauer asszonynak ezt a kiváló jelentést. Hihetetlen, hogy ma egy olyan témáról vitatkozunk, amely 1957 óta napirenden van - igen, ilyen régóta -, amikor is a nők és férfiak közötti egyenlő elbánást, valamint a nők és férfiak azonos díjazását a Szerződésben rögzítették. 30 éve állnak rendelkezésünkre európai szabályok és jogi aktusok. Az Európai Bizottság elkészítette a 2006 és 2010 közötti időszakra vonatkozó útitervet, az egyik kulcsfontosságú célkitűzés pedig, amely a lisszaboni stratégiában is szerepel, a férfiak és nők közötti bérszakadék csökkentése.
Mindezek ellenére a bérszakadék nem csökken. Ellenben múlt szombaton azt olvastam a The Times lapban, hogy a férfiak és nők bére közötti különbség a magánszektorban 21,7%-ra, a közszférában pedig 13,8%-ra nőtt az Egyesült Királyságban. A többi tagállamban sincs jele a javulásnak - vegyük csak az én hazám példáját. A World Economic Forum által a nemek helyzetéről Hollandiára vonatkozóan készített jelentés azt mutatja, hogy Hollandia csupán a 88. helyen szerepel az azonos munkáért járó egyenlő fizetéseket mutató rangsoron.
Ezért cselekvésre van szükség. Pénteken Franciaország, a Cseh Köztársaság és Svédország miniszterei cselekvési tervet fogadtak el. Mégis, hány cselekvési tervre van még szükségünk? Bauer asszony nagyon sok ajánlást fogalmazott meg az általa előterjesztett állásfoglalásban, ami nagyszerű, véleményem szerint azonban két prioritás van. Mindenekelőtt biztosítanunk kell az egyenlő bánásmód elvének alkalmazását, és ebben a tekintetben jóval szigorúbb ellenőrzéseket kell érvénybe léptetnünk - egyenlő fizetést a férfiaknak és nőknek, amely fizetés valamennyi szociális biztonsági rendszernek az alapja. Másrészt - és tényleg úgy gondolom, hogy erre fel kell hívnom a figyelmüket - a férfiak és nők nyugdíja között is szakadék kezd kialakulni. A népesség elöregszik, és ha a nőknek nincs nyugdíja, akkor nagyon szomorú helyzettel állunk szemben. Erre kell összpontosítanunk a jövőben.
Marusya Ivanova Lyubcheva
-(BG) Üdvözlöm a jelentésről folytatott vitát. A nők és férfiak fizetésében tapasztalható egyenlőtlenségek elfogadhatatlanok. Azonban vitánk nem szorítkozhat csak az azonos munkáért járó egyenlő fizetésre. Egy szélesebb szemszöget kell választanunk. A munka egyéni jellege képezi minden tevékenység alapját, és fontos, hogy objektív módszert találjunk a munka értékének megítélésére, egyértelmű szabályokkal, kritériumokkal és mutatókkal, amelyek nagyobb fokú objektivitást biztosítanak, és egyértelmű jogalkotási intézkedésekkel megszüntetik a megkülönböztetést. Az egyik fontos eszköz a szakmák és munkahelyek értékelése, és ezek árának megítélése. Egyes foglalkozások alacsony társadalmi státuszuk miatt nem vonzóak, ezért a férfiak általában kerülik, a nők pedig elvállalják ezeket. E helyzet javítása pozitív hatást gyakorolna a nők gazdasági függetlenségének erősítésére. Például az ápolók és tanárok által nyújtott szolgáltatások alacsony pénzügyi státusza elfogadhatatlan, mivel egyáltalán nincs összhangban azzal, hogy ezek a tevékenységek milyen fontosak a társadalom fejlesztésében. Olyan terület ez, ahol a Bizottságnak és a tagállamoknak is megvan a felelőssége.
