Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 2 mars.

Gröner
Fru talman! Egentligen handlar detta om en händelse som inträffat efter det senaste sammanträdet, under en utfrågning i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Risken för att denna höga församlings anseende skulle ta skada var stor. Vad som hände var att det blev känt att prostitutionen i Strasbourg tilltar starkt just under plenarsammanträdena här i regionen. Jag ber er innerligt att kontrollera med myndigheterna i Strasbourg om det är fråga om kriminella handlingar, och även om det i samband därmed förekommer handel med kvinnor och påtvingad prostitution.
Det är absolut nödvändigt att vi ger allmänheten en tydlig signal om att vi bryr oss om detta och om att offentlighetens bild om vad som pågår här i samband med våra plenarsammanträden måste vara en fråga som intresserar Europaparlamentet.

Talmannen
Tack, fru Gröner. Jag vill säga att jag precis som ni blev chockerad då jag fick veta detta, och jag redan har skrivit till Strasbourgs borgmästare, så att vi kan bringa klarhet i den här frågan. Jag delar era synpunkter helt och hållet och har till och med föregripit er önskan. Självklart kommer jag att informera er om vilket svar jag får från Ries.

Banotti
Vi får ofta dåliga nyheter i ordningsfrågorna, men jag har nu väldigt goda nyheter för våra nederländska kolleger. De har nu två TV-kanaler.
(Applåder och skratt) Kvestorerna jobbar hårt för deras skull och vi väntar nu på den finska TV-kanalen. Vi har två tyska kanaler också, så mycket tittarnöje allihop. Jag hoppas att ni uppskattar det.

Talmannen
Det gläder mig oändligt, fru Banotti, jag tror att de berörda kollegerna mycket varmt kan tacka våra kvestorer.

Roure
Fru talman! Jag skulle bara vilja tillägga något till det som Gröner sade. Vi har faktiskt fått veta att det under sammanträdesperioderna i Bryssel och Strasbourg - för detta gäller inte endast Strasbourg - har anlänt enormt många prostituerade, framför allt flickor från öst. Ni känner till att dessa flickor får utstå vedervärdiga saker, att de torteras och att deras familjer hotas. Detta gäller inte specifikt Strasbourg. Jag tror att vi alla måste reflektera över detta, att parlamentet påtalar den här situationen, och att det framför allt intar sin plats för att bekämpa vår tids slaveri.

Talmannen
Tack, fru Roure, för dessa kompletterande upplysningar. Vi kommer således att undersöka saken också i Bryssel, och sedan se vad som är lämpligt att göra.

Plooij-Van Gorsel
Fru talman! För alla nederländska kollegers räkning vill jag tacka fru Banotti så mycket för hennes insatser så att vi nu har två nederländska TV-kanaler.

Jonckheer
Fru talman! Jag skulle vilja ta upp ett helt annat ämne, som rör Iran. Samtal har ägt rum mellan de olika politiska grupperna, också vid talmanskonferensen, och jag skulle här under plenarsammanträdet vilja uppmuntra er till att sända en skrivelse till Republiken Irans president, Khatami, med anledning av det öde som drabbat de fem studenter som arresterades i juli 1999, vilka fortfarande sitter i fängelse och varav en har dömts till döden.
Om ni i egenskap av parlamentets talman gör en sådan gest, tror jag att det är en vädjan till president Khatami om att åtminstone skjuta upp dödsdomen mot denne iranske student.

Talmannen
Jag tackar er, herr Jonckheer. Jag gör mycket gärna den gest ni önskar se.

Blak
Fru talman! Jag tycker inte att Banotti skall jubla i dag, därför att hon har skaffat två nederländska kanaler. Det vore bättre, om hon hade skaffat kanaler till alla språk. Jag hoppas att vi får en dansk TV-kanal nästa gång.

Talmannen
Tack, herr Blak. Ni ser, fru Banotti, ni har fortfarande mycket att göra.

Seppänen
Fru talman! Jag har lärt mig ett nytt beteendemönster här i Europaparlamentet, här måste man alltid tacka. Även jag skulle vilja tacka för att man här kan se en finsk TV-kanal. Jag tackar för att det redan förra gången fanns ljud på den, och jag tackar för att man även i dag kan höra ljud på den, men hemma hos oss ser man dock också en bild på en TV-kanal. Jag önskar att man här också skulle se en bild på den finska TV-kanalen och inte bara hörde ljudet. Sedan vill jag också tacka för att det kommer kallt vatten från kranarna. Hemma hos oss kommer det dock även varmt vatten, men det är bra att det åtminstone kommer något slags vatten.

Talmannen
Tack, herr Seppänen.

Europeiska rådets extra möte (Lissabon den 23-24 mars 2000)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om Europeiska rådets extra möte i Lissabon den 23 och 24 mars 2000.
Jag har det stora nöjet att omedelbart ge ordet till premiärminister António Guterres.

Guterres António
Fru talman, ärade kollegor! Det är med stor glädje jag deltar i Europaparlamentets debatt om det extrainsatta toppmötet i Lissabon. Jag gör det inte för att jag måste utan jag gör det med samma entusiasm och beslutsamhet som Portugal visar i sitt engagemang för det europeiska projektet.
Man kan säga att det just nu finns mera substans bakom Europeiska unionen. Efter framgångarna med den inre marknaden och den gemensamma valutan håller området för frihet, säkerhet och rättvisa på att utvecklas och ett första steg mot den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken har tagits. Samtidigt vinner man terräng i förhandlingarna om utvidgningen och man kan säga att utvidgningen oåterkalleligt håller på att omvandlas till Europas möte med sig själv och med sin historia.
I Europa kan vi dessutom se tecken på ekonomisk uppsving och optimism. Vi skall dock inte leva på illusioner: även om den ekonomiska konjunkturen förbättras, så kommer faktiskt problemet med arbetslöshet och socialt utanförskap att kvarstå, och många menar att vår modell för det sociala skyddsnätet inte längre är hållbar. Man kan säga att ekonomin och samhället i dag står inför en ny världsbild, en ekonomi och ett samhälle baserat på kunskap. Kunskap har blivit den största källan till rikedom och det främsta skälet till att skillnaden mellan fattiga och rika länder ökar. Kunskap är arbetets verkliga råvara.
Europa måste tackla den nya kunskapsbaserade ekonomin tillsammans med tre andra utmaningar: ekonomins och marknadens globalisering, den snabba tekniska utvecklingen och den allt äldre befolkningen. Därför är det helt naturligt att man i dagens europeiska samhälle har två saker att frukta: att Europas ekonomiska ledarskap i världen obönhörligen håller på att gå förlorat till Amerikas förenta stater. För det andra, och detta är allvarligare, för att återta ledarskapet, för att inte obönhörligen förlora mark, måste Europa kanske ifrågasätta sin egen sociala modell, något som kommer att leda till ett än större utanförskap för de egna medborgarna. Det är viktigt att vi här lär oss skilja mellan myt och verklighet. Det är sant att den amerikanska ekonomin de senaste åren har uppvisat högre tillväxt och förbättrad produktivitet. Det är sant att den amerikanska ekonomin har visat sig vara snabbare på att omvandla idéer och projekt till företag, varor och tjänster tillgängliga på marknaden. Det är sant att det nordamerikanska finanssystemet snabbare och bättre visade sig kunna stödja den nya kunskapsbaserade ekonomin. Det är sant att riskkapitalet i Amerikas förenta stater är mycket mera effektivt än vad det fortfarande i dag är i Europeiska unionen.
Men det är också sant, och det får man inte glömma, att det europeiska samhället för det första är ett mänskligare, rättvisare och mera jämlikt samhälle. För det andra är det också sant att inget samhälle blir konkurrenskraftigt på medellång sikt om man inte enar sig om en social sammanhållning, och den sociala sammanhållningen i Europa är mera solid, har en längre tradition.
Till sist är det också sant att Europas kulturella mångfald är betydande och att man redan har visat prov på att om man vill så kan man bli bättre. Två tydliga exempel på detta är den moderna tekniken: Europa är en klar ledare när det gäller mobil telefoni och digital television, vilket dessbättre är tekniskt avgörande för den framtida Internetanvändningen. Vi vet alla att Internet i dag inte bara är en ny kanal utan det är den verkliga kanalen för ett globalt utbyte av kunskap och erfarenhet.
Vi måste emellertid erkänna att Europa går den nya världsbilden till mötes med tre brister: politisk otillräcklighet, strategisk otillräcklighet och otillräcklig samordning av dess politik och åtgärder. För det första den politiska otillräckligheten. Vi är inte bara ett land, vi är femton, och vår politiska union har precis tagit sina första steg. Å andra sidan finns inte bara ett europeiskt samhälle, en enda europeisk opinion. Det finns femton europeiska samhällen, femton europeiska opinioner. Enligt den tyske filosofen Habermmas demokratiska uppfattning så fungerar kommunikationsflödet mellan det politiska och civila samhället bra i vart och ett av våra länder, vilket är grundläggande för beslutsprocessen i en modern demokrati, men däremot måste vi erkänna att den fungerar mindre bra inom Europeiska unionen. Den politiska otillräckligheten är inte enbart den bristande organisationen vid institutionerna, det är något mycket allvarligare som har att göra med själva sociologin i våra samhällen.
Därför är en stark politisk vilja mycket viktig för byggandet av den europeiska politiska unionen. Behovet av att bekämpa tillbakakomsten av den nationella egoismen som så många gånger har försökt slå rot vid unionens institutioner efter det kalla krigets slut. Jag tror att nästa regeringskonferens är ett ypperligt tillfälle för länderna att visa att man inte vill komma till makten på bekostnad av andra, utan att alla vill bidra till att förstärka den politiska unionen i Europa. Det är med en sådan debatt och med sådan inriktning som det portugisiska ordförandeskapet vill förbereda konferensen. Bristfällig politik, ja, och det är detta som skall vara det grundläggande temat för toppmötet i Lissabon.
Strategin inför de stora ekonomiska och sociala frågorna är också otillräcklig. Jag vill här passa på att klargöra hur vårt mål ser ut. Vårt mål är att på tio år förvandla Europeiska unionen till en mera dynamisk och mera konkurrenskraftig världsekonomi baserad på kunskap. Det skall dock inte göras till vilket pris som helst, det skall göras i ett samhälle som kan generera social sammanhållning och höga sysselsättnings- och tillväxtnivåer. Därför behöver vi en strategi med fyra grundläggande pelare: På unionsnivå skall vi skapa grunden för kunskapsekonomin och informationssamhället. Vi skall vidta nödvändiga ekonomiska reformer för konkurrens och förnyelse, men samtidigt skall vi fördjupa den sociala sammanhållningen. Till sist skall vi kraftigt satsa på att förbättra och skapa nya arbetstillfällen samt modernisera skyddssystemen, så att vi kan säkerställa deras framtida hållbarhet och välja en makroekonomisk politik som inte bara garanterar stabilitet utan också främjar tillväxt och sysselsättning.
Den första strategipelaren: att skapa de förutsättningar som behövs för att framgångsrikt bemöta kunskapsekonomin i Europa. De åtgärder och den politik som kan relateras till informationssamhället är av mycket stor vikt och här kan vi basera oss på kommissionens utmärkta initiativ e-Europe. Det gäller att skapa förutsättningar så att vi i Europa kan reducera kostnaderna för telekommunikation och därmed undvika att Internet blir liktydigt med utanförskap, delning, och istället blir en verklig jämlikhetsfaktor för medborgarna. Vi arbetar med att förbereda alla skolor och utbildningscentra i Europa för Internet och den personal som skall arbeta med detta skall vara utbildad så att de kan utföra sina uppdrag på ett tillfredsställande sätt. Alla våra offentliga tjänster skall snarast kunna erbjudas on-line, så även det offentliga anbudsförfarandet. Vi håller på att undanröja de hinder som fortfarande finns kvar när det gäller elektronisk handel - inklusive den juridiska biten. Vi satsar också kraftigt på innehållet, för informationssamhället är inte bara ett nät, det är först och främst innehållet som höjer värdet på den kulturella- och vetenskapliga mångfalden i Europa. Det är emellertid inte tillräckligt att bara satsa på informationssamhället. Vår vision är att integrera informationssamhället i det som vi kallar ett genuint utbildningssamhälle, Europas svar på kunskapssamhället. Detta medför att vi måste samordna vår vetenskaps- och forskningspolitik. Därför är kommissionens initiativ om ett område för vetenskap i Europa så viktigt, ett initiativ som innebär att utbildningspolitiken samordnas med vetenskap och forskning på unionsnivå. Vårt samhälle blir därmed ett genuint utbildningssamhälle, ett samhälle som ger alla lika rätt till framtidens teknik.
Den andra strategipelaren: Ekonomiska reformer för förnyelse och konkurrenskraft. Vi befinner oss mitt inne i Cardiffprocessen. Vi är givetvis för en reform av marknaderna för telekommunikation, transport och energi. Vi menar att finansmarknaderna obönhörligen måste integreras, och här är kommissionens bidrag till handlingsplan för de finansiella tjänsterna än en gång av mycket stor betydelse. Vi måste skapa förutsättningar för en verklig riskkapitalmarknad i Europa framför allt för att stödja små företag som grundar sig på den framtida tekniken. Kommissionens handlingsplan för riskkapital samt Europeiska investeringsbankens utmärkta arbete inför toppmötet i Lissabon är här av stor betydelse. Det räcker emellertid inte med en reform av den inre marknaden såsom man förutsåg i Cardiff. Jag vill också välkomna kommissionens initiativ om företags- och förnyelsepolitik där man försöker skapa ramvillkor för hur våra åtgärder på medlemsnivå och mellan medlemsländerna och de europeiska institutionerna kan samordnas.
Den tredje pelaren, kanske den som hörs minst i den politiska debatten, men som likväl är den som vi och alla dem som vi representerar känner mest för: den som har att göra med den sociala sammanhållningen, den som har att göra med sysselsättningsskapande åtgärder, den som har att göra med kampen mot det sociala utanförskap som finns i våra samhällen, som vi inte kan förneka och som vi beslutsamt och samordnat måste bekämpa, den som har att göra med moderniseringen av vårt sociala skyddsnät så att dess hållbarhet kan garanteras. För det första sysselsättningspolitik. Här har vi en solid grund att stå på, Luxemburgprocessen. En process som klart och tydligt har tillämpats i våra institutioners verksamhet. Låt mig uppmärksamma en fråga som jag tycker kan vara den mest intressanta inför framtiden: det som sägs om livslångt lärande som en grundläggande faktor för de sociala förändringarna och som ett obönhörligt villkor inför en ny social dialog, en dialog mellan de europeiska parterna. Därefter kommer de frågor som berör kampen mot utanförskap, kampen mot utanförskap när det gäller sysselsättningspolitik, social trygghet och utbildning, men även - vilket vi måste erkänna - kampen mot ett utanförskap som kräver specifika åtgärder för vissa målgrupper som är särskilt ansatta av medborgarskapets brister på många av samhällslivets områden. befolkningssektorer. Till sist hållbarheten i vårt sociala skyddsnät. Inte bara vad som sägs om finansieringen, inte bara vad som sägs om metoderna, utan vi måste titta närmare på de grundläggande frågorna, och de grundläggande frågorna dikteras av garantier om hög sysselsättningsnivå i Europa, eftersom en hög sysselsättningsnivå i Europa är grundläggande för vårt sociala skyddsnäts hållbarhet. Här vill jag uppmärksamma tre aspekter: För det första den högre sysselsättningsnivån inom tjänstesektorn, såväl inom den högteknologiska som den mindre tekniska sektorn. För det andra ett mera flexibelt sätt att ta sig an identitetsfrågan i reformen. För det tredje, och detta är särskilt viktigt, att förstärka kvinnans roll i arbetslivet. I dag är det en absolut nödvändighet att inrätta olika tjänster till stöd för familjen, i första hand för barnen, en åtgärd som vi får igen trefalt eftersom den är direkt sysselsättningsskapande, eftersom den skapar effektiv jämlikhet mellan kvinnor och män och eftersom den förbättrar villkoren för den yrkesverksamma kvinnan. Därmed får vi en högre sysselsättningsnivå så att vi lättare kan behålla vårt sociala skyddsnät.
Till sist den fjärde pelaren: Den makroekonomiska politiken för tillväxt och sysselsättning. Vi klarade av att samordna vår makroekonomiska politik för att garantera stabilitet inför eurons lansering. Nåväl, nu måste vi se till att vi också klarar av att skapa ett bättre ekonomiskt klimat för att skapa sysselsättning och tillväxt. När det gäller detta så låt mig tillägga att det vore mycket önskvärt om vi i Europa kunde bevara en genomsnittlig ekonomisk tillväxt på dryga tre procent och en sysselsättningsnivå på dryga 70 procent, som i andra delar av världen men givetvis med respekt för de naturliga skillnaderna länderna emellan, i stället för den aktuella nivån på strax över 60 procent.
Politisk otillräcklighet, strategisk otillräcklighet men också bristande samordning mellan politik och åtgärder. Vi har dock något att stå på, vi har två erfarenheter som vi kan basera oss på när vi tittar på framtiden: Samordningen av den ekonomiska politiken för att säkerställa eurons lansering fastställd i Maastricht och samordningen av Luxemburgförfarandet när det gäller sysselsättningspolitik vilket i dag, som jag tidigare nämnde, är helt genomfört i Europeiska unionens gemenskap.
I Lissabon, efter Luxemburg, efter Cardiff och efter Köln, vill vi inte inleda något nytt. Däremot vill vi skapa förutsättningar för att i första hand sammanföra, förenkla och fördjupa de tre befintliga förfarandena, vi vill föra samman dem till ett gemensamt mål. För det andra vill vi lägga till några grundläggande dimensioner, som det som sagts om informationssamhället och kunskapsekonomin men även det som har att göra med det sociala skyddsnätet och socialt utanförskap.
Avslutningsvis vill vi, så utförligt och så generellt som möjligt och i enlighet med subsidiaritetsprincipen, tillämpa ett öppet samordningsförfarande som framför allt skall se till att vår politik, det vill säga Luxemburgprocessen, framgångsrikt formuleras med klara mål och instrument, mål och instrument som om möjligt också är kvantifierade. Ett förfarande som på politisk och europeiska nivå stipulerar godkända riktlinjer, ett förfarande som föreskriver det som vi i dag brukar kalla bench marking, av indikatorer, som ger medlemsländerna en möjlighet att utbyta goda erfarenheter sig emellan, ett förfarande som på nationell nivå eller vid nationella initiativ föreskriver det som kan föra samman vår politik till ett gemensamt mål samtidigt som mångfalden respekteras och "handledarskapet" är objektivt, jämbördigt, som tillåter en välgörande rivalitet samtidigt som vi kan se vad vi åstadkommit på det ekonomiska och sociala planet och jämföra med andra dynamiska länder runt om i världen
Vi kommer givetvis inte att nå alla mål i Lissabon. Det som står på spel är vår beslutsamhet, beständig, gemensam. Vi vill undanröja vår politiska otillräcklighet, vår strategiska otillräcklighet och vår bristande samordning. Framför allt vill vi utöka Europeiska unionens förmåga till politisk-strategiskt ledarskap i frågor av ekonomisk och social karaktär. Det är nämligen en förutsättning för att Europa skall vinna vadet om det nya informations- och kunskapssamhället.
Jag menar att vår strategi kan vara en tvåfaldig vinnare: Vinna i stabilitet men också vinna i tillväxt, vinna i konkurrenskraft men också vinna i den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Vi vill vara, vi vill säkert vara lika eller mera konkurrenskraftiga än de mest konkurrenskraftiga och moderna ekonomierna i världen - i dag brukar vi utpeka den amerikanska ekonomin som den mest dynamiska. Men hör här! Vi vill inte ha den till vilket pris som helst, vi vill nå dit i respekt med vår egen identitet. Det grundläggande för vår identitet har att göra med en social modell som är mer än en samling regler, vår identitet är en verklig civilisation, den europeiska civilisationen som vi är så stolta över och som vi aldrig tänker sätta på spel.
(Ihållande applåder)

Talmannen
Jag tackar rådets ordförande, António Guterres, och ger genast ordet till Romano Prodi, kommissionens ordförande.

Prodi
. (IT) Fru talman! Först av allt skulle jag vilja framföra mina varmaste gratulationer till premiärminister Guterres för det initiativ som har tagits till toppmötet i Lissabon och kvaliteten på förberedelsearbetet. Vi instämmer helt i hans analys, som vi har hört och som applåderades så varmt, och vi stöder hans initiativ. Jag tror att vi tillsammans kan göra Lissabon till ett lyckat toppmöte.
I detta inlägg skall jag begränsa mig till att presentera kommissionens bidrag till Lissabon för er: vår långsiktiga strategi och vår vision för detta toppmöte. I Lissabon skall vi besluta om någonting mycket enkelt, det vill säga om Europa skall lyckas återta den ledande ställning inom ekonomi och teknik det förlorade för länge sedan. Detta beror på oss, på den ekonomiska tillväxt vi kommer att kunna ge det europeiska systemet, på den sysselsättningsgrad vi lyckas skapa, på våra medborgares utbildningsnivå, på hur vår arbetarklass är sammansatt. Som premiärminister Guterres sade är detta inga nya frågor. Vi skall nämligen inte ha ännu en övning typ Luxemburg, Cardiff eller Köln, utan vi vill ta itu med dessa frågor, som vi har tagit upp tidigare, på ett helt nytt sätt: inte en fråga i taget, utan alla tillsammans för att äntligen skapa ett system av insatser. Vi gör det nu för det är nu allt detta kan lyckas. Faktiskt har vi framför oss ett unikt tillfälle, ett tillfälle som har skapats av framgången med den kloka politik som har bedrivits under den senaste tiden: vi har låg inflation, en i huvudsak sund betalningsbalans, ordnade offentliga finanser, och vi har äntligen enhälliga prognoser om en mycket stark ekonomisk tillväxt, prognoser som dock inte innebär att man kan vara säker på ekonomisk tillväxt, vilket Portugals premiärminister underströk. Aldrig tidigare har som nu, under den senaste generationen, alla specialister i Europa varit eniga om en möjlig kommande lång period av hög tillväxt. Inte ens bensinprishöjningarna har inneburit avbrott i denna tillväxt och att inflationen har satt fart igen, vilket man kunde frukta. Emellertid finns det några orosmoln, som dock inte hindrar oss att fortsätta den utvecklingspolitik vi har tänkt och planerat.
Utmaningarna i Lissabon är alltså mycket enkla: vi måste svara på den tekniska utmaningen genom att återta förlorad mark inom lärdom, kunskap och teknologi, framför allt nyskapande teknologi. På så sätt kan vi åter inta en ledande ställning. Av detta skäl har vi tagit initiativet e-Europe, som kommissionen har beslutat att ge ett konkret exempel på i sin administrativa reform. Vi har åtagit oss - och det är ett åtagande som jag bekräftar inför er - att skapa en kommission som vi snarare skulle kunna kalla en e-Commission, i den meningen att ingen kommunikation som gäller leveranser, förfrågningar osv. osv. med denna institution i fortsättningen skall ske på papper utan direkt på elektronisk väg. Detta är någonting mycket komplicerat som vi dock kan genomföra eftersom vi har ett mycket preciserat uppdrag, begränsade dimensioner och en hög kulturell nivå. Detta kan bli ett kraftfullt exempel för alla europeiska regeringar och alla de administrationer vi skall samverka med elektroniskt i stället för på papper.
Dessutom har vi en social utmaning: vi måste ju bekämpa arbetslösheten och den sociala utslagningen. Rådsordförande Guterres anförande mynnar ut i ett systemupplägg som grundar sig på en ny användning av tekniken men också på ett stort engagemang för att förhindra att denna teknik skapar ny social utslagning, vilket var den verkliga risken med utvecklingen under 1980-talet och även senare. Jag måste säga att jag känner stor oro för det faktum att löneklyftorna i det europeiska samhället håller på att öka i stället för att minska: denna aspekt av social uppdelning är av grundläggande betydelse och måste beaktas, om vi inte vill ställas inför ett tudelat samhälle inom kort. Vi har alltså ett toppmöte om hållbar tillväxt och sysselsättning. Liksom vi har gjort tidigare, även om det har mött viss kritik från vissa håll, måste och kan vi sätta upp målet full sysselsättning som ett möjligt mål. Det har varit ganska komplicerat att ta detta steg, men jag kan försäkra er att det inte finns någonting orealistiskt med detta mål. Det är ett mål som ligger inom räckhåll eftersom vi har en solid makroekonomisk miljö till vilken vi nu skall lägga toppmötet i Lissabon, det vill säga mänskliga resurser, nya idéer om marknaden och om utnyttjande av kunskap och forskning. Mänskliga resurser betyder utbildning, fortbildning, reformering av socialstaten för att framför allt ta itu med åldrandeproblemet. Detta problem som alla våra länder har och som blir allvarligare för var dag har vi inte alltid lyckats lösa på ett bra sätt. Problemet ligger fortfarande där framför oss. Jag räknar med att vi i Lissabon skall kunna ta ett steg framåt genom att sammanställa erfarenheter, benchmarking och förslag inom detta så viktiga område.
Vad marknaden beträffar återstår fortfarande mycket att göra. Det är inte sant att vi redan har uppnått en perfekt inre marknad. Vi behöver ännu flera strukturella reformer och vi måste vidta ytterligare åtgärder inom framför allt service, elektronisk handel, energi och transporter. Vi har fortfarande många offentliga tjänster som inte har konkurrensutsatts och nått maximal effektivitet. Om vi vill stoppa inflationen till följd av bensinprishöjningarna måste vi agera, på europeisk och nationell nivå, för att förbättra denna service, och detta gäller också finansiella tjänster och banktjänster. Vi behöver alltså - och detta skall sägas eftersom det råder stiltje sedan en tid - en stadga för det europeiska samhället, ett europeiskt patent, en kapitalmarknad med mer likvida medel och bättre upphandlingsregler. Dessa är operativa punkter som vi inte kan bortse ifrån. Vi i kommissionen kommer att göra vår del och, som jag sade nyss, kommer vi börja använda all denna nya teknik internt i alla våra rutiner och i kontakterna med omvärlden. För att det skall bli en effektiv administrativ modell måste vi dock försöka arbeta så att detta sker på hela kontinenten, så att det kan fungera som ett instrument för att mångfaldiga kunskap och teknik. Vad detta anbelangar måste vi mobilisera de enskilda medborgarna, de lokala myndigheterna, de nationella regeringarna, företagen och fackföreningarna. Att sjösätta detta är vad Lissabonmötet i grunden går ut på, som premiärminister Guterres sade. För att uppnå resultat krävs nya metoder och även, som Portugals premiärminister sade i sista delen av sitt anförande, tydliga makroekonomiska parametrar för att föra denna verksamhet framåt. Vi startar alltså ingen ny process, vi lägger inte till någonting nytt, men för första gången har vi möjlighet att lyckas integrera befintliga processer med varandra. Vi måste dock göra en sak som är ny: finna ett sätt att mäta dessa framsteg, vara konkreta gentemot vår allmänna opinion och alltså använda benchmarking - ett ord som fram till för några år sedan var praktiskt taget okänt - eller, för att använda enklare ord, jämföra och mäta dessa ting på ett fullkomligt strukturerat sätt. Vi måste obönhörligen och på allvar bli medvetna om de områden där vi har tappat terräng, och de är många. Det räcker att tänka på biotekniken där vi under de senaste åren har noterat relativa misslyckanden. Vi måste sprida bästa praxis till alla områden och försöka att införa den på europeisk nivå.
Av Lissabon förväntar vi oss det vi har försökt förbereda tillsammans i samarbete med det portugisiska ordförandeskapet - vilket jag inte kan vara annat än tacksam för - det vill säga precisa operativa åtaganden, tydliga mål, ett begränsat antal åtgärder - men konkreta och mätbara åtgärder - så att förändringen kan accelerera och vi kan göra framsteg, för under dessa år avgörs vem som kommer att ha primatet under det kommande seklet. Vi kan endast få ett stort, starkt och gemensamt Europa om vi på nytt lyckas erbjuda våra medborgare glädjen att återta detta primat som vi har förlorat.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar kommissionens ordförande och ger direkt ordet till Suominen för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater.

