
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om sysselsättningsperspektiv inom bilindustrin i unionen. 
Fischler,
   . – Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Den allt snabbare tekniska utvecklingen och det ökade konkurrenstrycket på den globala marknaden tvingar bilförsäljarna att anpassa sin produktion och verksamhetsstruktur till förändrade förhållanden. I det här sammanhanget är det viktigt att företagen i ett tidigt skede lär sig att se vilka åtgärder och investeringar som behövs för att säkra kontinuiteten i deras ekonomiska verksamhet och att faktiskt tillämpa kunskaperna i praktiken. Omorganisering är dock ofta liktydigt med reducering av arbetsplatser och ofta förknippat med ödesdigra konsekvenser för samhällsstrukturen, särskilt inom områden som har små eller inga möjligheter att skapa arbetstillfällen. Detta stämmer speciellt väl in på motorfordonsindustrin, där förändringarna i produktionsprocesserna och introduktionen av nya marknader starkt påverkar sysselsättningen. 
Kommissionen är mycket väl medveten om hur svår balansgången är och att medborgarna och arbetstagarna behöver en viss nivå av säkerhet i dessa svåra tider. Vi är övertygade om att dialog på alla nivåer, baserad på uttömmande och tillgänglig information, är väsentlig om man skall lyckas med att anpassa sig till förändringar. Kommissionen har genomgående agerat i enlighet med vissa principer, vilket vi upprepade gånger har betonat. Den första är att beslut om omorganisering är och skall förbli ledningens privilegium och uppgift. Detta innebär att när företagen gör upp handlingsplaner som eventuellt kan komma att få märkbara sociala konsekvenser, skall de aktivt försöka hitta en lösning som är så smidig som möjligt och orsakar minst skada.
För det andra: när arbetslöshet inte kan undvikas måste allt göras för att öka de drabbades anställningsmöjligheter. Detta kräver förutseende, och förfarandena måste förberedas i god tid och genomföras på ändamålsenligt sätt.
För det tredje: det är aldrig försvarbart att en arbetsgivare försummar att fullt ut och effektivt informera och överlägga med företrädare för arbetstagarna i god tid före ett offentligt tillkännagivande av dylika åtgärder. Arbetstagarinflytande är i samtliga fall, och speciellt när ett företag omorganiseras, inte enbart en grundläggande rättighet, utan även en nödvändig förutsättning för att dylika åtgärder skall anses socialt godtagbara.
På gemenskapsnivå har vi fastsällt minimikrav som alla medlemsstater och företag måste följa vid omfattande arbetsplatsnedskärningar eller andra åtgärder som kan påverka arbetstagarna. Direktiven om kollektiva uppsägningar, överlåtelse av företag och europeiska företagsråd bildar våra rättsliga ramar för att bevaka arbetstagarnas rättigheter och för att garantera rättvisa standarder för information och samråd på nationell och överstatlig nivå.
Alldeles nyligen antog vi även direktivet om information till och samråd med arbetstagare. Alla dessa åtgärder ger oss möjlighet att hjälpa arbetstagarna i Europa att med framgång möta de utmaningar som förändringarna innebär, genom att främja deras anställningsmöjligheter och anpassningsförmåga på ett tidigt stadium. Utvecklingen av effektiva förfaranden för information och samråd kommer även att finnas med bland de huvudsakliga frågor som behöver diskuteras av arbetsmarknadens parter i Europa när kommissionen inleder översynen av direktivet om inrättandet av ett europeiskt företagsråd. En ännu viktigare aspekt är att kommissionen verkligen hoppas att arbetsmarknadens parter inom EU skall komma på ett sätt att sprida beprövade omorganiseringsmetoder över hela EU, vilket de beslutade att göra när de gav ett så positivt svar vid förra årets samråd om den här frågan. Dessa beprövade och testade förfaranden leder till ytterligare framsteg när det gäller information till och samråd med arbetstagare, vilket inkluderar bland annat förväntningar om marknadsutveckling eller teknisk utveckling, men även långsiktiga investeringar i humankapital och förbättrade anställningsmöjligheter genom utbildning och kursverksamhet, yrkesvägledning, alternativ till nedläggningar och uppsägningar och i största möjliga utsträckning intern omplacering av arbetstagare som drabbas av omorganiseringsåtgärderna. Låt oss hoppas att dessa förfaranden även är till stöd för de anställda inom Ford när de tar itu med sina nuvarande problem. Bättre kännedom om framtidsutsikterna inom fordonsindustrin torde gagna alla intressenter. Kommissionen utreder för tillfället utvecklingen inom den här branschen för att kunna fastställa vad som krävs för en omorganisering av och för långsiktig konkurrenskraft inom industrin i EU. Avsikten är att resultaten av utredningen skall offentliggöras om cirka ett år. 
Det är de allra senaste omorganiseringarna som är föremål för vår omedelbara oro i dag, och jag måste göra det klart för er från första början att jag delar er stora sorg och djupa oro över de eventuella sociala konsekvenserna för dem som drabbas av besluten att lägga ned fabriken och skära ned bland personalen. Jag hoppas att man, genom en dialog mellan de berörda parterna, gör allt för att undvika eller åtminstone mildra dessa beslut.
Smet (PPE-DE ).
   – Herr kommissionär! Den tragedi som orsakats av de drastiska rationaliseringsåtgärderna vid Ford Genk har blottlagt ett antal smärtsamma punkter inom den europeiska bilindustrin. Dels har vi sänkningen av försäljningsvolymen, 5 procent sedan 1999 för att vara exakt, dels miljöbelastningen, mot vilken Europa må ha vidtagit olika men ändå otillräckliga åtgärder, dels medlemsstaternas kraftlöshet när det gäller att påverka internationella företagsstrategier. Detta är skälen till att jag enträget efterlyser ett politiskt EU-initiativ för att stödja vidareutvecklingen inom industrin i stället för att passivt vänta på ännu en omorganisering. 
Det europeiska initiativet bör bestå av ett antal faktorer, framför allt vidareutveckling av ett koncept för en hållbar bil. Den som först introducerar en sådan på marknaden och är den mest kvalificerade i sammanhanget och kommer att uppnå de högsta försäljningssiffrorna. Om Kina och Indien övergår till allmän biltrafik kommer belastningen på miljön att bli ohållbar. 
För det andra kräver teknisk utveckling stöd och personal. Europa måste utmana konkurrenterna med kvalitet och mervärde som huvudsakliga tillgångar, snarare än kostnadskontroll. Den senare kan vi nämligen inte påverka! För att detta skall ske måste vi räkna med elektronikens allt större betydelse för en bils mervärde.
För det tredje har storskaliga omorganiseringar en social dimension. Senast 2006 måste nästa program för strukturfonderna vara godkänt. Jag hoppas att kommissionen vid översynen av EU:s strukturfonder, speciellt med tanke på Limburg, kommer att sätta in fler resurser för att kunna erbjuda stöd under omfattande industriella omvandlingar.
Dessutom finns det en aspekt som ni redan har hänsyftat på, nämligen frågan om direktivet om Renault. Det måste utvärderas som en absolut åtgärd. Människor inom branschen säger att det etablerade förfarandet skulle leda till en mekanisk tillämpning av direktivet. Arbetsgivare är så rädda för att begå misstag vid förfarandet att samråd i praktiken förhindras från första början. Därför bör vi absolut prioritera en utvärdering av direktivet. Detta är endast några få initiativ: det finns fortfarande många fler att behandla inom EU.
Slutligen är inte allt sorg och elände inom bilindustrin i Belgien. Volvo, Opel och Volkswagen fortsätter att investera och Ford har beslutat att vidareutveckla den nya Mondeomodellen i Genk. I princip skall vi inte oroa oss över en omlokalisering av den europeiska, och följaktligen den belgiska, bilindustrin. Trots allt är de ifrågavarande produkterna högteknologiska och består till en allt större del av kunnande, och den slutliga produktionen kommer att ske ännu närmare marknaden.
Herr kommissionär! Jag hoppas verkligen att det blir möjligt att utveckla en framtida politik för industrin. 
Kuckelkorn (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen beskrev just på vilket sätt industrin, speciellt bilindustrin, ständigt måste modernisera sin produktion. Vi vet att det inte finns några andra utvägar och att varje teknisk investering resulterar i en nedskärning av arbetsplatser med mellan 9 och 25 procent. Vi måste verkligen finna lösningar för att motverka den här förlusten av arbetsplatser som uppstår på grund av teknologin. 
Det var intressant att lyssna till kommissionens uttalanden om konsekvenserna av att vi hade minimikrav när det gäller arbetstagarnas rättigheter. Ett sådant uttalande har förstås de anställda i Genk ingen som helst nytta av. Jag hoppas dock att kommissionen skall komma ihåg sitt uttalande när den ändrar direktivet om inrättandet av ett europeiskt företagsråd, vilket kommer att ske inom kort, och att kommissionen äntligen tar hänsyn till något som bitvis har blivit allmän praxis, nämligen att göra det europeiska företagsrådet ansvarigt när traditionella EU-frågor diskuteras i ett företag. Dessutom hoppas jag att kommissionen skall utvidga rätten till information och samråd så att även rätten till inflytande inkluderas – och då menar jag inte samråd, utan just inflytande. För det tredje är det viktigt att kommissionen lär sig hur man inom ramen för den sociala dialogen gör klart för arbetsmarknadens parter att de kan vänta sig straff om de inte följer dessa överenskomna grundläggande regler, detta för att reglerna skall tas på allvar. 
Sterckx (ELDR ).
   – I bilindustrin har man nyligen fattat ett antal smärtsamma beslut, och ett av dem har resulterat i mycket smärtsamma konsekvenser för tusentals människor inom mitt valdistrikt. De har resulterat i rena tragedierna både på det personliga planet och för området. Detta har tvingat oss att inte enbart utreda bilindustrins roll, utan även industrins roll på det stora hela. 
Jag håller med kommissionsledamoten när han påstår att ett företag på egen hand måste kunna fatta sina beslut, men jag anser att företagen även borde stå fast vid sina löften. Om de i något skede försäkrar att de kommer att göra investeringar kan de helt enkelt inte skjuta upp dessa investeringar, eftersom detta skulle vara till skada både för deras anställda och för myndigheterna inom det område där de verkar. 
Företagen kräver ett stabilt affärsklimat av regeringen. Jag anser att vi också kan be företagen sträva efter största möjliga stabilitet och öppenhet. Varför vidtar de vissa åtgärder och varför sker det just på en viss ort och inte på andra orter? Följderna för ett område kan vara mycket allvarliga, och som Miet Smet nämnde för en stund sedan anser jag att vi, när vi på nytt ser över strukturfonderna, exempelvis även bör fundera över vad vi kan göra för Limburgregionen. Det är trots allt en mycket drabbad region som faktiskt har en mycket smärtsam historia på grund av detta. 
Vi skulle kunna räkna upp en lång rad aspekter. I vilket fall som helst sägs det att det inom ett par år kommer att ske ytterligare nedskärningar inom industrin. Herr kommissionär, jag tror att det vore lite för sent om ni skulle utreda situationen inom bilindustrin och lite väl begränsat om ni enbart koncentrerade er på bilindustrin och menar att ni borde inta en mycket vidare infallsvinkel. 
Det påstås ofta att vi går mot en serviceekonomi, men min åsikt är att en serviceekonomi utan en industriell grund är mycket osäker, eftersom produkter och marknadsföring går hand i hand, vilket även gäller för tjänster. Borde vi inte därför noga utreda utvecklingen inom den industriella marknaden och sambandet med serviceindustrin som en brådskande fråga? På så sätt förlorar Europeiska unionen inte sin industri, utan kan anpassa den till en mycket stark och bättre bemannad serviceindustri. 
Inom EU har vi tidigare erfarenheter av en situation där en industri har sett sin sysselsättning krympa, nämligen jordbruket, ett exempel som ni, herr kommissionär, känner mycket väl. Trots alla åtgärder som vi vidtog inom den sektorn – demokratisk anställning, subventioner och så vidare – har vi inte kunnat hindra sysselsättningen från att sjunka. Låt oss därför den här gången närma oss frågan på ett förståndigare och mer globalt sätt än vad vi gjorde beträffande jordbruket. 
Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! De kollektiva uppsägningarna vid Genk som Ford varslat om är inte de första i sitt slag och kommer inte att vara de sista. De avspeglar helt enkelt den affärsfilosofi som råder i globala företag. Kollektiva uppsägningar är så gott som undantagslöst ett sätt att kompensera en vinstminskning som uppstått på grund av minskad efterfrågan, en rent förvaltningsteknisk och om jag får säga fantasilös metod som den ekonomiska ordningen måste motverka politiskt om man vill skapa en ökad efterfrågan. 
Om vi betraktar den nuvarande politiken kan vi se att de nedskärningar som gjorts inom alla samhällsområden inte stimulerar efterfrågan, utan tvärtom kväver den ännu mer. Ett tydligt exempel på att ledningen kan trygga sysselsättningen genom andra metoder än kollektiva uppsägningar återfinns inom fordonsindustrin, nämligen i arbetskontrakten vid Volkswagen eller nu senast vid Opel, som minskar arbetstiden till trettio timmar och på så sätt fördelar arbetet på fler människor.
Om man skall tro den senaste tidens rapporter i media är det dock uppenbart att andra politiskt motiverade faktorer ligger bakom det som sker i Genk. Enligt dessa rapporter koncentrerar Ford i vilket fall som helst de kollektiva uppsägningarna till orter – av vilka Genk är en och Köln en annan – i länder som inte stödde USA:s politik i kriget mot Irak. Orsaken till att dagens diskussion här i kammaren är så viktig är att de planerade uppsägningarna inte ligger i linje med parlamentets resolution om de sociala konsekvenserna av industriell omvandling – vare sig på det sätt som de har planerats eller på det sätt som de verkställs. 
Låt kommissionen på nytt utreda hur reglerna har iakttagits. Uppsägningar av denna omfattning är allt annat än en milstolpe på vägen till ett fullföljande av Lissabonagendan utan resulterar i förödande omvälvningar i de berörda områdena. Om vi verkligen vill bli inte bara den ekonomiskt starkaste regionen senast 2012, utan också skapa full sysselsättning, vilket beslutades i Lissabon, måste även kommissionen gripa sig an frågan på ett helt annat sätt. 
Dhaene (Verts/ALE ).
   – Det är sant att bilindustrin befinner sig i kris, men det kommer alltid att finnas behov av individuella transporter. Läget blir kanske ett annat i framtiden. Det finns en marknad för mer miljövänliga bilar och det kommer att finnas en marknad för vätedrivna bilar. Det finns alltså möjligheter att öppna en ny marknad och den här industrin har säkert goda framtidsutsikter. 
I kristider måste vi hantera dessa krissituationer på ett intelligent sett, vilket vi inte har gjort på senaste tiden. I Belgien har vi haft det sorgliga fallet med Renault, nedläggningen av fabriken i Vilvorde, nu Ford Genk, och det finns fler fall. Det finns dock exempel på bättre metoder. Exempelvis har de anställda vid Opel i Tyskland valt att tillämpa en kortare arbetsvecka på trettio timmar. Det här är en metod som vi européer bör försvara och sprida som ett exempel till andra fabriker. Jag tror att det här även kunde vara en möjlig lösning för ett fall som Genk. 
Dillen (NI ).
   – För några år sedan beslutade Renaults verkställande direktör, Louis Schweizer, som förresten var kabinettschef under Frankrikes socialistiske premiärminister i sitt tidigare liv, att med hänvisning till aktieägarnas intresse lägga ned Renaultfabriken i Vilvorde och göra några tusen flamländska arbetstagare arbetslösa på kuppen. I och med de drastiska rationaliseringsåtgärderna vid Fords fabriker i Genk står Flandern i dag återigen inför en tragedi inom biltillverkningsbranschen. Även om jag hoppas att Miet Smets optimism är berättigad fruktar många människor att avskedandet av 3 000 arbetstagare i Genk är början till en slutlig nedläggning och omlokalisering av fabriken. Ibland hör man fatalister säga att ingen på grund av den ökade globaliseringen kan förhindra dessa omlokaliseringar, men vi bör ändå hävda att den belgiska regeringen har ett enormt ansvar på det här området. Herr kommissionär, sanningen är den att den belgiska regeringen sedan januari 2002 har känt till att biltillverkaren i Genk har haft stora problem. Olika medier, däribland tidskriften , har trots allt även påmint oss om att flamländska chefer varnade den belgiska regeringen för att Belgien, och därmed den flamländska industrin – som redan är tyngd av alltför stora lönekostnader –, har hamnat i en ofördelaktig dager i Förenta staterna. Många människor i Flandern misstänker att den mindre välbetänkta handlingen av bland andra Belgiens utrikesminister kan ha spelat en roll i Fordledningens beslut att rationalisera monteringsenheten i Genk. 
