Spomienka na veľký hladomor na Ukrajine (1932 - 1933) (rozprava) 
Predsedajúca
Ďalším bodom je vyhlásenie Komisie o spomienke na hladomor na Ukrajine (1932 - 1933).
Chcela by som využiť túto príležitosť a privítať v Európskom parlamente delegáciu z Ukrajiny na čele s pánom veľvyslancom.
(potlesk)
Antonio Tajani
Vážená pani predsedajúca, vážené poslankyne, vážení poslanci, je pre mňa česť zúčastniť sa na tejto rozprave, kde si pripomíname veľký hladomor z rokov 1932 a 1933, ktorý bol jednou z najväčších tragédií 20. storočia. Po mnohých rokoch mlčania si našu pozornosť žiadajú svedectvá trpiacich a rozprávanie mnohých tých, čo prežili tú strašnú udalosť, v ktorej sa zrazu ocitli.
Na skúsenosť hladomoru na Ukrajine nesmieme zabudnúť. História veľkého hladomoru nie je len svedectvom o tragédii ľudí na Ukrajine, ale zároveň nám znovu pripomína, čoho je človek schopný. Hladomor na Ukrajine nám však prináša dôležité poučenie: to množstvo obetí nebolo zbytočné. Ich obeť nám pripomína, aby sme sa nikdy nezmierili s tým, že nejaký štát si chce podrobiť jednotlivcov, bez ohľadu na dôvod či účel tohto konania. Tento katastrofálny hladomor dokázal, že ústavný štát je nadradený zriadeniu, v ktorom nie je povolená žiadna forma nesúhlasu. Takéto tragédie sa stávajú len v tých ľudských spoločnostiach, ktoré porušujú práva občanov a zásady právneho štátu a demokracie.
Európska únia povstala z popola vojny a množstva totalitných režimov, diktatúr, ktoré hlboko otriasli históriou Európy a celého sveta. Z týchto tragédií a katastrof sa však zrodili európske demokracie a za posledných päťdesiat rokov vybudovali na týchto ruinách dobu mieru, mieru, ktorý sme povinní brániť a šíriť za hranice Únie. Týchto päťdesiat rokov mieru je najväčším úspechom zjednotenej Európy.
Dnešná Ukrajina sa tiež zmenila. Ako nezávislý štát, člen Rady Európy a signatár Európskeho dohovoru o ľudských právach a mnohých ďalších medzinárodných nástrojov na zabezpečenie základných práv má Ukrajina mimoriadnu príležitosť, aby sa skonsolidovala a upevnila svoje postavenie demokratickej krajiny, ktorá rešpektuje ľudské práva a právny štát. Určite je to náročná a ťažká úloha. Boli sme svedkami mnohých ťažkostí, históriu tejto krajiny v posledných rokoch poznačili mnohé politické boje, ona je však vo svojej demokracii čoraz silnejšia.
V tomto historickom okamihu musíme všetci venovať politickú podporu nezávislosti súdnictva. Je dôležité, aby Ukrajina pokračovala v boji proti korupcii a zohľadnila výsledky nedávnych volieb, aby sa dodržali demokratické zásady. Musí tiež zabezpečiť tých najslabších a marginalizovaných bez ohľadu na ich rasovú, etnickú či náboženskú príslušnosť, alebo ich sexuálnu orientáciu a zdravotný stav.
Európska únia bude Ukrajinu v tomto dôležitom úsilí stále podporovať. S našimi ukrajinskými partnermi budeme naďalej spolupracovať na zvyšovaní prosperity všetkých občanov tohto národa prostredníctvom otvárania nových trhov a rozširovania možností hospodárskej činnosti a investícií a tiež prostredníctvom prehlbovania vzťahov medzi našimi občanmi.
Ako komisár pre dopravu by som chcel dodať, aby sme nezabúdali na to, že transeurópske siete môžu slúžiť nielen na posilnenie nášho vnútorného trhu, ale aj ako nástroj na rozširovanie hraníc Európy, na otváranie nových obzorov Európy a na posilňovanie väzieb s blízkymi a spriatelenými krajinami, ktoré hraničia s Európskou úniou tak ako Ukrajina.
Obete hladomoru na Ukrajine si nemôžeme uctiť lepšie ako vytvorením prosperujúcej, stabilnej a demokratickej Ukrajiny založenej na pevných inštitúciách a na angažovanej občianskej spoločnosti. Len ak dosiahneme tento cieľ, nebola obeť toľkých nevinných zbytočná.
Charles Tannock
v mene skupiny PPE-DE. - Vážená pani predsedajúca, Európska únia je postavená na zmierení: na presvedčení, že keď uznáme svoju minulosť v celej jej brutalite, dokážeme vytvoriť lepšiu budúcnosť.
Nemecko sa správne postavilo čelom k nevýslovným hrôzam nacistickej éry a holokaustu a snažilo sa ich odčiniť. Novšie členské štáty Únie nachádzajú vlastné cesty k hľadaniu pravdy a zmiereniu prostredníctvom úprimnej a nekompromisnej analýzy svojej totalitnej komunistickej minulosti. Niektoré krajiny sa však stále snažia ujsť pred vlastnými dejinami. Napríklad Turecko podľa môjho názoru stále popiera genocídu spáchanú pod pláštikom prvej svetovej vojny na Arménoch a Asýrčanoch. Rusko tiež zápasilo s vyrovnaním sa s brutalitou Stalinovej komunistickej diktatúry.
Účelom dnešného uznesenia je vyjadriť zdesenie nad hladomorom na Ukrajine, ktorý bol zámerne vyvolaný v rokoch 1932 - 1933. Toto uznesenie je prejavom nášho odhodlania pamätať na milióny obetí, z ktorých niektoré stále žijú, aby mohli vyrozprávať svoj strašný príbeh. Ich svedectvo je nanajvýš dôležité, pretože čoskoro tu už nik z nich nebude. Len keď si budeme tieto odporné zločiny proti ľudskosti pripomínať, môžeme sa usilovať o to, aby sa nikdy nezopakovali. V uznesení sa nenachádza slovo "genocída", pretože ostatné politické skupiny v Parlamente si myslia, že striktné vymedzenie tohto pojmu sa na hladomor na Ukrajine nemá uplatňovať. Napokon, dohovor o genocíde v skutočnosti vznikol až po druhej svetovej vojne. No možno je to tiež pre obavu z urážky dnešného Ruska, čo je podľa môjho názoru na poľutovanie.
Nikto z nás však nechce zmenšovať nepredstaviteľné utrpenie, ktoré Ukrajinu postihlo. Ukrutnosť hladomoru na Ukrajine dostatočne neopíšu žiadne slová. Nezáleží na texte, ktorý použijeme, ale na postoji, ktorý sa naším uznesením snažíme vyjadriť - solidaritu s Ukrajinou pri príležitosti 75. výročia masakrov, ktoré boli spáchané na jej ťažko skúšanom národe.
Z histórie pre nás plynie poučenie, že ak majú byť pôvodcovia takéhoto utrpenia niekedy potrestaní, dôležité je spoľahlivé medzinárodné právo a súdne štruktúry, ktoré teraz existujú. Na začiatku tohto dlhotrvajúceho procesu bol Norimberg. Súd pre vojnové zločiny v bývalej Juhoslávii, ktorý bude čoskoro súdiť Radovana Karadžiča, dokazuje, že tieto zásady sú dnes rovnako dôležité ako kedykoľvek predtým. Včera Parlament vyjadril dôraznú podporu postaveniu vodcu Armády božieho odporu v Ugande, Josepha Konyho, pred Medzinárodný trestný súd. Tyrani, ktorí sa uchyľujú k masovému vraždeniu a ničeniu, dnes tu hovoríme o Jozefovi Stalinovi, nemajú nájsť nikde útočisko, nech sú kdekoľvek.
Ukrajina znášala vo svojich dejinách mnoho trápenia a ja dúfam, že v ďalšej etape svojej slávnej histórie v neveľmi vzdialenej budúcnosti právom zaujme miesto plnoprávneho člena Európskej únie. Po kríze v Gruzínsku niet pochýb, že mnohí ruskí nacionalisti nie sú spokojní napríklad s ukrajinskou zvrchovanosťou nad Krymom. Som si však istý, že keď všetci spoločne vyjadríme solidaritu s ľudom Ukrajiny, tá jedného dňa zaujme svoje miesto v európskej rodine národov.
Adrian Severin
v mene skupiny PSE. - Vážená pani predsedajúca, toto je veľmi zvláštna rozprava. Európsky parlament je politický orgán, ktorého úlohou je prijímať právne predpisy a poskytovať rozhodovacím orgánom vo výkonnej sfére politické usmernenia na primerané zvládnutie problémov, príležitostí a hrozieb súčasnosti. Inými slovami, sme tvorcami histórie a nie historikmi. Našou úlohou nie je súdiť minulosť, ale budovať prítomnosť, ktorú má posúdiť budúcnosť.
Socialistická skupina preto neochotne súhlasila so schválením uznesenia, ktorého zjavným zámerom je konštatovať historickú pravdu o tragickej udalosti, ktorá sa stala v minulosti na Ukrajine.
