Respekt för nationella löne- och pensionsmekanismer (debatt)
Talmannen
Första punkten är kommissionens uttalande om respekt för nationella löne- och pensionsmekanismer.
Johannes Hahn
Jag vill tacka ledamöterna för möjligheten att skingra några vanliga missförstånd om det irländska programmet.
I den fråga som gav upphov till uttalandet tar S&D-gruppen upp ledamöternas oro över att vissa villkor för den ekonomiska politiken i samförståndsavtalet om det ekonomiska anpassningsprogrammet för Irland innebär en rättslig konflikt med artikel 153.5 i fördraget. I punkten anges att bestämmelserna i artikel 153 inte ska tillämpas på löneförhållanden, det vill säga på det socialpolitiska området. Det ekonomiska anpassningsprogrammet för Irland är dock inte något socialpolitiskt program och antas inte enligt artikel 153. Det är ett program för ekonomiskt bistånd som har upprättats tillsammans med den irländska regeringen för att återställa det inhemska och yttre förtroendet och avlägsna den skadliga rundgången mellan krisen i de offentliga finanserna och finanskrisen. Därför grundas det på artikel 122.2 i fördraget, som gör det möjligt för unionen att bevilja medlemsstaten ekonomiskt bistånd om den allvarligt hotas av stora svårigheter till följd av osedvanliga händelser utanför dess kontroll.
Samförståndsavtalets funktion är att fastställa villkor för den ekonomiska politiken som tjänar som riktmärken för utvärdering av den irländska politiken inom ramen för programmet för ekonomiskt bistånd. Medlemsstaten har fullständigt ansvar för dessa villkor och för att de uppfylls. Villkoren är åtaganden som medlemsstaten själv tar på sig. Det rör sig inte om EU-åtgärder på dessa områden. Många av villkoren, exempelvis sänkningen av minimilönen, ingick faktiskt redan i den irländska regeringens nationella återhämtningsplan, som offentliggjordes den 24 november 2010, innan programmet inleddes.
Målet med villkoren på det arbetsmarknadspolitiska området är att skapa jobb och undvika långvarig arbetslöshet bland de mest utsatta grupperna på Irland. Sänkningen av minimilönen är en del av detta större åtgärdspaket och måste ses i sitt sammanhang med aktiveringspolitiken och insatserna för att modernisera förmånssystemet. Det är sant att det skedde en betydande lönejustering i ekonomin, och i samband med detta sänktes minimilönen - i likhet med lönerna i allmänhet på Irland - med tre procent i reala termer under 2008. Detta följdes av en uppgång med 0,3 procent under 2009. Men när man utvärderar sänkningen av en av de högsta minimilönerna i EU - den är exempelvis den näst högsta i euroområdet - bör man notera att de flesta anpassningarna på arbetsmarknaden skedde i form av förlorade arbetstillfällen. Sänkningen av minimilönen återställde faktiskt endast läget till det tillstånd som rådde före den 1 januari 2007, det vill säga före krisen.
Det andra villkor som nämndes i frågan rör en oberoende granskning av kollektivavtalen för enskilda sektorer. Syftet med granskningen är att diskutera hur pass rättvisa och ändamålsenliga anställningsvillkoren är, för både anställda och arbetsgivare, i olika sektorer. Jag betonar att Irland har en gammal tradition av trepartssamråd om den ekonomiska och sociala politiken och att raden av överenskommelser mellan regeringen och arbetsmarknadens parter sedan 1980-talet allmänt anses vara en viktig faktor för den irländska ekonomins framgång.
Granskningen är en möjlighet för arbetsmarknadens parter att vädra sina åsikter och utforma politiken. Därför hälsades den med glädje. Jag är säker på att den irländska regeringen kommer att genomföra detta med full hänsyn till den viktiga sociala dialogen, tillsammans med alla arbetsmarknadens parter och med respekt för gemenskapsrätten.
När det gäller de strukturella reformerna rör slutligen villkoren i samförståndsavtalet inte endast arbetsmarknaden. De omfattar även viktiga åtgärder för att öppna upp olika produktmarknader såsom alltför reglerade sektorer och yrken. Dessa reformer kan få stor effekt på priserna och produktiviteten, vilket ger vind i seglen för hushållens köpkraft.
Gay Mitchell
Herr talman! Jag vill också tacka kommissionsledamoten. I går röstades en ny nationell återhämtningsregering fram på Irland. Fine Gael och Labour ingår i PPE- respektive S&D-grupperna i Europaparlamentet. En av de frågor som ligger högst upp på agendan i det nya regeringsprogrammet kommer att vara omförhandlingen av delar av EU/IMF-programmet för bistånd till Irland.
För närvarande fruktar många irländare att de villkor som den dåvarande regeringen enades om i EU/IMF-programmet för bistånd är för stränga och lägger en stor börda på vanliga medborgare som har varit tvungna att klä skott för både de irländska och europeiska bankernas samt regeringens misstag. Vi bör notera att den nya regeringen har enats om att upphäva sänkningen av minimilönen. Vi är dock medvetna om att återhämtningen inte blir smärtfri. Irland gick en liknande väg på 1980-talet. Många av de tuffa villkoren i EU/IMF-programmet är nödvändiga om vi åter ska kunna nå sunda offentliga finanser. Vi måste beskära trädet för att det ska växa.