Om Europa i framtiden skall kunna undvika tragedier av det slag som har avslöjats i Vilvorde och Ford Genk måste omfattande åtgärder vidtas inom alla EU:s medlemsstater för att garantera att även industrin får samma , samma gemenskapspreferens som helt riktigt har tillämpats inom jordbruket i decennier. Om inte, borde en region som Flandern kunna ange huvuddragen i sin egen socioekonomiska politik. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja säga till många kolleger här som är direkt drabbade i Limburg-regionen att jag företräder en region i Förenade kungariket, West Midlands, som troligen har drabbats mer av strukturella förändringar inom bilindustrin än någon annan region i Europa. Jag vill säga till kollegerna från Limburg att vi har gått igenom detta, och vi har nu en blomstrande bilindustri i Förenade kungariket. Vi har fler internationella biltillverkare som monterar bilar i Förenade kungariket än något annat land i Europeiska unionen. 
Om kollegerna från Limburg vill komma och tala med mig om vår erfarenhet i West Midlands kan vi visa er de program vi har infört, inte enbart för att omskola och omplacera människor, utan också för att hjälpa de mindre företagen i leverantörskedjan som drabbats av förändringar i produktionen. Så kära kolleger, var inte alltför nedstämda över situationen, det finns vägar framåt.
Det är viktigt att vi har vår debatt om bilindustrins framtid i dag, eftersom frågorna kring det beslut som Ford tvingats fatta i Genk rör själva grunden för våra reflektioner om hur vi måste göra för att säkerställa en hållbar och långsiktig framtid för fordonstillverkningen i Europa, och den teknik och de arbetstillfällen som är förenade med fordonstillverkningen. Detta är av mycket stort intresse för mig och många kolleger här.
Vi vet att bilföretagen kommer att fortsätta att göra och måste göra enorma investeringar i nästa generations lättare och mer bränsleeffektiva bilar som vi vill ha, något som vår kollega från Gruppen De gröna påpekade tidigare. Men de investeringarna kommer att härröra från vinster – det kommer inte att finnas några statliga bidrag för sådana investeringar – och det vi vill ha är lönsamma bilföretag.
Jag vill delge er en viktig siffra som rör Genkfrågan. 70 procent av vinsterna i världens bilindustri genereras på den amerikanska marknaden, eftersom det är där som stora bilar säljs. Orsaken till friställningarna i Genk är att efterfrågan på en av Fords största modeller har minskat dramatiskt. Ford har meddelat att de kommer att tillverka nästa generations Ford Mondeo i Genk, och vårt jobb är att se till att det finns en efterfrågan på den bilen.
Min slutsats för er, fru kommissionär, är att vi vill ha en samlad politik. Om era kolleger i GD Miljö fortsätter att utöva påtryckningar på industrin att göra mindre, lättare bilar utan några kommersiella hänsynstaganden till vad som sker, kommer vi att sitta här igen. Om vi utarbetar en samlad politik kommer vi emellertid att få en långsiktig, hållbar framtid för fordonstillverkningen i Europa.
Van Lancker (PSE ).
   – Herr kommissionär, mina damer och herrar! I samband med den här diskussionen vill jag ställa er två brådskande frågor rörande omorganiseringen vid Ford och speciellt de kollektiva uppsägningarna av 3 000 anställda i Genk. 
Jag tror inte att jag behöver övertyga någon om det faktum att det är en verklig tragedi, inte enbart för personalen vid Ford Genk, utan även för leverantörerna och för hela regionen. Hur som helst, herr kommissionär, är sättet på vilket denna omorganisering utförs chockerande och strider i mitt tycke mot EU:s regler.
Faktum är att Ford vid två tillfällen har brutit mot kontrakt, första gången genom att underlåta att iaktta de kollektiva arbetsavtalen som ingicks med arbetstagarna 2002 och som innehöll investeringsplaner. Det andra fallet, herr kommissionär, bör EU ta itu med, eftersom det har att göra med underlåtelse att samråda med det europeiska företagsrådet i den här frågan.
Omorganiseringen vid Ford är helt klart en europeisk fråga, eftersom annulleringen av investeringarna vid Ford Genk har återverkningar för två andra fabriker i Tyskland. Dessutom har arbetstillfällen försvunnit i Köln, och Jaguars fabrik i Barnsley skall läggas ned. Detta är ett tydligt bevis för att omorganiseringen är en europeisk fråga som bör behandlas av det europeiska företagsrådet. Nu är det emellertid så, herr kommissionär, att företagsrådet inte rådfrågades om detta. Ford inleder avsiktligt förhandlingarna på företagsnivå. Jag anser att det här klart strider mot lagstiftningen om ett europeiskt företagsråd som vi röstade om här 1994. Trots allt görs för närvarande inga försök på EU-nivå att finna en lösning på den här omorganiseringen. Som mina kolleger redan har påpekat kunde detta ha genererat alternativa lösningar, till exempel genom att fördela arbetet på flera arbetstagare, exempelvis inom ramarna för en kortare arbetsvecka.
Min första fråga till kommissionen är om den, på basis av EU-lagstiftningen om europeiska företagsråd, har för avsikt att kräva att Fords ledning i det här skedet inleder förhandlingar inom gemenskapens ramar. En annan fråga som berör ämnet, herr kommissionär, gäller följande. Bestämmelsen som gäller Fords europeiska företagsråd grundar sig uppenbarligen på den ökända artikel 13 om de så kallade frivilliga överenskommelserna, på vilken direktivet och bilagan med minimikraven inte är tillämpliga. Borde detta inte återigen vara skäl nog för kommissionen att införa dessa berömda minimikrav i alla avtal om europeiska företagsråd? 
Mayol i Raynal (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Alla som inte har resignerat under den ohämmade kapitalismens totala dominans upprörs över de återkommande kriserna i våra industrier och i synnerhet över den i bilindustrin. I min hemtrakt, Katalonien, upplevde den här sektorn 31 så kallade sociala planer – eller på katalanska – under 2001 och 2002, vilket ledde till att 5 200 arbetstagare friställdes. Nedläggningen av företag som tillverkar bilkomponenter, till exempel Lear och Valeo som har slagit igen, är djupt chockerande för mina landsmän.
Man behöver inte vara en expert för att förstå att det nu är omöjligt att konkurrera med de östeuropeiska länderna. Biltillverkare och andra företag flyttar ut eftersom kostnaderna för utbildad arbetskraft är mycket lägre i dessa länder än hos oss, och i detta avseende kan våra företag inte konkurrera. Om de här länderna en dag når vår nivå kommer företagen enligt marknadsekonomins kalla logik att flytta ytterligare österut, utanför EU. Det har sagts oss att det krävs större flexibilitet på arbetsmarknaden för att undvika sådana problem. Större flexibilitet innebär färre garantier för arbetstagare och följaktligen mindre social sammanhållning. Detta är helt oacceptabelt för alla som tror på EU:s sociala modell. 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman! Teorin om att Ford har gjort sina val för omstrukturering enligt politiska kriterier tycks mig vara mycket svag. Italien är hemvist för en stor italiensk biltillverkare som vid behov tillämpar sina strategier för omstrukturering i Italien.
Faktum är, vilket redan har nämnts, att bilmarknaden är en mogen marknad. Biltillverkningen har undan för undan flyttat till flera olika länder, särskilt till länder i Fjärran Östern, och det finns säkert flera ledamöter som har köpt koreanska, japanska och till och med indiska bilar.
Faktum är att företag måste omstruktureras eftersom marknaden förändras och det behövs större konkurrenskraft inom den sektorn. Jag tror inte att det hjälper oss att diskutera enskilda företags val. Enligt min åsikt skall företagen själva fatta dessa beslut med hänsyn till konkurrenskraften i systemet och sysselsättningen på lång sikt. Det är ingen idé att tro att man kan bibehålla sysselsättningen i dag när det finns risk för att förlora den i morgon.
Vad vi kan göra är att garantera mycket mer än vad institutionerna gör i dag och mycket mer än vad kommissionen hittills har gjort, kommissionen som i dag avsätter medel till jordbruk och sektorer på tillbakagång och inte till innovativa sektorer. Vad vi kan göra är att insistera på kvaliteten på arbetskraften i allmänhet, på utbildning och på teknisk innovation. Vi behöver sysselsättning och kan inte förvänta oss att den skall komma från sektorer på tillbakagång som måste omstruktureras. Vi måste skapa villkoren för att arbetskraften skall finnas i de sektorer som hör framtiden till och inte i de sektorer som hör till det förgångna. 
Talmannen.
   – Kommissionen fördelar inte bidragen utan följer vad regeringarna bestämmer om jordbruk och andra sektorer. 
Pronk (PPE-DE ).
   – I denna debatt har man vid ett flertal tillfällen nämnt avtal som har ingåtts mellan Renault och Ford, men jag tror inte att dessa avtal verkligen existerar. För hur var det i Renaults fall? Det är sant att bestämmelserna om nationella företagsråd och det europeiska företagsrådet fullständigt ignorerades. Det var det stora problemet. Framförallt var det en fråga mellan arbetstagarna och företaget. Här har vi i själva verket ett annat bekymmer. Det finns förstås även ett problem mellan den belgiska regeringen och företaget. Detta är kärnan till problemet och enligt min åsikt finns det två eller tre orsaker till detta.
Jag fruktar att den främsta anledningen är Belgiens mycket komplexa socialförsäkringssystem. I Belgien är det helt enkelt så att hela den surrealistiska verksamheten finansieras av socialförsäkringen i mycket större utsträckning än i andra länder. Detta leder naturligtvis till en sämre konkurrensposition i jämförelse med de andra länderna. Det är emellertid inte upp till Ford att lösa detta, utan det är en uppgift för den belgiska regeringen.
Den andra anledningen till varför saker nu har ställts på sin spets är naturligtvis att det har tagit alldeles för lång tid att bifalla Fords begäran om att göra något åt skifttillägget. Sedan kom det plötsligt fram att de tyska företagen var konkurrenskraftigare, trots att lönerna där är högre än i Belgien. Skall arbetstagarna beskyllas för detta? Nej, det skall den belgiska regeringen. Den belgiska regeringen bör ta ansvar för detta och förhindra att det upprepas. Detta tror jag är den huvudsakliga slutsats som vi kan dra av detta.
Om det uppstår problem med lagstiftningen finns det lyckligtvis ett direktiv, så de bör referera till det och börja vidta rättsliga åtgärder. I Renaults fall har det kommit fram att detta kan leda till något positivt. Detta är metoden, men här måste hitta en annorlunda lösning än i fallet med Renault. 
Kuckelkorn (PSE ).
   – Herr talman! Trots att jag naturligtvis inte har möjlighet att uttala mig om situationen vid Ford Genk på den korta talartid som jag har på mig, så vill jag göra det fullständigt klart att direktivet om de europeiska företagsråden inte har överträtts. Det europeiska företagsrådet har underrättats och den belgiska lagen om kollektivavtal har överträtts. Beträffande direktivet om de europeiska företagsråden kan jag förklara detta för vem som helst eftersom jag var dess upphovsman. Jag var själv ordförande för Ford Europas företagsråd under sex år. Jag skulle rekommendera att vi väntar och ser vad som kommer fram av diskussionerna mellan fackföreningarna och det europeiska företagsrådet eftersom jag är säker på att Ford Genk kommer att kompenseras för vad som utlovades enligt kollektivavtalet. Det europeiska företagsrådet köpslår inte om löner, det är en fråga för parterna i kollektivavtalet och inte för de europeiska företagsråden. 
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Oavsett om en eller annan del av lagstiftningen har överträtts eller inte, tycker jag att det är lämpligt att vi uttrycker vår solidaritet med dem som påverkas av Fords beslut. Först och främst naturligtvis med de anställda vid Ford Genk, men även med dem som arbetar hos leverantörsföretagen och andra berörda företag.
Kommissionen har meddelat parlamentet att den skall genomföra en undersökning om sektorns framtid. Trots att undersökningar naturligtvis redan har genomförts och att resultaten av dessa har gjorts tillgängliga, är jag förvånad över att kommissionen har meddelat att den fortfarande tänker gå vidare med detta. I Belgien finns det emellertid ekonomer som hävdar att sysselsättningen inom bilmonteringen i Västeuropa kommer att halveras inom överskådlig framtid eftersom den potentiella marknaden är oförmögen att följa den ökade produktiviteten. Liknande prognoser görs för andra sektorer inom industrin. Jag förmodar att kommissionen har sammanställt en del forskningsmaterial på egen hand och undrar om den delar dessa dystra framtidsutsikter. Jag hoppas att de är något mindre dystra, men i alla hänseenden genomgår industrin en del förändringar. Jag vill fråga kommissionsledamoten om det inte trots allt krävs att regeringen tillhandahåller ett visst stöd medan industrin genomgår denna förändring. Arbetsmarknadens parter bör definitivt också involveras. I alla fall är jag av den uppfattningen att regeringen har en roll att spela här, liksom EU:s myndigheter som helt klart har en samordnande uppgift.
Jag har ytterligare två specifika frågor. Man har nämnt strukturfonderna och det faktum att de kommer att vara föremål för en granskning under 2006. De nuvarande programplaneringsperioderna löper fortfarande. Jag har frågat kommissionen vilken omfattning strukturfonderna kan erbjuda Limburg i detta skede. Jag fick veta att det fortfarande finns en reserv på 4 procent som kan användas när som helst. Frågan är nu, med tanke på problemen vid Ford Genk, om den flamländska regeringen har bett kommissionen att få utnyttja dessa 4 procent eller om det har varit tyst på den punkten.
Avslutningsvis vill jag säga följande. Frågan har naturligtvis diskuterats i det belgiska parlamentet och finansministern har meddelat att han kommer att kontakta EU:s myndigheter för att se om det är möjligt att återigen göra gemensam sak i ett partnerskap för omställning. Dessa partnerskap ges vissa skattemässiga fördelar under en viss tid. Även på den fronten vill jag veta från kommissionen om den belgiska regeringen hittills har tagit kontakt eller inte. 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja göra en personlig kommentar med tanke på er ytterst hövliga anmärkning. Jag försäkrar er att kommentaren om institutionellt ansvar i fråga om budgeten för EU:s institutioner inte gick mig förbi. Jag refererade till budgeten, och även till kommissionen, men inte enbart till kommissionen. Målsättningen är hur som helst att omformulera EU:s budget. 
Talmannen.
   – Jag är alldeles övertygad om att ni har fullständig kännedom om hur institutionerna fungerar. Jag informerade våra besökare, våra gäster, och inte er, herr Della Vedova. 
Fischler,
   . – Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Jag har noga följt denna debatt där en rad frågor har tagits upp och idéer har lagts fram. Jag skall vidarebefordra dem till den ansvarige kommissionsledamoten så att samtliga kan bli grundligt genomgångna. De flesta punkter som har tagits upp nämnde jag i mina öppningskommentarer och därför skall jag inte upprepa dem.
Det tycks råda generellt samförstånd om hur vi skall gå till väga i de kriser som har uppkommit på grund av behovet av anpassning och av industrins förändring och omstrukturering. Tillåt mig att upprepa en sak, och detta tydligt. En effektiv, punktlig och genomgripande information till och samråd med företrädare för arbetstagarna utgör en central del i vårt svar på situationer som dessa. Ett annat viktigt inslag i detta sammanhang kommer att bli att följa upp de pågående överläggningarna med arbetsmarknadens parter angående omstruktureringen av företag. Jag är säker på att ni alla förstår vikten av att fastställa en god tillämpning för detta på EU-nivå och att vidareutveckla denna där så behövs.
Som svar på Anne Van Lanckers och Wilfried Kuckelkorns diskussion, vill jag påpeka att kommissionen till dags dato inte har mottagit några klagomål i frågan från de ansvariga företrädarna för arbetstagarna. Om direktivet verkligen har överträtts så är det dessutom en fråga för de belgiska domstolarna. Det är de som i så fall skall beakta frågan.
Men som jag redan har meddelat kommer vi ändå att påbörja en revidering av direktivet. Samtidigt som förändringar i industrin får ekonomiska effekter och konsekvenser för sysselsättning och social sammanhållning skall vi inte förbise det faktum att de även kan erbjuda möjligheter. I synnerhet om förändringarna är förutsedda, förberedda och förvaltas korrekt. I samband med detta nämnde ni, fru Weiler, behovet av att göra en ekonomisk förfrågan eller att utreda möjligheten att använda strukturfonder för detta syfte, men mina sakkunniga kolleger här berättar för mig att någon sådan förfrågan ännu inte har inlämnats till kommissionen.
Frågor som dialog, öppenhet, genuin medverkan från arbetstagarnas sida, att vara förutseende, undvika risker och vidta sysselsättningsfrämjande åtgärder är huvudfrågorna i EU:s svar på alla dessa händelser. Låt oss alla arbeta med detta som mål och göra vårt yttersta för att skapa instrumenten för att vidareutveckla dessa idéer, antingen i form av rättsakter eller i någon annan form. 
Smet (PPE-DE ).
   – Hur mycket jag än beundrar kommissionsledamoten för hans jordbrukspolitik tycker jag inte att det är rätt att det inte finns någon från kommissionen som följer dessa förhandlingar med tanke på den stora vikt som har lagts i diskussionen på bilindustrins framtid och på den relevanta sociala dimensionen. Även om jag är tacksam över att ni är här och gratulerar er till allt ni gör för jordbrukspolitiken måste jag säga att en kommissionsledamot med ansvar för industripolitik och socialpolitik som kan svara på dessa frågor normalt borde ha varit här. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0412/2003) till kommissionen från Bouwman för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om halvtidsutvärdering av den socialpolitiska agendan. 