Napriek tomu sme to urobili, pretože chápeme, že solidarita s ľudom Ukrajiny a jeho utrpením by mohla Ukrajincov zmobilizovať v ich úsilí zjednotiť svoju krajinu, zdemokratizovať a zmodernizovať ju a priviesť ju do kruhu jej prirodzenej rodiny, ktorou je Európska únia. Zároveň chápeme, že ak sa zabudne na tragédie a zločiny minulosti, hrozí obrovské nebezpečenstvo, že sa zopakujú. Historické odsúdenie zločinov nemôže zabezpečiť nápravu pre obete a ich dedičov, je však morálnym odškodnením. Okrem toho je racionálnou a politickou zárukou proti opakovaniu zločinov a oživovaniu skazených inštinktov, ktoré stoja pri ich zrode.
Odsúdením totalitných zločinov neodsudzujeme len zločincov minulosti, ale aj tých, ktorí možno premýšľajú o uplatnení rovnakých zločineckých postupov v budúcnosti. Vedomie, že beztrestnosť nie je možná, im v tom môže zabrániť.
Dnes musíme vyhlásiť, že žiadne odôvodnenie štátu, žiadny spoločenský cieľ ani žiadna ideologická zásada nemôžu ospravedlniť taký zločin, akým bol veľký hladomor na Ukrajine, ktorý spôsobil toľko utrpenia takému množstvu nevinných ľudí v šialenom pokuse zničiť morálnu dôstojnosť, národnú hrdosť a biologickú existenciu veľkého ukrajinského národa.
Zároveň s odsúdením zločinov, vyjadrením solidarity s obeťami a odmietnutím tohto pokusu zničiť celý národ však nemôžeme obviniť z týchto zločinov iný národ.
Hladomor na Ukrajine bol dielom totalitného politického režimu. Všetky národy, ktoré boli pod jarmom tohto režimu, boli obeťami rôznych podobných zločinov a útrap. Dnešná diskusia nám nemá pripomínať len to, že proti totalite sa musíme vždy zjednotiť, ale aj to, že súčasná ukrajinská generácia musí v mene a na pamiatku obetí veľkého hladomoru odstrániť zo svojej krajiny a svojej histórie všetky autoritárske inštinkty, sklony a praktiky. Musí upevniť národnú jednotu a spoločne dosiahnuť demokratické ciele.
Naše vyjadrenie solidarity má Ukrajincov tiež inšpirovať k solidarite a zmiereniu, a to v rámci krajiny i mimo nej. V rámci krajiny so spoluobčanmi, ktorí patria k rôznym etnicko-kultúrnym skupinám a mimo krajiny s našimi susedmi.
Je to jeden z najlepších spôsobov, ako by sa mohli stať členmi Európskej únie, a ak sa rozhodnú ísť touto cestou, znamená to, že naša dnešná rozprava nebola zbytočná. Členstvo Ukrajiny v EÚ by bolo najlepším historickým odškodnením, aké môžu obetiam hladomoru ponúknuť samotní Ukrajinci.
Grażyna Staniszewska
Vážená pani predsedajúca, veľký hladomor na Ukrajine je jedným z najväčších zločinov, ktoré boli v Európe v 20. storočí spáchané. Aby Stalinov režim dokázal, že kolektívne hospodárstvo funguje, a aby zničil samostatne hospodáriacich ukrajinských roľníkov, ktorí predstavovali hlavnú hrozbu pre komunistický Sovietsky zväz, vyvolal hladomor, v dôsledku ktorého zahynulo niekoľko miliónov Ukrajincov. Všetky potraviny, ktoré ľudia mali, sa skonfiškovali. Hlad vyháňal množstvo ľudí z vidieka do miest, ktoré úrady uzavreli vydávaním vnútorných pasov a zákazom cestovania železnicou. Tí, čo zostali na dedinách, boli nútení nezákonne si obstarávať potravu na poliach kolektivizovaných poľnohospodárskych podnikov, pričom im hrozilo väzenie či dokonca poprava. Pre seba si nesmeli nechať ani hrsť zrna. Zaviedlo sa pravidlo piatich klasov, podľa ktorého hrozil trest smrti každému, kto si vzal viac ako päť klasov zrna.
Veľký hladomor na Ukrajine je, žiaľ, dejinnou udalosťou, ktorá je v mnohých krajinách západnej Európy stále prakticky neznáma. ZSSR až donedávna tieto historické skutočnosti úplne popieral. Akákoľvek zmienka o tejto záležitosti sa pred pádom Sovietskeho zväzu považovala za zločin "protisovietskej propagandy". Voči západným novinárom sa aktívne využívali prostriedky nesprávneho informovania. Len nedávno sa na svetlo sveta dostali dokumenty z registra obyvateľov, ktoré odhaľujú počty ľudí postihnutých masovým hladomorom.
Hladomor na Ukrajine uznali ako genocídu vlády či parlamenty 26 krajín vrátane Poľska. Som hlboko presvedčená, že Európsky parlament nezostane v tejto otázke nečinný. Musíme uznať, že veľký hladomor bol zločinom proti ukrajinskému národu a zločinom proti ľudskosti, a rozhodne odsúdiť skutky stalinského režimu namierené proti ukrajinským roľníkom.
Domnievam sa tiež, že je najvyšší čas, aby sa zverejnili všetky informácie o veľkom hladomore. Krajiny bývalého Sovietskeho zväzu by mali otvoriť vedcom archívy týkajúce sa hladomoru na Ukrajine v rokoch 1932 až 1933, aby sa mohli nestranne preskúmať.
Tento rok si pripomíname 75. výročie tohto šokujúceho zločinu. Chcela by som využiť túto príležitosť a vyjadriť svoju najhlbšiu účasť ukrajinskému národu, ktorý musel prekonať túto obrovskú tragédiu.
Rebecca Harms
Vážená pani predsedajúca, pre svoj prejav som si zvolila takmer rovnaký úvod ako pán Tannock. To sa nestáva veľmi často. "Minulosť je základom budúcnosti", stojí pri vchode do národného archívu vo Washingtone a určite nie bezdôvodne. Tento výrok vyjadruje nádej, že ľudia sa dokážu poučiť z histórie. Niekedy to dokážu, ale nie vždy. Musíme sa však o to pokúšať.
Viackrát som si všimla, a návrh uznesenia o hladomore na Ukrajine bol na to ďalšou príležitosťou, že nie všetky kapitoly z histórie východnej a západnej Európy minulého storočia sú všetkým rovnako známe. Keď skupiny diskutovali o tom, či skutočne predložiť dnešné uznesenie, prevládajúcim názorom bola spočiatku pochybnosť. Väčšina poslancov po opýtaní pripustila, že nemá žiadnu predstavu o tom, čo hladomor na Ukrajine skutočne znamená a čo predstavuje. Možno je to začiatok spoločného spoznávania tohto hrozného okamihu dejín, ktorý nastal v srdci Európy ani nie pred storočím, ale len niečo pred vyše polstoročím, a ktorý nám s pomocou tých, čo prežili, umožní napísať pravdivú históriu.
Pre Skupinu zelených/Európsku slobodnú alianciu musí byť spomienka na obete tejto tragédie ústredným bodom vyhlásenia, ktoré vyjadríme schválením tohto uznesenia. Domnievame sa, že skutočná spomienka na obete závisí od nášho poznania tejto tragédie, tohto obrovského zločinu, ktorého sa dopustil sovietsky režim.
Dúfame tiež, že túto históriu spracujú Ukrajina a Rusko spoločne. Nechceme, aby spracovanie dejín a písanie pravdivej histórie prehĺbilo priepasť medzi národmi, a to hovorím ako Nemka narodená v 50. rokoch 20. storočia. Nechceme, aby sa to stalo v rámci Ukrajiny, ani medzi Ukrajinou a Ruskom.
Domnievam sa preto, že dôležitou podmienkou je otvorenie archívov. Táto požiadavka musí byť splnená. O tejto otázke by mala diskutovať aj Rada Európy, aby Moskva tieto archívy otvorila.
Teší ma, že Európsky parlament dokázal nájsť jednotné stanovisko. Naozaj dúfam, že hlavným zámerom Ukrajiny je písanie histórie a spomienka na obete a že sa touto katastrofou nemanipuluje z politických dôvodov. Potom vykonáme veľký krok k naplneniu želania, aby sa ľudia z minulosti skutočne poučili.
Adam Bielan
Vážená pani predsedajúca, tento rok si pripomíname 75. výročie hladomoru, ktorý na Ukrajine nastal v rokoch 1932 - 1933. Tento hladomor nebol prírodnou pohromou, ale výsledkom plánu Jozefa Stalina na genocídu, ktorou chcel zničiť vidiecke obyvateľstvo Ukrajiny po tom, ako zúčtoval s ukrajinskou inteligenciou. V dôsledku tejto genocídy zahynulo okolo 10 miliónov mužov, žien a detí. Bolo to zámerné a systematické vyhladzovanie, ktoré vykonávali orgány Sovietskeho zväzu. Zločinecké úmysly komunistov boli jasné. Kým Ukrajinci zomierali od hladu, Sovieti vyviezli milióny ton obilia a uzavreli hranice Ukrajiny, aby zničenému obyvateľstvu zabránili vstúpiť do Ruska. Ponuky medzinárodnej humanitárnej pomoci odmietali a tvrdili, že hladomor neexistuje.