Suominen
Fru talman, rådets ordförande premiärminister Guterres, kommissionens ordförande Prodi! På Europeiska folkpartiets grupps (kristdemokrater) och Europademokraternas vägnar kan jag säkert säga att vi huvudsakligen instämmer med de tankar som ni de båda ordförandena har framfört. Jag gratulerar på min grupps vägnar ordförandelandet Portugal till arrangerandet av mötet i Lissabon, och vi önskar er givetvis lycka och välgång för att goda mål ska uppnås.
Jag skulle vilja betona några saker från vår sida. Viktigast med tanke på unionsmedborgarnas välstånd är att sträva efter att upprätthålla en hållbar ekonomisk tillväxt inom unionens område, samtidigt som man ser till att välståndets regionala likvärdighet förbättras och allt fler människor får en tillfredsställande utkomst genom sitt eget arbete utan att tvingas förlita sig på samhällets hjälp. Processer som startats med gemensamma beslut för att förbättra sysselsättningen, för att förstärka den ekonomiska reformeringen och för att förbättra den sociala samhörigheten inom unionen är ytterst viktiga. Det är rätt att mötet i Lissabon i slutet av denna månad stannar upp för att se efter vart vi är på väg.
Trots att dessa processer är så mångformiga måste de ha ett gemensamt syfte: att förbättra människornas livskvalitet inom unionen. Vi behöver dock inga nya former, nya arbetsgrupper eller nya plattformar för att uppnå detta mål. Instrumenten är säkert bekanta för alla. Ofta är det dock nationella synpunkter, ibland också ideologiskt motstånd som gör att dessa instrument inte används. Viktigast är nu att med accelererande hastighet undanröja hinder för skapandet av en verklig europeisk hemmamarknad i stället för att vi fortfarande på många sektorer rör oss inom ramen för femton separata hemmamarknader.
När man på 1980-talet med kraft började föra fram tanken om den inre marknaden kunde man fortfarande bildligt talat röra sig mot målet med en hastighet av ett lokaltåg draget av ett ånglok. I dag - när den elektroniska handeln snabbt är på intåg och när hastigheten för informationsöverföringens datorisering och nyttobruk ligger på en helt annan nivå - behöver man minst sagt en hastighet av Mika Häkkinens formel 1-bil; vi måste emellertid vara säkra på att motorns driving force inte tar slut hos beslutsfattarna före målgången. Hur kan vi inbilla oss att vi förmår skapa världens konkurrenskraftigaste ekonomiska område om vi inte törs släppa konkurrensen fri inom området? Att telekommunikationen öppnas för konkurrens, som redan överenskommits, liksom konkurrensutsättningen av energisektorn, skapar nya nödvändiga arbetstillfällen och sänker priserna både för industrin och för konsumenterna. Avskaffandet av hinder för de små och medelstora företagen - oavsett om det handlar om krångliga myndighetsförfaranden, tillgången på riskkapital eller skattefrågor - spelar likaså en central roll på vägen mot bättre konkurrenskraft och välstånd. Det ingår också i förbättringen av den globala konkurrenskraften att genomföra en rimlig skatteharmonisering samt modernisering av vårt sociala system så att åtminstone de länder inom unionen där skattesatserna är höga kan sänka skattesatser som begränsar sysselsättningen.
Grunden lägger man dock med hjälp av utbildning och forskning. Det är helt rätt att sträva efter att snabbt skapa en kunskapsmässig infrastruktur där såväl enskilda människor, skolor som företag kan ansluta sig till rimliga kostnader eller gratis. Man måste i synnerhet fästa uppmärksamhet på att skapa och upprätthålla resurser på sysselsättningsområden som med tanke på framtiden är lovande. Sådana finns naturligtvis inom IT, elektronisk handel, turism och exempelvis inom servicen för äldre, eftersom vår befolkning onekligen hela tiden blir äldre. Det finns två saker som såväl vi som kommissionen och rådet alltid måste betona, och det måste man alltid påminna om. Dessa är alltid i huvudsak medlemsstaternas uppgifter - oavsett om det handlar om utbildning och forskning, utökning av konkurrensen eller avskaffande av hinder för företagsamhet. Även samordningen på många områden tillhör naturligtvis unionens uppgifter för att man skall undvika överlappningar, men en sund och ärlig konkurrens även på många icke-kommersiella områden är ändå viktigare än det. Användning av bench-marking och best practice-metoder, vilket kommissionen rekommenderar, kräver å sin sida en stor öppenhet som omfattar hela Europa på de områden där det inte handlar om företagens affärshemligheter.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater betonar sin strävan att utveckla en social eller, som man numera säger, ekosocial marknadsekonomi som tar hänsyn till hela samhällets välmående, även miljöns. Vid genomförandet av vår målsättning betonar vi vikten av den europeiska samhällsmodellen, men samtidigt att det inte kan vara ett stelt, avstannat system som grundar sig på fördelar som man uppnått i samhället utan det måste utvecklas i takt med att samhället förändras. Att modernisera den sociala europeiska samhällsmodellen, att utöka dess effektivitet, är lika viktigt med tanke på vår konkurrenskraft som en motsvarande modernisering av ekonomin. Att arbeta måste vara det mest meningsfulla sättet att skapa välstånd för familjerna, men om det verkligen inte är möjligt finns där samhällets skyddsnät för att förhindra utslagning.
Med tanke på en positiv utveckling av förhållandena mellan människorna finns det en förändring i sättet att arbeta som hotar att bli ett socialt missförhållande: telekommunikation, Internet, terminaler som vi arbetar vid och televisionen, som redan känns gammal, riskerar att göra förhållandet mellan människan och maskinen centralt i samhället. Viktigast är dock mogna förhållanden mellan människorna inom familjen, på arbetsplatsen, i samhället och i det internationella umgänget. När vi framhåller utbildningens betydelse finns det skäl att redan på ett tidigt stadium försöka få vår ungdom att bli medveten om detta.
Enligt min mening hänvisar kommissionen på ett bra sätt till brister som hindrar en ökning av sysselsättningen inom unionen. Som en sådan nämner man kunskapsbristen. I en union med femton miljoner arbetslösa finns redan i dag en brist på cirka en miljon arbetare inom områden där man saknar kunskap. Somliga föreslår att man skall importera arbetskraft med elitutbildning till unionen. Jag frågar, är detta rättvist gentemot de länder som är mindre utvecklade än oss, och från vilka vi på detta sätt skulle roffa åt oss hjärnkapacitet? FN å sin sida har påpekat att det om ett par år kommer att råda en brist på fyrtio miljoner arbetare i Europa på grund av den demografiska utvecklingen. Det är svårt att föra en sansad politik som långsamt leder till resultat, vilket man här och nu måste göra, om vi presenterar en sådan här framtidsbild för europeiska medborgare när de själva fruktar att mista sina arbetsplatser.

Barón Crespo
Fru talman, rådets ordförande, kommissionens ordförande, ledamöter! Jag vill främst tacka premiärminister Guterres, rådets ordförande, för att han tagit två initiativ: det första är det extra toppmötet i Lissabon om sysselsättning, social sammanhållning och konkurrens och det andra - och det är viktigt i denna kammare - att han först rådfrågat oss. Den socialdemokratiska gruppen tog tacksamt emot denna förfrågan. Något som dessutom har utgjort en handling av politiskt värde och stil - vilket jag tror bör understrykas - är att han kommit hit innan toppmötet, dvs. han har gjort ett politiskt risktagande och jag tror att vi skall vara tacksamma för det. Dessutom bör vi stödja honom i detta initiativ som jag, fru talman, hoppas skapar ett precedensfall för en god tradition i denna kammare.
(Applåder)
När det gäller innehållet i hans tal måste jag säga att min grupp mycket tydligt instämmer i det försvar han uttalat för Europeiska unionens grundläggande värden. Jag tror, utan risk att vara särskilt partisk, att jag kan säga att rådets ordförande har tagit upp ett socialdemokratiskt förslag om att modernisera den europeiska ekonomin - inte att rasera den - och det är det vi försvarar.
Och han har hänvisat till en magisk triangel i vilken det finns tre pelare, tre utmaningar för att täcka tre underskott. Jag kommer att mycket kort uttala mig om dessa. För det första om det politiska underskottet. Herr rådsordförande, alla demokratiska system lider av underskott men ni har rätt när ni tar upp att vi nu, under det portugisiska ordförandeskapet, står inför inledningen till en regeringskonferens i syfte att göra förändringar i fördragen. Jag vet - och det har ni sagt - att det portugisiska ordförandeskapet vill gå längre än till de s.k. "resterna" från Amsterdamfördraget, som inte är "rester" utan viktiga frågor. Jag vill uppmuntra er att också ta med att frågor som stadgan för de grundläggande rättigheterna, och de som rör våra institutioners funktion också skall innefattas i denna reform. Jag tror att det är viktigt. Och det är inte mindre viktigt att uppnå att det också skall finnas en ekonomisk ledning, förutom den monetära ledning som vi har, dvs. en förstärkning av unionens befogenhet att fatta ekonomiska beslut.
För det andra har vi den strategiska utmaningen. Jag är helt överens med honom när det gäller den tyngdpunkt han lagt på kunskapssamhället och på det livslånga lärandet. Jag skulle vilja be honom om att rådet, när de studerar budgetarna förser de frågor som har med kunskap att göra med resurser så att vi inte skall behöva kämpa för Sokrates- eller Leonardo-programmen igen; till forskningen, till handlingsplanen, att rådet skall vara generösare. Jag tror att det är viktigt.
(Applåder)
För det tredje om samordningen. Jag tycker att det är mycket positivt det som ni tagit upp att vi en gång för alla skall skörda och inte lansera nya initiativ utan framtid. Även i den frågan uppmanar jag er att rådet skall sätta sig över Ekofin, så att vi inte hamnar i situationen att rådet antar en resolution och att Ekofin sedan inte finansierar den.
Sammanfattningsvis, och här vänder jag mig till rådets ordförande António Guterres på min dåliga portugisiska för att säga att eftersom han företräder en upptäckar- och sjöfararnation, så tror jag att vi kan följa den rutt som portugiserna utstakar, ett folk med politiskt mod.
(Applåder)

Cox
Fru talman! Dagen debatt är välkommen, nödvändig och i tid. Vi erkänner alla att Europeiska unionen, den ekonomiska återhämtningen till trots, fortfarande fungerar långt under par för alltför många människor. För 15 miljoner medborgare fungerar EU helt enkelt inte alls. Det är en förolämpning mot enskild och kollektiv värdighet och det ger oss minst 15 miljoner skäl till varför vi bör fortsätta med det projekt som ni belyst i dag, herr premiärminister! Jag skulle också vilja välkomna det faktum att ni kommit hit till kammaren för att prata med oss innan ni går till ert toppmöte.
Potentialen är tydlig: om Europeiska unionen redan i dag, i medlemsstaterna, skulle tillämpa de bästa rutiner som redan uppnåtts av dess befintliga stater och av dess konkurrenter så skulle vi ha 30 miljoner fler arbetstillfällen, dubbelt så många som just nu är arbetslösa. Det är ett praktiskt mått på den potentialen om vi kan få rätt politik och rätt metoder. Ni, herr premiärminister, och ordförande Prodi har rätt tolkat uppgiften för toppmötet i Lissabon som inget mindre än att ändra den europeiska politiken i riktning mot en ny praxis, mot en ny paradigm.
Vi i ELDR-gruppen anser att unionens uppgift i det här skedet är att utveckla den här nya paradigmen så att det blir fråga av ett möjligheternas Europa: möjligheter för medborgarna att uppnå sin fulla potential. Genom bättre samstämmighet med avseende på "bench-marking", utbyte av bästa praktiska erfarenheter och bättre strategiskt samarbete och strategisk samordning kan EU bli en viktig faktor i lanserandet av en ny ekonomisk dynamik. Allt för många av våra europeiska marknader är fortfarande för fragmentariska. Det är tillräckligt många europeiska små och medelstora företag som växer upp till världsnivå. Det finns för få företagare i Europa. Det finns för litet företagsamhet i Europa. Ni anmärkte själv, herr premiärminister, att det finns för lite riskkapital tillgängligt på de europeiska kapitalmarknaderna. Vi genomför för lite forskning och utveckling, både enskilda stater och kollektivt som Europa. När vi gör det så omvandlas för litet av det till produkter och tjänster.
Utmaningen i Lissabon är att skissera politiska linjer och metoder för att åtgärda dessa brister och för att släppa lös den här potentiella dynamiken. Det skulle verkligen vara ett skapande av möjligheter. Om vi kan ge människor arbete så kommer det att visa sig vara det bästa vapnet i kampen mot social uteslutning.
Den nya paradigmen måste också nödvändigtvis vara förankrade hos befolkningen och återspegla begreppet ett livslångt lärande, investera i anpassningsförmåga genom utbildning och satsning på självutveckling och enskilda möjligheter. Barón Crespo beskrev det som ett socialdemokratiskt projekt. Jag skulle själv hellre beskriva det som ett upplyst liberalt projekt.
Inom budgetens begränsningar och den sunda makroekonomiska politikens begränsningar - det vill jag betona, liksom ordförande Prodi redan gjort - erbjuder vår europeiska sociala modell strängt taget ett socialt trygghetsnät. För alltför många av de utestängda och de långtidsarbetslösa, ungdomar, kvinnor och andra marginaliserade grupper, räcker det inte med passivt beroende av socialhjälp. Det är en fälla. Det vi måste göra är att lansera den här nya dynamiken på enskild nivå genom att säga att resurserna finns, även inom ramen för sunda finanser. De används dock på ett passivt sätt. De måste förvandlas till aktiva sociala modeller som är inriktade på att stimulera alla människor som kan att göra något och alla de som inte kan att fortsätta bli skyddade. Bästa sättet som vi kan garantera kampen mot arbetslöshet på och uppmuntra socialt sammanhang i Europa är genom att ha en sysselsättningsfylld ekonomi och genom att ha hållbara välfärdsmodeller.
Avslutningsvis, angående kunskapssamhället, så är det mycket tydligt att vi behöver ändra vårt sätt att tänka, inte bara på teknisk nivå utan även på social nivå. Det är mycket tydligt att vi måste ändra gamla sociala slöserimetoder till nya ekonomiska och sociala möjligheter. Vi måste göra oss av med de politiska linjer och metoder som dömt en generation européer till att vara näst bäst på världsscenen. Vi kan göra det genom att göra det möjligt för Europa och dess befolkning att uppnå sin fulla potential. Om Lissabon kan uppfylla de mål som det talats om i dag, så blir det ett viktigt steg på vägen mot lanserandet av den dynamik som jag hänvisade till.
(Applåder)

Flautre
Herr premiärminister! Vi skulle vilja tro - med er och med det portugisiska ordförandeskapet - att Europa bör byggas upp som en civilisation vars ekonomiska och sociala välstånd vilar på en värdering av kunskap, kulturell mångfald och sammanhållning, ett Europa som spelar en aktiv roll för att främja en mer balanserad, fredlig och mer solidarisk världsordning.
Vi skulle också, tillsammans med er, vilja tro på att det finns ett klart och gemensamt medvetande om att de stora förändringar som man kan förvänta sig till följd av den anpassning som krävs för att bemöta företagens nya tekniska utmaningar, i sig också bär på risken för att det skapas nya sociala utslagningsmekanismer, för att citera er ännu en gång.
Vi skulle vilja tro på det, men kan inte. Varför? Därför att vi vet att den nya ekonomin visserligen skapar nya arbetstillfällen för kreativa personer, för dataexperter. Vi kan konstatera det febrigt upphetsade tillstånd som gör att investerarens uppgifter blir fler och fler och som gör att start-up-fenomenet utvecklas, men vi känner också till den turn-over som kännetecknar telefonicentren, på grund av de förfärliga arbetsvillkor som råder i dessa nya tayloristiska tempel med hundratusentals anställda. Vi vet att mer än hälften av de arbetstillfällen som nu skapas i Europeiska unionen är osäkra, provisoriska och icke-självvalda deltidsarbeten, och att de därför inte garanterar de berörda arbetstagarna vare sig personligt oberoende eller, i många fall, inkomster som möjliggör anständiga livsvillkor.
Vi vet att den nya tekniken i sig inte genererar mer demokrati, utan helt enkelt ett större kollektivt och individuellt oberoende för de medborgare som är bäst socialt integrerade. Vi vet att privatiseringarna av de allmännyttiga tjänsteföretagen äventyrar den sociala, territoriella och regionala sammanhållningen, och vi vet också att kommissionen vill påskynda denna process. Vi känner till att Unice å arbetsgivarnas vägnar öppet tillkännager prägeln på de förberedande dokumenten inför det europeiska business-toppmötet, vilket är planerat till juni i Bryssel: man kommer att be de offentliga myndigheterna att avlägsna sociala, legala och skattemässiga hinder mot affärslivets utveckling samt att göra massiva investeringar för att rädda efterfrågan. Och vi vet slutligen att den som gör anspråk på att uppfylla medborgarnas behov först och främst måste garantera att de är fullt delaktiga i offentligpolitiska beslut. Vi vet allt detta.
Men vi har ingenting sett och ingenting hört om att man bör ta hänsyn till rekommendationen från den framstående expertgruppen. För att informationssamhället skall bli en odelad framgång krävs det enligt denna rekommendation att framgången grundas på medborgarnas verkliga behov, och inte endast på efterfrågan från den tekniska industrins marknadskrafter. Vi har inte hört att man bör stötta alla faktiska försök till en medborgerlig och solidarisk användning av den nya informationsteknologin, och inte heller att man skulle uppmuntra de organisationer som verkar för att alla skall kunna lära sig och informeras om den nya tekniken. Vi har inte hört att offentliga medel skulle kunna uppbringas för att gynna nya produkter och tjänster som kan förbättra kvaliteten på vårt gemensamma liv. Vi har inte hört något om att telekommunikationernas samhällsomfattande uppdrag bör omdefinieras för att alla skall få tillgång till Internet under bättre tekniska förutsättningar och till överkomliga priser.
Kort sagt, vi har inte hört att medborgarna går före den nämnda handelns kunder. Förutom den aviserade och positiva målsättningen om att utrota fattigdom bland barn, har vi inte hört att det personliga oberoendet skall stärkas genom att varje medlemsstat inför en anständig minimilön, vilket är en mycket viktig del av en verklig strategi för att bekämpa utslagningen.
Vi har inte hört att målet om full sysselsättning borde omfatta ett stöd till lokala och regionala initiativ; till den tredje sektorn, den s.k. solidariska ekonomin, och till en effektiv och samordnad arbetstidsförkortning, förbundet med hårda krav på kvalitativa och varaktiga arbetstillfällen.
Vi har inte hört att beslutet om en hållbar utveckling skall styra inriktningen på den tillväxt som det finns så stora förväntningar på.
Varken i det portugisiska ordförandeskapets dokument eller i kommissionens strategiska målsättningar för år 2000 har vi funnit minsta spår av något lagstiftningsförslag på det sociala området, vare sig det handlar om att stärka arbetstagarnas rättigheter i händelse av uppsägningar eller om att kämpa mot social dumpning.
Vi kan givetvis inte annat än att stödja rådets och kommissionens strävan efter att få se Europeiska unionen - efter den inre marknaden, efter euron - äntligen förse sig med ett politiskt projekt som presenteras för alla invånare. Men det nya styre ni gör gällande, enligt min mening på ett oegentligt sätt, har inte den ambition om demokrati och delaktighet som det framväxande europeiska civila samhället gör anspråk på.

Miranda
Fru talman, ärade premiärminister och ordförande i rådet! Den situation Europeiska unionen och många medlemsländer befinner sig i får oss att känna verklig oro, trots en vändning i den ekonomiska konjunkturen. Arbetslösheten är fortfarande relativt hög, situationen för de långtidsarbetslösa försämras kontinuerligt och sysselsättningsnivåerna är synnerligen låga. Situationen försämras ytterligare av att anställningarna blir allt osäkrare, vilket egentligen vittnar om en social situation som särskilt berör kvinnor och ungdomar och de 50 miljoner som står helt utanför.
Inför det extra rådsmötet, där man ämnar ta upp problem av det här slaget, är den grundläggande frågan därför att veta om det finns eller inte finns en politisk vilja att förändra den här situationen. Eller står vi bara inför ännu ett initiativ utan påföljd, ännu ett i raden av initiativ med successiva planer, strategier och toppmöten som inte har resulterat i någon förändring alls.
Enligt vår mening är det inte bara nödvändigt utan också möjligt att förändra saker och ting. Nödvändigt därför att arbetet, ett värdigt arbete med rättigheter, är en grundläggande rättighet för alla. Möjligt om man angriper de verkliga orsakerna som, enligt vår mening, är väl förankrade i den neo-liberalism som drar upp de grundläggande riktlinjerna, i första hand för det makroekonomiska området. Detta har man visat genom att prioritera stabilitetspakten och de nominella konvergenskriterierna, med ett underordnande av den sociala sammanhållningen som följd. En total avreglering av arbetsrätten, privatiseringar, fusioner samt lokaliseringsproblem är ofta en konsekvens av en sådan prioritering. Arbetslösheten ökar och såväl gemenskapens som ländernas budgetplaner blir i regel synnerligen restriktiva.
Det vi i dag bevittnar är därför en uppenbar konsolidering av den "thatcherianska" inriktningen, även om man sockrat på litet med en del stödåtgärder. Nu baserar man sig inte på gamla konservativa principer utan på argumentet om en föregiven globaliserad pragmatism i den sublima konkurrenskraftens namn. Det räcker därför inte med en vädjan om att samordna socialpolitiken eller att insistera på ett reform- och kunskapssamhälle eller på informationsteknologin, oavsett hur viktigt detta än är. Vi måste lämna det monetaristiska och antisociala perspektivet bakom oss och sätta människan på toppen av våra prioriteringar och vår politik.
Min grupp, som lägger mycket stor vikt vid de sociala frågorna och med tanke på det stundande extraordinära rådsmötet, sammanträdde i förra veckan i Lissabon för att analysera och debattera problemet i fråga. Vi fick tillfälle att lyssna på och debattera med företrädare för arbetstagarna, med portugisiska syndikalister och med syndikalister från andra håll i Europa. Vi träffade företrädare för ABB och för Michelin, men vi träffade också drivande krafter från sysselsättningsskapande organisationer. Vi har sammanfattat våra slutsatser i fjorton punkter som vi tänker överlämna till rådets ordförandeskap.
Vi menar att det är nödvändigt att vidta makroekonomiska åtgärder baserade på en aktivering av efterfrågan och de offentliga investeringarna och på respekten för den nya offentliga servicen, åtgärder som skall skapa full sysselsättning och garantera en sysselsättningsnivå runt 75 procent år 2010. Vi måste kunna garantera en bättre fördelning av avkastningen, se till att spekulativt kapital beskattas och bedrägeri och skatteflykt bekämpas. Vi måste kunna garantera att fusioner och omflyttningar förhindras, särskilt när de åtföljs av uppsägningar, att arbetstiden förkortas utan att detta medför sämre lön eller sämre arbete och att unionens ekonomiska perspektiv ses över. Vi måste kraftfullt stödja små- och medelstora företag, satsa på ett förnyat utbildningssystem och på bättre och längre yrkesutbildning och vi måste sätta stopp för de diskrimineringar som i första hand drabbar kvinnor och ungdomar. Det är i ljuset av detta och i ljuset av vår förmåga som konkreta mål inom det här området kan uppställas, kvantifieras och tidsbestämmas. Resultatet från toppmötet i Lissabon kommer vi vederbörligen att analysera och bedöma.

Queiró
Fru talman, ärade kollegor, ärade rådsordförande och ärade premiärminister i Portugal! Vi har uppmärksamt lyssnat på de frågor som berör arbetslösheten och vi bör notera det portugisiska ordförandeskapets initiativ att på nytt sätta upp den framtida europeiska sociala modellen på den europeiska politiska dagordningen. Innan jag uttalar mig i frågan vill jag uppmärksamma er på det som har hänt här i Europa de senaste tio åren, så att vi på ett realistiskt sätt kan se de nästkommande tio, precis som det portugisiska ordförandeskapet föreslog.
För ungefär tio år sedan, när vi diskuterade den gemensamma valutan och den nominella konvergensen, fanns det en del vid beslutsorgan och i debatter som varnade oss och sade att vi måste prioritera arbetsfrågorna och frågorna om verklig konvergens mellan de olika ekonomierna samt den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Många av oss började tvivla och vi föreslog i stället andra alternativ till den utstakade kursen, så att vi i tid skulle kunna möta de utmaningar som vi i dag ställs inför. Fortfarande koncentrerar sig entusiasterna för den gemensamma valutan nästan uteslutande på dess accepterande, man vill visa att vi med den, med euron, har funnit vägen och möjligheten att lösa de sociala problemen och tillväxtproblemen, något som särskilt länder med svagare ekonomi alltid har motsatt sig.
Efter en tid, och medvetna om att den gemensamma valutan i sig inte skapade fler arbetstillfällen, såg sig stats- och regeringscheferna tvungna att uttala sig i frågan. I Luxemburg bestämmer man sig för att dra upp riktlinjer så att medlemsländerna själva skall kunna utforma sina egna nationella sysselsättningsplaner och lägga fram dem inför gemenskapsinstanserna. Fortfarande diskuterades planerna och man hade redan begärt ett nytt toppmöte för att skapa en sysselsättningspakt, vilket inträffar i Köln utan att tid gavs för att titta på de praktiska konsekvenserna av det som hade beslutats i Luxemburg. Under tiden antogs Cardifförfarandet, det vill säga en hel resa gjordes, ibland utan något större mankemang, vilket vi emellertid måste komma ihåg för att bättre förstå nödvändiga kursändringar.
Herr talman och ärade kollegor, jag har grundligt läst det portugisiska ordförandeskapets dokument inför toppmötet i Lissabon, ett dokument där man behandlar mycket mer än bara sysselsättningsfrågor och ett informations- och kunskapssamhälle. Vi talar givetvis inte här om Europeiska unionens strategiska mål, på ett globalt plan, om att inrätta ett ekonomiskt område baserat på reformer och kunskap, mera dynamiskt och konkurrenskraftigt så att den ekonomiska tillväxttakten ökar, med fler och bättre arbetstillfällen och en starkare social sammanhållning.
Säg dock inte att det här strategiska målet är nytt, för det är det inte. Det är faktiskt svårt att förstå den passivitet som många av Europeiska unionens regeringar har bevistat den amerikanska erfarenheten med användandet av ny teknik som ekonomisk tillväxt- och sysselsättningsskapandefaktor, och så litet man har gjort för att stödja i första hand de små- och medelstora företagen som har haft svårigheter att anpassa sig till den nya verkligheten och dra nytta av informationstekniken.
Å andra sidan vill jag klargöra att vi tar den europeiska sociala modellen i försvar i motsats till andra sociala modeller på andra håll i världen, men vi försvarar den under förutsättning att det är en modell som vi tillsammans kan förbättra och konkretisera. Mycket riktigt så ser vi inte toppmötet i Lissabon som ännu ett sammanträde med högtravande ord, det är sant, bara som proklamatoriskt och oansvarigt.
Herr talman och ärade kollegor, när det är 400 procent som skiljer unionens minimilöner åt så har vi fortfarande byggandet av det verkliga Europa framför oss. Så länge det finns tvåsiffriga arbetslöshetstal eller en arbetslöshet som inte syns, då har vi fortfarande byggandet av det verkliga Europa framför oss. Så länge familjen generellt sett inte betraktas som det grundläggande för den mänskliga och sociala utvecklingen så har vi fortfarande byggandet av det verkliga Europa framför oss. Så länge de fattiga och de som står utanför, en siffra som synbart ökar inom unionen, inte prioriteras av den offentliga makten eller av samhället så har vi fortfarande byggandet av det verkliga Europa framför oss. Så länge standarden för det sociala skyddsnätet, särskilt när pensionsreformerna mellan medlemsländerna är så olika, så har vi fortfarande byggandet av det verkliga Europa framför oss. Så länge den verkliga konvergensen och den ekonomiska och sociala sammanhållningen inte är verklighet för alla, så länge den europeiska sociala modellen inte utvecklas så har vi, fru talman och ärade kollegor, fortfarande byggandet av det verkliga Europa framför oss.
Av toppmötet i Lissabon förväntar vi oss inte en lösning på alla de här frågorna. Vi är realistiska som den som vet, och må det så förbli, och vi hoppas att den sociala politiken och tillämpningen av densamma skall fortsätta att ingå i medlemsländernas behörighet. Under sådana omständigheter och genom samordning skall vi gå vidare så att vi uppnår största möjliga gemensamma avkastning av de olika och korsvisa institutionella förfaranden som genomförs för utvecklandet av den sociala politik som Europeiska unionen redan förfogar över.
Inte desto mindre vill jag avslutningsvis säga att vi hoppas att toppmötet i Lissabon begränsas till att vara ett toppmöte där analys och diagnostik på de sociala problemen förhärskar och där slutsatserna inte följer konsekvenserna. Folket i Europeiska unionens medlemsstater hoppas på svar och vill se åtgärder vidtas i stället för slutsatser och ord. Vi hoppas att det portugisiska ordförandeskapet förstår den politiska betydelsen i den här skillnaden.