Bouwman (Verts/ALE ),
   . – Tack, fru Smet, för er kommentar nyss. Jag håller med er om det och det gäller även för detta ämne. Naturligtvis kan vi i Anna Diamantopoulous frånvaro inte behandla halvtidsutvärderingen av den socialpolitiska agendan som fastställdes i Nice. För övrigt är det trevligt att se att Franz Fischler är närvarande och därmed även kommissionen.
Jag skulle ha velat ha Anna Diamantopoulous svar. I synnerhet som vi redan har diskuterat halvtidsutvärderingen av den socialpolitiska agendan med henne i vårt utskott. Trots det finns det ändå ett antal frågor som är obesvarade och det är därför vi ställer de här frågorna muntligt i dag, utan en resolution.
Den socialpolitiska agendan som godkändes i Nice är mycket viktig av den alldeles enkla anledningen att EU och EU:s medborgare förväntar sig att den sociala aspekten av EU skall vidareutvecklas efter införandet och ikraftträdandet av EMU, euron och stabilitets- och tillväxtpakten. Detta är faktiskt nödvändigt och det kostar inte bara pengar utan det ger även fördelar, något som kommissionen tydligt har påvisat i sin studie. Agendan innefattar naturligtvis att skapa fler och bättre arbetstillfällen, att föregripa arbetsmiljön, att bekämpa fattigdom och social utslagning, att modernisera det sociala skyddet, att främja jämställdhet mellan kvinnor och män och slutligen socialpolitiken som en del av utvidgningen. I slutet av mitt anförande skall jag ställa några frågor som jag vill be kommissionen att besvara.
Under tiden noterar jag att Europaparlamentet redan vid tre tillfällen har uttryckt sina invändningar mot den här socialpolitiska agendan i samband med de årliga resultattavlorna. Varje gång bad vi om att de punkter som parlamentet lagt fram skulle uppmärksammas. Det gällde några befintliga punkter angående den socialpolitiska agendan och några nya punkter i anslutning till pågående händelser, som till exempel de händelser som nu tilldrar sig vid Ford Genk. Därför ber vi med andra ord om att nya politiska förslag genomförs korrekt, men vi ber också om en indikation på hur detta skall göras. Vi är också av den åsikten att det ofta finns en hel del mer att göra, däribland lagstiftande verksamhet, än vad som görs i nuläget med överläggning, samråd, expertgrupper och så vidare, och allt detta tar tid.
När jag kom in här trodde jag att vi skulle behandla det europeiska företagsrådet, men detta kommer fortfarande inte att ha skett när jag går härifrån och kanske inte heller vid nästa lagstiftande församling. Detta ger oss praktiskt taget ständigt problem, dagens debatt är ett bevis på det!
Med andra ord är vi inte nöjda med hur ett antal förslag rörande agendan nu behandlas, och jag skall ta några exempel. Det viktigaste är förstås frågan om det europeiska företagsrådet. Vi har redan tillkännagivit att vi anser att samråden har pågått tillräckligt länge, även inom ramen för den sociala dialogen. Parterna har haft mer än tillräckligt med tid för att utöva inflytande här. Nu är det dags att vidta åtgärder! Vi hade förväntat oss detta redan under 2002, men fortfarande har inget hänt! Detta är i själva verket inget nytt för kommissionen och det är heller inget nytt för kommissionsledamoten.
Detsamma gäller för arbetstidsdirektivet. Vi bad om att även detta område skulle uppmärksammas. För tillfället undviker ett antal länder i EU arbetstidsregleringarna, och det är just detta som vi inte vill eftersom det snedvrider konkurrensen. Vi vill se att åtgärder vidtas i detta avseende och det så snabbt som möjligt! Kommissionen bör ta initiativet på den punkten och göra det snabbare än vad som för närvarande är fallet. Vi skulle kunna hålla på så här ett tag, även med avseende på synpunkter som till exempel de nya arbetssjukdomarna. Jag skulle kunna ge er en hel lista med föredraganden som vi har haft för den här frågan: Anne Van Lancker, Miet Smet, Marie-Thérèse Hermange och slutligen Ilda Figueiredo. Nya arbetssjukdomar, de sociala aspekterna på konkurrenspolitiken, interventionsmekanismer när det gäller omflyttning av företag; vi har nu bett om detta sedan en tid tillbaka. Dessa punkter tycks emellertid gång på gång utelämnas från agendan. 
Vi vill så snart som möjligt föra upp på agendan de effekter som de sociala och skattemässiga åtgärderna har på gränsöverskridande arbete. Vi vill att förordningarna behandlar frågan om ojämlikhet mellan kvinnor och män. Vi skulle kunna fortsätta så här. Den rättsliga grunden för vad vi kallar den ”civila dialogen” är också en av dessa punkter. Vad jag sade var med andra ord inte fullt uttömmande. Med hänsyn till detta, vill vi ställa följande två frågor:
Hur avser kommissionen att utnyttja sin initiativrätt (med andra ord sin rätt att vidta aktiva åtgärder) för att genomföra den socialpolitiska agendan? Både med hänsyn till de gamla punkterna och med hänsyn till de punkter som vi har lagt fram på Europaparlamentets vägnar. När detta görs måste vi ha i åtanke att dessa punkter skall medverka till att skapa full sysselsättning, att bekämpa social dumpning och diskriminering och att förbättra kvaliteten på sysselsättningen i EU. Det är vår första fråga.
Vår andra fråga lyder: Hur tänker sig kommissionen att sysselsättningspolitiken och socialpolitiken skall förbättras efter EU:s utvidgning? Vi har sedan en tid tillbaka i detalj framhävt problemen, däribland uppföljningen och genomförandet av lagstiftningen, gemenskapens regelverkoch utvecklingen av den sociala dialogen. Detta är inga lätta frågor för anslutningsländerna. I samband med detta vill jag också att uppmärksamhet riktas mot utvecklingen av EU:s sysselsättningsstrategi och mot användandet av de öppna samordningsmetoderna om social utslagning och socialt skydd. 
Fischler,
   . – Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Jag vill än en gång be om ursäkt för att Anna Diamantopoulou inte har möjlighet att närvara och ber er ha överseende eftersom ni måste klara er med mig.
Den socialpolitiska agendan fastställdes som ni vet av Europeiska rådet i Nice. Man kom även överens om att en halvtidsutvärdering skulle genomföras under 2003 i syfte att mer konkret ange vilka åtgärder som anses vara nödvändiga och lägga fram en tidsplan för den andra hälften av den period som slutar 2005. Halvtidsutvärderingen antogs av kommissionen i slutet av juni och bygger på en övergripande utvärdering av de första åren av genomförandet, som har varit föremål för årliga rapporter i resultattavlor och en genomgång av de viktigaste utmaningarna och de främsta drivkrafterna för förändring. Utvärderingen lägger även fram kommissionens uppfattning när det gäller förverkligandet av EU:s övergripande mål och skapandet av fler och bättre arbetstillfällen och större social sammanhållning, allt inom ramen för vår strävan att föra Lissabonstrategin vidare. Kommissionen har aviserat ett omfattande paket med initiativ och åtgärder, i vilket alla relevanta aktörer kommer att vara delaktiga.
Låt mig som svar på era två frågor säga att kommissionen använder sin initiativrätt till att föreslå de specifika åtgärder som behövs och som har aviserats i halvtidsutvärderingen. Detta omfattar till exempel nya lagförslag, såsom förslaget till direktiv om arbetsvillkor för personal som hyrs ut av bemanningsföretag eller förenkling av befintliga direktiv som till exempel de inom arbetsmiljöområdet. Kommissionen använder sig även av sin rätt att samråda med arbetsmarknadens parter och att tillsammans med dem upptäcka de problemområden som fortfarande inte har åtgärdats. Ett sådant område är till exempel frågan om tjänstepensionsrättigheternas överförbarhet. Ett annat är uppföljningen av omarbetningen av arbetstidsdirektivet. Detta har att göra med den europeiska sysselsättningsstrategin, i synnerhet med de förslag till riktlinjer och rekommendationer som rör den. Samtidigt uppmuntrar kommissionen medlemsstaterna att samarbeta för att modernisera socialförsäkringar och främja social integration.
När det gäller er andra fråga måste jag betona att halvtidsutvärderingens prioriteringar när det gäller att organisera de kommande årens arbete är tvåfaldiga. Den ena är att ytterligare utveckla agendan för en utvidgad Europeiska union. Den andra är att övervaka införlivandet och genomförandet av gemenskapens regelverkför sysselsättning och sociala frågor och att se till att detta görs på rätt sätt. För att uppnå detta mål måste särskild uppmärksamhet ägnas åt att dra in de relevanta nätverken av nationella företrädare, som skall spela en stödjande roll för att införliva och genomföra gemenskapslagstiftningen, och att även använda de övervakningsinstrument som fortfarande står till vårt förfogande. Även om tonvikten i första hand kommer att ligga på bistånd och rådgivning kommer kommissionen inte att tveka att använda lämpliga verkställighetsmekanismer eller att vidta rättsliga åtgärder, där så är lämpligt. Men detta gäller inte bara för de nya medlemsstaterna, som kommer att ansluta sig till Europeiska unionen nästa år, utan för alla medlemsstater. 
Smet (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Tack för ert svar. När jag betraktar den socialpolitiska agendan och var vi befinner oss just nu – vi är halvvägs – ser jag att vi har ett år kvar till valen, och utvidgningen är också nära förestående. Jag anser att vi måste ta detta med i beräkningen.
Om vi måste välja mellan prioriteringarna så kommer utvidgningen för min del i första hand. Det finns många direktiv på det socialpolitiska området. Vi uppmuntrar utvecklingen av den sociala dialogen. Vi uppmuntrar skapandet av förvaltning, tjänster och institutioner som kan garantera social säkerhet i dessa länder. Trots att dessa länder står i begrepp att ansluta sig vet vi alla att det fortfarande är mycket svårt att genomföra ett stort antal av dessa aspekter. Om detta genomförande inte går bra, om det inte blir någon social dialog, om det inte finns tillräckligt med institutioner som kan genomföra allt det här så kommer allting att bli försenat. Även här. Det kommer självfallet att innebära en försening. När allt kommer omkring kan man inte bara skriva ihop en lång rad nya direktiv om de länder som kommer att ansluta sig nästa år – och därigenom bilda en union med 25 medlemsländer – inte klarar av att rätta sig efter en viss aspekt av Europeiska unionen. Det är oerhört viktigt att socialpolitiken utvecklas i de länder som omfattas av utvidgningen. Den utvecklas alldeles för långsamt och i alldeles för liten omfattning. Därför anser jag att detta måste få högsta prioritet, eftersom det kommer att ha en negativ inverkan på socialpolitikens utveckling på EU-nivå, oavsett vad vi anser om det.
Vår andra prioritering är sysselsättningen. Jag anser att kommissionen gör ett gott val när den lägger den till sina prioriteringar. Jag stöder detta. Som vi alla kan se utvecklas allt det som föreslogs i Lissabon, nämligen en sysselsättningsnivå på 70 procent och så vidare, ytterst långsamt. När de nya länderna ansluter sig kommer sysselsättningsnivåerna givetvis att sjunka, inte öka. Vi kommer därför att befinna oss ännu längre från Lissabonmålen än vi gör nu. Hela sysselsättningspolitiken måste stimuleras och stödjas.
Sedan finns det även en tredje punkt: översynen av vissa direktiv. Jag anser att vi kan klara det, till exempel översynen av det så kallade Renaultdirektivet, översynen av direktivet om företagsråd och till och med översynen av arbetsmiljödirektivet. Ett stort antal av våra direktiv behöver ses över. För mig är detta en tredje prioritering som vi skulle kunna införa. Om vi vill ha nya direktiv så måste vi verkligen välja och fastställa en prioritetsordning. Vi har inte längre möjlighet att genomföra 40 nya direktiv, inte ens 10. Jag anser vi måste sätta en gräns för detta och jag anser att en av prioriteringarna i de nya direktiven bör vara att göra något för de funktionshindrade. Vi har redan haft en omfattande debatt om detta. Denna sociala grupp har fortfarande svårt att komma in på arbetsmarknaden. Jag anser att vi måste reglera ett antal saker speciellt för dem. 
Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Kommissionens halvtidsutvärdering är i realiteten en övning i att stå och stampa på samma fläck. Den innehåller mycket snack och mycket lite substans. En rad problem tas inte upp. Översynen av direktivet om inrättandet av ett europeiskt företagsråd är nu tre år försenad, trots de händelser som nyligen inträffat i Genk och en lång rad tidigare problem. Rådet är blockerat i fråga om direktivet om bemanningsföretag, som är en väsentlig del i våra ansträngningar att finna en jämvikt mellan trygghet och flexibilitet. 
Tidsplanen är mycket osäker när det gäller översynen av arbetstidsdirektivet och att få slut på det upprörande missbruket av möjligheten att inte tillämpa direktivet i mitt eget land. Parlamentets krav på ett direktiv om avskedande av enskilda personer och om aspekterna med den sociala tryggheten när det gäller atypiskt arbete har inte uppfyllts. Inga åtgärder har vidtagits på dessa områden över huvud taget.
Jag delar också Miet Smets oro över utvidgningen, gemenskapens regelverk, tillämpningen av regelverket – särskilt på arbetsmiljöområdet, utvecklingen av den sociala dialogen och den öppna samordningen i Europeiska unionen, som den kommer att se ut vid denna tidpunkt nästa år. Vi är djupt oroade över alla dessa frågor, och vi har noterat få, om ens några, åtgärder beträffande dessa viktiga frågor. 
Låt mig klargöra att vi till fullo förstår att kommissionsledamot Diamantopoulou utsätts för påtryckningar och möter hinder i sina ansträngningar att vidta åtgärder i dessa viktiga frågor. En del av dessa kommer från kommissionsledamöternas kollegium, en del från rådet och en del kommer från regeringar med socialistisk färg.
Allt jag kan säga är att vi kommer att fördubbla våra ansträngningar för att försöka att försäkra henne om vårt stöd i bemötandet av dessa hinder och när det gäller att föra den sociala dagordningen framåt. Det har en avgörande betydelse. Om vi inte kan vidta åtgärder och föra den sociala dagordningen framåt finns det en mycket verklig fara för att den övergripande och omsorgsfullt avvägda blandningen av politiska åtgärder som infördes i Lissabon kommer att förstöras. Om det sker kommer det att vara en stor katastrof för hela unionens framtid. 

Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Ökningen av arbetslöshet, osäker sysselsättning och social utslagning kastar sin skugga över föreställningen om ett Europa som kämpar för social rättvisa och solidaritet. Vi vet att det finns fler än 15 miljoner arbetslösa inom Europeiska unionen och fler än 60 miljoner som lever på mindre än 60 procent av den genomsnittliga inkomsten i landet. Detta är problem som i första hand berör kvinnor, men även äldre som lever på mycket låga pensioner, invandrare, barn, människor med funktionshinder och arbetstagare som arbetar under osäkra anställningsförhållanden och i dåligt betalda arbeten. Situationen är betydligt värre i de kandidatländer som kommer att ansluta sig till unionen i maj nästa år.
Mot bakgrund av den försämrade sociala och ekonomiska situationen måste åtgärder vidtas som skiljer sig från de som hittills har använts, eftersom skillnaderna har ökat, sammanhållningen försvagats och inga verkliga framsteg gjorts när det gäller jämställdhet. Den nuvarande situationen kräver att uppfyllandet av stabilitetspakten inte längre ges absolut prioritet, utan att den tvärtom upphävs så att dess irrationella kriterier för nominell konvergens kan ses över. Den nuvarande situationen kräver ett slut på företrädet för en politik inriktad på monetära och konkurrenspolitiska frågor och att lösandet av dessa allvarliga sociala problem förs upp på dagordningen, i enlighet med den socialpolitiska agendan och en effektiv politik för offentliga investeringar för att skapa de femton miljoner arbetstillfällen som Europeiska unionen behöver.
Vi måste följaktligen prioritera en lösning på de allvarliga problemen med arbetslöshet och fattigdom – även permanent fattigdom – i alla gemenskapens politiska åtgärder, vilket även poängteras i mitt betänkande om genomförandet av den socialpolitiska agendan, som parlamentet antog i september. Detta gäller särskilt för konkurrenspolitiken (och eftersom kommissionsledamoten med ansvar för den gemensamma jordbrukspolitiken är här med oss, skulle detta åtminstone kunna hjälpa oss att undersöka jordbruksfrågor och förändra politiken i syfte att bekämpa fattigdom och social utslagning), utan att glömma strukturfonderna och stabilitetspakten.
Vi beklagar det faktum att kommissionen inte bara misslyckas med att uppfylla den socialpolitiska agendan från Nice, utan att man fortfarande heller inte har några planer på att lägga fram nya initiativ på områden där detta redan har begärts av Europaparlamentet, som har insisterat på att dessa skulle utarbetas snabbt. Detta är en lång lista som andra talare redan har hänvisat till och som vi antog vid sammanträdet den 3 september och för vilken jag än gång uttrycker mitt stöd, förutom att jag instämmer i alla frågor som har framförts här. Jag upprepar behovet av effektiva åtgärder och mekanismer för att ingripa på området för företagsomvandlingar och direktiven om artikel 13, både när det gäller kvinnors rättigheter på alla områden som rör sysselsättning och när det gäller människor med funktionshinder. Vi måste hämta in förseningarna för de direktiv som skall främja arbetsmiljön, speciellt för kvinnor, och de förslag som parlamentet har godkänt måste genomföras. 