V súčasnej Ruskej federácii vládne vo vzťahu k histórii zločinov komunizmu pokrytectvo a Stalin sa prezentuje ako schopný vodca. Niektoré západné krajiny počas tejto obrovskej tragédie ukrajinského ľudu mlčali, pretože práve nadväzovali so Sovietskym zväzom diplomatické vzťahy, ktoré mali závisieť od hospodárskej spolupráce. Dnes nemôžeme mlčať a je našou povinnosťou uctiť si pamiatku obetí veľkého hladomoru.
Helmuth Markov
v mene skupiny GUE/NGL. - (DE) Vážená pani predsedajúca, pán komisár, hovorím k vám ako človek, ktorý strávil dlhé roky svojho života na Ukrajine, ktorý tam žil a ktorý je preto, prirodzene, veľmi emocionálne zaangažovaný.
Pre zdôvodnenie či ospravedlnenie hladomoru z rokov 1932 až 1933 neexistuje nijaký dôvod, nijaká výhovorka. Hladomor postihol Ukrajinu, Rusko, najmä oblasti okolo Volgy, Donu a Kubáne, západnú Sibír, južný Ural a severnú časť Kazachstanu. Hladom umierali milióny ľudí rôznych národností, Ukrajinci, Rusi, Kazachovia, Židia, Nemci, Bielorusi, Tatári a mnohí ďalší. Tieto obete si musíme pripomínať a musíme jasne vyhlásiť, že hladomor bol prejavom a dôsledkom neľudskej politiky, zločinného vývozu obilnín, pričom vlastní ľudia sa nechali umrieť od hladu.
Prečo teda nemôžem súhlasiť s týmto uznesením? Po prvé preto, pretože toto uznesenie spája túto katastrofu a tento zločin len s Ukrajinou a ľuďmi ukrajinskej národnosti. Na začiatku som povedal, že to neodráža historickú pravdu. Každý, kto zároveň neprihliada na ostatné socialistické republiky Sovietskeho zväzu a na ďalšie národnosti, je vinný z rasizmu a z pohŕdania utrpením všetkých ďalších postihnutých.
Po druhé, toto uznesenie uznáva hladomor na Ukrajine ako genocídu. Genocída sa definuje ako vyhladzovanie na základe etnických kritérií. Vzťahuje sa to najmä na holokaust. Prirovnávanie jedného k druhému podkopáva argument o výnimočnosti nacistického zločinu vyhladzovania Židov v Európe, ktorého uznanie bolo doteraz predmetom širokej demokratickej dohody.
Na tvrdé odsúdenie týchto udalostí v Sovietskom zväze nie je takéto prirovnanie potrebné. Som presvedčený, že toto bolo hlavným dôvodom vyhlásenia izraelskej veľvyslankyne v Ukrajine pani Kalayovej-Kleitmanovej, ktorá v rozhovore pre noviny Zerkalo Nedeli uviedla, že Izrael nemôže uznať hladomor na Ukrajine ako akt etnickej genocídy.
Po tretie, 10. decembra 2008 si pripomíname 60. výročie deklarácie ľudských práv Organizácie Spojených národov. Ľudské práva sú všeobecné a nedeliteľné. Nemôže sa k nim pristupovať selektívne, podľa okolností a účelovo. V 20. storočí sme boli svedkami zdrvujúceho množstva hrozných zločinov, ktoré nie sú porovnateľné, napriek tomu však boli príčinou smrti miliónov nevinných ľudí. Patrí k nim prvá svetová vojna, fašistická invázia, agresia Japonska voči Číne a Kórei, atómové bomby zhodené Spojenými štátmi na Hirošimu a Nagasaki, Stalinova politika voči vlastným ľuďom, drancovanie uplatňované rôznymi koloniálnymi mocnosťami v ich sfére vplyvu, hrôzovláda Červených Khmérov či krviprelievanie medzi kmeňmi Tutsiov a Hutuov. Tento strašný zoznam takmer nemá konca. Európsky parlament by mal mať záujem odsúdiť takúto neľudskosť vo všetkých jej podobách.
Po štvrté, hladomor by sa už nikdy nemal opakovať ani z politických, ani z hospodárskych dôvodov. Vzhľadom na miliardy, ktoré sa vynakladajú na pomoc bankám, vyzvala odstupujúca predsedníčka organizácie Welthungerhilfe Ingeborg Schäubleová na záchranný balík proti svetovému hladu. Na dosiahnutie rozvojových cieľov tisícročia a zníženie počtu hladujúcich o polovicu do roku 2015 potrebuje poľnohospodárstvo v rozvojových krajinách 14 miliárd EUR ročne. V roku 2007 hladovalo 923 miliónov ľudí.
Musíme urobiť všetko pre to, aby bol hlad odstránený tak ako mor.
Bastiaan Belder
Vážená pani predsedajúca, slovo holodomor (hladomor) je zložené z ukrajinských slov holod (hlad) a moryty (usmrtiť), znamená teda "smrť hladom". Hladomor v rokoch 1932 a 1933 priniesol smrť hladom pre 6 až 7 miliónov ľudí, z čoho 3,5 milióna bolo na Ukrajine, 2 milióny v Kazachstane a stovky tisíc v severnej časti Kaukazu pri Volge a v západnej Sibíri.
Hladomor znamená násilné olúpenie ukrajinského roľníctva o úrodu obilnín Stalinom a jeho prisluhovačmi, ktoré malo byť účinným prostriedkom boľševikov na výchovu ľudí tejto krajiny v duchu násilnej kolektivizácie poľnohospodárstva.
Hladomor znamená rozsiahle hladovanie na Ukrajine a inde v Sovietskom zväze, ktoré stalinisti úmyselne popierali, takže milióny obetí zostali odrezané od akejkoľvek formy vnútornej či vonkajšej pomoci.
Hladomor znamená neprerušený vývoz obilia sovietskym vedením v období hladu v rokoch 1932 - 1933 napriek tomu, že toto obilie by poskytlo potravu asi jeden a pol miliónu ľudí na celý rok.
Hladomor znamená genocídu ukrajinských vidiečanov prijatím politiky vyhladovania vo forme úplnej hospodárskej blokády ukrajinského vidieka stanovením trestov v naturáliách, zastavením zásobovania a zavedením čiernych zoznamov na základe dekrétu z 18. novembra 1932, ktorý vydal Stalinov vtedajší vyslanec v Charkove Molotov.
Hladomor znamená Stalinovu paranoidnú predstavu o ukrajinskom nacionalizme, ktorý veľký vodca považoval za hlavnú príčinu údajných nedostatočných dodávok obilia z obilnice Európy.
Hladomor znamená Stalinov zámer navždy zničiť všetky sny Ukrajincov o autonómii, či dokonca nezávislosti.
Dnes vieme, že so svojím diabolským plánom neuspel.
Bruno Gollnisch
(FR) Vážená pani predsedajúca, počnúc Leninovým sovietskym Ruskom, cez Maovu Čínu, Mengistuho Etiópiu a Pol Potovu Kambodžu až po dnešnú Kim Il-songovu Severnú Kóreu, pričom tento zoznam, žiaľ, zďaleka nie je úplný, možno povedať, že hladomor a komunizmus majú tú istú podstatu.
Hladomor, ktorý v rokoch 1932 a 1933 zabil takmer 10 miliónov Ukrajincov však nebol len výsledkom hospodárskej a spoločenskej absurdnosti komunizmu, či nenávisti, ktorú komunizmus pociťuje voči roľníctvu. Bol naplánovaný sovietskymi orgánmi, ktoré na jednej strane zhabali roľníkom všetky zásoby potravín vrátane obilia a na druhej strane použili políciu, aby všetkými prostriedkami zabránila masovému odchodu Ukrajincov, ktorí sa pokúšali uniknúť smrti v dôsledku zhabania zásob. To isté sa ešte aj dnes deje v Severnej Kórei.
Článok 6 štatútu Medzinárodného trestného súdu definuje genocídu ako úmysel celkom alebo čiastočne zničiť národnostnú, etnickú, rasovú alebo náboženskú skupinu ako takú, a tiež, citujem, "cieľavedomé privodenie takých životných podmienok skupine, ktorých cieľom je spôsobiť jej úplné alebo čiastočné fyzické zničenie". Vyhladzovanie prostredníctvom hladomoru, o ktorom rozhodli sovietski komunisti v roku 1932, zodpovedá tejto definícii bez ohľadu na to, čo si myslí náš kolega pán poslanec Markov.
Dňa 28. novembra 2006 nazval ukrajinský parlament hladomor genocídou. Organizácia Spojených národov, žiaľ, vzhľadom na ruské veto a zbabelosť vlád Francúzska a Spojeného kráľovstva odmietla túto udalosť nazvať rovnako. Pritom sa tým vôbec nespochybňuje česť ruského ľudu, ktorý bol tiež obeťou komunizmu, odsudzuje sa však hrôza totalitného režimu, ktorý na celom svete zabil 200 miliónov ľudí a ktorý, musím povedať, odsudzujeme s veľkým oneskorením.
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra
(ES) Vážená pani predsedajúca, zámerom dnešnej rozpravy je pripomenúť si (čiže zachovať v našich spomienkach) mnoho miliónov životov, ktoré padli za obeť populačnej katastrofe, ktorá nemá v mierových časoch obdobu a ktorú spôsobila Stalinova politika.
Vážená pani predsedajúca, myslím si, že hladomor, ktorým títo ľudia trpeli, bol priamym útokom na ukrajinské roľníctvo, ktoré sa dôrazne bránilo kolektivizácii.
