

Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! I går undrade ni varför det inte var tillräckligt med folk i kammaren vid tiden för debatten. I morse möttes vi av samma problem och ni var tvungen att vänta tills folk kom. Det är inte underligt att det är dålig närvaro: det beror på att ingen debatt äger rum. Allt vi gör i parlamentet är att lyssna till förutbestämda, förberedda, en eller två minuter långa tal utan någon riktig dialog. Det är bara monologer. Jag anser att förfarandet måste ändras om vi skall ha en dialog, riktiga debatter och en riktig närvaro. 
Talmannen.
   – Herr Matsakis! Det där var inte någon ordningsfråga, utan snarare ett påstående. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen – Förberedelser för Europeiska rådets möte beträffande Europeiska unionens framtid efter folkomröstningen om konstitutionen för Europa (Bryssel den 16–17 juni 2005) 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska rådet inleder sitt arbete den 16 juni, och kommer då att tvingas diskutera två frågor som är avgörande för Europeiska unionens framtid: ratificeringsprocessen för konstitutionsfördraget och en politisk överenskommelse om budgetplanen.
Efter intensiva debatter förkastade först medborgarna i Frankrike, och därefter medborgarna i Nederländerna, utkastet till fördraget om upprättandet av en konstitution för Europa, som undertecknades i Rom den 29 oktober 2004. Det fanns många skäl till dessa nejröster, vissa av dem var motsägelsefulla. Många av oss uttryckte vår besvikelse och vårt beklagande över resultatet av dessa omröstningar. Men en demokratisk debatt har ägt rum och vi måste självfallet fullt ut respektera det demokratiska val som en klar majoritet franska och nederländska väljare har gjort.
Jag kan inte låta bli att minnas när Europaparlamentet den 12 januari 2005 med majoritet röstade för utkastet till konstitutionsfördrag. Omröstningen drevs av ett stort hopp och en övertygelse om att Europeiska unionen efter utvidgningen med tio nya stater skulle kunna stärka sin demokratiska grund, arbeta öppnare och mer effektivt, förankra sin framtid i de gemensamma värderingar som ligger oss så varmt om hjärtat, och på så sätt äntligen få medborgarnas fulla förtroende.
Tio länder har ratificerat utkastet till konstitutionsfördrag, varav ett – Spanien – genom folkomröstning. Även i dessa fall måste vi respektera deras demokratiska beslut. Rösterna i Nederländerna och Frankrike, två av de grundande länderna, har ändå skapat en ny situation som vi måste ta itu med. Genom dessa röster har folket uttryckt sin oro, sina önskningar och sina förhoppningar, men även sin besvikelse.
Tyvärr förefaller enandet av Europa inte längre vara det mobiliserande projekt som under årtionden har gjort det möjligt för oss att på nytt bygga upp vår kontinent i fred och välstånd, innan den förenades genom utvidgningen. Håller hoppet på att byta sida? Orsakar EU nu bara oro och bristande förståelse? Drar EU själv på sig all den sociala oro som många av våra landsmän med rätta känner efter att alltför länge ha fått utstå svårigheter och långtidsarbetslöshet? Jag tror inte det.
Budskapet från många av de franska och nederländska medborgarna är dubbelt. Det finns förvisso ett missnöje med EU:s form och agerande, men samtidigt finns det fortfarande ett avsevärt stöd för tanken bakom EU och behovet av det bland en stor andel av de medborgare som sade nej, men det är ett stöd till ett EU som arbetar annorlunda i en värld som genomgår en omvandlingsprocess. Europeiska rådet måste lyssna till dessa budskap som har uttryckts efter en demokratisk debatt som, förvisso, har saknats alltför länge. Alla som motiverade sitt nej med att hänvisa till en hypotetisk plan B, måste nu inse att det inte finns någon lätt utväg ur denna ytterst komplicerade situation. Vi måste i dag konstatera att förklaring 30 trots allt har lett till att flera länder inte har lyckats fullgöra detta förfarande när ratificeringsperioden är över. Vi måste också ta hänsyn till att tio länder framgångsrikt fullgjort ratificeringsförfarandet medan över hälften av medlemsstaterna ännu inte har uttryckt sin åsikt. Det är inte lätt att beröva dessa människor, eller dessa parlament, en demokratisk debatt och möjligheten att i sin tur uttrycka sin åsikt.
Vi måste också minnas att utkastet till konstitutionsfördrag är resultatet av en övergripande kompromiss, att den har sitt eget sammanhang, och att vi inte utan vidare kan ha den ena beståndsdelen utan den andra. Europeiska rådet bör därför djupgående och gemensamt analysera situationen innan man tydligt fastställer hur processen skall gå vidare. En sak står dock klar: Europeiska unionen får inte halka in i något slags permanent osäkerhet, opposition mot förändringar eller, ännu värre, förlamning. Våra institutioner arbetar och kommer att fortsätta att arbeta. Vår beslutsfattande förmåga är intakt även om bestämmelserna i Nicefördraget uppenbarligen är otillräckliga med tanke på de politiska, ekonomiska och sociala utmaningar som EU och våra medlemsstater måste hantera ännu mer skyndsamt. Medborgarna förväntar sig konkreta åtgärder och att unionen tar större hänsyn till de saker som oroar dem, vare sig det gäller de ekonomiska och sociala frågorna eller säkerheten. Världen undrar över framtiden för EU, som under lång tid fascinerat många människor på alla kontinenter. Europeiska rådet måste därför bredda sitt tänkande. Rådet kan inte begränsa sig till procedurmässiga frågor när människornas förväntningar framför allt är politiska. Ett politiskt EU måste förbli vårt mål, och byggandet av en verklig europeisk demokrati är fortfarande det enda sättet att uppnå detta.
I det sammanhanget får förhandlingarna om budgetplanen en mycket speciell dimension. Ett misslyckande, en oförmåga att uppnå en tillfredsställande kompromiss, skulle för våra egna medborgare och framför allt för världen utanför vara ett tecken på en farlig återvändsgränd. Denna budgetplan kanske inte återspeglar alla ambitioner hos den ena eller andra parten, men den kommer ändå att göra det möjligt för EU att vidta åtgärder till förmån för konkurrenskraft, sysselsättning, ekonomisk och social sammanhållning, bättre miljöskydd, inre säkerhet och för en mer aktiv internationell roll. Om vi kan anta budgetplanen nu, trots våra meningsskiljaktigheter, kommer detta verkligen att innebära den politiska impuls som EU nu behöver mer än någonsin.
Efter gårdagens debatt kan parlamentet genom den omröstning om resolutionen som kommer att genomföras inom kort sända en mycket viktig signal, en uppmuntrande signal. Ni kan vara säkra på att ordförandeskapet kommer att göra allt som står i dess makt för att underlätta en kompromiss som är godtagbar för alla. Herr talman! Förutom dessa avgörande frågor, kommer Europeiska rådet att ta itu med andra frågor som är minst lika viktiga för medborgarna.
Vi behöver nu på nytt lansera Lissabonstrategin till förmån för tillväxt och sysselsättning. I enlighet med det nya tillvägagångssätt som antogs i mars måste Europeiska rådet därför godkänna de integrerade riktlinjerna för tillväxt och sysselsättning 2005–2008. Det är på så sätt, på grundval av arbetet i rådets alla relevanta sammansättningar, som genomförandet av makroekonomisk och mikroekonomisk politik och sysselsättningspolitik kan baseras på 24 integrerade riktlinjer. Till hösten kommer medlemsstaterna att ha omvandlat dessa riktlinjer till enhetliga nationella program för att främja tillväxt och sysselsättning. Det får inte bara vara en formalitet, utan en åtgärd som innefattar alla berörda, särskilt parlamentets organ och arbetsmarknadens parter.
Jag vill också nämna att Europeiska rådet i linje med det beslut som fattades i mars, kommer att uppmanas att godkänna en förklaring om riktlinjer för hållbar utveckling. Det bör göra det möjligt för oss att anta en reviderad strategi för hållbar utveckling, om möjligt före årsslutet 2005.
Europeiska rådet kommer även att behöva se på vissa viktiga aspekter när det gäller inrättandet av området med frihet, säkerhet och rättvisa. På detta område är vi skyldiga oss själva att visa att EU effektivt kan bemöta medborgarnas förväntningar. EU:s medborgare förväntar sig, med rätta, att Europeiska unionen skall anta ett effektivare gemensamt synsätt på gränsöverskridande problem, såsom olaglig invandring, människohandel, kampen mot organiserad brottslighet samt kampen mot terrorism, som ni diskuterade i går och som vi anser vara mycket viktig.
I november förra året antog vi Haagprogrammet, i vilket de kommande fem årens prioriteringar för att inrätta ett verkligt område med frihet, säkerhet och rättvisa fastställs. I linje med detta kommer en handlingsplan att läggas fram vid Europeiska rådets nästa möte, som syftar till att omvandla målsättningarna i Haagprogrammet till konkreta åtgärder. I detta avseende vill ordförandeskapet betona att det är avgörande att medlemsstaterna genomför de olika åtgärderna effektivt och inom tidsramarna. Europeiska rådet kommer särskilt att se över åtgärderna för att bekämpa terrorismen. Ni har betonat hur brådskande detta är, liksom behovet av ett omfattande synsätt som kombinerar säkerhet och frihet. Europeiska rådet bör särskilt identifiera vissa högprioriterade åtgärdsområden under de närmaste månaderna, exempelvis polisiärt och rättsligt samarbete, det pågående arbetet för att förhindra rekrytering av terrorister, kampen mot finansiering av terrorism och förstärkningen av vår civila skyddskapacitet, särskilt för att bekämpa alla hot i form av biologisk terrorism.
Avslutningsvis, herr talman, är det nödvändigt att ta upp vissa viktiga frågor som gäller yttre förbindelser. Jag tänker särskilt på reformen av Förenta nationerna, som kommer att stå i fokus för Förenta nationernas toppmöte i september. Vi anser att det är grundläggande att ett rättvist och ambitiöst resultat nås vid toppmötet, som gör det möjligt att reformera FN för att mer effektivt möta de mångdimensionella hot och utmaningar som FN:s generalsekreterare nämner i sin rapport. Vi kommer säkerligen att diskutera denna fråga under eftermiddagen.
Bland de andra internationella frågorna kommer förberedelserna inför den internationella konferensen om Irak att diskuteras, som anordnas gemensamt av Europeiska unionen och Förenta staterna, och som kommer att äga rum i Bryssel den 22 juni. Syftet är att inrätta en ny ram för att samordna stödinsatserna i Irak. I detta hänseende är det lämpligt att betona den irakiska regeringens viktiga, avgörande och grundläggande roll i en period av övergång och återuppbyggnad i landet.
Som ni kan se av dessa olika ämnen måste EU fortsätta sitt arbete. Vi måste visa att vi fortfarande är fullt förmögna att fatta beslut och vidta åtgärder. De debatter som ni nu kommer att genomföra kommer säkerligen att bli en sporre i den riktningen.
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vid Europeiska rådets möte som kommer att äga rum den 16 och 17 juni måste två nyckelutmaningar för EU bemötas. Den första är att sända ett budskap till våra landsmän om att det råder konvergens mellan medlemsstaterna när det gäller ratificeringen av konstitutionsfördraget, och den andra är att förse unionen med en stabil ekonomisk ram för de närmaste åren.
Även om dessa frågor självklart är viktiga, får vi inte bortse från andra frågor på dagordningen, såsom de integrerade riktlinjerna för att genomföra Lissabonstrategin och strategin för en hållbar utveckling. Jag vill särskilt nämna en fråga, nämligen biståndet i samband med millenniemålen. Våra interna problem får inte leda till att vi bortser från vårt yttre ansvar, vilket särskilt gäller utvecklingsländerna.
Under 2005, som redan betraktas som biståndsåret, måste EU fullgöra sitt ansvar och stödja dem som bäst behöver det, och vi måste stå i förgrunden när det gäller kampen mot fattigdom och svält i världen. Inför G8-mötet, där Afrika med rätta kommer att vara prioriterat, och den viktiga FN-konferensen som kommer att äga rum i september, är det ytterst viktigt att rådet bekräftar den överenskommelse som medlemsstaternas ministrar träffade på grundval av ett förslag som lagts fram av kommissionen, och kraftfullt åtar sig att uppfylla millenniemålen för att stödja utvecklingen.
Detta är vad som förväntas av EU, som måste fortsätta att visa sig solidariskt och öppet mot världen, snarare än att vända sig inåt. Jag ville vara säker på att nämna detta i början av en process där EU-frågan naturligt kommer att stå i fokus, men även om vi har problem för närvarande, får vi inte glömma bort att det finns andra som behöver vår hjälp. Ungefär 25 000 människor dör varje dag av svält eller törst. EU kan inte fortsätta att tyst acceptera situationen. Den avgörande utmaningen för vår civilisation just nu är att säga att nu räcker det, och att det är dags att sätta stopp för den här situationen som förskräcker oss alla.
Från och med nu och fram till Europeiska rådets möte kommer vi att nå ett antal delmål som vi hoppas skall leda till att rådets ståndpunkt överensstämmer med parlamentets ståndpunkt och därefter till att det interinstitutionella avtalet antas.
Naturligtvis har den nuvarande politiska situationen väckt frågor om sannolikheten för en överenskommelse om budgetplanen. Jag skulle först av allt vilja klargöra att jag helt och hållet håller med rådets ordförandeskap om att en överenskommelse i Europeiska rådet inte bara är önskvärd utan också möjlig. Vi skall göra allt för att nå en sådan.
Det sämsta sättet att reagera på politiska problem är att inte göra någonting utan förbli lamslagen. Vi bör snarare visa att unionen fortsätter att vara en dynamisk politisk kraft som är stark nog att fortsätta sitt arbete när den möter svårigheter. I en tid då vissa förväntar sig att unionen är i oordning anser jag att en överenskommelse om budgetplanen skulle visa EU:s beslutsamhet att övervinna problemen och bidra till att skapa förnyad politisk drivkraft.
När det gäller innehållet skulle jag vilja upprepa att vi måste bevara den övergripande logiska grunden och balansen i kommissionens första förslag. Detta är dock en förhandling. Vi inser att det innebär förändringar av förslagen och att dessa förändringar är oundvikliga. För att nå en överenskommelse finns det alltid en risk att vi lockas att skada det politiska sammanhanget i syfte att tillgodose särskilda intressen. Jag hoppas att vi kan motstå eller åtminstone minimera denna lockelse.
Kommissionens förslag utgjorde en noggrann balans mellan en välbeprövad politik och förslagen till ny EU-politik. Vi skulle göra unionen en björntjänst om vi skadade denna balans. Syftet med unionens budget är att leverera gemensamt fastslagna politiska mål.
Vid Europeiska rådets möte kommer vi utan tvekan att föra detaljerade och ibland svåra förhandlingar, men om vi kommer ihåg att vi talar om vad unionen verkligen måste göra, kan vi nå en överenskommelse som gör att EU kan gå vidare på ett effektivt sätt. Jag skulle önska att kommissionen och parlamentet höll tät kontakt under förberedelserna och den avslutande förhandlingsrundan, så att vi tillsammans kan bidra till den bästa uppgörelsen för unionen.
Luxemburgs ordförandeskap har lett diskussionerna in i deras slutskede. Det har föreslagit ett nytt förhandlingspaket. Nästa söndag kommer vi att hålla det sista ministermötet. Direkt före toppmötet kommer vi att ha trepartsdialogen mellan institutionerna. Låt oss gratulera ordförandeskapet till dess stora ansträngningar och beslutsamhet att nå en uppgörelse. Det är sant att det förslag som vi har framför oss nu ligger närmare det minimalistiska angreppssätt som vissa medlemsstater förespråkar än parlamentets ståndpunkt. Som jag påpekade i går hoppas jag att ordförandeskapet noggrant överväger de mycket balanserade åsikter som parlamentet uttryckt och tar hänsyn till dem i den avslutande förhandlingsrundan.
Jag hoppas att en överenskommelse nås som visar att Europa behåller sin ambition och sin solidaritet. 
Herr talman, mina damer och herrar! Resultatet av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna är för Europeiska kommissionen – och även för en majoritet av parlamentet, det är jag säker på – en källa till oro, eftersom dessa resultat riskerar att försvaga EU och eftersom dessa två länder alltid har varit viktiga aktörer i vårt gemensamma projekt.
Under hela sin historia har EU upplevt många svårigheter, men ledarnas engagemang och övertygelse har gjort att vi kunnat överbrygga dem och lansera det europeiska projektet på nytt. Herr talman! Jag vill gärna dela några tankar med parlamentet om parallellerna mellan den nuvarande situationen och den för femtio år sedan, när projektet med den europeiska försvarsgemenskapen misslyckades och de europeiska ledarna, i stället för att ge upp sina ambitioner för Europa, fann det bästa sättet att överbrygga detta problem.
Vi måste nu uppriktigt försöka förstå varför två så viktiga länder som Frankrike och Nederländerna röstade nej. Det är mycket viktigt att detta uttrycktes i demokratiska omröstningar efter mycket livaktiga debatter. För en demokrat är det en positiv beståndsdel i sig. Vi måste alla respektera uttrycket för medborgarnas vilja men vi måste också ärligt erkänna att dessa debatter ofta blandades ihop med nationella frågor och att argumenten ibland hade litet att göra med konstitutionsfördraget.
Bortsett från vissa rent nationella överväganden, är det ett faktum att folkomröstningar har blivit ett tillfälle att uttrycka rädsla, som vi måste ta på allvar, särskilt medborgarnas rädsla inför den europeiska sociala modellen, avkoloniseringen, att Europa rör sig för snabbt och expanderar för långt, och rädslan är ibland kopplad till hotet från globaliseringen. Även om vi tillstår att folkomröstningsdebatterna i viss utsträckning påverkades av andra frågor, måste vi helt ärligt erkänna att folkomröstningarna i dessa båda medlemsstater utgör en missnöjesyttring mot EU och mot det europeiska projektet. Det är anledningen till att Europaparlamentets ordförande, Europeiska rådets ordförande och jag i vårt gemensamma uttalande i Berlaymont efter den franska folkomröstningen, betonade att de berörda nationella och europeiska politikerna måste göra mer för att förklara den verkliga omfattningen av vad som står på spel, och det slag av lösningar som endast EU kan erbjuda, och att vi måste själva fråga oss hur vi kan bidra till en bättre förståelse för projektet, som inte har någon legitimitet om man inte lyssnar till medborgarna.
Innehållet i debatterna och resultatet av de två folkomröstningarna tvingar oss därför att allvarligt överväga vår förmåga – både EU-institutionernas och de nationella institutionernas och myndigheternas – att mobilisera européernas stöd och engagemang. Vi måste återknyta EU:s kontakt med medborgarna och medborgarnas kontakt med EU. Det är absolut nödvändigt och jag får tillfälle att återkomma till denna fråga under de kommande veckorna.
Den mest brådskande fråga vi i dag måste besvara inför en situation som kan sätta stopp för den europeiska integrationen är emellertid hur vi skall kunna åstadkomma ny politisk samsyn och dra nytta av detta komplicerade läge för att på nytt lansera Europa? Det är en politisk svårighet och vi måste lösa den politiskt. Vi får inte undvika att se verkligheten i vitögat.
Jag vill genast betona att ratificeringen framför allt är en fråga för medlemsstaterna. Tjugofem regeringar undertecknade konstitutionsfördraget. Det är upp till dem att besluta när och hur de skall ratificera fördraget, och om de vill uppfylla sitt åtagande eller ej. Tio medlemsstater har hittills ratificerat konstitutionen, varav en i en mycket tydlig folkomröstning, nämligen Spanien. I två andra medlemsstater blev resultatet av folkomröstningen negativt. Andra medlemsstater har emellertid ännu inte uttryckt sin ståndpunkt, och jag anser att alla medlemsstater i EU har rätt att uttrycka sin ståndpunkt på lika villkor.
Det viktigaste är emellertid nu att medlemsstaterna tillsammans bemöter det nuvarande läget, och att vi undviker ensidiga, individuella och olika åtgärder. Det är anledningen till att jag bett dem att invänta nästa veckas Europeiska råd innan de antar en ståndpunkt. Jag noterar att regeringarna i stor utsträckning har visat återhållsamhet, och när det har visat sig vara omöjligt att anta en ståndpunkt av inhemska skäl har de bibehållit en känsla för måttfullhet och möjlighet till debatt och ett kollektivt beslut.
Konstitutionsfördragets öde ligger nu i medlemsstaternas händer. Det är viktigt att stats- och regeringscheferna analyserar det aktuella läget och sänder ett tydligt budskap till alla européer. Jag är övertygad om att det är möjligt och önskvärt att detta budskap förmedlar viljan att nå en ny politisk samsyn i Europa. En analys av den nuvarande situationen visar att det finns två möjliga – och jag vill betona möjliga – extrema lösningar som enligt min uppfattning måste undvikas till varje pris.
En olämplig lösning skulle vara att säga att inget har hänt, att allt kan fortsätta – business as usual – som om dessa två negativa omröstningar i så viktiga länder aldrig hade genomförts. Enligt min uppfattning skulle detta visa på en självupptagen, oansvarig, arrogant och respektlös attityd gentemot den vilja som har uttryckts av en majoritet av medborgarna i två länder som vi är skyldiga att lyssna till.
En annan olämplig och extrem lösning skulle vara att överge utkastet till konstitutionsfördrag direkt. Det skulle innebära att man struntar i att tio medlemsstater redan har ratificerat det och att nejrösterna i två stater, även om de uttryckte en negativ ståndpunkt om konstitutionen, ändå inte innebär stöd till ett alternativt projekt och även i viss mån är motsägelsefulla.
Om vi skall kunna undvika dessa två situationer måste vi därför söka en annan lösning. Och jag anser att vi nu måste börja skapa de villkor som gör det möjligt för oss att finna en lösning som resulterar i att en ny politisk samsyn växer fram eftersom vi – jag upprepar detta – måste finna en politisk lösning. Det finns ingen administrativ, byråkratisk eller teknokratisk lösning. Vi måste föra en politisk debatt i EU för att nå en politisk lösning för Europas framtid.
Utan att ifrågasätta utkastet till konstitutionsfördrag måste vi föra EU vidare och undvika förlamning. Denna lösning kan bara komma ur en fördjupad analys och en öppen debatt. Den måste absolut utarbetas i en anda av kompromiss mellan de 25 medlemsstaterna inom Europeiska rådet, men även med Europeiska kommissionens fulla delaktighet och efter att ha lyssnat noga till Europaparlamentet, till de nationella parlamenten och våra samhällen.
Därför, mina damer och herrar, finns det som vi alltid har sagt ingen plan B. Den existerar inte. Den har aldrig existerat. Men kan vi kanske tala om en plan D? D för demokrati och dialog. En plan D för att lyssna till folket, en plan genom vilken de europeiska och nationella institutionerna ägnar sig åt att lyssna till och diskutera med folket och det civila samhället, för att fördjupa vår analys av en komplex situation. Detta borde göra det möjligt för oss att slå in på en väg av större samförstånd, särskilt som den är mer representativ för alla våra medborgares vilja.
Med tanke på den skepsis som några av våra landsmän har uttryckt, måste vi visa att Europeiska unionen nu mer än någonsin kan bemöta deras oro och det nya årtusendets många utmaningar. Visserligen utgör resultatet av de två folkomröstningarna förra veckan ett allvarligt problem, men det är inte första gången som EU har haft problem, och det är säkerligen inte den sista. EU är nödvändigt, nu mer än någonsin. Kommissionen fortsätter därför att fatta viktiga beslut som kommer att ge alla medborgare i Europa verkliga fördelar, eftersom EU:s politiska liv fortsätter även efter folkomröstningarna. Vi har strategiska målsättningar att genomföra, vilka också har stöttats av Europaparlamentet och Europeiska rådet. De är ett svar på medborgarnas oro, eftersom de är inriktade på välstånd, solidaritet och säkerhet.
Alla EU-institutioner måste nu framför allt visa kompromissanda och enas i en strävan efter att göra framsteg och uppnå våra målsättningar, särskilt genom att bekämpa arbetslöshet och osäkerhet. Under de kommande dagarna och veckorna kommer vi att behöva gå samman för att hantera detta komplicerade läge. Och då anser jag att vi måste undvika två farliga fallgropar: den första skulle jag vilja kalla skuldspelet, och den andra fallgropen vill jag beskriva som ett fördjupande av negativa ideologiska splittringar.
För det första måste vi till varje pris undvika att ge efter för skuldspelet, med andra ord, att komma med meningslösa och farliga anklagelser som framför allt syftar till att göra EU-institutionerna – vare sig det rör sig om kommissionen, Europaparlamentet eller rådet – till syndabockar för svårigheterna, antingen på nationell nivå eller inför de globala utmaningarna.
EU-institutionerna är naturligtvis inte perfekta. Vem kan utge sig för att vara det! Eftersom vi har erkänt att det fanns vissa problem har min kommission, sedan den tillträdde för sex månader sedan, beslutat att utarbeta initiativ för att uppnå bättre kommunikation och förbättra lagstiftningskvaliteten, genom att undvika meningslös lagstiftning och meningslös byråkrati. Vi har därför inlett initiativet ”Lagstifta bättre”.
Vi har även börjat se på hur öppet institutionerna arbetar. Vi erkänner verkligen att vi alla kan förbättra förtroendet och ansvaret mellan medborgarna och EU, särskilt genom att i större utsträckning tillämpa subsidiaritetsprincipen, som alla talar om, men som ofta inte tillämpas.
Var emellertid försiktiga, mina damer och herrar; frestelsen att tillskriva Bryssel impopulära beslut – det som vi brukar kalla Bryssel – har redan tidigare gjort mycket stor skada, och det fortsätter. Vi måste stå emot denna frestelse. Möten mellan medlemsstaternas företrädare får inte beskrivas som slagfält med vinnare och förlorare. EU har inrättats som en kompromiss och genom kompromisser, och det är framför allt medlemsstaternas företrädare som är ansvariga för att förklara detta och argumentera till förmån för EU, i stället för att utnyttja nationell egenkärlek på ett sätt som är negativt för EU.
Mina damer och herrar!, Låt oss vara uppriktiga: Om vi ger oss på Bryssel sex dagar i veckan, från måndag till lördag, kan vi då hoppas att medborgarna skall stödja EU på söndagen? Det är svårt, eller hur?