Andersson (PSE ).
   – Fru talman! Herr kommissionsledamot! Jag delar Smets uppfattning att den stora utmaningen också på det socialpolitiska området hör samman med utvidgningen. Införandet av EU:s socialpolitiska lagstiftning om arbetsmiljö och arbetsrätt kommer att betyda väldigt mycket för löntagarna i de nya medlemsländerna. Men det kommer också att betyda någonting för dagens medlemsländer. Risken för social dumpning mellan våra länder blir mycket mindre, vilket är oerhört viktigt.
En annan viktig fråga i samband med utvidgningen är dialogen mellan arbetsmarknadens parter. I många av de nya medlemsländerna finns ingen fungerande dialog och inga arbetsmarknadsparter som är vana att delta i den socialpolitiska dagordningen.
En tredje fråga är Lissabonsamarbetet, som vi måste se över och hålla fast vid. Detta får dock inte innebära att vi inte lägger fram förslag på nya områden, till exempel på arbetsmiljöområdet med anledning av nya risker i samband med atypiska arbeten och annat. Vi måste alltså klara av både utvidgningen och nya risker och nya socialpolitiska utmaningar. 
Van den Burg (PSE ).
   – I utskottet för sysselsättning och sociala frågor tidigare den här veckan blev jag verkligen arg på kommissionen beträffande en punkt på den sociala agendan: direktivet om utstationering av arbetstagare. Det är obegripligt att man inte har utnyttjat utvärderingen av detta direktiv som ett tillfälle att bättre bedöma problemen med gränsöverskridande sysselsättning för arbetstagare och att ta nya initiativ på detta område. Utvidgningen står inför dörren och jag har redan sagt till kommissionär Günter Verheugen och kommissionär Anna Diamantopoulou att denna övergångsperiod absolut inte är en lösning på de problem som kommer att följa med utvidgningen. Vi måste föra en proaktiv politik och vi måste skapa bättre förutsättningar för arbetskraftens aktiva rörlighet.
Min kollega Stephen Hughes har redan nämnt direktivet om personal som hyrs ut av bemanningsföretag. Det dödläge vi har hamnat i på detta område får naturligtvis inte tas som intäkt för att inte göra något alls på områden med anknytning till situationen för mindre vanliga anställningsformer, inte heller i samband med detta direktiv. Jag tänker till exempel på situationen för de egenföretagare som i själva verket inte är egna företagare utan anställda och frågan om social trygghet för anställda med mindre vanliga anställningsformer. Om vi inte skapar ett bättre ramverk med definitioner och arbets- och socialrättsliga föreskrifter i Europa kommer detta sociala regelverksnart bara att gälla för en liten minoritet av de anställda och det kommer inte att vara de som bäst behöver det!
Till sist ett varningens ord. Om vi inte klarar av att genomföra denna socialpolitik i Europa tror jag att många människor kommer att vända sig mot Europa. 
Fischler,
   . – Fru talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Låt mig mycket kortfattat säga att jag har antecknat alla de förslag, frågor och önskemål som ni har gett uttryck för här i dag och att jag kommer att vidarebefordra dem till Anna Diamantopoulou.
På det hela taget kan jag bara säga att jag är av samma åsikt som ni, för det första när det gäller den ofantliga betydelsen av den politik som läggs fast i det vi kallar Lissabonmålen och även när det gäller de uppgifter vi står inför på området för framtida socialpolitik. Jag är även överens med er om att det är särskilt nödvändigt nu, när vi så att säga står på tröskeln till utvidgningen, att vi ägnar särskild uppmärksamhet åt hur dessa frågor passar in i det sammanhanget och jag anser liksom ni att detta är en brådskande fråga. I grund och botten anser jag att vi måste fortsätta att agera på båda fronterna, för vi får inte förbise det nära sambandet mellan å ena sidan frågor om sysselsättning och social trygghet och å andra sidan frågan om huruvida vi kommer att lyckas med att på nytt skapa verklig tillväxt i Europa. Detta är en av de grundläggande förutsättningarna och vi kommer bara att kunna skapa tillväxt om vi vidtar de åtgärder som krävs för att strukturera om vår europeiska ekonomi.
Fast å andra sidan hand bör man inte tro att det bara handlar om tillväxt, eller med andra ord bara om ekonomin. Det handlar, naturligtvis, även om socialskydd. Jag berättade för er om kommissionens nuvarande planer redan i mina inledande anmärkningar. Jag hoppas att dessa åtgärder verkligen kommer att göra det möjligt för oss att förbättra situationen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0333/2003) av Lone Dybkjær för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om valet 2004: Hur man garanterar en balanserad representation för kvinnor och män (2003/2108(INI)). 
Dybkjær (ELDR ),
   . – Vi är mitt uppe i en spännande och krävande period i Europas historia. Vi ökar antalet medlemsstater i EU och håller just nu på att utforma och diskutera en ny ram för fördragsmässigt samarbete som bygger på nationalstaterna och folket.
EU-samarbetet är förenat med en hel rad villkor. Ett av dem är att staterna måste tillämpa demokrati och respektera de mänskliga rättigheterna, det vill säga att människor skall ha likvärdiga möjligheter att utveckla och styra sina liv.
Vem är det som fattar besluten, om vi tittar på vad som verkligen händer i Europa? Vem beslutar om lagarna? Vem leder den dagliga verksamheten i internationella, europeiska, nationella, regionala och lokala församlingar? Vem personifierar den offentliga makten? Svaret är helt enkelt att det är män som gör det. Om det råder någon tvekan om den saken så räcker det att fråga hur många kvinnor det finns bland stats- och regeringscheferna. Svaret är: inga. Om vi tittar på familjefotot från Köpenhamn 2002 finns det 64 personer med på bilden, varav bara åtta är kvinnor.
Beror detta på att det råder brist på kvinnor i Europa? Beror det på att vi utgör en minoritet? Det förekommer från och till att människor talar om för oss att vi gör det, varpå vi inordnas bland övriga minoriteter. I så fall måste vi dock säga oss att nej, det är vi inte. Vi utgör åtminstone hälften av befolkningen. Kvinnor utgör åtminstone hälften av väljarkåren, varför det inte kan vara en fråga som handlar om huruvida det finns tillräckligt med kvinnor eller inte. Beror det då på att det inte finns några kompetenta kvinnor? Nej, det är inte heller anledningen. I själva verket finns det kvinnor – och, allteftersom tiden går, fler kvinnor än män – som påbörjar högre utbildning, även om detta naturligtvis inte längre alltid är ett kriterium för att delta i det politiska livet. Det är inte det som utgör förutsättningarna för situationen.
Det finns en lång rad anledningar till att antalet kvinnor är för litet och de gäller överallt. I det här fallet skall vi koncentrera oss på det val vi står inför nästa år. För närvarande håller vi som sagt på att bygga det nya Europa. Kvinnorna utgör hälften av det nya Europa, och det är absolut grundläggande att denna hälft är delaktig i utformningen av ramen för det vidare samarbetet och dess innehåll. Ett av de ställen där de kan göra det är för övrigt Europaparlamentet.
I dag har vi en situation där 30 procent av Europaparlamentets ledamöter är kvinnor. Nu utvidgar vi EU till att omfatta tio nya länder och i det sammanhanget måste vi ta en snabb titt på hur kvinnor är representerade i de länderna. Tyvärr ser det inte alltför bra ut. Självfallet ligger inte alla länder längst ned i botten av tabellen och faktum är att det även finns medlemsstater som ligger långt ned på listan när det gäller kvinnors representation. Vi måste ändå säga att genomsnittet är för lågt. Därför måste vi i de kommande valen koncentrera oss på att få fler kvinnor att ställa upp som kandidater och ta reda på varför andra inte vill göra det. Är det så att de i själva verket helt enkelt inte blir tillfrågade om de vill kandidera eller är det det gamla klassiska mönstret där ingen, vare sig män eller kvinnor, frivilligt ger upp den befintliga makten. Personligen tror jag att det är den klassiska situationen. Män avstår naturligtvis inte frivilligt från makt, precis som vi kvinnor också kan ha oerhört svårt för att lämna ifrån oss vår så kallade makt över våra barn. Ingen av oss är något helgon. Men nu är det viktigt för oss att försöka diskutera denna fråga och inse att om EU-samarbetet skall accepteras bland EU:s befolkningar så skulle det kanske vara en bra idé om vi skulle försöka bjuda in kvinnor att delta och framför allt om vi kunde utforma system där kvinnor har möjlighet att bli valda om de finns med på listorna. Det kommer säkert inte att vara enkelt att vinna acceptans för EU-samarbetet. Där borta sitter en svensk kommissionär och jag som talar nu är danska, och om det är någonstans som det är svårt att vinna acceptans för EU-samarbetet bland gräsrötterna så är det i Sverige och Danmark, och det är kvinnorna som är de mest skeptiska.
Erfarenheter från de skandinaviska länderna visar att det inte är så att kvinnor inte blir valda. Om de kandiderar på lika villkor så blir de faktiskt valda. Faktum är att om det finns kvinnor som över huvud taget har en chans att bli valda så blir de valda. Därför stämmer det inte att väljare överlag skulle anse att kvinnor inte håller måttet. De röstar tvärtom gärna på dem. Sanningen är att de inte har möjlighet att rösta in kvinnliga företrädare.
Det är oerhört viktigt att vi diskuterar denna fråga nu, för i nuläget är 31 procent av Europaparlamentarikerna kvinnor. I de nya länderna är situationen betydligt skevare. I ett parlament med större inflytande på europeisk lagstiftning än någonsin tidigare löper vi nu risken att långt mindre än 30 procent är kvinnor, därför att kvinnor är så dåligt representerade i, till exempel, de nya länderna. Det finns två länder som inte har skickat några kvinnliga observatörer alls. Det är fullständigt otroligt att demokrati kan utövas och mänskliga rättigheter respekteras under sådana förutsättningar.
Jag anser att vi alla måste hjälpas åt för att se till att det finns en lämplig andel kvinnor i Europaparlamentet så att människor känner sig representerade här i kammaren. 
Wallström,
   . Fru talman! Det var ett utmärkt inlägg av Dybkjær. Jag kan instämma till 100 procent. Det var en utmärkt introduktion till vad denna debatt skall handla om.
Först och främst vill jag naturligtvis gratulera Europaparlamentet, i synnerhet utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, och också Dybkjær som föredragande, till att ha tagit initiativet till detta betänkande. Här betonas återigen vikten av att skapa en jämn fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen och särskilt inför valet till Europaparlamentet nästa år.
Vi måste ta demokratin på allvar och ta hänsyn till jämställdhetsfrågan i beslutsfattandet. Om vi bekänner oss till demokratiska värderingar, folkrepresentation och människors aktiva deltagande, kan vi inte samtidigt utestänga halva befolkningen från de organ där besluten fattas. Ett ökat deltagande från kvinnornas sida innebär också bättre möjligheter för samhället att ta hand om sina medborgare. Vi går miste om såväl resurser som erfarenheter om kvinnor inte kan vara med i det politiska livet. Kvinnor måste få tillträde till arbetsmarknaden och till politiken för att kunna avancera yrkesmässigt i en takt som motsvarar deras kvalifikationer. På så vis kommer deras kompetens att utnyttjas på lämpligt sätt. Tyvärr är det hittills alltför ofta så att män väljer män. Detta måste vi ändra på.
Som påpekas i betänkandet har alla medlemsstater förbundit sig att genomföra FN:s handlingsplan från konferensen i Peking 1995 och en rad andra internationella program som stöder principen om lika deltagande mellan kvinnor och män i beslutande organ och i beslutsprocessen. Detta utgör den internationella ram vi alla måste arbeta inom.
En jämn fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocessen och på alla livets områden är också det centrala temat i kommissionens arbetsprogram för 2003 och 2004. Arbetet med att bedöma vilka projekt som skall få bidrag från jämställdhetsprogrammet befinner sig just nu i slutfasen.
Jag har också nöjet att meddela att kommissionen för närvarande utvecklar en databas om ”Kvinnor och män i beslutsfattandet”. Databasen är ett led i åtgärderna för att utveckla och underhålla statistik, som också är viktig som bakgrund och verktyg. Förberedelserna för att kunna offentliggöra de första resultaten från denna databas pågår för närvarande. I början av 2004 kommer innehållet att presenteras på kommissionens webbsida. Det kommer sedan att uppdateras varje år. Huvudsyftena med databasen är att dels mäta framstegen i fråga om de åtaganden som har gjorts, dels skapa en ökad medvetenhet i de nuvarande medlemsländerna, EESländerna och de anslutande länderna om kvinnor och män i beslutsfattande ställning.
Får jag också nämna de åtgärder när det gäller beslutsfattande som nyligen har vidtagits av det italienska ordförandeskapet med stöd av kommissionen och som betonas i betänkandet. Vid konferensen i Siracusa, liksom vid de efterföljande informella mötena mellan jämställdhetsministrarna, underströks behovet av att fortsätta insatserna för att uppnå en jämn fördelning mellan kvinnor och män i beslutsprocesserna på alla nivåer. Man föreslog även att alla politiska partier skulle enas om att utse minst 30 procent kvinnliga kandidater till Europaparlamentsvalet. Partierna bör dessutom aktivt sträva efter att nå de mål som sattes upp av Europeiska rådet i Lissabon och Barcelona, i synnerhet dem som på ett direkt sätt berör kvinnorna: sysselsättningsgrad bland kvinnor på minst 60 procent senast 2010 och bestämmelser om tillgång till god barnomsorg till rimlig kostnad. Dessa mål hör också till de verktyg och förutsättningar som möjliggör kvinnors deltagande i det politiska livet och i samhällslivet i övrigt. 
Avilés Perea (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionär! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till det viktiga betänkande hon har utarbetat och det i en tid som denna, kort före valen till Europaparlamentet.
Vi vet alla att jämlikhet mellan män och kvinnor är en grundläggande princip i gemenskapsrätten, som den kommer till uttryck i Amsterdamfördraget, där jämlikhet mellan män och kvinnor ingår som ett mål för alla program. Vi efterlyser därför konkreta åtgärder för att underlätta kvinnors representation på vallistor och, följaktligen, i Europaparlamentet. I detta fall skulle denna begäran kunna utvidgas till övriga regionala eller nationella parlament i vilka kvinnors representation fortfarande är låg jämfört med kvinnornas andel, som utgör hälften av befolkningen, och i vissa fall mer än hälften av befolkningen.
Vi vet att det är svårt för oss kvinnor att nå institutionella befattningar, politiska befattningar och således beslutsfattande befattningar och ställningar med makt om det inte finns något särskilt stöd, genom åtgärder för positiv särbehandling och med lagar som underlättar denna stora representation för kvinnor.
Vi har under de senaste åren upplevt att kvinnors representation har fortsatt att öka något, men inte i något fall har den nått mycket högre än 30 procent och vi fruktar med rätta att den kan komma att minska i nästa EU-val.
Andelen kvinnor bland observatörerna från de länder som omfattas av utvidgningen är, som föredraganden sade, väldigt låg. Några länder har överhuvudtaget inte skickat några kvinnor som observatörer och vi befarar att denna representation inte kommer att vara högre än 15 procent efter valen till Europaparlamentet. Just av den anledningen är det viktigt och betydelsefullt att vi framhåller detta just nu, och vi glömmer inte bort de länder som redan tillhör Europeiska unionen, i vilka den procentuella andelen för det mesta inte är högre än 30 procent – med undantag för de nordiska länderna – och andra där den procentuella andelen är ännu lägre och kvinnor fortfarande möter stora svårigheter när det gäller att nå beslutsfattande positioner.
Dessa svårigheter är fortfarande stora därför att det – med undantag för två länder – inte finns några vallagar som gör det obligatoriskt att ha med kvinnor på listorna och därför att våra möjligheter att vara representerade i beslutsfattande organ och parlament i allt väsentligt beror på de politiska partierna, på de politiska ledarnas mentalitet och på den medvetenhet om frågans betydelse som vi förmår vidarebefordra till samhället.
Rätt tid är därför nu och detta är en uppgift som vi, dvs. kvinnor som engagerar sig för kvinnors representation, men även män, parlamentsledamöter och politiska ledare måste gripa oss an: denna utmaning att uppnå en större representation för kvinnor i de politiska institutionerna.
Det är endast den politiska viljan hos ledare och partier när det handlar om att fatta beslut som kan garantera att det verkligen kommer att finnas fler kvinnor efter valen och därigenom en bättre balans mellan män och kvinnor i beslutsfattandet. 
Anna Karamanou (PSE ).
   –Fru talman! Det är verkligen märkligt att vi efter 50 år av europeisk jämställdhetspolitik och 100 år efter det att kravet på kvinnlig rösträtt framfördes och erkändes försöker övertyga alla om det självklara, med andra ord om att män och kvinnor bör dela det fulla ansvaret och alla förpliktelser i både det privata och det offentliga livet jämlikt och rättvist och att det bör finnas en balanserad representation för män och kvinnor i demokratiska institutioner och i alla centrum för politiskt beslutsfattande.