Romana Jordan Cizelj
(SL) Hölgyeim és uraim, szeretném azzal kezdeni, hogy kifejezetten elfogadhatatlannak tartom, hogy a nők átlagosan 15%-kal keresnek kevesebbet a férfiaknál, és ez a különbség a magánszektorban 25%. Hadd hangsúlyozzam ebben az összefüggésben, hogy saját hazámban, Szlovéniában a nők a képzettség terén nem maradnak el a férfiaktól, ezért cselekvésre van szükség. Talán sokan kérdezik meg, hogy miért van szükség európai szintű fellépésre, és hogy e probléma megoldását miért nem lehet a tagállamokra hagyni. Az egyik ok az, hogy túl sokáig tart a különbségek csökkentése, a másik pedig az, hogy a tagállamok többségében túl kevés nő vesz részt a politikában ahhoz, hogy kellő figyelmet fordítsanak a nemekkel kapcsolatos problémákra.
Egy kisebbség csak akkor tudja hitelesen megvilágítani problémáit, ha az adott intézményben, például a parlamentben vagy a kormányban, legalább 30%-ban képviseltetve van. Már pedig sok olyan európai ország van, ahol a nőknek nincs 30%-os képviselete a politikában. A tagállamok kormányaiban és parlamentjeiben a nők átlagos aránya 30%-nál kisebb. Az Európai Parlamentben képviseletünk 31%-os, ami éppen csak egy kicsivel haladja meg azt a kritikus tömeget, amire szükségünk van ahhoz, hogy hatékonyan megfogalmazzuk a nemekkel kapcsolatos problémákat. Ezért kell ezt innen megtennünk.
A másik kérdés, amit feltettem magamnak, hogy a javasolt intézkedések nem túl forradalmiak-e, és nem ellentétesek-e a szubszidiaritás elvével. Ezen a ponton egyetértek az előadóval, amikor azt mondja, hogy a jogszabály nem elég hatékony, és azt erősíteni lehetne és kellene. Bátor javaslatokat kell tennünk, amelyek valós kiinduló pontot jelentenek igazi politikák megformálásához. Támogatom az előadó javaslatát, hogy a Bizottságnak legkésőbb a következő év december 31-ig új jogalkotási javaslatot kell előterjesztenie a férfiak és nők azonos díjazására vonatkozó jogszabályokkal kapcsolatban, emellett pedig gratulálok neki ehhez a jól előkészített jelentéshez.
Iratxe García Pérez
(ES) Elnök úr, két hónappal ezelőtt itt a Házban vitattuk meg a férfiak és a nők közötti egyenlőségről szóló éves jelentést. Az akkori vitában feltárt egyik legaggasztóbb szempont a mai vitánk tárgya: a férfiak és nők fizetésében tapasztalható különbség.
Aggasztó, hogy 2003 óta nem sikerült csökkentenünk ezt a 15%-os bérszakadékot. Ez azt jelenti, hogy a nőknek évente 52 nappal kell többet dolgozniuk ugyanazért a fizetésért.
Ez egy teljességgel elfogadhatatlan helyzet az Európai Unióban, ezért minden kétséget kizáróan keményebb jogszabályokat kell elfogadnunk, és határozottabb megállapodásokat kell kötnünk a munkáltatókkal, hogy megpróbáljuk felszámolni ezt a bérszakadékot.
Azonban hamarosan egy másik problematikus témát is áttekintünk majd ezen a területen. Jövő hónapban vitatjuk meg a munkaidőről szóló irányelvet, amely valószínűleg szintén aggasztó tényezőt jelent majd a nők családi életének és hivatásának összeegyeztetésében. Ez kétségtelenül nagyon érzékeny kérdés lesz a munkával kapcsolatban. Ezért ebből a szempontból is várakozásokkal telve nézünk a vita elé.
Rumiana Jeleva
(BG) Gratulálok Bauer Editnek kiváló munkájához, amelyet a férfiak és nők azonos díjazására vonatkozó ajánlásokkal kapcsolatban tett. Tudom, hogy sok munkát fordított a dokumentum kidolgozására, amely a lehető legnagyobb mértékben figyelembe veszi a valós helyzetet, én pedig remélem, hogy a benne foglalt ajánlásokat átültetik majd a gyakorlatba.