Na pôde Parlamentu už viacerí, najmä pán Bielan, pripomenuli, že išlo o úmyselný čin, pretože hoci bola úroda v roku 1932 podpriemerná, postačila by na zásobenie všetkého obyvateľstva, o čom svedčí aj skutočnosť, že Sovietsky zväz v tom roku vyviezol do západnej Európy viac ako jeden milión ton obilia.
Výsledkom, ktorý v tejto rozprave zdôraznili všetci rečníci, bola smrť šiestich až ôsmich miliónov ľudí v celom Sovietskom zväze a piatich až šiestich miliónov na Ukrajine. Závažnosť tejto udalosti nespočíva len v úmrtí toľkých ľudí, ale aj v mlčaní a zatajovaní.
Vážená pani predsedajúca, domnievam sa preto, že je nevyhnutné, aby Európsky parlament, tak ako iné inštitúcie vrátane Organizácie Spojených národov či Parlamentného zhromaždenia OBSE, dnes vyjadril poctu a zachoval vo všetkých našich spomienkach to množstvo životov, ktoré padlo za obeť totalitnej a zločineckej ideológii.
Vážená pani predsedajúca, v Parlamente však bolo povedané aj to, že najdôležitejšie je hľadieť do budúcnosti a zabezpečiť, aby deti, ktoré sa dnes rodia na veľkej Ukrajine, museli siahnuť po novinových archívoch a historických knihách, aby sa dozvedeli o hrôzach, ktoré minulé generácie zažívali počas hladomoru.
Józef Pinior
(PL) Vážená pani predsedajúca, Európsky parlament si dnes pripomína 75. výročie masového hladomoru na Ukrajine, ktorý bol jedným z najväčších zločinov proti ľudskosti v 20. storočí. Hladomor na Ukrajine, vo Volžskej oblasti, v Kazachstane a ďalších častiach Sovietskeho zväzu v rokoch 1932 - 1933 nebol dôsledkom prírodných príčin, ale Stalinovho systému výkonu moci. Nútená kolektivizácia poľnohospodárstva a boj proti súkromnému vlastníctvu na vidieku, zničenie strednej triedy a súkromného podnikania totalitnou diktatúrou a násilie štátu proti roľníkom znamenalo porážku, hlad a smrť miliónov ľudí v hrozných podmienkach. Európska únia si ctí obete tohto zločinu a vzdáva hold tým, ktorí prežili, posledným žijúcim svedkom tejto tragédie.
Veľký hladomor postihol najmä Ukrajincov. Stalinova politika na Ukrajine zahŕňala na jednej strane neľudské podmienky kolektivizácie a na druhej ničenie národnej kultúry, kostolov a represálie proti inteligencii. V 30. rokoch 20. storočia bolo zastrelených, uväznených alebo poslaných do pracovných táborov množstvo ukrajinských literátov. V roku 1932 boli zrušené vtedajšie skupiny spisovateľov. Zahynulo mnoho veľkých postáv národnej kultúry. Symbolom Ukrajiny 20. storočia sa stala antológia Rozstriliane Vidrodzenniya ("Rozstrieľané obrodenie").
Masový hladomor na Ukrajine a tiež v ďalších oblastiach Sovietskeho zväzu je dôležitou výskumnou úlohou pre historikov, politických analytikov a odborníkov na totalitný režim. Veľký hladomor nemôže byť predmetom ideologickej manipulácie ani iných nacionalistických politík. Otvoriť sa musia všetky archívy týkajúce sa stalinského režimu a musí sa uskutočniť dôkladný výskum s cieľom určiť počet obetí a poskytnúť presný vedecký opis príčin, priebehu a dôsledkov hladomoru. Poznanie pravdy o minulosti poslúži jednote a vytvoreniu demokratickej kultúry ako trvalého základu Európy.
Pri príležitosti tejto rozpravy by som chcel pripomenúť veľké dielo poľského emigranta Jerzyho Giedroyca, ktorého časopis Kultura vydávaný v Paríži priniesol porozumenie medzi Poľskom a Ukrajinou. Pre Európsky parlament by som chcel ako príklad európskej spolupráce pri prekonávaní historického fatalizmu a vytvárania dohody medzi národmi o budúcom demokratickom spoločenstve vyzdvihnúť antológiu prenasledovaných ukrajinských spisovateľov s názvom Rozstriliane Vidrodzenniya, ktorá vyšla v časopise Kultura v ukrajinskom jazyku v roku 1957 a ktorej redaktorom bol Jurij Lavrinenko, a poľsko-ukrajinské kroniky z roku 1952, ktoré pre ten istý časopis napísal profesor Bohdan Osadčuk.
Šarūnas Birutis
(LT) Dámy a páni, veľký hladomor, ktorý vznikol na Ukrajine, je v dejinách Európy udalosťou, na ktorú nesmieme zabudnúť. Som presvedčený, že hladomor sa musí uznať ako akt genocídy, ktorú Sovietsky zväz uplatnil voči ukrajinskému národu. Je to jeden z najhorších zločinov proti ľudskosti, ktorý bol spáchaný počas existencie Sovietskeho zväzu. Tragédia ľudu Ukrajiny bola stráženým tajomstvom. Dokonca aj v Európe len málo ľudí vedelo o tom, že jeden z najukrutnejších zločinov 20. storočia nebol spáchaný v nejakej vzdialenej krajine, ale tu v Európe a v čase mieru. Obeťami hladomoru, ktorý zosnovali sovietske orgány, sa stali milióny Ukrajincov. Zničenie roľníctva sovietskym totalitným režimom predstavuje pre Ukrajinu aj krízu identity. Musíme preto najprv odsúdiť obhajcov tohto režimu v bývalých sovietskych republikách, ktorí popierajú tento aj ďalšie zločiny z obdobia komunizmu. Po druhé, musíme podporiť cieľ Ukrajiny, cieľ nášho budúceho kolegu, ktorým je uznanie tejto genocídy ukrajinského národa na medzinárodnej úrovni. Po tretie, hladomor na Ukrajine je len jedným zo zločinov komunizmu, ktorého zločiny ešte musia byť súdené v druhom Norimbergu.
Milan Horáček
(DE) Vážená pani predsedajúca, Európska únia spolu s množstvom iných krajín uznala katastrofu známu ako hladomor, ku ktorej prišlo na Ukrajine v rokoch 1932 - 1933, za zločin proti ukrajinskému národu. Dokonca aj Organizácia Spojených národov prijala na valnom zhromaždení v roku 2007 rezolúciu, ktorou si pripomína obete hladomoru a odsudzuje režim.
Stalinský režim v Sovietskom zväze umelo vyvolal nedostatok potravín, aby Ukrajinu, ale nielen Ukrajinu, donútil k plánovanému poľnohospodárstvu. Tento cieľ mal v očiach vtedajších vládcov vyššiu hodnotu ako zachovanie ľudského života. Na ľudí sa vôbec nedbalo a milióny z nich zahynuli strašnou smrťou. To znamená, že hladomor na Ukrajine nebol prírodnou katastrofou. Bol naplánovaný človekom a chladnokrvne vykonaný.
Vítam dnešnú rozpravu. Jedinou cestou k vyrovnaniu sa s minulosťou je dôsledná rehabilitácia a zverejňovanie zločinov. Otvorenie archívov je prvým dôležitým krokom správnym smerom. Netýka sa to len Ukrajiny, ale všetkých krajín, ktoré žili pod nadvládou sovietskeho komunizmu, a, samozrejme, aj samotného Ruska.
Z doterajších skúseností vyplýva, že všeobecný a verejný prístup k archívom sám osebe nestačí. Naopak, potrebná je podpora pri vyhľadávaní informácií. Tá sa dá dosiahnuť napríklad otvorením dokumentačných stredísk a využitím historikov.
Zločiny nemožno vziať späť, ale nemalo by sa na ne, a najmä na ich obete, nikdy zabudnúť. Celosvetové uznanie hladomoru ako masovej vraždy ľudí na Ukrajine a inde má obrovský význam pre svetovú politiku. Mohlo by vytvoriť precedens pre mnoho iných národov, v minulosti ktorých bola spáchaná masová vražda.
Pripomenutím si spáchaného zločinu a jeho hlbokým odsúdením Európska únia v každom prípade vysiela Rusku jednoznačný odkaz, ktorým dáva vo vzťahu k nadchádzajúcim rokovaniam o partnerstve a pridružení jasne najavo, že o jednom zo základných pilierov EÚ, konkrétne o dodržiavaní ľudských práv, sa nevyjednáva.
Wojciech Roszkowski
(PL) Vážená pani predsedajúca, v rokoch 1932 - 1933 začali orgány ZSSR násilne konfiškovať potraviny v ukrajinských kolchozoch a pracovníci kolchozov zostali bez jedla. Viedlo to k hladomoru, ktorý je známy ako Holodomor, a k úmrtiu miliónov obyvateľov krajiny, ktorá bola predtým zásobárňou obilia. Keďže objektom tejto operácie, za ktorú sú zodpovední Stalin a jeho prisluhovači, boli ukrajinskí roľníci ako spoločenská skupina a ako národnosť, spĺňa hladomor definíciu genocídy podľa dohovoru OSN z roku 1948.