Lone Dybkjærs verkligt enastående betänkande har en alldeles speciell betydelse i upptakten till EU-valen i juni, eftersom det anger inom vilken ram alla medlemsstater bör agera, i synnerhet anslutningsländerna, för att se till att andelen kvinnor i denna kammare, som blir resultatet av EU-valen, åtminstone inte bör vara lägre än den är för närvarande, nämligen 31 procent. Jag vill också namnge de två länder, Estland och Slovenien, som inte ens brydde sig om att skicka en enda kvinna som observatör till Europaparlamentet. Våra farhågor förstärks även av den traumatiska erfarenheten i fjol då andelen kvinnor i konventet om EU:s framtid endast var 17 procent.
Detta är anledningen till att vårt utskott, utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, har satt främjandet av jämlikhetens demokrati främst bland sina prioriteringar och tagit initiativ för att mobilisera regeringar, nationella parlament, politiska ledare och kvinnorna själva för att uppnå detta mål. Ett mål som inte bara gäller genomförandet av jämställdhet mellan könen i handling snarare än bara i ord, utan även Europas ekonomiska sociala utveckling genom en förnuftig användning av den värdefulla mänskliga resurs som kvinnor utgör.
För att målen enligt Lissabonstrategin, i likhet med andra ambitiösa EU-projekt, skall nås, krävs det att kvinnor snarast deltar fullt ut på alla nivåer för planering och beslutsfattande. Det går inte att planera Europas framtid om inte kvinnorna är med. I upptakten till EU-valen behöver vi fler strategier och lagstiftningsåtgärder, positiv särbehandling, kvotering eller politiska överenskommelser som kan ge ett balanserat deltagande för män och kvinnor i valen och i de valda församlingar som kommer att bli resultatet.
Jag hoppas att det nya Europaparlamentet för de 25 medlemsstaterna kommer att uppnå detta mål och fungera som ett lysande exempel och en standard för andra parlament i världen. 
Boogerd-Quaak (ELDR ).
   – Även jag vill framföra mina varmaste gratulationer till Lone Dybkjær för detta betänkande. Det har kommit i precis rätt tid, alldeles innan EU-valen, och, vilket redan har nämnts av flera talare, vi måste göra allt vi kan för att nå det resultat på 30–31 procent som uppnåddes i valen till Europaparlamentet. Saken underlättas sannerligen inte av anslutningsländerna, där vi för närvarande bara har 14 procent. Därför anser jag att vi i samband med granskningen av dessa länder måste se till att jämlikhet mellan könen utgör en del av vår framtida gemenskapslag och att vi, på ett inre plan, även måste se till att detta görs i de relevanta parlamenten. Det är inte svårt att peka finger åt andra länder, men vi har även exempel på att kvinnor är allvarligt missgynnade i våra egna länder.
I mitt eget land var det inte så länge sedan man endast utsåg en kvinnlig minister. Det förekom en hel del protester mot detta, men som tur var föll den regeringen kort därefter och vi har nu fem kvinnliga ministrar och fem kvinnliga statssekreterare. Jag beklagar djupt att ingen av de två ministrar som utsetts av mitt eget parti, som säger sig göra en hel del för kvinnor, är en kvinna. Inte därför att det skulle saknas dugliga kvinnor, utan därför att det alltid finns andra som är viktigare och måste gå före. Så länge vi fortsätter på det här sättet kommer kvinnor aldrig att ha en chans. Jag anser dock även att vi själva måste fortsätta vårt slit med jämställdhetsfrågor och att vi måste följa utvecklingen mycket noga Jag skulle, till exempel, inte ha något emot att följa exempel liknande dem som nämns i Dybkjærs betänkande – som i Frankrike där en del av finansieringen av politiska partier beror på antalet kvinnor på listan – för vi kan inte stå stilla, vi måste göra någonting. Jag vill därför be kommissionen att ägna denna fråga särskild uppmärksamhet i sina samråd med alla medlemsstater. 
Eriksson (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Dybkjærs betänkande behandlar någonting som vi alla här i kammaren har mycket lång erfarenhet av: det faktiska livet i de politiska organisationer där vi deltar. Kommissionsledamot Wallström sade att män väljer män. Ja, särskilt män i politiska partier väljer män. De väljer män i större utsträckning än väljarkåren, vilket är mycket intressant.
När kvinnor kommer in i politiken förändras organiseringen av det politiska arbetet och nya frågor kommer upp på den politiska dagordningen. I övrigt har kvinnorna naturligtvis olika politiska och ideologiska uppfattningar.
Vi såg under förutvarande år konventets sammansättning och trixandet med jämställdhetsfrågorna, både vad gäller placeringen för den juridiska statusen och andra delar. Vi ser fortfarande, efter många år med beslut att använda ”gender mainstreaming” som metod i beslutsfattandet, att absolut avsaknad av detta råder på de flesta av politikens områden. Det är nu också föreslaget att behörighetsområdena för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor skall beskäras. Detta går precis stick i stäv mot utvecklingen; det är till och med en avveckling av jämställdhet i politiken.
Det är litet ironiskt att läsa rådets rekommendation från december 1996, där man särskilt säger att underrepresentation av kvinnor i beslutsfattande ställning innebär att erfarenheter förblir outnyttjade och undervärderade, vilket utgör en förlust för samhället som helhet. Jag instämmer verkligen i rådets rekommendation, men när man ser på rådets egen sammansättning genom åren är det fortfarande svartvita fotografier som visas efter rådsmötena. 
Aaltonen (Verts/ALE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill framföra mitt varmaste tack till Lone Dybkjær för detta utomordentligt lägliga och viktiga betänkande. Vi delar alla en oro för hur balanserad representationen för kvinnor och män kommer att vara i Europaparlamentet under nästa mandatperiod. Vi har dryga sex månader på oss för att skingra denna oro och vi bör inte vara rädda.
Jämlikhet är ett av de grundläggande värden i EU som även de nya medlemsstaterna har åtagit sig att respektera. Det kan inte vara tal om en verklig demokrati om kvinnor inte kan delta i beslutsfattande på alla nivåer. Faktum är att införandet av en pluralistisk parlamentarisk demokrati inte i sig garanterar ett jämlikt deltagande för kvinnor och män i politiskt beslutsfattande. Vi kunde ha gjort oss kvitt problemet helt och hållet genom att på EU-nivå utarbeta en gemensam rättsakt för val som garanterade jämställdhet mellan könen. Kvinnliga politiker måste utvecklas till starka yrkeskvinnor på sitt område genom utbildning samt ekonomiskt och moraliskt stöd. På så vis skulle skälen för kvinnors lägre befogenhetsområden i ett kvoteringssystem jämfört med deras manliga kolleger förlora sitt berättigande och så småningom försvinna.
Vi kan otydligt skymta målet att skapa ett jämlikt samhälle som beslutsfattande utan behov av kvoter, där könen är jämlikt representerade i de högsta beslutsfattande organen. Det förefaller dock inte som att vi kommer att kunna nå dit utan ett mellanliggande stadium, där EU, medlemsstaterna och de politiska partierna aktivt deltar i det gemensamma arbetet för jämlikhet. De politiska grupperna borde komma överens om en gemensam politik för att nå ett tillstånd där jämlikheten till slut blir verklighet i det ekonomiska, politiska och sociala livet.
Jag vill nu kasta handsken, så att säga, och be Europaparlamentets manliga ledamöter här att fundera på om de någonsin har röstat på en kvinna. Skulle ni föreslå en kvinna som kommissionens ordförande om ni dessutom är inflytelserika på den politiska arenan i ert hemland? Vidare, om det fanns ett ämbete som EU:s ordförande, vilken kvinna skulle ni rösta på som ordförande? 
Bonde (EDD ).
   –Fru talman! Jag kan stödja vad Lone Dybkjær har sagt om jämställdhet, så jag skall i stället använda min talartid till att tala om en verklig framgång som gäller just sådan jämlikhet.
Jag valdes till parlamentet som företrädare för en partiövergripande rörelse, Junirörelsen, som nu har verkat i tio år enligt principen att hälften av våra kandidater till parlamentet och hälften av ledningen för vårt parti skall komma från vardera könet. Vi har nyligen sammanställt en ny lista med kandidater till parlamentet, med tio kvinnor och tio män, där de lediga platserna fördelas växelvis mellan manliga och kvinnliga kandidater.
Under lång tid hade vi fler män än vi hade användning för och bara hälften av de kvinnor vi behövde. Vi började därför leta bland våra medlemmar och fick till slut fram de listor vi önskade och behövde. Resultatet skulle emellertid ha blivit en skev lista om vi inte hade antagit regler där vi förband oss att ha en lista med jämn fördelning mellan de båda könen.
Resultatet var att jämställdheten verkade till männens fördel. Några kvinnor fick i själva verket fler röster än några av männen på partikonferensen men placerades efter män med färre röster eftersom varannan person på listan, enligt våra regler, skall vara en kvinna. Detta utfall var inte avsiktligt, men jag kan uppriktigt rekommendera alla partier att införa jämställdhet för alla sina listor.
Kvinnor håller sig genomgående i bakgrunden, till och med i de länder som har kommit längst när det gäller jämställdhet. Kvinnor vill inte föra fram sig själva om de inte känner sig säkra på att verkligen klara av allt, helst bättre än deras manliga kolleger. Vi känner även till detta från platsansökningar. När män söker en tjänst måste man bortse från några av alla de meriter de räknar upp. När kvinnor söker en plats måste man lägga till meriter. Det är så det är, men det är något som vi kan motverka genom att kräva samma antal kandidater från varje kön, eller, vilket jag skulle föredra, åtminstone 50 procent kvinnor.
Jag skulle inte rekommendera systemet om det leder till att män väljs bort till förmån för mindre kvalificerade kvinnor, men för oss i Junirörelsen har det fungerat perfekt vid varje val. Kvinnor har fått det stöd de behövde och vi har fått en lista som bättre återspeglar väljarkåren. Det är alltså ett arrangemang som jag kan rekommendera alla.
Vi har även gjort en medveten ansträngning att få in unga kandidater på listan. Nio av våra kandidater är under 40 år och sju av dem är under 30 och alla är dessutom kvalificerade. Vår yngsta kandidat till parlamentet, som bara är 18, har också flera års erfarenhet av EU-frågor. Vi har ingen speciell kvotering för ungdomar men vi har medvetet försökt förnya oss så att kvinnor och ungdomar får en reell möjlighet att tävla med oss gamla gubbar.
Det är ett nöje att kunna bidra till debatten om jämlikhet med en framgångshistoria ur verkligheten. Lone Dybkjær och andra stred tappert för jämställdhet i konventet men detta togs, tyvärr, endast med bland värdena i den danska utgåvan. I de andra ländernas utgåvor talas det bara om jämlikhet snarare än om jämställdhet. 
Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Den fråga som vi diskuterar i dag gäller naturligtvis de kommande EU-valen, men den har även en mer vittomfattande betydelse för kvinnors deltagande i det politiska livet.
Föredragandens betänkande innehåller intressanta uppgifter om den aktuella situationen i medlemsstaterna och Europaparlamentet. Det berör även problemets alla aspekter och presenterar intressanta förslag för att komma till rätta med det, förslag som i huvudsak kommer från erfarenheter i olika länder. Jag anser att det är mycket viktigt att främja ett utbyte av dessa erfarenheter eftersom det kan höja de behöriga organens medvetenhet och ge dem idéer om hur åtgärder kan genomföras och framstegen utvärderas. Europeiska kommissionen bör, anser jag, ställa medel till förfogande för sådana åtgärder.
Detta år ägnas åt åtgärdsprogrammet för lika möjligheter för kvinnor och män att delta i ansvarsuppdrag. Jag skulle vilja veta om det redan finns några resultat från genomförandet av programmet. Jag misstänker dock att det inte finns något intressant eller progressivt att berätta, eftersom initiativ från de icke-statliga organisationerna, som i första hand berörs av programmet, inte kan ge resultat om det inte finns någon offentlig dialog om frågan i medlemsstaterna, som kan engagera de nationella och, där sådana existerar, regionala parlamenten och ställa partier, lokala myndigheter och sociala myndigheter inför deras alternativ och deras ansvar så att hela samhället blir medvetet om frågan om kvinnors deltagande, en fråga som gäller hela samhällets framtid och inte bara kvinnornas framtid. Vi behöver även en öppen dialog mellan parterna själva så att alla, från ledarna till den regionala kåren, är informerade och medvetna om kvinnors bristande deltagandet och nödvändigheten av att införa en strategi för att stödja och befordra kvinnliga medlemmar till ansvarsuppdrag.
Till sist vill jag säga, så här i upptakten till EU-valen, att vi måste öka medvetenheten och informera kvinnor som medborgare och väljare om innebörden av dessa val och deras betydelse. De folkomröstningar som har genomförts vittnar om att kvinnor är de medborgare som är mest reserverade inför frågorna i EU-politiken och mest EU-skeptiska. Detta är en utmaning som berör oss alla, på både EU-nivå och nationell nivå, och valen till Europaparlamentet ger oss en möjlighet att visa vår beslutsamhet att anta den. 
Zrihen (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi kan bara glädjas åt att vi i dag kan se två förstasidesrubriker i populärpressen som tar upp de ståndpunkter som kommissionen och Europaparlamentet vill inta för att garantera jämlikhet mellan könen, både när det gäller deras tillgång till varor och tjänster och deras representation i parlamentet. Äntligen talar man om dessa frågor. Vi kan bara gratulera vår kollega Lone Dybkjær, som betonar den omfattande betydelse som denna förändrade attityd när det gäller att integrera kvinnor i det politiska livet på jämlika villkor med män kan få för helheten av de sociala och politiska kontrakt vi har med våra medborgare.
Det är en bekräftelse på att positiv särbehandling är avgörande för att uppnå en balanserad representation för kvinnor och män. Det är en bekräftelse på att politiken blir bättre och mer relevant för en befolkning bestående av många olika grupper om båda könen deltar i utarbetandet av politiken. Att kvinnor är så dåligt representerade i beslutsprocessen innebär ett ifrågasättande av de politiska strukturernas legitimitet, för ett demokratiskt systems funktion återspeglar det samhälle det förespråkar eller försvarar. Jämlikhet är ett europeiskt värde som medlemsstaterna måste respektera. Vi kan inte godta denna inkonsekvens när vi står på tröskeln till utvidgningen och vill bibehålla och rentav förstärka representationen för kvinnor i en kammare som måste gå i spetsen för denna nya tendens och på samma gång vara den skärseld som gör det möjligt att föreställa sig nya sätt att agera och nya strategier.
Om detta skall vara möjligt, och inte bara önskvärt, måste vi från och med nu handla på ett sådant sätt att 2004 års valkampanj bekräftar och förverkligar principen om en verklig demokrati i vilken båda könen är representerade, för den minsta nedgång i vår representation skulle var en signal som kan missförstås så här omedelbart före utvidgningen. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Jag vill rikta er uppmärksamhet på den största ojämlikhet i fråga om makt som finns: den mellan män och kvinnor, och jag vill tacka föredraganden för hennes betänkande, som än en gång betonar behovet av jämlikhet. Vi har fortfarande en lång väg kvar att gå. Till och med i detta parlament, där en tredjedel av oss är kvinnor, och i det land där man har kommit längst, Sverige, har man nyligen gått från 40 till 45 procent, vilket fortfarande inte är jämlikhet, även om vi alla är avundas Sverige.
Vi har gjort framsteg i Belgien och gått från 11 till 23 procent. De nya länderna skulle kunna lära sig en hel del av detta, eftersom vi har lagt ned stora ansträngningar på att uppnå det. Om vi överlåter detta till, låt oss säga mäns, goda vilja kommer ingenting att förändras. Om vi överlåter det till en förändrad mentalitet, så kan vi fortfarande diskutera det här när våra barnbarnsbarn är Europaparlamentariker. Vi måste själva göra insatsen och det gäller lika mycket för de nya länderna. Inget av de här länderna kommer upp till nivån på 30 procent, som vi redan har vant oss vid här. Det är bara tre länder som har en representation för kvinnor på mer än 20 procent. Endast 14 procent av deras företrädare i detta parlament är kvinnor. Om vi har 100 nya parlamentsledamöter så kommer vi i värsta fall, om samma proportioner skulle vara tillämpliga, att få 86 män och 14 kvinnor. Detta är en generell tillbakagång för kvinnor i Europaparlamentet. Det får inte vara så att anslutningsländerna bidrar till att göra vårt parlament ännu mer mansdominerat.
Det är anledningen till att vi i Europaparlamentet önskar ge ett kraftfullt stöd till alla kvinnor och alla regeringar som vill förändra sakernas tillstånd till det bättre, för ingenting kommer att hända utan frivilliga insatser. Kvoteringar kritiseras ofta som omotiverade och i stället sägs det att vi bör överlåta allt till demokratins spontana utveckling. Mina damer och herrar, vi är lagstiftare och en lagstiftare vet mycket väl att man inte kan överlåta allt till den spontana utvecklingen utan att det fordras handling. De länder som har uppnått de bästa resultaten är de länder där regeringarna har förändrat lagstiftningen. Tillåt mig åberopa exemplet Belgien, där det inte är tillåtet att ha tre kandidater av samma kön överst på EU-listan.