Jag välkomnar kommissionens stöd för en sänkt räntesats, som kommissionsledamot Olli Rehn meddelade. Detta bör ske så snart som möjligt. Jag uppmanar enträget kommissionen att verkligen ta tag i detta tidigt. Kommissionsledamoten betonade att alla åtgärder bedöms i relation till deras effekt på tillväxten, konkurrenskraften och de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt. Det är rimligt. Vi kan inte bära hela denna börda på en gång. Det irländska folket har tagit sitt ansvar i denna fråga. De har faktiskt även tagit andras ansvar, för det har inte funnits några alternativ. Vad det irländska folket har gjort är inte endast bra för Irland utan även för EU, särskilt euroområdet. Vi behöver inte ens en droppe för att bägaren ska rinna över. Ge Irlands folk verktygen. Vi gör jobbet, men förvänta er inte att det irländska folket ska bära en börda som det inte klarar av. Så jag vill att kommissionsledamoten ska hålla dessa synpunkter i minnet, särskilt under de närmaste dagarna och veckorna.
Stephen Hughes
Herr talman! I samförståndsavtalet krävs en sänkning av minimilönen på Irland med 1 euro per timme och en granskning av systemet med kollektivavtal som skyddar de lågavlönade.
Denna inblandning är inte berättigad. Enligt fördraget ska kommissionen främja dialogen mellan arbetsmarknadens parter, inte undergräva den. I artikel 152 krävs respekt för dessa parters självständighet, inte denna typ av inblandning, och i artikel 153 utesluts uttryckligen EU-åtgärder på berörda områden. Kommissionen kan inte rangordna artiklarna som den vill i detta avseende.
I samförståndsavtalet krävs vidare en nedmontering av den sociala tryggheten, återgång till en tidigare nivå inom centrala offentliga tjänster samt minskat antal anställda och sänkta pensioner inom den offentliga sektorn. Hur kan dessa krav berättigas genom ett fördrag som kräver att unionen ska sträva efter att undanröja bristande jämställdhet, främja en hög utbildningsnivå, garantera ett fullgott socialt skydd och bekämpa social utestängning? Det enda ärliga svaret är att det inte går ihop. Problemet är att dessa krav nu har blivit allmän regel som ett resultat av den årliga tillväxtöversikten.
Folk kommer att förkasta tanken på ett EU som endast är grundat på åtstramningar. De kommer inte att tolerera de långtgående socialpolitiska konsekvenserna av lägre löner, svagare anställningsskydd, svaga sociala standarder, avvecklade offentliga tjänster och högre pensionsålder. Om vi vill fortsätta underblåsa EU-motståndet är det bara för kommissionen att gå på så här. Sluta annars med dessa dumheter nu.
Marian Harkin
Herr talman! Kommissionsledamoten hävdar att samförståndsavtalet utarbetades enligt artikel 122.2. Jag vill fråga kommissionsledamoten vad som händer om en artikel i fördraget står i direkt motsättning till andra artiklar i fördraget. Stephen Hughes har ställt frågan: Hur bestämmer vi rangordningen? Det står i motsättning till artikel 153.
Det står även i motsättning till artikel 9, den sociala klausulen, som jag många gånger har hänvisat till här i parlamentet på tal om det irländska åtstramningspaketet. Där anges att unionen vid fastställandet och genomförandet av sin politik och verksamhet ska beakta de krav som är förknippade med främjandet av hög sysselsättning och kampen mot social utestängning och så vidare. Och hur är det med artikel 28 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, enligt vilken arbetstagare har rätt att förhandla och ingå kollektivavtal och att i händelse av intressekonflikter tillgripa kollektiva åtgärder för att försvara sina intressen, inbegripet strejk? Många irländska arbetstagare finner att de är i ett sådant läge för närvarande. Hur hanterar vi motsättningen mellan olika artiklar i fördraget?
En annan fråga till dig, herr kommissionsledamot: Menar du att samförståndsavtalet helt och hållet utformades av den irländska regeringen och att kommissionen endast samtyckte eller gick med på detta?
Låt oss slutligen anta att du har befogenhet till detta, som du säger. Varför gjordes då inget försök att sänka eller avskaffa bankbonusarna? Varför försökte man inte se till att de som befinner sig högst upp på lönestegen betalar sin rättvisa del? Hur kommer det sig att en euro drogs av från minimilönen? Jag håller helt med Stephen Hughes: detta underblåser EU-motståndet. Medborgarna ser vad som sker. De ser hur kommissionen agerar i denna fråga: de ser att folk med minimilön, folk med kollektivavtal, drabbas av dessa sparplaner.
Min huvudfråga, herr kommissionsledamot, är slutligen: Vem avgör detta? Domstolen? Vem är det som avgör när artiklar i fördraget står i motsättning till varandra eller när kommissionen agerar på ett sätt som gör att artiklarna kommer i motsättning?
Marije Cornelissen
Herr talman! Jag förstår att kommissionen snabbt måste ta itu med den ekonomiska krisen och de stora skulderna som hotar eurons stabilitet. Jag förstår att det ställs villkor för länder som måste utnyttja den europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen. Men det verkar som om kommissionen är ganska selektiv i fråga om vilka åtgärder och villkor som ska vara tillåtna under krisen.
Å ena sidan tycks nästan vilka åtgärder som helst vara tillåtna för att uppnå budgetkonsolidering genom minskade utgifter. Så fort Irland utnyttjade räddningspaketet justerades minimilönen och pensionsnivåerna, trots att dessa områden uttryckligen ligger utanför EU:s behörighet. Å andra sidan gömmer sig kommissionen bakom EU:s brist på behörighet för att den ytterst låga irländska bolagsskatten ska lämnas orörd. Samtidigt skulle det i hög grad kunna förbättra den irländska offentliga sektorns inkomster om skatten höjdes. Att skära ned på utgifterna är inte det enda sättet att uppnå en balanserad budget.