Det finns emellertid ytterligare en fallgrop. Den består i att nu gräva ned sig i ideologiska splittringar, även om vi tillstår att det finns olika uppfattningar om EU. Att uppmuntra splittring kring två olika monoteistiska politiska idéer, marknadens monoteism och statens monoteism, är inte till gagn för EU. Ingendera av dem, vare sig marknadsguden eller statsguden, kommer att kunna lösa EU:s problem. Varje försök att påtvinga EU endera av dem, en enda europeisk idé, är dömt att misslyckas. Vad vi behöver nu är en intelligent sammanslagning av marknaden och staten som kan hjälpa EU att bli en vinnare, inte en förlorare, inför globaliseringen. Vi har inga illusioner: EU är per definition mångfaldigt och det är bra att det fortsätter att vara det. Vi har olika ideologiska ståndpunkter, särskilt i den politiska kampen på nationell nivå. Varje försök att via EU-institutionerna påtvinga EU en gemensam idé, en gemensam ideologisk riktning, skulle innebära att vi glömmer att EU är skapat i mångfald, genom skillnader, men även, det måste sägas, i strävan efter kompromiss och samsyn. Jag anser därför att det är mycket viktigt att omvandla denna tid av kris till en möjligheternas tid och dra nytta av den för att forma ett nytt politiskt samförstånd. Jag anser att kommissionens roll är att främja denna samsyn och undvika att förvärra meningslösa och farliga motsättningar. Utan denna nya politiska samsyn kommer det att bli svårare att nå kompromisser och lösningar.
Det är i denna anda och med detta syfte som jag sänder en uppmaning till alla europeiska ledare, i synnerhet på nationell nivå. Vi måste alla visa ansvarskänsla och klara av den mycket svåra situation vi står inför. Jag uppmanar därför de nationella myndigheterna att göra allvarliga ansträngningar för att stå emot den nationella egoism som gjort EU sådan skada och som fortsätter att skada oss allvarligt.
Jag uppmanar till enighet kring EU:s värderingar, kring den europeisk kulturen och kring vår europeiska anda, så att vi tillsammans kan bygga upp en ny politisk samsyn, som både är dynamisk och konstruktiv, en samsyn som gör det möjligt att undvika att EU blir globaliseringens första offer, utan i stället kan vinna denna globaliseringskamp. Jag kan försäkra er att kommissionen är fullständigt mobiliserad och tillgänglig för att bidra till detta och att vi är mycket villiga att samarbeta med er alla, med de olika politiska grupperingarna, under förutsättning att ni alla förstår och accepterar att EU inte är problemet, utan snarare lösningen på de problem medborgarna ställs inför i dag.
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Även om gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater blev mycket besviken över folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna, är den största faran nu att vi kan förlora riktningen. Vi säger därför att Europeiska unionen kanske inte är svaret på alla våra frågor, men utan Europeiska unionen kommer vi inte att kunna överbrygga någon av de stora utmaningar vi står inför och därför säger vi: Målsättningen är fortfarande rätt!
Frankrike och Nederländerna – två erkänt viktiga länder – kan inte ta ansvar för Europeiska unionens 25 medlemsländer. För det andra: De tio länder som har ratificerat konstitutionsfördraget representerar 220 miljoner människor. Dessa tio ratificeringar kan inte och får inte gå över styr. För det tredje: De 13 länder som fortfarande skall ratificera konstitutionsfördraget har rätt att uttrycka sin syn på det. Vi rekommenderar därför en paus för eftertanke. Ingen har någon snabblösning i dag. Vi behöver fundera. Vi måste vara lugna och samlade. Samtidigt måste vi emellertid vara lugna, samlade och beslutsamma, och den rätta lösningen – även om det är stats- och regeringscheferna som skall besluta det – är sannolikt att inleda en period av eftertanke och funderingar, och skjuta upp folkomröstningar för en tid. Vi måste fundera på detta.
Det finns en hel mängd möjliga anledningar till nejrösterna i Nederländerna och Frankrike. Vissa av dem är identiska, vissa inte. De nuvarande ledningarnas, regeringarnas, bristande popularitet kan spela in i detta. Sedan har vi den synpunkt ni tog upp, herr ordförande, en synpunkt som också rör oss i Europaparlamentet: mindre lagstiftning i EU innebär ibland mer för oss alla. Sedan har vi frågan om utvidgningen: det är mycket betecknande att människor har intrycket att allt går för snabbt. Vi måste ta hänsyn till detta.
Enligt vår grupps uppfattning måste vi för det första koncentrera oss på de viktiga frågorna – och med tanke på de frågor som vi diskuterar kommer detta att leda till ytterligare missämja. EU måste vara starkt på de områden där enbart EU kan agera och vi måste även tillämpa subsidiaritetsprincipen striktare. För det andra får vi inte tänja ut Europeiska unionen alltför långt, varken politiskt, kulturellt eller geografiskt. Det är den största oron som uttrycktes i folkomröstningarna, och den måste vi ta mycket allvarligt på.
Vi säger mycket bestämt: Men gäller inte enbart Europeiska unionen, utan även de länder som vill bli medlemmar i unionen. Det gäller också både Rumänien och Bulgarien! Herr kommissionsordförande! Jag har en begäran till er och era anställda: När ni utarbetar er rapport om framstegen i Rumänien och Bulgarien – parlamentet har gett sitt samtycke till båda länderna, men en rapport om framstegen skall utarbetas – var då vänlig och lägg inte fingrarna emellan, utan beskriv situationen som den verkligen är, öppet och ärligt. Vi förväntar oss det av er. Då kommer vi att kunna dra slutsatser från denna rapport om framstegen.
När det gäller Turkiet förväntar vi oss – rådet måste naturligtvis fortfarande fatta beslut – att även Turkiet kommer att uppfylla villkoren och införa de sex aktuella lagarna. De måste ratificeras. Frågan om huruvida Turkiet är lämpat att bli medlem i Europeiska unionen är också relevant. Turkiet måste även entydigt erkänna Cypern, för hur kan man förhandla med en part som man inte ens erkänner? Vi behöver svar även på detta. Förhandlingarna kommer att vara utan tidsbegränsning. Men vi begär att detta skall bli föremål för eftertanke, och jag erkänner att det i vår grupp, liksom i andra grupper, finns olika uppfattningar om detta. Målsättningen kan vara medlemskap, men ett privilegierat partnerskap kan också komma på fråga. Vi måste föra en öppen och ärlig diskussion om detta, så att vi inte skapar några falska förhoppningar.
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag önskar er – och jag lyssnade till era imponerande uttalanden med stor glädje – all framgång med budgetplanen. Alla måste göra sitt här: De som har utarbetat skrivelserna, men även Förenade kungariket, så att vi återigen visar att vi kan agera. Detta kommer också att bidra till att återuppbygga förtroendet överlag. Jag önskar rådets ordförande, kommissionens ordförande och naturligtvis också parlamentets talman, all framgång. Denna kris måste ses som en möjlighet! Vi fortsätter på samma väg, även om det kanske inte går lika snabbt. Vi har förstått budskapet, men vi är fortfarande engagerade i EU och EU förblir vår huvudsakliga målsättning!
Martin Schulz,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag måste erkänna att jag inte begriper någonting, och jag tror inte att jag är ensam om detta. Jag har sällan tyckt att ett tal har varit så svårt som det jag måste hålla i dag, eftersom jag, som talesman för en grupp på över 200 personer, måste försöka samla de olika känslor som den nuvarande situationen har givit upphov till hos dem. Det är inte lätt, eftersom den har tolkats på många olika sätt. Jag vill därför lägga till ett antal kommentarer till det som redan sagts.
Jag vill understryka en punkt: Inget land kommer att låta något annat land föreskriva hur det skall genomföra sina nationella lagar, och det är så det skall vara. Vi är en union av suveräna stater. En medlemsstat kan säga att den skall skjuta upp ratificeringsprocessen, medan en annan kan säga att den vill ratificera på parlamentarisk väg eller genom att hålla folkomröstning. Det är något som vi här i parlamentet måste acceptera. Varje land väljer hur det vill arbeta och varje land har också rätt att göra som det vill. Det finns ingen regel om ”golden goal” i EU, där någon gör mål och spelet sedan är över. Det kan inte fungera på det sättet. De 77 procent av spanjorerna som sade ja till konstitutionsfördraget har samma värde som de 55 procent av fransmännen som sade nej till det. Processen fortsätter därför.
När man tolkar resultaten måste vi alla – och jag tänker särskilt på mig själv här – ställa några självkritiska frågor. Det vi har sett i folkomröstningarna är faktiskt ingenting nytt. Det är bara det att vi under mycket lång tid har blundat för denna utveckling. Varje europeiskt val – 2004, 1999, 1994 och till och med 1989 – har visat liknande tendenser: nämligen att ett ökande antal europeiska medborgare vänder sig bort från EU-projektet. Ingen av oss har velat acceptera det. Den här kommentaren är framför allt riktad till mig själv, för jag ville inte heller göra det.
Den här gången har det gjorts fullständigt klart att det finns en stor klyfta mellan regeringarna, EU-institutionerna och allmänheten. Varför har vi denna klyfta? Under 50-, 60- och 70-talen, på Jean Monnets och Helmut Kohls, De Gasparis och Mitterands tid läste folket inte heller fördragen. Medborgarna i Europa läste inte Fördraget om den europeiska kol- och stålunionen, men de litade på Europa, de hade ett grundläggande förtroende, en känsla. Europa lovade fred och demokrati, och fred och demokrati skapades, vilket alla kunde se. Med andra ord motsvarade kraven verkligheten. Det skapade förtroende för regeringarna och för EU-institutionerna.
Löftet om demokrati och fred kompletterades sedan med ett löfte om välstånd, arbete och social trygghet. Kraven – flera arbetstillfällen, ökad social trygghet och ökat skydd – motsvaras inte av synliga resultat, eftersom det i många länder i stället finns färre arbetstillfällen och mindre säkerhet. Allmänheten känner den här klyftan. Och vi gör den inte smalare eftersom vi inte i tillräcklig utsträckning ser Europeiska unionen som en möjlighet och inte heller lägger fram den som en möjlighet. Och det finns en anledning till detta.
Tillsammans med all denna självkritik som jag riktar mot oss – mot mig själv, parlamentet och kommissionen – finns det en faktor som vi inte kan bortse från, och som kanske till slut borde diskuteras i rådet den 16 och 17 juni. Vi vet alla att det vi gör i Bryssel inte åstadkommer någon direkt kontakt mellan oss och medborgarna, utan en indirekt. Däremellan finns alltid de nationella regeringarna. Deras onda gärningar från förr har nu återuppstått för att utkräva hämnd genom att hemsöka Frankrikes och Nederländernas regeringar. Man kan inte kräva all framgång för egen del som nationell regering, lägga skulden för varje misslyckande på Bryssel, och sedan förvänta sig att människorna skall jubla över Bryssel. Det fungerar inte!
Jag vill därför säga mycket tydligt: Vi i Europaparlamentet har ett arbete att utföra. Jag instämmer absolut i att vi måste tala mer om subsidiariteten, om att minska på byråkratin, om att förbättra effektiviteten och öka insynen. Men regeringarna och Europeiska unionen måste också ta sin del av ansvaret, och det innebär att säga vad de gör och sedan göra vad de säger. Så enkelt är det!
Avslutningsvis vill jag säga några ord om utvidgningen. Den som drar tillbaka möjligheten till utvidgning för de stater som hoppas på den leker med elden!
Utvidgningen måste förbli en möjlighet. Det är vår grupps enhälliga uppfattning. Men att lova utvidgning innan grunden till denna utvidgning har skapats – konstitutionsfördraget skulle vara den grunden – är lika slarvigt. Vi kan inte kräva reformer och omvandlingsprocesser av andra länder när vi själva inte kan sopa rent framför egen dörr.
Unionen måste därför göra något. Den måste reformeras. Att ge EU en konstitution är därför fortfarande vår målsättning. Endast med hjälp av detta konstitutionsfördrag kan EU:s utvidgning – och med den freden – bli en realitet.
Graham Watson,
   . – Herr talman! Thomas Jefferson sade 1787 att ett litet uppror då och då är en bra sak. Förutom dysterheten och pessimismen om Europas framtid kan våra medborgares uppror förra veckan visa sig medföra en del fördelar. Medlemsstaterna konfronteras med resultatet av sin egen falskhet. Om man tar åt sig äran av allt som går bra och skyller på Bryssel så snart något går fel så kommer medborgarna så småningom att genomskåda en – och det har de gjort.
När Giscard d’Estaings ”VGE 380”rullades ut på rampen förra sommaren jublade vi alla. Men den har vissa särdrag och ett namn som skrämmer iväg många potentiella passagerare. Vissa klagar på att det är för många utlänningar ombord, andra på att de nya franska och tyska motorspecifikationerna har gjort den svagare. Men ingen är helt nöjd med ett fordon i vilket strategiska beslut fattas utan en riktig offentlig debatt.
Detta är ett misslyckande inte bara på EU-nivå, utan också i våra nationella debatter. I alla våra stora planer på ett transnationellt samarbete har vi misslyckats med att förklara för folk vad vi gör på EU-nivå och varför, och med att hantera deras oro för arbete, karriär och en fruktbar pension i en värld som förändras snabbt. Europa är för hemlighetsfullt och saknar insyn. Alltför många beslut fattas ännu inom stängda dörrar och utan ordentlig parlamentarisk kontroll. Grundläggande parlamentariska befogenheter och formella yttranden nonchaleras eller avvisas – såsom oppositionen i parlamentet mot hårdhänta förslag om lagring av uppgifter och överlämnande av passageraruppgifter. Är det märkligt att stora projekt som konstitutionen förkastas när det till och med saknas grundläggande institutionell respekt?
Den brittiska utrikesministern har anklagats för att förbereda begravningen innan läkaren har talat, men han uttryckte vad många säger privat: att det är osannolikt att fördraget i sin nuvarande form överlever. Det skulle ha varit idealiskt att höra alla medlemsstaters åsikt. I framtiden måste alla sådana här ratifikationer läggas fram till alla europeiska medborgare samtidigt. Men dessa röster förkastade inte en text, utan de avvisade unionens sätt att fungera.
Nicolas Schmit, José Manuel Barroso, vi anklagar inte er för att ha försatt oss i denna oreda, men vi vänder oss till er för att ni skall leda oss ut ur den. Naturligtvis finns det en gräns för hur mycket en liten medlemsstat eller kommissionen kan göra. Ett enormt ansvar för de ekonomiska och sociala sjukdomar som plågar unionen vilar på de större djuren i den europeiska djungeln. Men eftersom den fransk-tyska motorn uppenbart har gått sönder vill vi se er bygga en ny. Mer än någonsin behöver Europa målmedvetna ledare som har visioner och som kan inspirera våra medborgare till att maximera sin potential och sina möjligheter. Om inte ni, så vem?
Med eller utan denna konstitution kan ni förbättra EU:s sätt att fungera och kommunicera. Låt mig bara ge tre exempel: Rådet kan och bör vara mer öppet, lagstifta offentligt och respektera informationsfriheten. Beslut inom området rättsliga och inrikes frågor kan och bör fattas med den normala gemenskapsmetoden enligt gällande fördrag. Europaparlamentet kan och bör verkligen ha något att säga till om i internationella överenskommelser. Dessa tre åtgärder skulle bidra till att återskapa förtroendet för det europeiska projektet.
Vid Europeiska rådets möte behöver ni svar från Chirac och Balkenende på om konstitutionen någonsin kommer att kunna ratificeras i deras länder, och om inte, behöver vi veta vilken sorts texter som skulle kunna ratificeras. Vi behöver ett fördrag för en union med 27 medlemsstater, men under tiden finns det mycket ni kan göra för att bygga vidare på de nuvarande fördragen och återskapa allmänhetens tro på det europeiska projektet.
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det är uppenbart att alla i dag vill säga några sanningar och det är så det skall vara.
Den första sanningen: När gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa i dag upptäcker att vi borde ha genomfört ratificeringen samma dag, vill jag erinra om att när vi föreslog en europeisk folkomröstning i hela EU instämde inte ens detta parlament.
I dag önskar alla att vi hade genomfört en europeisk folkomröstning samma dag, för även om detta förvisso hade kunnat resultera i ett nederlag skulle vi inte ha haft det här löjliga problemet med att fråga oss om vi skall gå vidare med ratificeringen eller inte; alla skulle ha röstat samma dag. Det är vad jag vill säga och vi har bara oss själva att skylla. Varför krävde inte parlamentet en EU-omröstning som vi föreslog?
Den andra sanningen: Jag tror, och detta måste sägas öppet, att när det gäller budgetplanen har regeringarna och detta parlament ännu inte förstått vad det handlar om. De har ännu inte förstått att om vi vill att EU skall kunna vidta åtgärder för sysselsättningen, för den sociala tryggheten, då behöver vi ge den medel för att kunna göra det. Varken den kompromiss som har föreslagits av Gerhard Schröder eller andra kompromisser som har föreslagits kommer emellertid att ge oss dessa medel. Ännu en gång ljuger vi för våra medborgare. Låt oss säga detta tydligt: Vi måste ha en budget som ger EU möjlighet att agera, annars kan vi inte lova någonting för EU. Låt oss säga dem denna sanning, för en gångs skull.
Den tredje sanningen: Låt oss vara tydliga! Herr Poettering! Det som hände i Frankrike var ingen besvikelse, det var ett nederlag, men dagens nederlag kommer att blir morgondagens segrar, det kan jag lova er. Därför måste vi, rådet, kommissionen och parlamentet, verkligen kunna inrätta och anordna ett konvent med Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, med Regionkommittén och med det civila samhället för att fundera över och diskutera EU:s ekonomiska och sociala politik: Vilka framgångar har vi haft? Vilka misslyckanden har vi haft? Låt oss sätta igång! Herr Schmit! Öppna rådets svarta låda, och diskutera offentligt den 16:e och 17:e juni, så att medborgarna i EU vet vad ni kommer att säga!
Europas folk har fått nog av dessa presskonferenser efter råden, då varje medlemsstat, varje regeringsföreträdare, bara säger halva sanningen, och är noga med att dölja den andra halvan, det som sagts inom stängda dörrar.
Som EU-medborgare och parlamentsledamöter har vi, liksom alla medborgare, rätt att känna till vilka problem ni har i rådet och hur ni reagerar på dem. Inte bara vad Gerhard Schröder säger till Tony Blair offentligt, utan hur rådets medlemmar bemöter andra ståndpunkter, hur de reagerar på ståndpunkterna från Jean-Claude Juncker, som vill fortsätta, på ståndpunkterna från Tony Blair, som vill stanna upp, ståndpunkten från polackerna, som inte vet, från danskarna, som inte heller vet: Vi vill att allt detta skall vara offentligt. Bristen på insyn är en av orsakerna till misslyckandet.
Herr Barroso! Denna kris är på sätt och vis en möjlighet och vi måste utnyttja den genom att säga sanningen offentligt. Exempelvis när det gäller globaliseringen, Kina, allt det, låt oss en gång för alla säga att, ja, WTO är viktigt, men WTO bara kan arbeta om det antar ILO:s kriterier. Problemet är inte att sätta upp hinder mot Kina, utan att tvinga Kina till demokratisering så att de kinesiska anställda kan slåss för sina löner.
Om Kina inte accepterar detta, måste Kina kastas ut från WTO! Så enkelt är det, och detsamma gäller för andra länder. Vi har fått nog av detta: Affärer, alltid affärer, men när det blir fråga om demokrati, då är vi plötsligt ute på lunch. Det kan inte fortsätta att fungera på detta sätt. Detta är vad Europas medborgare vill veta!
Jag vill därför säga till alla: Vi har förlorat, ja, vi förlorade i Frankrike, men eftersom jag deltog i kampanjen vill jag inte förlora igen, och jag vill inte fortsätta att ljuga om mycket tydliga frågor. Det kommer att sluta med att det faller tillbaka på dem som ljuger: Vi behöver en EU-budget som möjliggör ekonomiska initiativ, vi måste utveckla vetenskaplig forskning, men för att göra detta måste man åtminstone säga att EU är mer intressant än de snåla förslagen från regeringarna som de ser ut i dag.
Francis Wurtz,
   . – Herr talman, herr Schmit, herr Barroso! Skall vi fortsätta, skjuta upp eller stoppa processen med att ratificera konstitutionsfördraget?
Skall vi skjuta upp ratificeringen och vänta på bättre tider? Bravo för politiskt mod, demokratisk fasthet och förtroende för konstitutionen. Enligt min uppfattning kan ingen vägra att ge en befolkning som vill uttrycka sin åsikt om texten rätten att göra det. Samtidigt är vi skyldiga alla medborgare att säga sanningen: Från och med nu kommer det att bli ett samrådsförfarande, inte en ratificering, eftersom konstitutionsfördraget oåterkalleligen är av noll och intet värde. Det är av intet värde i rättsliga termer, eftersom det måste godkännas enhälligt för att kunna träda i kraft, och det är av intet värde politiskt sett, med tanke på styrkan i de två nejomröstningarna och deras inverkan på många andra EU-länder.
Så vad gör vi? Det som just har skett är inte en fransk eller nederländsk blixt från en klar europeisk himmel. Ja, herr Schulz, förtroendekrisen mellan medborgarna och EU-institutionerna har fortsatt att breddas och fördjupas alltsedan den stora liberala vattendelaren med den gemensamma marknaden och Maastrichtfördraget.
Allteftersom åren går är det inte längre bara arbetarklassen, utan även medelklassen, som ser denna vattendelare som en svängning i riktning mot en samhällsmodell som de inte accepterar. Konkurrens till varje pris, en skenande brist på säkerhet, cyniska och obevekliga maktkamper, samförstånd som uppnås vid toppmöten inom stängda dörrar: Det är inte längre acceptabelt! Det finns ett drag av värdighet i detta rungande nej. Många av dessa människor har fortfarande drömmar om EU, men de drömmer inte om stabilitetspakten eller om Bolkesteindirektivet.
Krisen i dagens EU är verkligen en existentiell kris. Vi har redan upplevt andra svårigheter, vilket José Manuel Barroso nyss har lugnat oss med. Nej, den här gången är det annorlunda. Hittills har de politiska stormar som utlöstes av de ökande reformer som låg liberalerna i rådet och kommissionen så varmt om hjärtat stannat vid medlemsstaternas gränser. Vilket manfall det har varit för vänstern sedan den tid, för inte så länge sedan, när de kontrollerade över två tredjedelar av EU:s regeringar. På de ställen där högern höll i tyglarna helt nyligen var godkännandet lika öronbedövande, stämmer inte det, herr Barroso?
Vad gjorde EU:s ledare, inklusive rådet och kommissionen, efter dessa två nejomröstningar? De gratulerade vinnarna och fortsatte med samma politik: Business as usual! Den här gången – och det är den stora skillnaden i denna situation – är det själva hjärtat i systemet som medborgarna tänker på. Förr eller senare kommer vi att tvingas ge förklaringar och acceptera verkliga förändringar.
Så hur kan vi ta oss ur den här återvändsgränden? För det första genom att visa att vi har förstått omfattningen av den europeiska olusten genom att tydligt dödförklara konstitutionsfördraget. Vidare genom att i samma anda avisera ett tillbakadragande av de mest kontroversiella texterna, där de mest symboliska har en inriktning som bör stävjas: Bolkesteindirektivet, arbetstidsdirektivet, och även ett antal direktiv som för närvarande diskuteras om avreglering på alla områden, utan den minsta bedömning av effekterna av tidigare åtgärder av samma slag. Avslutningsvis genom att inleda en omfattande medborgardebatt, inte ett konvent, utan en medborgardebatt som är fri från alla påtryckningar på EU-nivå för att bedöma sakernas tillstånd i EU i dag, och slå fast vad vi behöver ändra för att åstadkomma ett EU där majoriteten av européerna återigen kan känna igen sig och vara delaktiga.
Herr talman! Jag avslutar med att vända mig till dem som sitter till vänster och som, oavsett uppfattning om konstitutionsfördraget, delar övertygelsen om att vi nu måste fortsätta på den här vägen för att på nytt lansera EU. Låt oss träffas och göra det vi måste göra, så att förtroendet återvänder och hoppet föds på nytt.
Philippe de Villiers
    Herr talman! Det som skedde i Frankrike och Nederländerna för några dagar sedan kan sammanfattas mycket kort. Folket ville ta avstånd från det som José Manuel Barroso kallade ”Bryssel”. Det innebär att folket i Europa inte längre hyser förtroende för Bryssel. För det andra står det också klart att konstitutionen är död. Den dog i Paris och begravdes i Nederländerna.
Jag instämmer i Daniel Marc Cohn-Bendits kommentar ”jag vill inte ljuga mer” och uppmanar samtliga europeiska ledare att avvisa EU:s föraktfulla attityd och upphöra att vara talesmän för EU-maskineriet mot sitt folk och i stället, helt enkelt och demokratiskt, bli talesmän för sitt folk bland sina jämlikar.
Vad vill folket? De vill fortsätta att vara fria. Det innebär i praktiken att besluta om att omedelbart skjuta upp förhandlingarna om Turkiets medlemskap. Det innebär att genast säga att i framtiden kommer vi och EU att respektera principen om nationell suveränitet. Vi måste satsa på samarbetande organisationer av flera slag – politiska, industriella och vetenskapliga – som alla följer principen om fritt medlemskap och fritt samarbete. Det är framtidens recept.
Avslutningsvis, måste vi inrätta nya system som möjliggör en återgång till det allmänna preferenssystemet, åtminstone inom de sårbara industrisektorerna, såsom textilindustrin. Mina damer och herrar! Detta är den enda lösningen för att rädda EU och på nytt engagera och vinna tillbaka folket. 
Cristiana Muscardini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! För att kunna enas politiskt med hjälp av ett ekonomiskt och socialt projekt, och för att åter få fart på utvecklingen, måste EU ha institutioner som kommunicerar med medborgarna. Framtiden är beroende av informerat samtycke. De folkomröstningar som genomfördes i Frankrike och Nederländerna innebär inte ett nej till EU, utan en önskan om att inte längre gå den väg där beslut alltför ofta fattas högst upp, utan hänsyn till ändrade omständigheter och nya ekonomiska och sociala förhållanden. Det är just sysselsättningskrisen, som har orsakats av den sociala dumpning som ett antal länder ägnar sig åt och den långa tid EU tagit på sig för att tackla frågan, som har skapat den osäkerhet och rädsla som föranledde detta nej vid folkomröstningarna om konstitutionsfördraget. Det handlade egentligen inte så mycket om att säga nej till fördraget, utan om att säga nej till den dåliga information som tillhandahölls, vilket också kommissionen har erkänt de senaste veckorna.