Vi önskar att ett lika stort antal kandidater skall föras fram även den här gången och jag hoppas att de utmärkta rekommendationerna i detta betänkande kommer att antas av regeringarna. Jag förväntar mig att kommissionen skall lägga fram ett initiativ. Jag förväntar mig att rådet skall lägga fram initiativ så att jämlikheten här i parlamentet inte försämras vare sig eller utan förbättras efter anslutningen. 
Kauppi (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag delar den oro beträffande underrepresentationen för kvinnor i Europaparlamentet som kommer till uttryck i det utmärkta betänkandet av Lone Dybkjær. Det är tyvärr sant att det finns påfallande få kvinnor här när jag ser mig omkring, i synnerhet unga kvinnor och kvinnor med familjer. Som många har sagt förefaller situationen mot bakgrund av statistiken till och med vara mer alarmerande än tidigare i samband med valet nästa år efter utvidgningen. Andelen kvinnor i de nationella parlamenten i de nya medlemsstaterna är i bästa fall inte mer än 30 procent och i mer än hälften av de nya medlemsstaterna pendlar andelen kvinnliga parlamentsledamöter omkring 10 procent. Vi får dock inte glömma bort att situationen kunde vara bättre även i de nuvarande medlemsstaterna, även i mitt eget hemland, Finland, även om Finland kan betraktas som en av föregångarna för jämlikhet mellan kvinnor och män.
Varför blir kvinnor inte valda om mer än halva väljarkåren består av kvinnor? Betänkandet identifierar de etablerade partierna och urvalsmekanismerna som de viktigaste anledningarna till att kvinnor är underrepresenterade. System som det finska valförfarandet har garanterat en jämlik representation för kvinnor och män. Här i Europaparlamentet består nästan hälften av den finska delegationen av kvinnor, så det är troligen inte något fel på systemet. I stället för att partierna använder sig av långdragna och hierarkiska system för att göra upp listor röstar man i det finska valsystemet både på ett parti och på ett namn. I praktiken har valen till Europaparlamentet till stor del handlat om att välja en person och kandidater har prioriterats framför partierna, som i stort sett håller sig i bakgrunden. På dessa villkor har kvinnor nått bra resultat. Traditioner och väljarkultur spelar naturligtvis också en viktig roll. Icke desto mindre visar detta att kvinnor blir valda om de bara ställer upp i val.
Varför är i synnerhet unga kvinnor inte intresserade av politik? Varför uppmuntras inte kvinnor att ta större del i maktutövningen? Detta anser jag vara frågor som ger vidare skäl till självrannsakan. Varför är inte EU intressant? Kvinnor ser ofta beslutsfattandet i EU som alltför långt borta, abstrakt och högtravande. Kvinnor är vardagshjältinnor som föredrar mera konkreta frågeställningar. Arbetssituationen är ofta svår, i synnerhet för kvinnor med familjer.
När jag väntade mitt första barn insåg jag själv hur svårt det är att kombinera moderskap med en karriär som parlamentsledamot. EU:s regler för mammaledighet är direkt förtryckande för unga kvinnor. Mammaledighet är faktiskt inget särskilt välkänt begrepp, och i parlamentet, till exempel, jämställs det med sjukfrånvaro. Det finns mycket som kan förbättras när det gäller den här frågan och situationen återspeglas i sysselsättningssituationen i Europa som helhet. Kvinnor uppmuntras inte tillräckligt mycket att skapa sig en yrkesbana och bilda familj. Resultatet är att många kvinnor avsiktligt skjuter barn på framtiden. Budskapet från EU borde inte vara antingen karriär eller moderskap. 
Prets (PSE ).
   – Fru talman, fru kommissionär! Vi har nu hört en hel del om en mycket gammal fråga, en som vi redan har diskuterat i åratal – i själva verket alltid på samma nivå – och jag undrar vilka framsteg vi har gjort. Vi är stolta över att 30 procent av ledamöterna här i kammaren är kvinnor. Om vi hade 50 procent, så skulle det vara paritet. Vi nöjer oss med bara 30 procent, eller intalar oss att vi har gjort framsteg därför att vi kommit längre än andra länder. Vad detta innebär är att vi i ett århundrade har rört oss framåt en millimeter i taget och att det som vi har uppnått långtifrån är säkert. När jag säger att vi riskerar flera motgångar på detta område, så syftar jag inte bara ännu en gång på de nya medlemsstaterna, utan även på de nuvarande som har fått anstränga sig så hårt för att nå denna andel i kammaren.
I går, när lägesrapporterna lades fram, hörde jag inte ett ord om underrepresentationen för kvinnor. Detta är något annat som vi bör ta med i beräkningen och arbeta in i lägesrapporter av det här slaget, så att de kan visa vad som saknas och vad som återstår att göra när det gäller jämställdhetspolitik. Om vi säger att det finns för få kvinnliga kandidater – något som vi mycket ofta anklagas för – så måste vi även ägna en tanke åt hur kvinnor förutsätts kombinera karriär, familj och politik, när de dessutom jämt och ständigt plågas av samvetskval genom frågor som: hur kan du göra både det här och det där och dessutom allt det andra? Här anser jag att samhället har en uppgift och här måste det bli konsekvenser för de medlemsstater som underlåter att göra vad de har åtagit sig, nämligen att skapa lika möjligheter i praktiken. Jag undrar vilka mekanismer det finns och vad konsekvenserna blir när de underlåter att göra det. 
Wallström,
   . Fru talman! Först och främst vill jag tacka för denna diskussion, som egentligen har illustrerat hur viktiga roller vi alla har att spela. Kommissionen måste ta sitt ansvar. Jag vet att min kollega Anna Diamantopoulou just nu undersöker möjligheten att organisera rundabordssamtal i medlemsstaterna och i de anslutande medlemsländerna för att diskutera frågan om jämställdhet. Jag tror att dessa diskussioner måste omfatta allt från nomineringar till hur bidrag och stödformer kan utformas så att vi också gynnar jämställdheten.
Här finns naturligtvis också en mycket viktig roll för de politiska partierna, för Europaparlamentet och för de ickestatliga organisationerna. De måste gå hand i hand i arbetet med att förbättra kvinnorepresentationen. Det är helt klart att det inför Europaparlamentsvalet är en viktig uppgift att se till att vi bibehåller, och helst ökar, kvinnorepresentationen. Det har också kommit fram i alla inlägg att även de nya medlemsländerna måste göras uppmärksamma på detta, för att se till att redan från början få en bra kvinnorepresentation.
Denna fråga får vi på gott och ont leva med under lång tid framöver, då vi tyvärr lever i en tid när det är lättare att spränga en atom än en fördom. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.(1)

Talmannen.
   – Kära kolleger! Jag har glädjen att meddela att en delegation med ledamöter från Kinas nationella folkkongress har tagit plats på åhörarläktaren. Jag hälsar den kinesiska delegationen varmt välkommen.
De är här för att närvara vid det tjugonde interparlamentariska mötet mellan Europaparlamentet och Folkrepubliken Kina, och de leds av Wang Yingfan, vice ordförande i utrikesutskottet i Folkrepubliken Kinas nationella folkkongress. Vi ser fram emot en konstruktiv dialog och önskar er alla ! 
Talmannen.
   – Vi fortsätter nu med omröstningen.
Wynn (PSE ),
   . – Herr talman! Jag har rest mig upp tidigare vid omröstningar om betänkanden som dessa och jag kommer med säkerhet att göra det igen i framtiden. Jag skulle normalt resa mig före varje betänkande, men om ni går med på det gör jag detta uttalande en gång, och så kan vi godta det för samtliga tre betänkanden i kulturpaketet. 
I artikel 63a i arbetsordningen anges att vi måste se till att alla betänkanden är ekonomiskt förenliga. För att se till att vi följer bestämmelserna i denna artikel skulle jag vilja föreslå att vi lägger till ett muntligt ändringsförslag till alla de tre betänkandena som skulle lyda: ”Europaparlamentet anser att den ändrade finansieringsöversikten är förenlig med taket i rubrikerna 3 och 5 i budgetplanerna för 2000-2006”. 

Iivari (PSE ),
   . – Herr talman! Jag uppmanar på det bestämdaste parlamentet att anta detta ändringsförslag. Parlamentets rättsliga avdelning har konstaterat att öronmärkning av kulturella organisationer strider mot budgetförordningen. Detta förslag kommer att möjliggöra en mjuk övergångsperiod, vilket innebär att öronmärkning hur som helst kan fortsätta till nästa år. 
Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill be kammaren att verkligen ta ställning för sina rättigheter. Öronmärkning är det enda som vi – och då menar jag oss snarare än kommissionen – verkligen kan göra för kulturen.

–Omröstningen är avslutad.

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det är avgörande att vi får en sann bild av invandringen i de olika länder som tillsammans utgör Europeiska unionen och vi bör därför, i synnerhet i överensstämmelse med FN:s rekommendationer, stödja alla initiativ som främjar kunskapen om detta extremt viktiga område, som inbegriper situationer med oacceptabel och omänsklig förnedring och exploatering som till exempel människohandel eller exploatering av arbetskraft som saknar alla rättigheter. Vi måste skaffa oss en bättre förståelse för denna situation, så att vi mer effektivt kan bekämpa de djupare liggande orsakerna, t.ex. sociala orättvisor, ojämlikhet, krig eller alla som exploaterar dessa personer, i synnerhet de som utnyttjar de otaliga människor som befinner sig i en ”illegal” situation.
Vi måste förstå situationen, men endast för att kunna ge meningsfullt stöd till offren för kriminella nätverk – män, kvinnor och barn som helt enkelt kämpar för en möjlighet, för rätten till ett bättre liv. Att använda denna nödvändiga insats för att överföra invandringspolitiken till gemenskapsnivå genom att, vilket sker i betänkandet, föreslå ”bindande europeisk lagstiftning” är någonting helt annat. Det är helt och hållet en annan sak att skaffa sig en bild av verkligheten för att stärka genomförandet av dagens repressiva invandringspolitik, för att skapa en ”Fästning Europa”. Detta är något som vi avvisar. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Att standardisera den statistik som används av nationella myndigheter och organisationer och som för närvarande sammanställs på olika grunder, är en av de intressantare punkterna i detta meddelande, huvudsakligen på grund av att det är så lätt och så vanligt att statistiska data manipuleras av de organ som offentliggör dem. Det finns ett behov av att förbättra insamling och analys av gemenskapsstatistik på ett så viktigt område som asyl och invandring.
Jag beklagar emellertid att kommissionen har lagt fram sitt meddelande med så stor försening – vilket även föredraganden hänvisade till –eftersom åtgärdsprogrammet motsvarar perioden 2002–2004, samtidigt som meddelandet är daterat i april 2003! ...
Jag stöder även föredraganden när han föreslår att det nya Europeiska nätverket för migration kan fylla den roll som tidigare planerades för det europeiska övervakningscentrumet för migration, i det att han kräver öppenhet i insamlingen av statistik och att den skall vara tillgänglig för och kunna läsas av allmänheten.
Med tanke på att en av handlingsplanens konsekvenser kommer att vara en betydande ökning i produktionen av statistik, kan vi inte utesluta den möjlighet som föredraganden påminner oss om, nämligen att det i framtiden kan visa sig vara nödvändigt att se över budgetreglerna.
Jag stödde därför de ståndpunkter som förespråkas i betänkandet och röstade för det. 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE ),
   .– Vi värnar om subsidiariteten och hävdar att EU:s institutioner inte skall lägga sig i medlemsländernas valsystem eller de politiska partiernas system för att fastställa sina vallistor.
Därför har vi valt att rösta nej till initiativbetänkandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om valet 2004: hur man garanterar en balanserad representation för kvinnor och män. 
Berthu (NI ),
   .– Det är mycket bra att man vill avskaffa diskriminering vid upprättandet av vallistor, vilket föreslås i betänkandet av Dybkjær, men det är ännu bättre att inte öka diskrimineringen. Den franska lagen av den 11 april 2003, som regionaliserar rösträkningsmetoden för de europeiska valen, försätter de små och medelstora partierna i ett ofördelaktigt läge.
Under dessa förhållanden kan det göras gällande att denna lag strider mot ministerrådets beslut av den 25 juni 2002. Enligt detta beslut gäller följande: om ett EU-val som äger rum i en enda nationell valkrets regionaliseras – vilket är fallet i Frankrike – skall reformen genomföras ”utan att påverka valets i grund och botten proportionella karaktär”.
Det allra konstigaste är att EU:s beslut från 2002, i enlighet med artikel 190.4 i fördraget, har antagits av Frankrike genom en lag som antogs först den 16 oktober 2003. Med andra ord tycks det korrekta förfarandet nu vara att anpassa den franska lagen från april 2003 till det europeiska beslutet som godkändes i oktober.
Tyvärr måste det även sägas att man inte har vidtagit några åtgärder för att undanröja en sådan motsättning mellan nationell rätt och gemenskapsrätten. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Detta initiativ för att främja en mer balanserad representation för kvinnor och män i Europaparlamentet efter valet 2004 bör välkomnas även om det har begränsningar. Att öka kvinnors deltagande i det sociala och politiska livet är ett mål som vi stöder, men det räcker inte att bara uppmana fler kvinnor att delta i det politiska livet. Framsteg för kvinnors rättigheter och verklig jämställdhet har, som vi vet, bara uppnåtts när dessa rättigheter vilar på en fast grund och är ett resultat av sociala framsteg som arbetare och kvinnor har vunnit i strid för sina rättigheter och inte blott och bart genom elitistiska, konstlade och administrativa åtgärder.
Jag måste emellertid understryka behovet av ett större deltagande av kvinnor i det sociala och politiska livet i varje land och i Europaparlamentet. Problemet är att den pågående nyliberala, kapitalistiska offensiven för att rasera otaliga sociala framsteg påverkar arbetande kvinnor nu liksom förr, bara ännu hårdare. Arbetande kvinnor är de främsta offren, i synnerhet när det gäller att utöva sina rättigheter, däribland rätten till ett arbete och att bli vald och att delta i det sociala och politiska livet.
Avslutningsvis vill jag bara erinra om att på listorna för (Enhetliga demokratiska koalitionen), i vilken det portugisiska kommunistpartiet är medlem, var 11 av de 25 kandidaterna kvinnor i valet till Europaparlamentet 1999, vilket även den kandidat som stod överst på listan var. 
Lulling (PPE-DE ),
   .– Jag hade lagt fram en mängd ändringsförslag till betänkandet av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och ett antal av dem har antagits. Syftet med dem var att modifiera vissa förslag och krav som ställts på de politiska partierna och de nationella regeringarna, inte för att försvaga sådana förslag och krav utan för att respektera subsidiaritetsprincipen och partiers och regeringars oberoende och för att förhindra en inblandning av tvivelaktig kvalitet som dessutom riskerade att vara kontraproduktiv.
Jag anser att det skulle vara att gå för långt att införa kvotering genom lagstiftning eller att insistera på att lagstifta på grundval av principen om paritetsdemokrati.
Jag anser därför att det inte får bli några frontalkollisioner med länder och partier som – för övrigt ofta på grund av sin respekt för kvinnor – inte vill ha kvoter för kvinnor, eftersom sådana kvoter antyder att kvinnor tycks vara oförmögna att själva skapa sig en plats i partierna och i väljarkårens ögon. Den platsen kan även vinnas genom uthållighet, mod, begåvning och kvalitet; egenskaper som även de män som önskar ta plats där bör ge prov på.
Jag var angelägen om att framföra dessa synpunkter för att förhindra att detta betänkande, som jag röstade för, skall visa sig vara kontraproduktivt när det gäller dess mål, som jag delar. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Det är inte längre så att vissa hemsysslor och vissa yrkesval är förbehållna antingen män eller kvinnor. Politik avgörs inte längre av vad män anser vara viktigt. Kvinnor förväntas inte längre överlåta de viktigaste besluten till män. Denna utveckling bidrar till större jämlikhet mellan människor. Tyvärr händer inte detta på samma gång över hela Europa. Utifrån antalet kvinnor som blir valda till nationella parlament kan vi se att de skandinaviska länderna och Nederländerna befinner sig i ledningen, att de sydeuropeiska och engelsktalande länderna ligger långt efter och att kvinnornas ställning i öst till och med har försvagats. Det finns en berättigad rädsla för att antalet kvinnor i nästa Europaparlament, efter EU:s utvidgning, kommer att vara lägre än det är för närvarande. Vi kommer bara att kunna åstadkomma förändringar på det här området genom att kvinnor i större utsträckning deltar på områden där det finns motstridiga åsikter och intressen, och genom att de deltar i organisationerna på området. Vi måste avlägsna hindren för detta. Vallagstiftningen kan bidra till detta genom att avskaffa valsystem som bygger på valkretsar, men inte genom att lagstifta om hur kandidatlistor skall vara sammansatta. Mitt parti, Nederländernas socialistiska parti, har listor för den övre och den undre kammaren med 50 procent kvinnor på valbara platser, men vi åstadkommer detta genom övertalning, inte genom tvång. Politikens feminisering kommer underifrån och går uppåt genom att kampen förs utanför parlamentet. 