Lang
Fru talman, mina herrar ordföranden! Ingen kan vara fientlig till att man återupprättar villkoren för full sysselsättning, att man inrättar en dynamisk tillväxt och att man i första hand främjar de europeiska nationerna i världsekonomin. Men vi bör ställa oss fientliga till vissa av era politiska åtgärder, vissa av era principer och en viss ekonomisk traditionalism. Fördragen har redan gett er alltför många befogenheter och en alltför stor handlingsförmåga vad gäller ekonomi och handelsfrågor, vilket vi vet har fått katastrofala konsekvenser inom alla områden, och det på grund av er ultraliberala och internationalistiska politik.
Ni förklarade er vara bekymrade över det öde som drabbar miljoner arbetslösa och fattiga, samtidigt som er politik i stor utsträckning är upphovet till detta öde. Tyvärr förändras ingenting och ingenting kommer att förändras. Ni har för avsikt att bota ont med ont och tillämpa samma ödesdigra metoder och samma ekonomiska principer inom sfärer som hittills har undsluppit er: utbildning, lönepolitik, direktbeskattning, arbetsrätt, social trygghet och socialhjälp.
Det mest extraordinära i allt det här är att denna socialt regressiva politik i stor utsträckning har förts av vänsterregeringar med skilda politiska färger - rosa, röda, gröna - som förespråkar social rättvisa under valkampanjerna, men som organiserar en utbredd social tillbakagång när de sitter vid statens roder.
Jag vill på nytt hävda vår övertygelse om att varken en socialpolitik eller en politik för full sysselsättning är möjlig utan en nationell och europeisk preferens, och utan att vi skyddar våra marknader från en regellös internationell konkurrens.
Vår förpliktelse är att prioritera européerna när det gäller sysselsättning, social trygghet, familjepolitik och pensionspolitik. Er internationalisering av ekonomin är varken en nödvändighet eller en fatalitet. Globaliseringen är något som framtvingas av den enda supermakt som överlevde kalla kriget och multinationella företag som blivit oberoende ekonomiska makter, vilka sätter sin ekonomiska vilja framför stater, nationer och folk utan förmåga att försvara sig.
Ni är därmed medbrottslingar i denna process. Ni uppmuntrar den, ni samarbetar med den och ni organiserar faktiskt - trots de effekter ni tillkännager - de sociala trygghetssystemens sönderfall, en otrygghet och en social tillbakagång.
Den europeiska sociala modellen riskerar att inte överleva ekonomins globalisering, framför allt i dess nuvarande form, dvs. utan hänsyn till staternas sociala eller nationella särdrag. Er ultraliberala forcerade väg framåt är med all säkerhet inte lösningen på tiotals miljoner européers sociala problem och problem med sysselsättning och otrygga villkor.

Bonde
Herr talman! Toppmötet i Lissabon kommer att producera ett nytt pärlband med vackra ord. Orden kommer att vara välkomna, men grundproblemet är att vi har en ekonomisk och monetär union som sätter hänsynen till inflationsbekämpningen framför hänsynen till sysselsättningen. Centralbanken har sagt att prisökningen alltid skall hålla sig under 2 procent. I stabilitetspakten sägs att underskottet i budgeten under normala år får vara högst 1 procent. Det finns inget krav på att arbetslösheten skall vara under 5 procent eller - ännu bättre - under 2 eller 1 procent. Det är priset på pengarna som inte får öka, det är den offentliga konsumtionen som inte får öka. Man skulle kunna tänka sig att ett land önskar begränsa sin arbetslöshet genom offentliga investeringar, men det är förbjudet. Det är viktigare att hålla fast vid penningpolitiken som en helig ko än att ge de arbetslösa ett jobb. Jag anser att det är viktigare att ta hänsyn till familjernas ekonomi och se till så att far i huset kommer hem med ett lönebesked i stället för ett uppsägningsbesked, och så tänkte den danska regering som bildades 1993. 1992 hade vi 9,2 procent arbetslösa, både i Euroland, alltså i de 11 länderna, och i Danmark. Från 1992 till 1998 har arbetslösheten i Danmark sjunkit till 5,1 procent. I Euroland har den stigit till 10,9 procent. Vi har i Danmark haft en sammanlagd tillväxt på 20 procent mot 10 procent i Euroland. Om den danska regeringen hade gjort samma sak i dag, så skulle det ha varit direkt olagligt och grundlagsstridigt, eftersom underskottet i budgeten då var 3,9 procent. Nu har Danmark också överskott i budgeten, därför att de som kunde byta ut uppsägningsbeskedet mot ett lönebesked också började betala skatt i stället för att leva på bidrag. Jag tycker att premiärministrarna borde studera det danska exemplet, när de träffas för att prata ekonomi i Lissabon. Vi behöver en ändring av EMU-fördraget i stället för en ny samling vackra ord till de arbetslösa. Min grupp hoppas att de danska väljarna beslutar sig för att bevara den danska kronan, när de nu skall delta i en folkomröstning om EMU-anslutning den 28 september i år.

Pacheco Pereira
Ärade ordförande i Europeiska unionens råd! Jag har med stort intresse lyssnat på er och det är uppenbart att ingen av de närvarande rent allmänt kan ha en annan åsikt: Det handlar om avsiktsförklaringar som överensstämmer med den vision vi alla delar om sysselsättningsproblematiken i Europa. Från den här synpunkten sett finns också det som rådsordföranden åsyftade som ett av målen med toppmötet i Lissabon: Bekämpandet av den politiska otillräckligheten i Europa. Just därför att jag menar att om vi fortsätter med dessa allmänna uttalanden så kommer vi knappast att komma förbi denna politiska otillräcklighet, vill jag ställa några konkreta frågor för att försöka förstå vilken politik som kommer att verkställas efter toppmötet i Lissabon.
Den första frågan - en mycket direkt fråga - som jag vill ställa är en institutionell fråga som vi för första gången har en möjlighet att ta upp med Europeiska unionens rådsordförande. Den har att göra med ett mycket allvarligt problem som har uppstått den senaste tiden, problemet med Österrike. Den fråga jag klart och tydligt vill ställa är som följer: representerar Europeiska unionens råds ordförande här fjorton eller femton av unionens medlemsländer? Frågan är befogad eftersom Europeiska unionens råds ordförande handlade som talesman för bilaterala beslut länderna emellan. Av den anledningen är min fråga befogad och jag ber om ett klart och tydligt svar.
Ur en institutionell synvinkel tycker jag att det är mycket allvarligt att man hellre ersätter kollegiala beslut i enlighet med fördraget mot bilaterala beslut mellan regeringar. Jag talar inte om bakgrunden till den österrikiska frågan, jag talar om det mönster som kan uppstå om vi byter ut kollegialiteten enligt fördragen mot bilaterala beslut, i dag mot ett land, i morgon mot ett annat land eller andra länder. Det är första frågan.
Den andra frågan berör problemet med toppmötet för sysselsättning. Eftersom jag deltog i den debatt som föranledde att sysselsättningsproblematiken skrevs in i rådets dagordning och i Europeiska unionens dagordning, var jag övertygad om att den ursprungliga avsikten med toppmötet var att försöka lösa problem, inte problem i den nya kunskapsekonomin utan i den gamla ekonomin. Arbetslöshet i tillverkningsindustrin, i varvsindustrin, i verkstadsindustrin, i järnindustrin; sysselsättningsproblem som ursprungligen presenterades i dagordningen för toppmötet om sysselsättning. Därför är det befogat att ställa sig den frågan att när vi nu går över till att tala om problem i den nya kunskapsekonomin, den nya digitala ekonomin - som såvitt jag vet ännu inte har skapat några arbetstillfällen i Europa utan snarare arbetslöshet - håller man inte då på att ersätta oförmågan att agera mot den nuvarande arbetslösheten mot något som till stora delar hittills bara är retorik om framtida sysselsättningsproblem... Ingen förstår bättre än oss hur viktigt det är med Internet, hur viktig den digitala ekonomin och kunskapsekonomin är, men det var inte detta som var den ursprungliga avsikten med toppmötet för sysselsättning.
Rådets tjänstgörande ordförande avslutade med en något vag ideologisk anmärkning, och må så vara. Om detta är den socialdemokratiska politiken för framtidens ekonomi så måste jag påminna er om att Internet-ekonomins allvarligaste problem är Europas eftersläpning, den bristande företagarandan i utbildningssystemet, regeringarnas agerande och institutionernas sätt att fungera. Det är detta som vi måste ta itu med för att kunna garantera framtidens kunskapsekonomi.

Seguro
Ärade ordförande i rådet! Jag vill först och främst välkomna er hit till Europaparlamentet, i synnerhet för att er närvaro, precis som ordföranden för den Europeiska socialdemokratiska partiets grupp sade, är något av en politisk symbol. Ni har tagit er tid att komma hit och lyssna på Europaparlamentet trots att ni är mitt uppe i rundresan till huvudstäderna. Det är inte första gången under det portugisiska ordförandeskapet som vi har en annorlunda och politiskt stimulerande relation mellan rådet och parlamentet, och det är en betydelsefull gest, precis som min kamrat Barón Crespo fick oss att notera.
Vår ståndpunkt är klar: Vi stöder den portugisiska regeringens initiativ, vi stöder det därför att det är fråga om ett seriöst initiativ och för dess innehåll, vare sig det gäller strategiska mål eller andra mål som vi inte identifierar oss med.
Sättet att förbereda rådsmötet är för övrigt ett gott exempel på detta. För det första graden av pålitlighet och djupsinnighet i det dokument som lades fram i januari. Därefter de förberedande konferenserna, arbetsgivarnas och de fackliga organisationernas bidrag till toppmötet. Men framför allt det sista forskningsbidrag som gavs efter det nyligen hållna sammanträdet med Nobelpristagare och ministrar för vetenskap och teknologi. Detta visar på att man tar saken på allvar, detta visar på att man anser att innehållet är viktigt när man förbereder toppmötet.
Vi stöder även det initiativ som berör det centrala målet, vilket redan har nämnts här, eftersom man för första gången inte bara kommer att sätta arbetsfrågorna och de sociala frågorna i centrum av debatten, utan man kommer också så långt det är möjligt att beröra "målet att skapa full sysselsättning". Under många år sade många att detta var omöjligt, att det i det nya samhället aldrig skulle bli möjligt igen.
Tack så mycket, herr talman, för att vi fick gå tillbaks till den här frågan utan att förneka den sociala sammanhållningen och värden som för oss är grundläggande. Det är inte bara det centrala för grundandet av Europeiska unionen, utan det är också det centrala för vår civilisation, men framför allt för vårt sätt att förstå graden av solidaritet mellan oss européer.
Det vi sade här i januari vill jag gärna upprepa: Vi får inte nöja oss med det faktum att det strategiska målet prioriteras av ett ordförandeskap, det prioriteras bara under sex månader. Vi uppmanar därför rådet och kommissionen att skriva in det, inte för att prioriteras under sex månader, utan som Europeiska unionens plan, lika viktig som utvidgningsplanerna eller Europeiska unionens planer på fördjupning. Det är bara så ordförandeskapet i sina förberedelser inför det extra rådsmötet kan uppfylla målet att arbeta seriöst. Tack så mycket, herr talman.

Jensen
Herr talman, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande! Jag vill gärna uttrycka min glädje över att man inför toppmötet i Lissabon har fastställt en offensiv dagordning när det gäller sysselsättningen och den ekonomiska utvecklingen. Det är en dagordning i vilken betonas att det är en stark och dynamisk ekonomi och en bättre konkurrensförmåga som skall leda till målet med ökad sysselsättning i EU. Det är ju tänkvärt att EU ligger så långt efter USA när det gäller forskning, utveckling av ny teknik och skapande av arbetstillfällen. Det behövs en gemensam insats för att stödja forskning och utveckling, bl.a. forskning i fråga om informationsteknologin, och det är nödvändigt att stärka den inre marknaden och skapa de nödvändiga förutsättningarna för at få fullt utbyte av den nya tekniken och för att utveckla handeln över Internet. Det är riktigt att fokusera på utbildningssystemens och den offentliga förvaltningens tillgång till och användning av Internet och att skapa det man har kallat "det lärande samhället", och det är riktigt att fokusera på tillgången till riskvilligt kapital och att på andra sätt förbättra villkoren för de små och medelstora företagen.
Kommissionen har i sin planering för toppmötet uppsatt siffermässiga mål för utvecklingen i fråga om sysselsättning, arbetslöshet och kvinnors förvärvsarbete. Kommissionen har också i sin planering uppsatt ett mål för att minska fattigdomsproblemen under de kommande tio åren. Jag finner det riktigt att tonvikten läggs på gemensamma mål, för ländernas politik på detta område kommer att vara olika - och skall vara olika. I några EU-länder, inget nämnt och inget glömt - kämpar man med en stor ungdomsarbetslöshet, i andra länder, t.ex. i mitt eget land Danmark, är ungdomsarbetslösheten mycket låg, det är t.o.m. så att arbetsgivare och utbildningsinstitutioner tävlar om att dra till sig de unga. Det finns skillnader mellan länderna när det gäller problem, system, kultur och tradition, och därför måste det få finnas skillnader i valet av medel för att nå de gemensamma målen om ökad sysselsättning och minskad social utslagning. Utformningen av sysselsättningspolitiken garanterar detta genom Luxemburgprocessens utbyte av erfarenheter och idéer, och även om det finns en hel del gemensamma drag i de problem vi står inför under de kommande åren, i fråga om både sysselsättningspolitiken och socialpolitiken, så finns det några gemensamma utmaningar, och en del av dem måste vi lösa var och en för sig, men det är också mycket viktigt att länderna inte motarbetar varandra i lösningen av de sociala problemen, utan tvärtom att de samarbetar och ger varandra ömsesidig inspiration. Jag vill säga att det är viktigt att vi siktar mot gemensamma mål, men det är också viktigt att de enskilda länderna står fast vid sin suveränitet och sitt ansvar när det gäller att utforma social- och sysselsättningspolitik, och att vi har en viss konkurrens mellan system, vilket borgar för dynamik och utveckling i utformandet av social- och sysselsättningspolitiken.

Maes
Herr talman! Som företrädare för Flandern och för - det som jag skulle vilja kalla - nationsregionerna i Europeiska fria alliansen, träffades jag av ert yrkande för ett kraftigt europeiskt handlingssätt där det inte är de femton medlemsstaterna som försöker skaffa sig mer makt utan där kraften i samarbetet ökar. Ni påpekade att det finns femton olika allmänna opinioner men det finns egentligen många fler. Det finns ju också mycket stora skillnader inom de olika medlemsstaterna. Måste jag, som kommer från Belgien, påpeka skillnaderna mellan Flandern och Vallonien för er? Måste jag påpeka skillnaderna mellan före detta Östtyskland och Västtyskland?
Dessutom finns risken att den allmänna opinionen dualiseras till följd av globaliseringen. I stället för de tidigare skillnaderna mellan the have-nots and the haves har vi nu skillnader mellan de som följer med och de som inte följer med eller som hoppar av det här samhället. Det är en mycket stor fara. I Europa måste var och en kunna följa med. Varje region måste kunna följa med och var och en måste kunna delta i kunskapssamhället.
Mer än tidigare måste därför Europa kunna hämta kraft från verkligheten i de här regionerna så att den kraften optimalt skall kunna användas för kreativiteten och för en mer realistisk sysselsättningspolitik. Vi har kunnat konstatera att arbetslöshetssiffrorna fortfarande är mycket olika, trots alla medel som satsas på strukturfonder. Jag yrkar alltså för regionnät, mer än för ett Europa där varje medlemsstat sätter sig på sina höga hästar.

Markov
Herr talman, herr Guterres, herr Prodi, mina högst ärade damer och herrar! Det är glädjande att kommissionen och det portugisiska rådsordförandeskapet utropar full sysselsättning till mål för europeisk politik. Jag instämmer, men man måste säga att en hållbar mönsterbild med full sysselsättning måste omfatta i första hand arbeten som är kvalificerade och socialt försäkrade. Vi måste utforma näringslivet och arbetslivet så att förvärvsarbetet blir ekologiskt hållbart. Ni inriktar er framför allt på ytterligare ekonomiska reformer med avregleringar på den inre marknaden, på Internetrevolutionen, på e-handel och e-företagande som skapare av arbetstillfällen. Med en sådan politik kommer ni inte att kunna uppfylla ert löfte om full sysselsättning. Ekonomiska reformer, som avregleringen av den inre energimarknaden, har medfört en hård konkurrens och en uppsjö fusioner. Detta har inneburit en förlust av arbetsplatser, och denna trend kommer att fortsätta.
Herr Bangemann lovade redan i mitten på 90-talet en enorm ökning av sysselsättningen genom informationssamhället. Resultatet får en dock att se nyktert på saken. Tillväxten inom media, mobiltelefoni och programvaror har ej kunnat uppväga förlusterna av arbetsplatser inom telekommunikationssektorn, elektronikindustrin och rationaliseringseffekterna av informationstekniken inom andra grenar av ekonomin. När jag ser att många av företagen inom e-handeln visserligen har ett enormt starkt börsvärde men likväl gör ständiga förluster i den operativa verksamheten blir jag inte nödvändigtvis mer optimistiskt inställd.
Visst har e-handeln och e-företagandet en lovande framtid framför sig. Dock tillmäts deras bidrag till sysselsättningsökningen en nästan religiös betydelse av företrädarna. Jag tror därför att vi måste ha en annan policy mix för att få en ny politik för full sysselsättning. Det betyder för det första en mer avspänd penningpolitik, en budgetpolitik som stärker investeringarna för verksamhetstillväxt och för framtiden samt en lönepolitik inriktad mot produktivitet vilket syftar till att ge impulser till den europeiska inre efterfrågan och ökning av antalet arbetstillfällen. För det andra behövs en strategi för en drastisk förkortning av arbetstiden och en omfördelning av arbete mellan kvinnor och män. För det tredje utbyggnaden av offentligt stödd sysselsättning inom ekologiskt hållbara sektorer inom ekonomin och en motsvarande innovationspolitik syftande till hållbar utveckling, särskilt i samband med stärkandet av villkoren för de små och medelstora företagen.
För det fjärde gäller det en arbetsmarknadspolitik med en emanciperad kursriktning. Sammanhängande med det är vårt nej till låglönestrategierna och modellerna med arbetsplikt för de okomplicerade arbetena; ty endast genom en brett anlagd utbildningsoffensiv kan vi skapa en tillräcklig bas för en kvalificerad arbetskraft för kunskapssamhället, för sociala, kulturella och ekologiskt effektiva tjänster. Väljer vi ej att gå denna väg så undergräver vi det framtida välståndet, konkurrenskraften, ekonomins produktivitet samt samhällets sociala sammanhållning.

Collins
Herr talman! De europeiska ledarna kommer i första hand att ta upp tre nyckelfrågor när de träffas i Portugal senare den här månaden.
För det första kommer de att undersöka hur Europeiska unionen på bästa sätt bör rusta sig för att ta till vara de mer omfattande effekterna av handelsglobaliseringen. För det andra kommer det att ske en noggrannare undersökning av vilka initiativ som bör genomföras för att undvika och bekämpa social uteslutning i vårt samhälle. För det tredje kommer ledarna att lägga fram nya program för att garantera att Europeiska unionen intar en ledarposition när det gäller att ändra och utveckla informationsteknikmarknaderna.
Världen börjar bli mindre när det gäller marknadstillträde och termen "global village" är inte olämplig. Globaliseringens ankomst kommer och får dock inte innebära absolut och fritt marknadstillträde för alla produkter och tjänster som finns. Det är tydligt att varje land har olika prioriteter i fråga om de olika ekonomiska sektorer som det vill skydda. Det framgår tydligt av den avslutade Uruguayrundan och av GATT-förhandlingarna och det kommer att framgå med tydlighet i de samtal inom ramen för Världshandelsorganisationen som kommer att äga rum under de kommande tre åren.
När det gäller Europeiska unionen så är det viktigt att det avtal som våra ledare säkrade i Berlin förra året, och som undertecknades av parlamentet med avseende på den framtida administrationen av den gemensamma jordbrukspolitiken under perioden 2000-2006, inte har återupptagits i någon form. Initiativ för främjande av kulturell och språklig mångfald i Europa måste dessutom fortsätta att få stöd.
Vi får inte bygga upp ett "the haves" och "the have-nots" Europa. Europeiska unionen är mycket stark som ekonomisk enhet men det finns fortfarande stora sociala problem som behöver åtgärdas på ett strukturerat sätt. Vi måste fortsätta att genomföra omfattande utbildningsprogram för ungdomar och långtidsarbetslösa i både stads- och landsbygdsområden i Europa. Europeiska socialfonden och nationella regeringar måste fortsätta finansiera rehabiliteringsprogram för narkotikamissbrukare, att främja en högre alfabetiseringsnivå bland vuxna och att motarbeta att ungdomar lämnar skolan i förtid.

Blokland
Herr talman! En bra fungerande arbetsmarknad med en hållbar jämvikt mellan utbud och efterfrågan är en allmänt förekommande önskan. Därför är det förståeligt att den långvariga arbetslösheten i Europeiska unionen står högt på dagordningen för Europeiska toppmötet i Lissabon. Frågan är dock om det är rätt att upphöja sysselsättningspolitiken till en europeisk politik. Trots en nöjsam ekonomisk tillväxt så stagnerar minskningen av arbetslösheten. I några medlemsstater med hög ekonomisk tillväxt talar man om en överspänd arbetsmarknad och ökande inflation. I andra medlemsstater är det fråga om en låg tillväxt, stor arbetslöshet och stabila priser. Specifika instrument som till exempel räntan och växelkursen kan inte längre användas. Ändå så behövs det åtgärder som är specifika för de respektive medlemsstaterna för att möta de skilda faserna av konjunkturcykeln. Strävar rådet också åt det hållet? Om ja, vilka åtgärder har rådets ordförandeskap i så fall i tankarna? Om arbetsmarknaden är överspänd så är det ingen som sitter och väntar på en tillväxt i de arbetsintensiva sektorerna. Märks det också i politiken? Väljer man i så fall en selektiv tillväxt? Är man även beredd att överlåta tillväxten i arbetsintensiva sektorer till områden med hög arbetslöshet? Om man vid toppmötet i Lissabon menar allvar med att bekämpa arbetslösheten så är det inte bara i generiska åtgärder som man hittar lösningar. Arbetet skall överföras dit där arbetslösheten är högst. Det är riskfyllt att förvänta sig att arbetslösa skall flytta till områden där det finns jobb, särskilt om det gäller arbetsmigration över landgränserna. Följden kan bli en ytterligare avfolkning av vissa områden som hamnat på efterkälken.
Herr talman! Vi har inte gjort det lättare för oss genom att med införandet av den gemensamma valutan ge upp nationsspecifika monetära ekonomiska instrument för hantering av konjunktursvängningarna. Jag kan föreställa mig att Storbritannien, Sverige och Danmark kommer att tänka över saken en gång till innan de ger sig in i euro-äventyret. Det är därför som man vid sysselsättningstoppmötet bör göra ordentligt hållbara överenskommelser för att bekämpa arbetslösheten och självklart med hänsyn till subsidiaritetsprincipen. Det är ju framför allt inom medlemsstaterna själva som man måste försöka lösa problemen.

Pronk
Herr talman! Jag vill tacka premiärminister Guterres så hjärtligt för hans anförande och även för att anförandet var så tydligt och klart. Min stora fråga i sammanhanget är vad som nu verkligen är nytt. Just nu har vi naturligtvis ett makroekonomiskt samarbete, den så kallade Kölnprocessen, vi har en process med avseende på sysselsättningen, Luxemburgprocessen. Vad för nytt skall det här toppmötet verkligen införa på det här området?
Något nytt är naturligtvis frågan om social trygghet. Det har man egentligen knappast berört på toppmötesnivå. Jag tror också att det är ett mycket viktigt ämne att tala om. Jag tror att det är enkelt att på det området ta reda på vilka lärdomar man kan dra av Luxemburgprocessen och sedan tillämpa dessa för den sociala tryggheten. Jag undrar dock varför man i det sammanhanget inte får tala om folkhälsan. Det är en viktig del av den sociala tryggheten som mer eller mindre befinner sig i ett krisläge och som rådet tydligen - vilket också kostar mycket pengar och är mycket viktigt för många människor - ännu inte kommer att diskutera.
Sedan gjorde Barón mig litet orolig genom att säga att det program som ni lägger fram, herr ordförande, egentligen är ett socialdemokratiskt program. Jag gick då igenom ert anförande igen i mina tankar och jag tror att verkligen fanns en punkt i det som var väldigt socialdemokratisk. Det är nämligen den punkt där man vill ordna makroekonomin på ett sådant sätt att den leder till sysselsättning. Det är naturligtvis så att om man för en bra makroekonomisk politik så ger det automatiskt en bättre sysselsättning. Det har vi sett i verkligheten. Å andra sidan får man inte missbruka den sunda makroekonomiska regeln genom att specificera den för mycket. Då hamnar man mycket riktigt i ett läge som flera socialdemokratiskt styrda ekonomier hamnat i och fortfarande befinner sig i, där sysselsättningen slutligen faller offer för en felaktig makroekonomisk politik. Det får inte ske. Jag hoppas alltså att premiärministern inte föreslår ett avskaffande av den makroekonomiska politik som vi fört under de senaste åren och som lett till många framgångar, eller att förändra den så mycket att den inte längre är effektiv.
Slutligen, herr talman, har jag ett litet problem med akterna från det portugisiska ordförandeskapet och även, i mindre mån, med de från kommissionen. Det gäller närmare bestämt försvarshållningen. Vi har några länder i Europa, bland annat Danmark, Nederländerna, Irland, som presterat lika bra som Förenta staterna när det gäller sysselsättningen. Det är alltså möjligt för européer att tangera det. Det finns andra länder som visat sig klara det litet sämre. Då är det mycket klokare att ta reda på varför vissa länder gör så dåliga resultat, varför det går så dåligt i vissa områden, i ställer för att säga att vi har så mycket sämre resultat än Förenta staterna. Jag tror att det i allmänhet inte är helt sant, framför alt inte om vi tar hänsyn till att den inre marknaden bara är i gång sedan den 1 januari 1993. Det är ju också en ganska kort tid.

Goebbels
Herr talman! Premiärminister Guterres var övertygande. Ordförandeskapets förslag bryter mot den sedvanliga jargongen på gemenskapsnivå. De europeiska medborgarna vill inte ha någon teoretisk debatt, de förväntar sig konkreta åtgärder.
Det största underskott som för närvarande hotar det europeiska samhället är enligt professor Fitousi ett underskott på framtid. Många av unionsmedborgarna fruktar för framtiden, som man under två årtionden har målat i mörka färger. Minsta tillbud framställs som en oåterkallelig miljökatastrof. Vetenskapen förses ofta med djävulens horn. Resultat: allt färre unga människor ägnar sig åt vetenskapliga studier. Man begär att människor skall vara flexibla och ge sig in i den ohämmade jakten på produktivitet.
Europa har blivit mycket produktivt, annars skulle det inte vara världens främste exportör. Den dominerande diskursen präglas trots detta av att det endast är arbetstagarna som skall dämpa sina krav. Enligt den rådande dogmen skall lönehöjningarna ligga långt under produktivitetsvinsterna, för att inte inflationen skall ta ny fart. Men de överdådiga vinster som förverkligas på världsfinansens kasino har uppenbarligen ingen effekt på inflationen.
Jag argumenterar inte mot stabilitetspolitiken, och inte heller mot nödvändiga strukturella reformer. Euron har medverkat till att den inre marknaden har blivit alltmer präglad av finansiella operationer, att öppenheten har blivit större och därmed att konkurrensen har blivit större, och detta kräver ytterligare justeringar. Den nya tekniken kommer att förändra karaktären på många yrken. Den elektroniska handeln kommer att eliminera många mellanled. De allra flesta människor är beredda att acceptera förändringarna, under förutsättning att man inte endast erbjuder dem framtidsutsikter som består i en ständigt större osäkerhet och en ständigt lägre grad av social trygghet.
Europa förfogar nu över alla fördelar för att återupprätta en hållbar tillväxt, och det är ytterligare en anledning för oss att förse våra ekonomiska och penningpolitiska mål med större sociala ambitioner.
Unionen har alltid lyckats när den har ställt upp konkreta mål. Den inre marknaden, Ekonomiska och monetära unionen och dess konvergenskriterier samt de handlingsplaner för sysselsättningen som blev frukten av toppmötet i Luxemburg, allt detta har gett konkreta resultat. Det handlar nu om att gå längre, att fastställa gemensamma tillväxtmål för att verka för full sysselsättning och en europeisk socialrätt...
(Talmannen avbröt talaren.) Jag skulle ha velat säga mycket mer. Herr ordförande! Ni har vårt förtroende.