När konstitutionsfördraget utarbetades var det den bästa möjliga kompromissen, men det var inte tillräckligt väl anpassat till de utmaningar som redan fanns. EU-medborgarna kräver tydliga, tillämpliga regler som respekterar subsidiaritetsprincipen och som kan ge lösningar inte bara på tillfälliga frågor utan även på frågor som kan förutsägas genom att analysera det geopolitiska och geoekonomiska sammanhanget. Situationen kräver en förnyad ansvarskänsla från de tre institutionerna, så att det som är möjligt genomförs och man inte tar upp sådant som behöver skjutas upp.
Efter det att Bulgarien och Rumänien återvänt till Europa anser vi att utvidgningen måste få ett slut, så att unionen kan samla sin styrka genom en dialog mellan institutionerna och medborgarna. Samtidigt är det nödvändigt ta upp kopplingen till Europeiska centralbanken på ett nytt sätt, eftersom unionen aldrig kommer att ha en framtid om de politiska organen inte har tillräckligt inflytande över utformningen av valutapolitiken. Vi uppmanar kommissionen och rådet att uttala sig om detta snarast.
Unionen har redan upplevt svåra perioder som den har tagit sig ur genom att införa nya initiativ: Som ett resultat av den franska nationalförsamlingens förkastande 1954 av fördraget om inrättande av den europeiska försvarsgemenskapen, inrättades Messinakonferensen, följt av Romfördragen. Som ett resultat av Europeiska gemenskapernas stagnation på 1970-talet infördes Genscher-Colomboprojektet, och till följd av omröstningen vid Europeiska rådet i Milano 1985, under president Craxi, uppnåddes Europeiska enhetsakten. Vi är därför optimistiska om att det nya Europa kan resa sig ur denna period, där det står klart att den hejdlösa framfarten bland dem som är för EU och pessimismen hos EU-skeptikerna inte ger några framtidsgarantier vare sig för individen eller för samhället som helhet. Eurorealism är den enda vägen för närvarande och den bygger på demokratiska val och respekt för nationella identiteter, så att ett enat och gemensamt EU kan inrättas. 
Jean-Marie Le Pen (NI )
   – Herr talman, tärningen är kastad. Konstitutionsfördraget är dödfött. Bara en röst emot räckte. Två folkomröstningar har genomförts med bara tre dagars mellanrum, i Frankrike och Nederländerna, två av de sex länder som grundade Europeiska unionen. I morgon tar Förenade kungariket, som inte har infört euron, över ordförandeskapet för rådet, och de har redan sagt att de anser att ratificeringsprocessen är meningslös.
Aldrig har klyftan mellan parlamenten och människorna förefallit så bred. Åtta procent av ledamöterna av det franska parlamentet röstade nej, men bland folket var siffran 55 procent. Därför är det kanske förvånande att folkomröstningar inte är den enda ratificeringsformen i EU-medlemsstaterna, om man ser dem som det mest demokratiska sättet, en åsikt som man skulle kunna förvänta sig att de som klagar över institutionernas demokratiska underskott här i parlamentet skulle förespråka. Det är farligt för prinsar som regerar för sin egen vinnings skull att ge röst åt folket, som lider skada.
Det är emot oligarkier – inom politik, medier, ekonomi, sociala frågor och inom andra områden – som hade betydligt starkare medel till sitt förfogande i debatten, som folket har talat, och vägrat att ge upp sitt oberoende inom en överstatlig stat som, samtidigt, visade sig vara ultraliberal, byråkratisk, ekonomiskt medelmåttig och socialt katastrofal. De sade nej till en obegränsad utvidgning, utanför Europa, till Turkiet.
Vissa kanske frestas att kringgå de franska och nederländska omröstningarna. De bör vara försiktiga så att de inte orsakar medborgarnas berättigade vrede. Det skulle vara klokare att ta hänsyn till folkens vilja och sträva efter att göra det önskvärda målet för europeiskt samarbete mer realistiskt. Det är uppenbart att människorna inte vill ge upp sina nationella strukturer. De är grunden för deras identitet, försvararna av deras högre intressen, och en garanti för deras frihet, kultur och språk. De vill behålla suveräniteten över sitt territorium och sina gränser, och forma sitt eget och sina barns öde, med tanke på de aktuella hoten från globaliseringen, invandringen, den sociala kollapsen och det moraliska förfallet. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! En före detta premiärminister ur Labour-partiet sade att en vecka är en lång tid inom politiken. Jag misstänker att det är få som inte håller med om den kommentaren, oavsett vad de har för åsikter om de franska och nederländska folkomröstningarna.
Jag vill inte gå tillbaks till frågan om konstitutionsfördraget och resultaten av folkomröstningarna, men jag tror att det nu blir väldigt svårt att gå vidare med konstitutionsfördraget i dess nuvarande form. Vi kan älta det i evigheter. Vad vi skall göra under förmiddagen är att titta på de positiva sidorna av vad som sker i Europa och vad vi kan åstadkomma utifrån den situationen. Det måste föras en ordentlig fortlöpande diskussion om vilken sorts Europa vi vill bygga. Folket har gett ett tydligt budskap och det budskapet är delvis att de känner sig främmande för förfarandena och institutionerna. Detta kan inte vara bra för demokratin och det undergräver det förtroende vi behöver från folket för att uppfylla våra åtaganden.
Nu bör vi dock fortsätta med vårt program och inte bli alltför distraherade. Det är för tillfället mycket viktigt att det inte blir någon försening i genomförandet av Lissabonmålen, den nuvarande liberaliseringspolitiken eller diskussionerna om en hållbar utveckling. Som talmannen sade måste vi möta utmaningarna från Kina, Indien och andra delar av världen där det finns snabbväxande ekonomier. Därför skulle det vara fel att frånta befolkningen möjligheten till större framgångar bara för att vi är distraherade och vår uppmärksamhet är avledd, kanske för en lång tidsperiod, av en strukturfråga som för tillfället inte verkar leda någon vart.
Det är alltså mycket viktigt att vi tar vara på tillfället till förnyelse. Vi måste förstå betydelsen av det som har hänt denna vecka, men vi måste gå vidare och framåt på ett sätt som hela EU:s befolkning samtycker till. Unionen har därför fått denna chans att ompröva sin framtid och att möta de djuplodande frågorna om dess framtida inriktning. Men vi får inte låta oss avledas från den politik som vi redan har utvecklat och genomdrivit på ett kraftfullt och nödvändigt sätt till nytta för oss alla. 
Bernard Poignant (PSE ).
   – Herr talman! Det är andra gången som Frankrike avvisar ett fördrag om politisk union. År 1954 berodde det på rädslan för tysk upprustning. År 2005 är det utan tvekan på grund av rädsla för global kapitalism. Vi bör också se det som en indikator för vår egen politik.
Vad behöver då göras? Jag anser att vi behöver följa tre principer. Den första principen är jämlikhet mellan de europeiska nationerna. Ratificering av parlamenten motsvarar ratificering genom folkomröstning. Jag har slagit ihop resultaten av de tre folkomröstningarna. När de spanska, nederländska och franska omröstningarna slås ihop vinner jarösterna med 54,04 procent av rösterna, en siffra som är en tröst för mig som fransman. Vi behöver jämlikhet mellan de stora och små länderna, jämlikhet för alla folk. I dag, år 2005, är jag inte så förtjust i ordet ”grundare” eftersom ni, herr Barroso, och ni, herr Borrell, inte kan ha hört till grundarna 1957 med tanke på att era länder inte var medlemmar då. Ni levde under diktatur. Andra levde under totalitära regimer. Vi fransmän och nederländare hade den stora turen att vara fria. Vi måste därför nu vara noga med hur vi använder detta uttryck. Om en konstitution skall antas enhälligt kan den bara förkastas enhälligt. Principen måste vara lika giltig i båda fallen.
Den andra principen, när det gäller utvidgningen, är att hålla sina löften. Jag tänker särskilt på Rumänien och Bulgarien och även andra, men jag skall även lägga till Balkan. Vi måste ge staterna på Balkan möjlighet att bli medlemmar i Europeiska unionen och vi måste stå fast vid det. Om vi blockerar denna framtidsutsikt kommer vi att sitta på en krutdurk.
Den tredje principen är att EU fortfarande behöver, och alltid kommer att behöva, en konstitution. Jag säger detta trots de två nejomröstningarna. I Frankrike finns ett som kan visa oss vägen. Det är det där Philippe de Villiers är ordförande, nämligen Vendée År 1992 röstade Vendée nej till Maastrichtfördraget, men man röstade ja till konstitutionsfördraget. Philippe de Villiers är fullständigt oense med folket i Vendée, som han företräder.
Vet ni, man behöver inte ta sig till Bryssel för att hitta en teknokrat. En teknokrat är rätt och slätt en tekniker som man tycker illa om, det är allt. Detta visar oss vägen, så låt oss ha förtroende för folket i Philippe de Villiers Vendée
Marielle De Sarnez (ALDE ).
   – Herr talman! Vi lever i en svår tid och jag vill här uttrycka den djupa sorg som upplevs av mig och alla som, i Europeiska unionen och i världen, är engagerade i projektet för ett politiskt EU. EU befinner sig i kris. Vårt EU är i kris, det EU som vi ville ha och har byggt upp.
Vi vet naturligtvis alla att inrikespolitiska frågor inverkade avsevärt på resultaten i Frankrike och Nederländerna. Vi måste emellertid också ha modet att erkänna att det är en särskild vision för EU som har förkastats. Under flera år hade våra folk känslan av att EU byggdes upp utan att de var inblandade, att de inte hade någon del alls i de, ofta viktiga, beslut som fattades för deras räkning. EU föreföll dem främmande och avlägset. Vi är alla gemensamt ansvariga för detta. Våra folk hade också känslan att EU var ett projekt som var utom kontroll, vars identitet och gränser inte var fastställda. Denna känsla av osäkerhet ledde till att de reagerade med rädsla och avvisande. EU har därför inte uppfyllt, och inte vetat hur det skulle uppfylla, sin skyddande roll. EU har inte lyckats besvara frågorna om globaliseringen, och den svåra ekonomiska situation som i ökande grad undergräver vårt folks stöd till den europeiska idén.
EU-projektet är inte tillräckligt tydligt eller begripligt i dag. Vi har en stor förtroendekris och för att bemöta den måste EU-institutionerna visa att de kan leva upp till utmaningen. Deras svar kan inte, och får inte, vara enbart juridiskt. Det måste först och främst vara politiskt och oavsett vad resultatet av ratificeringsprocessen blir, måste det kommande Europeiska rådet utarbeta framtidsutsikter och åstadkomma lösningar på våra landsmäns förväntningar. De förväntar sig verkligen demokrati och insyn, de förväntar sig ett tydligt definierat EU och de förväntar sig en union som inrättar ett verkligt ekonomiskt och socialt ledningssystem. Detta är det enda sättet att stimulera tillväxt, sysselsättning och sammanhållning. Vi måste agera nu. Det är bråttom.
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Jag vill be er att framföra några tråkiga nyheter till era kolleger på EU-toppmötet. Syndabocken har gjort sin plikt men är i ett bedrövligt skick. Den har kollapsat. Den utelämnades på nåd och onåd åt en ilsken allmänhet, som utsatte den för en grym behandling. Vad jag talar om är å ena sidan EU och å den andra sidan regeringarna. Inte för första – utan för femtioelfte – gången har de bjudit in allmänheten att låta sin vrede gå ut över EU, för saker som de själva bär ansvaret för.
Jag vet att striden om hur nejresultatet skall tolkas redan har rasat en tid, och den som vinner den kommer att bestämma händelseutvecklingen och visa vägen ut ur krisen. Är det nationalismens seger över EU? Är det allmänt missnöje över våra landvinningar, eller är det – och detta är min uppfattning – en allmän revolt mot EU:s nuvarande utformning? Det farsartade med detta är att revolten mot det Europa som vi har gör det nya Europa omöjligt.
Patienten var så arg över sin sjukdom att han sköt doktorn, men ni förstår säkert, herr rådsordförande, att jag blir ganska nervös när jag ser att det är just regeringarna som återigen samlas runt EU:s sjukbädd. Vad är då det befintliga EU som medborgarna här håller ansvarigt? Är det verkligen den kallblodiga Brysseldemokratins diktatur? Är det verkligen en ny vidunderlig superstat som livnär sig på sina medborgares nationella identitet? Eller är det inte snarare detta svaga, sjuka och obeslutsamma EU som inte på något sätt har övervunnit nationalismen, regeringskansliernas EU, de stängda dörrarnas EU, det obeslutsamma, asociala EU, det EU med det allvarliga demokratiska underskottet? Är det inte regeringarnas EU, regeringarna som i sin maktfullkomliga arrogans föreställde sig att de kunde styra EU vid sidan om? Vid sidan om – som regering, förvaltning, lagstiftare och till och med som leverantör av konstitutionsfördraget! Är det inte detta EU som vi måste göra slut på? Regeringarna bär helt visst ett större ansvar än den syndabock som nu klås upp. Är det inte sant att regeringarna blockerade konventet efter att de hade försökt att behärska det? Gick inte den sociala frågan i kvav där?
Erik Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I två månader deltog jag aktivt i den kampanj som i Nederländerna vann 62 procents stöd för ett ”nej till konstitutionen”. Som den största organisationen i nejlägret försvarade vårt socialistparti väljarkårens rätt att förändra texten. Vi motsatte oss inte utsikten till konstitutionsfördraget eller nya eller framtida medlemsstater eller ens, mer bestämt, att Nederländerna nu har blivit den största nettobidragsgivaren i Europeiska unionen. Det handlade om konstitutionsfördragets innehåll.
Texten är i alltför hög grad ett recept på ett Europa i mer amerikansk tappning, med betoningen på fri konkurrens och lika konkurrensvillkor, avreglering av tjänster, upprustning, Nato-engagemang och möjligheten att ingripa utanför EU:s territorium. Kapitel 3 hör inte hemma i en konstitution utan borde ingå i vanlig lagstiftning som parlamentet kan revidera med de nationella parlamentens hjälp.
Det skulle då vara upp till väljarkåren att genom val kräva förändringar, och mannen på gatan skulle inte längre känna sig oförmögen att bidra till att förändra politiken. Dessutom förblir demokratin bristfällig i den föreslagna texten så länge de nationella parlamenten endast kan fördröja lagstiftning, så länge insamlingen av en miljon namnunderskrifter inte belönas med att politiken anpassas eller med en folkomröstning, och så länge rådet är det enda organ som kan förändra konstitutionen.
Med dessa argument lyckades vi övertala många människor att gå och rösta, människor som mycket väl kan ha klagat över politiken och EU:s inblandning, men som var benägna att stanna hemma eftersom de inte hade hopp om någon förbättring. I stället för det förväntade låga valdeltagandet med en majoritet som röstade ja fick vi ett högt valdeltagande med en majoritet som röstade nej. Denna konstitution är nu död. Men om väljarna i andra medlemsstater erbjuds ännu en omröstning räknar jag med att majoriteten även då kommer att förkasta konstitutionsfördraget. Det är så människor skaffar sig rätten att ändra ...
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det nederländska folket har med eftertryck förkastat konstitutionsfördraget. Det är något som EU-institutionerna skulle göra klokt i att erkänna. Förkastandet av konstitutionsfördraget är i första hand ett förkastande av farten och riktningen i den europeiska integrationsprocessen. Jag är rädd att denna lärdom inte har dragits i Bryssel, med tanke på ivern att tala om oförmågan i den nationella politiken, den fullständiga avsaknaden av självkritik och vädjandena om att fortsätta ratificeringsprocessen.
På toppmötet den 16–17 juni måste regeringscheferna visa att de har en bättre förståelse för det franska och nederländska ”nejet” än många av mina ledamotskolleger. Den återvändsgränd som konstitutionsfördraget har hamnat i kräver lämpliga åtgärder. Det är därför obegripligt att den politiska eliten i Bryssel drar ut på tiden och föredrar sträckbänken framför ett snabbt utarbetande av ett nytt fördrag.
Det gläder mig att väljarna har uppvisat en brist på förtroende för ett EU som är luddigt definierat både när det gäller geografin och det politiska innehållet, och som förenar en osund maktkoncentration med orealistiska politiska ambitioner. 
Brian Crowley (UEN ).
   – Herr talman! När man lyssnar till förmiddagens debatt skulle man inte bara kunna tro att det finns en europeisk kris, utan också att Europa inte reagerar eller svarar på folkets vilja och önskningar. Även om detta är en svår tid och även om det finns en hel del ovisshet så är det också ett tillfälle för oss att reflektera över vad vi har uppnått så här långt och hitta en mer passande och lämplig väg framåt.
Tyvärr kommer vi inte att hitta denna väg framåt genom att försöka analysera varför väljarna i Frankrike och i Nederländerna sade nej. Det finns många olika anledningar till deras nej-röst. Vad skall vi samtidigt säga till väljarna i Spanien som röstade för? Räknas inte deras röster alls? De som försöker säga oss att vi måste avsluta hela denna process och stanna upp och lyssna på demokratins röst ignorerar helt den demokratiska röst som är representerad av de nio andra länder som redan har godkänt konstitutionsfördraget.
Jag anser att det är viktigt att vi nu visar ledarskap i Europa. Detta ledarskap skall inte bara komma från parlamentet utan också från kommissionen. Jag gratulerar ordförande Barroso till hans hållning direkt efter omröstningen då han uppmanade regeringarna att behålla lugnet, tänka långsiktigt och anamma samma sorts ideologi och samma sorts osjälviska önskan att se en förbättring för alla människor i Europa som Europeiska unionens grundare visade prov på när Europa reste sig ur askan efter andra världskriget.
Människorna i Europa i dag röstade inte emot fler arbetstillfällen, de röstade inte emot bättre socialt skydd, de röstade inte emot bättre handelsförhållanden, de röstade inte emot bättre gemenskapsprogram för utveckling, de röstade inte emot att ge mer stöd till tredje världen, de röstade inte emot skydd av vår miljö och de röstade inte emot en hållbar utveckling inom fisket och andra industrier. De röstade för alla dessa saker därför att de vill fortsätta att stödja dem.
Det är nu upp till det luxemburgska ordförandeskapet att som ledare för rådet hitta en kompromiss och en väg framåt på Europeiska rådets möte. Det bästa sättet för oss att presentera detta för Europas folk är att säga att ja, vi har kört på ett gupp i vägen, men det är inte slutet på det europeiska projektet. Vi måste påminna Europas alla folk om att vårt största egenintresse, liksom vårt största kollektiva intresse, ligger i att vi förstår vårt ömsesidiga beroende. Inte bara när det gäller enskilda marknadsekonomier utan också när det gäller våra mänskliga skyldigheter inför varandra på den europeiska kontinenten. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Konstitutionsfördraget har redan ratificerats av tio stater, däribland fem gamla medlemsstater – Österrike, Tyskland, Grekland, Italien och Spanien – och fem nya – Ungern, Litauen, Lettland, Slovenien och Slovakien. Dessa länder svarar för 50 procent av Europeiska unionens befolkning. Eftersom ett grundarland inte åtnjuter en privilegierad ställning kan man säga att det nu står 10–2.
Jag vet inte om fransmännen har löst sitt arbetslöshetsproblem, som de utnyttjade i slutspurten inför folkomröstningen, med hjälp av det negativa utfallet av denna. Tvärtom anser jag att de har missbrukat de nya medlemsstaternas idéer och välvilja och dessutom har förödmjukat ett viktigt europeiskt land – mitt grannland Polen – genom att använda den polske svetsaren som en symbol.
Jag uppmanar parlamentet att varken gråta över det negativa utfallet eller glädjas med somliga här inne över att idén om ett starkt Europa har fått sig en törn, utan i stället vidta kraftfulla och effektiva åtgärder för att underlätta processen i framtiden. Det också tråkigt, herr talman, att jag är den första ledamoten från en ny medlemsstat som talar under denna punkt. 
Erna Hennicot-Schoepges (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under vår senaste session högtidlighöll vi sextioårsdagen av krigsslutet. Det är en ödets ironi att vi i dag diskuterar ett Europa som är i kris på grund av bristande stöd bland folket för ett fördrag som är utformat för att bekräfta att våra länder bör förena sig, vad som än händer, ett fördrag som är undertecknat av demokratiskt valda stats- och regeringschefer, vilka har handlat på uppdrag av den högsta makten, med vilken jag menar på uppdrag av människorna i våra länder. Av dem har 220 miljoner redan sagt ja till konstitutionsfördraget, och, herr talman, låt mig påpeka att EU är mer än bara Frankrike och Nederländerna eller Storbritannien. Det finns även andra medlemsstater.
Att ändra texten skulle vara respektlöst mot nästan halva EU:s befolkning, som redan har ratificerat den. När det gäller samrådsprocessen anser jag att det också är upp till dem som är ansvariga på nationell nivå att besluta vilka förfaranden som skall väljas. Naturligtvis är det upp till rådsordföranden att inte bara handla med skicklighet och känslighet, utan även med bestämdhet.
Vad som behövs för att övertyga folket är handling och en budgetplan som visar att Europa kan stimulera ekonomin och skapa sysselsättning genom satsningar på grundläggande infrastrukturer eller genom ”Galileo”, som skulle kunna skapa 100 000 nya arbetstillfällen, och som det bara behövs en signal från rådet för att sätta i gång. Vi måste även förmedla engagemang och entusiasm för det europeiska projektet och för dess budskap om solidaritet och humanism.
I själva verket är krisen även en demokratisk kris. EU kan endast fungera om medborgarna tror på det. Ofta är delegering av makt synonymt med bristande intresse, och vi känner alltför väl till den knappa tillgången på information om EU:s politik. Vi måste därför tillhandahålla mer information och inrikta oss på de viktigaste frågorna i vår gemensamma politik, för våra medborgares skull och för ett socialt Europa.
Herr talman! Nejresultatet innebar även ett förkastande av ett EU som sätter marknadens och konkurrenskraftens lagar främst, av ett liberalt Europa som inte tar hänsyn till arbetstagarna, och jag säger detta till nytta för dem som var för 72-timmarsvecka. 
Margrietus van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Väljarna i Nederländerna och Frankrike gav oss ett tydligt budskap: Stanna, vi rusar framåt utan att veta exakt vart vi är på väg. I Nederländerna sade 62 procent av väljarna nej. Det är nu dags att göra något positivt av dessa väljare. Nejrösten kom från två olika håll.
Å ena sidan har vi den högerorienterade väljaren som har en tydligt EU-fientlig uppfattning och som säger nej till det europeiska projektet. Å andra sidan har vi en nejröst från den progressiva väljaren som är för europeiskt samarbete, men som anser att konstitutionsfördraget är alltför inkräktande och bristfälligt sett till den sociala dimensionen. Dessa uppfattningar delas också av de progressiva väljare som har röstat för konstitutionen med viss tvekan, i den åsikten att den är ett steg framåt. Vi måste försöka återförena de progressiva väljarna från ja- och nejlägren till förmån för ett tydligt definierat europeiskt projekt. Det behöver inte sägas att andra länder också måste ges möjlighet att säga sin mening om konstitutionsfördraget, men tärningen är kastad i Nederländerna och Frankrike. Inte denna konstitution. Inte en andra folkomröstning om samma sak.
Vi måste undvika att bli isolerade eller att stå och stampa på samma fläck. Tvärtom. Vi vill inleda en reformstrid i Europa för att visa både ja- och nejväljarna att vi har hört dem. Reformen måste grundas på en bred och öppen debatt om riktningen och farten i den europeiska integrationen. Hur många länder bör få ansluta sig? Hur gör vi EU starkt och socialt? På Europeiska rådets möte den 16–17 juni, och därefter under Tony Blairs ledning, kan man kanske börja fundera på att rädda de centrala inslagen, nämligen kapitlen 1 och 2 i konstitutionen, EU:s principer, den förbättrade röstviktningen, den höga graden av subsidiaritet, tillgänglighet, ökat inflytande för nationella parlament och medborgerliga rättigheter, i ett förenklat fördrag. Annars kan vi mycket väl sluta i en Echternach-liknande procession där vi tyvärr bara tar steg bakåt, utan utsikter till verkligt europeiskt samarbete, och som José Manuel Barroso helt riktigt påpekade, är EU trots omfattande offentlig kritik faktiskt rätt svar, vilket är anledningen till hans fortsatt stora engagemang. 
Jules Maaten (ALDE ).
   – Herr talman! EU har ett problem, som inte kan lösas bara genom att arbeta med framställningen, eller genom att förklara mer eftertryckligt hur bra EU egentligen är. EU kan kanske tilltala många intellektuellt, men talar inte längre till deras hjärta. Byråkrati har samma dragningskraft som armerad betong och är lika insmickrande som en noshörning. EU-institutionerna måste tvingas att lyssna mer uppmärksamt på de europeiska medborgarna, och det gläder mig därför att ordförande José Manuel Barroso upprepade detta i sitt anförande.
Vad är vi rädda för? Varför skulle vi inte låta Europeiska kommissionens ordförande väljas direkt av alla européer, och varför inte ha möjlighet till en gemensam folkomröstning om EU:s lagstiftning? Inte 25 nationella folkomröstningar, utan en europeisk folkomröstning. Att verkligen ge allmänheten makten över Europeiska unionen.
Nu uppstår frågan om vilken typ av reform Europeiska unionen skulle kunna hantera. Konstitutionsfördraget skulle ha gjort det möjligt för EU att fortsätta utvidgningen. Hur skall man nu gå vidare med denna? Parlamentsledamöterna i mitt parti är för en utvidgning, men anser att det vore klokt att lägga utvidgningen av EU på is tills vi har klarat upp våra inre angelägenheter. Därefter skulle vi på nytt gladeligen tala om anslutningen av länder som uppfyller kriterierna.