Pasqua (UEN ),
   .– En röst mot detta betänkande bör, naturligtvis, inte tolkas som någon sorts fientlig inställning gentemot kvinnors representation i politiken.
Bortsett från det faktum att den allmänna filosofin i betänkandet – det vill säga, positiv diskriminering – strider mot vissa medlemsstaters konstitutionella traditioner, och, i synnerhet, mot den republikanska universalism som utgör grundvalen för den franska lagstiftningen, grundar sig avvisandet av denna handling enbart på respekt för fördelningen av befogenheter mellan EU och medlemsstaterna.
I detta fall och i avsaknad av ett enhetligt valförfarande har Europeiska unionen ingen befogenhet att ingripa, vilket detta betänkande uppmanar den att göra, för att fastställa de regler som reglerar hur EU-valen organiseras.
Detta innebär att Europaparlamentet inte har någon rätt att uppmana nationella politiska partier ”att införa kvotering, till exempel det som går under namnet blixtlåssystemet”, där män och kvinnor förekommer omväxlande på listorna ”och/eller vidta åtgärder för att främja ett balanserat deltagande” eller uppmana kommissionen att sprida information om det mysteriösa begreppet ”paritetsdemokrati” eller uppmana till finansiering av ”medvetandehöjande kampanjer” i frågan. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade mot detta betänkande därför att jag inte håller med om de åtgärder som föredraganden förordar för att garantera en balanserad representation för kvinnor och män. Jag avvisar fullständigt detta illegitima försök att blanda sig i medlemsstaternas inre politiska organisation och den fortgående sammanblandningen av jämställdhet och likhetssträvanden.
Att anta lagstiftningsåtgärder för positiv diskriminering för att göra det lättare för kvinnor att nå politiska poster är något som alltid måste övervägas mycket noga så att de oförfalskade reglerna för demokratin och det fria valet inte förvrids och även för att inte kränka och diskriminera kvinnor som av egen fri vilja och på egna meriter har nått de högsta positionerna utan att föras fram av några konstgjorda mekanismer.
Föredragandens synsätt tillhör den radikala feministiska klick, som tycks ha tagit det utskott som har utarbetat detta betänkande som gisslan. Detta synsätt stämmer inte överens med åsikterna och intressena hos majoriteten av de europeiska kvinnor som dag för dag visar vad de går för utan att ha komplex för sin ställning och utan att ge efter för eller önska påtvinga någon en sexistisk inställning.
För att tillföra lite humor vill jag även lyfta fram både det beslöjade hotet om civil olydnad som föredraganden smög in på grund av ett påstått sammanbrott för ”beslutsfattandets legitimitet” och det förmätna i att ”skriva om” det ”sociala kontraktet” genom en förordning. 
Swiebel (PSE ),
   . I detta betänkande uppmanas kommissionen att sprida information om begreppet paritetsdemokrati. Kommissionen får inte låta sig påverkas av denna uppmaning. Paritetsdemokrati är ett hinder för kvinnornas fullständiga emancipation som medborgare. Paritetsdemokrati syftar till att som en sista utväg införa vallagar som anger att hälften av platserna i valda församlingar skall vara reserverade för kvinnor och hälften för män. Detta inskränker sig till ”könsapartheid” och innebär en kränkning av den fria och individuella rätten att välja och bli vald. Paritetsdemokrati bygger på en åtskillnadens filosofi och förutsätter att det finns ”essentiella” skillnader mellan män och kvinnor. Det är inte kommissionens uppgift att förverkliga dessa ensidiga, farliga begrepp. Jag håller med den franska filosofen Elisabeth Badinter om att staten inte får tillåtas reducera människor till deras kön.
Kommissionen måste tillhandahålla objektiv information om effekterna av olika lagstiftningsåtgärder och andra instrument. Det är tänkvärt att de bästa resultaten har uppnåtts i länder där de politiska partierna själva har tagit initiativet genom att föra upp fler kvinnor på sina kandidatlistor och där dogmen om (rättsligt framtvingad) paritetsdemokrati praktiskt taget inte har något stöd. 

Sanders-ten Holte (ELDR ),
   . – Som liberal är jag alltid för en dialog i parlamentet. Det är det som demokrati handlar om. Och som föredragande har jag alltid strävat efter att vara en ärlig och objektiv mellanhand och upprätthålla dialogen mellan de olika europeiska ståndpunkterna i utskottet för utveckling och samarbete och mellan olika organisationer. Redan från början insåg jag att det skulle bli problem. Jag har försökt att försvara en kompromiss i utskottet för utveckling och samarbete. En förordning med två kapitel. Jag beklagar att detta i slutändan inte visade sig vara parlamentets officiella uppfattning, men jag står till ert förfogande.
Jag har avstått från en därför att jag vill ha en position där jag kan upprätthålla dialogen mellan samtliga institutionella aktörer som är involverade i denna fråga, som är så oerhört viktig för Asien och Latinamerika. Vi har endast ett mål: att acceptera en slutgiltig förordning inom den närmaste framtiden med konsensus mellan de olika ståndpunkterna. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med tanke på föredragandens ord och att hon, Marieke Sanders-ten Holte, inte lyckades få stöd för sin åsikt, vare sig i utskottet för utveckling och samarbete eller i plenarsession och har medgivit att hon själv inte kan instämma i slutsatserna eller i resultatet av omröstningen, anser jag, herr talman, att det ärligaste och mest förnuftiga för Sanders-ten Holte vore att avsäga sig sitt uppdrag, eftersom hon inte kan acceptera plenarsessionens åsikt och eftersom hon inte har lyckats vinna stöd från utskottet för utveckling och samarbete. 
Bordes och Cauquil (GUE/NGL ),
   .– Vi har röstat mot betänkandet av Sanders-ten Holte om ”gemenskapens samarbete med länderna i Asien och Latinamerika”, med undantag för några ändringsförslag som gäller humanitärt bistånd i förhoppningen att detta inte kommer att försvinna i korrumperade lokala politiska ledares händer.
Vi anser att detta bistånd är löjligt litet. Det kan räcka med att notera – och detta är något som vi fördömer – att en förment ökning av biståndet till Latinamerika är förenad med en motsvarande minskning av biståndet till Asien. Så tunt utstruket som detta bistånd är finns det ingen möjlighet att det skulle kunna kompensera de drastiska konsekvenserna av den plundring som stora företag eller europeiska och nordamerikanska finansinstitutioner alltid har bedrivit i dessa och andra regioner.
Genom att bemäktiga sig råvaror till låga priser, genom att skära ut inflytelseområden för sig själva eller genom att påtvinga sina tjänster till höga priser är de stora europeiska företagens rovgirighet, i förening med deras lokala vänner, själva upphovet till befolkningens utarmning på dessa kontinenter. Under de senaste åren har detta till och med lett till att flera nationella ekonomier på dessa två kontinenter har brutit samman. Det beror på att alla dessa ekonomiska tendenser i Europeiska unionen endast tjänar till att öka fattigdomen och långt ifrån att utrota den. 
Kinnock, Glenys (PSE ),
   .– De brittiska parlamentsledamöterna från Labour-partiet var tvungna att rösta nej till det ändrade betänkandet på grund av att de var allvarligt oroade över att lagstiftningen skulle dupliceras och göras mer komplicerad, över minskade resurser till Asien och riktmärkning. Parlamentet har enats om att verka för enklare regler och förfaranden, och det är meningslöst att ha en teknisk, rättslig förordning istället för landstrategidokument och nationella vägledande program. Att utarbeta två separata förordningar skulle undergräva målet att rationalisera och förtydliga programmen inom utvecklingspolitiken, och det är inte försvarbart att överföra medel från Asien, som är världens fattigaste region, till Latinamerika.
Vi kunde inte stödja ändringsförslagen 1 och 2 om att dela upp förordningen, 93 och 94 om att minska anslagen till Asien och öka anslagen till Latinamerika, 3, 18,56 och 97 om riktmärken och en biregional solidaritetsfond för Latinamerika (som skulle skapa ett svårhanterligt och olönsamt extra skikt i byråkratin) eller 18, 28, 29, 56, 57, 95, 96 och 99, som skapar en stel ram för program som är avsedda att minska fattigdomen. Det återstår att se vilka följderna av dagens omröstning kommer att bli i kommissionen och rådet. Resultatet kan bli att vi varken har tjänat Asiens eller Latinamerikas intressen. 
Sacrédeus och Wijkman (PPE-DE ),
   .– Målet med EU:s bistånd är fattigdomsbekämpning. Den största andelen av världens fattiga bor i Asien. Därför vore det fel att överföra EU-medel från Asien till Latinamerika.
Vidare anser vi att en enda förordning för Asien och Latinamerika med två separata kapitel för respektive region vore en bra lösning, vilket även kommissionen hade föreslagit. Detta skulle bidra till att undvika byråkratiskt krångel och dubbelarbete. Dessvärre röstade parlamentet idag ja till två förordningar, vilket kommer att leda till en segdragen process med rådet.
Av dessa skäl har vi röstat nej till ändringsförslag 1 och 2 om att förordningen skall delas upp i två förordningar, ändringsförslag 18, 56 och 97 om skapande av en solidaritetsfond för Latinamerika samt ändringsförslag 93 och 94 om att överföra ekonomiska medel från Asien till Latinamerika. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi instämmer i princip i idén att ge mer stöd till ungdomar, men detta kommissionsförslag visar en tydligt federalistisk inställning, vilket inte kan accepteras, och prioriterar endast stora organisationer, många av dem överstatliga, som till exempel Europeiska ungdomsforumet och icke-statliga organisationer på ungdomsområdet. Detta händer i en tid då ungdomars engagemang tydligt är orienterat mot ungdomsrörelser på nationell och lokal basis, vilket fullständigt nonchaleras i det bistånd som ges. Det så kallade Europeiska ungdomsforumet är ingenting annat än ett språkrör för EU: det är långt borta från den europeiska ungdomsrörelsen och ignoreras fullständigt av miljoner ungdomar över hela Europa.
Det framlagda förslaget visar tydligt EU:s önskan att ge legitimitet åt sin egen ungdomspolitik, i vilken finansiering endast ges till ”övergripande ungdomsstrukturer” i ett konstlat försök att främja unga människors obefintliga deltagande i EU:s politik och kväva unga människors och ungdomsrörelsens kritiska anda. Även om betänkandet innehåller några positiva förslag så är de uppenbarligen otillräckliga med tanke på de allvarliga problem som unga människor står inför i dag. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag delar fullständigt föredragandens överraskning över det faktum att Europeiska kommissionen antog detta förslag så sent som i slutet av maj och därigenom tvingade fram en senareläggning av den första delen av anslagen till de mottagande organisationerna.
Det föreslagna budgetanslaget till ungdomsorganisationer måste ökas, vilket föredraganden också framhäver, i synnerhet till följd av utvidgningen. Utvecklingsländernas befolkningsstruktur och nödvändigheten att stimulera unga människors intresse för EU-frågor kräver just en sådan åtgärd.
Även förslaget till kommissionen att se till att finansieringsprogram som har tillkännagetts och inletts genomförs på rätt sätt förtjänar lovord, speciellt åtagandet för att minska antalet ansökningar som avvisas på rent tekniska eller formella grunder.
Jag stöder detta betänkande och röstade följaktligen för det. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Kommissionens vitbok förespråkar principen att allmänheten skall vara delaktig i politikens utarbetande och genomförande, vilket bör välkomnas. Icke desto mindre genomförs EU:s allmänna politiska riktlinjer utan och ibland mot folkets vilja, i synnerhet unga människors vilja.
Även om det ekonomiska bistånd som föreslås för utbildningsinrättningar visar att det finns en önskan att bidra till utvecklingen av våra utbildningssystem, har det ett elitistiskt synsätt som befinner sig långt från de problem som unga människor står inför i dag samtidigt som det inte passar behoven i de olika medlemsstaternas utbildningssystem.
Försöken att bidra ekonomiskt till åtgärder som kan bidra till att förbättra förutsättningarna för utbildning bör dock välkomnas, i synnerhet om de tar hänsyn till de allvarliga problemen med att skolplikten upphör vid en tidig ålder i några länder, som till exempel Portugal, kvardröjande analfabetism, nödvändigheten att få slut på barnarbete och att främja utbildning och yrkesutbildning. Förslagen till en debatt om dessa frågor och att programmet skall övervakas av medlemsstaterna bör också välkomnas. 

Ebner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill säga ett par ord i samband med röstförklaringarna om betänkandet av Iivari för att tacka Ulpu Iivari och förklara att det var med stor övertygelse som jag röstade för detta betänkande, som nu har klargjort ett antal punkter och skapat förutsättningar för att de nödvändiga medlen skall komma till användning, i synnerhet de som berör Europeiska byrån för mindre utbredda språk och nätverket Mercator. Även om de andra frågorna i detta betänkande ligger mig varmt om hjärtat så är gör denna fråga det särskilt mycket. Jag anser att kammaren på senare tid har varit konsekvent i denna fråga och att den tar ledningen och jag hoppas att kommissionen på samma sätt som den har försökt klargöra de här frågorna kommer att fortsätta att göra det genom handlingsplanen för språk och att den kommer att göra rättvisa åt det ytterligare åtagande som parlamentet har efterlyst i praktiken. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Detta förslag syftar till att inrätta ett flerårigt program (2004–2008) för beviljande av bidrag för att främja kulturella organisationer, i syfte att etablera en rättslig grund för befintliga bidrag, vilka tidigare inkluderades i kommissionens administrativa kostnader. Nu fordras det emellertid en rättslig grund för dessa bidrag till följd av förändringar i budgetförordningen och utslag från domstolen. Denna budgetpost måste godkännas för att garantera att befintliga kulturella organisationer erhåller gemenskapsbidrag, i synnerhet budgetposten för Cisterciensordern. Det är beklagligt att budgeten har en totalsumma på bara 30 miljoner euro för hela perioden. Avslutningsvis välkomnar jag att det oacceptabla förslaget till ändring i syfte att ge nazism och fascism en likvärdig ställning avvisas. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Det som i viss mån är implicit i betänkandet av Oostlander om den ”handlingsplan för insamling och analys av gemenskapsstatistik inom området för asyl och migration” – som vi också har röstat om under denna plenarsession – uttrycks här helt tydligt som ett initiativ till att skapa ett instrument för att överföra en repressiv migrationspolitik till gemenskapen, i enlighet med idén om en ”Fästning Europa”. Se bara, till exempel, på den politiska tolkning som gjordes av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik: ”Inrättandet av ett nätverk för sambandsmän för invandring kan betraktas som ett steg mot att etablera en gemensam utrikesenhet inom EU ...”.
Faktum är att det uttalade syftet med den verksamhet som skall bedrivas av ”sambandsmän för invandring” är, som föredraganden påpekar, att bekämpa olaglig invandring – såsom de personer med ansvar för att genomföra denna policy i de länder där invandringen har sitt ursprung, inklusive uppgiften att sammanställa tio olika kategorier med information som dessa sambandsmän skall samla in.
Föredraganden säger att när det gäller syftet att ”bidra till hanteringen av laglig migration”, anges det inte ”i någon artikel i förordningen vilken form denna hantering skulle kunna ta”.
Därför röstade vi mot betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag stöder inrättandet av ett nätverk av sambandsmän för invandring för att gradvis genomföra en samordnad och integrerad förvaltning av våra yttre gränser. Som kommissionen anförde finns det redan nära förbindelser mellan sambandsmän för invandring och syftet är nu att se till att detta informella samarbete förs in i en ram som kan stärka det och göra det effektivare.
På detta område, liksom på andra, anser jag att det skulle vara både positivt och lämpligt att införa samordningsinstrument i syfte att ta itu med frågor som berör några eller alla medlemsstater. Detta gäller uttryckligen detta förstärkta – och med det menar jag ett exaktare och effektivare – informationsutbyte mellan sambandsmän, en bättre definition av vilken sorts information som utbyts, karaktären av de informationskanaler som används för syftet och de tidsgränser som skall iakttas när en begäran om information tas emot.
Lämplig utbildning av sådana aktörer har, som föredraganden påpekar, en särskild betydelse, först och främst därför att detta enligt den undersökning som kommissionen genomfört bland sambandsmän är ett för att skapa ett verkligt nätverk.
Jag har därför röstat för. 

Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tala om det sätt på vilket ett tillfälligt utskott till sist har fått godkännande för att undersöka effekter och konsekvenser av den olycksaliga ”Prestige”-olyckan utanför den galiciska kusten. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna har gjort stora ansträngningar för att hindra detta utskott från att undersöka allt som hände under dagarna före och under den olycksaliga olyckan.
Vi har äntligen fått utskottet och jag hoppas att det kan sprida ljus över hela den här historien.