Hazámban, Bulgáriában a férfiak és nők közötti bérszakadék 25-30%-os, és bár az Európai Unióban az általános kép kisebb különbséget mutat, továbbra is tény, hogy a nők kevesebb fizetést kapnak, mint a férfiak. Miért van ez? Az egyik tényező néhány olyan foglalkozás bérstruktúrája, ahol magas a női munkavállalók aránya. A másik ok abban gyökerezik, hogy senki sem érzi felelősnek magát a helyzetért, és ezért senki sem érzi felelősnek magát a megoldásáért sem. A munka nemek közötti megosztásának módjáról kialakult és jelenleg is élő, mélyen meggyökerezett sztereotípiák és előítéletek nemcsak megakadályozzák a probléma megoldását, hanem gyakran mentségként is felhozzák őket a probléma figyelmen kívül hagyására.
Mit tehetünk ebben a helyzetben? Először is, ahogy a jelentés is megállapítja, az egyik kötelező feltétel, hogy a tagállamoknak meg kell felelniük a jelenlegi jogszabályoknak. Az állami politikáknak bátorítaniuk kell az egyenlő jogok és az azonos fizetés érvényesítését. Másrészt a munka értékelésében és a bérek megállapításában az átláthatóságnak a vállalati munka egyik szerves, nem pedig formális szempontjává kell válnia. Végezetül pedig a házon belüli párbeszédnek és a jó kommunikációnak - különösen a kis- és középvállalkozásoknál - egy valóban új kultúra részévé kell válnia az egyes európai társadalmakban és egész Európában is.
Szeretnék ismét gratulálni Bauer asszonynak ahhoz, hogy ilyen szakszerűen mutatta be a problémát, és megoldásokat vázolt fel. Köszönöm a figyelmüket.
Mairead McGuinness
Elnök úr, szeretnék köszönetet mondani ezért a vitáért. Egy kérdést szeretnék felvetni, talán a Bizottság tudna foglalkozni ezzel. Az azonos munkáért járó egyenlő fizetésről beszélünk most, és mindannyian akarjuk és kívánjuk, hogy ez megvalósuljon. Mi a Bizottság véleménye a munkahelyek jelenlegi helyzetéről? Attól tartok, hogy amikor ennyi munkahelyet veszítünk el az Európai Unió országaiban, ebben a kérdésben inkább rosszabbodik a helyzet, semmint javul, hiszen az emberek pénzt akarnak keresni, még ha az kevesebb is, mint amennyit a munkájuk valójában ér. Szeretnék erről hallani néhány megjegyzést a Bizottságtól.
Fel szeretném vetni a megkülönböztetésnek egy olyan kérdését, amely mindenképpen létezik a férfiak és a nők között: ez a közszféra és a magánszektor munkavállalói között áll fenn, akik nagyon eltérő feltételek mellett dolgoznak. Eltérő a nyugdíjjogosultságuk és más szociális biztonsági előírások érvényesek rájuk, az egyenlőtlenségek pedig néha nem csupán nemi alapúak, noha értékelem, hogy ez a jelentés a nemekről szól; mindenképpen aggódom amiatt, hogy a jelenlegi helyzetben ez a probléma inkább súlyosbodhat, nem pedig javul.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Elnök úr, biztos úr, a nők 15%-kal kevesebb fizetést kapnak ugyanazért a munkáért, mint a férfiak. A női vezetők esetében ez az adat eléri a 20%-ot, sőt a KKV-k vezetői esetében akár a 30%-ot is.
Az iparban dolgozó női kutatók 28%-ának, az iparban dolgozó nőknek pedig csak 34%-ának van egynél több gyermeke.
Biztos úr, a nők szülési szabadsága alatt az erre az időszakra vonatkozó juttatások kiszámítására használt éves átlagos százalékos érték pénzügyi veszteséget termel, annak ellenére, hogy milyen fontos ez az időszak a szociális jólét szempontjából. A nőket nem szabad büntetni azért, hogy gyermeket szülnek, és gyermeküket gondozzák az első néhány hónapban.
Azt is gondolom, hogy az anyasági ellátásokat nem csak azoknak az anyáknak kellene megadni, akik a szülés előtti utolsó 12 hónapban dolgoztak. Nem hiszem, hogy a gyermek vétsége, hogy anyjuk dolgozott-e ebben az időszakban. Mindenekfölött úgy gondolom, hogy nem szabad születésüktől fogva megkülönböztetni a gyermekeket.