Vi behöver en ny debatt om vad EU är, vart det är på väg och var dess gränser går, en debatt som inte bör hållas enbart mellan regeringarna. Det bör vara en EU-omfattande, social debatt om vår kontinents ekonomiska och sociala framtid, vid behov återigen grundad på något som konventet, med ett nytt mandat, en ny sammansättning och en ny ordförande. Europa måste åter kunna inspirera människorna. Europa måste stå för kvalitet, för kreativitet och för demokrati – ett tryggt, fritt, tolerant och välmående Europa. EU har ett problem men även en möjlighet, och vi får inte låta det förflutna hålla oss tillbaka. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! ”Aldrig har så många européer haft så få att tacka för så mycket”, säger jag till det franska folket. De visade, tillsammans med det nederländska folket, att de har tröttnat på att etablissemanget fortsätter att driva igenom förslag som flyttar bort makt från folket till regeringskansliernas stängda rum och storbolagens styrelserum.
Problemet är inte att EU går för fort fram utan åt fel håll. EU har fastnat i gårdagens problem. EU integrerar stater och maximerar produktion istället för att integrera människor och maximera socialt miljöskydd.
Sluta plåga konstitutionen. Låt den dö i frid och utlys en ny process där varje kommun har sitt konvent. Ta sedan deras förslag till lokalt förankrat europeiskt samarbete till grund för ett nytt utkast. 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   – Herr talman! För ett år sedan sade alla här att konstitutionen skulle kräva enhällighet. Naturligtvis trodde man på den tiden att alla folkomröstningar skulle vinnas. I Davids kamp mot Goliat siktade det franska folket väl med sin sten och dödade konstitutionen. Det nederländska folket begravde den och nu sträcker sig armen upp ur kistan i en scen som påminner mig om . Man säger till oss att nej, nej, den är inte död, patienten lever fortfarande och ratifikationsprocessen kommer att fortsätta. Detta förvånar mig, för jag tycker att ni verkar ägna er åt masochism. Ni har en ganska olycklig tid framför er.
José Manuel Barroso, det handlar inte om att ni har varit för snabb, utan ni går i fel riktning. Dessutom ser jag en snabb ökning av politisk extremism, en otäck och blind nationalism: det är den europeiska nationalismen och den vet inga gränser. Jag vet att ni avser att behandla de europeiska folken med förakt genom att driva igenom detta utan ratifikation. Historien kommer att hinna ifatt er.
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera folket i Frankrike och Nederländerna till att de har räddat alla personer i Europa som sätter värde på demokrati och nationell frihet. Den situation vi nu har innebär en utmaning för EU:s ledares demokratiska meriter. Ni satte konstitutionens överlevnad på prov – ratificering av alla 25 medlemsstater. Ni förlorade. Det är dags att inse det och begrava liket efter konstitutionsfördraget. Era försök att återuppliva det är lika osmakliga som ödesdigra.
Graham Watsons hänvisning till 1787 frestar mig att gå lite längre tillbaka. Det är inte första gången som Nederländerna har räddat Europa från politiskt förtryck. Just den här veckan under det märkliga året 1690 landsteg prins William av Oranien vid Carrickfergus i min valkrets och gav oss i Förenade kungariket den ärorika revolutionen och den nya successionsordning som ännu i dag utgör grunden för frihet ...
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser att den viktigaste frågan på rådets möte och här i parlamentet är om människorna förstår att vi faktiskt har trätt in i ett nytt skede, ett skede där EU inte längre reagerar på medborgarnas oro som det brukade när fred och demokrati var de främsta målen. Nuförtiden vill vi att våra europeiska, nationella och institutionella ledare skall motsvara några av de huvudsakliga utmaningarna på ett objektivt snarare än dogmatiskt sätt.
Vi vill därför veta om den europeiska sociala modellen är förenlig med en form av globalisering som har införts till priset av det slags sociala och miljömässiga dumpning som är gängse i andra länder och som har lett till omlokaliseringar och arbetslöshet i Europa. Det är viktigt, i själva verket avgörande, att EU – antingen på egen hand eller om möjligt i samverkan med Förenta staterna, med början i Doha-rundan – vidtar åtgärder för att se till att Internationella arbetsorganisationens regler följs, på samma sätt som Lissabonstrategin måste bli mindre byråkratisk och i högre grad inriktas på företagande och små och medelstora företag.
Detta är också fallet med subsidiariteten, som vi har förkunnat men som institutionerna i praktiken konsekvent struntar i. Kommissionen och, vad som är viktigare, parlamentet måste vidta åtgärder för att en gång för alla se till att subsidiariteten tillämpas riktigt över hela linjen. Slutligen måste vi vara medvetna om EU:s begränsningar och om utvidgningstakten när fördjupningsprocessen inte har varit framgångsrik. Detta är Europeiska rådets huvudsakliga utmaningar. 
Robert Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! I en demokrati måste majoritetsbeslut alltid godtas och respekteras, även om majoriteten inte nödvändigtvis har rätt. De franska och nederländska besluten är oåterkalleliga. Budskapet är dock inte otvetydigt. Det är i själva verket ett komplext nej med blandade och ibland motstridiga motiv. Mellan extremhögerns och extremvänsterns demagoger finns det ingen gemensam nämnare. De nationalsocialister som hoppas att de kan samla alla missnöjda kommer snart att upptäcka att detta kommer att visa sig vara en pyrrhusseger.
Vad bör göras? Eftersom det inte finns någon plan B och ingen vet vilka förbättringar som skulle kunna tänkas omvandla dessa motsägelsefulla och omaka ”nej” till ett tydligt och rungande ”ja”, är det enda alternativet att spela efter gehör. På nästa toppmöte måste man godkänna en budgetplan som gör det möjligt för institutionerna att fungera normalt. Precis som eurogruppen i förväg har valt en ordförande på två år, borde regeringarna vidta andra åtgärder och föregripa fördraget på grundval av en frivillig överenskommelse. Kommissionen skulle således vara tvungen att rådfråga de nationella parlamenten om alla framtida lagstiftningsinitiativ.
Nejbeslutet kommer inte att stoppa vare sig globaliseringen, den internationella konkurrensen eller omlokaliseringarna. När allt kommer omkring kan världens ledande exportör inte tillåtas utöva självisk protektionism. Det är därför nödvändigt att smida nya länkar, inte bara mellan européer utan även till de många länder som förblir utanför globaliseringsprocessen.
Rumäniens och Bulgariens anslutning kommer att ske på Nicefördragets villkor. Till och med Turkiet skulle kunna ansluta sig på detta fördrags villkor. Naturligtvis skulle Europeiska unionen kunna fungera bättre inom ramen för det fördrag som nu har strandat. Men eftersom nejbeslutet inte erbjuder någon lösning måste vi, även om det blir svårt, visa att Europa går vidare och samtidigt försöka att bättre tillgodose våra medborgares behov genom en mer fantasifull och stödjande politik. 
Sophia in ’t Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Det är med viss sorg som jag lyssnar till reaktionerna på de nederländska och franska nejbesluten. EU är alltför byråkratiskt och alltför dyrt. Alltför många nya länder har anslutit sig, och EU går alltför snabbt framåt. Jag instämmer inte. Miljön går snabbare, Kinas ekonomi växer snabbare, liksom den internationella brottsligheten. I stället för att lyfta foten från gaspedalen måste EU ta ett stort språng framåt. När det gäller utvidgningen litar jag uppriktigt sagt på dynamiken i de nya länderna som ny drivkraft för den europeiska integrationen. Vi behöver ett starkt och demokratiskt EU. Vi behöver inte mindre Europa, utan mer. Jag skulle faktiskt vilja vädja till alla dem som håller Europa kärt att visa ledarskap och mod. I annat fall kommer vi att ge populisterna och extremisterna alltför stort utrymme. Vi måste gå framåt, och de nationella politikerna måste kunna lämna det förflutna bakom sig och ta ansvar för Europa. Jag är faktiskt bekymrad över rådets ståndpunkt om bevarande av uppgifter i går, då rådet beslutade sig för att fullständigt strunta i Europaparlamentet, vilket inte överensstämmer med andan i den debatt som har förts.
Vi får inte glömma att det förutom de två länder som har sagt nej även finns tio länder som har sagt ja, vilket är viktigt. Jag skulle därför motsätta mig att hela processen avbröts. Det är uppenbart att det behövs tid för eftertanke, men jag anser att varje land och varje folk måste ha rätt att säga sin mening om konstitutionen. Det är just nu som vi måste ingripa kraftfullt till försvar för Europa. I stället för att återgå till det tidigare rådande läget måste vi fördubbla våra ansträngningar för Europa. 

Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Konstitutionen är död i Frankrike och begravd i Nederländerna, men ändå uppför sig rådets i övrigt anständige ordförande som en likskändare när han vill fortsätta ratificeringen av det förkastade dokumentet. Börja om från början. Låt en arbetsgrupp med lika många anhängare som motståndare samlas och utarbeta ett diskussionsunderlag med förslag till spelregler som kan ena EU i stället för splittra oss.
Parlamentets folkomröstningsgrupp skulle gärna medverka. Vi har sju aktuella krav som gäller öppenhet, valet av kommissionsledamöter, majoritetsomröstning med vetorätt, närhetsprincipen, de nationella parlamentens kontrollrätt, flexibla minimivillkor och förstärkt samarbete i stället för tvång. Läs vårt förslag. Vi har provat de två första kraven i en opinionsundersökning i Danmark. De stöddes av 80 procent av väljarkåren, medan endast 12 procent var emot. Det är en sådan stödnivå som behövs för våra gemensamma spelregler. Använd öronen, lyssna på väljarkåren och kom gärna till vår presskonferens kl. 16.00. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Vi kan inte förneka att det franska nejbeslutet motsvarar ett kraftfullt och bestämt ”stopp” för den europeiska integrationsprocessen i den form som den har antagit alltsedan Maastrichtfördraget.
Genom att 1992 underteckna det fördrag genom vilket den gemensamma valutan lanserades och den politiska sammanhållningsprocessen inleddes, visste EU att det gav sig ut på en resa som fullständigt skulle förvandla både unionens institutionella modell och dess övergripande form genom ett gradvist fjärmande från det kalla krigets geopolitiska struktur.
Dock har många av kuggarna i mekanismen inte fungerat, och många frågor som väcktes genom Maastrichtfördraget står alltjämt på dagordningen. Det är dags att tydligt välja form för den europeiska dimensionen. Ett beslut måste fattas om huruvida Lissabonperspektivet verkligen bör eftersträvas eller inte genom att skjuta upp de förknippade projekten av gemensamt intresse. Områdena och gränserna för den politiska integrationen måste omdefinieras, och på ett tydligare sätt än i konstitutionsfördraget måste man på nytt bekräfta valet av ett fritt och konkurrenspräglat ekonomiskt och socialt system, ett system som verkligen kan göra EU till en ledande aktör i den pågående globaliseringsprocessen. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jens-Peter Bonde sade att han vill att båda sidor skall företrädas i lika grad, men parlamentet har beslutat att stödja konstitutionsfördraget med en majoritet på 80–90 procent, och 52 procent av befolkningen har genom sina parlament och i folkomröstningar redan sagt ja till den! Detta får inte glömmas bort.
Som många talare har påpekat står det dessutom klart att det finns många olika skäl till nejresultatet, och att konstitutionen är det minst betydelsefulla av dem alla. Här ingår såväl en illa omtyckt nationell politik och rädsla för globalisering och arbetslöshet som en önskan att ge oss budskapet att ”ni har gått för långt med både den inhemska lagstiftningen och utvidgningen – och dessutom med en hel del annat”. Dagens EU har granskats och kritiserats, med rätt eller orätt. Men det har granskats och befunnits vara bristfälligt, och detta bör vi ta till oss. Därför är det oerhört viktigt med en period av eftertanke under vilken vi visar oss återhållsamma och måttfulla, och att vi genom att bedriva lämplig politik klargör att vi kan vinna tillbaka folkets hjärta om vi för detta slags dialog. Jag anser att ratificeringsprocessen bör avbrytas under denna tid, så att vi inte samlar på oss ännu fler nej på dessa falska premisser. På detta sätt kan vi sedan vid lämplig tidpunkt gå framåt under det österrikiska ordförandeskapet, inte med ett mellanstatligt initiativ, utan kanske med ett konvent som skulle kunna studera resultatet av denna eftertanke – resultatet av perioden av eftertanke, inte konstitutionsfördraget.
Jag anser också att det är oerhört viktigt att vi även framställer saken i positiva ordalag. Enligt konstitutionsfördraget innebär Europeiska unionen inget annat än att göra medborgarna delaktiga, ge medborgarna rättigheter, införa mer demokrati, ge de nationella parlamenten fler rättigheter och göra det möjligt för oss att agera på den globala scenen på ett sätt som garanterar vår inre och yttre säkerhet. Detta betyder också att vi kan klargöra att Europa inte är en del av globaliseringsproblemet utan en del av svaret på detta, och att vi av dessa skäl kan vinna tillbaka medborgarnas hjärta för vår politik. Jag rekommenderar er denna handlingslinje.
Tillåt mig att tillägga en fotnot. Allt detta kommer även att orsaka ett paradigmskifte i Tyskland, eftersom Tyskland återigen kommer att stå på de små ländernas sida, vilket är viktigt för Europas identitet.
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ).
   – Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Den största uppgiften för Europeiska rådet om en vecka blir att skapa klarhet, mer klarhet och ännu mer klarhet. Det sämsta beslut som skulle kunna fattas om en vecka vore att fortsätta på samma gamla sätt, där klarhet knappast är parollen. Med en hel rad folkomröstningar finns det en risk att en självförstärkande spiral av nejbeslut sätts i rörelse. Jag skulle säga att klarhet är grundkravet.
Vad jag dessutom är rädd för, herr rådsordförande, är att det verkliga val som vi kommer att ställas inför om ingen klarhet åstadkoms blir valet mellan att vara nöjda med Nicefördraget och att vinna lite mer tid, och om jag måste välja mellan att vara nöjd med Nicefördraget och att vinna lite mer tid för att tänka igenom hur vi skall lösa situationen, föredrar jag att få mer tid. Vi kan inte leva med Nicefördraget. Vi kan inte lösa problemen genom att tillämpa Nicefördraget. Vi måste få konstitutionsfördraget godkänt, och om det behövs mer tid, då är det vad jag föredrar att få.
Herr talman! Vi kan hålla alla konvent och lägga fram alla fördragsdokument vi vill, men detta kommer inte att hjälpa om vi inte angriper de verkliga problemen i EU. Under loppet av två år har den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och de europeiska socialdemokraterna, som jag är ordförande för, framställt tydliga krav på att EU skall satsa mer på nya arbetstillfällen och förena sig kring ett gemensamt svar på vad många vanliga människor ser som globaliseringens hot. Vår största uppgift nu under det brittiska ordförandeskapet – och jag anser verkligen att vi har fått några mycket spännande signaler från premiärminister Tony Blair – blir att kombinera människornas behov av socialt skydd med nya arbetstillfällen i en globaliserad värld.
Jag stöder verkligen också rådsordförandens och kommissionsordförandens ord om att budgetplanen måste godkännas om en vecka. Det skulle vara den allra viktigaste signalen om att vi inte är oförmögna att fatta beslut och att vi tar människornas problem på allvar. 
Andrew Duff (ALDE ).
   – Herr talman! Ordförande Barroso sade att vi inte skulle börja anklaga varandra. Vi bör dock definitivt ifrågasätta Europeiska rådets trovärdighet när det gäller att stimulera och hantera den stora debatten om Europas sociala och ekonomiska framtid. Europeiska rådet bör skjuta upp ratificeringsprocessen, och det kommer förmodligen att göra det, men det bör inte dra ur kontakten för hela konstitutionsprojektet. Det bör i stället nå en principöverenskommelse om att skapa ett nytt konvent – pluralistiskt, parlamentariskt och öppet – med ett bredare mandat än enligt Laekenförklaringen, särskilt för att modernisera och återuppliva del III, så att den gemensamma politiken anpassas efter våra medborgares förhoppningar och farhågor. Det nya konventet bör också bryta det stela förhållandet mellan den första, andra och tredje delen och skapa en ordentlig hierarki mellan dem, så att politiken i del III blir mer distinkt underordnad del I.
Denna grupp och detta parlament kommer att spela en viktig roll för att stödja ett sådant konvent. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
    –  Mina damer och herrar! Utkastet till konstitutionsfördrag förkastades eftertryckligt i Frankrike och Nederländerna i vad som var liktydigt med ett tydligt misstroendevotum mot den nationella och den europeiska politiska eliten. Till vår förvåning vill dock somliga försöka återuppliva dokumentet. Man har föreslagit att ratificeringsprocessen skall fortsätta och att förslaget till fördrag skall omförhandlas, och man söker till och med efter rättsliga utvägar för att förneka resultatet av folkomröstningarna. Sådana åtgärder skulle betraktas som både antidemokratiska och arroganta. De skulle också ligga farligt när totalitarism.
Den politiska eliten bör inse att flertalet EU-nationer motsätter sig inrättandet av en byråkratisk och Brysselstyrd superstat med monopol på socialpolitik, ekonomisk politik och penningpolitik. I stället vill de delta demokratiskt i beslutsprocesserna och i den europeiska integrationen på grundval av fritt samarbete mellan fria länder.
Stats- och regeringschefer som inte bryr sig om folkets suveräna vilja kan mycket väl komma att upptäcka att folket betraktar dem som diktatorer och behandlar dem därefter. 
Jean-Luc Dehaene (PPE-DE ).
   – Herr talman! Debatten handlar i första hand om Europeiska rådets kommande möte, och jag skulle vilja inrikta mig på det, för i denna stund av kris har Europeiska rådet en mycket viktig uppgift, nämligen att tända varningssignaler, och den första signalen bör vara att EU skall fortsätta att fungera och fullgöra sin uppgift, inte bara internt, utan även externt. Det gladde mig att höra ordförande José Manuel Barroso tala om vår skyldighet på området utvecklingssamarbete. Den centrala uppgiften kommer utan tvekan att vara att nå en överenskommelse om budgetplanen, eftersom den måste utgöra ramen för EU:s funktion under de närmaste fem åren. Även om jag håller med Daniel Marc Cohn-Bendit om att de ekonomiska medlen sannolikt kommer att vara för begränsade för att EU skall kunna fullgöra sin uppgift ordentligt, förefaller det mig ändå centralt att först och främst nå en överenskommelse om dessa ekonomiska medel.
För det andra måste Europeiska rådet även ge en vink om hur vi bör gå vidare härifrån, eftersom de frågor som vi tog upp i Laekenförklaringen alltjämt är obesvarade. Det finns fortfarande ingen ram för det utvidgade EU, Europa måste fortfarande ge ett svar på globaliseringen, och detta svar kan bara vara europeiskt. Vi bör dock ta hänsyn till ”nejen” i två länder, men även till ”jaet” i tio andra länder. När det gäller Poul Nyrup Rasmussens ord om att Europeiska rådet måste skapa klarhet anser jag att Europeiska rådet ännu inte kan skapa klarhet på kort sikt, eftersom ”nejet” är alltför diffust för det.
Jag efterlyser därför en tid av eftertanke, men den måste vara organiserad och tidsbegränsad. Vi måste på förhand tydligt bestämma när slutsatser skall dras, och ett år förefaller vara en lämplig tidsram. Det bästa skulle faktiskt vara att avbryta saker och ting, men inte på obestämd tid. Det måste vara en definierad period av eftertanke, tydligt tidsbegränsad, och med en tydligt angiven tidpunkt då slutsatser skall dras.
Jo Leinen (PSE ).
   – Herr talman! Långt ifrån att vara död, som vissa säger, lever konstitutionsfördraget, och det måste hållas vid liv, för såvitt jag vet finns det inget rimligt alternativ till den. Det finns ingen plan B som skulle kunna tänkas bli lyckosam. Detta har också framgått av debatten. Vi kan behöva mer tid. Varje land bör därför själv bestämma när ratificeringen skall genomföras. Jag anser dock att det är helt fel att kollektivt stoppa ratificeringsprocessen och avbryta den över hela linjen. Detta är utan tvekan fel!
Varje land måste själv bestämma, med tanke på att vi kan behöva mer tid.
Nejbesluten i Frankrike och Nederländerna har allvarligt skadat deras status som grundarländer. Det finns även en positiv sida av detta, eftersom alla länder nu kanske står på jämlik fot. Framför allt hoppas jag att de nya länderna kommer att säga ett kraftfullt ja, eftersom de måste förstå att en del av ”nejet” var riktat även mot dem. Jag hoppas att människorna i Polen och Tjeckien kommer att säga ett tydligt ja till konstitutionsfördraget, eftersom det är deras framtid och även deras projekt för framtiden i Europa.
Självklart måste vi också bemöta allmänhetens oro. Människorna säger att de vill ha mer information, vara mer delaktiga, ha större klarhet om det europeiska projektet och att de vill ha mer information om dess framtida riktning. Låt oss verkligen ge människorna detta! Jag anser att plan D, som kommissionens ordförande José Manuel Barroso talade om, är en möjlig väg framåt. Låt oss tillsammans anordna en omfattande europeisk debatt om det europeiska enandets framtid, inte 25 separata nationella debatter, utan en gemensam debatt.
Vi behöver ett instrument. Somliga säger ett nytt konvent, kanske ”europeiska assisrätter”, eller något slags instrument. Signalen till detta bör ges nästa vecka, på toppmötet.
Françoise Grossetête (PPE-DE )
   – Herr talman! EU förmådde inte vinna hindertävlingen. Konstitutionen lyckades inte klara alla hindren. Konstitutionsfördraget var favorit men förlorade loppet. Men förlorade det på grund av att texten inte var bra nog? Förlorade det enbart på grund av europeiska faktorer? Jag anser inte det. Jag anser snarare att marken inte hade beretts och att konstitutionsfördraget ställdes mot konkurrenter som var dopade med lögner.
Vi måste reagera allihop – Europaparlamentet, kommissionen och rådet. Vad har väljarna sagt till oss? ”Tyvärr, men vi vet egentligen inte särskilt mycket om EU. Däremot har läget i vårt land försämrats, så vi kommer att använda vår makt för att säga det”, och de röstade av ytliga skäl. Resultaten har vi, och vi måste dra våra slutsatser av dem. Alltför länge har vissa av våra regeringar vänt ryggen åt framväxten av en verklig europeisk kultur. När jag säger detta tänker jag naturligtvis på Frankrike. Hur många generationer ministrar av alla övertygelser har plötsligt drabbats av minnesförlust under resorna mellan Bryssel och de egna huvudstäderna? Mellan den tidpunkt då de sitter i ministerrådet i Bryssel och talar på sitt lands vägnar och den tidpunkt då de förklarar en åtgärd, tycks de alla ha allvarliga minnesluckor. I Bryssel godkänner de en EU-åtgärd som, om den är omtyckt, omedelbart tillskrivs regeringens initiativ. Om en åtgärd däremot är oundgänglig men illa omtyckt är det EU som hålls ansvarigt.
Denna inställning har lett till en beklaglig situation. Under alltför många år har ingen talat om EU. Utvidgningen har inte förklarats ordentligt. Vi har gått för snabbt framåt inför en folkopinion som inte var redo, med människor som har känslan av att tvingas finna sig i saker snarare än att delta. Att få människorna att tycka om Europa betyder att hitta sätt att göra det förstått. Ett av de största misstagen med konstitutionsfördraget var att allmänheten och parlamenten inte rådfrågades på samma dag i alla medlemsstaterna. Låt oss dock komma ihåg att tio länder har röstat ja, och att det bara är genom att integrera den europeiska debatten i alla frågor i den nationella politiken som vi kan lyckas avvärja den populistiska orkan som nu drar över våra länder. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Det kan vara lockande att fortsätta med ratifikationsprocessen i de återstående medlemsstaterna för att visa att konstitutionsfördraget har stöd av de flesta medlemsstaterna och av Europeiska unionens befolkning. Detta är dock i viss mening en riskfylld strategi som innebär en risk för fler nej och ger intrycket att vi går vidare med verksamheten utan att lyssna samt ger upphov till frågan om huruvida man helt enkelt kan be fransmännen eller holländarna att på nytt rösta om samma text utan vidare omständigheter. Något annat måste ske.
Europeiska rådet måste enas kollektivt om hur vi skall gå vidare. Det är inte bra om vissa länder går vidare med ratificeringen medan andra har dödförklarat texten. Vi behöver en gemensam överenskommelse. Jag anser att denna överenskommelse måste omfatta en paus för eftertanke, med ytterligare debatter och ytterligare justeringar i två steg. För det första på nationell nivå eftersom de länder som har sagt nej eller som riskerar att säga nej måste kunna tänka efter och berätta för övriga Europeiska unionen hur de vill gå framåt och vilka justeringar som de anser vara nödvändiga. För det andra på EU-nivå eftersom vi måste göra detta till en europeisk debatt, inte bara ännu en snabb regeringskonferens inom stängda dörrar, utan en offentlig debatt.
Därför anser jag att det kanske inte är någon dålig idé att kalla samman ett nytt konvent med en ny ordförande. Detta sammanträder trots allt offentligt och innefattar nationella parlamentariker och personer från regeringspartier och oppositionspartier. Detta skulle vara rätt väg framåt och få mycket större allmän uppmärksamhet än det tidigare konventet.
Det finns ingen enkel väg framåt. Vi måste hitta ett sätt eftersom vi inte har råd att gå miste om reformerna i denna konstitution. Vi behöver en Europeisk union som är mer effektiv och mer demokratisk. 
Giorgos Dimitrakopoulos (PPE-DE ).
   – Herr talman! De diskussioner som förs vid Europeiska rådets möte i nästa vecka kommer tyvärr att äga rum i skuggan av de två nejbesluten om konstitutionsfördraget, två nejbeslut som leder till slutsatsen att det nu behövs en grundläggande, gemensam debatt om Europas framtid. I denna debatt måste vi – om vi rätt har förstått det budskap som Frankrikes och Nederländernas medborgare har sänt oss – undersöka alla de politiska, ekonomiska, sociala och kulturella frågor som rör – och som måste röra – Europeiska unionens medborgare.
Slutsatserna av debatten kommer troligen att få oss att ompröva den politik som Europeiska unionen har antagit och följt hittills både inom unionen och i sina yttre förbindelser. Vi bör inte rygga tillbaka inför tanken eller möjligheten att ompröva politik. Tvärtom omfattar den europeiska integrationen som dynamisk process även behovet av att ompröva politik vid och efter behov.
Jag har en känsla av att vi i dag mer än någonsin måste förbli den europeiska tanken trogna. Men just för att vi måste förbli den europeiska tanken trogna har det kanske blivit dags att ompröva och omdefiniera dess innehåll. 
Enrique Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Varför klagar vi så mycket över att politiken har trätt in i det europeiska livet? Vi vet alla att politiken inte är en lång, lugn flod, utan att den ibland även kan vara en rasande fors.