Jag inser att krisen kräver undantagsåtgärder, men varför har kommissionen så bråttom med att justera minimilönen, vilket påverkar låginkomsttagarna, samtidigt som vi får vänta och se om bank- och finanssektorn får betala? Jag får en stark känsla av att kommissionen tolkar EU:s behörighet på ett mycket ensidigt och högervridet sätt. Detta okänsliga förhållningssätt leder till ökad skepsis gentemot EU. EU verkar endast agera bestämt inom sysselsättnings- och socialpolitiken när det är kris, och då endast genom att minska de sociala utgifterna och lönerna.
EU kan endast återvinna förtroendet om kommissionen visar samma bestämdhet när det gäller att fastställa anständiga sociala minimistandarder och sociala garantier för de kraftiga nedskärningar som drabbar människor. Ja, vi vill ha ekonomisk styrning, men vi vill ha en balanserad ekonomisk styrning med både finanspolitisk hållbarhet och sociala garantier. Annars får de utsatta grupperna betala för en röra som de inte bär ansvar för.
Thomas Händel
Herr talman, mina damer och herrar! Syftet med räddningspaketen var att skydda EU-medlemsstaterna mot betalningsoförmåga. De tynger dock ned medborgarna med brutala åtstramningsprogram och låter de skyldiga komma undan. Dessutom blandar sig nu kommissionen i den nationella lönepolitiken.
Johannes Hahn! Det är helt absurt och får mig att gråta när jag hör formella argument som dina, att det inte alls är menat som en socialpolitisk åtgärd. En sådan ståndpunkt är helt oacceptabel. EU har inget att göra med lönepolitiken. Kommissionens politik stämmer mycket dåligt överens med EU-tanken. EU var inte tänkt för konkurrens genom lönesättning och social dumpning. Kommissionen säger att bristen på flexibilitet i lönesättningen är ett problem som måste åtgärdas. Enligt kommissionen ska lönerna spegla marknadsvillkoren. Det är som om en blind leder en blind. Folk som skriver sådant förstår inte systemet med kollektivavtal. De blandar sig i fria kollektivförhandlingar och undergräver det omtalade oberoendet för arbetsmarknadens parter och dialogen mellan dem.
Europaparlamentet måste se till att politiken med oberoende kollektivavtal behålls i syfte att skydda dialogen mellan arbetsmarknadens parter och för att förhindra ytterligare uppluckring av den sociala tryggheten. Vi behöver åtgärder som hindrar en kontraproduktiv åtstramningspolitik, inte straffåtgärder.
Derek Roland Clark
Herr talman! Detta gäller inte bara Irland. För endast en månad sedan påminde jag parlamentet om att pensionerna uteslutande är medlemsstaternas behörighet, men nu är det dags igen för samma snack om samordnings- och pensionsmekanismer. Pensionerna är nästan alltid kopplade till inkomsterna. Är då detta ett försök att harmonisera lönesättningen? Förhoppningsvis inte, för även i fördragen anges att lönesättningen uteslutande är medlemsstaternas behörighet.
Det går bra att säga att ”lika” måste innebära lika lön, men bör alla arbetstagare som utför samma typ av arbete få samma lön i hela EU? Tänk på klimataspekten exempelvis: att hålla ett hus varmt vid polcirkeln kräver mycket mer pengar än i Medelhavsländerna. Lägg på vintern till kläder, snöröjning och allt annat så är det uppenbart att somliga skulle få mer pengar över än andra om alla arbetstagare fick samma lön. Självfallet kan lönerna inte vara lika. När kommissionen utarbetar planer för att uppmuntra medlemsstaterna att införa en minimilön för EU och fasta pensionsmekanismer går den emot fördragen. Jag är inte förvånad: så fungerar EU.
En harmoniserad löne- och pensionspolitik är inte endast en utopi, det är olagligt. Låt de folkvalda regeringarna, som min i Westminster eller regeringen på Irland, ta hand om detta i enlighet med fördragen.
Hans-Peter Martin
(DE) Herr talman! Irland är en tragisk historisk lärdom för oss. I början firades alltid landet som ett paradexempel och en förebild för nya EU-medlemmar. På den tiden tilläts och uppmuntrades dock en mycket skev politik som ledde till att det uppstod enorma fastighetsbubblor som man var tvungen att åtgärda. Andra effekter var att banksektorn fick skriva sina egna lagar och att man inte brydde sig om att förhindra skattedumpning av konkurrensskäl.
Herr kommissionsledamot! Du är från samma land som jag. Vi vet exempelvis hur många österrikiska författare som plötsligt upptäckte att de var irländare eftersom de nästan inte behövde betala någon skatt där. Vad gjorde de ”starka” EU-anhängarna då? Ingenting! De sade att Irland är en fantastisk förebild.
Allt detta har nu fullständigt misslyckats. Bubblan har visat sig vara just det som många hävdade hela tiden. Än en gång underblåses EU-motståndet av att vi möjliggör en felaktig politik, nu genom att belasta Irland med detta tunga åtstramningspaket. Jag är inte ensam om denna åsikt. Herr kommissionsledamot! Du säger att medlemsstaten själv åtar sig detta. Vi vet dock enligt erfarenhet av Världsbankens och Internationella valutafondens program att länderna i slutändan inte har något val. Vad vi för närvarande bevittnar på Irland är inte så mycket annorlunda.