DanutBudreikait
(LT) Csak megismételni tudom, hogy egészen 1974-ig visszamenőleg dokumentumokat fogadtunk el, amelyekben arra köteleztük a tagállamokat, hogy ugyanazért a munkáért a nők és a férfiak egyenlő fizetést kapjanak. Annak ellenére azonban, hogy 30 év telt el, a helyzet nem változott. Ráadásul hazámban, Litvániában megindult a nyugdíjrendszer reformja. A munkavállalók által az állami nyugdíjbiztosítási alapba befizetett pénzek egy részét magánnyugdíj-megtakarítási alapokba helyezik át. Néhány év alatt nyilvánvalóvá vált, hogy ahhoz, hogy ezekből az alapokból ugyanolyan összegű járadékot kapjanak, a nőknek 35%-kal több járulékot kell befizetniük a férfiaknál, mivel tovább élnek. Emellett ezekből az alapokból kilépni olyan, mint kilépni a rabszolgaságból - azaz lehetetlen. Ez önmagában is az emberi jogok és a választás szabadságának megsértése. Litvánián kívül egyedül Bulgária alkalmazza ugyanezt a nemi szempontok szerinti rendszert.
Felkérem a Bizottságot, hogy az ilyen esetek kivizsgálását követően ragadja meg a kezdeményezést, és tegyen javaslatot határozatokra.
Zuzana Roithová
- (CS) Biztos úr, hölgyeim és uraim, az, hogy az Európai Unióban a nőknek mintegy két hónappal többet kell dolgozniuk ugyanannyi fizetésért, mint a férfiaknak, több mint riasztó. Még annak ellenére is, hogy Európa lassan kihal, mindössze annyit tudunk tenni, hogy megállapítjuk, a nőkkel és a gyermekes családokkal szembeni bérezési megkülönböztetés továbbra is egészen 25%-os szintig fennmarad, annak ellenére, hogy a nők a képzettségi szint terén immár 60:40 arányban megelőzték a férfiakat. Bauer asszony megemlítette, hogy az úgynevezett női szakmákban a nők által végzett munkát mintegy megszokásszerűen, objektív indokok nélkül alulértékelik. Azonban ha az indokot azok a munkából kieső évek képezik, amelyeket a nők a munka helyett családjukkal való törődésre fordítanak, akkor komolyan át kell gondolnunk a kérdést. A családokat nem szabad hátrányos helyzetbe hozni.
Bauer asszony jelentése nagy vihart kavar, érvei pedig, hogy meg kell kezdeni a megkülönböztetésellenes jogszabályok felülvizsgálatát, meggyőzőek. Támogatom azt a javaslatot is, hogy a közbeszerzési eljárásokban és az uniós forrásokból finanszírozott projektekben való részvételt kössék ahhoz a feltételhez, hogy az adott vállalat bizonyítani tudja, hogy a fizetések terén megkülönböztetésellenes politikát folytat. Úgy vélem, ez a módja, hogy megváltoztassuk a munkáltatók sztereotípiáit, különösen a magánszektorban. Szeretnék köszönetet mondani az előadónak e magas szakmai színvonalú jelentésért.
Bogusław Liberadzki
(PL) Elnök úr, e fontos kérdés vitájában jellemző, hogy csak két férfi szólalt fel a kérdésben. Bloom úr felszólalása annyira jellemzően férfi hozzászólás volt, hogy nehéz egyetérteni vele.
Azonban nagyon fontos jelentést vizsgálunk most. Egy olyan jelentést, amelyből megtudjuk, hogy a munkának nagy értéke van, hogy azt megfelelően meg kell fizetni, és ezt a fizetést olyan kritériumok alapján kell differenciálni, mint a munka jellege, a munkavégzés hatékonysága, a képesség a hozzáadott érték létrehozására, nem pedig a nemek alapján. De vannak változások a tagállamokban is. Hadd említsem meg saját hazámat, ahol nemrégiben vezettük be a nemek közötti egyenlőséget, amely lehetővé teszi, hogy az apák is ún. apasági szabadságra mehetnek. Ez azt mutatja, hogy közelítünk egymáshoz, és a helyes úton járunk.