För det första vill jag säga att processen måste fortsätta, för vi är alla jämlika, vi har alla rätt att uttrycka oss, och våra föregångare, schweizarna, har också uttryckt sig till förmån för Europeiska unionen i en folkomröstning genom vilken de beslutade sig för att gå med i Schengen.
För det andra är ett nej lika mycket värt som ett ja, men ett nej medför ingen vetorätt, och de som har sagt nej måste tala om vad de vill göra. Vill de stanna med oss eller lämna oss? De måste säga detta, inte vi.
Eftersom jag är den första talare som kommer från ett land som har sagt ja i en folkomröstning ber jag att få ge några råd.
För det första handlade folkomröstningen om konstitutionsfördraget i Spanien, och jag vill berömma alla oppositionspartierna, som talade om EU, och inte om våra inrikesproblem.
För det andra måste vi tala om EU, och vi måste tala väl. Som José Luis Rodríguez Zapatero sade under kampanjen är det ett ”massuppbyggnadsvapen” att tala väl om EU. Vi har tydligt uttryckt vår tacksamhet för den ”Marshallplan” som EU har ordnat för oss, och vi har försökt att frambringa hopp. Det talas så mycket om problem och klagomål här, men vår skyldighet är att frambringa hopp och svar på människornas problem, inte att klaga.
Jag måste säga att vi behöver fundera på vad som måste göras, men vi får inte stanna upp. Om vi stannar upp kommer nämligen ”nejsyndikatet” att säga att man har vunnit, och detta är en risk som vi inte kan ta.
Till sist vill jag säga till rådsordföranden att rådet bör lägga två saker till sin lista, nämligen att vi måste försvara euron och att vi måste arbeta aktivt inom Doha-rundan, som är det forum där globaliseringen kommer att diskuteras i år.
Josef Zieleniec (PPE-DE ).
   – Herr talman! Europeiska rådets toppmöte i nästa vecka blir ett av de viktigaste i den europeiska integrationens historia. Vi inser allihop att en strandad konstitution skulle lämna Europa som det var före ratificeringsprocessens början. Om vi vill undvika att EU kör fast i en långvarig kris, måste rådet ta ledningen och visa handlingskraft.
Det finns nu två möjliga lösningar. Om den franske presidenten och den nederländske premiärministern säger att de på nytt kommer att lägga fram dokumentet för godkännande, bör vi fortsätta med integrationen. Om de inte kan göra detta, bör vi skapa en politisk grund genom att avskilja konstitutionsfördragets första och andra del från de enskilda gemensamma politikområdena. Konventet, som jag var ledamot av, kom fram till att det var nödvändigt att inte bara organisera förbindelserna mellan institutionerna och införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna, utan även att konsolidera befintliga överenskommelser, däribland politiska sådana, om reformen av EU skulle bli effektiv. Varken i konventet eller på den efterföljande regeringskonferensen fanns dock den politiska viljan att skilja de två problemen från varandra.
Herr talman! Vi är här på grund av att konstitutionsfördraget förkastades i Frankrike och Nederländerna. Debatten i dessa länder uppenbarade missnöje med stora delar av den nuvarande EU-politiken, inte med de institutionella lösningar som skulle ha kommit till stånd genom konstitutionen. Medborgarna tvingades dock att besluta om båda frågorna på en och samma gång. Europeiska rådet bör därför fatta ett oberoende beslut om att avskilja den konstitutionella ramen i kapitlen 1 och 2 och om att lägga fram denna för ratificering.
Konstitutionsfördragets första och andra del utgör ett balanserat dokument om vilket samförstånd nåddes både inom konventet och på regeringskonferensen. Allting beror nu på om Europeiska rådet kan finna viljan att ta ett modigt steg framåt eller inte. Om inte, är risken att den akuta kris som vi står inför med ratificeringen av konstitutionen blir en kronisk kris som påverkar hela integrationsprojektet. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Ratificeringen är en pågående process och varje stats rättighet och skyldighet. Processen får därför inte avbrytas bara för att två länder har sagt nej.
Jag vill uppmana de ledamöter i kammaren som i dag har krävt att ratificeringen skall avbrytas att respektera demokratin och varje stats suveräna rättighet att fatta självständiga beslut i frågan. Som polsk medborgare skulle även jag vilja säga min mening om saken. Jag vill säga min mening om konstitutionsfördraget, och jag anser inte att någon skall få beröva mig denna rättighet eller tala om för mig att Frankrike och Nederländerna redan har beslutat på mina och på alla polackers vägnar. Ingenting kunde vara längre från sanningen.
Fortfarande med resultatet av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna i åtanke är min andra punkt att det polska folket har blivit väldigt oroat av tonen och inriktningen i debatten i dessa länder. Jag syftar inte enbart på den allestädes närvarande och allmänt kända polske rörmokaren. Debatten, som i själva verket bara i förbigående gällde konstitutionsfördraget, tvingade oss att ställa följande centrala fråga. Om folkomröstningen hade ägt rum före den senaste utvidgningen, skulle vi – och med ”vi” menar jag de tio nya medlemsstaterna – ändå ha anslutit oss till EU? Har vi anslutit oss till ett EU grundat på solidaritet eller till ett själviskt EU som låser sina dörrar? Jag hoppas att få svar på dessa frågor efter det stundande toppmötet, där man säkerligen kommer att ge sig i kast med denna besvärliga situation. 
Stanisław Jałowiecki (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Vi har översvämmats av analyser, tolkningar och spekulationer ända sedan folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna. Ett ofta upprepat påstående är att nejlägrets seger i dessa länder var en allmän protest mot EU:s senaste utvidgning, och att de misslyckade folkomröstningarna är en form av straff för det som hände för ett år sedan.
För att fortsätta i samma stil är den slutsats som dras av detta att utvidgningen måste bromsas och att vi följaktligen måste vänta tills EU har ”smält” de nya medlemsstaterna, ungefär som en boaorm kan svälja och smälta en hare. Både här i parlamentet och på andra håll har man redan uttryckt tvivel om det kloka i att låta Bulgarien och Rumänien ansluta sig till EU den 1 januari 2007. Beslutet att inleda förhandlingar med Turkiet i oktober ifrågasätts helt öppet, och Ukrainas europeiska ambitioner avskrivs.
Naturligtvis kan ingen förbjudas att uttrycka dessa och liknande åsikter. Det vore dock ett allvarligt misstag om de fick utgöra grund för restriktiva politiska beslut, och det finns åtminstone tre skäl till detta.
För det första får vi inte bryta de löften som vi har gett och som medborgarna i EU:s kandidatländer har fått. Jag vill påminna parlamentet om att vi måste stå fast vid principerna, inte bara när det passar oss och när de i alla händelser är överflödiga, utan även när vi stöter på svårigheter genom att göra det. För det andra har alla utvidgningar som genomförts hittills varit ekonomiska framgångar. För det tredje är Europeiska unionen inte avsedd att vara en elitistisk klubb endast för medlemmar. Den bör vara raka motsatsen, nämligen ett öppet område med demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och minoriteter samt fredliga metoder för konfliktlösning.
Enligt min uppfattning är den sista punkten särskilt betydelsefull, eftersom den motsvarar både Europeiska gemenskapens väsen och dess uppdrag. Om uppdraget inte slutförs kommer inte bara konstitutionsfördraget utan även själva EU att gå i stöpet. 
Libor Rouček (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Europas uppbyggnad och integration har alltid varit och kommer att fortsätta att vara mycket komplexa processer i vilka två steg framåt ofta följs av ett steg tillbaka. Under det senaste året har vi tagit två steg framåt – tänk bara på Europeiska unionens exempellösa och framgångsrika utvidgning till att omfatta tio nya medlemsstater. Resultatet av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna är naturligtvis ett steg tillbaka. Det är en enorm besvikelse, som jag känner själv, eftersom jag kommer från en av de nya medlemsstaterna.
Varken i Frankrike eller i Nederländerna betyder dock detta slutet för integrationsprocessen, och jag är övertygad om att det inte nödvändigtvis betyder slutet för konstitutionsfördraget. Jag tror och räknar med att Europeiska rådet kommer att sända ett tydligt budskap om att även de andra medlemsstaterna bör få uttrycka sina åsikter om konstitutionsfördraget.
Poängställningen hittills är tio länder för och två emot. Jag anser att medborgarna i Polen, Tjeckien, Luxemburg och Danmark bör ha rätt och möjlighet att säga om de vill ha konstitutionsfördraget eller inte, och först därefter, på den grundvalen – enligt konstitutionen – bör rådet nästa år besluta vad man skall göra med dokumentet.
Jag skulle vilja säga en sak till, om budgetplanen. Jag tror att man den 16–17 juni kommer att nå en kompromiss som gör så att Europa kan gå framåt med vederbörliga ekonomiska medel, vilket naturligtvis är nödvändigt om vi skall kunna nå våra mål och förverkliga våra ambitioner. 
Hartmut Nassauer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ur rättslig synvinkel har detta fördrag, som alla vet, gått i stöpet. Politiskt är behovet av att sätta det i kraft nu ännu mer trängande än någonsin tidigare. Vi måste därför fråga oss hur vi kan bidra till att främja de idéer som framförs i konstitutionsfördraget. Ur denna synvinkel undrar jag hur klokt det är att nu utsätta fördraget för en serie offentliga avrättningar i form av folkomröstningar. Jag anser att det vore mycket klokare att ägna lite tid åt eftertanke, för att ge konstitutionsfördraget en chans.
Tiden bör användas till att klargöra ett antal frågor. Det är nu varken rätt tid eller rätt plats för svar eller magiska formler. Nu är det dags att ställa frågor. En fråga är: Har vi i EU kanske nått gränserna för integrationen? Överför vi inte fler och fler befogenheter från medlemsstaterna till unionen bara för att där se dem utövas genom förfaranden som demokratiskt sett är ganska tvivelaktiga och som i alla händelser är dunkla och ytterst byråkratiska, till den grad att medborgarna omöjligt kan förstå dem?
Gå till kommissionen, granska alla de förslag till direktiv som ligger kringspridda där, och försök att hitta bara ett där en tydlig åtskillnad görs mellan det som behöver regleras på EU-nivå och vad som med fördel överlåts åt medlemsstaterna och regionerna. Jag kan slå vad om att det inte finns ett enda direktiv där detta slags subsidiaritetskultur gynnas. Vi måste rikta vår uppmärksamhet mot dessa frågor.
Den andra frågan är denna: Har vi kanske nått gränserna för utvidgningen? Ingen vet hur långt den utvidgade unionen bör sträcka sig. Ukraina, Vitryssland, Marocko, Israel – alla dessa länder har tidigare diskuterats. Avsaknaden av en gränslinje föder osäkerhet, och osäkerhet föder motstånd. Detta är ett annat skäl till att väljarna sade nej. Sett mot denna bakgrund begick unionen ett misstag av historiska proportioner genom att ge Turkiet kandidatstatus, ett misstag som vi måste reflektera över länge och väl. 
Nicola Zingaretti (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Allra först tjänar den senaste tidens händelser som en lärdom för framtiden. Denna ratificeringsmetod har visat sig vara ett misstag, och en folkomröstning på en gemensam dag skulle ha varit bättre. Om vi hade haft mer mod då, skulle vi inte ha varit i denna belägenhet i dag.
Som andra talare har sagt måste Europeiska rådet på junimötet kunna tyda de signaler som utgår från nejbeslutet i folkomröstningen och finna en utväg. Det står dock alltmer klart att det finns två möjliga lösningar att tillgå. Den första är – som vi också har hört här i parlamentet – mindre Europa. Vi bör vända tillbaka, sakta ned och avbryta utvidgningen och låta det hela kulminera i den dumhet som jag har hört uttalas till och med i mitt eget land, om euron. Den andra lösningen är att ta ny sats mot mer Europa – mot det riktiga Europa, skulle jag säga. Men om vi verkligen vill välja denna andra lösning, vilket jag vill, måste vi kunna förnya och förändra oss och kritisera att vi nu får betala för de senaste årens uppehåll, eftersom vi har betalat för uppehållen i Nice och Lissabon och för bristen på medel som motsvarar våra ambitioner.
Det är därför rätt att gå framåt, liksom det är rätt att kritisera den roll som den nationella själviskheten har spelat. Motgången måste dock inspirera oss att beslutsamt ge oss i kast med de olösta svårigheterna. Därefter kommer EU återigen verkligen kunna hysa förhoppningar om att på nytt kunna angripa den rädsla, osäkerhet och ängslan som våra medborgare i dag upplever. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman! Frågan gäller faktiskt alltid: Nationell populism eller europeiskt, socialt delat ansvar? Det är därför jag skulle vilja att rådet hade ”åtanke, inte bakåtsträvande” som sitt motto.
Jag vill be er att utarbeta en uppförandekod för alla som är beslutsfattare eller lagstiftare i EU, så att vi får ett slut på denna kultur av anklagelser och dubbelmoral. De bör säga samma sak i Bryssel som de gör hemma. De borde vara beredda att ta sin del av ansvaret i stället för att skylla på andra. De borde informera, i stället för att strunta i allmänhetens frågor och oro.
Samtidigt som ni tar fram denna uppförandekod hoppas jag att ni öppnar för en begränsad tid av eftertanke och att ni utarbetar en informations- och kommunikationsstrategi för att inleda en demokratisk diskussion med allmänheten så att ratificeringsprocessen kan fortsätta framgångsrikt.
Jacques Toubon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den situation vi nu står inför är det som kallas för en kris. Det skulle vara både meningslöst och farligt att förneka detta. Men att vara tydlig betyder inte att man skall gestikulera. Vi får inte ge upp så lätt. Varje land måste besluta om konstitutionsfördraget i enlighet med sina egna grundlagar. Under tiden måste vi fundera över konsekvenserna av att det uppenbarligen inte kommer att bli någon enhällig ratificering, så att vi så snart som möjligt kan skapa ett nytt samförstånd om ett politiskt EU, något vi inte får ge upp.
Icke desto mindre krävs det en ingående analys av vad EU-medborgarna har uttryckt genom sina röster eller genom sin inställning, och först måste det ske en förändring i EU-politiken och hur den bedrivs. Europa måste ta sig ur denna något schizofrena tillvaro. Beslut fattas på överstatlig nivå, men diskussionerna förs enbart på nationell nivå. Från och med nu bör diskussionerna i varje land inriktas på de gemensamma frågorna och på europeiska intressen, vilket var fallet i den franska folkomröstningskampanjen.
Tills vidare, herr talman, måste Europeiska rådet skapa stabilitet i systemet i sin nuvarande utformning och visa att man har uppfattat budskapet tydligt. För mig betyder det i första hand att övertala Europeiska centralbanken att sänka sin viktigaste ränta, eftersom den är avgörande för tillväxten. Annars riskerar vi en kollaps på grund av monetär stelbenthet. Sedan måste vi nå en politisk överenskommelse om budgetplanen och dra ned på antalet lagförslag som inte uppfyller några verkliga behov. Vi behöver skapa en riktig politik för industri och forskning och gå från diskussion till beslut och från beslut till handling i fråga om asyl och invandring, rättsliga frågor och gemensam politik. Vi behöver också skjuta upp anslutningsförhandlingarna med Turkiet för att införa begreppet privilegierat partnerskap i förhandlingsvillkoren.
Herr talman! Vi kan lösa denna kris och gå vidare om vi agerar demokratiskt. Låt oss skapa den EU-politik som folket kräver av oss. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är många i Europa som är missnöjda. De känner sig överväldigade av alltför många lagar och de känner sig osäkra på de viktigaste områdena i sina liv: på arbetsmarknaden, på de olika socialförsäkringssystemen och i fråga om hur trygga de känner sig. Människorna reagerar hur och när de har möjlighet. De säger nej till det politiska etablissemanget i valen och de säger nej i folkomröstningarna om konstitutionsfördraget.
I detta läge måste vi politiker svara med lugn och lyhördhet. Det är varken befogat att fortsätta som om ingenting har hänt, eller att reagera med brandkårsutryckningar. Det skulle i vilket fall som helst vara fel att göra konstitutionen till syndabock. Det är inte den som är problemet; den är i bästa fall ett sätt att lösa våra problem i och med EU mer effektivt. Vi europeiska politiker borde därför göra oss besväret att fundera över hur vi kan vända denna situation.
Jag håller med dem som vill stoppa ratificeringsprocessen en tid. Det skulle kunna sätta stopp för den negativa dominoeffekten. Men sedan borde beslutsprocessen sättas igång igen, kanske rentav på ett samordnat sätt, där de återstående besluten om konstitutionen tas samtidigt. Jag skulle vilja ha en Europavecka i juli nästa år. 
Íñigo Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är varken särskilt lätt eller trevligt att tala i dag. Jag har tänkt mycket på vilken ståndpunkt min grupp borde inta och vilken ståndpunkt parlamentet borde inta i fråga om ratificeringsprocessen.
Jag menar att Europa alltid har utvecklats på grundval av samförstånd. Jag har noterat i dag – vilket har påpekats – att trots att tio medlemsstater har ratificerat konstitutionsfördraget, och trots att många EU-medborgare har sagt ja till det, finns det inget samförstånd om att gå vidare. Jag konstaterar att det inte är konstitutionsfördragets text som diskuteras. utan snarare det politiska sammanhanget. Därför menar jag att det värsta vi kan göra nu är att inte ta en ordentlig titt på verkligheten och att inte koncentrera oss på vad folket begär. Folket begär att vi skall lyssna, diskutera och föra en dialog.
Jag anser, i dag, precis som i går, och kanske med ännu större övertygelse än i går, att konstitutionsfördraget är nödvändigt för Europa och eftersom jag anser att det är nödvändigt och att vi måste rädda det, vore det mest logiskt – och detta är min grupps, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, ståndpunkt – att skjuta upp ratificeringsprocessen.
Jag anser att om stats- och regeringscheferna fattar ett enhälligt beslut om detta kommer vi alla att få tid – kanske ett år, till slutet av Österrikes ordförandeskap – att överväga vad vi skall göra med konstitutionen, hur vi kan förklara detta för folket, och hur vi skall kunna återskapa kontakten med dem.
Det är under sådana här tider, sådana här svåra och obehagliga tider, som det står klart hur viktigt folket är, och då får vi absolut inte luta oss tillbaka och se vad som händer, utan vi måste göra det vi anser vara bäst för att genomföra det vi anser vara nödvändigt.
Jag anser att konstitutionsfördraget är nödvändigt. Och eftersom detta är en svår situation och ett smärtsamt beslut, anser min grupp, som har tänkt över detta noga, att det bästa alternativet i detta läge är att skjuta upp det hela. 
Nicolas Schmit,
   – Herr talman! Först av allt vill jag tacka alla ledamöter för deras synpunkter, råd och åsikter. Jag vill börja med att gratulera parlamentet. Länge leve det! Om det skulle hållas en ny omröstning om konstitutionen i dag är det uppenbart att den inte är död i detta parlament. Den lever i högsta grad. Det är det som är allas vår uppgift. Det är en mycket svår uppgift, men vi måste lösa den med beslutsamhet och uthållighet.
Alla som deltog i konventet har i viss utsträckning lurat sig själva, eftersom vi verkligen, ärligt och uppriktigt, trodde att detta konvent var i samklang med den allmänna opinionen och med våra medborgares förhoppningar och önskningar. Vi ville ändra metoden för att utarbeta en text, ett fördrag och, slutligen, en konstitution. I dag måste vi erkänna att även om konstitutionsfördraget har vissa utmärkta kvaliteter, så uppfyllde det inte riktigt dessa förväntningar och var inte så nyskapande.
Den första slutsatsen jag drar av detta är att den demokratiska diskussion som har inletts i Europa och som följer av denna kris, vars betydelse inte bör överdrivas, i alla fall måste fortsätta. Oavsett om vi skjuter upp beslutsprocessen eller ej – och detta är en viktig fråga som jag kommer att vidarebefordra till Europeiska rådets ordförande när jag talar med honom på era vägnar för att informera honom om de olika ståndpunkter och analyser som ni har gett uttryck för i er debatt – upprepar jag att eftertanken inte får begränsas till att gälla kanslifrågor. Det kommer inte att leda oss ut ur krisen.
Oavsett om ratificeringen skjuts upp eller inte, måste vi framför allt undvika att förvirra det osäkra läget ytterligare – och denna osäkerhet är i högsta grad verklig. Vi måste fatta tydliga beslut, vi måste informera allmänheten, tala med allmänheten om vilka möjligheter vi har och vad vi anser är bäst. Jag håller med om att vi måste erkänna att detta är upp till varje suverän nation – och eftersom jag själv är från Luxemburg känner jag mig direkt berörd, eftersom vår folkomröstning kommer att äga rum mycket snart, den 10 juli – att fatta beslut omedelbart om den vill, utan att vänta, och fortsätta som om ingenting har hänt. Det är ett alternativ och kanske är det så vi borde gå vidare. Det må vara hur det vill med den saken, men om vi verkligen fattar ett beslut måste vi göra det tydligt, utan förvirring.
Den demokratiska diskussionen måste utvidgas till våra länder och till våra parlament. Den måste föras med hjärtat i våra länder och med fackföreningar och ledningar. Vi måste ta igen den tid vi har slösat bort så länge. Det måste bli en europeisk diskussion som är i samklang med diskussionerna på nationell nivå, eftersom det är enda möjligheten att växa och bli starkare av denna utmaning. Jag känner inte till någon trollformel för detta. Jag håller helt och hållet med kommissionens ordförande när han säger att vi måste finna ett nytt politiskt samförstånd, framför allt här i detta parlament, men även i våra medlemsstater. EU måste vara föremål för diskussion, men det måste också omfattas av en grundläggande samsyn mellan alla demokrater och mellan alla dem som anser att EU är lösningen, inte problemet. Vi måste först komma till en överenskommelse om de grundläggande frågorna och sedan inleda den politiska diskussionen, oavsett i vilken riktning den går, föra den framåt och komma till ett avgörande.
Herr talman! När ni deltar i Europeiska rådet kommer man att lyssna på er eftersom ni har genomfört en mycket användbar debatt. Jag anser att ert budskap kommer att göra saken tydligare för dem som måste fatta ett beslut nästa vecka. Tack så mycket. Ni har kanske inte gett oss en lösning ännu, men kanske har ni visat vägen mot en lösning.
José Manuel Barroso,
   – Herr talman! Även jag vill först av allt gratulera parlamentet. Jag tycker att vi verkligen har fört en seriös debatt. Jag lade märke till att alla, även om vi hade mycket olika utgångspunkter, verkligen har gjort en intellektuell ansträngning för att erkänna att vi har ett problem och analysera det på ett seriöst och ansvarsfullt sätt. När denna debatt avslutats står det emellertid lika klart att det inte finns någon magisk lösning och att vi alla inser att problemet är oerhört mångfacetterat.
Situationen må vara komplicerad och svår men vi har inget annat val än att acceptera den sanning som den politiska vetenskapen lärt oss sedan antiken, nämligen försiktighet. Jag vet att vi i dag lever i ett samhälle där mediebevakningen gör att vi befinner oss i händerna på ett ständigt behov av nyheter. Men vi är ansvarskännande politiker och måste visa försiktighet. Det är också en stor politisk dygd. Därför måste vi kanske ge oss den tid och de förutsättningar som krävs för en riktig analys, en djupgående analys, för en riktig diskussion och en gemensam lösning.
Jag anser ändå att det går att dra vissa slutsatser av dagens debatt. Det var uppenbart för mig – och detta har stärkts av rådsordförandens slutsatser – att tanken på en ökad dialog, såväl på europeisk som på nationell nivå, en dialog som sträcker sig utanför de politiska institutionerna, mottogs väl. Om vi kan komma överens om denna princip, tanken att EU inte fullständigt struntar i de negativa resultaten i två så viktiga länder som Frankrike och Nederländerna, att EU lyssnar och att institutionerna och politikerna lyssnar och vill förstå vad som händer och komma med lösningar, är det viktigt. Jag anser att det trots allt har funnits ett ganska utbrett stöd för denna tanke. Jag tror att jag kan påstå att det också fanns stöd för att erkänna det ansvar som alla berörda delar och behovet av att samarbeta för att nå ett nytt samförstånd som gör det möjligt för EU att gå vidare.
Det finns en tredje tanke som jag också tror är mer eller mindre allmänt accepterad, och det är att vi måste undvika att förlamas. Vi har ett institutionellt problem. Det var självklart ingen som förespråkade en förlamning av det europeiska projektet, ingen sade att nu måste EU, med tanke på vad som har hänt, stanna upp helt och sluta arbeta med de program som ligger i våra medborgares intresse, nämligen programmen för tillväxt, sysselsättning, säkerhet och brottsbekämpning.
Vi måste gå vidare. Allmänheten förväntar sig slutgiltiga svar, bortom institutionella debatter och konstitutionella diskussioner. Om man accepterar det, accepterar tanken på att vägra förlama EU, om man accepterar tanken på en genuint europeisk diskussion, tanken på att erkänna vårt delade ansvar för att skapa nytt samförstånd i Europa, då har man rätt att förvänta sig att Europeiska rådet skall kunna komma fram till ett nytt, dynamiskt samförstånd och till stärkta föresatser att gå vidare med vår gemensamma sak. Men oavsett vad som händer med den nya vision för Europa som vi behöver, måste vi finna konkreta svar på konkreta problem.
Vilket är då det första konkreta problem vi står inför? Det är EU-budgeten, vi måste nå samförstånd, och vara villiga att kompromissa om budgetplanen. Jag anser att Europeiska rådet på så sätt skulle kunna sända ett mycket kraftfullt budskap till alla EU-medborgare, ett budskap om att EU går vidare. Det är klart att det finns svårigheter, men jag upprepar, vi kan överbrygga dessa svårigheter. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   – Masken har fallit!
Efter nejkampanjernas segrar i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna om den så kallade Europeiska konstitutionen är det uppenbart att för de politiska krafter som fortfarande styr EU i ett brödraskap – högern och ”socialisterna” – och för de intressen de representerar – de stora ekonomiska och finansiella grupperna – har folkomröstningarna enbart hållits för att folket skall kunna säga ja till det som passar dessa krafter och intressen.
Det råder stor förvirring i leden.