Dybkjær
Herr talman! Jag vill gärna tacka premiärminister Guterres för hans mycket engagerade anförande. Jag uppfattar också globaliseringen och de snabba förändringarna som de stora utmaningarna, och jag anser också att det bara kommer att lyckas, om befolkningarna blir delaktiga. Därför var jag också mycket glad över kommissionens dokument till Lissabonmötet med dess två huvudbudskap. Det ena är - jag hade så när sagt - det sedvanliga om ekonomin, men det andra och nog så viktiga är att vi skall stärka den europeiska samhällsmodellen genom att investera i människor. Huvudbudskapet är att människan skall stå i centrum för EU:s politiska insatser. Jag instämmer helt i detta huvudbudskap, och jag instämmer också i det som har sagts om social sammanhållning, men jag vill gärna varna för föreställningen om att denna sammanhållning kan skapas genom att man går hårt fram mot de enskilda länderna i ett försök att skapa enhetlighet. Vi har vårt sätt i Danmark, som Jens-Peter Bonde framhöll, och andra länder har sina sätt, vilket också har nämnts. Det avgörande är att de enskilda medlemsländerna och EU respekterar att det kan finnas olika sätt att lösa problemen på. Jag hoppas därför att man i framtiden inte kommer att förhandla på ett sådant sätt att Danmark i samband med regeringskonferensen och diskussionen om de sociala systemen tvingas lägga in sitt veto, men jag hoppas att vi får likvärdiga förhandlingar och därigenom också resultat som vi alla kan ställa oss bakom. Det säger jag också, för att vi inte bara skall ha en jämförelse med USA på dagordningen. Vi får aldrig någonsin glömma att vår största uppgift i Europa är att hela Europa, dvs. vi får inte tappa utvecklingsperspektivet ur sikte. Jag vill sluta med att säga att social sammanhållning skall skapas såväl i de enskilda länderna som i Europa som helhet, men det kommer inte att lyckas, om man inte kan bevara en sammanhållande kraft i de enskilda länderna under många år framöver.

Schröder, Ilka
Herr talman! Ärade damer och herrar! Jag är främst intresserad av informations- och kunskapssamhället som är tänkt att stärkas under det portugisiska rådsordförandeskapet. Den som i en tid av fusioner och rationalisering tillgriper sysselsättningsargumentet som en legitimering för nya tekniker måste ha en sak klart för sig: en rättvis fördelning av alla arbetsformer som behövs i samhället kan aldrig åstadkommas enbart genom ny teknik. För att komma dithän måste vi först gå till offensiven för en omfördelning av arbetet med hjälp av en radikal arbetstidsförkortning och omfördelning av det reproduktiva arbetet.
Dessa förslag är inte nya, men de blir allt aktuellare. Varför? Jo, därför att det hittills i diskussionen om informationssamhället inte alls har uppmärksammats att det endast är en tekniskt välutbildad elit som profiterar på det! Om vi skall kunna undvika att man utlovar välstånd för alla via tekniken samtidigt som de samhälleliga strukturerna förblir oförändrade, behöver vi en diskussion om makt och resursfördelning. Eller är det kanske så att industrialiseringen, atomkraften och biotekniken hittills har medfört ökad rättvisa?
Tyvärr saknas en punkt helt och hållet i debatten - hur ofta och gärna man än nämner konsumentskydd i denna kammare. Rätten till dataskydd återfinns varken i Euro-Paper, inte heller spelar det någon roll i den aktuella debatten om e-handeln. Jag frågar mig vart denna debatt har tagit vägen. Eller har vi redan glömt de nyligen framlagda bevisen för det globala avlyssningssystemet "Echelon"?
Om vi vill vara trovärdiga i utvecklingen av en europeisk stadga för grundläggande fri- och rättigheter måste den grundläggande rätten till en privatsfär naturligtvis omsättas i varje enskilt program hos oss - och det just när det gäller de nya teknikerna.

Schmid, Herman
Herr talman! Jag tycker att det är väldigt bra att man i det portugisiska programmet lägger sådan tonvikt på att bekämpa arbetslösheten, och att man har som målsättning att all arbetslöshet skall bort. Det finns dock ändå en obalans i programmet som jag är bekymrad över och som jag vill tala om. Tonvikten på kunskapssamhället - eller informationssamhället - i detta program, liksom i de olika nationella programmen som vi känner till, leder nämligen till en fokusering på innovatörerna, entreprenörerna, de nya företagen och de nya branscherna. Man tillrättalägger utbildning, man skapar en skattepolitik, man ordnar med riskkapital, man gör allt möjligt för att servera allt på fatet för dessa innovatörer.
Min erfarenhet av dessa branscher är emellertid att de klarar sig ganska bra. Många gånger har de alldeles för mycket kapital, och många gånger blir de bortskämda. Jag har sett företag i IT-branschen som är så bortskämda att man inte kan tro det. Jag tycker att man i stället skulle satsa resurserna på att försöka hindra en uppspaltning av samhället, en delning av samhället i två sektorer: en ny ekonomi och en gammal ekonomi. Framför allt skulle man skapa integrationsmekanismer. Det kanske allra viktigaste är att skapa en infrastruktur som är sådan att de icke expansiva branscherna har en chans att följa med, och att de befolkningsgrupper som befinner sig i periferin kan vara med. Därför tycker jag att man skulle satsa på datorer i folkskolorna, bredband till glesbygden, teknologiska folkbibliotek och en offentlig sektor som inte får utarmas, utan som tvärtom stärks.

Berthu
Herr talman! Dagordningen för rådets möte i Lissabon, vilket kommer att hållas den 23 och 24 mars, ger anledning att känna svindel.
Bara i kapitelrubrikerna omnämns uppfinningarnas och kunskapens Europa, de strukturella reformerna, konkurrenskraften, den europeiska sociala modellen, sysselsättningen, den sociala sammanhållningen, den makroekonomiska politiken och en hållbar tillväxt. Därför är det inte förvånande att de många bidragen från kommissionens ordförandeskap och medlemsstaterna för närvarande tenderar att spreta åt alla håll.
Denna övning kan sluta på två helt olika sätt: antingen möjliggörs en bred diskussion om stimulerande idéer, som var och en sedan kommer att försöka tillämpa på sitt håll, eventuellt med gemensamma initiativ inom det nya området elektronisk handel - och denna hypotes är när allt kommer omkring inte så dålig - eller också vill rådet absolut stoltsera med resultat i fråga om överföring av befogenheter till EU, och då går vi mot mer centralisering och byråkrati, dvs. raka motsatsen till vad som behövs.
När vi läser de förberedande dokumenten uppstår vissa farhågor i det avseendet. Här får vi veta - ursäkta jargongen, men den är inte min egen - att det bästa vore en konvergens mellan Kölnprocessen i fråga om samordningen av ländernas makroekonomiska politik, Cardiffprocessen angående de strukturella reformerna och Luxemburgprocessen angående samordningen av ländernas sysselsättningspolitik, samtidigt som man i förbigående berikar innehållet i sysselsättningspakten och den multilaterala utvärderingen av medlemsstaternas budgetpolitik.
Men hur kan man uppnå en bättre konvergens mellan dessa så olika processer? Slutsatserna i ordförandeskapets dokument av den 12 januari ger en fingervisning om detta. Man måste reformera den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer, som för närvarande bara har status av rådets årliga rekommendationer till medlemsstaterna, för att man skall kunna utvidga deras tillämpningsområde och framför allt för att, jag citerar: "stärka deras karaktär av vägledande dokument". Ordet "vägledande" tycks här förstås i sin dubbla bemärkelse, som något både sammanfattande och förpliktande.
Herr talman! Är vi inte i färd med att återuppfinna en plan för en gemensam organisationsstruktur med hjälp av dessa övergripande dokument? Det kan man undra, i synnerhet när man läser det franska bidraget som spär på centralstyrningen med förslaget att Bryssel skall samordna en hel rad nationella politikområden, till exempel i fråga om sysselsättning, social trygghet och små och medelstora företag, och genom att förse dessa områden med en hel serie mätbara indikatorer, något som kräver en organiserad övervakning.
En sådan centraliserad lotsning skulle ta sig uttryck i en ny kränkning av subsidiariteten, en ny likriktning på detaljplanet och en ny bindande samordning som påtvingas länder med olika förhållanden, när allt kommer omkring handlar det om nya strikta ramar som läggs ovanpå den gemensamma valutans strikta ram.
Ambitionen vid rådets möte i Lissabon borde enligt vår mening snarare vara att avlägsna dessa strikta ramar, att främja flexibiliteten och anpassningen och att utbyta positiva nationella erfarenheter för att uppmuntra kreativiteten, som endast kan frodas om folken har ett fritt val.

von Wogau
Herr talman, herr rådsordförande, ärade kolleger! I de anföranden vi har hört har man nämnt ett respektingivande mål, nämligen målet att vi européer skall bli konkurrenskraftiga i förhållande till Förenta staterna, att vi skall utvecklas till jämställda partners med Förenta staterna.
Tar vi vår bruttonationalprodukt i betraktande borde det egentligen redan vara möjligt. Ser vi däremot exempelvis på hur européerna uppträder gentemot amerikanerna på det personella området - när det gäller att finna en ny ordförande för Internationella valutafonden - så kan man se att vi ännu tveklöst är långt ifrån något jämställt partnerskap.
Vi måste därför ställa oss frågan vad detta beror på. Det finns faktiskt sektorer där vi ekonomiskt sett intar toppositioner - även på de nya mediernas område. Jag nämner här bara mobiltelefonin. Här i plenarsalen har vi med rätta förbjudit användningen av mobiltelefoner, för de är här rena tortyrinstrument. Samtidigt fungerar de på vissa områden som en väsentlig förenkling av livet, för de skapar arbetstillfällen.
Vi européer är ledande på detta område. Hur kommer sig det? Vi är ledande på grund av att vi har lyckats komma fram till en gemensam europeisk reglering på detta område; på ett tidigt stadium lyckades vi skapa en gemensam europeisk standard som i dag har blivit världsstandard. Det innebär att om vi européer i rätt tid kan ta oss samman så borde vi kunna vara konkurrenskraftiga också på den nya teknikens område.
Vad har Europa egentligen för svagheter? Jag tror, herr rådsordförande, att vi knappast kan komma till rätta med svagheterna genom att inrätta nya övervakningscentra, vilket är planen för närvarande. Jag tror att sådana övervakningscentra skapar en del arbetsplatser för tjänstemän, men inga arbetsplatser i de små och medelstora företagen. Vi i Europa lider av brister inom utbildningen. Det framgår av att vi måste importera varor från länder utanför Europa på de nya mediernas område. Europa saknar, som sagt, företagande, företagaranda. Det finns alltför få ungdomar som vill ta risken att bli egna företagare.
Det finns för lite flexibilitet i utformningen av vårt arbete, i organisationen av arbetet. Om vi skapar ännu fler stela regler på detta område, ett exempel är Frankrike där man inför en stel 35-timmarsvecka, så är jag säker på att vi visserligen på kort sikt kan skapa en del arbetstillfällen, på lång sikt kommer dock vår konkurrenskraft att skadas och många arbetstillfällen på så sätt att falla bort.
Dessutom är vi här i Europa fortfarande långt ifrån någon gemensam hemmamarknad. Vi har 15 olika hemmamarknader och en gemensam europeisk inre marknad. Vi behöver gemensamma och klara europeiska regler för den elektroniska handeln. Vi behöver ett europeiskt patent till överkomliga priser, det har vi faktiskt ännu inte. Detta europeiska patent är så dyrt att det inte är konkurrenskraftigt i jämförelse med andra patentslag. Vi behöver det europeiska aktiebolaget, och inte minst måste vi anpassa våra socialförsäkringssystem till de nya förhållandena i ett gemensamt Europa; på detta område återfinns nämligen grunden för vad vi kallar den sociala modellen, nämligen en europeisk social marknadsekonomi.

Murphy
Herr talman! Jag skulle vilja tacka herr Gutíerrez för hans anförande och även för hans Lissabon-initiativ, vilket är mycket viktigt för oss. Om vi skall vara ärliga så måste vi erkänna att det varit en lång väg från Luxemburg till Lissabon och att vi nu verkligen söker konkreta resultat, något påtagligt som kan bli resultatet av det här toppmötet i Lissabon.
Vi har många européer på åhörarläktarna i kväll och jag undrar hur de ser på vår diskussion i dag. Jag skulle vilja att de i kväll får med sig tanken att Europeiska unionen nu satt i gång en verklig process som kommer att leda till full sysselsättning i Europeiska unionen igen.
Det finns många utmaningar som ingår i skapandet av full sysselsättning. En del av dessa utmaningar kommer att bli väldigt svåra att klara men det viktiga är att till verklighet förvandla det som vi sagt med vackra ord i många, många år om full sysselsättning, om ett samhälle med social trygghet, om ett samhälle som är uppbyggt på innovation och kunskap. Det är den stora utmaningen i Lissabon, det verkligt viktiga i Lissabon.
Jag vill bara ta upp en eller två viktiga aspekter som skall hjälpa oss inse det målet att omsätta vackra ord i verklighet. För det första har vi åtagandet att hålla verkliga "benchmarks", en verklig jämförande granskningsprocess, att sätta upp mål, verkliga mål som vi kan uppnå, att regeringar går med på att ge sig in i något som är en ganska modig process genom att säga: "ja, vi går med på att bli jämförda med varandra, vi går med på att jämföras med resten av världen".
Det är verkligen ett modigt beslut eftersom vissa medlemsstater kommer att befinna sig nästan längst ner i tabellen och det är ju något som ingen tycker om att göra. Det här är dock viktigt om vi skall ha ett riktigt uppnåeligt resultat från det här toppmötet i Lissabon och inte slå in på en annan väg - en väg som jag vet att premiärminister Gutíerrez inte vill slå in på eftersom han faktiskt vill att något skall uppnås vid toppmötet i Lissabon.
Det finns andra områden som vi måste titta på också. Ett är utmaningen att skapa ett e-Europa som engagerar alla sina medborgare och inte lämnar någon utanför. Ett annat är processen att komma fram till en verklig inre marknad - vilket vi ännu inte har - och kunskapsträning som kommer att vara nyckeln till det innovativa och kunskapsdrivna samhället.
Det är svåra val men jag skulle vilja att de uppe på läktarna som lyssnar till den här debatten får med sig en tilltro till att vi verkligen kommer att få ett samhälle baserat på full sysselsättning, att vägen till Lissabon kommer att bli slutet på vår resa, och att det verkligen kommer att leda till en del resultat.

Laguiller
Herr talman! Under det att Europeiska unionens statschefer förbereder sitt möte i Lissabon för att diskutera sysselsättning och ekonomiska reformer, visar ABB-Alstom - en europeisk trust, om den nu är en sådan - på ett konkret sätt den verklighet som döljer sig bakom ansvariga politikers tomma ord. Denna trust är en av de mäktigaste i Europa och gör betryggande vinster, men förbereder sig nu för att avveckla 10 000 arbetstillfällen av 54 000, dvs. en av fem anställda, samt att stänga sex industrianläggningar - en katastrof för de berörda regionerna.
Detta förakt för samhällets allra mest grundläggande behov från ABB-Alstoms och dess likars sida är upprörande. Å ledamöterna från Lutte Ouvrières vägnar vill jag bekräfta min solidaritet med arbetstagarna i ABB-Alstom och med de arbetstagare i alla stora företag som strider för att motsätta sig det oacceptabla. Vi kritiserar nationalstaternas liksom EU-institutionernas attityd, eftersom de vägrar att vidta någon som helst tvingande åtgärd gentemot industrigrupper som säger upp anställda, samtidigt som till exempel Alstom har berikats tack vare statliga beställningar. Jag vill hävda att ett förbud mot uppsägningar i ABB-Alstom - med beslagtagande som påföljd om det inte efterlevs - skulle vara en elementär offentlig sanitetsåtgärd.

Chichester
Jag välkomnar det nya strategiska målet att göra Europa till det mest dynamiska och konkurrenskraftiga området. Vem skulle kunna utmana en sådan ambition? Jag måste dock säga att dynamik och företagsamhet och socialt sammanhang är en mycket ambitiös inriktning, för att inte nämna den kreativa spänningen mellan dessa båda mål. Jag hoppas att vi kommer att uppnå dem, men jag skickar ut en varningssignal.
Jag noterar också ett annat ambitiöst mål att spela en proaktiv roll i organisationen av cyberspace. Jag kan inte låta bli att tänka att det mer liknar att stänga stalldörren efter att hästen skenat iväg! Jag välkomnar betonandet av understödjande forskning och utveckling i Europa, om utveckling av innehållsindustrin och om ökande av hastigheten på bredbandsnät med allt det som ingår i att arbeta mot ett kunskapssamhälle. Jag skulle faktiskt föredra att kalla det för en informationsekonomi eftersom det är den ekonomiska aspekten som är den viktigaste.
Vi lever i IDEA-åldern - "the Internet digital electronic age". Det sammanfattar det som vi försöker uppnå på e-sidan, den elektroniska sidan, av livet. Jag välkomnar dock det faktum att det här toppmötet siktar på en mer omfattande tonvikt på reform av våra ekonomier i Europa för att förbättra dess konkurrenskraft och innovation. Det måste vara riktigt. Vi kan inte bara inrikta oss på den nya ekonomin. Vi måste vara vaksamma på den gamla. Jag ser fram emot att höra alla detaljer om den europeiska stadgan för mikroföretag - det blir mycket intressant när den läggs fram.
En av de prioriteter som identifierades i Cardiffprocessen är att förbättra finansmarknadernas känsla för värdet av immateriella investeringar och investeringar i kunskap. Det har uppnåtts över människors vildaste förväntningar för bara några månader sedan. Det kan märkas i den enorma värdeökningen på Europas aktiemarknader av dot.com-företag och bara helt nyligen i de stora förändringarna i "FTSE 100 index" i London. Jag kan inte låta bli att tänka att fastän de här värdena gått skyhögt rakt upp och vi kan förvänta oss att bubblan spricker så har den underliggande strukturella ändringen i våra ekonomier ändå kommit för att stanna.

Randzio-Plath
Herr rådsordförande! Ni har dragit in en uppbrottsstämning här i Europaparlamentet. Vi kan alla bara hoppas på att de höga förväntningar som ställs på er verkligen kan uppfyllas på det särskilda toppmötet. Ty liksom ni redan framhållit är det vi behöver inte det ena förfarandet efter det andra och den ena proceduren efter den andra, i stället behöver vi gärningar vars nytta och mervärde för handeln i Europeiska unionen kan mätas av befolkningen i unionen. Därför har ni helt riktigt kopplat ihop sysselsättning, ekonomiska reformer, tillväxt och social sammanhållning och gjort detta till en huvudfråga. Det är viktigt att samtliga aktörer i regeringarna och i kommissionen arbetar för samma sak, mot full sysselsättning. Då kommer det att bli möjligt att övertyga alla aktörerna i den ekonomiska politiken om nödvändigheten av ett samstämt agerande, något som hittills tyvärr inte skett.
Europa kan varken beklaga sig över den amerikanska ekonomins framgång, eller över den starka dollarn, om man inte drar några lärdomar av detta för egen del. Säkerligen är reformer inom finansiella tjänster, kapital för tjänstesektorn samt arbetsmarknaden både nyttiga och nödvändiga. Men ensamma torde dessa reformer ej kunna ge tillväxten den skjuts framåt som behövs om en tillväxt av hållbart och sysselsättningsdrivande slag skall kunna organiseras på hög nivå. Det har vi tvingats erfara vid ett flertal tillfällen under 1990-talet.
Med en genomsnittlig produktivitetsstegring på 2 procent behövs en tillväxt på 3,5 procent om vi inom tio år skall kunna uppnå full sysselsättning. Detta mål har nu börjat komma inom räckhåll. Därför måste frågan om full sysselsättning ställas överst på dagordningen. Vi måste ställa upp ett tillväxtmål på minst 3 procent. Målet med full sysselsättning kan ej uppnås uteslutande via den ekonomiska politiken. Även det innovativa Europa och informationssamhället Europa måste underställas detta mål. Intill i dag har vi varit långt ifrån detta.
Vi måste likaså inse att vi är i behov av en annan slags ekonomisk politik och ekonomi. Det kan helt enkelt inte accepteras att aktieägarna och styrelser i aktiebolagen ensamma bestämmer om arbetsplatser, ekonomi och utvecklingen av aktiekurserna. När trettonåriga skolelever sitter vid datorn efter skolan och leker med att omplacera föräldrarnas aktieinnehav har detta mer med kasino att göra än med ansvarsfullt agerande. Jag förmodar att man på det särskilda toppmötet i Lissabon kommer att visa upp exempel på ansvarsfullt agerande i Europeiska unionen.

Menrad
Herr talman, herr premiärminister, herr kommissionsordförande! Det portugisiska ordförandeskapet har presenterat ett ambitiöst program för det kommande toppmötet. Lycka till! Jag välkomnar också stödet till Portugal från kommissionen, inte minst genom det meddelande där man uttrycker sin vilja att gemenskapen utvecklas till ett informationssamhälle.
Det den kristdemokratiske ministerpresidenten Jean Claude Juncker sade om toppmötet om sysselsättning i Luxemburg 1997 gäller även för toppmötet i Lissabon: det får inte bli något toppmöte där man bara producerar en mängd papper, varvid denne hänvisade till de otaliga icke bindande förklaringarna från många toppmöten. Med Luxemburgprocessen uppnådde regeringscheferna konkreta resultat. Sedan 1997 har emellertid de verkligt viktiga resultaten uteblivit.
Sysselsättningspakten från Köln har hittills i alltför liten grad kunnat fyllas med ett substantiellt innehåll. Dessutom saknas Europaparlamentets deltagande som jämställd partner i den makroekonomiska dialogen. Ja, de luxemburgska sysselsättningspolitiska riktlinjerna har på vissa områden blivit endast ofullkomligt genomförda av medlemsstaterna, till exempel just på området för livslångt lärande, vilket fastställdes i den gemensamma sysselsättningsrapporten 1999.
Särskilt på det informationstekniska området råder det i några europeiska länder brist på kvalificerad arbetskraft, som understrukits av herr Suominen. Investeringar på de aktuella områdena i yrkesutbildning och fortbildning inom yrkesområdet - investeringar i humankapital - är att föredra framför "import" från tredje land. På det sättet minskar man på effektivaste sätt arbetslösheten. Det viktigaste målet på toppmötet måste uppnås inom kort, det gäller närmare bestämt förbättrad konkurrenskraft för den europeiska ekonomin. Ciampi-gruppen nämner i detta sammanhang även stadgar för ett europeiskt aktiebolag. Enligt gruppens uppskattning innebär avsaknaden av sådana stadgar en ekonomisk förlust på 30 miljarder euro årligen. Men vi vill inte bara ha det europeiska aktiebolaget som sådant. Vi behöver den här typen av europeiskt bolag, försett med minimistandarder för arbetstagarnas arbete. Vårt samhällspolitiska mål är ju inte en ren marknadsekonomi, utan den europeiska modellen av social marknadsekonomi.
Toppmötet i Lissabon bör också mätas efter vilket bidrag det lämnar till att detta mål kan uppnås.

Desama
Herr rådsordförande! Vet ni hur Arkimedes förklarade sin lyftkraftsteori? Han sade: "ge mig en stödpunkt och jag skall lyfta hela världen". Det ni kommer att försöka göra i Lissabon är uppenbarligen att lyfta världen, eller åtminstone den värld som är vår: Europa. Vad beträffar hävstången har ni beskrivit alla dess mekanismer i ert entusiasmerande förslag, ett i många avseenden spännande förslag. Återstår då stödpunkten.
Stödpunkten, det är resurserna. Och nu är det så att ni står inför en kammare där många ledamöter fortfarande minns det jag skulle kalla vitbokssyndromet, dvs. Jacques Delors fantastiska initiativ som maldes sönder i konfrontation med de räkenskapsansvariga i Ekofin-rådet. Vi skulle inte vilja att ni råkade ut för samma missöde i dag, eftersom det förslag ni presenterar för oss är entusiasmerande, det kan vitalisera Europa och ge det en framtid, vilket vår kollega Goebbels talade om. Men för detta måste ni ha medel, medel som jag fruktar att ni lider en viss brist på i dag. Det är således er sak att ta fram dem. Agenda 2000-korsetten kommer inte att ge er erforderliga medel. Ni behöver alltså mana på era kolleger att ordna en finansiering till de förslag ni kommer att lägga fram för oss.
Ett exempel bland andra - och det är en av de viktigare punkterna i ert förslag - är informations- och kunskapssamhället. Det är tydligt - och det förklarade ni bra - att den sociala sprickan är ett centralt problem som vi bör bekämpa. Vi får inte tillfoga vad jag skulle kalla en digital spricka. För vem är det ni skall erbjuda detta informations- och kunskapssamhälle? Till en allt äldre eller alltmer åldrande befolkning; till en befolkning som trots allt fortfarande är fattig; till en befolkning som tyvärr är allt mindre välutbildad? Ni måste alltså agera på gräsrotsnivå om ni inte vill att detta kunskapssamhälle reduceras till ett antal högpresterande och nödvändiga start-up-företags jakt på vinst. Men det är ju inte ert mål.
I den modell ni föreskriver saknas det något, vilket jag beklagar, och det är de allmännyttiga tjänsterna. I den europeiska sociala modellens historia har de allmännyttiga tjänsterna innehaft en central roll. Det är sant att monopolens tid är förbi, och kommissionen har påbörjat en avregleringsprocess; den har börjat utsätta ett antal offentliga sektorer för konkurrens med syftet att modernisera och effektivisera dem. Men vi kan inte stanna där. Mot bakgrund av konkurrensen och informationssamhället behöver vi nu en bättre definition av morgondagens viktigaste allmännyttiga tjänsteuppdrag, en definition som skall gälla för offentliga företag, men också privata företag inom samma sektor. I det avseendet krävs det starkare initiativ, som ännu inte förekommer i kommissionens arbetsprogram, men som ni skulle kunna driva på: det tror jag skulle vara en ytterst viktig signal.
Kunskapssamhället vilar slutligen på forskning och utveckling, och jag skulle här vilja välkomna kommissionens initiativ att inrätta ett europeiskt forskningsområde. Men på det området, herr talman, kommer kommissionen och parlamentet att behöva rådet för att förse detta europeiska forskningsområde med nödvändiga medel. Ramprogrammet räcker inte till för det, vi måste stärka det och förändra dess huvudsakliga riktlinjer. Det är ett betydande arbete, men vi räknar med er.

Berès
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Herr ordförande, ni talade om ett politiskt underskott. Jag tror att de förslag ni kommer att lägga fram i Lissabon går i rätt riktning, dvs. de förslag som skall göra det möjligt att förena de beryktade allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken med riktlinjerna för sysselsättningen, vilket skall mynna ut i riktlinjer för den europeiska tillväxt- och sysselsättningspolitiken. De utgör ett redskap för politiska beslut.
Men de innehåller också institutionella beslut som vi kommer att inse betydelsen av på medellång sikt. De stärker Europeiska rådet i beslutsprocessen. Det vi gör är inte neutralt. Låt oss se hur stor inverkan det har på alla de beslut vi kommer att fatta när det är dags att diskutera reformen av rådet (allmänna frågor). Och bakom denna beslutsprocess på europeisk nivå finns det en annan strid att utkämpa, nämligen den som vi alla måste föra i respektive medlemsstat, för det tjänar ingenting till att fatta beslut om vackra riktlinjer på det politiska planet om de budgetdiskussioner vi för inom varje medlemsstat inte tar hänsyn till dessa riktlinjer. Det är allas vår sak att arbeta för det.
Hur är det möjligt att inte glädja sig åt det ambitiösa mål ni ställer upp i er strategi med ett mål på tio års sikt, dvs. att full sysselsättning inte längre skall vara ett tabubelagt ämne i Europeiska unionen och att vi skall förse oss med de medel som krävs för att uppnå detta, tack vare ett mål på 3 procent tillväxt. När det gäller ert mål om en kunskapsekonomi, talade Claude Desama före mig om de allmännyttiga tjänsternas betydelse för att nå ett sådant mål, men jag skulle för min del vilja insistera på en strategi för ett livslångt lärande. För det ändamålet behöver vi konkreta mål, men vi vet att vi inte kommer att lyckas med det utan att basera våra förslag på en verklig social dialog, och där tror jag att vi också måste göra framsteg.
Slutligen ett sista ord om den sociala sammanhållningen. Jag gläder mig åt att ni lade tonvikt vid detta, för vi vill inte ha ett samhälle som byter innovativa framsteg mot att den sociala sammanhållningen överges. Men vi anser inte att kampen mot social utslagning kan splittras upp. Det är ett övergripande projekt - idén om målgrupper är kanske en etapp, men kan inte vara lösningen på våra svårigheter i fråga om fattigdom och social utslagning. Vi vet att vi behöver en större viljekraft för det ändamålet, och att vi kan räkna med er beslutsamhet. Vi kommer att stödja er i Lissabon när det gäller nya riktlinjer för den ekonomiska politiken inom unionen.