Uznesenie, ktoré sme vypracovali pri príležitosti 75. výročia hladomoru na Ukrajine je kompromisom, ktorý do veľkej miery priznáva pravdu o tomto zločine. Chýba len to, aby hladomor na Ukrajine jasne nazvalo zločinom genocídy. Tento stav spôsobili viaceré skupiny v Parlamente. Počas kompromisných rokovaní som si všimol, že skupina socialistov je všeobecne proti rozpravám o histórii. Je to pozoruhodný postoj, keď vezmete do úvahy, že európski socialisti sú vždy pripravení odsúdiť nacizmus a generála Franca, ale emotívne odmietajú urobiť to isté v prípade sovietskych orgánov či španielskych republikánov.
Počas rokovaní som videl aj to, že spomienku na obete sprevádza poddajnosť, ktorej výsledkom je vynechanie takých slov, ako genocída. Takéto moralizovanie a selektívna pamäť európskych socialistov ukazuje, že historický materializmus bol nahradený hysterickým relativizmom. Dúfam, že sa to netýka všetkých príslušníkov ľavice v Parlamente.
Počul som tiež, že socialisti sú proti hlasovaniu o historickej pravde. Presne tak. Ibaže tu nejde o pravdu o hladomore, ale o pravdu o nás samých. Uznesenie o historických záležitostiach je vždy vyjadrením hodnôt, pričom nezaujatie stanoviska je tiež stanoviskom. Znamená, že sú to len prázdne frázy. Ako inak možno vyjadriť vzťah k hodnotám, ak nie posudzovaním udalostí z minulosti? Genocída je genocída bez ohľadu na to, či ju spáchal Hitler alebo Stalin, alebo ako to vníma súčasná ruská vláda. Keby dnes niekto povedal, že obete holokaustu si zaslúžia menej pozornosti než plynové komory, spochybnil by svoju dôveryhodnosť. Pred zákonom a pravdou sme si všetci rovní!
Georgios Toussas
(EL) Vážená pani predsedajúca, antikomunisti vyťahujú z puzdra šíp hladomoru na Ukrajine, ktorý má poslúžiť potrebám antikomunistickej kampane a prepísaniu dejín, kriminalizácii komunistickej ideológie a zákazu činnosti komunistov. Okrem toho by sme mohli uviesť množstvo príkladov krajín, v ktorých sú symboly a činnosť komunistických strán stále zakázané, pričom ide o krajiny, ktoré patria do Európskej únie.
Prichádza tak k neskrývanému pokusu deformovať historické skutočnosti a vykladať ich svojvoľným a nevedeckým spôsobom, pretože základným cieľom je prosto podporiť strategické očierňovanie socializmu a komunizmu.
Antikomunizmus sa vždy spájal s najtvrdšími a najukrutnejšími útokmi proti ľuďom. So silnejúcimi útokmi Európskej únie proti podstate základných práv, ktoré robotnícka trieda získala v ťažkom boji a za veľkých obetí, s čoraz krutejším a barbarskejším vykorisťovaním robotníckej triedy kapitálom, so stupňovaním agresívnej a zločineckej povahy imperialistickej politiky Európskej únie voči krajinám a národom sa stupňuje antikomunizmus, reakčné očierňovanie socializmu, ktorého svedkami sme boli v 20. storočí, a útoky na predvoj robotníckej triedy a utláčané časti komunistických strán.
Táto surová propaganda je dôsledkom pokusu použiť hrubé lži a ohováranie s cieľom očierniť najmä v očiach mladých ľudí obrovský prínos socialistického zriadenia, prínos k porážke fašizmu a k vytvoreniu spoločnosti bez vykorisťovania človeka človekom, ktorá vznikla po prvýkrát v histórii ľudstva. Je to pokus prirovnať socializmus, čiže všetko pokrokové, čo sa zrodilo z ľudského myslenia, k reakčnému a neľudskému fašizmu, ktorý je skutočným dieťaťom barbarského kapitalistického zriadenia.
Všetci objektívni historici sa zhodnú na tom, že tento konkrétny hladomor na Ukrajine bol najmä dôsledkom rozsiahlej sabotáže bohatých sedliakov, ktorí v reakcii na novú sovietsku moc a kolektivizáciu pôdy najprv vyvolali občiansku vojnu a potom ničili stroje, zabíjali zvieratá, podpaľovali majetok kolchozov a všetkými možnými spôsobmi sabotovali siatie a žatvu, a tiež dôsledkom obrovského sucha a epidémie týfusu, ktorá v tom čase v tejto časti Ukrajiny prepukla.
Je zrejmé, že rozprava, ktorá má odhaliť historickú pravdu, sa nemôže konať takto. Keď si naozaj myslíte, že máte argumenty, usporiadajte rozpravu, v ktorej bude možné vyjadriť všetky vedecké skutočnosti, ktoré pomôžu odhaliť pravdu.
Zbigniew Zaleski
(PL) Vážená pani predsedajúca, hladomor na Ukrajine je skutočnosťou a symbolom jednej z najneľudskejších metód vraždenia. Ideológia, ktorá mala slúžiť obyčajným ľuďom, nadobudla formu, akú si dnes nevieme predstaviť. Bola to jednoduchá metóda - nevyžadovala si žiadne zbrane, vojakov, ani plynové komory. Stačilo len pobrať všetko, čo zem dala, a "neposlušné" obyvateľstvo zmizlo z dedín, pretože sa nehodilo do systému. Ľuďom sa vnucovala utopická vízia, ktorá napriek hrôzam a vysokej cene stále mnohých priťahuje a obhajujú ju aj niektorí príslušníci ľavice v Parlamente. Boľševická ideológia používala metódy, ktoré nemožno nijako ospravedlniť. Moja doktorandská práca o Ukrajine sa zaoberala traumami ľudí, ktorí tieto socialistické hrôzy prežili, hoci tí, čo prežili, boli výnimkou. Podľa ich svedectiev hlad viedol ku kanibalizmu. Vieme napríklad o prípade matky, ktorá poslala svojho šesťročného syna v zime do lesa, pretože v dedine by neprežil. Zjedli by ho.
Na jednej strane máme 30. roky 20. storočia s Jozefom Stalinom, múdrym otcom a priateľom národov vítajúcich svetovú revolúciu a na druhej strane milióny ľudí zomierajúcich na uliciach s nafúknutými bruchami. Musel to byť hrozný pohľad dokonca aj pre politických komisárov, ktorí slúžili vláde. Tak to bolo vo východnej Ukrajine. O desať rokov neskôr však podobná tragédia, aj keď v menšom rozsahu, postihla Poliakov vo vtedajšom východnom Poľsku. Nacionalistická ideológia Ukrajinskej povstaleckej armády (UPA), ktorá spolupracovala s nacistami, vyústila do etnických čistiek namierených proti Poliakom. Metódy boli rovnako kruté: upaľovanie zaživa, páranie brúch tehotných žien, stínanie detí sekerou. Muži boli vtedy na fronte. Dnes je táto Golgota východu, ako ju nazývajú tí, čo prežili, predmetom tabu a zahanbujúceho mlčania, a čo je najväčšou iróniou, vtedajším nacionalistickým vodcom sa teraz stavajú sochy. Dnes, keď tu sú pozorovatelia z Ukrajiny, je možno príležitosť na to, aby sme si s uctením obetí hladomoru na Ukrajine uctili aj Poliakov a Ukrajincov, ktorí boli tak kruto povraždení preto, že nesúhlasili s touto ideológiou. Priznať si tieto veci nie je ľahké, ak sa to však nestane, sťaží sa zblíženie národov a prijatie Ukrajiny do sféry európskych hodnôt, o ktoré sa v Parlamente usilujeme.
Chápem protesty Ruska proti Európskej únii. Naznačujú, že keď budeme hovoriť o hladomore na Ukrajine, máme hovoriť aj o vyhladzovaní Indiánov kolonistami v Novom svete. Hladomor na Ukrajine si zaslúži osobitné odsúdenie. Pridajme však aj milióny tých, ktorí boli počas druhej svetovej vojny poslaní do pracovných táborov, čiže táborov smrti na Sibíri - Ukrajincov, Poliakov, Tatárov. Len pre toto zhromaždenie by som chcel dodať, že zo stotisíc vojnových zajatcov z armády generála Paulusa, ktorí boli po bitke pri Stalingrade poslaní na Sibír, sa roku 1955 dožilo len 5 000. Pre dobro Európy Parlament nemôže tieto tragédie 20. storočia bagatelizovať.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Najväčší maďarský básnik 20. storočia povedal: "Musíme priznať minulosť!" Áno, musíme priznať minulosť, ale nie preto, aby sme podporili napätie medzi národmi a krajinami. Každý národ sa musí vyrovnať s vlastnými hriechmi. Príkladný je spôsob, akým sa Nemci vyrovnali so svojím účinkovaním v druhej svetovej vojne. Pán Zaleski ako Poliak poukázal na skutočnosť, že mnoho národov má hriechy, ktoré si musí priznať, a hladomor na Ukrajine nie je jediný. Hovorím ako zástupca národa, ktorého parlament v roku 2003 odsúdil hladomor na Ukrajine ako prvý. Zároveň by som veľmi chcel, aby táto rozprava nemala protiruský charakter, pretože tí, ktorí sú prítomní v Parlamente a ktorí majú slovo, by mali poznať etnickú mapu Ukrajiny a mali by vedieť, ktoré krajiny boli postihnuté stalinskými hrôzami, prostredníctvom ktorých sa komunistická diktatúra snažila vykynožiť roľníctvo. Tí, čo zahynuli, boli väčšinou Ukrajinci, ale nielen Ukrajinci. V týchto mestách - Donecku, Dnepropetrovsku, Odese - zahynuli aj Rumuni, Rusi, Židia a ďalšie skupiny. Na týchto miestach sa snažili vyhladiť roľníkov.