Vissa vill fortsätta ratificeringsprocessen för att i slutändan hålla nya folkomröstningar med dessa fräcka medborgare (tills de säger ja), medan andra, som står inför folkomröstningar och som väntar sig nejröster – och enbart av den anledningen – först vill veta hur de skall kunna undgå samma öde de franska och nederländska omröstningarna rönte.
Med andra ord, ingen vill ha denna heta potatis, åtminstone inte tills man har hittat en trollformel för att rädda konstitutionsfördraget, om det nu skrivs om eller ej. Detta kommer att ta tid.
I Portugal vill socialistpartiet, socialdemokraterna och -koalitionen, trots att händelseutvecklingen har sprungit förbi dem, fortfarande hålla en farsartad folkomröstning om den så kallade europeiska konstitutionen, som redan har avvisats två gånger, samtidigt med kommunalvalen, vilket kommer att ta död på alla chanser till en öppen och meningsfull diskussion.
Det finns därför bara en riktig lösning: begrav konstitutionsfördraget en gång för alla. 


Talmannen.
   – Jag vill hälsa Vladimir Voronin, president för Republiken Moldavien, och hans medföljande delegation välkomna.
Mina damer och herrar! Ni känner ju till att när Rumänien går med i Europeiska unionen kommer Moldavien att bli en nära granne till vår union. Därför, herr president, arbetar EU aktivt för att stärka förbindelserna med Moldavien, som jag sade tidigare. Den handlingsplan mellan EU och Moldavien som vi nyligen har genomfört är ett bra verktyg för att vidareutveckla dessa förbindelser.
Herr president, jag önskar er ett givande besök hos vår institution. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi är 90 parlamentsledamöter som har undertecknat ett förslag till misstroendeförklaring mot kommissionen, eftersom det var enda möjligheten för oss att ...
Talmannen.
   – Herr Bonde! Jag avbröt er eftersom detta inte är rätt tillfälle att göra uttalanden. Om ni har en ordningsfråga, var snäll och tala om för mig vilken artikel i arbetsordningen ni åberopar. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga avseende artikel 100 i arbetsordningen, om tolkningen av reglerna. 
Talmannen.
   – Åberopar ni artikel 100 om tolkningen av reglerna? Vänta ett ögonblick. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi är 90 parlamentsledamöter som har undertecknat ett förslag till misstroendeförklaring ...
Talmannen.
   – Herr Bonde! Ni har inte rätt att tala enligt artikel 100. Den handlar inte om någon ordningsfråga. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det rör vårt sätt att tolka arbetsordningen. Jag har kommit överens med generalsekreteraren om att få en enminutsförklaring. Det är normalt tillräckligt för en gruppledare. 
Talmannen.
   – Nåväl herr Bonde, förklara för mig vad ni har för problem med artikel 100. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Problemet är att vi är 90 parlamentsledamöter som har undertecknat ett förslag till misstroendeförklaring mot kommissionen, eftersom det var enda sättet att få kommissionens ordförande att komma hit till parlamentet och förklara sambandet mellan en gåva på 20 000–25 000 euro och ett därpå följande beslut att bevilja 10 miljoner euro i regionalstöd till hans vän. Dessutom skrev vi i vårt förslag till misstroendeförklaring att vi skulle dra tillbaka förslaget om vi fick en godtagbar förklaring.
Vi fick en förklaring men under tiden har parlamentets talman beslutat att vi måste rösta om förslaget, trots den önskan som uttrycks i förslaget. Vi är införstådda med att förslag om misstroendeförklaringar i framtiden kommer att godtas i och med att de lämnas in med 74 underskrifter, varpå de automatiskt kommer att tas upp till omröstning, men detta förslag lämnades in i enlighet med de gamla reglerna och därför kommer några av oss att välja att avstå från att rösta när förslaget tas upp till omröstning. Det betyder inte att vi är nöjda med kommissionens svar, men de åtaganden som gjorts under debatten gläder oss och vi kommer att följa upp ärendet i budgetkontrollutskottet och fortsätta att kämpa för fullständig öppenhet i fråga om gåvor ...
Talmannen.
   – Tack, herr Bonde! Jag noterar att detta på intet sätt är en ordningsfråga. Var vänlig och sitt ned. Var vänlig och hänge er inte åt filibustertaktik här i parlamentet. Det ni tar upp är absolut inte en ordningsfråga. 

Reimer Böge (PPE-DE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vid omröstningen i det tillfälliga utskottet den 10 maj hade vi omkring 620 ändringsförslag att behandla och rösta om. Utifrån de 620 ändringsförslagen i det tillfälliga utskottet lade jag fram 44 kompromissförslag inför utskottet, varav 41 antogs.
Jag vill be er ta hänsyn till följande när ni röstar: På grund av omröstningen behöver det göras tre tekniska korrigeringar för att se till att texten och siffertabellen stämmer överens med varandra. Det behöver göras tekniska korrigeringar av siffrorna i punkt 50, sjunde och nionde strecksatserna. I den sjunde strecksatsen bör beloppet 4,5 miljarder euro ersättas med 4,7 miljarder euro. I den sjunde strecksatsen bör beloppet 2,5 miljarder euro ersättas med 2,7 miljarder euro. I nionde strecksatsen – och detta är ytterligare en teknisk korrigering som behövs – bör beloppet 1,5 miljarder euro ersättas med 1,2 miljarder euro. Detta är de tekniska korrigeringar som krävs för att se till att texten och tabellen stämmer överens med varandra.
Sedan vill jag uppmärksamma er på ändringsförslag 6 till punkt 31. Om den andra delen av ändringsförslag 6 antas, vill jag be er att anta den som ett tillägg till punkt 31. Det är den del av ändringsförslaget som lyder ”anser att tilldelningen av medel bör ingå i EU:s ’normala’ budget och sålunda vara underkastad Europaparlamentets behörighet att bevilja ansvarsfrihet”. Det var allt i fråga om detta ändringsförslag.
För det tredje, efter att ha fört ytterligare samtal alldeles nyss, vill jag be min grupp att i motsats till vad som står på röstlistan stödja ändringsförslag 19 till punkt 50, andra strecksatsen, som lagts fram av den socialdemokratiska gruppen. Det rör sig trots allt bara om en nyansskillnad som inte påverkar mitt syfte som föredragande. 

– Vi noterar era kommentarer, som naturligtvis kommer att införas i den text som läggs fram för omröstning.
Låt mig göra några korta kommentarer om betydelsen av parlamentets omröstning om denna resolution. Vi är alla medvetna om att EU-institutionerna under den närmaste tiden har ett stort ansvar för att nå en överenskommelse om unionens prioriteringar för de kommande åren och att tillhandahålla de ekonomiska medel som krävs.
Parlamentet har slagit fast sin ståndpunkt, något vi just röstade för med stor majoritet. Under vår debatt i går sade kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, till oss att han trots vissa meningsskiljaktigheter är nöjd med parlamentets förslag, eftersom det vi nyss har röstat fram och det som kommissionen föreslår inte skiljer sig åt särskilt mycket.
Jag anser att medlemsstaterna måste göra allt för att nå en överenskommelse den 16–17 juni och jag anser att vi kan hysa tilltro för de ansträngningar som Luxemburgs ordförandeskap gör.
Minister Nicolas Schmit menar att parlamentets inställning är realistisk och konsekvent. Jag anser att vi är i ett läge där vi kan uppmana rådet att också visa realism, ambitioner och konsekvens, så att Europeiska unionen kan fortsätta att fungera.
Slutligen bör alla vara medvetna om att om vi inte hade någon budgetplan skulle EU fungera utifrån ett årligt budgetförfarande i enlighet med artikel 272 i det nuvarande fördraget, som ger parlamentet mycket stort manöverutrymme. Parlamentet skulle utnyttja det, men eftersom det skulle leda till konflikter som vi inte vill ha mellan budgetmyndighetens båda grenar, vill vi återigen uppmana rådet att utarbeta en överenskommelse som parlamentet kan godta.


Jean-Marie Cavada (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Mot bakgrund av folkomröstningarna i de båda länder som nyss har sagt nej till konstitutionsfördraget verkar det nödvändigt med en mer demokratisk strategi. Det är dags att bevisa det, i det ärende vi nu behandlar. Först och främst vill jag uppmana rådet att i enlighet med förslaget i punkt 4 i resolutionen offentliggöra de nationella delegationernas ståndpunkter inom ramen för lagstiftningsprocessen i stället för att hemlighålla dem, också för Europaparlamentets föredragande, och detta under den märkliga förevändningen att detta skulle skydda effektiviteten i institutionens beslutsprocess.
För det andra är syftet med texten att rådets diskussioner i lagstiftningsfrågor skall bli offentliga och detta skulle framför allt göra det möjligt för oss att få reda på vad rådet anser om de ändringsförslag som läggs fram av Europaparlamentet. Till exempel har jag förstått att Europaparlamentets yttrande om rambeslutet om rasism 2002, alltså för tre år sedan, ännu inte har granskats – eller åtminstone hade det inte det förra veckan – av rådet (rättsliga och inrikes frågor).
För det tredje är syftet, vilket anges i punkterna 5 och 6 i denna resolution, att Europaparlamentet skall få delta när Europeiska unionen sluter internationella avtal, eftersom dessa avtal inte ens hänskjuts till de nationella parlamenten. Slutligen vill jag påpeka att Europaparlamentet redan under den föregående mandatperioden krävde, att inom ramen för medbeslutandeförfarandet, få delta i inrättandet av den kommande byrån för de grundläggande rättigheterna.
Till sist kan vi bara beklaga den katastrofala budgetplanen för detta område. Som föredragande och på det utskotts vägnar som jag har äran att vara ordförande för, uppmanar jag Europaparlamentets talman att överlämna dessa krav till nästa Europeiska råd och till det kommande brittiska ordförandeskapet. När den nya kommissionen utsågs hade vi begärt en översyn av förordningarna om öppenhet. Vi fick veta att det var för tidigt. Med tanke på de internationella omröstningsresultaten kan jag bara dra slutsatsen att det kanske är för sent. Någon måste ta på sig ansvaret för det.
Talmannen.
   – Tack, herr Cavada! Er begäran kommer att behandlas i vederbörlig ordning av presidiet. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Vi har två betänkanden kvar: Gaubertbetänkandet och Bowisbetänkandet. Klockan är nu 13.15. Om ni går med på det – och bara om ni gör det – skulle vi kunna skjuta upp omröstningen om dessa två betänkanden till i morgon.

Bruno Gollnisch (NI ).
   – Om de ledamöter av Europaparlamentet som är medlemmar i inte deltog i omröstningen om förslaget till misstroendeförklaring berodde det inte på någon politisk sympati med kommissionen utan på att förslaget var illa framställt och dåligt formulerat.
Vi skulle mycket väl ha varit beredda att förklara misstroende mot herr Barroso för hans politiska agerande och framför allt för den obstinata inställning som gör att kommissionen kan tillåta sig att strunta i det mycket tydliga budskapet från såväl det franska som det nederländska folket i omröstningarna nyligen. Men när man ifrågasätter en persons värdighet måste man vara säker på var man själv står och man måste vara beredd att slutföra det man påbörjat.
När Jens-Peter Bonde uttryckligen drar tillbaka sitt förslag till misstroendeförklaring strax innan omröstningen skall ske, visar det att han inte var i en sådan position. Därför var vi oroliga över att ett förhastat beslut skulle undergräva misstroendeförklaringen som begrepp, som endast skall användas vid mycket allvarliga omständigheter, vilket min grupp har beslutat att göra i framtiden. 
Jens-Peter Bonde, Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
    – Vi är 90 parlamentsledamöter som har undertecknat ett förslag till misstroendeförklaring mot kommissionen, eftersom det var enda sättet att få kommissionens ordförande att komma hit till parlamentet och förklara sambandet mellan en gåva på 20 000–25 000 euro och ett därpå följande beslut att bevilja 10 miljoner euro i regionalstöd till hans vän, Spyros Latsis, som är nr 54 på listan över världens rikaste personer.
Vi skrev i vårt förslag till misstroendeförklaring att vi skulle dra tillbaka förslaget om vi fick en godtagbar förklaring.
Vi fick en förklaring men under tiden har parlamentets talman beslutat att vi måste rösta om förslaget, i motsats till vår önskan.
Vi är införstådda med att i framtiden kommer förslag om misstroendeförklaringar att godtas i och med att de lämnas in med 74 underskrifter, varpå de automatiskt kommer att tas upp till omröstning.
Men detta förslag lämnades in i enlighet med de gamla reglerna. Därför kommer några av oss att välja att avstå från att rösta när förslaget tas upp till omröstning.
Det betyder inte att vi är nöjda med kommissionens svar, men de åtaganden som gjorts under debatten gläder oss och vi kommer att följa upp ärendet i budgetkontrollutskottet och fortsätta att kämpa för fullständig öppenhet i fråga om gåvor och om medlemskap i kommissionens 3 000 hemliga arbetsgrupper. 
Nigel Farage (IND/DEM ),
   .– Dagens omröstning om förslaget till misstroendevotum var en fars. Parlamentet röstade med stor majoritet för att klappa José Manuel Barroso på ryggen och berätta för honom vilket fantastiskt arbete han utför. Det säger till honom och de övriga kommissionsledamöterna att de kan acceptera hur stor gästfrihet som helst från vem som helst utan att ställas till ansvar.
Förslaget framställdes bara på grund av José Manuel Barrosos vägran att tala klarspråk om gästfriheten och de stora politiska gruppernas omedgörlighet och blinda lydnad. Trots den hårdhänta taktiken och översitteriet lyckades vi dock ha en debatt, vilket är en liten seger för öppenheten. José Manuel Barrosos tystnad kring den mycket centrala och direkta frågan om Latsis-koncernen och EU:s relationer visar utan tvekan att det inte längre finns några affärskopplingar mellan dem.
På grund av en ny tolkning av reglerna tvingas vi dock till dagens omröstning, vilket aldrig var vår avsikt. Så får det bli. Europaparlamentet måste ha förtroende för José Manuel Barroso, men andra omröstningar ute i verkligheten på senare tid tyder på att Europas befolkning har tappat förtroendet för hans projekt. 
Roger Helmer (NI ),
   .– Som undertecknare av förslaget till misstroendevotum hade jag för avsikt, vilket framgår av förslaget, att se till att kommissionens ordförande José Manuel Barroso skulle komma till parlamentet och förklara den frikostiga gästfrihet som han tog emot från en grekisk redarmagnat. Denna målsättning uppnåddes, och i likhet med de flesta av undertecknarna skulle jag därför gärna ha sett att förslaget drogs tillbaka. Det var tydligen inte möjligt av procedurskäl.
Eftersom jag inte önskade att förslaget alls skulle gå till omröstning föreföll det mest logiskt att avstå från att rösta. 
Kartika Tamara Liotard, Erik Meijer, Esko Seppänen, Jonas Sjöstedt och Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ),
   .–Regeringstjänstemän måste ha rent mjöl i påsen, oavsett om de är anställda av Europeiska unionen eller av kommuner. De måste undvika intressekonflikter som exempelvis att personligen belöna kopplingar till företag. I José Manuel Barrosos fall har misstankar väckts i fråga om sådana kopplingar till företagsvärlden, eftersom han är ordförande för Europeiska kommissionen. Därför undertecknade vi ett förslag till misstroendeförklaring med det uttryckliga och enda syftet att skapa en debatt här i parlamentet. Även om den debatten ägde rum redan den 25 maj har vi ingen anledning att vara nöjda med José Manuel Barrosos svar ännu. Vi är övertygade om att en majoritet av Europaparlamentets ledamöter faktiskt gjorde det alldeles för lätt för Barroso för att han skulle ta kritiken på allvar. Under tiden har vi fått ny information om José Manuel Barrosos kopplingar till företagsvärlden. Även om denna information ännu inte räcker för att ta detta förslag till misstroendeförklaring till omröstning kan den mycket väl vara tillräcklig senare. Om vi hade varit fria att dra tillbaka eller skjuta upp förslaget till misstroendeförklaring skulle vi ha gjort det. Men eftersom det inte längre verkar möjligt att dra tillbaka detta förslag, har vi beslutat att avstå från att rösta i dag. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   – Jag kan inte rösta för det förslag till misstroendeförklaring vi har framför oss.
Kommissionen och dess ordförande har deltagit i ett mycket viktigt arbete i samband med debatten om budgetplanen. Syftet med denna attack mot honom, som inte har någon som helst etisk grund, är helt enkelt att undergräva en gemenskapsinstitution. De ansvariga har ett felaktigt synsätt, inte för att de går emot strömmen, utan för att de helt enkelt är emot, utan att lägga fram några positiva förslag.
Etiska krav går hand i hand med en ansvarsfull inställning, vilket uppenbarligen inte är fallet med detta förslag till misstroendeförklaring. 

Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Jag röstade för Bögebetänkandet för att jag anser att det är nödvändigt att EU visar sin förmåga att agera genom sina institutioner efter nederlagen i folkomröstningarna i Frankrike och i Nederländerna.
Som rådets jämlike har parlamentet tydligt formulerat sina politiska prioriteringar i fråga om budgetplanen. Tack vare föredraganden har man på ett ytterst professionellt sätt skapat en ram som ger verkligt mervärde och som bidrar till att inrätta genomförbara och godtagbara finansiella trösklar som i slutändan kommer att omvandlas till särskilda verktyg och program. Det faktum att finansieringen av sammanhållningsfonden kommer att bibehållas på 4 procent av BNP är mycket viktigt för de nya medlemsstaterna eftersom de kommer att få betydande belopp för sammanhållnings- och strukturåtgärder. Samtidigt betonas en mer rättvis fördelning av nettobetalarnas bidrag, i enlighet med solidaritetsprincipen.
Bögebetänkandet är en godtagbar kompromiss mellan kommissionens generösa förslag och rådets otillräckliga förslag. Den utmaning rådet står inför är att göra det möjligt att slutföra förhandlingarna om budgetplanen medan Luxemburg fortfarande innehar ordförandeskapet och varje fall inte senare än vid utgången av detta år genom ett enhälligt beslut vid toppmötet i juni. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! När det gäller Bögebetänkandet talar jag för mina kolleger i den irländska delegationen i PPE-DE-gruppen – Avril Doyle, Gay Mitchell, Simon Coveney och Jim Higgins. Vi gratulerar Reimer Böge till hans betänkande och vi är glada över dess breda syfte. Jag måste dock framföra vår oro över finansieringen av jordbruket. Vi röstade med våra spanska kolleger, så ansvaret vilar på rådet och inte medlemsstaterna att väga upp eventuella brister som uppstår.
Mot bakgrund av en reform nyligen om den gemensamma jordbrukspolitiken kommer parlamentets nuvarande inställning, som skulle förespråka samfinansiering, inte att tas emot väl av våra jordbrukare och boende på landsbygden. Jag anser att det sänder ut fel signal i en tid då allmänhetens förtroende för EU sjunker, och att den gemensamma jordbrukspolitiken skadas varje gång samfinansieringen nämns. Vi har röstat i enlighet med detta. 
Gerardo Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Jag välkomnar den ståndpunkt Europaparlamentet har intagit i fråga om budgetplanen och nu hoppas jag bara att rådet kommer att göra sin plikt och nå en överenskommelse den 17. Men flera av oss har avstått av principskäl, och det handlar om att vi inte accepterar – inte ens hypotetiskt – att 2002 års överenskommelse om den gemensamma jordbrukspolitiken åter tas upp på något sätt. Vi vill att överenskommelsen skall gälla som den är till 2013, precis som vi kom överens om. 
Francisco Assis, Fausto Correia, Edite Estrela, Emanuel Jardim Fernandes, Joel Hasse Ferreira, Jamila Madeira och Manuel António dos Santos (PSE ),
   .– Mot bakgrund av:
1. det politiska sammanhanget och behovet av att låta de olika europeiska partnerna delta i uppbyggnaden av en stabil finansiell ram som kan säkerställa en hållbar utveckling och skapande av arbetstillfällen,
2. de europeiska institutionernas behov av att ge en tydlig signal om att de strävar efter att finna lösningar på medborgarnas problem,
3. behovet av att inrikta ansträngningarna på att nå en överenskommelse som merparten av Europas 453 miljoner medborgare kan identifiera sig med och därmed skapa enhet genom mångfald,
4. det faktum att sammanhållningspolitiken står för EU:s interna solidaritet och att denna princip, trots de nuvarande begränsningarna, ändå har upprätthållits,
röstade de portugisiska socialdemokraterna i parlamentet för Bögebetänkandet om budgetplanen 2007–2013. 
Charlotte Cederschiöld, Lena Ek, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark, Anna Ibrisagic, Cecilia Malmström och Anders Wijkman (PPE-DE ),
   . – En hård prioritering av Europeiska unionens resurser är av avgörande betydelse för att åstadkomma de förändringar som Europa behöver. Frågor som handlar om utvidgningen och att binda unionens länder samman måste prioriteras liksom brottsbekämpning och arbetet att göra EU till världens mest konkurrenskraftiga ekonomi.
Stödet till de svagaste regionerna måste prioriteras liksom ambitionen att kraftigt öka EU:s forskningsbudget. EU:s roll när det gäller fattigdomsbekämpning, kampen mot smittsamma sjukdomar, klimatfrågan etc måste också ges prioritet. Vi accepterar inte en ökning av administrativa kostnader med 3 procent per år.
En förutsättning för att göra Europa till en framgångsrik ekonomi är låga skatter på arbete och företagande. Detta kräver utrymme i medlemsländernas finanspolitik. Vi anser därför att de nivåer för åtaganden och betalningar som Europaparlamentet antagit är för höga. För att minska EU:s budget vill vi se över överenskommelsen från 2002 beträffande jordbruksutgifterna och göra en översyn av regionalstödet med en omprioritering till de fattigaste regionerna.
Mot bakgrund av dessa skäl har vi avstått i slutomröstningen – och inte röstat emot – eftersom vi kan stödja betydande delar av parlamentets förslag. Men vi kan inte ge vårt stöd till den alltför höga utgiftsnivån, allrahelst som fördelningen inte stämmer med våra prioriteringar. 
Jean-Claude Fruteau (PSE ),
   – Reimer Böges betänkande utgör parlamentets förhandlingsmandat i fråga om den kommande budgetplanen för 2007–2013.
Jag röstade emot detta betänkande av följande skäl:
1. Processen för att ratificera konstitutionsfördraget visade att vissa av Europas nationer tvivlade på effektiviteten i den europeiska socioekonomiska politiken. Jag är övertygad om att Europeiska unionen måste ha en ambitiös budget som ger gemenskapens myndigheter möjlighet att fullfölja sina uppgifter. Bögebetänkandet, där betalningsbemyndigandena fastställs till 1,7 procent av bruttonationalprodukten, lever inte upp till denna utmaning.
2. Tonvikten på budgetbegränsningar undergräver EU:s åtagande gentemot jordbrukarna. Det hotar också den gemensamma organisationen av marknaden för socker, vars reform inte kommer att gå att finansiera. Jag accepterar inte att jordbrukarna skall falla offer för det nationella egenintresse som är inbakat i Bögebetänkandet.
3. Införandet av samfinansiering, som öppnar dörren för en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken, är enligt min åsikt oacceptabel. Det är en signal om att vi avlägsnar oss från den enda offentliga politik som är verkligt europeisk, vid en tidpunkt i vår historia då EU behöver bli starkare genom att dela med sig av sina starka sidor. Att ge efter för nationell oro skulle ytterligare öka klyftan mellan EU och medlemsstaterna. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Lars Wohlins skriftliga reservation till Böges rapport samt Hélène Goudins tal i parlamentet den 7 juni 2005 sammanfattar väl varför Junilistan valt att rösta nej till detta betänkande. Vi stödjer den svenska regeringen och de övriga 5 ländernas krav på att EU:s budget inte skall överstiga 1,00procent av BNI, vare sig i utbetalningar eller åtaganden. EU måste fullfölja sina åtaganden gentemot de 10 nya medlemsländerna men dessa utgifter ryms inom nuvarande utgiftsram. Skillnaden mot vårt krav på 1,00 procent och Europaparlamentets (samt kommissionens) förslag är att EU-15 (undantaget Grekland och Portugal) främst måste avstå ifrån stöd ifrån sammanhållningsfonden. Junilistan välkomnar initiativet till samfinansiering och hoppas att detta öppnar upp för en framtida åternationalisering av bl.a. jordbrukspolitiken. Vi stödjer även tanken på en korrigeringsmekanism som kompenserar de länder som under det nuvarande systemet svarar för en oproportionerligt stor del av EU:s intäkter. Korrigeringsmekanismen blir förhoppningsvis även ett alternativ till den engelska rabatten.
Både Frankrike och Holland har genom sitt nej till konstitutionen visat att man snarare vill ha mindre än mer överstatlighet. Ett svenskt veto i rådet mot en dålig kompromiss är ett bättre alternativ än en ny långtidsbudget. Ett nej till detta betänkande är ett Ja till ökad subsidiaritet. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   – Vi säger nej till de förslag som lagts fram av kommissionen och parlamentet om budgetplanen 2007–2013, för det första för att de politiskt och ekonomiskt avspeglar de mål som fastställs i den så kallade Europeiska konstitutionen, såsom konkurrensens företräde, förstärkningen av ”fästning Europa” och militariseringen av EU; och för det andra för att de är sorgligt otillräckliga i finansiella termer om vi vill skapa social och ekonomisk sammanhållning och möta de sociala, ekonomiska och miljömässiga utmaningarna i det utvidgade EU.
Vi säger nej för att vi är emot alla ansatser till att hjälpa de mest ekonomiskt utvecklade länderna – eller snarare, deras stora ekonomiska och finansiella grupper – att än en gång få ut lejonparten av de politiska och ekonomiska fördelarna med ett EU som tjänar deras intressen framför Portugals och det portugisiska folkets intressen.
Vi säger nej eftersom det vi behöver är att bryta med EU:s nyliberala politik och att på grundval av samarbete mellan jämbördiga suveräna stater skapa en hållbar ekonomisk utveckling, skapa arbetstillfällen och bekämpa de ständigt höga nivåerna av arbetslöshet, fattigdom, social utestängning och ojämlika inkomster.
Därför avvisar vi Reimer Böges betänkande. I stället förespråkar vi det alternativa förslaget till resolution om budgetplanen 2007–2013 som vår grupp har lagt fram och som innehåller förslag som försvarar Portugals intressen. 
Satu Hassi, Anneli Jäätteenmäki, Henrik Lax, Lasse Lehtinen, Riitta Myller, Reino Paasilinna, Esko Seppänen, Hannu Takkula, Paavo Väyrynen och Kyösti Tapio Virrankoski (ALDE ),
   .– Röstförklaringar.