Harbour
Herr talman! Jag skulle, liksom mina kolleger, vilja välkomna den här mycket tydliga skrivelsen som det portugisiska ordförandeskapet givit oss i dag. Jag vill betona det som jag tror är den verkliga utmaning som du och dina kolleger kommer att stå inför när ni i slutet av månaden sätter er ned för att diskutera ordförandeskapets förslag: nämligen hur vi skall ändra hela vår inställning till och sätt att tänka på företagsamhet, om att uppmuntra personer att börja starta de nya företag som vi nu vet är motorerna i den nya ekonomin. Det är tråkigt för Europa att det verkligen behövt stimulansen från "kunskapsekonomin" för att inse det som stått klart i ett decennium eller mer nu, att vår ekonomi inte är inriktad på att uppmuntra dessa små företag att gå in på marknaden, att ta risken att starta en ny verksamhet.
Det är dock inte bara risktagarna som behöver uppmuntras. Det är alla som jobbar i någon organisation. I den nya ekonomin vill vi ge dessa personer möjlighet att starta egna företag, att gå ut och jobba för de nya växande företagen, att ha mer kontroll över sina arbetsliv, att verkligen nå upp till sin potential. Tänk hur många människor som jobbar i stora företag, som inte utnyttjar alla sina kunskaper, fast i stora organisationer, oroliga för att behöva flytta eftersom de inte kan ta med sig sina pensioner, inte minst oroade över arbetslöshet. En av nycklarna till att mobilisera den här typen av risktagande är att röra sig mot en sådan full sysselsättning att människor känner att de kan ta den personliga risken.
Jag vill dock avsluta med att fråga: vilket kommer att komma först? Kan vi verkligen uppnå full sysselsättning utan att släppa lös den företagstalangen? Om vi väntar på att det skall hända så är jag rädd för att de storslagna mål ni har satt upp inte kommer att uppnås.

Van Lancker
Herr talman, herr rådsordförande! Jag tror att tack vare era insatser och de från kommissionens sida så kommer toppmötet i Lissabon äntligen att bli ett ambitiöst och socialt toppmöte. Jag tror att den europeiska sociala modellen äntligen kan betraktas som en ny motor för den europeiska integrationen och att fullständig sysselsättning kan bli en konkret målsättning. Om Lissabon vill bli de politiska ambitionernas toppmöte så måste Lissabon också bli metodikens toppmöte. Jag skulle vilja be om särskild uppmärksamhet för tre punkter som jag tycker är av avgörande betydelse för att toppmötet verkligen skall lyckas bli ett viktigt socialt toppmöte.
För det första måste metoden innebära att sysselsättningsstrategin och det nya samordningsförfarandet för social trygghet inte underordnas en makroekonomisk politik som endast är inriktad på stabilitet. För mig innebär det, herr rådsordförande, att rådet (sociala frågor) måste kunna lägga minst lika mycket vikter i vågskålen som Ekofin-rådet och att Europeiska rådet måste fortsätta att ha den politiska ledningen.
För det andra skulle jag gärna vilja stödja ert engagemang att fastställa tydliga målsättningar vad avser både den ekonomiska tillväxten och sysselsättningsnivån. Jag skulle dock vilja tillägga att om Lissabon verkligen vill bli ett riktigt socialt toppmöte så måste vi också kunna konkretisera vad vi vill göra för att modernisera och förstärka den sociala tryggheten. Även här behöver vi standards of excellence. Även här vill vi gärna ha en Luxemburgprocess.
Slutligen så stöder jag Europeiska kommissionens ambition att utarbeta en ambitiös europeisk norm för fattigdom och på tio år åstadkomma en drastisk minskning av fattigdomen. Jag tror att det är viktigt att vi sätter upp ett mål, herr rådsordförande, nämligen att alla medlemsstater utmanas att bekämpa social uteslutning av alla medborgare i vårt samhälle, inte bara barn utan även deras föräldrar och de äldre i samhället. Jag önskar rådets ordförandeskap lycka till med dess ambitioner.

Hermange
Herr talman, herr rådsordförande, herr ordförande! Vid Europeiska rådets extra möte i Lissabon om sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning kommer man att eftersträva ett ambitiöst mål, som ni sade, ett mycket ambitiöst mål, varför ni riskerar att göra medborgarna besvikna, eftersom de inser att det inte räcker med att kommendera fram full sysselsättning och ett avskaffande av fattigdomen för att lyckas med det.
Men detta toppmöte har en stor förtjänst: att efter Cardiff och Luxemburg staka ut en politisk vilja till en större social sammanhållning, framför allt för de 57 miljoner människor som lever under fattiga omständigheter på vårt territorium; ensamstående mödrar, talrika familjer och barn, som i morgon kommer att anslutas av fler utslagna, nämligen de som inte kommer att få tillträde till de nya kunskapsområdena, vilket kommer att ge upphov till en ny bristande balans på det sociala planet.
Därför finns det anledning att inrätta en ekonomisk och social politik som riktas mot framtiden, för att undvika den numerära klyftan mellan "IT-rika" och "IT-fattiga", dvs. den digitala sprickan, som en av mina kolleger just talade om.
Så även om jag anser att den nya tekniken är en fantastisk förmedlare av integration för vår tillväxt, är det en förutsättning att tekniken lärs ut till barnen, på ett sådant sätt att hälften av alla arbetstillfällen år 2010 skall tillhöra sektorer med en direkt koppling till informationstekniken.
I det avseendet förordar jag tre beslut vid toppmötet i Lissabon: för det första att man etablerar en strategi för ett livslångt lärande, med en tidsplan för att utrota fattigdomen bland barn och den ekonomiska såväl som intellektuella fattigdomen; för det andra att instifta det europeiska aktiebolaget, till förmån för det europeiska forskningsområdet, och för det tredje att införa en öppen och tydlig arbets- och samordningsmetod för vår sociala och ekonomiska politik, tillsammans med en gemensam utvärdering av de nationella planerna.

Bullmann
Herr talman, mina ärade damer och herrar! I det portugisiska rådsordförandeskapets förklaring återfinns en idé som är mycket bra. Den går ut på att styrkan i vår europeiska ekonomi är avhängig prestationsförmågan, fantasin och kreativiteten, kort sagt all kunskap hos människorna i det europeiska näringslivet. Men om vi skall ta detta på allvar, om det verkligen skall bli ett politiskt program, så behöver en politik av social sammanhållning inget ytterligare rättfärdigande, för delaktigheten av breda befolkningslager i samhället skulle i så fall ses som den viktigaste produktiva kraften i hela nationalekonomin.
Om det är så, herr rådsordförande, behöver vi omgående mål som är gemensamma. Vi behöver stabila mål som kan göras mätbara - i såväl kvalitativ som kvantitativ betydelse - beträffande ökningen av sysselsättningen, vilket bland annat föreslagits av kommissionen på senare tid. Vi behöver stabila mål uppställda i samförstånd om att sänka arbetslösheten; exempelvis till 4 procent för år 2010, vilket också har föreslagits av kommissionen. Det måste bli ett slut på den sortens logik där Ekofin-ministrarna låter sig hyllas därhemma för uppnådda egna framgångar, samtidigt som ansvarsfrågan gällande den enorma arbetslösheten i Europa höljs i dimma.
Jag önskar er all kraft, men också att ni stöder parlamentet och arbetar för att parlamentet framdeles får mer att säga till om i frågor som rör den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken, vilket också förväntas av medborgarna i Europa. I så fall skulle ni ha vunnit ytterligare en bundsförvant för er politik.

Ojeda Sanz
Herr talman, rådets ordförande, kommissionens ordförande! Det är tillfredsställande och hoppingivande att i denna kammare höra - som vi hört här - om det nya strategiska målet för kommande decennium, vilket är att göra den Europeiska unionen till det ekonomiskt och socialt mest dynamiska och mest konkurrenskraftiga området i världen, med grund i ny teknik, innovation och kunskap, på ett sådant sätt att vi skall klara av att höja nivåerna på den ekonomiska tillväxten med fler och fler arbetstillfällen och med bättre social sammanhållning.
Det står klart att vi måste omdefiniera Europas roll i världsekonomin, genom att skapa ett konkurrenskraftigt Europa och öppna vägen för nya och bättre arbetstillfällen och genom att organisera denna rörelse med en tydlig strategi för social sammanhållning. Den centrala roll som sysselsättningen och den sociala politiken har i begynnelsen av detta nya samhälle grundar sig på två faktorer. Å ena sidan har vi den ekonomiska effektiviteten, eftersom kvaliteten på personalresurserna är grundläggande i detta nya tekniska sammanhang. Å andra sidan har vi den sociala jämlikheten, för trots den ekonomiska uppgång vi upplever har vi fortfarande enorma sociala skillnader.
Sysselsättningen, den sociala utslagningen och riskerna för framtida obalanser i de sociala försäkringssystemen är problem som accentueras av de oundvikliga utmaningar vi står inför på grund av globaliseringen, befolkningens åldrande, den tekniska utvecklingen, uppbromsningen av den demografiska utvecklingen och den allt större andelen kvinnor på arbetsmarknaden. Och Europa behöver nå upp till en full sysselsättning. En full sysselsättning som är anpassad till det samhälle som håller på att ta form, med större möjligheter för dess kvinnor och män. De europeiska medborgarna måste tro på det här projektet och på denna verklighet. De får inte se det som något abstrakt vi pratar om i Bryssel eller i Strasbourg.
Och vi begär en omedelbar övergång till ett nytt samhälle, till en ekonomi som grundar sig på innovation, informations- och kunskapssamhället. Och vi måste lära oss att snabbt skapa nya tillvägagångssätt som är bättre anpassade till detta nya samhälle, investera i den tekniska utvecklingen, men alltid utan att glömma vare sig människor eller institutioner.
Lissabon kommer att vara ett steg framåt och vi måste lyckas förnya den sociala europeiska modellen eftersom vi bara på så sätt kommer att uppnå mer sysselsättning och samtidigt en bättre social sammanhållning. Och av den anledningen måste vi fokusera på en serie prioriterade områden. Vi måste förbättra effektiviteten i den aktiva sysselsättningspolitiken, vi måste öka synergierna mellan anpassningsbarhet, utbildning och livslångt lärande, vi måste mångfaldiga sysselsättningen inom tjänstesektorn, göra det lättare att starta företag och minska den administrativa bördan som tynger de små och medelstora företagen, minska de icke-lönerelaterade kostnaderna, och till sist måste vi utveckla en integrering av lika möjligheter för alla i alla allmänna politikområden, speciellt inom de områden som hjälper till att förena arbetsliv med familjeliv.
Och allt detta måste vi göra med den europeiska medborgaren i tankarna. Vi måste göra det med tanke på de män och kvinnor som varje dag arbetar och lever i våra länder. Det extra toppmötet i Lissabon bör tydligt, för den europeiska medborgaren, understryka idén att Europeiska unionen fortsätter att tro på ett samhälle som främjar delaktighet och social sammanhållning.

Damião
Herr talman! Det portugisiska ordförandeskapet har varit duktigt på att leda in debatten på frågor som inte är nya men som tas upp på ett nytt sätt och med modiga mål. Man började med behovet av att skyndsamt ta itu med konkurrenskraften baserad på ständig förnyelse och teknisk demokratisering, samtidigt som man vet att den tekniska utvecklingen i Förenta staterna är ett resultat av mycket dynamiska privata initiativ, men också av en militärindustri och av en del protektionism.
Fallet med Japan bör vi också ha i åtanke eftersom det kan tjäna som läxa för Europa i fråga om arbetsorganisation, statens och företagens ansvar - och arbetstagarens ansvar - när det gäller företagaranda. Av de här två modellerna skall vi välja den som vi har mest nytta av, som till exempel entreprenörskap och arbetsorganisation, samtidigt som vi bevarar det bästa från Europa, den sociala modellen anpassad till en postindustriell ekonomi.
Faktum är att Europa behöver 32 miljoner nya arbetstillfällen för att uppnå Förenta staternas nivå; vi måste öka kvinnornas närvaro i arbetslivet, integrera de marginaliserade, förstärka den sociala sammanhållningen (ett problem som man genom de strukturella grunderna ännu inte lyckats lösa), integrera fem miljoner långtidsarbetslösa, många tack vare den industriella omstruktureringen, och vi behöver nya kvalifikationer eftersom vi vet att ett tekniskt kunnande inte är en underförstådd garanti för arbetskvalitet och företagaranda. Vi behöver större och ett mera ansvarsfullt deltagande från de sociala medspelarna, de nya aktörerna, som man säger i Pintassilgobetänkandet, för att konkretisera sysselsättnings- och konkurrenspakter i företaget. Vi måste lösa problemet med fattigdomen och vi behöver en ny social modell anpassad till de nya villkoren.
Ärade rådsordförande, ert förslag är mycket modigt, samtidigt vet vi ju att det inte beror på er utan på de femton. Apropå den österrikiska frågan så skulle jag gärna se att Österrike kunde ingå i den grupp av länder som skall sätta ert förslag i verket. Om det blir så, kommer Österrike att bedra och ljuga för ena delen av regeringens väljare. Jag hoppas att de gör det!

Pérez Álvarez
Rådets ordförande, ordförande i kommissionen! Det är ett påstående våra grannar hört många gånger, oberoende av vilken utbildningsnivå eller omdömesförmåga de har, att vi lever i en globaliserad värld. Färre gånger hör vi dock vilken roll Europa bör spela i sammanhanget när det gäller informationssamhället, globaliseringen och tekniken.
Herr ordförande, jag kommer att tänka på att det förmodligen sker eftersom vi européer har en uppfattning om ett Europa som ibland ligger litet långt från våra närmsta bekymmer och intressen. Och de europeiska medborgarnas främsta bekymmer, efter hälsan, är förmodligen sysselsättningen. Och sysselsättningen hör i denna oro ihop med konkurrensen.
Och allt det för oss till behovet att definiera Europas roll i världsekonomin, ett Europa som konkurrenskraftig plattform - och jag insisterar på idén "konkurrenskraftig" - som öppnar vägarna till nya och bättre arbetstillfällen, arbetstillfällen av bättre kvalitet, naturligtvis ur synsättet att garantera den sociala sammanhållningen. De sociala riskerna, den sociala nedbrytningen, arbetslösheten, den sociala utslagningen och obalanserna i socialförsäkringssystemen är oundvikliga utmaningar som vi ställs inför på grund av globaliseringen, den tekniska utvecklingen och befolkningens åldrande.
Det är alltså nödvändigt att återskapa förhållanden för att uppnå en full sysselsättning, en sysselsättning som är anpassad till det samhälle som håller på att ta form, som vi alla bygger. Och det kräver att vi frambringar en tillväxtdynamik som för hela den Europeiska unionen garanterar en bibehållen årlig genomsnittlig tillväxtnivå på minst 3 procent.
Jag anser att det därför är nödvändigt att stimulera en dynamisk och nyföretagarvänlig kultur och en kultur för att stärka den sociala sammanhållningen. Allt detta är absolut nödvändigt: den tekniska utvecklingen och de institutionella reformerna.
Samtidigt som det är nödvändigt att lära sig goda tillvägagångssätt snabbare så är det också nödvändigt att skapa nya anpassade tillvägagångssätt och förnya när det gäller politisk metod. Och Europa disponerar i dag de institutionella förfaranden som ordnats för att utveckla dessa politikområden, uppnå en ekonomi och i synnerhet ett samhälle som grundar sig på innovation och kunskap genom att ge form till en europeisk politik för informations- och kunskapssamhället, byggandet av ett utbildningssamhälle på europeisk nivå och utvecklingen av ett europeiskt område för vetenskap och teknik som är öppen för världen.
Sammanfattningsvis herr ordförande, måste vi garantera en kombination av politikområden som främjar tillväxt och sysselsättning, säkrar den makroekonomiska stabiliteten och konsolideringen av euron, som främjar tillväxten och övergången till ett samhälle och en ekonomi med grund i innovation och kunskap. Genom politikområdenas roll och strukturella reformer, till medborgarnas tjänst, kommer vi att ha ett Europa som är närmare och naturligtvis ett starkare Europa.

Van den Burg
Herr talman! Jag skulle vilja ansluta mig till alla lyckönskningar för det portugisiska ordförandeskapets ambitioner inför detta extra toppmöte. Föresatsen att skapa en verklig och heltäckande samordning av den socialekonomiska politiken tilltalar mig framför allt. Jag skulle särskilt vilja uppmärksamma tre punkter.
Den första punkten gäller corporate governance. Det portugisiska ordförandeskapet tar uttryckligen med den sociala dimensionen av innovation på dagordningen men jag tycker att den dimensionen fortfarande ligger för långt bort från föresatserna om att stimulera ny företagsamhet. Den sociala dimensionen måste, tycker jag, också tas upp i det nya europeiska företaget, vare sig det är ett stort multinationellt företag eller ett sådant där litet "booming" ICT-företag. Jag skulle alltså gärna vilja öppna debatten om corporate governance igen med ett mer omfattande koncept där företaget ses som ett stakeholders society med samma funktion som en av arbetsmarknadens parter och alla andra berörda parter. I ordförandeskapets skrivelse hittar jag på sista sidan föresatsen att inrätta ett observatory for industrial change. Jag ser en stor roll för ett sådant observatory och jag skulle alltså gärna vilja att det arbetet inleds med entusiasm och jag skulle särskilt vilja be Unice, den europeiska arbetsgivarorganisationen, att också visa litet mer commitment och litet mer entusiasm för det. Det stör mig att de i sina skrivelser inför det här toppmötet främst lägger fram önskelistor till myndigheterna men själva inte betonar sitt eget commitment och sin egen roll i det hela. Jag anser, tjänster och gentjänster, att de också borde ställa sina tjänster till förfogande.
En annan punkt som jag helt kort skulle vilja ta upp är skattesamordningen, jag tror nämligen inte att jag har tid för tre punkter. Ordförandeskapet nämner den knepiga frågan om bolagsskatter och signalerar att Montipaketet verkligen står i en återvändsgränd när det gäller det området. Jag skulle ytterligare en gång vilja yrka för en bred analys av utvecklingen på området bolagsskatter, framför allt till kommissionen och till medlemsstaterna skulle jag vilja föreslå att de överväger en Luxemburgprocess. När jag tittar på den rapporten så ser jag nämligen också exempel på best practices som skulle kunna göras något åt. Det skulle jag alltså vilja fästa uppmärksamheten på.

Ghilardotti
Herr talman, herr ordförande i rådet, herr ordförande i kommissionen! Väldigt mycket har redan sagts, och därmed finns risken att man som siste talare upprepar någonting. Jag skulle ändå verkligen vilja tacka det portugisiska ordförandeskapet för det dokument det har lagt fram och för det övertygande tal rådets ordförande höll här.
Det är sant som ordförande Guterres påminde om att man inte planerar att sätta igång nya processer i Lissabon, utan däremot att få processerna från Luxemburg, Cardiff och Köln att löpa samman. Det är emellertid första gången på många år som man sätter upp ett strategiskt mål, och jag tror att detta är mycket viktigt: att göra unionen till ett ekonomiskt område grundat på innovation och kunskap för att öka den ekonomiska tillväxten och uppnå full sysselsättning med kvalitet och social sammanhållning. Förra året gjorde kommissionen en utredning vars slutsats var att om man inte ingriper på djupet vad gäller yrkeskvalifikationer och utbildning kommer 80 procent av dagens yrkesverksamma att ha föråldrad kompetens 2010, någonting som kommer att fördjupa den existerande ojämlikheten och skapa ny: livslångt lärande och massiva investeringar i kunskap och lärdom alltså.
Även forskningen, en annan strategisk sektor, måste öka i medlemsstaterna och i Europa. Det fordras ett kvalitativt språng, att man går från ramprogram till ett europeiskt område för forskning, till en gemensam forskningspolitik. Och innovation: inte bara strukturell och teknisk, utan vad gäller rutiner och metoder. Som Van Lancker sade måste rådet (sociala frågor) ha samma vikt som Ekofin-rådet. Sedan krävs ett stärkande av den sociala dialogen som grundläggande instrument för konsensus för att genomföra nödvändiga förändringar.
Lissabon skall inte bara kommas ihåg för det utmärkta beslutsunderlaget utan som ett toppmöte som, i och med det nya millenniet, markerar en betydande vändning för tillväxt, sysselsättning och social sammanhållning i Europa.

Torres Marques
Ärade rådsordförande! Jag vill tacka er för att ni har fått Europa att förstå att en modernisering av ekonomin och en social sammanhållning är två begrepp som faktiskt är förenliga med varandra. Förberedelserna inför toppmötet i Lissabon kommer att visa att vi inte arbetar tillräckligt mycket i Europa och att om vi vill bli världens mest dynamiska region måste vi inte bara arbeta mera utan vi måste också vara mer informerade och utnyttja en större kapacitet. För att höja sysselsättningsnivån och för att finansiera socialförsäkringssystemen måste vi arbeta längre under vår livstid men framför allt måste vi få in fler utbildade kvinnor. Vi hoppas därför att toppmötet i Lissabon kommer att bidra till en förändring av kvinnornas nuvarande paradigm i arbetslivet. Herr talman, jag vill fråga er om man räknar med att de slutsatser som fattas på toppmötet kommer att leda till konkreta och tidsbestämda åtgärder, så att vi inte bara får se fler kvinnor ute på arbetsmarknaden utan också i den nya kunskapsekonomin?

Guterres António
Ärade kollegor! Jag vill tacka så hjärtligt för era relevanta kommentarer och ert utmärka bidrag till vårt extra toppmöte i Lissabon. Debatten var enligt min mening nödvändig och det var Europaparlamentets deltagande också, jag tycker nämligen att det fortfarande saknas en strategisk ledning i Europa. För att möjliggöra en sådan strategisk ledning måste det till en institutionell allians som går utöver den naturliga politiska oenigheten. Alliansen har för övrigt konkretiserats tack vare ett utmärkt samarbete med kommissionen, med Romano Prodi i spetsen, och dokumentet har precis överlämnats inför förberedelserna av toppmötet i Lissabon. Det är dock viktigt att parlamentet spelar en viktig roll.
Jag hoppas att man vid toppmötet i Lissabon klarar av att definiera en rad konkreta åtgärder och en öppen samordningsmetod, förutom att nå en överenskommelse om en strategi. Jag vill här ge två exempel som har att göra med diskussionerna om konkreta åtgärder och som jag gärna vill se godkända: En av dem är att alla skolor och alla utbildningscentra i Europa år 2002 skall vara uppkopplade till Internet samtidigt som personalen måste klara av den nödvändiga utbildningen, så att de ungdomar som går ut grundskolan och alla de som går någon form av yrkesutbildning, anställda eller inte, kan få ett slags "körkort" för informationssamhället för att hantera datorer och surfa på Internet. Lyckas vi med detta har vi skapat de förutsättningar som krävs för att informationstekniken inte blir en social brytningsfaktor, en skapar en djupare avgrund mellan dem som lyckas och dem som misslyckas. Tvärtom blir det en viktig integreringsvektor, en viktig vektor för att bekämpa utanförskap.
Andra exemplet: Det talades om kvinnornas situation på arbetsmarknaden och rätten till lika möjligheter mellan män och kvinnor i samhället i största allmänhet. Konkreta åtgärder som berör det jag inte för så länge sedan sade om ett gemensamt mål för att ge familjen den service som behövs, i synnerhet barnen, något som är avgörande för att kunna skapa arbetstillfällen och lika villkor för kvinnorna på arbetsmarknaden.
Konkreta åtgärder, ja, men också ett samordningsförfarande som gör att vi på olika sätt kan få de europeiska institutionerna och regeringarna att godkänna gemensamma åtgärdsprogram och ge dem kvantifierade och kontrollerbara instrument för genomförandet av denna samordning.
Under dagens debatt nämndes viktiga koncept som har att göra med vår tid: globalisering, kunskapssamhälle, sambandet mellan den gamla och den nya ekonomin. Dessa ord och uttryck kan innebära både möjligheter och problem. Vår utmaning är att omvandla problem till möjligheter, men framför allt att till varje pris undvika att omvandla möjligheter till problem. För att klara av detta finns två klara frågor som är viktiga inom alla områden. För det första, en enorm humaninvestering, en nyckelfråga som många av ledamöterna har tagit upp i dag: Yrkesutbildning och vidareutbildning under hela livet är en humaninvestering, avgörande för att allt detta skall bli en möjlighet för alla. Förutom en humaninvestering måste dock de offentliga myndigheterna ha en reglerande kapacitet, må vara nationella statliga organ, Europeiska unionen eller myndigheter av global karaktär, så att de initiativ som måste tas av företag och personer blir förenliga med villkoren för social rättvisa och jämlikhet.
Detta stämmer mycket väl in på globaliseringen. Globalisering är något som kan ge oss ökad tillväxt, ett ökat internationellt handelsutbyte samt ökad produktivitet. En icke reglerad globalisering, som den vi har i dag, eller en globalisering där humaninvesteringen inte kommer stora delar av världsbefolkningen till godo, ger istället upphov till utanförskap, uppdelning och ökade klyftor mellan fattiga och rika. Detta stämmer väl in på kunskapssamhället, och det kan också vara en allt tydligare åtskiljande faktor för dem som har tillträde och dem som inte har det, vilket är sant för förbindelserna mellan den gamla och den nya ekonomin.
Det är dock inte första gången vi får se en teknisk övergång som förändrar samhällets och företagsorganisationernas världsbild. Det som alltid har gällt i ögonblick av djupa övergångsskeden är att problemen, i synnerhet arbetstillfällena i den gamla ekonomin, alltid får en lösning genom resurser och instrument från den nya ekonomin.
Jag skall ge ett exempel: Vi har en textilindustri i Europa. Vi måste fortsätta att ha en textilindustri i Europa, men bara om industrin klarar av att tillämpa kunskaps- och informationssamhällets teknik. Det är också märkligt att vi just nu i de sektorer som tillhör den så kallade "nya ekonomin" har en brist på åttahundratusen kvalificerade arbetstagare samtidigt som vi har miljontals arbetslösa. Vad jag vill ha sagt är att vi ännu inte har lyckats använda instrumenten från den nya ekonomin för att lösa problemen med den gamla, problem som aldrig kommer att lösas enligt den gamla ekonomins logik.
Till sist vill jag besvara en fråga: om jag talar å fjorton eller femton länders vägnar. Svaret är enkelt: Jag talar å femton länders vägnar. Är det något som det portugisiska ordförandeskapet har lovat så är det Österrikes rätt att fullt ut delta i all verksamhet som bedrivs vid unionens ALLA institutioner. Detta hindrar inte den portugisiska regeringen, liksom det säkert inte hindrar andra regeringar i Europa, att kanske inte kämpa mot ett land, men kämpa för sina principer och värderingar. Lustigt nog fanns principer och värderingar redan innan politiska rörelser som till exempel den socialdemokratiska och den kristdemokratiska. Jag talar om principer och värderingar från "upplysningstiden", när förnuftet besegrade. Om dagens moderna samhällen har en fiende så är det politikens irrationalitet. En sådan irrationalitet kan kallas politisk populism, eller överdriven nationalism, eller religiös fundamentalism, eller rasism eller främlingsfientlighet. Det är en central fråga: Bejakas inte de här värderingarna kan det kanske finnas en ekonomi, det kan kanske finnas arbete, men det kommer inte att finnas ett Europa.
(Applåder)