Ewa Tomaszewska
(PL) Elnök úr, a nők nem kapnak azonos munkáért azonos fizetést. Fizetésük azonban azért is alacsonyabb, mert alacsonyabb bérszínvonalú ágazatokban, ideiglenes, alacsonyabb színvonalú munkaformákban dolgoznak. A fizetésbeli egyenlőtlenség eredménye a szociális juttatásokban, különösen a nyugdíjakban tapasztalható egyenlőtlenség. Egyrészről kevesebbet keresnek ugyanazért a munkáért, másrészt az anyai kötelezettségeik miatt kevesebb ideig dolgoznak, és e két ok ahhoz vezet, hogy a nők szegénységbe kerülnek, amikor elérik a nyugdíjas kort. Az egyenlőtlen fizetés ezért sújtja kétszeresen a nőket.
Szeretnék rámutatni, hogy a jog általában tiltja a megkülönböztetést, miközben a gyakorlatban állandó ez a jelenség. A fő kérdés ezért a jog gyakorlati érvényesítése.
Zbigniew Zaleski
(PL) Semmi sem indokolhatja a nők megkülönböztetését ezen a területen, és nem számít, hogy melyik indokról vitatkozunk. Három rövid kérdés: gazdasági szempontból a fizetésnek a nyújtott szolgáltatás alapján végzett munka eredményével kell arányban állnia, függetlenül attól, hogy ki végzi a munkát. A második pont: Európa népessége elöregszik, akár tetszik, akár nem. Talán mérlegelnünk kellene külön juttatás bevezetését azon nők számára, akik ugyanazt a munkát végzik, mint a férfiak, de ugyanakkor úgy döntenek, hogy gyermekeket vállalnak és felnevelik őket, fenntartva ezzel a népességet. Harmadik pont: ezen a területen jó példát mutatnak a felsőoktatási intézmények, vagy legalábbis azok, amelyeket én ismerek, ahol egyenlő esélyeket biztosítanak, a fizetések pedig csupán az eredményektől függenek. Talán ezt a modellt ki lehetne terjeszteni más ágazatokra is.
Andrzej Jan Szejna
(PL) Elnök úr, szeretnék csatlakozni azokhoz a férfiakhoz, akik sajnálatos módon olyan kevesen voltak a mai vitában, és akik elismerik, hogy a nyilvános vita és egy olyan fontos kérdésnek a politikai napirendre tűzése, mint a fizetés és a nők és férfiak egyenlő díjazása, egyike a legfontosabb ügyeknek és a nemzeti és európai jogban garantált jogoknak.
Csak azt mondhatom, amit mindenki más: nem értek egyet azzal, hogy a fizetés a nemtől függjön. Az függhet a képzettségtől és a tapasztalattól, de semmi esetre sem a nemtől. Az a benyomásom, hogy a nemzeti és uniós jog elég fejlett ebből a szempontból, sok esetben az is mondható, hogy nagyon jó, az azonban aggaszt, hogy ezt a jogot nem hajtják végre, nem ültetik át a gyakorlatba, mivel ennek nincs meg a hagyománya. Az Európai Bíróság több alkalommal is megismételte, hogy nem hajtják végre ezt a jogot. A kérdés tehát nem az, hogy több jogszabályt alkossunk, hanem azt, hogy biztosítsuk a meglévők betartását.
Astrid Lulling
- (FR) Elnök úr, az a bérszakadék, amit ma itt a Házban lelepleztünk, már csak azért is nehezen érthető, mert napjainkban a fiatal nők valamennyi tagállamban nagyobb sikerekkel büszkélkedhetnek az iskolákban, mint a férfiak, és ők teszik ki a diplomások legnagyobb arányát.
Ugyanígy hangsúlyozni szeretném, hogy már 1975, de különösen 2006 óta szilárd jogi alapokkal rendelkezünk, és ez utóbbi lehetővé tette, hogy az 1975 és 1980 közötti években arra bátorítsam hazámban azokat a nőket, akik megkülönböztetést szenvedtek el, hogy kezdeményezzenek bírósági eljárást munkáltatójukkal szemben, különösen a közszférában. Több száz milliót fizettek ki nekik visszamenőlegesen luxemburgi frankban, az abban az időben használatos valutában.
Így mindenekelőtt az érvényben lévő szilárd jogi eszközökkel kell élnünk, még akkor is, ha érdemes azokon javítani, mégpedig előadónk kiváló ajánlásainak jóváhagyásával.