Om vi tar ett steg tillbaka och medger att det var synd att Irland inte sade nej till Lissabonfördraget i andra omgången kan vi börja resonera på ett helt nytt sätt. Då skulle vi se att EU-skapelsen liknar ett fordon, som till sin främre del består av en Porsche, medan den bakre delen är en cykel. Dessa två ting fungerar inte ihop. De måste vara mycket starkare.
Om vi vill förhindra att EU faller sönder behöver vi något i stil med en konstitution för Europa. Vi behöver tydliga riktmärken som faktiskt gäller alla. Vi behöver ekonomisk styrning. Detta fragmentariska förhållningssätt - framåt, bakåt, sidledes - fungerar inte. I slutändan är det mycket sannolikare att det slutar i katastrof än i vad du, jag eller den breda majoriteten i Europaparlamentet strävar efter, nämligen ett fredligt, fungerande och enat Europa.
Philippe Boulland
(FR) Herr talman! För att undvika missförstånd är det så att Irland har tvingats ingripa för att stödja bankerna på grund av krisen och de spruckna fastighets- och kreditbubblorna. Underskottet i Irlands offentliga finanser, den centrala och lokala förvaltningens och särskilt socialförsäkringsförvaltningens ackumulerade budgetsaldo beräknas till 32 procent av bruttonationalprodukten (BNP) 2010. Den irländska regeringen har svårt att få ordning på finanserna på marknaderna. Om den ändå vill låna från den europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen och europeiska finansiella stabiliseringsfonden måste landet uppfylla kraven på social och finanspolitisk förändring, även om dessa områden omfattas av subsidiaritetsprincipen. Enligt oss finns ingen motsättning. Som läkare skulle jag säga att det vid feber inte finns anledning att planlöst skriva ut febernedsättande utan att försöka behandla orsaken. När det gäller tilldelningen av dessa medel bör landet få ordning på sina finanser så att dess stora underskott och tidigare misstag kan rättas till.
Sparplanen bör bidra till att förbättra BNP med tio procent under de kommande fyra åren. På samma sätt som en bank beviljar privatlån på villkor att klienten är solvent, utan att för den skull blanda sig i klientens privatliv och hushållning, kan EU låna pengar till Irland på villkor av konsoliderad kapitaltäckning. Utan att blanda sig i klientens privatliv kan banken exempelvis kräva att klienten förhandlar fram en lönehöjning eller lånar på annat håll. Med respekt för subsidiaritetsprincipen anser EU på samma sätt, på grundval av ett samförståndsavtal som har utarbetats tillsammans med Internationella valutafonden, att betalningsförmågan kräver en sänkning av den lagstadgade minimilönen och en justering av pensionerna, men även finanspolitiska åtgärder. Det är upp till Irland att välja om landet ska genomföra dessa åtgärder eller inte. Det innebär inte att EU kan ingripa hur som helst på områden som omfattas av subsidiaritetsprincipen och exempelvis införa en minimilön för EU. Detta skulle vara farligt. I stället måste euroområdets stabilitet värnas genom ömsesidiga garantier. Självklart är det nödvändigt att hjälpa Irland, liksom andra länder som har svårigheter, vilket även skyddar oss. Men vi får inte göra detta till vilket pris som helst, särskilt inte om en stat inte kan betala av sina lån och därigenom försvagar sina medborgare och medborgarna i hela EU.
Talmannen
Om ni talar mycket snabbt kan det hända att tolkarna inte hinner med. Eftersom jag är ansvarig för flerspråkighetsfrågor vill jag påpeka att Europaparlamentets presidium för närvarande undersöker ett nytt system.
Som det är i dag visar tolkarna för talmannen att de inte hinner med, men talmannen har sedan den svåra uppgiften att avbryta er. Systemet vi nu undersöker innebär att var och en får en kontrollampa framför sig som varnar om tolkarna inte hinner med. Talmannen behöver då alltså inte avbryta er utan ni får reda på det direkt.
Proinsias De Rossa
(EN) Herr talman! Samförståndsavtalet för arbetsmarknadsfrågor bygger uppenbarligen på en förenklad ekonomisk teori om att lägre löner ”rensar arbetsmarknaden”, med andra ord åtgärdar arbetslösheten. Det är fullständigt nonsens. Så fungerar det inte i praktiken. Låt mig fästa kommissionens uppmärksamhet på Forfás granskning av arbetskostnadernas konkurrenskraft på Irland från förra året. Slutsatsen blev att företagen i allmänhet föredrar friställningar framför lönesänkningar, eftersom det inte skadar moralen lika mycket. Det är orsaken till att vi har haft fler friställningar än lönesänkningar på Irland.
Jag uppmanar kommissionen att följa EU-rätten och sluta blanda sig i arbetsmarknadsfrågorna på Irland. Vi har som sagt en lång tradition av avtal mellan arbetsmarknadens parter. Det är skälet till att vi inte har haft några gatukravaller på Irland: arbetsmarknadens parter och regeringen har diskuterat tillsammans och kommit överens om anpassningar av arbetsmarknaden och villkoren för att vi ska kunna återhämta oss från den nuvarande krisen.
Denna tradition har garanterat framsteg på Irland, men programmet i allmänhet uppnår inte det som var avsikten, det vill säga att bidra till ekonomisk tillväxt på Irland. Det sker ingen tillväxt. Tvärtom går det utför med ekonomin. Programmet måste omförhandlas rent allmänt. Jag föreslår särskilt att arbetsmarknadsfrågorna avlägsnas. Den irländska regeringen, som mitt parti ingår i, har som sagt redan meddelat att den kommer att upphäva sänkningen av minimilönen enligt programmet.