Musíme uznať, že išlo o genocídu, ale nie na etnických základoch. Na základe zásad neprijateľnej stalinskej, komunistickej diktatúry 20. storočia, ktorá zlyhala, bolo cieľom odstrániť celú jednu triedu - roľníctvo, samostatne hospodáriacich roľníkov. Obeťami tohto ťaženia boli najmä Ukrajinci, ale česť musíme vzdať všetkým obetiam bez ohľadu na národnosť. To, čo povedal pán Roszkowski, nie je pravda. Sociálnodemokratická skupina nechce nič prikrášľovať. Nie, len ctíme fakty a trváme na faktoch, pretože vyjadrením postoja k hladomoru na Ukrajine nie sme ochotní podieľať sa na odsúdení Ruska. Hoci Rusko čaká v súvislosti so stalinizmom a v súvislosti s masakrom v Katyni veľká sebareflexia, nemali by sme zabúdať ani na to, že Rusi trpeli pod stalinskou diktatúrou prinajmenšom rovnako a mali aspoň toľko obetí ako iné národy.
Preto hovorím, že by sme mali prejaviť úctu, ale skúsme tiež v týchto rozpravách ukázať určitý rešpekt voči historickým skutočnostiam. Skláňame sa pred obeťami hladomoru na Ukrajine, nesmieme však slúžiť ukrajinskému nacionalizmu. Namiesto toho sa musíme snažiť dosiahnuť, aby sa Rusko, Ukrajina a všetky krajiny vyrovnali so svojou minulosťou a zmierili sa.
István Szent-Iványi
(HU) Vážená pani predsedajúca, po mnohých rokoch popierania a mlčania dnes nikto nespochybňuje to, že hladomor na Ukrajine bol jednou z najzávažnejších, úmyselne spôsobených a politicky motivovaných masových vrážd v 20. storočí. Európsky parlament plní dávnu povinnosť, keď sa skláňa pred pamiatkou obetí. Najbližším spojencom hriechu je ľahostajnosť a zabúdanie. My nesmieme zabudnúť! Zahynuli milióny ľudí, aby Stalin mohol naplniť svoj diktátorský plán. Tým plánom nebola len násilná kolektivizácia poľnohospodárstva - to bol len jeden z jeho cieľov - ale aj zlomenie ukrajinského národného povedomia a zničenie inštitúcií národnej identity. V rokoch hladomoru a v 30. rokoch 20. storočia bolo zabitých 80 % ukrajinských intelektuálov. Samostatná ukrajinská cirkev bola zrušená. Ukrajinský jazyk bol vytlačený z verejného života. Hladomor je preto nezmazateľnou súčasťou ukrajinskej národnej identity a kolektívnej pamäti.
Musíme uznať obeť, ktorú občania Ukrajiny priniesli, aby mohli žiť v slobode a rozhodovať o svojej budúcnosti. Európsky parlament uznáva európske ambície Ukrajiny. Prijatím tohto uznesenia vysielame odkaz, že nielen minulosť Ukrajiny, ale aj jej budúcnosť, je neoddeliteľne spätá s európskou. Ďakujem za slovo.
Inese Vaidere
(LV) Dámy a páni, umelo vyvolaný hladomor na Ukrajine, či hladomor s charakterom genocídy, je jedným z najväčších zločinov proti ľudskosti vo svetových dejinách. Definíciu genocídy spĺňa podľa všetkých kritérií. Po prvé, mal etnický charakter, keďže bol namierený proti rebelujúcim Ukrajincom, ktorí pri viacerých príležitostiach prejavili odpor voči porušťovaniu. Po druhé, bol tiež sociálnou genocídou namierenou proti bohatým ukrajinským sedliakom, hoci hladomor zabil každého bez ohľadu na majetok. Tento zločin bol celkom cynický. Stalinov totalitný komunistický režim našiel najlacnejší spôsob, ako zabiť veľký počet ľudí. Na Ukrajine zahynuli pomalou, strašnou smrťou hladom milióny ľudí. Z dokumentov, ktoré boli doteraz sprístupnené vyplýva, že dokonca aj nacisti chodili v 30. rokoch minulého storočia do Moskvy, aby získali skúsenosti s organizáciou masového vraždenia. Vtedajšie rozhodnutia o konfiškácii potravín sa prijímali v Moskve. Rozhodnutia o plynovej vojne medzi Ukrajinou a Ruskom v roku 2006 sa opäť prijímali v Moskve. Dnešné Rusko svojou koncepciou zahraničnej politiky jasne dokazuje, že sa znova ujíma postavenia vo svojej časti sveta. Dvorní historici Moskvy sa nehanbia povedať, že umelo vyvolaný hladomor na Ukrajine bol spôsobený výlučne človekom. Zostáva dúfať, že Ukrajina nebude po Gruzínsku ďalším štátom, voči ktorému bude môcť Rusko uplatniť brutálnu agresiu. Musíme jasne povedať, že udalosti na Ukrajine boli genocídou. Naša krajina, Lotyšsko, to už urobila, tak ako mnoho iných štátov, prostredníctvom vyhlásenia svojho parlamentu. Chcela by som ešte raz zdôrazniť, že zločiny totalitného komunizmu treba odsúdiť rovnako ako zločiny nacizmu. Potrebujeme ďalší Norimberg, pretože nevinné obete sú obeťami bez ohľadu na to, kto spáchal zločiny proti nim. Hoci naše národy majú odlišnú skúsenosť, jednotné chápanie historických udalostí je v Európskej únii absolútne nevyhnutné. Je to vlastne základ našej spoločnej budúcnosti. Ďakujem.
Tunne Kelam
Vážená pani predsedajúca, komunistické totalitné režimy používali umelý, človekom vyvolaný hladomor ako systematický nástroj. Stalin sa pre sedemdesiatimi piatimi rokmi rozhodol vyvolaním takéhoto hladomoru v samotnej obilnici Európy vykoreniť národnú identitu a odpor Ukrajiny.
Pritom nestačilo, že regiónom, ktoré boli zasiahnuté hladomorom, bola odopretá pomoc. Stovky dedín boli obkľúčené Červenou armádou. Hladujúcim ľuďom bolo odopreté najzákladnejšie ľudské právo - právo úniku pred istou smrťou. Na tých, ktorí sa pokúsili utiecť, sa poľovalo ako na divú zver a boli zastrelení. Na jeden z najotrasnejších zločinov komunistickej diktatúry reagujeme až dnes. Dôsledné posúdenie týchto zločinov sa veľmi oneskoruje.
Všetky obete zločinov proti ľudskosti si zaslúžia rovnaké postavenie. Len preto, že Európa ešte vždy nepristupuje rovnako k všetkým totalitným režimom a že sa zdráha zaujať konkrétny postoj voči zločinom, ktoré sa stali vo východnej časti kontinentu, nemôžu existovať nacistické obete prvej triedy a obete komunizmu druhej triedy.
Je našou povinnosťou vedieť, čo sa stalo za Stalina, tak ako vieme, čo sa stalo za Hitlera. Musíme vyjadriť solidaritu ukrajinskému národu a vlastne všetkým národom, ktoré trpeli pod zločinmi totality, ale musíme vyniesť aj morálny verdikt. Len tak dosiahneme cieľ tejto rozpravy: záruku, že toto kolosálne, ničivé zneváženie ľudských životov a ľudskej hrdosti sa v žiadnej časti Európy nikdy nezopakuje.
Potrebujeme celoeurópske zmierenie, zmierenie, ktoré môže byť jedine výsledkom pravdy a spravodlivosti. Sme povinní zabezpečiť, aby sa známe "nikdy viac" vzťahovalo rovnako aj na ukrajinský národ.
Janusz Onyszkiewicz
(PL) Keď sa Maa Ce-tunga opýtali, či sa na zvrhnutie kapitalizmu oplatí riskovať jadrovú vojnu, odpovedal, že sa oplatí obetovať aj sto miliónov životov, aby zvyšok ľudstva mohol šťastne žiť v komunizme. Jozef Stalin používal tú istú strašnú, zločineckú logiku. Vzhľadom na vzrastajúci odpor voči kolektivizácii medzi roľníkmi sa rozhodol fyzicky zlikvidovať tých, ktorí žili v najodbojnejších oblastiach. Tieto oblasti obývali Ukrajinci. Likvidácia týchto ľudí riešila aj problém národnosti, pretože ako Stalin povedal pri inej príležitosti, "problém národnosti je v podstate problém roľníctva".
V dôsledku tohto plánovaného zločineckého ťaženia tak len na Ukrajine zahynuli milióny ľudí. Dostatočným svedectvom je to, že podľa oficiálnych štatistík mala Ukrajina v roku 1926 viac ako 31 miliónov obyvateľov, kým v roku 1939 to napriek výraznému prirodzenému populačnému rastu bolo len 28 miliónov obyvateľov.