Vladimír Špidla
a Bizottság tagja. - (CS) Hölgyeim és uraim, köszönöm Önöknek ezt a vitát, amely egy egyszerűen elfogadhatatlan helyzettel foglalkozott. Nincs ésszerű vagy védhető magyarázat arra, hogy miért állhat fenn olyan helyzet, ahol a nők átlagosan továbbra is kevesebb fizetést kapnak, mint a férfiak. Önök a vitában a megközelítések nagyon széles körét vázolták fel, amelyek mind a bérszakadékhoz kapcsolódnak, jómagam számára pedig nyilvánvalóvá vált a vitából, hogy milyen összetett kérdésről is van szó.
Szeretném kijelenteni, hogy ez a kérdés azért került az európai politika napirendjére, mert a Bizottság éppen most számos dokumentumában foglalkozott az üggyel, továbbá mert a Bizottság most dolgozik az érvényes jogszabályok lehetséges egyedi felülvizsgálatán, és természetesen azért is, mert a Parlament Bauer asszony jelentésének köszönhetően felkarolta a témát, amiért ismételten nagyrabecsülésemet szeretném kifejezni. Azonban köszönetet mondhatunk azért is, mert Lille-ben a három egymást követő elnökség trojkája ugyan nem jelentette be, de lényegében elfogadta azt a cselekvési tervet, amely a három egymást követő elnökség, azaz a francia, a cseh és a svéd elnökség napirendjére tűzte a témát.
Hölgyeim és uraim, szeretném azt is kijelenteni, hogy a Lille-ben folytatott vita a cselekvési terv mellett konkrét intézkedéscsomaggal is megajándékozta az egyes tagállamokat ezen a területen, amelyek közül néhány, meg kell mondanom, nagyon radikális, és véleményem szerint alkalmas arra, hogy eredményeket érjen el.
Hölgyeim és uraim, ismételten szeretnék köszönetet mondani a vitáért, és hogy felszólalhattam, és azt mondhatom, hogy a Bizottság teljes mértékben készen áll a Parlamenttel az ügyben folytatandó együttműködésre, hogy fokozatosan felszámolhassuk ezt az igazságtalan és tarthatatlan helyzetet.
Edit Bauer
előadó. - (SK) Hölgyeim és uraim, szeretnék köszönetet mondani ezért a nagyon érdekes vitáért. Engedjék meg, hogy néhány megjegyzést fűzzek hozzá. Először is, önmagában a jogalkotás nem oldja meg a problémát. Ahogy már említették, több minden is indokolja a jogalkotást, az azonban természetesen nem lehetséges, hogy jogszabállyal oldjunk meg néhány gazdasági problémát.
Én is egyetértek azzal, hogy kétségtelenül jobban ki kell használnunk a meglévő jogszabályokat. A jogszabály hosszú története azonban világosan azt sugallja, hogy az jelenlegi formájában nem túl hatékony. E jogszabályon kívül nincs más eszköz a kezünkben. Ez azt jelenti, hogy feladatunk világos: elő kell segítenünk annak biztosítását, hogy a meglévő jogszabály hozzájáruljon e régóta fennálló probléma megoldásához olyan módon, hogy a munkaerőpiac igazságosabbá váljon.
Egy záró megjegyzést szeretnék még mondani. Sok képviselőtársam hangsúlyozta, hogy e különbségek fennállása elfogadhatatlan az egyenlő jogok szempontjából. Én azonban egy másik nézőpontot szeretnék hangsúlyozni ebben a kérdésben, ez pedig a gazdasági versenyben alkalmazandó követelményeké, hiszen az azonos munkáért járó egyenlő fizetés a tisztességes gazdasági verseny egyik követelményeként van rögzítve a Római Szerződésben. Azt hiszem, ez ad választ azoknak a kollégáknak a felvetésére, akik azt hangsúlyozták, hogy a munkaerőpiac más követelményrendszer szerint működik.
Elnök
A vitát lezárom.
A szavazásra 2008. november 18-án, kedden kerül sor.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 142. cikke)
John Attard-Montalto  
írásban. - A nők és férfiak azonos díjazására vonatkozó jogi keret széles körben elterjedt az EU-ban. A probléma a végrehajtásban van.