Du kanske inte gillar detta, men det är vad som kommer att ske. Du kan även vara säker på att ert försök att peta i Registered Employment Agreements Act, som har funnits i 50 år, inte kommer att fungera, eftersom den nuvarande regeringen vill att det sociala partnerskapet ska spela sin traditionella roll så att arbetsmarknaden präglas av lugn och framsteg.
Ilda Figueiredo
(PT) Herr talman! Med krisen som förevändning stärks tendensen i EU att öka trycket på medlemsstaterna, i syfte att sänka lönerna och öka exploateringen av arbetstagarna samt ge företagen allt större profit och vinst. Detta visar hur grymt antisocial kapitalismen är.
Om man inte hade uppfyllt tillväxt- och stabilitetspaktens irrationella krav, med förslag på så kallad ekonomisk styrning och en pakt för konkurrenskraft, som skulle omfatta stopp för indexering av löner och höjd lagstadgad pensionsålder, skulle det ske ännu häftigare angrepp på arbetsrätten och de sociala rättigheterna.
I vissa länder, bland annat Portugal, Grekland eller Irland, har vi redan lönesänkningar och frysta pensioner, till och med för de lägsta pensionerna och för personer under fattigdomsgränsen. Detta är ytterst allvarligt. I Portugal planerades en sänkning av den nationella minimilönen redan i början av året. Man ansåg att 500 euro i månaden var för mycket och beslutade sänka beloppet med 15 euro, trots att mer än 13 procent av de kvinnliga portugisiska arbetstagarna endast får detta belopp, jämfört med sex procent av männen. Detta är ett tydligt exempel på institutionaliserad diskriminering och effekten av de så kallade åtstramningsåtgärder som kommissionen, rådet och våra länders regeringar tillsammans genomför, vilket leder till ökade klyftor i samhället, diskriminering, nedvärdering av arbete och ökad fattigdom, samtidigt som spekulationen på finansmarknaderna och skatteparadisen gynnas. Vi uttrycker därför vår solidaritet med de unga arbetare och lärare som tänker protestera under kommande helger, bland annat lördagen den 12 mars, och vid den stora nationella demonstrationen som organiseras av landsorganisationen CGTP i Lissabon den 19 mars. Detta är en fortsättning på kampen mot denna antisociala politik.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen)
Hans-Peter Martin
(DE) Kan du i anslutning till detta berätta för oss här i parlamentet hur attityden till EU har förändrats i Portugal? Har andelen som är för ett medlemskap i EU minskat? Hur har den allmänna inställningen till EU förändrats? Portugal uppvisar många paralleller med Irland - på 1970-talet ett stort lyckorus inför utsikterna till EU-inträde och de motsvarande ekonomiska fördelarna. Har ni liknande fastighetsbubblor i Portugal som på Irland?
Ilda Figueiredo
(PT) Intressant fråga. Det står klart att EU:s politik även leder till stort uppror i Portugal. Nästa helg kommer därför ungdomar och lärare att gå ut på gatorna för att demonstrera mot denna politik. Den 19 mars kommer landsorganisationen CGTP att anordna en stor demonstration i Lissabon mot denna antisociala politik. Självklart speglas stämningen i det portugisiska folkets beteende eftersom landet redan har gått in i en lågkonjunktur och levnadsförhållandena försämras för arbetstagarna och folket, klyftorna växer och fattigdomen ökar. EU, kommissionen och rådet ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Marita Ulvskog
Herr talman! Kommissionen har genom att ställa krav på sänkta löner undergrävt arbetsmarknadsparternas förhandlingsrätt och både direkt och indirekt påverkat lönebildningen, som uttryckligen är undantagen kommissionens kompetens. Detta är icke mindre än ett frontalangrepp mot arbetsmarknadsparternas inflytande och går tvärtemot rättighetsstadgan, varav rätten att ingå kollektivavtal är en del.
Detta är inte heller en isolerad händelse begränsad till Irland, utan upprepas gång på gång. Genom att tala om unit labour cost istället för löner försöker kommissionen kringgå de gränser som fördraget har satt upp. EU-kommissionen har helt enkelt ritat om kartan, ritat en ny karta och ett nytt regelverk, där medlemsländerna och arbetsmarknadsparterna nu fråntas sina uppgifter och ställs under diktat i strid med alla regler. Det är detta striden handlar om och den har bara börjat.
Genom detta agerande rör sig EU också allt längre bort från folklig förankring och legitimitet, som annars brukar vara nyckelord när vi diskuterar EU:s framtid. Vi hör hur det finns fula fiskar - också i detta parlament - som redan nu börjar fiska i dessa grumliga vatten. Det kan väl ändå inte vara meningen.
Cornelis de Jong
(NL) Herr talman! Mycket få människor i Nederländerna är medvetna om att vi diskuterar deras löner och pensioner här i Bryssel. För närvarande ser vid vad som sker på Irland, men samtidigt hör jag alla möjliga förslag till Europeiska rådet om att exempelvis indexeringen av löner ska slopas och lönerna ska kopplas till produktiviteten.