Nezomierali však len obyvatelia sovietskej Ukrajiny. Administratívne nariadené konfiškácie potravín sprevádzané zákazom dovozu potravín z iných regiónov vyústili do hladomoru vo Volžskej oblasti, na Kubáni a v severnom Kaukaze. Väčšinu obyvateľov týchto oblastí tvorili Ukrajinci, no boli tam aj Rusi. Dnes nastoľujeme otázku hladomoru na Ukrajine aj preto, aby sme vyjadrili presvedčenie, že táto časť dramatických dejín našej spoločnej Európy ešte stále nie je dostatočne známa.
(potlesk)
Andrzej Tomasz Zapałowski
(PL) Vážená pani predsedajúca, minulé storočie bolo svedkom obrovského počtu strašných masakrov. Niektoré sa vykonávali za pomoci streľby, plynu, sekier či vidiel, iné boli spáchané prostredníctvom vyhladovania. Na území vtedajšej sovietskej Ukrajiny to bolo formou odsúdenia miliónov ľudí na smrť hladom v oblasti, ktorá má najúrodnejšiu pôdu na svete. Stalo sa to úmyselne a nebolo to spôsobené počasím či prírodnou katastrofou.
Je znepokojujúce, že za celé roky nebola táto genocída Ukrajincov, Poliakov a Rusov nazvaná pravým menom, a rovnako je dnes znepokojujúce, že genocída spáchaná na státisícoch Poliakov, Židov a Ukrajincov, ktorí v čase druhej svetovej vojny na bývalom i súčasnom území Poľska vzdorovali fašizmu ukrajinských nacionalistov, sa nenazýva genocídou. Ešte znepokojujúcejšie je to, že nedostatočné odsúdenie dnes ospravedlňuje a legitimizuje organizácie, ktoré sa odvolávajú na dedičstvo týchto vrahov. Tieto organizácie dnes v Európe legálne pôsobia. Žiadna genocída nie je politicky ospravedlniteľná. Všetky musia byť pomenované a odsúdené.
Ari Vatanen
Vážená pani predsedajúca, o veľkom hladomore, ktorý spôsobil človek, hovoríme 75 rokov po tejto udalosti, pretože keby sme o ňom nehovorili teraz, mohlo by sa stať, že spravodlivosť zahalí polnočná tma. Do polnoci chýbajú ešte dve hodiny, my však budujeme budúcnosť. A budúcnosť nemôžeme postaviť na rozkývaných základoch. Musí byť postavená na pevnom základe a tým je pravda. Budúcnosť nemožno budovať na klamstvách, pretože by to bolo ako stavanie na piesku.
V skutočnosti nezáleží na tom, koľko ľudí na Ukrajine zomrelo. Dôležité je, aby obete tohto umelo vyvolaného hladomoru - obyvateľstvo Ukrajiny - pocítili, že sa vykonáva spravodlivosť, pretože viera ľudí v spravodlivosť sa musí obnoviť. Inak nedokážeme vybudovať spravodlivú spoločnosť a oni nebudú môcť veriť v budúcnosť. Vypočuť treba krik všetkých obetí bez ohľadu na to, či sú to obete nacizmu, apartheidu, otroctva alebo komunizmu.
Parlament reprezentuje základné hodnoty ľudstva. Nemôžeme vyslať nejednoznačný odkaz. Preto musíme byť naozaj objektívni bez ohľadu na to, aké politicky bolestivé to pre nás môže byť. Inak nebudeme brániť ľudskú dôstojnosť. Je nanajvýš znepokojujúce, že v dnešnom Rusku sa prepisujú dejiny. Ako teda môžeme budovať spoločnú budúcnosť? Teraz je vhodný čas na to, aby sme diskutovali o Ukrajine, pretože v tomto okamihu, v roku 2008, Ukrajina potrebuje pomoc. Potrebuje nádej na lepšiu budúcnosť, čo znamená budúce pristúpenie k EÚ.
Jana Hybášková
(CS) Hladomor bol dôsledkom starostlivo naplánovanej, systematickej politiky J. V. Stalina, ktorá smerovala k jasným cieľom: dobrovoľnému vzdaniu sa vlastníctva pôdy, zriadeniu poľnohospodárskych kolchozov, odvedeniu všetkých poľnohospodárskych výrobkov a zásob osiva do zásob ruskej armády a úmyselnému vyhladovaniu ukrajinských miest. Hlavným cieľom bolo potlačiť a zničiť Ukrajincov ako národ. Išlo o genocídu. Tá zahŕňala prenasledovanie civilného obyvateľstva na vidieku z politických a rasových dôvodov a preto spĺňa právnu definíciu zločinu proti ľudskosti. Nejde len o spomienku na hladomor. Ide o symbolické odškodnenie obetí, starostlivý výskum, analýzu, poznanie a prijatie spoločnej zodpovednosti a spolu s tým o spoločné vyrovnanie na európskej úrovni. Komunizmus je zločin proti ľudskosti. Jeho dôsledky sú porovnateľné s dôsledkami fašizmu a nacizmu.
Založme preto Európsky inštitút európskeho svedomia a oslávme tiež 23. august ako Deň obetí všetkých totalitných zriadení. Chápme komunizmus ako hroznú súčasť spoločnej európskej histórie. Len spoločným uznaním zodpovednosti za minulosť nájdeme cestu do budúcnosti. Také situácie, ako napríklad situácia irackej spoločnosti a iných častí dnešného sveta, nás učia, že čím hlbšie je poškodenie tkaniva spoločnosti, tým bolestnejšia, nákladnejšia a ľudsky zložitejšia je jeho náprava. Ukrajina má stále hlboké jazvy. Ponúknime jej našu pomoc.
Urszula Gacek
(PL) Vážená pani predsedajúca, Európsky parlament si dnes pripomína obete jedného z najväčších Stalinových zločinov, obete hladomoru, ktorý úmyselne vyvolal despotický boľševický režim vládnuci v Sovietskom zväze so zámerom oslabiť a zničiť ukrajinský národ a udusiť tak jeho túžbu po slobode a založení vlastného, nezávislého štátu. Ukrajina, a tiež niektoré oblasti južného Ruska, severného Kaukazu a Kazachstanu, boli svedkami strašného, hrozného zúfalstva, utrpenia a beznádeje celých rodín, ktoré zomierali od hladu.
Dnes chceme vzdať úctu všetkým tým, ktorí boli zabití počas veľkého hladomoru na Ukrajine. Obete masového vraždenia, vojenských masakrov a etnických čistiek si tiež zaslúžia, aby sa uctila ich pamiatka a aby sme pamätali na zlo, ktoré bolo voči nim spáchané. Bez ohľadu na dôvod, pre ktorý boli spáchané, a na ideologické ciele, ktoré stáli v pozadí týchto činov, je v nich vždy prítomné utrpenie obetí.
Vyjadrime solidaritu ukrajinskému národu, ale požiadajme Ukrajinu, aby sa tiež vyrovnala s temnými stránkami svojich dejín. V rokoch 1939 - 1945 nacionalisti z Ukrajinskej národnej armády brutálne povraždili 150 000 Poliakov, najmä žien a starcov. Manželia a otcovia, ktorí boli vo vyhnanstve na Sibíri, tam mohli prežívať peklo, dúfali však, že ich rodiny na východnej hranici sú v bezpečí. Tieto rodiny, žiaľ, padli za obeť nacionalistom, ktorí v novom ukrajinskom štáte nevideli miesto pre svojich poľských susedov. Obete masakrov na východnej hranici čakajú na deň, keď sa aj ich osud zapíše do svedomia Európy tak, ako sa to dnes stalo obetiam veľkého hladomoru.
Colm Burke
Vážená pani predsedajúca, pochádzam z Írska, krajiny, ktorá pred viac než 150 rokmi tiež zažila tragický hladomor, rozumiem preto túžbe Ukrajincov pripomenúť si obete veľkého hladomoru z rokov 1932 a 1933.
Uznesenie Parlamentu nasleduje po predošlých spomienkových uzneseniach iných medzinárodných organizácií, napríklad UNESCO a OBSE. Naše uznesenie o spomienke na obete hladomoru na Ukrajine bolo prijaté na 34. zasadnutí generálnej konferencie UNESCO, okrem iných aj s podporou Írska.
Na schôdzi Ministerskej rady OBSE v novembri 2007 v Madride sa k ukrajinskému vyhláseniu pri príležitosti 75. výročia hladomoru pripojilo 30 krajín.
Európska integrácia musí byť aj naďalej založená na ochote vyrovnať sa s tragickými dejinami 20. storočia. Uznesenie Európskeho parlamentu je dôležité v tom, že vyzýva krajiny bývalého Sovietskeho zväzu, aby poskytli neobmedzený prístup k archívom týkajúcim sa tejto tragédie, aby sa mohli dôkladne preskúmať s cieľom odhaliť a dôsledne prešetriť príčiny a dôsledky hladomoru.
Dnešní príbuzní obetí sa usilujú o uzavretie prípadu, mali by preto mať právo na prístup k týmto informáciám, aby pochopili najväčšiu katastrofu v moderných dejinách Ukrajiny.
Pripájam sa k vyjadreniu sústrasti miliónom Ukrajincov, ktorí v tejto katastrofe trpeli, a najmä príbuzným tých, ktorí v dôsledku veľkého hladomoru zahynuli.