Prodi
Herr talman, herr premiärminister! Några mycket snabba iakttagelser vid slutet av denna debatt, som har varit lång men ytterst konstruktiv och viktig.
Den första iakttagelsen: vi börjar inte från noll. Alla de som kanske har noterat en överdriven optimism i det vi har sagt måste förstå att vi inte börjar från noll. Europas utgångspunkt är fördelarna med den gemensamma valutan, fördelarna med den inre marknaden. Lissabon startar alltså med dessa tillgångar och måste föra dem framåt på de punkter där de ännu inte är befästa, vilket inte är få, för den inre marknaden är inte gemensam på de områden vi vill gå vidare med i Lissabon: den är inte gemensam till följd av fördröjningarna i offentlig och privat service, den är inte gemensam till följd av fördröjningarna med att skapa insyn och använda modern teknik för att göra marknaderna verkligt kompletta ur informationssynpunkt och därmed ur effektivitetssynpunkt. Nåväl, här måste vi finna den ökade produktivitet som fordras för att få en utdragen ekonomisk tillväxt utan inflation. Men vi måste se upp. Det är möjligt att vi gör denna debatt om Lissabon fragmentarisk, men vi har alltid ett mycket precist mål för ögonen: vi måste skapa ekonomiska och sociala förutsättningar för en utdragen tillväxt. Vi har redan tagit upp de ekonomiska förutsättningarna, effektivitet och produktivitet. De sociala krävs för att undvika fragmentering och löneklyftor i vårt samhälle, vilket är en av de största farorna. Jag säger det igen eftersom vi bör hålla det i minnet: löneskillnaderna i Europa har fortsatt att öka på den senaste tiden. Detta är ett problem som kommer att bli olösligt i framtiden, om inte redan i dag. Härav således marknadens och det offentligas ansvar.
I Lissabon skall vi fatta vissa mycket konkreta beslut. Vad detta beträffar skall jag här nämna en specifik punkt eftersom det har hänvisats mycket till Förenta staterna. I Förenta staterna har denna nya marknad, dessa innovationer, denna spridning av innovationerna - det stora språnget framåt är att de informationstekniska innovationerna för ut kunskapen även till periferin - verkligen inte kommit till stånd enbart genom privata initiativ. Det har förekommit stora offentliga investeringar på federal, delstatlig och lokal nivå. De har varit enorma, och de har varit investeringar i modern infrastruktur. Observera att vårt direkta engagemang här - jag upprepar, direkta - på det offentliga planet och de olika planen är att bygga motorvägar för informationstekniken, det vill säga de vägar dessa nya fordon färdas på. Marknaden, den privata sektorn, företagen kommer att konstruera fordon att åka med, men det är vi som måste bygga de nya motorvägarna. Det premiärminister Guterres sade om datorer i varje skola, om nätverket som skall omfatta alla perifera områden är då inte någonting man uteslutande kan överlåta åt marknaden eftersom marknaden helt enkelt inte gör detta, och vi för övrigt inte kommer att uppnå de nya mål för utveckling och produktivitet som fordras utan detta. Vårt problem är alltså att undvika att de perifera ekonomierna hamnar i kris, vilket inte innebär centralisering, inte innebär centraliserad planering, utan innebär att ge de perifera ekonomierna samma chanser som vi ger de centrala. Det är alltså därför programmet måste rikta sig till skolorna, det är därför vi måste ta en hel årskull och framhärda, se till att det i denna åldersgrupp inte finns någon som hamnar utanför den nya alfabetiseringen.
Det finns alltså en mycket exakt strategi för Lissabon. Den verkliga uppgiften i Lissabon är, enligt min mening, att ingjuta ny tillförsikt för sysselsättning och tillväxt i vetskap om att vi kan klara det, och därför måste vi röra oss mot denna modell som grundar sig på säker jämvikt. För att sammanfatta dagens debatt skulle jag vilja ta ett uttryck som en av er ledamöter använde, om jag inte minns fel Goebbels, som sade: "Vi har ett framtidsunderskott i Europa". Det är helt enkelt så. Vi har grämt oss så länge medan under tiden fröna till det vi med stora uppoffringar har lagt till grund för Europa har grott. Låt oss nu försöka att också eliminera framtidsunderskottet och ge de nya generationerna en mening och tänka att vi arbetar tillsammans med ödmjukhet men med allvar för någonting varaktigt. Då står det klart att det blir oundgängligt att sammanföra de tre processerna. Tyvärr är vår terminologi hemsk, men frågorna om makroekonomi, arbete och strukturella frågor sammanför vi verkligen nu och då har vi förmåga och möjlighet att uppnå de resultat vi ville, med mycket enkla åtgärder, även specifika sådana. Kom ihåg det europeiska samhället: Vi har fortfarande inte funnit enhällighet om det europeiska samhället, men det finns hundratusentals företag som ber oss om det. Detta skall göras till varje pris, eftersom tanken att verka i femton länder - som nu håller på att bli ett enda -, med olika regler för elementära företagsprinciper är en ohållbar tanke: vi kan inte sälja in den, för den är inte vettig.
(Applåder) Detsamma gäller det europeiska patentet: vi kan inte sälja in detta heller. Inte heller upphandlingsreglerna, kapitalmarknaden eller fröna till en samordning av de sociala trygghetssystemen, för det tjänar ingenting till att vi funderar på stora möjligheter till rörlighet, att vi skapar mycket framgångsrika program såsom Erasmus och Sokrates för att göra folk mer rörliga om vi sedan har regler för den sociala tryggheten som inte bidrar till denna rörlighet.
Det är alltså här som vi skapar en mening av många fragment i Lissabon. Jag tror att vi gör det just eftersom det portugisiska ordförandeskapet har dragit i enandetrådarna genom att sammanföra de olika bitarna i pusslet. Nu har vi dessa tillgångar och jag hoppas att vi i Lissabon skall kunna enas om att omsätta dem i praktiken, för jag tror att vi behöver det och att de också kommer att bära oväntad frukt.

Talmannen
Ärade kommissionsordförande och ärade ordförande i rådet, tack för ert anmärkningsvärda bidrag till denna viktiga och intressanta debatt.
Sex resolutionsförslag har mottagits och lagts fram i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Jag förklarar debatten avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Talmannen
Innan vi återupptar sammanträdet skulle jag vilja göra en anmärkning som jag alltid gör vid nattsammanträden; då ansiktena växlar är det många av er som ännu ej känner till detta. Jag har en begäran riktad till er, nämligen att ni medverkar till ett raskt genomförande av sammanträdet genom att hålla nere talartiden. Detta av tre skäl. Ett är den gamla festregeln: ju senare på kvällen, desto lustigare blir gästerna - men det gäller alltså ej för plenumet. Det andra är att de personer som sitter här bakom glasskivorna - tolkarna - också vill hem. Och det tredje är att det vid sidan av tolkarna finns många andra bakom kulisserna, vilka måste arbeta ända fram till sammanträdets slut för att protokollet skall bli färdigt till i morgon. Var alltså vänliga och håll er till talartiderna, så går det hela fort undan.

Miljöaspekterna i utvecklingsprocessen i utvecklingsländerna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0051/2000) av Wijkman för utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt [12485/1/1999 - C5-0013/2000 - 1999/0020(COD)] inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder för att främja en fullständig integrering av miljöaspekterna i utvecklingsländernas utvecklingsprocess.

Wijkman
föredragande. Herr talman! Allt sedan Brundtland-rapporten 1987 har det stått klart att den politik som ensidigt betonar ekonomisk tillväxt inte kan bli eller vara långsiktigt hållbar. Utmaningen för oss alla består i att integrera sociala hänsyn och miljöhänsyn. Det innebär bland annat att miljöhänsyn inte kan ses som en sektorsfråga, utan att eventuella negativa miljökonsekvenser i samband med produktion, transporter, byggande osv. måste klarläggas under planeringsfasen och genom olika åtgärder minimeras.
Rio-konferensen innebar att ett handlingsprogram utarbetades som sektor för sektor pekar ut de viktigaste problemområdena i detta sammanhang och anger hur skyddet av miljön och naturresurserna skall tillgodoses. Trots att det är ett dokument på flera hundra sidor, är det ett allmänt hållet program. För att komma vidare i denna nödvändiga integration krävs det metodutveckling. Det krävs dessutom val av indikatorer för att löpande veta vad man håller på med, kunskapsuppbyggnad, pilotprojekt osv.
Denna typ av arbete pågår sedan många år i många av OECD-länderna. Det kunde ha högre prioritet, men det är igång. Sämre är det beställt i flertalet utvecklingsländer. Där saknas både kunskap och resurser för att möjliggöra en integrering av miljöhänsyn samt det preventiva arbetssätt som är själva andemeningen i besluten från Rio. I detta sammanhang kan bistånd spela en viktig roll. Vårt ansvar som biståndsgivare är överhuvudtaget stort att se till att vi överför sådant kunnande och sådan teknik som är långsiktigt hållbar, dvs. som inte medför svåra skador för miljön och naturresurserna.
Det förslag till reglering som vi diskuterar i dag syftar till att se till att EU i sitt bistånd helt och fullt integrerar miljöhänsynen i verksamheten. På sikt är naturligtvis målsättningen att denna typ av integrering, eller mainstreaming som det kallas för, sker helt automatiskt, dvs. utan speciella anslag eller program. Än så länge återstår emellertid mycket att göra för att utveckla metoder. Inte minst måste kunskapen och kompetensen både inom kommissionen och hos mottagarländerna ökas.
Jag har haft ansvaret för förberedelserna inför denna andra behandling. Mitt arbete bygger naturligtvis mycket på erfarenheterna från och det arbete som gjordes inför första behandlingen. Parlamentet lade då fram ett stort antal ändringsförslag, av vilka ungefär en tredjedel har accepterats av rådet inför denna andra behandling. När jag har analyserat situationen har jag framför allt identifierat tre fyra frågor som jag anser att vi i parlamentet bör försöka få ändringar till stånd för jämfört med rådets förslag. För att nämna de viktigaste frågorna gäller det för det första budgetens storlek. Det gäller vidare sättet för hur verksamheten styrs, och det gäller hur regelverket skall tolkas, dvs. att det inte bara skall gälla u-ländernas verksamhet, utan naturligtvis också känneteckna vår egen verksamhet inom EU. Det innebär inte att andra frågor som väcktes i första behandlingen inte är viktiga, men det innebär att vi bör koncentrera oss på dem som är viktigast. Dessutom bör vi i intresset att komma överens med rådet se till att vi så mycket som möjligt släpper det som är av mindre betydelse.
Jag kan glädjande konstatera att i de informella samtal som har ägt rum har budgetbeloppet avsevärt kunnat höjas, nämligen från föreslagna drygt 50 miljoner euro till drygt 90 miljoner euro. Det är, tycker jag, vilket även framgår av ändringsförslag 11, något som vi bör stödja. Vad gäller giltighetstiden för denna reglering anser jag att det inte finns någon anledning att i dag en gång för alla binda sig. Jag tycker att rådets förslag är acceptabelt, eftersom en utvärdering kommer att äga rum inom fyra fem år. Då kommer frågan under alla omständigheter tillbaka till parlamentet.
Slutligen vill jag nämna en fråga som det har rått och fortfarande råder olika uppfattningar om. Det gäller det så kallade kommittéförfarandet, dvs. hur själva implementeringen av detta regelverk skall se ut. Vad gäller det är jag av den uppfattningen att vi skall försöka komma ifrån en ordning som innebär att medlemsländerna själva direkt petar och detaljstyr i själva implementeringen. De skall vara med och bestämma ramverk och regler, men överlåta åt kommissionen att genomföra själva projektet. Vad gäller det har vi under behandlingens gång föreslagit en så kallad split comitology, vilket då skulle kunna tjäna ett utmärkt syfte. Jag hoppas att det vid omröstningen också kommer att bli parlamentets förslag.
Får jag bara be om ytterligare en sak. Det är så att vi skulle behöva ytterligare konsultationer. Därför hemställer jag redan nu att omröstningen kan äga rum på onsdag.

Zimmerling
Herr talman, det handlar för närvarande om en särskilt viktig förordning om man betänker att det inte längre kan heta: "Vi förstör miljön" - det har vi gjort alldeles för länge - utan att det redan snart sagt måste heta: "Miljön förstör oss!" Nu är det vår uppgift att motverka denna utveckling.
I industriländerna vidtas betydande åtgärder för att bevara och skydda miljön. I utvecklingsländerna behövs det dock fortfarande ett målmedvetet arbete på att en lämplig politik samt lämpliga strategier och projekt som kan motverka ytterligare miljöförstörelse och skona miljön.
Åtgärder vilka tar hänsyn till konsekvenserna av utvecklingsländernas integration i världsekonomin måste genomföras. Ett exempel kan här vara Nigeria, där främjandet av petroleum medför motsvarande belastningar på miljön. Även på detta område måste vi främja bildnings- och utbildningsåtgärder för att i det långa loppet ge hjälp till självhjälp. Förordningens innehåll bör därför stödjas fullt ut, men de finansiella medel som föreslagits av rådet förslår inte alls. Jag vill därför be samtliga kolleger att speciellt rösta ja till ändringsförslag 11, så att man åtminstone får lämpliga finansiella förutsättningar, även om de kommer att stanna kvar på en nivå under de hittillsvarande ansatserna och bara uppgår till runt 13 miljoner euro årligen. På denna punkt måste man tänka på att redan nu bevilja en avsevärd höjning under revideringen av fördraget respektive förordningen.

Rod
Herr talman, mina kära kolleger! Även om det återstår många framsteg att förverkliga, stämmer det att Europeiska unionen alltid har haft en samarbets- och utvecklingspolitik gentemot utvecklingsländerna, och jag tror att man i den måste integrera miljöaspekten. Begreppet en hållbar utveckling har verkligen en innebörd i dessa länder, och särskilt i de allra fattigaste, för det är de som oftast lider av stora katastrofer, även de naturkatastrofer som blir allt vanligare i slutet av detta sekel.
Vi har talat mycket om föroreningar, om föroreningarnas effekter, men det ökade antalet naturkatastrofer är något vi har bevittnat i Centralamerika och Venezuela i slutet av förra året och i Moçambique och Madagaskar i dag. Dessa katastrofer beror på stora klimatförändringar som vi inte är främmande inför, eftersom de är orsakade av mänskliga aktiviteter, framför allt i utvecklade länder. Växthuseffekten och skogsskövlingen har också en stor inverkan.
När det gäller denna förordning om miljöaspekterna i utvecklingsländernas utvecklingsprocess, har rådet i stort sett följt de ändringsförslag som vi lade fram och röstade igenom vid första behandlingen. Ur den synvinkeln kan vi inte vara annat än nöjda. Jag skulle ändå vilja insistera på en punkt som rådet avvisade, genom ett förbiseende - åtminstone tror jag och hoppas det - en trots allt absolut grundläggande punkt: samordningen mellan europeiska aktörer och lokala partner, dvs. lokala icke-statliga organisationer, gräsrotsgrupper och de som besitter en traditionell kunskap om att utnyttja den biologiska mångfalden. Inget projekt kommer att bli verkligt effektivt om det inte genomförs i nära samarbete med den berörda befolkningen.
En sista punkt: om vi lyckas med att inrätta utskott för pilotprojekt, tror jag att vi än en gång behöver framföra önskan om att upprätta ett system för överklagande, vilket skall stå öppet för det civila samhället i tredje land i fråga om åtgärder som strider mot legitima sociala angelägenheter.

Korhola
Herr talman! För utvecklingsländerna är nyckeln till utvecklingen deras möjlighet att själva delta i utvecklingen som berör dem själva, både när det gäller att identifiera problemen och att söka lösningar. Eftersom jag varit med i utvecklingssamarbetet har jag lagt märke till att det här tillvägagångssättet under senare år på ett berömvärt sätt ersatt den gamla paternalistiska biståndsideologin, där de så kallade utvecklade länderna tänkte att det är utveckling att man överför vårt levnadssätt till mindre utvecklade länder. Utvecklingssamarbetets nya paradigm betonar partnerskap där den så kallade biståndsgivaren är den lyssnande parten. Ty man måste ha tålamod att låta länderna själva fastställa vad deras problem är och låta dem själva göra upp en plan för att förbättra situationen och själva genomföra lösningen. Biståndsgivarens viktigaste uppgift är att göra sig själv överflödig och se till att arbetet skapar välstånd och aktivitet på platsen.
Kollegan Wijkman har i detta hänseende utarbetat ett bra betänkande där man framhåller detta enda framgångsrika och moraliskt hållbara paradigm. Än så länge tillämpas dock detta tillvägagångssätt på EU:s nivå på ett skandalöst dåligt sätt när det gäller vetenskapliga och tekniska projekt i u-länderna. EU:s ramprogram sträcker sig inte till utvecklingsländerna. Med andra ord kan till exempel nordafrikanska partner inte delta i vetenskapliga och tekniska projekt. Det finns dock ingenting som hindrar dem att forska, men det finns helt enkelt inga finansieringsmöjligheter, ty utvecklingsländerna äger inte tillträde till konsortierna som en part som ansöker om pengar. Varför är det så? Man har ju även utökat Östeuropas möjligheter att delta. Frågan är ännu mera obegriplig när man till exempel tänker på hur vi blir berörda av problemen med ökenspridningen i Nordafrika eller av Medelhavets problem. Vi måste genom finansieringen ge ett ökat ansvar åt lokala forskare, så att man kan bygga upp en utveckling som främjar de lokala intressena och lämnar kvar en verksamhet även när finansiärerna lämnar platsen. Vi måste se till att inte ett enda projekt genomförs utan en insats av lokala forskare.

Scheele
Herr talman! Med föreliggande förordning har Europeiska unionen ett instrument liksom även det rättsliga och politiska ansvaret för att genomföra en integration av miljöaspekterna i utvecklingspolitiken. För det ändamålet är det naturligtvis nödvändigt med ett finansiellt stöd av tillräcklig storlek. Jag ställer mig därför - liksom en av föregående talare - bakom ett godkännande av föredragandens ändringsförslag 11.
Eftersom det när det gäller integrationen av miljöaspekter handlar om ett långsiktigt engagemang är jag principiellt emot att denna förordning skall tidsbegränsas. Argumenten om att befintliga löpande projekt hotas av ett alltför långdraget förhandlande med rådet övertygar mig om motsatsen. Jag tror också att ändringsförslag 9, som syftar till att inlemma det civila samhället vid utbyte av information och genomförande av förordningen, är högst väsentligt; enligt min uppfattning måste nämligen diskussionerna om det civila samhället och diskussionerna om good governments yttra sig inte bara i politiska söndagstal utan även i ett aktivt politiskt genomförande.
Jag ger likaså mitt stöd till föredragandens förslag vad gäller det "delade" kommittésystemet, att de strategiska riktlinjerna blir reglerade inom ramen för ett administrativt förfarande och att de genomförs inom ramen för ett samrådsförfarande.
(Applåder)

Nielson
. (EN) Förhoppningsvis håller vi på att nå slutet av en process som inleddes för ett år sedan i det förra parlamentet. Förutom själva ämnets betydelse så är den här förordningen tillsammans med förordningen om tropiska skogar de första förordningar om utvecklingssamarbete som behandlas i medbeslutandeförfarandet. Så för många av oss är det här en intressant erfarenhet att lära sig av.
Den förra förordningen upphörde att gälla i slutet av år 1999. Sedan början av det här året har kommissionen inte kunnat göra några nya finansiella åtaganden i de här budgetposterna. Det sätter kommissionen och Europa i ett allt svårare läge. Härav vår önskan att slutföra antagandeprocessen inom en snar framtid. I det här sammanhanget har vi stöttat de informella förhandlingarna mellan rådets ordförandeskap och parlamentets föredragande för att komma fram till ett förslag som kunde accepteras av båda parter. De viktigaste skillnaderna har gällt de finansiella referensbeloppen, kommittéförfaranden och förordningens giltighetstid. Jag skulle helt kort vilja kommentera var och en av dessa frågor.
När det gäller finansiella referensbelopp så accepterar vi de kompromissförslag som lagts fram i ändringsförslag 11. Kommittéförfarande:
Vår ståndpunkt har varit att förespråka ett rådgivande förfarande hellre än ett förvaltningsförfarande för förvaltningen av den här förordningen i enlighet med rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 i vilket det står: "I det avseendet bör förvaltningsförfarandet följas när det gäller förvaltningsåtgärder såsom de som gäller för tillämpningen av den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken eller genomförandet av program med betydande budgetkonsekvenser". Enligt vår synpunkt har det program som skall genomföras i enlighet med förordningen inte några betydande budgetkonsekvenser och motiverar därför inte heller ett förvaltningsförfarande, ett rådgivande förfarande verkar lämpligare.
Med tanke på rådets åsikter i det här ärendet och för att undvika förlikning så stöder vi det kompromissförslag som lagts fram av parlamentet för ett delat kommittéförfarande varvid beslut om strategiska riktlinjer för den verksamhet som skall finansieras skulle behandlas enligt förvaltningsförfarandet medan godkännande av det begränsade antalet projekt över två miljoner euro skulle behandlas enligt ett rådgivande förfarande. Därför stöder kommissionen, i princip, ändringsförslag 16 men föredrar ordvalet i ändringsförslag 19, 20 och 21.
När det gäller förordningens giltighetstid så har vår ståndpunkt varit att stödja en obegränsad giltighetstid beroende på periodisk granskning efter utvärderingar. Vi är dock medvetna om att om en obegränsad giltighetstid skulle godkännas här så skulle det oundvikligen leda till en förlikningsprocess. I det sammanhanget anser vi att den giltighetstid på sju år som föreslagits av rådet är lämplig och därför, för att undvika förlikning, stöder vi inte ändringsförslag 18, i vilket förordningens giltighetstid är obegränsad.
Den sista viktiga gemensamma frågan för det här direktivet och direktivet om tropiska skogar är ändringsförslagen angående bankgarantier. Vi delar parlamentets åsikt att kommissionen inte bör ställa upp några byråkratiska hinder för vissa icke-statliga organisationers tillgång till finansiering från gemenskapsfonder. Av det här skälet fattade kommissionen i juli 1999 beslut om att endast begära bankgarantier för förskottsbetalningar över en miljon euro. Därför har problemet, i stor utsträckning, lösts. Vidare anser kommissionen att sådana frågor bäst behandlas horisontellt i stället för genom särskilda förordningar. Av dessa skäl stöder inte kommissionen ändringsförslag 10 om bankgarantier.
Återstående ändringsförslag för miljödirektivet kan indelas i två kategorier: å ena sidan ändringsförslag som gäller en omformulering av den föreslagna aktens räckvidd eller dess medel för ingripande och å den andra ändringsförslag om förvaltningen av den verksamhet som skall finansieras, särskilt ekonomiska aspekter. Med avseende på de här två typerna av ändringsförslag intar kommissionen följande ståndpunkt. I syfte att hitta en kompromisslösning som skulle göra det möjligt att undvika förlikning kunde kommissionen stödja ändringsförslag 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 och 8, även om den anser att dessa inte tillför särskilt mycket till texten som helhet. Om man läser den gemensamma ståndpunkten noga så kan man se att de flesta tankar bakom dessa ändringsförslag beaktats men i enlighet med förordningens struktur.
Den andra typen av ändringsförslag innebär större problem för kommissionen, vilken därför inte kan stödja dem: ändringsförslag 9 - samordning med lokala partner, som den formulerades i betänkandet - kan kommissionen inte stödja, inte på grund av att den inte håller med om principen utan därför att artikeln i fråga ligger inom ramen för fördraget och endast gäller samordning med medlemsstater.
I ändringsförslag 12 föreslås en höjning av tröskelvärdet för inlämnande av projekt för övervägande av rådet från 2 miljoner euro till 5 miljoner euro. Med tanke på att de flesta projekt redan ligger under 2 miljoner euro så anses det här ändringsförslaget inte vara relevant. Dessutom är vi oroliga för att ett antagande av det skulle leda till en förlikningsprocess. Därför stöder kommissionen inte detta ändringsförslag.
Ändringsförslagen om upphandling och marknadstillträde - ändringsförslag 13 och 14 - skulle innebära ett avsteg från noga avtalade standardformuleringar. I alla fall anser kommissionen, liksom när det gäller bankgarantier, att det inte är lämpligt att sådana frågor åtgärdas genom särskilda bestämmelser i förordningar utan hellre på ett horisontellt sätt.
Vi motsätter oss ändringsförslag 15, om inrättandet av en miljöövervakningsenhet, eftersom det här enligt vår åsikt mer är en fråga som rör kommissionens inre organisation och som inte bör tas upp genom en förordning. En sådan enhet är faktiskt redan verksam, men vi avser att förstärka den ytterligare.
Avslutningsvis så stöder vi inte ändringsförslag 17 eftersom det inte överensstämmer med vanliga regler eller formuleringar för förordningar och därför betraktas som överflödigt.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Jag ber föredraganden att han, om han önskar ajournering, begär det vid omröstningen. Vår tjänsteenhet meddelar att det då kommer att vara möjligt.

Hållbar förvaltning av skogar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0043/2000) av Bouwman för utskottet för regionalpolitik, transport och turism...
(Herr Bouwman avbröt talmannen.)
Bouwman. (DE) Herr talman! Jag tror att det är felaktigt. Det finns ett betänkande till före det. Jag skulle gärna tala nu direkt, men ett annat betänkande ligger före.
Talmannen. Tack så mycket, herr kollega, redan i början av debatten visste jag varför jag var så glad att se er här i kammaren. Jag ber om ursäkt, akterna har hamnat något i oreda här. Sådant händer ibland under nattsammanträdenas hets. Glöm vad jag sade tidigare. Vi börjar om från början.
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0048/2000) av Fernández Martín för utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt (12487/1/1999 - C5-0014/00 - 1999/0015(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder för att främja bevarande och hållbar förvaltning av tropiska skogar och andra skogar i utvecklingsländerna.

Fernández Martín
. (ES) Herr talman! Vi inleder med denna debatt, som kommissionär Nielsen sa - de nya befogenheter utskottet för utveckling och samarbete har när det gäller medbeslutandet. Den förordning som vi diskuterar i dag har till syfte att fastställa åtgärder för att främja bevarande och en hållbar förvaltning av tropiska skogar i utvecklingsländerna på ett sådant att nödvändiga ekonomiska resurser för att upprätthålla och låta de insatser och projekt fortskrida som satts i gång, sedan förordning nr. 3062 antogs, kan garanteras. Förordningen gäller till december 1999.
Detta är det finansiella instrument med hjälp av vilket unionen kan uppfylla sina åtaganden enligt konventionen om biologisk mångfald, ramkonventionen om klimatförändringarna och konventionen om kampen mot ökenutbredningen. I alla dessa påvisas att det är nödvändigt att stödja utvecklingsländerna i sökandet efter lösningar på deras problem med skogarnas resurser.
Mellan 1990 och 1995 förlorades över 56 miljoner hektar skog fördelat på ojämnt sätt. Det påverkade särskilt utvecklingsländerna på ett mycket speciellt sätt, som en konsekvens av ökningen av jordbruksmarken, byggandet av infrastruktur eller beroende på naturkatastrofer eller bränder.
Vi står således inför ett problem av en oerhörd storlek, inte bara för utvecklingsländerna utan för hela planeten och för alla levande varelser som bor på den. Detta problem har parlamentet redan uttalat sig om i en första behandling i slutet av förra lagstiftningsperioden den 5 maj 1999. Sedan dess har det förts en lång och inte alltid lätt förhandling i rådet, som inte kom fram till en gemensam ståndpunkt förrän i december 1999, och mellan rådet, kommissionen och parlamentet för att uppnå nödvändig konsensus, vilken är avhängig av antagandet av en budget som innebar begränsningar i flera aspekter. I synnerhet på grund av nödvändigheten att avsätta medel för att sätta igång den särskilda planen för återuppbyggandet av Kosovo.
Parlamentet antog i den första behandlingen totalt 34 ändringsförslag som rådet i sin gemensamma ståndpunkt helt eller delvis anslutit sig till i 18 fall. Resterande 16, vissa av dem, särskilt ändringsförslag 5 och 6, härrör inte längre från det interinstitutionella avtalet om budgeten år 2000. Den diskussion och förhandling vi fört med rådet och kommissionen har kretsat kring tre frågor: budgeten, tidsplanen och kommittéförfarandet.
Föredraganden vill särskilt visa på den kraft och flexibilitet alla visat för att närma sig varandras positioner när det gäller budgeten. Från en utgångspunkt med en tilldelning av 9 miljoner euro i budgetpost B7-6201, vilket skulle innebära totalt 73 miljoner euro för hela perioden, har vi nått en överenskommelse som innebär att 249 miljoner euro kan disponeras för sju år framöver, räknat från de 30 miljoner euro som redan förutsetts i budgeten för år 2000. Utifrån denna budgetöverenskommelse - vilken implicit innehåller en överenskommelse om tidsplanen - har skiljaktigheterna centrerats kring kommittéförfarandet som beror på historiska positioner från parlamentets och rådets sida, vilket jag, enligt mitt sätt att se det - och för att inte insistera på de problem som visat sig i Wijkmans inlägg - tror borde granskas i en framtid i ett interinstitutionellt avtal för att underlätta och göra det parlamentariska lagstiftningsarbetet lättare och mer lättflytande.
Jag vill avsluta med att begära kammarens stöd för ändringsförslag 1, 7, 9, 10, 11 och 12 och att övriga ändringsförslag röstas ned eftersom de, om de röstas igenom, skulle bryta den överenskommelse som nåtts i diskussionen mellan kommissionen och rådet. Det skulle göra det nödvändigt att inleda hela förlikningsförfarandet, vissa insatser och projekt som skall genomföras skulle paralyseras och det skulle utan tvivel orsaka allvarliga problem för den politik vi vill föra för att bibehålla och återskapa de tropiska skogarna.