Tyvärr råder hela tiden en fullständig tystnad när det gäller avtal om europeiska standarder för minimilön. Inte heller har jag hört några förslag om att garantera arbetstagarna ett välbetalt arbete eller heltidsarbete, i stället för ackordsarbeten eller vikariekontrakt. Jag är oroad över de nuvarande diskussionernas konsekvenser för vanligt folk, men jag är även oroad över EU:s framtoning. Det ser verkligen ut som om vi endast tar hänsyn till finansinstitutens, spekulanternas och storföretagens intressen. Herr kommissionsledamot! Tänker kommissionen vidta åtgärder för att förändra EU:s framtoning? Tänker den se till att EU betraktas som en institution som även företräder vanliga människors intressen?
Sylvana Rapti
(EL) Herr talman! Herr kommissionsledamot, du har ordinerat två saker: att vi ska slopa kollektivavtalen och att vi ytterligare ska sänka minimilönen.
Detta recept ges konsekvent till alla patienter. En av patienterna är Grekland. Du besökte nyligen Grekland under ett evenemang som arrangerades av socialistpartiet. Du såg och kände av den rådande situationen. Min fråga är följande: Kände du att receptet för Grekland fungerar? Jag var där och tillhör det socialistparti som för närvarande sitter vid makten i landet och gör vad det kan för att landet ska kunna ta sig ur denna mycket svåra situation, som har orsakats av högerregeringar. Partiet har tvingats göra eftergifter i fråga om kollektivavtalen, men ännu har vi inte sett några resultat. Du hävdar att du gör allt detta för EU-medborgarna, för konsumenterna, men om konsumenterna får låga löner kommer de inte att ha några pengar att spendera och kommer därför inte att kunna bidra till tillväxten. Du vet lika väl som jag att det är en ond cirkel, för du insisterar på att ge oss ett recept som inte gör annat än tillintetgör arbetstagarnas värdighet, ett recept som leder till brist på anständiga och livskraftiga jobb. Ta hänsyn även till de sociala indikatorerna, inte bara de ekonomiska indikatorerna.
Jutta Steinruck
(DE) Herr talman! Herr kommissionsledamot, ibland får jag känslan att du borde pröva dessa lösningar på kommissionen så att du kan se vilka verkningar det faktiskt får på Europa. Efter ditt anförande har jag en känsla av att kommissionen verkligen sitter i ett elfenbenstorn. Europas folk - arbetstagarna, låginkomsttagarna och pensionärerna - får betala, och du tolkar lagstiftning och befogenheter som du vill.
Den 19 oktober förra året fick jag svar på en fråga som jag hade ställt till kommissionen, där det uttryckligen bekräftades att minimilönerna och lönerna i allmänhet är medlemsstaternas ansvar. I svaret fastställs detta mycket eftertryckligt. Läs svaret. Du kan inte ge mig ett sådant svar när det är bra för arbetsgivarna och sedan helt enkelt byta kurs när du tror att något är bra för den andra sidan. Det kommer verkligen att uppröra Europas folk. Min kollega har just talat om detta. Du naggar medbestämmandet i kanten. Du försvagar fackföreningarna. Detta är inte rätt väg ur krisen, vilket du är fullkomligt medveten om. De som har orsakat krisen måste också betala för den.
(Applåder)
Vilija Blinkevičiūt
(LT) Herr talman! På grund av den ekonomiska krisen har länderna svårt att uppfylla sina finansiella åtaganden. Utan tvivel har de olika möjligheter att klara krisen. Man måste hitta sätt att balansera budgeten och minska budgetunderskottet. Men måste detta verkligen göras på bekostnad av dem som har det sämst ställt? Är det moraliskt riktigt att kommissionen utövar påtryckningar på regeringarna för att de ska sänka minimilönen, pensionerna eller andra sociala förmåner? Herr kommissionsledamot, du talade om samförståndsavtalet med Irland. Jag vill dock påminna dig om att du undertecknade ett liknande avtal med Lettland, där du tvingade den lettiska regeringen att sänka de redan låga pensionerna. Pensionerna i Lettland sänktes, men den lettiska författningsdomstolen avgjorde att landets grundlag inte tillåter detta, varefter pensionsnivån återställdes. När man fattar sådana beslut och undertecknar sådana avtal är det därmed nödvändigt att grundligt utvärdera både de rättsliga och de sociala konsekvenserna.
Evelyn Regner
(DE) Herr talman, herr kommissionsledamot! De aktuella förslagen är som att tvinga dem som redan har det svårt att springa fortare med stora ryggsäckar. Hur ska det gå? Förslagen om decentraliserade löneförhandlingar är orättvisa, fantasilösa och utgör en avledningsmanöver. Det är nämligen för svårt att beskatta tillgångar och finansiella spekulationer, och stats- och regeringscheferna kan inte åstadkomma någon verkligt makroekonomisk samordning. I detta avseende har vi i Europaparlamentet denna vecka redan uppställt ett helt annat riktmärke, genom omröstningen om en skatt på finansiella transaktioner.
Jag vill påminna om den sociala marknadsekonomins principer enligt Lissabonfördraget. Jag har en annan föreställning om den sociala marknadsekonomin - den skulle inte innebära några decentraliserade löneförhandlingar, tvärtom. Decentraliserade löneförhandlingar står i strid med en solidarisk lönepolitik. Snarare än att leda till att klyftan mellan fattiga och rika minskas, leder de till att den vidgas. Med andra ord bör vi agera tvärtom.
Jag vill därför uttryckligen upprepa vad Jutta Steinruck sade, eftersom det inte kan upprepas tillräckligt: vi måste satsa mer på att ta itu med krisens orsaker, se till att de som orsakade krisen betalar en större andel och inrikta oss på dem för att lösa problemen, även genom lagstiftningsåtgärder.