Jag vill emellertid insistera på en sak: trots alla de åtgärder som parlamentet har önskat vidta inom Europeiska unionen för att förhindra en liknande olycka skulle risken vara densamma om vi i dag drabbades av ett nytt fall liknande ”Prestige”. För ”Prestige”var inte på väg ut från eller in till någon av Europeiska unionens hamnar: den passerade helt enkelt genom våra gemenskapsvatten, och vi har ännu inte fått bukt med detta, det vill säga vi har ännu inte fattat beslut om att kontrollera ”flytande soptunnor” – som till exempel ”Prestige”– vilka varje dag seglar genom våra vatten. Detta är en utmaning som vi fortfarande har framför oss och som vi måste ta itu med om vi vill förhindra olyckor liknande den med ”Prestige” i framtiden.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Att inrätta ett tillfälligt parlamentariskt utskott är det åtagande som kommer att göra det möjligt för oss att övervinna våra kollegers fientliga inställning när det gäller rätten att ta initiativ som kan bidra till att fastställa orsakerna till den allvarliga katastrof som blev resultatet av tankfartyget ”Prestiges” förlisning och att fastställa vem som bär ansvaret. Jag syftar uttryckligen på möjligheten att inrätta en undersökningskommitté som vi föreslog.
Inrättandet av detta tillfälliga utskott, som vi välkomnar, är således resultatet av en lång och utdragen förhandlingsprocess. Vi önskar att resultaten av dess arbete skall lämna ett reellt bidrag till att förbättra sjösäkerheten och att det uppnår de mål för vilka det inrättades, nämligen:
– att studera sjöfartskatastrofer, i synnerhet ”Erika”- och ”Prestige”-katastroferna
– att analysera de sociala och ekonomiska konsekvenserna av dessa katastrofer, särskilt för fiske, industri och turism, liksom även miljö och hälsa
– att utvärdera nuvarande internationella säkerhetsstandarder och hur de tillämpas
– att bidra till att de rekommendationer som redan har antagits av Europaparlamentet genomförs och att komplettera dem om det skulle visa sig vara nödvändigt.
Bland de rekommendationer av Europaparlamentet som måste genomföras skulle jag vilja framhäva, bland andra, avskaffande av tankfartyg med enkelskrov, större resurser för inspektioner, lämplig utbildning för sjöfolk, större resurser för bekämpning av föroreningar i krissituationer och inrättande av skyddszoner, utrustade med redskap för föroreningar. 

Andersen, Bonde och Sandbæk (EDD ),
   .– Junirörelsen anser i grund och botten att misstänkta och tilltalade i brottmål skall få största möjliga rättssäkerhet. Betänkandet handlar dock om ett förslag från kommissionen som är tänkt som ett ytterligare steg i den långsamma utvecklingen av ett europeiskt rättsligt område.
Junirörelsen kan av naturliga skäl inte stödja ett sådant initiativ.
Därför har Junirörelsen röstat för alla de punkter och ändringsförslag som syftar till ett införande av minimiregler för rättigheter för misstänkta och tilltalade, men mot betänkandet som helhet. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Denna rekommendation bör ses i samband med diskussionen om grönboken om rättssäkerhetsgarantier och särskilt med ett förslag på ett rambeslut om gemensamma minimiregler i fråga om processrätten, i vilket föredraganden belyser olika rättigheter som måste garanteras och förespråkar att man infogar en klausul om icke-försämring för de redan befintliga standarderna i varje lands lagstiftning – så att dessa hamnar i nivå med de högsta standarderna.
Det är dock beklagligt och betecknande att parlamentet inte har antagit de ändringsförslag som min grupp har lagt fram, där vi insisterar på ikraftträdandet av rambeslutet om rättssäkerhetsgarantier som en nödvändig förutsättning för ikraftträdandet av den europeiska arresteringsordern och för ett fullständigt genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av slutliga avgöranden i brottmål inom EU. Som några av mina kolleger har påpekat är det svårt att förstå hur rätten till försvar skall kunna garanteras i det här sammanhanget, om inte rambeslutet om rättssäkerhetsgarantier blir en nödvändig förutsättning för ikraftträdandet av den ”europeiska arresteringsordern”. Jag vill påminna er om att vi helt och hållet förkastade den ”europeiska arresteringsordern” som snart skall träda i kraft. 
Gorostiaga Atxalandabaso (NI ),
   .– Jag lade ned min röst eftersom ändringsförslagen 1 och 2 förkastats.
Vi måste komma ihåg att den nya reformen av den spanska straffrättslagstiftningen, som föreslagits av PP och stöds av PSOE, gör det möjligt att hålla en person isolerad i 13 dagar. Advokaterna kommer inte att ha tillräckligt med tid för att förbereda målen, och det kommer fortfarande att kvarstå ett hinder för de baskiska politiska fångarna när det gäller advokater som de kan lita på som kan biträda dem från den tidpunkt då de grips. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Det skulle vara bra att sätta upp gemensamma regler för alla medlemsstater i fråga om att respektera och skydda anklagades, åtalades och dömdas individuella rättigheter i rättsliga förfaranden, så som kommissionen föreslog i grönboken. Lagarna måste kunna förstås och rätten måste vara förutsägbar och, som vi vet, resulterar ett godtyckligt tillvägagångssätt alltid i oförutsägbar rätt.
Vidare är okunnighet om lagen ingen ursäkt för att inte följa den och inget som gagnar lagbrytare, som måste veta att ett rättsligt förfarande väntar dem. Detta blir ännu viktigare om individen i fråga är utländsk medborgare. Jag samtycker därför till att man antar gemensamma grundregler för rättssäkerhetsgarantier, vilket kommer att öka förtroendet både hos allmänheten gentemot de rättsliga myndigheterna och hos de olika företrädarna för varje medlemsstat gentemot de andra staternas rättssystem.
Det som verkligen har fått mig att vända mig mot detta betänkande – i dess slutliga lydelse – är att man förespråkar regler som vida överskrider ”minimum”, till exempel genom registret över översättare, ”ersättning” i händelse av obestånd eller assistans av en psykiater. Jag motsätter mig med andra ord rekommendationen om en extremt lång lista av ändringar, som i slutänden skulle leda till bättre säkerhetsgarantier för utländska medborgare än för EU-medborgare.
Därför kunde jag tyvärr inte rösta för betänkandet. 

Bastos (PPE-DE ),
   .– De möjligheter som informations- och kommunikationstekniken (IKT) innebär, och de förändringar i samhället som den bidrar till är självklara, och själva målet med informationssamhället är ju att tillhandahålla omedelbar information till en kostnad som är rimlig för alla medborgare. Det råder fortfarande skillnader mellan män och kvinnor när det gäller utbildning och anställning inom den nya informations- och kommunikationstekniken och jag röstade därför för detta betänkande.
– Europeiska kommissionen och medlemsstaterna måste dra upp riktlinjer som stöd för att öka kvinnors deltagande i IKT.
– IKT måste integreras i utbildningen från de mest grundläggande nivåerna till högre utbildning och yrkesutbildning.
– Strukturfonderna måste användas till kurser med specialanpassad utbildning inom detta område som gör det möjligt för kvinnor att komma in på eller tillbaka till arbetsmarknaden. Dessa åtgärder måste genomföras även i kandidatländerna och i utvecklingsländerna så att kvinnors möjligheter på arbetsmarknaden ökar och för att garantera informationsutbyte på olika områden. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Beslutet att utarbeta ett initiativbetänkande om kvinnors deltagande i det som kallas ”det nya informationssamhället” var bra.
Jag välkomnar särskilt följande:
– Förkastandet av riktlinjerna för utvecklingen av ny IKT, som till stor del har varit inriktade på ekonomiska aspekter och där kontrollen huvudsakligen har legat hos den privata sektorn, utan utvärdering av de sociala konsekvenserna eller de egentliga incitamenten till lika rättigheter för kvinnor och män. Precis som man skriver i betänkandet leder detta tillvägagångssätt till en felaktig uppfattning om fritt deltagande för alla.
– Varningen för det växande hotet om social marginalisering som oförmågan att använda IKT kan leda till – så kallad digital analfabetism – som i huvudsak drabbar kvinnor.
– Behovet av särskild uppmärksamhet på kvinnor, särskilt äldre kvinnor, arbetslösa och lågavlönade kvinnor, gästarbetande kvinnor, kvinnor som tillhör etniska minoriteter och kvinnor med funktionshinder.
Däremot stöder jag inte den okritiska tonen man antar i betänkandet mot den nyliberala politik som förespråkas i den så kallade ”Lissabonstrategin” och i ”sysselsättningsriktlinjerna”, där de huvudsakliga orsakerna till olikheter och social orättvisa, vilkas största offer är kvinnorna, sopas under mattan. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag har röstat för detta betänkande enbart av den anledningen att jag anser att Europeiska unionen måste fokusera sin politik på att verka för att alla skall ha tillgång till de rättigheter som lagligen tillhör dem, särskilt när det gäller de rättigheter som har med kunskap att göra. I detta sammanhang får inga kvinnor – eller män, för den delen – diskrimineras.
Jag beklagar dock att man inte lyckats motstå frestelsen att ge efter för feministisk retorik och populism i form av ett förment neutralt språk. Man är så mån om att lägga fram en radikal uppsättning idéer och språk att man inte ens inser hur löjligt resultatet av de ambitiösa fraserna och rena dumheterna blir.
Ta till exempel föredragandens ironi när hon uttryckligen framlägger sin önskan att bekämpa stereotyper men sedan påstår att man kommer åt den sociala marginaliseringen av ”flickor och kvinnor – invandrare, kvinnor med funktionshinder, fattiga, ensamstående mödrar och kvinnor på landsbygden”, kvinnor som tillhör etniska minoriteter och äldre – genom att ge förebilder i form av ”framgångsrika, självständiga och nöjda kvinnor” inom informations- och kommunikationstekniken. Finns det någon som kan ta detta på allvar?
Jag delar också den oro som man i betänkandet uttrycker över bristen på språklig mångfald på Internet, och jag anser att detta är en allmän orsak till social marginalisering, även om det i detta sammanhang måste sägas att situationen ser precis likadan ut för män som för kvinnor. 

Butel (EDD ),
    Det kan verka nödvändigt att samordna medlemsstaternas bilskatter, men det får inte ses som en möjlighet att upprätta ett europeiskt skattesystem. Beskattningen av personbilar kan inte skiljas från ett allmänt skattesystem med moms, punktskatter, inkomstskatter och bolagsskatter. Det handlar dessutom om intäkter i den statliga budgeten och faller därför under medlemsstaternas ansvar.
Jag är inte heller nöjd med kommissionens förhållningssätt gentemot miljön. Den föreslagna beskattningen av personbilar på EU-nivå tycks mig vara orimlig, eftersom flera branscher som orsakar stor miljöförstöring slipper undan tack vare ihärdig lobbyverksamhet och eftersom varje land har en specifikt uppbyggd bilmarknad. Det finns till exempel små länder, stora länder, flacka länder, bergiga länder, länder där vägar utgör en mindre del av infrastrukturen och länder med gamla traditioner av kollektivtrafik. Dessa skillnader är specifika för varje medlemsstat och de kan inte jämnas ut i ett slag med hjälp av en harmonisering av beskattningen av personbilar.
Doorn (PPE-DE ),
   .– Herr talman! Det är viktigt att undanröja de sista hindren för en fullkomligt fri rörlighet för personer, varor och tjänster. Jag stöder därför utan tvekan Europaparlamentets förslag att uppmana kommissionen att lägga fram ett konkret förslag om avskaffandet av registreringsskatter.
Skillnaderna i beskattning av personbilar i EU resulterar i stora skillnader i bilpriser, uppsplittring av bilmarknaden, dubbelbeskattning och en omfattande byråkrati. Folk i EU betalar för mycket för sina bilar och hindras från att ta med sina bilar när de flyttar till ett annat land. Med detta förslag får EU en möjlighet att förbättra den fria rörligheten för personer avsevärt. Vi har inte råd att missa ett sådant tillfälle! 
Santos (PSE ),
   .– Jag stödde Honeyballbetänkandet eftersom jag anser att det visar Europaparlamentets stöd till kommissionen, så att denna institution kan inleda en riktig diskussion i rådet om den kritiska frågan om skatteharmonisering i bilbranschen. Denna initiativrika inställning är vad den stora majoriteten av EU:s medborgare önskar, eftersom de förknippar den överdrivna byråkratin, de höga administrativa kostnaderna och uppsplittringen av bilmarknaden med svårigheterna att befästa den inre marknaden. Jag skulle vilja tillägga att den centrala miljöaspekten, som täcks på ett fullgott sätt i betänkandena, kräver ett nytt förhållningssätt till beskattning av bilar. 
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   .– I Honeyballbetänkandet tacklas skillnaderna i beskattning av personbilar mellan ett EU-land och ett annat och de administrativa och ekonomiska problem som dessa innebär när folk flyttar till andra länder. Man förespråkar en ökning av den årliga fordonsskatten i stället för registreringsskatten och, framför allt, att man systematiserar kampen mot föroreningar genom att anta regler för skatteharmonisering. 
Vi känner oss inte riktigt förtrogna med den här metoden. Vi är naturligtvis upprörda över den absurda och socialt orättvisa utvecklingen av den urbana organiseringen och transportsystemet och över de effekter detta får på miljön. Men att bestraffa löntagare som köper bilar, även de mest vanliga, för miljöförorening är synnerligen hycklande. För att förändra transportssystemet så att det blir mer effektivt och mindre miljöfarligt måste man först och främst utöka kollektivtrafiken, minska andelen lastbilstransporter till förmån för mindre miljöfarliga och mindre farliga former av transport samt införa striktare regler för miljöföroreningar gentemot tillverkare. Förändringarna av transportsystemet bör finansieras genom vinster och med direkta skatter som ökar progressivt med inkomsten. Eftersom vi ogillar det plottrande med ansvar som föreslås i betänkandet har vi avstått från att rösta om det. 
Lulling (PPE-DE ),
   .– Även om detta betänkande innehåller många bra idéer har jag lite svårt med de överdrivet långa avsnitten om miljöskatter. Principen om att ”förorenaren betalar” är allmänt erkänd och har till och med införlivats i EG-fördraget, men att introducera en miljöskatt på bränsle är ett väldigt kontroversiellt förslag som borde behandlas på nationell nivå, så nära folket som möjligt, så att man kan föra en riktig allmän debatt om det. Jag kan inte annat än avråda från att introducera en sådan skatt genom EU-organen. I många medlemsstater, däribland min egen, har folket under de senaste åren hört nog om skatteökningar som EU planerar eller har beslutat att införa. Låt mig bara få påminna om diskussionerna om punktskatten på alkohol, planerna på att införa moms på posttjänster, det föreslagna slopandet av momssänkningen, införandet av minimiskatter på bränsle – som en del av energipaketet – och så vidare. Om man införde den miljöskatt som åberopas skulle detta få katastrofala följder för EU:s anseende, särskilt nu i en tid då olika medlemsstater har meddelat att man skall hålla folkomröstningar om antagandet av den europeiska konstitutionen. Om man införde skattehöjningar skulle man spela EU-motståndarna rakt i händerna och det skulle motverka syftet med våra ansträngningar för att stimulera den ekonomiska tillväxten. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som föredraganden mycket riktigt påpekar förklarade Europaparlamentet redan 1998 att man var för en starkare inre marknad på detta område och att man kämpade för att bli av med dubbelbeskattning – i synnerhet genom registreringsskatten – som ett stöd för kommissionens förslag. Rådet har ännu inte uttryckt någon åsikt.
Rådet har inte uttryckt någon åsikt trots det faktum att majoriteten av medborgarna är överens om att det finns ett behov av att skapa rättvisare villkor för bilköp inom EU. Ta Portugal som exempel, där en skatt – bilskatten – gör att det slutliga försäljningspriset blir mycket högre än i andra EU-länder.
De föreslagna sambanden mellan skattenivåer och koldioxidutsläpp skall lovordas, precis som den efterlängtade harmoniseringen av marknadsvillkor och iakttagelsen i betänkandet att konkurrens på skatteområdet mellan medlemsstater är en rimlig och positiv faktor för en stark ekonomisk tillväxt i EU. Vidare måste jag påminna om att frågan rent sakligt faller utanför EU:s handlingsområde – se artikel 95.2 i EG-fördraget.
Eftersom dessa idéer är avsevärt mer än enbart rekommendationer bestämde jag mig för att rösta mot betänkandet. 
Talmannen.
   – Röstförklaringarna är avslutade.(1)
Maes (Verts/ALE ).
   – Jag skulle vilja tala om vad jag tycker om diskussionen mellan José Ignacio Salafranca och föredraganden. Jag tycker att föredraganden har varit modig och det är synd att det är så svårt att åstadkomma förändringar i Europaparlamentet. 
Sauquillo Pérez del Arco (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka min förvåning över yttrandet från föredraganden Marieke Sanders-ten Holte. För även om alla förvisso utnyttjar sina röster som de kan, vill eller anser vara passande, har detta betänkande som hon är föredragande för varit föremål för många diskussioner i utskottet för utveckling och samarbete, och dagens omröstning har varit mycket tydlig. Därför anser jag inte att hennes förslag att vi måste hitta en lösning är på sin plats. Jag anser att lösningen har lyfts fram av parlamentet genom mycket tydliga röstsiffror för att det skall finnas två separata förordningar om hur fattigdomen skall bekämpas i Asien respektive i Latinamerika. 

Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.00.) 