Egyetértünk azzal, hogy a nemi alapú fizetésbeli megkülönböztetést a meglévő jogszabályok csökkentik. A közvetett megkülönböztetés azonban még mindig téma. Ez főként a gazdasági szegregációból ered, ezekben az esetekben pedig az érvényes jogszabályok alkalmazási köre korlátozott. A jogalkotási keret értékelése néhány különbséget tár fel a nemek közötti bérszakadékkal kapcsolatos jogszabályokban.
Bár szigorú értelemben véve a ténylegesen alkalmazott jogszabályoknak ugyanaz az alkalmazási köre, az érvényes irányelvekben alapvető eltérések vannak:
a) 1975-ben a nemek közötti bérszakadékot a gazdasági verseny egyik kérdésének tekintették, mint "a közös piac létrehozásának és működésének szerves részét”, míg
b) a 2006-os irányelv az "egyenlő bánásmód és az esélyegyenlőség” elvét veszi alapul.
Az adatok azt mutatják, hogy állandó bérszakadék van a férfiak és a nők között. A legutóbbi adatok szerint 15% a különbség a férfiak és a nők bruttó órabére között. A magánszektorban ez még inkább látható, az arány pedig eléri a 25%-t.
A nemek közötti bérszakadékot rendszerint egyéni okokkal magyarázzák, például az életkorral, képzettséggel és tapasztalattal. A bizonyítékok szerint azonban ezek a különbségek elhanyagolható szerepet játszanak a nemek közötti bérszakadék fennállásában.
Petru Filip  
írásban. - (RO) Az esélyegyenlőség és a nemek közötti egyenlő bánásmód elve olyan téma, amelynek sajátos jelentése van a nemrégiben integrálódott kelet-európai országokban. A szakmai teljesítmény megállapításához használt referenciarendszerben továbbra is túlnyomórészt a férfiak szempontjai kapnak helyet. Ez a szemlélet nem változtatható meg egykönnyen az egykori kommunista övezetben, ahol a rezsim propaganda-erőfeszítései miatt a kollektív tudat az egyenlőségnek egy teljesen mesterséges modelljét tette magáévá. A kommunista propaganda által népszerűsített primitív egyenlőséggel való összeegyeztethetetlenség sikeresen ássa alá a nők és férfiak közötti egyenlő bánásmódot előmozdító jelenlegi erőfeszítéseket.
Ezeket előrebocsátva úgy érzem, hogy a nemek közötti egyenlőség elvének előmozdítását szolgáló összes erőfeszítésnek egy átfogóbb oktatási szempontra kell összpontosítania, egy reális rendszermodellt kínálva a közösségi polgárok számára a megkülönböztetésmentesség terén. Ahhoz, hogy az egész Közösségben végrehajtsuk ezt az elvet, az európai intézményeknek többet kell tenniük, mint az egyenlő fizetés európai napjának megszervezése.
Zita Gurmai  
írásban. - (HU) Nem véletlen, hogy a nők és férfiak közötti egyenlőségre vonatkozó, 2006-2010 közötti időszakra szóló esélyegyenlőségi ütemterv egyik fő eleme a nemek közötti bérkülönbség megszüntetésére irányuló törekvés. A férfiak és nők bérében fennálló különbség problematikája túlhaladja azt az alapvető elvárást, hogy egyenlő munkáért egyenlő bér járjon. A fizetésbeli különbség tükrözi a munkaerőpiacon tapasztalható, elsősorban a nőket sújtó súlyos egyenlőtlenségeket. Ez Európa súlyos demokráciadeficitjét jelenti.
A megoldás komplex intézkedést igényel, amelyhez nélkülözhetetlen a politikai elhivatottság. Szükség van a meglévő jogszabályok tökéletesítésére, gyakorlati alkalmazásuk elősegítésére és ellenőrzésére.
A valódi esélyegyenlőség elve csak akkor valósulhat meg, ha valamennyi tagállam határozott politikai szándékot mutat, és konstruktív intézkedéseket tesz a nemek közötti bérszakadék megszüntetéséért. Elfogadhatatlan, hogy a nemek közötti bérszakadék jó néhány tagállamban még mindig nem kap megkülönböztetett figyelmet, sem a nyilvános vitákban, sem pedig a politikai menetrendekben.