Elena Băsescu
(RO) Herr talman! När det gäller att anpassa enhetskostnaderna efter arbetet och produktiviteten anser jag att vi bör inrikta oss mer på ramvillkoren och mindre på indikatorerna. Det är inte självklart att vi kan åstadkomma denna justering. Produktiviteten beror i första hand på faktorer som ackumulerat aktiekapital, som i hög grad varierar. En tydlig skillnad finns exempelvis mellan Rumänien och Tyskland. Detta är en följd av den ekonomiska politikens kvalitet över tid. Sådana skillnader kan inte raderas över en natt. Mitt land har satsat på en reform av pensionerna och det sociala stödet. Jag föreslår därför att vissa bestämmelser av denna typ tas med i pakten för konkurrenskraft. Jag inser behovet av en korrelation mellan pensionsåldern och den demografiska utvecklingen. Man måste beakta hur en enhetlig, realistisk pensionspolitik påverkar de offentliga finanserna.
George Sabin Cutaş
(RO) Herr talman! Jag är fullt på det klara med subsidiaritetsprincipen, men pensionerna är inte längre en fråga för medlemsstaterna, eftersom de i dag debatteras på EU-nivå. Vi diskuterar pensionssystem som är ohållbara till följd av gemensamma utmaningar som finanskrisen, en åldrande befolkning och minskade födelsetal. Principen om solidaritet mellan generationerna löper risk att bli förlegad. Medborgarna tvingas betala för privata pensioner. Men vad händer med dem som inte har tillräckligt med tid för att bygga upp ett privat pensionskapital? Europas invånare är beroende av allmänna pensioner. I Rumänien är den nationella bruttominimilönen ungefär 160 euro. Därför är det rena illusionen att investera i privata pensioner eller privat sparande. Kommissionen måste bli mer engagerad och föreslå både en minimilön och minimipension för EU. Första steget skulle kunna vara en jämförande analys av pensionssystemen.
Marisa Matias
(PT) Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi debatterar löner och förslag om pensionsålder. Dessa förslag är minst sagt orättvisa. De är orättvisa eftersom de är inriktade på lösningar som upprepade gånger har misslyckats. Händelseutvecklingen på Irland, i Grekland, Portugal, Spanien, Italien och andra länder - listan är ändlös - skiljer sig åt, men det finns vissa gemensamma nämnare. En av dessa gemensamma nämnare är att arbetets värde på ett exempellöst sätt överförs till finanskapitalet. Detta kan inte godtas. Något annat vi har gemensamt är att det är arbetstagarna och pensionärerna som får betala för krisen. Samtidigt får en hel generation av arbetstagare nöja sig med osäkra jobb utan garantier i de samhällen de lever i. Så jag vill avsluta med att säga att vi inte kan fortsätta döma folk till fattigdom. Jag hoppas verkligen ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Liisa Jaakonsaari
(FI) Herr talman! En tilltagande europeisk trend för närvarande är högerpopulismen, vars huvudingrediens är EU-motstånd. Varifrån kommer dessa EU-kritiska känslor? De bottnar i att det sociala Europa håller på att överskuggas av marknadens Europa. Samtliga kommissionens förslag är angrepp på antingen lönesättningen eller pensionssystemen. Man tror att en flexibel lönesättning kan vara till någon hjälp. Fel! Tvärtom leder den till deflation.
Det är mycket viktigt att all lagstiftning lyder under en ständig social klausul, så att det sociala Europa än en gång kommer i förgrunden. Det är viktigt att inse att pensionsåldern kan höjas om arbetslivsvillkoren förbättras, men att den inte kan höjas endast genom lagstiftning uppifrån.
Alfreds Rubiks
(LV) Herr talman! Tyvärr är Irland eller Grekland inte de enda länderna. Lettland var kanske först med att gå igenom all denna pina, som bankerna hade orsakat. Minimilönen har sänkts i Lettland och ligger under existensminimum. Pensionerna har sänkts tillsammans med den skattefria tröskeln. Folk protesterar. Under denna tid har Lettland förlorat en femtedel av sin befolkning. En femtedel har utvandrat och arbetar utomlands. Internationella valutafonden, som skulle rädda Lettland, uppställde drakoniska villkor. Den lät pengar slussas till bankerna för att rädda dem, lämnade en liten summa för nästa möjliga bankkris, men lät inte ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Frédéric Daerden
(FR) Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill uttrycka mitt stöd för Proinsias De Rossa. Internationella valutafondens rekommendationer till Irland speglar tyvärr en tendens bland de politiskt ansvariga på högsta nivå, som vill att de europeiska arbetstagarna ska betala för en kris som de inte har orsakat.
Ett annat exempel är kommissionens årliga tillväxtanalys, där det rekommenderas att den lagstadgade pensionsåldern ska höjas i relation till den förväntade livslängden. Parlamentet uttryckte nyligen sitt ogillande över detta i betänkandet om grönboken om pensioner. Ytterligare ett exempel är den föreslagna pakten för konkurrenskraft, där det krävs att indexregleringen av lönerna enligt inflationen ska slopas, vilket även gäller mitt land Belgien.
Jag välkomnar därför att fackföreningarna skrider till handling, i går i Ungern till exempel, eller i Bryssel den 29 september. Det är dags att kommissionsledamöterna lyssnar på de europeiska arbetstagarna om de inte vill vidga klyftan mellan sig och medborgarna, som kommer att tro allt mindre på EU-projektet.
Johannes Hahn
Herr talman! Till att börja med vill jag tacka för alla synpunkter. Jag kan lova att vi allvarligt överväger alla synpunkter. Låt mig först säga några ord om vikten och betydelsen av dialog mellan arbetsmarknadens parter.