Vi röstade emot ändringsförslag 26 eftersom dess formulering innebär att EU:s nordliga dimension skall formuleras om som den baltiska strategin. Vi är för att Europeiska unionen skapar en baltisk strategi, men den bör ingå i den nordliga dimensionen.
Vi skulle ha önskat att de som lade fram ändringsförslaget hade gått med på en muntlig ändring där det tydligt skulle ha framgått hur betydelsefull den nordliga dimensionen är, och att den baltiska strategin skulle ha varit en viktig del i den. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ),
   .– Natura 2000 upptäcker att det inte har någon budget!
Det största utelämnandet i budgetplanen är återigen naturskyddet. Under en mängd debatter erkände ändå varje ledamot av Europaparlamentet att Natura 2000 var en integrerad del i EU:s politik och att de första experimenten med att förvalta platser hade gett mycket positiva resultat och, ännu bättre, att de hade gjort det möjligt att lägga grunden till en hållbar utveckling i områden med viktiga biologiska värden. Miljön, som tidigare hade hållits i strama tyglar, visade sig vara ett trumfkort för ny utveckling som byggde på insikten om hur betydelsefullt naturarvet är för våra länder. I betänkandet nämns de 21 miljarder euro som behövs för att fortsätta driva Natura 2000 under 2007–2013, men det finns inte en enda budgetpost som hänvisar till detta belopp i utgiftsprognoserna. I ett ändringsförslag som antogs i kammaren lyckades man till och med ta bort Natura 2000 från medlen för fiske.
Detta tyder på att det inte finns någon politik som kommer att kunna bidra till att inrätta Natura 2000. Betyder detta att Natura 2000 kommer att kvävas i sin linda genom budgetplanen?
Det enda hopp som återstår för naturskyddet vilar hos Life +. Europaparlamentet kommer att bli tvunget att göra bot genom att införa en andel för Natura 2000 i detta finansiella instrument för miljön. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   .– Jag och mina brittiska konservativa kolleger har röstat emot detta betänkande eftersom det inte innehåller den finansiella reform som är nödvändig för att EU:s skattebetalare skall få mer valuta för sina pengar.
Det är inte rätt tid att be om mer pengar från medlemsstaterna när allmänheten uppfattar EU:s budget som ett ”svart hål”. EU bör i stället göra mindre men göra det bättre. Därför stöder vi faktiskt att sätta taket för medlemsstaternas bidrag till EU:s budget till en procent av bruttonationalinkomsten. EU måste förvalta den finansiering som den tar emot på ett mer öppet och kostnadseffektivt sätt, med fokus på att stimulera ekonomisk tillväxt och välgång över hela Europa.
Slutligen den brittiska regeringen tillåtas att överge Förenade kungarikets rabatt för några kortsiktiga alternativ. För närvarande tar Förenade kungariket emot intäkter per capita som förmodligen är lägst i EU, och mindre i bidrag till infrastruktur och jordbruk än stater som Frankrike och Italien. Storbritannien är faktiskt redan den näst största bidragsgivaren till budgeten och utan rabatten skulle vi vara störst. Det är knappast ett exempel på att ge de brittiska skattebetalarna valuta för pengarna! 
Christa Klaß (PPE-DE ),
   – Jordbruket är mer än bara livsmedelsproduktion, och därför är det är en viktig uppgift för Europeiska unionen att upprätthålla det i alla medlemsstater. Den ekonomiska utvecklingen och landsbygdsutvecklingen gynnas av jordbruket och ett hälsosamt naturligt och kulturellt landskap tryggas. Jordbrukarna måste få fortsatta garantier för ekonomiskt stöd genom den gemensamma jordbrukspolitiken och EU:s långsiktiga budgetplanering måste avspegla detta. Bulgariens och Rumäniens anslutning, som planeras till år 2007, kommer att göra den finansiella situationen ännu mer akut. Det finns ännu inga möjligheter att anslå ytterligare medel till den gemensamma jordbrukspolitiken för att ta hänsyn till denna utvidgning; tvärtom föreslås det i utkastet en minskning av, eller ett tak för, resurserna. Anslutningen skulle ytterligare reducera de medel som avsätts för jordbrukarna i de nuvarande medlemsstaterna och om de finansiella resurserna för den gemensamma jordbrukspolitiken skulle visa sig vara otillräckliga för att fylla behoven, skulle vi alltså behöva gå till de enskilda medlemsstaterna för att få ytterligare bidrag, och de skulle bli tvungna att täcka upp för sina egna jordbrukare. Långt ifrån att leda till en åternationalisering av jordbrukspolitiken skulle detta innebära att dess finansiering skulle vara tryggad på lång sikt. Om fördelarna med den gemensamma jordbrukspolitiken skall kunna bibehållas kan det i framtiden bli nödvändigt att be medlemsstaterna bära sin del av kostnaderna, för det är inte godtagbart att jordbrukarna skall behöva betala notan för EU:s utvidgning och att medel till andra politikområden skall hämtas från jordbruksbudgeten. 
Stéphane Le Foll (PSE ),
   – Jag avstår från att rösta om detta betänkande av följande skäl.
– Jag är för ett starkare, mer politiskt Europa. Det är svårt för Europaparlamentet att föreslå ett belopp för den allmänna budgeten som är lägre än vad kommissionen föreslår. Det är svårt att vilja ha mer Europa utan en adekvat budget. Jag anser därför att det är nödvändigt att göra vissa påpekanden till stats- och regeringscheferna, som skall fatta det slutgiltiga beslutet om nivån på budgetplanen. De måste ge Europa möjlighet att uppfylla sina mål.
– Samfinansiering av den första pelaren i den gemensamma jordbrukspolitiken måste avvisas. Den introducerar tankegångar som skulle kunna vara destruktiva för ett av EU:s grundläggande politikområden och föra den mot åternationalisering. Den gör ingen skillnad alls för det europeiska kreditunderskottet. I stället överförs ansvaret för en del av kostnaderna till medlemsstaterna och/eller deras territoriella enheter utan att se till att de faktiskt har möjlighet att betala. Det är en falsk lösning för dem som vägrar att fatta beslut för att skapa en bättre fördelning av det offentliga stödet till jordbruket, och för att genomföra en mer ingående översyn av den gemensamma jordbrukspolitiken, som skulle kunna leda till ett mer hållbart jordbruk. 
Kartika Tamara Liotard och Erik Meijer (GUE/NGL ),
   .– Som medlemmar av det nederländska socialistpartiet har vi inga grundläggande invändningar mot möjligheten att ge Europeiska unionen tillgång till högst 1,26 procent av bruttonationalprodukten i enlighet med fördragen. Pengar som används gemensamt för demokratin, miljön, tillhandahållande av samhällsservice, social trygghet och internationell solidaritet är väl använda pengar. Ett samhälle som inte avsätter resurser för detta befinner sig i en permanent kris. Även om vi inte har någon som helst medkänsla med dem som vill sänka skatterna genom att dra ner på statlig verksamhet, är vi kritiska till EU på grund av hur pengarna används. De skickas runt i onödan till regioner i de rikaste medlemsstaterna och en stor del av jordbrukspengarna går till storbönder och till exportbidrag, och katastroffonden utökas plötsligt till att omfatta en terrorismfond. Europaparlamentet kostar en hel del pengar i onödan, där enorma belopp betalas tillbaka i form av ersättning för utgifter på grund av det ständiga pendlandet mellan två städer. Många av de gränsöverskridande frågor där EU skulle kunna vara till nytta tas inte upp alls, och en stor del av medlen försvinner i skumma utgifter och bedrägerier. Så länge denna situation fortsätter har vi liten anledning att aktivt gå emot dem som vill minska utgifterna till 1 procent, även om vi fördömer deras ofta själviska åsikter och argument. 
Diamanto Μanolakou (GUE/NGL ),
   – Det är en förolämpning att debattera budgetplanen 2007-2013 när det uttalade syftet med den är att genomföra det nya konstitutionsfördraget som har avvisats, dömts ut och som är dött. Folken i Frankrike och Nederländerna dömde utifrån sin livserfarenhet ut EU:s och regeringens politik som leder till åtstramningar, arbetslöshet, inflation och otrygghet i och med de kapitalistiska omstruktureringarna, som förespråkas i budgetplanen 2007-2013. Det är deras inriktning, för att skydda och stärka det europeiska kapitalets vinster och penningväldet i varje land, slå mot gräsrötternas rättigheter och förstärka militariseringen av EU och självklart finns det en mängd anslag för propaganda för att distrahera arbetarna från deras verkliga intressen.
Den interna kampen mellan imperialisterna blir allt hårdare och manöverutrymmet minskar. Avvisandet av konstitutionsfördraget är ett gott och optimistiskt budskap.
Det positiva resultatet av dessa folkomröstningar för EU:s folk, som – och detta är er pseudodemokrati – ni hånar i er talarstol, kan inte återkallas genom ett beslut om budgetplanen, som den parlamentariska gruppen från det grekiska kommunistpartiet kommer att rösta emot. Men det visar arbetarna möjligheten till uppror och olydnad mot EU-politiken, och öppnar för en kamp för ett Europa med fred, rättigheter för det enkla folket och socialism. 
Eluned Morgan (PSE ),
   .– Jag vill att det noteras att jag är för att behålla den brittiska rabatten. Detta bör vara fallet tills vi får till stånd en radikal sänkning av det belopp som betalas ut till jordbruket. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   – Jag avstod från att rösta om föreliggande betänkande eftersom jag anser att det som föreslås där ligger någonstans mitt emellan det jag förespråkar (kommissionens förslag) och en ståndpunkt som inte kan komma längre bort från min egen (alternativet med 1 procent av BNP).
Med tanke på att man med förslagen i detta betänkande har gått ifrån kommissionens ståndpunkt (både Prodikommissionen och den nuvarande), och de skulle leda till att de sammanlagda beloppen minskade på ett omotiverat och oacceptabelt sätt, kan jag inte rösta för det.
Men jag kan inte heller rösta emot betänkandet, eftersom dess förslag är bättre än förslaget från rådets ordförandeskap – enligt vad som ligger på den offentliga domänen – och sannerligen mer än vad de sex största bidragsgivarna till gemenskapsbudgeten föreslår, nämligen att minska unionens budget till 1 procent av gemenskapens BNP.
Min röst bör därför betraktas som en röst för fortsatta samtal så att EU:s skyldigheter i fråga om sammanhållning och solidaritet kan uppfyllas, och de ekonomiska behov som uppstår på grund av utvidgningen och genom utökade kompetensområden kan mötas utan att det leder till direkta förluster för de andra budgetposterna, som till exempel medlen till strukturfonderna. 
Frédérique Ries (ELDR ),
   – Att återupprätta förtroendet, göra Europa till något bättre, inte större – det är ett av de viktigaste budskapen som medborgarna i Frankrike och Nederländerna gav sina ledare i förra veckan.
Detta är också en av våra prioriterade uppgifter: Att omdefiniera vårt projekt och vår identitet och att bättre använda de resurser som vi vill anslå till detta.
Folk säger i dag att det dubbla nederlaget har blåst nytt liv i regeringarnas möjligheter att enas om budgetplanen, eftersom det är så uppenbart viktigt att återskapa förtroendet och stärka det europeiska projektet. Och jag undrar om denna plan verkligen är så bra för dem som i likhet med mig vill ha en ambitiös budget för att göra morgondagens Europa framgångsrikt.
Hur kan vi hoppas på att kunna förverkliga våra ambitioner i fråga om forskning och utveckling, miljön, sysselsättningen och skyddet av eftersatta regioner, hur skall vi kunna lyckas med utvidgningen om ”de sex snåljåparnas klubb” inte går med på några eftergifter? Ett EU med 25 medlemsstater kan inte lyckas med mindre pengar än när det bara hade 15 medlemmar!
Efter de båda folkomröstningarna har löftena kommit slag i slag: Ett bättre Europa, en nystart för Europa och för sysselsättningen och så vidare. Det handlar bara om tomma löften om de inte backas upp av budgeten. Det är anledningen till att jag röstade för Bögebetänkandet – ett betänkande fullt av ambitioner, både i fråga om beloppen och om dess syften. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   .– Jag röstade emot ändringsförslag 3 eftersom Lissabonstrategin ursprungligen grundade sig på en tripod av sociala, miljörelaterade och ekonomiska frågor. I genomgången har både det sociala och miljörelaterade benet i Lissabonstrategin degraderats till förmån för EU:s konkurrens med andra. Detta är ett recept på social och ekonomisk stagnation och miljökatastrof.
Jag röstade mot ändringsförslag 28 eftersom det skulle göra det möjligt för EU att ta tillbaka åtaganden om stöd till jordbrukare genom att tvinga länder att samfinansiera program såsom det samlade gårdsstödet.
Irländska jordbrukare kämpar redan för att överleva i ett ekonomiskt klimat som på artificiell väg har gjorts besvärligt. Detta skulle bara öka våra jordbrukares svårigheter. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   – Jag röstade för betänkandet eftersom jag håller med om dess målsättningar och är säker på att de föreslagna lösningarna går att genomföra.
Nuförtiden är det allmänt accepterat att bekämpning av penningtvätt – ett brott som begås av riktiga brottslingar – är ett av de bästa sätten att komma åt storskalig organiserad brottslighet, oavsett om det handlar om terrorism eller annan typ av brottslighet, med hänsyn till att den utgör ett av de allvarligaste angreppen på den demokratiska rättsstatsprincipen.
Mot den bakgrunden stöder jag målsättningarna i det betänkande vi har framför oss. Jag anser dessutom att det interinstitutionella samarbetet har lett till en lösning som är förnuftig, balanserad och som kan fungera. 

Jan Andersson (PSE ),
   . – Dagens bestämmelser om punktskatter är ibland otydliga och svårtillämpliga. Det leder till onödigt merarbete för privatpersoner och företag. Därför välkomnar vi kommissionens översyn av reglerna om punktskattepliktiga varor. Samtidigt är vi kritiska till flera av kommissionens förslag till lösningar. Därför valde vi i dag att rösta emot Europaparlamentets lagstiftningsresolution, som till stora delar stödde även de sämre delarna av kommissionens förslag.
Vi menar att endast de varor som en privatperson själv transporterar skall anses som privatinförsel och därmed befrias från beskattning i hemlandet. Både tobak och alkohol skall kunna undantas från den generella bestämmelsen att punktskatt skall betalas i det medlemsland där konsumtion sker av varor som förvärvats för enskilt bruk. Skälet för vår inställning är att tobak och alkohol försämrar folkhälsan. Dessa produkter bör därför inte behandlas som vilka varor som helst.
Vi vänder oss också mot att privatpersoner själva skall kunna transportera stora volymer eldningsolja. Vi menar att man bör kunna ha särskilda punktskatter på varor som skadar vår miljö. På så sätt kan man styra människors val så att de blir mer miljövänliga. Dessutom blir trafik och transporter säkrare om de sköts professionellt. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   .– Dagens bestämmelser om punktskatter är ibland otydliga och svårtillämpliga. Det leder till onödigt merarbete för privatpersoner och företag. Därför välkomnar vi kommissionens översyn av reglerna om punktskattepliktiga varor. Samtidigt är vi kritiska till flera av kommissionens förslag till lösningar. Därför valde vi i dag att rösta emot Europaparlamentets lagstiftningsresolution, som till stora delar stödde även de sämre delarna av kommissionens förslag.
Vi menar att endast de varor som en privatperson själv transporterar skall anses som privatinförsel och därmed befrias från beskattning i hemlandet. Både tobak och alkohol skall kunna undantas från den generella bestämmelsen att punktskatt skall betalas i det medlemsland där konsumtion sker av varor som förvärvats för enskilt bruk. Skälet för vår inställning är att tobak och alkohol försämrar folkhälsan. Dessa produkter bör därför inte behandlas som vilka varor som helst.
Vi vänder oss också mot att privatpersoner själva skall kunna transportera stora volymer eldningsolja. Vi menar att man bör kunna ha särskilda punktskatter på varor som skadar vår miljö. På så sätt kan man styra människors val så att de blir mer miljövänliga. Dessutom blir trafik och transporter säkrare om de sköts professionellt. 
Lena Ek, Cecilia Malmström och Anders Wijkman (PPE-DE ),
   . Idag har jag av folkhälsoskäl valt att inte stödja Dariusz Rosatis betänkande om ändring av direktivet om allmänna regler för punktskattepliktiga varor, såsom alkohol och tobak. Varken kommissionens förslag eller Europarlamentets betänkande värnar folkhälsan i den utsträckning som jag anser önskvärt. Rätt använda och tillsammans med andra åtgärder kan indikativa referensnivåer spela en viktig roll för att avgöra om varor innehas för kommersiella ändamål eller för enskildas personliga bruk. I syftet att begränsa alkoholens skadeverkningar och verka för att minska den totala alkoholkonsumtionen anser jag därför att referensnivåerna bör kvarstå. Därtill borde särskilda ansträngningar vidtas för att harmonisera punktskattenivåerna med den uttalade målsättningen att minska tobaks- och alkoholskadorna. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Både kommissionen och Europaparlamentet vill genom detta förslag i praktiken avskaffa möjligheterna till begränsade införselkvoter av alkohol och tobak. Junilistan väljer därför att lägga ner sina röster på utskottets ändringsförslag eftersom en nej-röst skulle innebära ett stöd för kommissionens förslag. De svenska, finska och danska regeringarna vill istället att de indikativa nivåerna skall halveras och betraktas som maximumgränser för privat införsel. Junilistan stödjer därmed de svenska, finska och danska regeringarnas position i rådet. Lyckligtvis behandlas här ett område där Sverige fortfarande har veto i rådet varför detta förslag inte bör vara ett hot mot den befintliga lagstiftningen. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   – Även om jag förstår de farhågor som väcks av denna fråga, särskilt när det gäller så känsliga saker som beskattning, stöder jag i detta speciella fall en mer liberaliserande lösning, som faktiskt bidrar till upprättandet av den inre marknaden. Detta är särskilt relevant eftersom den fråga som vi behandlar här handlar om konsumenters agerande, inte affärsverksamhet, vilket tydligt har påpekats. 
Peter Skinner (PSE ),
   .– Jag vill informera talmannen om att Europaparlamentets labourgrupp röstade för att avstå från slutomröstningen om ovan nämnda betänkande.
Europaparlamentets labourgrupp anser att det, trots att en inre marknad för produkter som köps av enskilda personer är viktig, finns andra frågor som påverkar besluten om punktskatter.
Vidare omfattar detta betänkande om distansköp inte det närbesläktade begreppet e-handel.
För det andra bör medlemsstaterna ha rätt att själva fastställa punktskatter. Maximal harmonisering innebär en kränkning av denna rättighet.
För det tredje fungerar lägsta vägledande nivåer som en skälig vägvisare i Förenade kungariket för personlig konsumtion och hjälper myndigheterna i Förenade kungariket att bekämpa bedrägeri. 

Carlos Coelho (PPE-DE ),
   .– Vi står i begrepp att inleda den andra fasen i genomförandet av området med frihet, säkerhet och rättvisa. När vi möter medborgarnas behov av ökad frihet och säkerhet, måste vi skapa en rättslig, och ännu viktigare, politisk och institutionell balans.
Detta gäller framför allt dessa tre avgörande frågor:
– Trovärdighet: Jag är medveten om de svårigheter och förseningar som har uppstått inom ett antal områden. Detta visar att det finns mycket att göra för att öka förtroendet bland medlemsstaterna. Men jag håller inte med om att det bästa sättet är att utveckla initiativ utanför gemenskapsramen, som Schengen+ (mellan sju medlemsstater) som undergräver utvecklingen av ömsesidigt förtroende bland medlemsstaterna.
– Legitimitet: Den låga nivån på den demokratiska legitimiteten är skrämmande. Parlamentet måste delta på riktigt i utarbetandet av lagstiftningen.
– Effektivitet: Mål, prioriteringar och ansvarsområden måste definieras tydligt och samtidigt är det nödvändigt att undvika dubbelarbete och att resurserna sprids för tunt.
Till sist, upprätthållandet av den nu gällande lagstiftningen i väntan på att konstitutionsfördraget skall ratificeras har förvärrat det demokratiska underskottet. Det finns ett antal aspekter som borde ha tagits upp, vilket man inte gjorde, som till exempel en demokratisk övervakning av Europol och Eurojust. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Junilistan anser att polissamarbetet och det rättsliga samarbetet skall vara mellanstatligt, att straffrätten inte skall harmoniseras på EU-nivå och att det inte bör inrättas en europeisk åklagarmyndighet. Invandrings- och asylpolitiken skall förbli nationell för att undvika skapandet av en Fästning Europa. Dessutom bör medlemsstaterna själva bestämma hur deras demokratiska institutioner skall utformas, med beaktande av Köpenhamnskriterierna och Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
Vi kan därför inte stödja resolutionen. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   – För att kunna förverkliga ett stort öppet område utan gränser som kännetecknas av fri rörlighet, måste det finnas ett starkt samarbete och förtroende mellan de olika medlemsstaterna, mellan de politiska myndigheterna, polismyndigheterna och inte minst de rättsliga myndigheterna.
Jag anser inte att alla förslag i betänkandet framför oss är grundläggande, nödvändiga, nyttiga eller önskvärda. Men jag röstade ändå för förslaget eftersom jag anser att grunden i betänkandet vilar på en övertygelse och en medvetenhet om att utan samarbete, utan tillit och utan ett visst gemenskapselement i vissa områden av den interna politiken, kommer det inte att vara möjligt att förverkliga målen med området med frihet, rättvisa och säkerhet, särskilt när det gäller att förebygga och bekämpa brottslighet och terrorism, som är en av de viktigaste aspekterna. 
Britta Thomsen (PSE ),
   – De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för resolutionen om området med frihet, rättvisa och säkerhet. Men vi är medvetna om att delar av resolutionen berör ett område som omfattas av avdelning IV i EG-fördraget och därför inte är tillämpligt för Danmark, se protokollet om Danmarks ståndpunkt. 

Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Moraesbetänkandet är ännu ett av dessa dokument som är fullt av goda avsikter men som ändå utan undantag resulterar i motsatsen till vad man faktiskt vill åstadkomma, med ett ständigt prat om rasism och diskriminering, trots att dessa termer inte definieras exakt. Det blir förstås ett problem när dessa termer förekommer i en repressiv lagstiftning, vilket rekommenderas här. På detta sätt fördömdes Belgiens största politiska parti, bland annat på grundval av en text om kvinnlig omskärelse. Enligt domaren offentliggjordes den texten inte för att förbättra situationen för kvinnor inom islam utan för att brännmärka islam. På så sätt stympas åsiktsfriheten och det går inte längre att tala om problemen, vilket naturligtvis inte är rätta sättet att lösa dem.
I betänkandet nämns, och jag citerar, ”framstående politikers och regeringsmedlemmars djupt rasistiska, antisemitiska, islamofobiska och homofobiska uttalanden och handlingar”. Men i verkligheten kan nästan alla antisemitiska incidenter spåras tillbaka till muslimska invandrare. Sanningen är den att den så kallade diskrimineringen ofta är ett resultat av invandrarnas egen bristande vilja att integrera sig. Sanningen är den att den inhemska befolkningen aldrig har tillfrågats på ett demokratiskt sätt om de vill leva i ett mångkulturellt land och det är något som måste ändras snarast. 
James Hugh Allister (NI ),
   .– Jag röstade emot Moraesbetänkandet på grund av att jag inte kan godta punkterna 22 och 24. Jag kan inte acceptera att homosexuella par får lika äktenskapliga och andra rättigheter. Jag anser att en medlemsstat har rätt att besluta att sådana partnerskap inte är jämlika med heterosexuella förhållanden. Jag stöder starkt kärnfamiljen som grundar sig på den naturliga ordningen med par av kompletterande kön och jag sätter värde på de fördelar som detta innebär för barnen. 
Adam Jerzy Bielan (UEN ),
   .– Några av bestämmelserna om rättigheterna för sexuella minoriteter i slutversionen av Moraesbetänkandet om minoritetsskydd innebär en risk i sig. Anledningen är att de alltför vida begrepp som används i betänkandet skulle kunna leda till alltför vida tolkningar av dessa rättigheter.
Formuleringen av punkt 24, där kommissionen uppmanas att undanröja hinder för den fria rörligheten i EU för gifta eller juridiskt erkända homosexuella par, kan tjäna som en grund för erkännande av vissa juridiska rättigheter för homosexuella par. Det är endast ett litet antal EU-medlemsstater som erkänner sådana par juridiskt.
Detta skulle innebära en oberättigad inblandning i familjerätten i vissa av EU:s medlemsstater. Med hänsyn till att detta lagstiftningsområde ligger utanför ramen för integrationsåtgärderna, är denna inblandning oacceptabel.
Religiösa skolors rättigheter skulle kunna inskränkas på grundval av punkt 22 om de tvingas anställa homosexuella personer och ta med homosexualitet i sin sexualundervisning. Detta skulle kunna gå rakt emot dessa skolors etik, tro och uppdrag. Ett bra exempel på ett direktiv där sådana frågor inte alls nämns är direktivet om en allmän ram för likabehandling (2000/78/EG).
Trots att parlamentet uppmanades att göra detta, infördes ingen klausul som betonar föräldrars rätt att uppfostra sina barn i enlighet med sin egen religiösa övertygelse. I den formuleringen är denna rätt för föräldrarna allmänt erkänd i folkrätten.
Med hänsyn till att parlamentet fattat dessa beslut, har jag bestämt mig för att rösta emot betänkandet och resolutionen. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   .– Det är mycket viktigt att vi antar ett integrerat och konsekvent tillvägagångssätt för att bekämpa diskriminering och främlingsfientlighet, och att vi får ut så mycket som möjligt av att utbyta erfarenheter och bästa metoder. Likabehandling och respekt för mångfald ligger i hela samhällets intresse.
Vi har antagit en rad direktiv för att se till att varje medborgare får ett effektivt rättsligt skydd mot all slags diskriminering. Men även om vi har skapat en stark rättslig ram för att bekämpa diskriminering återstår det stora problemet att se till att den tillämpas effektivt.
Minoritetsskyddet är oerhört viktigt, i synnerhet efter den senaste utvidgningen som gav oss fler medlemsstater med en enorm kulturell och språklig mångfald. Gemenskapens lagstiftning och politik måste möjliggöra stöd till dessa medlemsstaters insatser för att lösa de problem som minoriteter möter, till exempel genom att stödja deras integrering och delaktighet.