Scheele
Herr talman! Jag vill ge föregående talare, tillika föredraganden, Fernández Martín, rätt på många punkter i hans betänkande. Det är framför allt mycket viktigt att i alla budgetposter ta upp vilka motsvarande finansiella resurser som finns i dessa budgetposter. Liksom i samband med det förra betänkandet är jag ej nöjd med tidsbegränsningen, men med hänsyn till åtskilliga hotade projekt är det ett bra argument för att vi så snart som möjligt skall kunna nå en överenskommelse med rådet.
Jag är överens med föredraganden, på samma sätt som i Wijkmans betänkande, beträffande split comitology, alltså strategiska riktlinjer med ett administrativt förfarande samt ett rådgivande utskott för genomförandet av uppgifterna. En viktig punkt för mig är att man i de olika ändringsförslagen - t.ex. i ändringsförslag 2 och ändringsförslag 4 - understryker skogsbefolkningens och den indianska befolkningens aktiva deltagande. Jag tror att det är något verkligt viktigt, framför allt när det är tal om hållbar förvaltning av tropiska skogar och andra skogar i utvecklingsländerna.

Kreissl-Dörfler
Herr talman, herr kommissionär, herr kollega Martín! Ni har mycket tydligt redogjort för vad ert betänkande handlar om. Tack för det. Men samtidigt vet vi att det inte är alla projekt som får ett så fruktbart resultat som vi skulle önska. Därför är det desto viktigare för oss att den berörda befolkningen på platsen, samt även olika lokala grupper, engageras redan i inledningen av planeringsskedet; då kan de bidra till utformningen av projekten och säkra en ekologisk, social samt kulturell långsiktighet för dessa projekt, vilka ju skall finansieras av oss.
Det är inte alltid - det vet vi också - som man respekterar intressena hos de lokalt verksamma människorna, i stället underordnas och offras dessa intressen ofta åt andra gruppers ekonomiska intressen, till exempel de multinationella skogsbolagens. Jag skulle kunna berätta mycket om hur sådana grupper företräds i Brasilien; för en sak står klar: Frågan om de tropiska skogarna överhuvudtaget kan utnyttjas utan att de på lång sikt tar skada har fortfarande inte fått någon tillfredsställande lösning. Just på detta område bör bidragen från kommission och råd ej skäras ned, ty det skulle snarast få en kontraproduktiv effekt.
Om man nämligen fortsätter som hittills med skövlingen av skogarna, blir människorna på platsen de första att lida nöd; i andra hand blir det vi alla på jordklotet, för man kan ju redan konstatera dramatiska förändringar av klimatet. Det är också av stor vikt för oss att projekten kan fortgå utan avbrott. Vad vi kräver av exempelvis rådet är ju inte några fordringar som är gripna ur luften, och jag tror att det under en skickligt genomförd förhandling måste vara möjligt att genomföra ett och annat; för betingelserna är ju inte omöjliga att uppfylla. I övrigt kan vi bara ansluta oss till kollegan Fernández Martíns betänkande; också det som kollegan Scheele och de andra sade fångar exakt de föreställningar vi har. Tack så mycket för den storsinta tidsskänken till mina kolleger.

Mathieu
Herr talman, kära kolleger! Tillståndet i de tropiska skogarna är i dubbel mening bekymmersamt. Utarmningen är inte bara kvantitativ, utan också av kvalitativ art. Vår planets biologiska mångfald står på spel. Kommissionen har därför agerat på ett lämpligt sätt genom att föreslå en ny förordning från rådet om tropiska skogar, och jag skriver helt och hållet under på innehållet i de ändringsförslag som lagts fram av föredraganden. Jag vill hedra hans utomordentligt relevanta arbete. Han pekar på intressanta perspektiv som jag skulle vilja vidareutveckla på vissa punkter.
Det förefaller mycket viktigt att fundera över förordningens tillämpningsområde. För det första bör projekten vara mer inriktade på ett återställande av de tropiska skogarna. Rådets förordning från 1995 var kanske alltför koncentrerad på skyddet av tropiska skogar och inte tillräckligt på en uppvärdering av deras produktiva potential. Dessutom bör kommande gemenskapsåtgärder beakta samtliga aspekter av ett hållbart skogsbruk. Detta innefattar en respekt för de ursprungsbefolkningar som är beroende av skogarnas ekosystem. Vi får inte förlora det faktum ur sikte att det ligger stora hinder i vägen för de sårbara befolkningarnas nödvändiga deltagande: skogsområdena i fråga är ofta drabbade av oroligheter och konflikter liksom de negativa bieffekterna av turismen, som ofta presenteras som en mirakellösning, och slutligen tillämpas knappast lokala skogslagar, i den mån sådana existerar.
Visst finns det skogar som är undantagna alla former av produktionsverksamhet, men det finns också de som fortfarande har en ekonomisk funktion. Det gäller våra skogar inom Europeiska unionen, och, kära kolleger, jag frågar er, vilket stöd gav gemenskapen till de europeiska skogar som förstördes av stormen i december förra året? Hur det går för detta betänkande kommer vi säkert att få se, men vi behöver också inrätta en verklig gemenskapspolitik för ett bevarande och en hållbar förvaltning av skogarna.

Nielson
. (EN) Jag behöver knappast betona vikten av de tropiska skogarnas betydelse på global nivå med tanke på deras effekt på klimatmönster, den stora del av världens biologiska mångfald som ryms i dem och naturligtvis deras betydelse för miljoner människors livshållning i utvecklingsländer - ved för bränsle är ett tydligt exempel. Av dessa och andra skäl förväntar sig Europas medborgare med rätta att gemenskapen skall stödja åtgärder för att bevara de tropiska skogarna och förvalta dem på ett hållbart sätt.
Jag säger tropiska skogar men något av det nya i den här förordningen jämfört med den förra är att förordningens räckvidd nu täcker alla utvecklingsländer och därför nu omfattar länder som Sydafrika, Kina samt Medelhavsområdet och Mellanöstern. I förordningen hänvisas också speciellt till den inhemska och skogsberoende befolkningen och behovet av att hänsyn skall tas till könsfrågor. Vi har just diskuterat miljöförordningen och de kommentarer jag gjorde angående ett antal horisontella frågor kan också i stor utsträckning tillämpas för skogsförordningen. Av det skälet skall jag fatta mig kort.
Med hänsyn till de ändringsförslag som tagits upp i betänkandet av Fernández Martín, är kommissionens ståndpunkt i de viktigaste horisontella frågorna följande. Finansiella referensbelopp: kommissionen godtar kompromissen 249 miljoner euro under en sjuårsperiod som förslås i ändringsförslag 9. Kommittéförfarande - kommissionen stöder i princip ändringsförslag 11 men föredrar ordvalet i ändringsförslag 13, 14 och 15. I ändringsförslagen föreslås ett delat kommittéförfarande med årliga riktlinjer och prioriteter behandlas i enlighet med ett förvaltningsförfarande medan rådet skulle undersöka projekt över två miljoner euro i enlighet med ett rådgivande förfarande.
Förordningens giltighetstid: för att undvika förlikning stöder kommissionen inte ändringsförslag 12, i vilket en obegränsad giltighetstid föreslås för förordningarna. Vi anser att den sjuårsperiod som rådet föreslagit är en godtagbar kompromiss.
Bankgarantier: kommissionen stöder inte ändringsförslag 8 om bankgarantier av skäl som förklarats tidigare. Vi är emot särbestämmelser i särskilda budgetposter eftersom det motverkar vårt gemensamma mål, nämligen att förenkla de administrativa förfarandena och göra dem enhetliga. Dessutom anser vi att frågan till stor del har lösts genom ett beslut av kommissionen 1999.
När det gäller övriga ändringsförslag så är vår ståndpunkt följande.
Kommissionen välkomnar och stöder ändringsförslag 7 och 10. Ändringsförslag 4 anses godtagbart. Vi stöder inte ändringsförslag 2, 3 och 6 eftersom vi anser att dessa idéer beaktats på andra platser i förordningen efter förstabehandlingen. Därför skulle vi, för att få en klar och koncis lagstiftning, föredra att dessa ändringsförslag tas bort. Ändringsförslag 1 stöder vi inte eftersom det enligt vår åsikt tillför mycket litet av extra värde. Med tanke på rådets negativa ståndpunkt angående det här ändringsförslaget skulle kommissionen föredra att det tas bort. Slutligen stöder vi inte ändringsförslag 5, eftersom orden "allvarliga tvivel" anses vara för subjektiva, vilket gör det svårt att genomföra förordningen. Dessutom omfattas syftet med det här ändringsförslaget, nämligen att undvika projekt med negativa sociala, kulturella eller miljömässiga effekter även i artikel 4.5.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär Nielson!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester
Talmannen
Nu, herr kollega Jarzembowski, följer den avgörande vändningen!
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0043/2000) av Bouwman för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (11195/1/1999 - C5-0251/99 - 1998/0249(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester.

Bouwman
. (NL) Herr talman, fru kommissionär! Vi diskuterar här ett direktiv som är mycket bra och mycket hårt. De senaste veckorna har vi talat om katastrofen med Erika. I det sammanhanget tänktes diverse kortsiktiga åtgärder ut med avseende på dubbla väggar, på kontroll, på kontroll av kontrollorgan och så vidare. Om vi tittar på oljeföroreningar i havet till följd av sådana här olyckor så gäller det cirka tre procent, totalt sett. Dubbelt så mycket kommer från normal driftsverksamhet på båtar. Inte bara det. Om vi ser på våra stränder så ser vi till exempel i Nederländerna, men det gäller också för andra länder, att 49 procent av det skräp som spolas i land kommer direkt från havet. Endast 15 procent kommer från turister, och en stor del är till och med omöjligt att förklara men det kommer naturligtvis också någonstans ifrån.
Kort sagt, det här direktivet är mycket viktigt eftersom de ekonomiska skadorna är stora, eftersom kvaliteten på den mycket viktiga livsmiljön för fåglar, fiskar, och så vidare blir sämre. Det handlar kort sagt om vår livsmiljö. Om motiven bakom det här direktivet behöver jag inte orda mera. Om direktivets kvalitet kan jag bara uttala mig i positiva ordalag gentemot kommissionen. Ändå fanns det i första behandlingen en hel del ändringsförslag och de står parlamentet helt bakom. Jag tror det är arton stycken. En stor del av dessa har godkänts men några av mindre betydelse har inte godkänts. De kommer väl tillbaka på ett eller annat sätt. Jag skulle dock vilja koncentrera mig på en mycket viktig punkt.
I hela unionen är vi överens om att det måste göras något om haven förorenas. Jag hänvisar återigen till Erika men även till andra fall. Vi är också ense om att principen om att förorenaren betalar skall gälla.
I det aktuella betänkandet finns ett ändringsförslag där det handlar om att inte tillåta alla typer av kostnadssystem i Europeiska unionen, eftersom vissa kostnadssystem för mottagningsanordningar i hamn inte är rättvisa för det som behövs för att hålla vår miljö ren. Det finns ingen ekonomisk stimulans i det. Jag skall förklara med ett exempel.
I de södra medlemsstaterna gäller egentligen en princip om direct costing, det vill säga att förorenare som tar in sitt avfall till hamnen betalar men de förorenare som inte tar in det till hamnen förorenar utan att betala för det.
I de norra medlemsstaterna har man ett system där åtminstone den ekonomiska delen är annorlunda. Alla betalar, vare sig de slänger det i sjön eller för in avfallet till hamnen. Dessutom innehåller systemet en sorts ekonomisk stimulans för att på ett eller annat sätt bidra till att avfallet lämnas in. Det finns erfarenheter av det här, vetenskaplig forskning har gjorts och det verkar fungera.
Det är ett av skälen till att parlamentet håller fast vid sin ståndpunkt på den här punkten och även det utskott som jag nu är föredragande för håller fast vid att hantera en viss procent indirekta kostnader som skall inkluderas i hamnavgiften.
Det är egentligen det vi satsar på. Att procentsatsen borde vara 90 procent, det är en sak. Den skulle också kunna vara 75 procent, men det måste i alla fall finnas en botten i den. Den botten måste vara ganska hög. Annars återfaller vi till en mångfald av system och måste vi så att säga vänta i flera år innan vi lärt oss den läxa som vi egentligen kan redan nu. Jag skulle alltså vilja övertyga var och en om att det av det skälet är klokt att välja ett system där de indirekta kostnaderna på ett eller annat sätt inkluderas i hamnavgiften. I kommissionens förslag så kan ett land gå till 0,01 procent av indirekta kostnader om det vill. Jag är rädd för att man i praktiken skall välja att göra just det. Det är också den viktigaste punkt som vi kommer att diskutera den närmaste tiden.
Det finns många andra saker också. På en hel del punkter har vi kommit överens. Jag tror också att vi klarar av det här. Det här är emellertid själva kärnpunkten och jag ville fästa var och ens fullständiga uppmärksamhet på den.

Jarzembowski
Herr talman, fru vice talman, kära kolleger! Först vill jag framhålla att vi har haft en bra debatt i båda behandlingarna. Jag vill tacka föredraganden Bouwman så mycket för att han tagit på sig dossieren och redogjort för den på ett bra sätt. I tre frågor är vi överens med rådet.
För det första: Varje europeisk hamn måste bygga upp ändamålsenliga mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall, om de inte redan har gjort det. Sådana måste finnas. För det andra: Alla fartyg, oavsett flagg, måste ta hand om sitt eget avfall. För det tredje: Kostnaderna skall bäras av fartyget. Om detta är vi överens.
Vi vill nämligen gemensamt åstadkomma ett system med vilket det förhållandet kan undvikas att det finns ekonomiska incitament för att slänga avfallet i havet. Dels vill vi skydda flora och fauna och dels har vi många kuster där det både finns turister som vill ha det trevligt och ett tvång att skapa arbetstillfällen. Detta innebär att vi skall ha ett effektivt system.
På vilka punkter skiljer sig vår uppfattning från rådets, bortsett från sådana småsaker som att vi vill undanta museifartygen från byråkratiska föreskrifter, och att vi är något striktare vad gäller stora fiskfångstfartyg och sportbåtar? Den verkligt avgörande skillnaden är frågan om hur man skall göra för att lasta över kostnaderna för avfallshanteringen till fartygen. Kollegan Bouwman har ju redan talat om det. Man har erfarenhet av två olika system: ett i Östersjöområdet - och det är då inte fråga om ett enskilt lands erfarenhet utan om hela Östersjöregionens - som går ut på att om man täcker en stor del av kostnaden för avfallshanteringen via de allmänna hamnavgifterna, så bortfaller incitamentet att göra sig av med det fartygsgenererade avfallet i havet. Om man ändå har betalt för omhändertagandet så kan man lika gärna göra det i hamnen.
Det andra systemet är byggt på principen om att förorenaren betalar: Den som medför fartygsgenererat avfall i land måste betala extra för det. Detta andra system har visat sig vara ineffektivt, för vad beror det på att Medelhavet är så smutsigt? Det beror på att principen om att förorenaren betalar inte fungerar till följd av bristfällig kontroll. Därför har utskottet med bred majoritet sagt - dock ej med någon överväldigande majoritet, alldeles strax kommer företrädare för minoriteten att få yttra sig - att man, liksom parlamentet i stort i första behandlingen utan konkurrens ansåg no special fee-systemet vara det bästa systemet, eftersom det så att säga ger fartygen ekonomiskt incitament att inte lämpa skräpet överbord i havet, utan i stället göra sig av med det i ändamålsenliga mottagningsanordningar i hamn.
Det är den avgörande frågan. Vi är villiga att komma överens med rådet. Men hittills har rådet avvisat varje seriöst anlagd överenskommelse med oss. Jag vädjar därför till kammaren att ge sitt stöd till vårt förslag, i enlighet med vilket väsentliga delar, upp till 90 procent, måste täckas via de allmänna hamnavgifterna. För då får vi möjlighet att komma överens med rådet under förfarandet i förlikningskommittén, oavsett om det blir till 75 procent eller några andra villkor. Det är också bakgrunden till min begäran till kommissionen: Fru vice talman, betänk noga vilken sida ni väljer. Jag tror att det är bättre att ha ett effektivt system, för miljöns skull och för att turistindustrin skall blomma på lång sikt i många länder i gemenskapen. Stöd alltså vårt system med no special fee. Kanske kan vi sedan i förlikningsförfarandet nå en förnuftig kompromiss med rådet.

Piecyk
Herr talman! Det gläder mig att det just är ni som leder den här debatten, jag vet ju att ni som bayrare alltid har ett öppet öra för hamnarna och havet, och jag vill tacka föredraganden Theo Bouwman för hans arbete samt för samarbetet med oss inför omröstningen i morgon. I morgon kommer det att handla om flera saker. För det första vet vi att transporten av människor och varor med fartyg i jämförelse med andra fortskaffningsmedel är det mest miljövänliga. Samtidigt vet vi att fartygen i betydande grad medverkar till nedsmutsningen av haven genom avfall, lastrester och oljeslam. Fartygsbränslet är nu en gång för alla tjockolja, och vi vet att 1-3 procent av denna tjockolja blir kvar i form av oljeslam, som på klassiskt manér kastas i havet.
Vi är väl överens om att fartygen skall vara tvungna att göra sig av med avfalls- och restämnen i hamnarna. Av det följer följande, och i själva verket kan ingen annan logik gälla: Huvudregeln för rena hav är att det inte längre får löna sig att illegalt göra sig av med avfall mitt ute på havet. Det är om detta det handlar, och det är också framför allt detta vi har debatterat.
I januari förde vi en mycket utförlig debatt med er, fru kommissionär, om följderna av Erika-katastrofen. Vi sammanförde ännu en gång alla aspekter angående fartygssäkerhet och rena hav. Även vad detta direktiv beträffande mottagningsanordningar i hamn för lastrester är det fråga om hur vi kan göra haven renare. Som upplysning kan jag nämna att vi vet att endast i Nordsjön gör man sig årligen av med 70 000 m3 i smuts på ett illegalt sätt; vi vet å andra sidan att högst 5-10 procent av fartygen följer det ordinarie sättet, nämligen att tömma avfallet i hamnarna.
Denna skandal kan inte heller från rådets synpunkt accepteras. Även rådet menar ju att alla hamnar måste ha motsvarande mottagningsanläggningar och därmed också utrustas med sådana. Konflikten rör sig numer om frågan: Hur skall detta betalas? Parlamentet sade i sin första behandling med bred majoritet att fartygen måste lämna ett stort bidrag, minst 90 procent. Detta skiljer sig från rådets uppfattning, som säger oss att det räcker om fartygen måste lämna ett visst bidrag. Dock ett bidrag kan ju också bestå i en halv euro, och det skulle i detta fall vara alldeles för litet. Då blir det inga förändringar. Inget ekonomiskt tryck skulle få fartygen att ändra sitt beteende.
Det är nödvändigt med en avfallshanteringsavgift för alla fartyg, oberoende av om de faktiskt tar anläggningarna för avfallshantering i anspråk, dvs. det ekonomiska incitamentet för att göra sig av med avfallet till havs måste försvinna, något som har visat sig vara möjligt i Östersjön med hjälp av Helmkom-avtalet, ett no special fee-system. Det som fungerar där borde också kunna fungera för övriga europeiska hav; det är faktiskt inte bara fråga om miljön, utan det handlar om renare farvatten, om turism samt - vilket är avgörande - även om neutrala konkurrensvillkor vid sidan av miljöfrågan. Alla fartyg i hamnarna måste kunna följa samma betingelser, och det är endast om parlamentet, rådet och kommissionen tillsammans skapar sådana betingelser som de neutrala konkurrensvillkoren för hamnar och fartyg kan återupprättas.
Det handlar också om unionens och särskilt parlamentets trovärdighet. Jag tror att människorna är trötta på att alltid få höra talas om ett ständigt hyckleri från Europa och ministrarna, som i exemplet Erika. Det kommer upp olja på stränderna, och sedan dyker vissa politiker och ministrar upp, de tar en liten hink och hjälper till med uppröjningsarbetet, men 14 dagar senare när ett tufft direktiv står till debatt har man redan glömt gårdagens goda ord. Vi kommer inte att kunna undvika olyckor med hundraprocentig säkerhet, men vi kan utforma så bra försiktighetsåtgärder som möjligt. För det ändamålet är detta konsekventa direktiv ett viktigt steg på vägen.
Likaså är det min förhoppning att de liberala kollegerna till i morgon kanske kan fundera på om de inte - av skäl som rör parlamentets identitet - på samma sätt som i första behandlingen också kan medverka i denna andra behandling; ty förlikningsförfarandet kommer vi hur som helst att tvingas gå igenom, och då får vi se i vilken mån rådet vill ändra sig. Jag tror att vi av miljö- och konkurrensskäl liksom även på grund av att vi för två månader sedan, i januari, faktiskt beslutade om att vi med en bred majoritet skulle utfärda dessa förslag i morgon, så som vi debatterade dem i utskottet.

Sterckx
Herr talman, fru kommissionär, herr föredragande! Grattis till ert betänkande! Ni sade det alldeles nyss: vi behöver verkligen det här direktivet. Det är ett bra direktiv. Hamnarna måste ha en mottagningsanläggning. Äntligen kommer det kontroller. Medlemsstaterna måste också vidta sanktioner om någon inte följer reglerna. Det är mycket viktigt. Det är bra för miljön. Redan nu sker det investeringar inför det kommande direktivet. I Antwerpen till exempel, inte långt från där jag bor, byggs nu en stor anläggning som man inte hade tidigare. Direktivet fungerar alltså redan i viss mån.
Det finns en punkt, Jarzembowski har också redan sagt det, där våra åsikter skiljer sig. Hur beräknar vi kostnaderna? Principen är, det är vi ense om, att förorenaren betalar. Frågan är om han automatiskt måste betala hela beloppet eller ett mycket stort belopp i hamnavgifter eller antar vi en flexibel reglering som rådet nu föreslår? Vilket innehåller den bästa ekonomiska stimulansen, som ni sade?. Jag har talat med en del personer om det. Ståndpunkterna är olika. Sedvänjorna är tydligen också mycket olika. Till och med per hamn inom samma område hör man olika saker och olika procentsatser. Det finns också hamnar som i sista stund ändrar procentsats, om jag säger så. Jag tror därför att vi som parlament helst inte skall binda oss vid en fast procentsats. Ett flexibelt system på de villkoren, som ni sade, måste gälla en viktig del av kostnaderna. 0,01 är helt klart inte en viktig del.
Det måste också vara uppmuntrande, en flexibel del hålls ju öppen, för människor som arbetar miljövänligt, på villkor att kommissionen håller ett vakande öga över det hela och kontrollerar att systemet fungerar. Om direktivets målsättningar inte uppfylls måste kommissionen ingripa, agera och föreslå ändringar och ser till att systemet verkligen fungerar.
Kolleger! Vi måste i alla fall rädda det här direktivet, behålla det, vi måste se till att vi får det. Jag hoppas att vi inte äventyrar direktivet genom en allt för principiell hållning på en punkt.

Meijer
Herr talman! För inte så länge sedan trodde många att avfall försvinner om man slänger det i havet eller skjuter upp det i rymden. Nu vet vi att det avfallet förr eller senare alltid kommer tillbaka och då ofta i ännu skadligare form. Storskalig förorening av havet och förstörelse av djurlivet genom läckande tankfartyg drar alltid till sig stor uppmärksamhet.
Mycket mindre intresse är det för det faktum att haven varje dag förorenas av vanliga handelsfartyg eller nöjesbåtar. Det är hög tid för så täckande och kontrollerbara regler som möjligt, vilka innebär att fartygsavfall kan samlas in och bearbetas i hamnarna på ett miljövänligt sätt. I det sammanhanget kan vi alla dra nytta av de praktiska erfarenheterna från hamnar i bland annat min hemort Rotterdam.
Naturligtvis är frågan om reglerna kan visa sig vara orättvisa för mindre båtar. För museifartyg och båtar som över ett förhållandevis kort avstånd angör många hamnar och därför måste betala oftare. Jag har fått intrycket att föredraganden sökt den bästa möjliga lösningen och lyssnat väl till kommentarer. Andra lösningar skulle antagligen vara mindre gynnsamma för miljöskyddet och därför kan min partigrupp instämma med det här betänkandet.

Hatzidakis
Herr talman, fru kommissionär! Först vill jag tacka herr Bouwman för hans ansträngningar att sammanjämka de olika åsikterna i kommissionen. Det har inte lyckats helt, men så är det ju väldigt ofta i politiken.
Oavsett hur det förhåller sig med den saken, oavsett hur det slutliga betänkandet blir och vad rådet och parlamentet kommer överens om, kan man förvisso säga att det innebär ett framsteg jämfört med den tidigare situationen. Det är ju meningen att man skall bygga anläggningar för avfallshantering i hamnarna, och jag tror att detta direktiv på ett betydelsefullt sätt kommer att bidra till minskad förorening av haven.
Debatten har visat att det finns en kontroversiell punkt. Det är uppenbart att det finns två system: ett i Nordsjön, det så kallade no special fee-systemet, och det system som gäller i andra hamnar, där fartygen betalar olika summor, beroende på hur mycket de utnyttjar hamnarnas tjänster.
Jag förstår att många kolleger är upprörda över att många befälhavare slänger sitt avfall i havet för att slippa betala avgifter, men jag vill säga att det också finns en annan aspekt. Och den andra aspekten är att hamnarna i de Medelhavsländer som är EU-medlemmar, t.ex. i mitt hemland Grekland, kommer att få svår konkurrens från hamnar i grannländer som inte är EU-medlemmar, eftersom ingenting hindrar de fartyg som trafikerar Medelhavet att lägga till i hamnar i Turkiet eller Nordafrika för att slippa gemenskapshamnarnas höga, gemensamma avgifter, som inte står i proportion till hur mycket tjänsterna utnyttjas.
Jag vill alltså säga att vi har gjort vissa framsteg. Låt oss slå vakt om de framsteg som detta direktiv innebär, dvs. att man kommer att betala avgifter i enlighet med objektiva kriterier. Jag tror att en påtvingad enhetlighet i systemen, utöver problemet med subsidiaritetsprincipen, herr talman, inte skulle leda till de resultat vi förväntar oss, eftersom det ändå finns sätt att kringgå systemet, vilket får skadliga effekter för miljön.

Watts
Herr talman! Varje dag slängs fem miljoner föremål fast avfall överbord från båtar. Det här skräpet driver iväg över havet och spolas slutligen upp på stränder och ger allvarliga skador på miljön och havslivet. Det har till följd att en miljon fåglar och hundratusentals havsdäggdjur och havssköldpaddor dödas varje år. Marpolkonventionen syftar till att förhindra nedsmutsning från fartyg men det behövs verkligen lagstiftning för att se till att konventionen efterlevs. Det är därför som det här direktivet är så viktigt och det är därför som jag är glad att i dag kunna välkomna de framsteg som gjorts i rådet för att nå en gemensam ståndpunkt som tvingar fartyg att deponera sitt avfall i mottagningsanläggningar i hamn.
Jag lovordar även föredragandens arbete, vars engagemang visar känslan och styrkan inom vårt utskott att göra något åt just det här problemet och en stark önskan bland parlamentsledamöter från alla partier att sätta stopp för den här miljökatastrofala verksamheten. Jag välkomnar särskilt hans starka stöd för förslaget om att, för att förbättra förebyggandet av föroreningar och undvika snedvridning av konkurrensen, miljökraven skall gälla alla fartyg oavsett vilken flagg de seglar under och att mottagningsanläggningar skall finnas tillgängliga i alla hamnar i gemenskapen.
Ett område där de brittiska labourledamöterna inte håller med föredraganden är det sätt som principen om att förorenaren betalar skall tillämpas på. Vi stöder verkligen den här principen, men vi anser att den kan tillämpas effektivare om medlemsstaterna får behålla sina befogenheter att inrätta sina egna kostnadssystem i enlighet med de egna förhållandena. I Förenade kungariket till exempel betalar ett fartyg avfallsinsamlaren varje gång det använder mottagningsanläggningen utan att hamnen blandas in och det fungerar bra. Det systemet grundar sig på en överenskommelse bland alla berörda parter, inbegripet hamnar och miljögrupper som till exempel RSPB (Royal Society for the Protection of Birds) och WWF (Världsnaturfonden).
Vi delar dock föredragandens oro att olika kostnadssystem inte skulle leda till större risker för förorening av havet. Det är därför som vi stöder rådets förslag att förstärka revideringsklausulen för att se till att direktivets effekter kontrolleras regelbundet.