Vi inser fullkomligt vikten av en dialog mellan arbetsmarknadens parter och av konstruktiva arbetsmarknadsrelationer. Vi har löpande konsulterat arbetsmarknadens parter, både på EU-nivå och i enskilda länder. Kommissionsledamot Olli Rehn träffade exempelvis Irlands fackföreningsledare personligen i början av november. Det gjorde även tjänstemän från kommissionen, ECB och Internationella valutafonden vid förhandlingarna om programmet i slutet av november. De kommer att fortsätta träffas vid nästa uppdrag i april och vid senare tillfällen. Tvärtemot vad som hävdas tvingade förresten inte kommissionen Irland att sänka minimilönen eller de sociala utgifterna. Dessa åtgärder lades fram redan av den tidigare irländska regeringen i dess nationella återhämtningsplan, tillsammans med andra finanspolitiska och strukturella åtgärder inriktade på ekonomisk stabilitet, tillväxt och nya arbetstillfällen.
Den rättsliga grunden för villkoren för den ekonomiska politiken är artikel 3.5 i rådets förordning (EU) nr 407/2010 om inrättandet av en europeisk finansiell stabiliseringsmekanism och artikel 2.2 i rådets genomförandebeslut 2011/77/EU om beviljande av ekonomiskt bistånd från unionen till Irland. Jag upprepar att båda grundas på artikel 122.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Bara för att samförståndsavtalets särskilda villkor för den ekonomiska politiken rör olika socialpolitiska frågor innebär det inte att rättsaktens rättsliga grund kan ifrågasättas. Jag ser ingen motsättning till artikel 152 eller 153.5. Artikel 152 är en allmän bestämmelse som inte utesluter särskilda åtgärder med sociala konsekvenser. Bestämmelsen leder heller inte till några subjektiva rättigheter för arbetsmarknadens parter. Artikel 153.5 begränsar innehållet i de åtgärder som kan antas enligt artikel 153, det vill säga socialpolitiken. Eftersom samförståndsavtalet inte har antagits på grundval av artikel 153 gäller inte denna begränsning.
Bestämmelserna i avdelning X om socialpolitik kan inte ignoreras. De måste beaktas, men det innebär inte att man som en följd av artikel 153.5 inte får anta åtgärder som påverkar lönerna på grundval av artikel 122. De åtgärder som antas för Irland på grundval av artikel 122 reglerar inte dessa frågor. De uppställer villkor för beviljandet av unionens bistånd. Detta tillåts uttryckligen i artikel 122.2. Därför föreligger inga rättsliga problem när det gäller principen om tilldelade befogenheter.
Mer allmänt berör inte villkoren EU:s befogenheter när det gäller socialpolitik eller lönesättning. Villkoren i programmet omfattar ett stort antal politikområden. De flesta ligger inom medlemsstaternas behörighet. Programmets villkor är åtaganden som medlemsstaten har kommit överens om med EU och Internationella valutafonden (IMF). Åtagandena rör åtgärder som medlemsstaten ska vidta i utbyte mot finansiering från EU eller IMF.
Slutligen medger kommissionen fullt ut att alla program för ekonomiskt bistånd får sociala konsekvenser. Huvudmålet med de konkreta villkor som åtföljer ett sådant program är dock att undvika mycket svårare sociala konsekvenser genom att återge landet varaktig tillväxt och nya arbetstillfällen.
Proinsias De Rossa
(EN) Herr talman! Kan inte du säga till när en kommissionsledamot står här i parlamentet och å ena sidan säger att Irland inte tvingas sänka minimilönen eller dra ned på den sociala tryggheten, och å andra sidan säger att avtalet är beroende av vissa villkor, och att dessa är villkoren för biståndet. Är inte det en fundamental motsägelse och ett missledande ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Talmannen
Ursäkta mig, Proinsias De Rossa, du vet att jag hyser stor respekt och tillgivenhet för dig, men vi kan inte dra igång debatten igen. Både din och kommissionsledamotens åsikt bör respekteras i frågan. Var och en av oss tar ställning till eventuella motsättningar.
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Silvia-Adriana Ţicău
Enligt Eurostat varierade den månatliga minimiinkomsten i januari 2011 mellan 123 euro i Bulgarien, 157 euro i Rumänien och 1 758 euro i Luxemburg. I 20 av de 27 medlemsstaterna stadgas minimiinkomsten i lag eller genom nationellt kollektivavtal. I elva medlemsstater är minimiinkomsten mellan 100 och 400 euro per månad, i fem medlemsstater är den mellan 550 och 950 euro per månad och i sex medlemsstater är den över 1 100 euro per månad.
Den inre marknadens utveckling och konsolidering ger företagen tillgång till EU:s mer än 500 miljoner konsumenter. Skillnaderna i minimiinkomst mellan medlemsstaterna är dock ett hinder som gör att europeiska företag inte når europeiska konsumenter och konsumenter inte får tillgång till produkter och tjänster av hög kvalitet. Dialogen mellan arbetsmarknadens parter är särskilt viktig för att uppnå social rättvisa och en anständig levnadsstandard för alla EU-medborgare.
Vi uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att garantera lika lön för lika arbete på den inre arbetsmarknaden, avlägsna hindren för arbetstagarnas fria rörlighet och undersöka möjligheten av en minimilön enligt lag eller kollektivavtal, vilket skulle garantera EU:s medborgare en anständig levnadsstandard.