Társadalmi párbeszéd indítása és felvilágosító kampányok szervezése is nélkülözhetetlen. Sürgetem, hogy a probléma orvoslására politikai intézkedéscsomag készüljön, amely minden esetben vegye figyelembe a nemzeti sajátosságokat és a bevált gyakorlatokat is.
Pontosabb és részletesebb statisztikai információkra van szükségünk a tényleges helyzetfeltáráshoz, és a folyamatok figyelemmel kíséréséhez. A bérkülönbségek okait alaposan meg kell vizsgálni, és az ebből származó ismereteket a diszkrimináció feltárására, orvoslására és megelőzésére kell felhasználni.
Lívia Járóka  
írásban. - Szeretnék gratulálni Bauer asszonynak ahhoz a kemény munkához, amellyel hozzájárult az azonos díjazás elvének alkalmazásáról az Európai Bizottsághoz intézett ajánlások kidolgozásához. A bérszakadék jelentősen befolyásolja a nők helyzetét a gazdasági és szociális életben, és gazdasági függetlenségük egyik akadályát képezi.
Számos terület van, ahol a nőket hátrányosan érinti az a bérszakadék, amely kizárólag a nemek szerint tesz különbséget Európában. A nők a régi és az új tagállamokban is eltérő órabért kapnak. Különbségek láthatók a férfiak és a nők jövedelmének eloszlásában is: a nők 20 százalékának - szemben a férfiak 40 százalékával - hasonló a jövedelemeloszlása a magasabb fizetések esetében. A másik kiugró fizetésbeli egyenlőtlenség a nemi alapú ágazati szegregációban rejlik, mivel három ágazatban a munkahelyek felét túlnyomórészt férfiak töltik be.
Végezetül pedig a nők részidős állásokban látható felülreprezentáltsága - 30 százalék - hátrányosan érinti a munkaerő-piaci járulékokat is. Ezek az adatok még rosszabbak bizonyos etnikai származású nők esetében, mint például a romáknál. Miközben az EU igen kiterjedt jogi kerettel rendelkezik az azonos fizetéseket illetően, az Európai Unióban a nők még mindig kevesebbet keresnek a férfiaknál - még az azonos képesítéssel és képzettséggel rendelkezők is -, ami alátámasztja, hogy a fő elérendő cél a jogszabályok javítása, mégpedig hatékonyságuk erősítésén keresztül.
Anneli Jäätteenmäki  
írásban. - A nemek közötti bérszakadék riasztóan mély az EU-ban. Volt néhány kezdeményezés ennek csökkentésére, azonban a csökkenés üteme túlságosan lassú. A Parlament többször felkérte a Bizottságot, hogy tegyen kezdeményezéseket. A nemek közötti bérszakadékról szóló jelentés több külön utat vázol fel, amelyeken keresztül az EU megbirkózhat ezzel a problémával.
Fontos, hogy pontosabban és részletesebben meghatározzuk a "nyugdíjszakadék”, a "fizetésekben látható közvetlen megkülönböztetés” és a "fizetésekben látható közvetett megkülönböztetés” fogalmát, hogy jobb eszközeink legyenek a nemek közötti bérszakadék kezeléséhez.
Jelenleg nem állnak rendelkezésre pontos statisztikai adatok, amelyek a helyzet értékeléséhez szükségesek. A tagállamoknak és a Bizottságnak javítaniuk kell statisztikáikat, ahogy a magánvállalatoknak is. A vállalatokat kötelezni kell a rendszeres bérellenőrzések elvégzésére, és biztosítani kell, hogy ezek eredményei széles körben elérhetők legyenek.
A probléma megoldásának egy másik módja, ha a 2006/54/EK irányelv 26. cikkét (A megkülönböztetés megelőzése) kiegészítjük a fizetésbeli megkülönböztetésre utaló hivatkozással.
Egyszerűen elfogadhatatlan, hogy az EU-ban a nők átlagosan 15%-kal keresnek kevesebbet, mint a férfiak. Irányító szervként tennünk kell valamint ezen igazságtalanság orvoslására.