Stenmarck
Herr talman! Den som har sett de miljömässiga effekterna av Erika-katastrofen kan inte rimligtvis rösta mot ett betänkande som syftar till att man skall ta hand om oljerester från fartyg. Detta är ett utomordentligt viktigt betänkande.
Det finns anledning att i detta sammanhang understryka att det inte främst är lagstiftning som saknas. Alla EU-länder har undertecknat den s.k. Marpolkonventionen, och Östersjöländerna har dessutom undertecknat Helsingforskonventionen. Båda har till syfte att undvika utsläpp i havet. Däremot gäller det att öka tillgängligheten till mottagningsanordningar, och att skapa en motivering att även använda dem.
Östersjön drabbas varje år av väldigt många oljeutsläpp av mycket varierande storlek; enbart på svenskt vatten handlar det om hundratals per år. Östersjön är också betydligt mer känsligt ur miljösynpunkt än många andra hav. Det är i det perspektivet som vi med dagens beslut ser början till en lösning, där i slutändan alla länderna runt Östersjön kommer att delta, inklusive kandidatländerna Polen, Estland, Lettland och Litauen. Detta är, som jag ser det, ett område där vi har allt att vinna på att samarbeta över alla nationsgränser. Vi kan aldrig någonsin lösa Europas miljöproblem ensamma.
Till sist till dem som av ekonomiska skäl fortfarande tvekar: Fundera på vad den alternativa kostnaden av att rena våra hav skulle vara! Det kommer att komma en tid när vi kommer att möta den typen av krav. Då kommer vi att vara tacksamma om vi har gjort allt som stått i vår makt för att förhindra oljeutsläpp.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Herr talman! Kortfattat skulle jag först vilja uttrycka att jag inte tror att det är någon som tvivlar på att det behövs ett direktiv för att angripa detta problem, som är ett allvarligt problem inte bara för Europa utan för alla världens hav och som därför är i behov av att effektiva och brådskande åtgärder vidtas.
Jag skulle vilja förtydliga att det finns ett antal universella principer och att vi naturligtvis håller med om dessa.
För det första bör alla hamnar ha nödvändiga anordningar för behandling av avfall. För det andra skall den som förorenar naturligtvis betala.
Jag håller med om att det kan finnas skillnader i undantag avseende typ av tankbåtar eller fartygets längd. Men det som man inte kan göra är att sätta igång en strid som i slutändan ger upphov till en snedvridning av konkurrensen i de olika hamnarna och att vi finner att ett antal åtgärder, som teoretiskt vidtas av miljöskäl och som avser skyddet av kuster eller havet, i slutänden ger upphov till en snedvridning av konkurrensen mellan de olika hamnarna.
Därför är det i denna punkt man bör vidta effektiva åtgärder. Om vi inte kan anta en lämplig lösning kommer detta direktiv i slutändan visa sig vara ett totalt misslyckande. Och det enda det kommer att ge upphov till är fördelar för vissa hamnar till förfång för de andra och allt detta beroende på några vackra ord om miljön, men som i sig gömmer en konkurrensstrid mellan hamnarna.
Det logiska skulle t.ex. vara att fastställa en princip om en enda avgift för Europas alla hamnar, en avgift som är exakt lika, som inte kan ge upphov till någon snedvridning av konkurrensen, eller liknande åtgärder. Varje beslut som t.ex. gör det möjligt för staterna att subventionera de olika hamnarna skulle i slutänden ge upphov till snedvridning av konkurrensen och visa sig vara verkningslöst.

De Palacio
Herr talman! Jag delar ledamöternas intresse för haven och dykningen, och också för seglingen, och jag tror att det vi alla här verkligen oroar oss för är hur vi skall kunna garantera rena hav till nuvarande och kommande generationer.
Jag tror att det arbete vi i dag diskuterar är ett stort steg framåt. Av denna anledning vill jag tacka föredraganden, Bouwman, och hela utskottet för regionalpolitik, transport och turism för det noggranna arbete de utfört i hela debatten och i hela handläggningen av detta initiativ.
Som ni vet är kommissionens oro över de marina föroreningarna mycket stor. Inom en snar framtid hoppas jag kunna lägga fram ett första åtgärdspaket för er om en bättre kontroll av säkerheten på oljetankbåtar, åtgärder som jag hoppas att vi tillsammans kommer att kunna driva igenom genom att just använda oss av den dramatiska omständighet som förlisningen av Erika innebar: en dramatisk omständighet som kan ge upphov till att vi denna gång lyckas övervinna vissa mycket konkreta intressen som otvivelaktigt kommer att påverkas av de åtgärder jag snart kommer att föreslå.
Men även om det är sant att olyckor ger upphov till stora problem och stora katastrofer är verkligheten den att det stora flertalet utsläpp inte kommer från olyckor utan helt enkelt från den vanliga rengöringen av vissa båtars innandömen, vilket naturligtvis är en totalt samvetslös gärning.
Därför tror jag att den lagstiftning som föreslås genom detta direktiv täcker flera aspekter som har med överlämnandet av avfall i hamnarna att göra. Det ålägger alla gemenskapshamnar att ha lämpliga anordningar för att ta emot avfall, samt att garantera en planering av avfallets hantering. Detta kommer att övervakas av medlemsstaternas myndigheter.
Å andra sidan ålägger det tankbåtarna att i hamnen överlämna allt avfall som uppkommit, förutom om de har en tillräcklig lagringskapacitet som gör det möjligt för dem att nå fram till nästa etapp, nästa hamn.
Dessutom ålägger det tankbåtarna att meddela vilket avfall som skall lämnas innan de anlöper hamnen och att betala kostnaderna för mottagningsanordningarna. Och det är här vi kommer till problemets kärna. Som redan vissa talare sagt är det här parlamentets och kommissionens ståndpunkter går helt isär.
Jag skulle vilja be ledamöterna att ni i denna fråga godkänner det första förslaget, dessutom med beaktande av att kommissionen kommer att stödja ändringsförslag 16 av Sterckx - senare kommer jag att tala om övriga ändringsförslag. Det är sant att vi inte preciserar vilket procenttal de fartyg som anlöper hamnen skall stå för. Det är sant att vi lämnat utrymme för flexibilitet åt medlemsstaterna, men det är också sant att i teorin är 0,01 även om det är ett tillskott inte nödvändigtvis ett betydande tillskott. Vi kanske skulle införa ordet "betydande" i texten i stället för att fastställa en konkret procentsats.
Jag skulle vilja föreslå en lösning av detta slag och införliva Sterckx ändringsförslag 16 som innebär att det genomförs en granskning som sedan gör det möjligt för oss att, eventuellt, införa ett bestämt procenttal om vi ser att medlemsstaterna inte går framåt när det gäller att göra denna fördelning och att detta överskott av flexibilitet ger upphov till att innehållet i direktivet urholkas. Men jag skulle först vilja försöka ta detta steg framåt och låta ställningstagandet vara flexibelt genom möjligheten att granska det.
Förutom detta vill jag tala om att vi anser att de förslag som läggs är mycket positiva och att vi i direktivets text, med vissa redaktionella förändringar så att gällande internationella och gemenskapstexter, och resten av direktivet, bildar ett sammanhang kan införliva ändringsförslag 1, 2, 3, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14 och 15. Dvs. att vi i praktiken talar om alla ändringsförslag och det vi verkligen inte kan acceptera - och det beklagar jag men har förklarat våra skäl - är ändringsförslag 6.
Jag skulle kunna säga mer men två skäl har redan tagits upp. Målet vi strävar efter är detsamma. Det enda som skiljer oss åt är hur man bäst skall uppnå det. Jag skulle vilja ha stöd för en ståndpunkt som ger större möjligheter, kompletterad - jag insisterar - med ändringsförslag 16 av Sterckx, som skulle ge oss tillräckliga garantier.
Av den anledningen föreslår jag att man istället för "med ett procenttal" eventuellt inför ordet "betydande" vilket naturligtvis gör att vi varken talar om 1 procent eller 5 procent eller 10 procent utan om en betydande siffra.
Tack så mycket herr talman. Jag vill ånyo tacka föredraganden och resten av utskottet.

Talmannen
Tack så mycket, fru vice talman!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Vägkontroller av trafiksäkerheten hos nyttofordon
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0040/2000) av Piecyk för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (11287/1/1999 - C5-0323/99 - 1998/0097(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om vägkontroller av trafiksäkerheten hos nyttofordon i trafik i gemenskapen.

Piecyk
Herr talman! Fru kommissionär, någon gång måste man ändå... ni lyssnar inte när man talar, det är illa. En bra kommissionär skall lyssna. Kan man dra av det från talartiden?
Fru kommissionär, jag vill egentligen bara ge er ett kort meddelande gällande såväl detta betänkande som det föregående. Någon gång måste man ändå bestämma sig, ty förlikningsförfarandet har blivit till något mycket bra efter Amsterdam. Parlamentet gläder sig naturligtvis alltid när kommissionen såsom partner kämpar vid parlamentets sida och inte nödvändigtvis praktiserar en förekommande lydnad gentemot rådet. Jag tror inte att det skall vara nödvändigt i detta fall.
Den här anmärkningen ville jag egentligen göra med avseende på detta betänkande. Talmannen föreläste en synnerligen jobbig rubrik. Herr talman, om ni tillåter talar jag bara om kontroll av lastbilar; det förstod man i både Regensburg och Lübeck och kanske klarar även kommissionen av att ibland använda sig av något kortare rubriker.
För säkerheten i vägtrafiken tror jag inte man kan göra för mycket. Det är vi överens om. Direktivet om kontroll av lastbilar är avsett att lämna ett klart och koncist bidrag till det. Vi kan se tendensen att antalet döda och skadade i trafiken går tillbaka något. Likafullt och dessvärre ökar antalet olyckor där lastbilar är inblandade, såväl vad gäller döda som skadade. Orsakerna till detta är ofta tekniska brister. Det får vi inte acceptera. När allt kommer omkring tillryggalägger en lastbil runt 150 000 kilometer per år. I jämförelse med en personbil i privat bruk är det ofattbara siffror. Med en sådan stark belastning behövs det en hög standard på teknisk säkerhet för vägtrafiksäkerheten, för miljöskyddets och inte minst för den rättvisa konkurrensens skull. Ty en tekniskt låg skötselnivå på lastbilsparken får ju inte bli någon konkurrensfördel, och omvänt får ingen speditör bestraffas om denne håller en optimal teknisk nivå på sin lastbil.
Nu är det uppenbarligen på det sättet att européerna inte är så goda av sig att de klarar sig helt utan kontroll. Detta direktiv försöker med hjälp av ett differentierat kontrollförfarande som sträcker sig intill körförbud att komma till rätta med problemet. Det har rått en hög grad av enighet mellan parlament, råd och kommission med undantag för ett problem - det som gäller sanktionerna. I sin gemensamma ståndpunkt nämnde rådet ej någon reglering. Detta är självfallet dumheter, för har man kontroller så måste det för tveksamma fall finnas påtryckningsmedel i form av sanktioner. Då menade rådet att det möjligen var en felaktig formulering att sanktionerna skulle rikta sig mot medlemsstaterna. Nej, sanktioner bör rikta sig mot speditörerna, mot lastbilsägarna och mot förarna. Det föreligger av den anledningen ett ändringsförslag från min hand gällande ändringsförslag 2, vilket ej tar med begreppet "harmonisering". Detta mot bakgrund av att rådet kommer oss tillmötes i viss mån och att vi i vår tur kan gå rådet till mötes, för detta direktiv är, menar jag, ett förnuftigt steg framåt. Likafullt - och det måste rådet känna till - är det förstås vettigt att medlemsstaterna i rådet förr eller senare röstar om dessa kontroller och påtryckningssanktioner; det vore ju verkligen dumt om exempelvis Finland nästan har ett fängelsestraff för överträdelser och ett sydligt land bara utdömer ett mindre bötesstraff, eller omvänt. Det är inte förnuftigt. Det är inte heller särskilt europeiskt. Därför vill jag gällande förfarandet säga: Ändringsförslag 3 ersätter det i utskottet framröstade ändringsförslag 2. Först i morgon kan omröstning ske om det. Om man kunde meddela detta till presidiet som skall leda omröstningen i morgon vore jag tacksam. Då får vi inget problem med förfarandet.
Först röstar vi alltså om ändringsförslag 3. Som alltså skall ersätta ändringsförslag 2. Det kom vi fram till i utskottet, och då skulle det bli möjligt att snart få igenom denna reglering utan något kostsamt förlikningsförfarande för en i princip bra lösning.

Jarzembowski
Herr talman! Allt viktigt har redan sagts. Låt mig bara försöka bygga en bro till vice talmannen så att hon ändå kan stödja ändringsförslag 3, vilket skall ersätta ändringsförslag 2. Här i kammaren händer det att ledamöter säger: Det är vettigt att skapa enhetliga och stränga trafikkontroller. Men så fort man talar om att harmonisera sanktioner rycker vissa här i kammaren till - till höger likaväl som till vänster, där uppe och där nere. Jag tycker därför att ändringsförslag 3 som Piecyk formulerat i egenskap av föredragande är suveränt. Han har helt undvikit ordet harmonisering. Men han har sagt vad det handlar om. Han har sagt att det inte är hållbart att man i ett land betraktar nyttan av att ett nyttofordon, en passagerarbuss, inte följer säkerhetsföreskrifterna, vilket ju innebär en risk för människor till kropp och själ, som en sak kavaljerer emellan och i ett annat land bestraffar det hårt. Det skulle dock bli nödvändigt med hänsyn till faran för passagerarna liksom även för andra trafikanter.
Därför gäller det här inte frågan om vi är för subsidiaritet eller för centralisering. Det gäller att det inte kan accepteras att vi antar ett gemensamt mål för trafiksäkerheten men att vissa regeringar säger: Nåja, vad gäller straff betraktar vi överträdelser mot trafiksäkerheten som överträdelser mot förbudet att beträda en gräsmatta, medan övriga regeringar har en mer korrekt syn på det. Fru vice talman, den första principen lyder: samma värdering av nödvändigheten att förbättra säkerheten i trafiken. Det andra argumentet är att det i gemenskapen inte får finnas några snedvridningar av konkurrensen. Det finns tydliga exempel på att lastbilarna från ett land i ett visst land utsätts för särskilt stränga kontroller och åläggs betungande sanktioner, stoppas osv., medan man i ett annat land inte bryr sig om detta alls. Detta är den grundläggande skillnaden mellan parlamentet och den gemensamma ståndpunkten: Vi anser att medlemsstaterna i samband med sanktionerna, vilka blir kvar i deras nationella ansvar, måste försöka att komma överens med utgångspunkt från hur man bedömer risken i trafiken och hur man kan säkerställa lika konkurrensvillkor inom gemenskapens inre marknad.
Därför, fru vice talman, ni skulle, efter ett visst partis valseger i ett stort land, göra kvällen ännu bättre för mig om ni kunde säga att ni kan godkänna föredragandens ändringsförslag 3.

Watts
Får jag börja med att tacka föredraganden för hans arbete i detta mycket viktiga ärende och med att gratulera kommissionären och kommissionen till att ha lagt fram det här förslaget. Vi är alla mycket medvetna om att en av det portugisiska ordförandeskapets prioriteter helt riktigt är att göra något åt vägsäkerhetens skandalösa läge i Europeiska unionen.
Jag vet att det är välbekanta siffror men 43 000 medborgare dödas varje år. Det är lika mycket som om en medelstor stad skulle sopas bort från jordens yta varje år. Därför välkomnar vi det här initiativet som ett sätt att åtminstone försöka se till att tunga fraktfordon är så säkra som möjligt och överensstämmer med gemenskapslagstiftningen.
Lastbilstrafiken på EU:s vägar ökar både i antal och i storlek och vi tycker att det finns tre skäl till varför det här förslaget är så viktigt. För det första det säkerhetsargument som vi redan hört om. För det andra argumentet om rättvis konkurrens som min kollega Jarzembowski redan hänvisat till - behovet att skapa ett jämnt spelfält över hela gemenskapen. För det tredje så finns det även miljöfördelar - möjligheten att få tystare och renare fordon.
Det finns ett tydligt behov av slumpmässiga kontroller över hela EU och Förenade kungariket - min egen medlemsstat - har redan tillämpat ett sådant system med mycket positiva resultat. Det här förslaget kommer utan tvivel att innebära dåliga nyheter för "cowboy operators" men likaväl som det är dåliga nyheter för dem så är det goda nyheter för alla andra vägtrafikanter, särskilt den stora majoriteten av lastbilsförare, lastbilsägare och åkerier som är samvetsgranna när det gäller deras fordons kvalitet, säkerhet och miljönormer. Jag välkomnar det här initiativet och jag hoppas att det kan träda i kraft så snabbt som möjligt.

Pohjamo
Herr talman, fru kommissionär! Att förnya direktivet om årliga kontroller av nyttofordon är en brådskande och viktig sak. Även föredraganden har här slutligen kommit fram till en rätt bra ståndpunkt. Nyttofordon körs årligen mycket långa sträckor och man kan inte enbart genom årliga besiktningar effektivt kontrollera deras skick. Oanmälda vägkontroller är nödvändiga även därför att man ofta kör från tredje land till unionen med tunga fordon som är i dåligt skick, vilket utgör en allvarlig säkerhetsrisk. Förnyelsen av direktivet ökar betydligt trafiksäkerheten om bestämmelserna efterlevs som sig bör och om man vid överträdelser kan vidta sanktioner som är effektiva, proportionerliga och avskräckande. Direktivets effektivitet förbättras om medlemsländerna kan förhandla om en harmonisering av sanktionssystemet. Detta får dock inte förhindra direktivets snabba genomförande.
Som motivering för en snabb förnyelse av direktivet finns ett färskt exempel från Finland. Polisen och besiktningsmyndigheterna kontrollerade alldeles nyligen sextiotvå tunga fordon vid en razzia i östra Finland. Trettiotre av dem fick böter och sexton en anmärkning. Färden stoppades helt för tre fordon. Endast tretton fordon var i helt godtagbart skick. Av de fordon som var i dåligt skick kom en betydande del från tredje land. Det värsta fallet var en polsk långtradare där dragbilen helt saknade bromsar, lasten var bristfälligt surrad och släpets bromsar läckte kraftigt. Var och en kan föreställa sig vilken säkerhetsrisk en sådan långtradare utgör på snöiga och isiga vägar. Vår grupp stöder ett snabbt genomförande av det nya direktivet.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär! Många vackra ord har sagts om det här direktivet och jag vill särskilt tacka Piecyk, men eftersom det skett en del under tiden så skulle jag vilja göra ett tillägg.
Nyligen, efter att direktivet behandlats i kommissionen, ställde jag några frågor till kommissionären angående det faktum att chaufförer från länder utanför EU som kör i EU utnyttjar det sätt som personer kontrolleras, chaufförer alltså, vid tekniska inspektioner av bilarna. Vad som egentligen händer är följande: chaufförer som inte har något arbetstillstånd i en medlemsstat i Europeiska unionen, som inte har något arbetsavtal i landet utanför EU utnyttjar det faktum att de kör en bil som är registrerad i ett visst land och som går igenom alla kontroller utan anmärkningar men det utanför det land där den är registrerad och där verksamheten utförs. I de länderna kontrolleras nämligen inte arbetstillstånd och eventuella arbetsavtal.
Jag skulle alltså med andra ord vilja yrka för, inte direkt att det tas upp i direktivet men att direktivets marginaler i alla fall utnyttjas för att hitta en lösning på det här problemet.

Schierhuber
Herr talman, fru vice talman, mina ärade damer och herrar! Säkerheten på våra vägar är en viktig fråga för oss alla. Till följd av den ständigt växande trafiken på vägarna i Europa är det viktigt för mig att framhålla hur betydelsefullt det är att vi uppnår största möjliga tekniska säkerhet hos fordonen samt att vi tar hänsyn till miljöaspekterna. Det är visserligen - och det säger jag med starkt eftertryck - också nödvändigt, om detta direktiv inte bara skall bli en läpparnas bekännelse, att direktivet omsätts i praktiken och förses med motsvarande sanktioner av medlemsstaterna. Det bästa direktiv leder ingen vart om man inte har några sanktioner att tillgripa när det inte beaktas eller överträds.
Därför stöder jag ändringsförslagen som anger en bestraffning av dem som gjort sig skyldiga till en överträdelse, ty framförande av fordon, vilket rent principiellt utgör en risk och potentiell fara för människor, måste också uppföljas med motsvarande sak- och fackkunskaper samt omsorg.
Hur som helst måste en lättsinnig hantering av detta förhindras, just eftersom det handlar om ett direktiv som omfattar föreskrifter för tung yrkestrafik inte bara för godstransporter utan även för persontransporter. Alla blir vi uppskakade varje gång vi hör om allvarliga olyckor som beror på rena tekniska brister. Mot bakgrund av detta är det glädjande att höra att betänkandet i sig ej bestrids och att parlamentet på nytt visar sig vara den drivande kraften i diskussionen om säkerheten på de europeiska vägarna och den europeiska trafiken. Jag vill ge mitt särskilda tack till alla som har arbetat engagerat i denna fråga i utskottet, kommissionen och rådet.

Vatanen
Herr talman, fru kommissionär de Palacio! Det förslag som kommissionen redan år 1998 lagt fram syftar till att ersätta direktivet om årliga kontroller av nyttofordon. I förslaget förordar man oanmälda kontroller, ty fordonen måste ju vara i skick även mellan de årliga kontrollerna. Dessa oanmälda kontroller kan göras på vägar, i hamnar eller på platser där lastbilarna står parkerade. Det handlar alltså om att förbättra trafiksäkerheten inom EU, vilket verkligen är viktigt. Skador som lastbilar orsakar i samband med trafikolyckor är oftast anmärkningsvärt stora och bilarnas kondition på olika håll i Europa är synnerligen varierande, så att en alleuropeisk lagstiftning och dess absoluta efterlevnad ligger i varenda vägtrafikants intresse. Stora orosmoment inom EU är trasiga östeuropeiska lastbilar som man måste vidta strama åtgärder mot. Eftersom jag själv kommer från östra Karelen vet jag att om man ens kunde få ljus på den ena strålkastaren och bromsar på hälften av hjulen på dessa fordon skulle redan det vara en bra sak.
Rådets gemensamma ståndpunkt förbättrar betydligt trafiksäkerheten, och därför borde man på det snaraste få direktivet att träda i kraft. Vid genomförandet av sanktionssystem är det dock viktigt att observera att sanktionen absolut inte får riktas mot en medlemsstat utan mot föraren eller företagaren. Det är bra med upplysning, men tyvärr är det bara rejäla straff som biter på ögontjänarna. Trafiksäkerheten är en allvarlig fråga. Jag kommer ihåg en tragisk olycka som för några veckor sedan inträffade i Helsingfors där ett hjul som lossnat från en lastbil dödade ett litet barn. Vi bär aldrig för stort ansvar i frågor som gäller människoliv.

De Palacio
Herr talman, ledamöter! Ånyo vill jag tacka föredraganden Piecyk och berört parlamentsutskott för det arbete som genomförts. Visst har föredraganden fullständigt rätt när han säger att titeln är mycket lång. Det enklaste är att säga lastbilskontroll, vilket i slutändan är det vi vill ha, och kanske skulle vi alla tänka på att vi i våra regler inte bara ger den tekniska titeln utan också, mellan parentes, skriver den vardagligt använda titeln eller den som är lättast att förstå för våra medborgare. Jag tar frågan med till våra tjänstemän och vi skall tänka på det i framtiden.
Men för att tala om förslaget så handlar det tydligt om vägkontroller av nyttofordon, såväl passagerare som varor, som har till syfte att öka säkerheten och skyddet av miljön vid vägtransporter i gemenskapen. Det syftar otvivelaktigt till att skapa en struktur avseende kvaliteten på underhållet på de nyttofordon som cirkulerar i gemenskapen, genom att avskräcka de verksamhetsutövare och ansvariga som försöker uppnå konkurrensfördelar genom att låta dåligt underhållna fordon cirkulera.
I förslaget begärs att medlemsstaterna skall komplettera sitt årliga lämplighetsprov för körning med oanmälda vägkontroller i en proportion som motsvarar antalet nyttofordon som årligen cirkulerar på dess vägar. Dessa kontroller kan ske på vägarna, i hamnar eller på andra platser där fordon parkerar eller, vanligare vid fordon i allmänhetens tjänst, i verksamhetsutövarnas lokaler.
Det är redan så att flera medlemsstater använder denna slags kontroll, "de s.k. vägkontrollerna" och på det sätt som förutses i direktivet, dvs. på ett på sätt och vis oväntat sätt. Det är kanske det bästa sättet att uppnå en effektiv kontroll av tillståndet för de fordon som cirkulerar på vårt vägnät.
Jag vill tala om att kommissionen är medveten om att parlamentet oroar sig över att detta förslag skall kunna leda till diskriminering av enskilda verksamhetsutövare, eller lastbilar från vissa länder och t.o.m. vissa fordonsmärken och att syftet med er föredragandes huvudsakliga rekommendation är att de böter som medlemsstaterna utdömer för verksamhetsutövarna skall vara harmoniserade som villkor för att tillämpa detta direktiv.
Vi delar denna oro men vi anser att ändringsförslag 2 är alltför radikalt och därför skulle vi kunna stödja ändringsförslag 3 som innefattar andan i det vi alla vill uppnå samtidigt som det ger tillräcklig flexibilitet.
Vi godtar också ändringsförslag 1 och jag vill hänvisa till vad Bouwman sagt. Visst är det så att vi oroar oss väldigt över det faktum att det på vägarna i unionen cirkulerar fordon med förare från tredje land, särskilt från kandidatländerna, som inte har några anställningskontrakt i enlighet med gemenskapsnormerna, i något av gemenskapens länder, utan att de endast lyder under normer i dessa tredje länder, många gånger ansökarländer, och ibland inte ens det, eftersom det inte genomförs motsvarande kontroller i dessa tredje länder. Jag har skrivit till alla transportministrar i de femton länderna i unionen för att väcka en debatt om denna fråga och dessutom begära en rapport om vilken situationen är i dessa länder när det gäller fall av detta slag och vilka positiva förslag de kan presentera för att vi skall nå en lösning på problemet, som vi är mycket oroade över, och som kan få negativa konsekvenser för trafiksäkerheten, vilket är det vi måste oroa oss mest över, och för en lojal konkurrens som kommissionen också bryr sig om.
Jag hoppas således att vi kan diskutera dessa frågor i nästa råd (transport) i slutet av denna månad, tillsammans med, som Watts sagt, allt som har med trafiksäkerhet att göra generellt ,eftersom det portugisiska ordförandeskapet tagit upp det som en av nyckelfrågorna under sitt ordförandeskap.
Med utgångspunkt i att man lyckats göra stora framsteg under de senaste åren tror jag att det fortfarande är mycket kvar att göra, eftersom de 42 000 - 43 000 europeiska medborgarna som dör på vägarna är för många och vi måste fortfarande ta krafttag. Men jag vill säga när det gäller fenomenet med förare från tredje land att jag hoppas att vi innan slutet av månaden skall ha ett svar, och i vilket fall som helst skall vi diskutera det i rådet. Och om någon fråga eller initiativ uppkommer kan jag svara här i parlamentet, antingen i kammaren eller i utskottet, och om det inte går hoppas jag i vilket fall som helst att vi inom en inte alltför avlägsen framtid kan komma med ett konkret förslag som gör det möjligt att på ett effektivt och verkligt sätt kämpa mot denna sorts missbruk.
Jag vill ånyo upprepa mitt tack för kvaliteten på det utförda arbetet, inte bara till föredraganden utan hela utskottet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Avslutande av den årliga sessionen
Talmannen
Jag förklarar den årliga sessionen 1999-2000 avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 22.41.)