Zita Pleštinská
(SK) Môj otec, Štefan Kányai, ktorý strávil v ruských gulagoch na Urale, v Karagande a Džezkazgane viac ako deväť neuveriteľne dlhých rokov, mi často vravieval: "Ešte žijú svedkovia, ktorí videli a pamätajú Stalinove genocídy, výboje masových vrahov bez zábran. Stalinov režim vytrhol z veľkej knihy aj európskej histórie veľa stránok, preto vašou povinnosťou je otvoriť archívy v bývalom Sovietskom zväze a naspäť vrátiť tieto chýbajúce stránky dejín. Pamiatka obetí je svätá, preto musíte konať!"
Som nesmierne dojatá, že moje meno sa spolu s menami mojich kolegov v mene skupiny PPE-DE a menami kolegov z iných politických skupín nachádza v záhlaví uznesenia, ktorým potvrdzujeme, že európska integrácia je založená na pripravenosti vyrovnať sa s tragickými dejinami 20. storočia. Nech toto uznesenie práve v roku 2008, ktorý je 75. výročím hladomoru, pripomína našu náklonnosť ľudu Ukrajiny, a najmä žijúcim pozostalým hladomoru, ako aj rodinám a príbuzným obetí.
Nech toto uznesenie je poučením pre novú generáciu, ktorá nezažila útlak. Sloboda je vzácna a nemožno ju brať ako samozrejmosť. Zlo stále existuje a treba mu čeliť.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Vážená pani predsedajúca, až po páde východného bloku sme sa začali dozvedať strašnú pravdu o tom, čo sa za Stalina dialo na Ukrajine a v iných častiach Sovietskeho zväzu. Totalitný režim nedovolil, aby sa svet dozvedel o ohavných zločinoch proti ľudskosti. Veľký hladomor na Ukrajine v rokoch 1932 - 1933 je historickou skutočnosťou, ktorú komunistické orgány počas existencie Sovietskeho zväzu popierali. Teraz už vieme o nespočetnom množstve nevinných ľudí, ktorí boli odsúdení na pomalú smrť hladom. Hoci od hladomoru na Ukrajine prešlo veľa rokov, ešte stále presne nevieme, koľko ľudí zabila Stalinova politika.
Chcel by som zdôrazniť, že uznanie veľkého hladomoru ako genocídy, či odhaľovanie stalinského totalitného režimu nie je namierené proti Kremľu, ako sa to často nesprávne vysvetľuje. Je to prosto vyjadrenie úcty obetiam totalitného zriadenia. Európska únia ako medzinárodná inštitúcia oddaná ľudským právam by mala jasne a jednoznačne vyjadriť svoj postoj. Ak si chceme uctiť pamiatku obetí dôstojne a tak, ako im to prináleží, mali by sme prijať uznesenie, ktoré jasne ukazuje historickú pravdu a vyjadruje solidaritu a súcit Európskej únie.
Mieczysław Edmund Janowski
(PL) Vážená pani predsedajúca, dnes si ťažko dokážeme predstaviť, čo znamená masový hlad. Ťažko si vieme predstaviť aj to, ako mohli na Ukrajine, ktorá by dokázala nakŕmiť celú Európu, zomrieť milióny ľudí od hladu. Bol to dôsledok totalitného komunizmu, ktorý si vyžiadal životy detí, žien a mužov, Ukrajincov a ďalších národností, ktoré žili vo vtedajšom Sovietskom zväze. Ako máme nazývať tento zločin, ktorý bol spáchaný pred 75 rokmi? Existuje preň len jedno meno a tým je genocída. Za krádež piatich klasov obilia z kolchozu sa ľudia posielali na smrť alebo na dlhé roky do lágrov.
Keď dnes hovoríme o tejto udalosti, nehovoríme proti Rusku. Chceme vyjadriť úctu obetiam komunizmu a nahlas a jasne povedať: nikdy viac takéto zločiny.
Antonio Tajani
Vážená pani predsedajúca, vážené poslankyne, vážení poslanci, neviem, čo viac sa dá povedať na odsúdenie takého ohavného zločinu, aký spáchala stalinská diktatúra, jedna z dvoch zločineckých diktatúr, ktoré pustošili Európu v minulom storočí. Netreba ďalších slov, pretože poslanci, ktorí tu prehovorili, to urobili presvedčivo a dôstojne.
Vážená pani predsedajúca, chcel by som túto rozpravu zakončiť niekoľkými slovami veľkého spisovateľa Vasilija Grossmana, ktorý najtragickejšie okamihy hladomoru opísal vo svojom románe Panta rhei. Čítam ho ako akúsi svetskú modlitbu, pamiatku na milióny obetí, s ktorými sa spája spomienka na mnoho ďalších nevinných obetí, ktorých strata, opakujem, nesmie byť pre Európu zbytočná.
Smrť miliónov ľudí v rukách krutých diktatúr minulého storočia musí byť semienkom, z ktorého musí aj naďalej klíčiť demokracia. Musí mať opačný účinok, ako zamýšľali zločineckí diktátori. Na začiatku som povedal, že Európska únia sa zrodila pre budovanie mieru a ako záruka mieru. Na obeť toľkých nevinných životov však nemôžeme zabudnúť.
Prečítam vám prosté slová, ktorými Grossman opísal tú tragédiu spred mnohých rokov: "Hlad zrovnal krajinu so zemou. Najprv si vzal deti, potom starcov a napokon ľudí v strednom veku. Spočiatku kopali hroby, do ktorých pochovávali mŕtvych. Keď ich opustili sily, prestali s tým. Mŕtvi ležali na dvoroch a na konci už ostávali v chatrčiach. Všetko sa ponorilo do ticha a celá krajina bola zničená. Neviem, kto zomrel posledný."
Nous n'oublierons jamais. Na tieto nevinné obete nikdy nezabudneme, pretože chceme vybudovať inú budúcnosť.
Predsedajúca
V súlade s článkom 103 ods. 2 rokovacieho poriadku som dostala štyri návrhy uznesenia.
Táto emotívna rozprava sa skončila.
Hlasovanie sa uskutoční zajtra, vo štvrtok 23. októbra.
Písomné vyhlásenia (článok 142)
András Gyürk  
písomne. - (HU) Som presvedčený, že Európsky parlament sa okrem prehlbovania integrácie musí tiež snažiť systematicky čeliť najtemnejším obdobiam našej spoločnej histórie. Z tohto dôvodu preto považujem za potešujúce, že dnešné rokovanie nám dáva možnosť upozorniť na ukrajinský hladomor, jednu z najsmutnejších, nepochopiteľne zabudnutých spomienok na komunistickú diktatúru 20. storočia.
Polemiky týkajúce sa hladomoru, ktorý si vyžiadal približne 3 milióny ľudských životov, sú dobrým príkladom, že toto obdobie dejín nie je ani do dnešného dňa úplne vyriešené. Nestotožňujeme sa s názorom tých, ktorí túto katastrofu pripisujú iba na vrub podpriemernej úrody, odporu ukrajinského obyvateľstva, či len niekoľkých chybných rozhodnutí hospodárskej politiky.
Musíme výslovne uviesť, že ukrajinská tragédia bola priamym dôsledkom politiky teroru povýšenej na štátnu úroveň. Zastavením násilnej kolektivizácie a konfiškácie zásob potravín mohli vodcovia Sovietskeho zväzu zachrániť milióny ľudských životov, ale neurobili tak. Práve z tohto dôvodu sa udalosti na Ukrajine zo začiatku 30. rokov 20. storočia ničím nelíšia od najhorších prípadov genocídy v dejinách.
Podľa môjho názoru všetky diktatúry bez ohľadu na to, či je reč o zverstvách nacistického alebo komunistického zriadenia, majú rovnaké korene. Musíme využiť každý dostupný nástroj, aby sme zvýšili informovanosť nových generácií o hrôzach komunizmu. Významnú úlohu v tomto procese by mohlo zohrávať založenie európskeho výskumného ústavu a vytvorenie pamätníka dejinám diktatúr.
José Ribeiro e Castro  
Pred 75 rokmi stalinská mašinéria spustila jeden z najhorších zločinov, aké kedy Európa videla: veľký hladomor, ktorý si vyžiadal životy viac ako troch miliónov Ukrajincov.
Ukrajinci, ktorým boli a ešte stále sú odopreté dôležité určujúce prvky ich spoločnej identity, boli úmyselne pozbavení potravín v krutom prejave "reálneho socializmu" a v rámci násilnej kolektivizácie a sovietizácie, ktorá sa diala pod taktovkou jedného z najvražednejších režimov v dejinách.
Ukrajinci si dnes spolu so všetkými ostatnými Európanmi pripomínajú akt komunistickej brutality, tyranie a násilia, ktorý sa na nich zniesol a ktorý podľa medzinárodného práva predstavuje jasný prípad genocídy. Úmysel "cieľavedomého privodenia takých životných podmienok skupine, ktorých cieľom je spôsobiť jej úplné alebo čiastočné fyzické zničenie", povedané slovami Dohovoru o zabránení a trestaní zločinu genocídy z roku 1948, je absolútne jasný.
Predseda Parlamentu pred rokom opísal hladomor na Ukrajine ako "strašný zločin proti ľudskosti". Úplne súhlasím s týmto názorom a skláňam sa pred pamiatkou obetí. Pozdravujem všetkých Ukrajincov, najmä tých, ktorí žijú a pracujú v našej krajine, Portugalsku.