Alla former av diskriminering är oacceptabla, men vi kan inte tvinga någon medlemsstat att ändra sin lagstiftning för att acceptera förhållanden som strider mot deras moraliska och kulturella traditioner. Subsidiaritetsprincipen måste upprätthållas, och EU:s och medlemsstaternas delade ansvar för upprätthållande av de mänskliga rättigheterna måste respekteras. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Det är viktigt med en effektiv antidiskrimineringspolitik liksom ett väl fungerande minoritetsskydd. Detta är dock frågor som det i enlighet med Köpenhamnskriterierna åligger varje medlemsstat att beakta och de bör således inte avgöras på EU-nivå.
Junilistan anser att det är Europarådet och Europadomstolen som bör sköta den politiska respektive juridiska kontrollen. 
Stavros Lambrinidis (PSE ),
   .– Parlamentsgruppen för Panhellinistiska rörelsen i Europaparlamentet kommer att rösta för Moraesbetänkandet. Precis som det sägs i betänkandet är likabehandling en grundläggande rättighet.
Samtidigt konstateras att EU:s medlemsstater har olika definitioner av etniska, nationella och religiösa minoriteter och grupper inom sina gränser på grundval av lagstiftning och/eller internationella konventioner. Det får under inga omständigheter uppfattas som om medlemsstaternas konstitutionella och rättsliga struktur och de relevanta bestämmelserna i folkrätten ifrågasätts eller påverkas av detta betänkande. 
Marcin Libicki och Konrad Szymański (UEN ),
   .– Formuleringen av punkt 24, där kommissionen uppmanas att undanröja hinder för den fria rörligheten i EU för gifta eller juridiskt erkända homosexuella par, skulle kunna användas som grund för att erkänna vissa juridiska rättigheter för homosexuella par. Det är endast ett litet antal EU-medlemsstater som juridiskt erkänner dessa par.
Detta skulle innebära en oberättigad inblandning i familjerätten i vissa av EU:s medlemsstater. Med hänsyn till att detta lagstiftningsområde ligger utanför ramen för integrationsåtgärderna, är denna inblandning oacceptabel.
Religiösa skolors rättigheter skulle kunna inskränkas på grundval av punkt 22 om de tvingas anställa homosexuella personer och ta med homosexualitet i sin sexualundervisning. Detta skulle kunna gå rakt emot dessa skolors etik, tro och uppdrag. Ett bra exempel på ett direktiv där sådana frågor inte alls nämns är direktivet om en allmän ram för likabehandling (2000/78/EG).
Trots att parlamentet uppmanades att göra detta, infördes ingen klausul som betonar föräldrars rätt att uppfostra sina barn i enlighet med sin egen religiösa övertygelse. I den formuleringen är denna rätt för föräldrarna allmänt erkänd i folkrätten.
Med hänsyn till att parlamentet fattat dessa beslut har jag bestämt mig för att rösta emot betänkandet och resolutionen. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Betänkandet om minoritetsskydd och antidiskrimineringspolitik i ett utvidgat EU innehåller allt utom det grundläggande faktumet att diskrimineringen inom EU av kvinnor, ungdomar, etniska invandrarminoriteter, funktionshindrade och så vidare, dels är ett resultat av EU:s gräsrotsfientliga och hänsynslösa politik, och dels har en mycket djupt liggande klassbaserad karaktär. Den går inte över klassgränserna, den påverkar i huvudsak de fattiga, samhällets gräsrötter. I betänkandet hänvisas till en mängd former av faktisk diskriminering på arbetsplatsen av kvinnor och ungdomar, men man utelämnar den höga arbetslösheten och de omänskliga, flexibla anställningsformer som främst tillämpas för ungdomar och kvinnor till följd av strategier som Lissabonstrategin. I betänkandet sägs ingenting om den skandalösa diskrimineringen av den ryska minoriteten i de baltiska staterna, trots att det grekiska kommunistpartiet upprepade gånger har tagit upp problemet i Europaparlamentet.
De som drabbas av diskriminering får inte lura sig själva; det är bara deras kamp tillsammans med konsekventa arbetarrörelser, med de kämpande gräsrotsrörelserna, som kan sätta stopp för deras marginalisering och utestängning från de sociala och politiska rättigheter som kapitalismen och dess politiska företrädare har berövat dem. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   – Minoritetsskydd och antidiskrimineringspolitik pendlar ofta mellan två extrempositioner – antingen finns det en brist i form av politik och skydd, eller ett överskott i form av lösningar som uppenbart går utöver sitt uttalade syfte och blir mallar som inte bör påtvingas medlemsstaterna, och som jag generellt motsätter mig.
Detta är precis vad som har skett med betänkandet framför oss. Gruppen jag tillhör lade fram ett antal ändringsförslag som skulle ha gjort betänkandet till en rad acceptabla och positiva förslag. Dessa ändringsförslag antogs tyvärr inte och därför röstade jag emot betänkandet.
När det gäller dessa frågor upprepar jag att jag anser att både brister och överskott är skadliga. Rätten att vara annorlunda får inte blandas ihop med att införa jämlikhet. Det är inte samma sak och ger inte samma resultat. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om rådets och kommissionens uttalanden om reformen av FN. 
Nicolas Schmit,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag sade i morse att en av punkterna på Europeiska rådets dagordning var reformen av FN och framför allt toppmötet i september i år, då vi hoppas att denna reform skall kunna presenteras. Som vi redan har diskuterat och betonat lägger Europeiska unionen mycket stor vikt vid denna reform. Vi har vid ett antal tillfällen uttryckt vårt stöd för den rapport som FN:s generalsekreterare Kofi Annan lade fram den 21 mars i år och för de förberedande rapporter som den byggde på. Dessa rapporter är i linje med det övergripande angreppssätt som anges i EU:s säkerhetsstrategi och öppnar vissa lovande möjligheter till en starkare och effektivare multilateralism.
Europeiska unionen stöder det globala koncept för kollektiv säkerhet som generalsekreteraren rekommenderar, och erkänner att hoten mot freden och säkerheten inte bara utgörs av krig, internationella konflikter, upplopp, organiserad brottslighet, terrorism och massförstörelsevapen, utan också av fattigdom, underutveckling, dödliga epidemier och miljöskador – i synnerhet frågan om den globala uppvärmningen. Europeiska unionen ger i princip sitt stöd till det åtgärdspaket som generalsekreteraren har lagt fram, men vill samtidigt inte låsa fast sig vid något. EU har för avsikt att spela en ledande roll i förberedelserna inför toppmötet i september.
EU anser att det måste göras betydande insatser för att åstadkomma bästa möjliga resultat om ett brett spektrum av frågor vid toppmötet. Det är nödvändigt att upprätthålla en balans mellan generalsekreterarens tre främsta utvecklingsmål, det vill säga utveckling, säkerhet och mänskliga rättigheter. Utmaningen är att nå en kritisk massa av reformer inom en konsekvent och långsiktig ram och samtidigt öppna möjligheten för ytterligare utveckling senare. Vi i Europeiska unionen är vana vid den form av stegvist arbete där man använder sig av övergångsperioder.
När det gäller utveckling delar Europeiska unionen helt generalsekreterarens åsikt i fråga om det ömsesidiga beroendet mellan de olika berörda områdena. EU vill också entydigt betona att utveckling är ett mål i sig, inte bara ett medel för att skapa säkerhet. EU står fast vid sitt åtagande att genomföra millenniedeklarationen. EU betonar kopplingen mellan att nå millennieutvecklingsmålen och genomföra resultaten av FN:s internationella konferenser och toppmöten om ekonomiska, sociala, miljörelaterade och andra områden. Jag behöver inte ens upprepa de mål vi fastställde under det senaste mötet med rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) i fråga om att öka utvecklingsbiståndet fram till 2015.
EU önskar att ett visst antal frågor av avgörande betydelse för millennieutvecklingsmålen skall beaktas i toppmötets slutsatser. Vi lägger också särskilt stor vikt vid gemensamma och kollektiva åtgärder för att bekämpa aids. Vi vill gemensamt överväga kopplingen mellan en livskraftig miljö, säkerhet och utrotning av fattigdom.
Men hänsyn till de olika säkerhetsrelaterade aspekterna ger Europeiska unionen sitt starka stöd till tanken på ett skapa en fredsbyggande kommission. Detta är en prioriterad fråga för EU och det är mycket viktigt att en överenskommelse nås i denna fråga vid toppmötet i september. Detta förslag kommer att täcka en lucka. Under övergången från en krigssituation till ett tillstånd av varaktig fred, skulle denna fredsbyggande kommission kunna bidra till att intensifiera planeringsverksamheten under FN:s ledning för att stödja en hållbar återuppbyggnad och samtidigt stärka de institutioner som skall garantera rättsstatsprincipen och en god förvaltning. Samtidigt skulle den ha en viktig roll för att förebygga efterföljande konflikter, vilket ofta är en viktig faktor för att befästa en varaktig fred. Denna fredsbyggande kommission skulle vara ett permanent organ som skulle kunna bistå säkerhetsrådet och Ecosoc under de olika faserna under konflikten.
Anknytningen till Ecosoc är särskilt viktig i utvecklingshänseende. Kommissionen skulle också kunna bidra till att se till att återuppbyggnadsstrategierna och det fredsbevarande arbetet hänger ihop med varandra.
När det gäller förebyggande av terrorism stöder EU den globala strategi som generalsekreteraren föreslagit både i sin rapport och i sitt tal i Madrid. Vi måste betona att terrorism inte går att acceptera under några omständigheter, oavsett vilka bakomliggande orsaker som åberopas. EU vill påpeka att de fem pelarna i generalsekreterarens förslag stämmer överens med den strategi som EU har utvecklat sedan attackerna den 11 september 2001, och som sedan bekräftades efter de tragiska händelserna i Madrid.
Europeiska unionen stöder också generalsekreterarens rekommendationer om icke-spridning och nedrustning – rekommendationer som överlag stämmer överens med EU:s strategi mot spridning av massförstörelsevapen. Eftersom det bara kommer att vara möjligt att nå resultat genom en gemensam insats, är EU redo att ta initiativ för detta i ett multilateralt sammanhang och ta upp dessa frågor under sina normala kontakter och politiska dialog för att övertyga sina partner om att ta hänsyn även till dessa rekommendationer.
EU anser att spridningen av massförstörelsevapen är ett av de allvarligaste och mest omedelbara hoten mot den internationella freden och stabiliteten. Allmänna garantiavtal och tilläggsprotokoll borde nu vara normen i fråga om kärnvapenkontroll. Dessutom bör förhandlingarna om ett fördrag för att stoppa produktionen av klyvbart material slutföras snabbt och framgångsrikt. EU har också för avsikt att aktivt delta i utvecklingen av bindande internationella instrument för att reglera märkning, spårning och olaglig handel med handeldvapen och lätta vapen, frågor som vi redan har haft möjlighet att diskutera under parlamentets sammanträden.
EU upprepar sin förhoppning om att den antagna principen om skyddsansvar blir en av de högst prioriterade frågorna vid toppmötet. Brott mot de mänskliga rättigheterna, straffrihet och brott mot rättsstatsprincipen är fortfarande några av de viktigaste hoten mot fred och säkerhet, samtidigt som de hindrar utvecklingsprocessen. EU stöder generalsekreterarens insatser för att anta och tillämpa principen om ansvar att skydda de potentiella eller faktiska offren för folkmord, krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och andra masskränkningar av de mänskliga rättigheterna.
När det slutligen gäller användning av våld, anser EU att det koncept och de principer som generalsekreteraren föreslår är en god grund som alla parter bör vara beredda att utgå ifrån i sitt arbete. De föreslagna kriterierna är politiska snarare än juridiska till sin karaktär, och bör återspegla ett brett internationellt samförstånd som skulle kunna vara till hjälp för medlemmarna i säkerhetsrådet i deras överväganden, om att eventuellt använda våld.
Jag välkomnar tonvikten på de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen i generalsekreterarens rapport. EU stöder alla förslag för att stärka demokratin och sätta de mänskliga rättigheterna i centrum för FN:s system. Vi insisterar på behovet av att stärka systemet med de mänskliga rättigheterna, särskilt genom att integrera dem i all verksamhet inom FN, vilket skulle stärka FN:s förmåga att reagera närhelst dessa rättigheter kränks.
Vi stöder också uppmaningen om att stärka FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter och att anslå tillräckliga medel för att förstärka högkommissariens möjlighet att utföra sitt uppdrag. EU stöder därför inrättandet av ett permanent råd för de mänskliga rättigheterna, eftersom det skulle bidra till att de mänskliga rättigheterna ägnas ökad omsorg i FN:s verksamhet.
Sextio år efter kriget och efter det att Förenta nationerna skapades har det blivit tid att ingjuta ny energi i multilateralismen, reformera FN-systemet – ett system som är avgörande för global säkerhet, harmonisk utveckling av alla nationer och fredsbyggande. Jag anser att vi har en reell möjlighet. Europeiska unionen måste spela en aktiv roll i denna reform och vi räknar med att parlamentet stöder rådet och kommissionen i det arbetet. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag välkomnar detta tillfälle att diskutera reformen av FN före det avgörande FN-toppmötet i september. Jag gratulerar föredraganden, Armin Laschet, till hans betänkande.
FN-toppmötet i september 2005, som skall hållas på FN:s 60-årsdag, är ett tillfälle som inte får gå oss förbi. Toppmötet innebär en möjlighet att fatta beslut som leder till ett effektivare FN och ett FN som är bättre rustat att hantera 2000-talets utmaningar.
Under de senaste tre veckorna har ordförande José Manuel Barroso och kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner båda varit i New York, där de har fört konstruktiva diskussioner om förberedelserna inför toppmötet med FN:s generalsekreterare Kofi Annan, hans biträdande generalsekreterare, Louise Fréchette, och ordföranden i FN:s generalförsamling, ambassadör Jean Ping. Under dessa samtal underströk alla parterna behovet av ett fortlöpande och starkt EU-ledarskap i förberedelserna för toppmötet för att man skall uppnå stora resultat i september.
Kommissionen sträcker därför, tillsammans med ordförandeskapet och medlemsstaterna, ut en hand till sina partner i både New York och olika huvudstäder runt om i världen. Parlamentets aktiva engagemang för att mobilisera andra parlamentariker världen över kring toppmötets dagordning skulle också vara till stor nytta.
Den 3 juni tog vi emot förslaget till resultat för toppmötet, vilket ger oss en bra utgångspunkt men ändå kräver ett starkt bidrag från Europeiska unionen om vi skall kunna uppnå ambitiösa resultat under toppmötet i september. Det är en glädje för mig att se att åsikterna i parlamentets resolution i många avseenden liknar kommissionens.
Som mycket riktigt anges i rapporten från FN:s generalsekreterare och understryks i parlamentets resolution krävs det omedelbar uppmärksamhet kring hur vi skall nå millennieutvecklingsmålen. En kraftig ökning av de gemensamma åtgärderna behövs för att millennieutvecklingsmålen skall nås till 2015.
Den 24 maj enades Europeiska rådet om kommissionens ambitiösa förslag att gemensamt uppnå 0,56 procent av BNI i offentligt utvecklingsbistånd till 2010 och 0,7 procent till 2015. Detta är ett viktigt steg framåt för den internationella solidariteten och ett tydligt tecken på Europeiska unionens engagemang för ett framgångsrikt toppmöte. Vi hoppas att det kommer att ge ett starkt incitament för andra att följa vårt exempel.
Låt mig ta upp några av de förslag till reform av FN som har lagts fram och som är av särskilt intresse för att på nytt stärka Förenta nationernas effektivitet. Kommissionen har varit aktivt engagerad i diskussionerna om den föreslagna fredsbyggande kommissionen, som skulle kunna fylla den mycket påtagliga bristen inom FN:s institutionella maskineri när det gäller hanteringen av perioden efter en konflikt då en hållbar utveckling skall skapas.
Jag välkomnar resolutionens stöd för den fredsbyggande kommissionen. Kommissionen stöder att den fredsbyggande kommissionen får så breda befogenheter som möjligt, däribland stöd för demokrati, fungerande institutioner och ett stärkande av de rättsstatliga principerna. Dess arbete bör befästa freden och förhindra att nya konflikter bryter ut. När det gäller medlemskap bör både FN:s säkerhetsråd och Ecosoc vara representerade, liksom stora bidragsgivare, fredsskapare, internationella finansinstitut samt viktiga organ, fonder och program inom FN.
Europeiska gemenskapens långvariga, globala och konsekventa arbete för uppbyggandet av fred är välkänt. Jag är därför glad att kunna informera er om att Europeiska unionen under förberedelserna av toppmötet har beslutat att verka för att Europeiska gemenskapen skall delta i alla möten i den fredsbyggande kommissionen. Jag litar på att parlamentet kommer att kunna stödja denna inställning.
Kommissionen välkomnar starkt förslaget från FN:s generalsekreterare om de mänskliga rättigheterna. En betydande reform av den nuvarande FN-arkitekturen för de mänskliga rättigheterna, däribland att FN:s krassliga kommission för de mänskliga rättigheterna ersätts med ett permanent råd för de mänskliga rättigheterna, är nödvändig om systemet skall kunna göras mer effektivt och trovärdigt.
Det slutgiltiga målet är att göra skyddet för och främjandet av de mänskliga rättigheterna effektivt världen över. Jag är därför mycket glad över att vi är överens om det föreslagna rådet för de mänskliga rättigheterna. Generalförsamlingens föreslagna val av rådet bör skapa en känsla av egenansvar inom den utvidgade FN-gemenskapen. Egenansvar måste emellertid vägas upp av offentligt ansvar, och jag välkomnar att generalsekreteraren anser att stater som söker medlemskap i rådet bör ha ett stabilt förflutet med engagemang för högsta möjliga standarder för de mänskliga rättigheterna, även mot bakgrund av de skyldigheter som härrör från medlemskapet i rådet.
Frågan om reformen av säkerhetsrådet är naturligtvis en av de högprofilerade delarna i den nuvarande debatten om reformen av FN. Jag noterar med intresse förslagen i resolutionen om inrättandet av en plats för EU. Samtidigt som reformen av säkerhetsrådet naturligtvis är en fråga av stor vikt får den inte tillåtas att försena hela processen med viktiga reformer av andra FN-institutioner eller andra viktiga områden där framsteg behövs. Jag vill uppmana alla medlemsstater i FN att sträva efter att se till att en sådan förlamning inte uppstår.
Kommissionen stöder helt en bättre miljömässig integrering över hela FN-systemet, däribland inrättandet av en miljöorganisation inom FN, och det är en stor glädje att se att Europeiska unionen går samman i denna fråga.
Jag skall avsluta genom att uttrycka min glädje över den grad av enighet som finns mellan oss i många av nyckelfrågorna i detta sammanhang. Jag vill dessutom understryka kommissionens beslutsamhet att fortsätta att arbeta för att uppnå goda resultat i september och garantera införlivandet av toppmötets resultat. 
Armin Laschet,
   . – Herr talman, herr Schmit, kommissionsledamot Borg, mina damer och herrar! I en tid då Europeiska unionen genomlider och diskuterar den ena krisen efter den andra är bekräftelsen på att vi tror på en effektiv multilateralism och ett starkt FN ett motto som de flesta av oss här i parlamentet tillsammans med rådet och kommissionen kan enas kring. Nu i september, i New York, bör Europeiska unionen sända ett tydligt budskap om att vi vill ha en reform och institutioner som fungerar bättre och att vi uppmanar Kofi Annan att fortsätta på den inslagna vägen.
Jag ser detta som ett typexempel som vi kan lägga fram för de delar av allmänheten som anser att nationalstaterna kan åstadkomma mer. De utmaningar vi står inför ger oss inget annat val än att agera på global nivå. Om vi skall kunna bekämpa terrorismen, bemöta problemen med sönderfallande stater, om vi skall kunna möta de globala klimatförändringarna och kämpa för de mänskliga rättigheterna och demokrati i hela världen, då behöver vi ett starkt FN.
Därför har utskottet för utrikesfrågor i det betänkande som kommer att läggas fram inför parlamentet i morgon begränsat sig till att svara på högnivågruppens förslag. I stället för att utarbeta ett nytt betänkande om FN som tillägg till det vi antog förra året, har vi analyserat högnivågruppens förslag, och vi har noga övervägt frågan om kollektiv säkerhet. Reformen av FN bör bygga på principerna om förebyggande, medvetenhet och delat ansvar.
En annan fråga som vi prioriterade högt var frihet från nöd, i form av en förnyad utvecklingspolitik, något som sammanfaller mycket väl i år med femårsdagen av millennieutvecklingsmålen från år 2000.
Den tredje frågan som är viktig för oss är att institutionerna skall förnyas och göras mer representativa och effektiva, och därför har vi upprepat vårt krav på en plats för EU. Vi vet att det inte är realistiskt att vänta sig att detta skall förverkligas till september, men även om EU inte får en egen plats, vill vi att det skall vara mer närvarande. Om det skall inrättas några nya platser av vilket slag det än må vara, vill vi att de skall gå till Europeiska unionen, som därefter kommer att utse sina företrädare i säkerhetsrådet. Det skulle vara ett litet tecken på att saker går i rätt riktning.
Förenta nationerna kan inte reformeras av dess generalsekreterare, det måste staterna göra. Därför uppmanar vi Europeiska rådet och de stater som det företräder att gemensamt stöda Kofi Annan och hans reformprogram. 
Jo Leinen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! En globaliserad ekonomi kräver en globaliserad politik. Ett starkare FN är det svar som krävs för de utmaningar som världssamfundet står inför på 2000-talet. Det gläder mig att parlamentet i stort instämmer i detta och jag är tacksam mot Armin Laschet för hans betänkande. Vi må tillhöra olika grupper, men vi har en likartad syn på saker och ting.
Vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet anser att det är viktigt att reformerna inte begränsas till institutionerna utan att de även syftar till att förstärka FN i dess verksamhet och uppdrag. Ett viktigt mål för de kommande åren är att uppfylla millennieutvecklingsmålen, vi måste lyckas med att halvera fattigdomen, analfabetismen och de stora sjukdomarna till 2015. Om vi klarar det kommer vi att ha bidragit till freden och stabiliteten i världen.
FN:s roll i fredsbevarande uppdrag och konflikthantering måste utökas. Det har lagts fram en mängd förslag om hur detta skall kunna genomföras, allt ifrån en antiterrorismkonvention till att delegera de rättigheter som fastställs i kapitel VII i FN-stadgan till erkända regionala organisationer som Afrikanska unionen och Europeiska unionen. Varför skulle folken inte själva lösa konflikterna på sina egna kontinenter, innan männen i blå hjälmar kommer dit utifrån?
Låt mig ta upp behovet av starkare institutioner. Säkerhetsrådet är en känslig fråga här. Vi är överens om att EU på lång sikt bör ha en plats i säkerhetsrådet. Det är möjligt att en mekanism redan håller på att utarbetas för de icke permanenta medlemmarna, som skulle göra det möjligt för Europeiska rådet att utse medlemsstater att utföra denna uppgift på Europeiska unionens vägnar och i samråd med dess institutioner.
FN måste också bli mer demokratiskt. Det ställs även krav på en parlamentarisk församling inom FN; låt oss ta tillfället i akt, för det är inte ofta vi får det. Nu är det dags att göra paketet klappat och klart! 
Alexander Lambsdorff,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! År 2004 var ett mycket svårt år för globala organisationer och 2005 kommer att bli ännu mer avgörande för FN. Aldrig tidigare har det funnits en så stark önskan om en grundläggande förnyelse av organisationen, och det har aldrig tidigare varit så nödvändigt att genomföra en reform. I likhet med Jo Leinen och Armin Laschet som redan har uttalat sig, gläder jag mig åt det breda samförstånd som råder: Den tydliga bekräftelsen av tron på millennieutvecklingsmålen är något som vi alla kan stå bakom, precis som vi alla kan arbeta för att förbättra synergieffekterna av konfliktförebyggande, fredsskapande och fredsbevarande. Vi är överens om behovet av bättre resurser – och mer resurser – för detta och om behovet av snabbare svar på händelser i krisregioner, med tydliga regler för insatser där. För att ta itu med akuta faror, som spridningen av massförstörelsevapen, behöver vi inte bara tydligt definierade och internationellt erkända regler, utan också den politiska viljan att agera. Därför är den internationella rättsliga norm som håller på att växa fram och som förpliktar oss att försvara andra, ett mycket viktigt framsteg.
Reformen av FN:s institutioner kommer att bli det svåraste hindret att övervinna. FN:s generalförsamling måste bli mer produktiv; i stället för att år efter år hålla tjatiga innehållslösa debatter utan konkreta resultat måste den återigen börja diskutera saker som verkligen betyder något. Även Ecosoc måste göra betydligt bättre från sig i genomförandet av sina uppgifter.
Det är även nödvändigt att reformera säkerhetsrådet. Den 24 juni lade utskottet för utrikesfrågor fram en resolution som det hade antagit om denna fråga inför kammaren. Även om vi är eniga i vår önskan om ett permanent medlemskap i säkerhetsrådet vet vi – särskilt efter nederlagen i folkomröstningarna – att de rättsliga och institutionella villkoren för ett sådant medlemskap inte kommer att finnas på plats före mitten av september i år. Är detta skäl nog för att skjuta upp reformen? Nej, det är det inte, världen kommer inte att vänta på EU och därför måste alla våra medlemsstater, för FN:s och för multilateralismens skull, ställa sig bakom reformen, även om inte alla kan få en plats i september.
Den mekanism som Armin Laschet hänvisade till har vi utarbetat tillsammans, den handlar om att europeiska platser skall fördelas i nära samråd med EU: Jag kan tillägga att denna debatt – särskilt efter nederlaget i den franska folkomröstningen – borde ha ägt rum i Bryssel i stället för i Strasbourg. 
Frithjof Schmidt,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Tillfället att genomföra en grundläggande reform av FN är historiskt. EU kan och måste spela en viktig roll i detta, och därför är det mycket bra att en stor majoritet här i parlamentet ställer sig bakom högnivågruppens rapport om reformen av FN och Kofi Annans rapport som utgår från den. Att genomföra denna rapport och fullfölja reformen är mycket viktigt för världspolitiken och jag gladde mig mycket åt att höra att både rådet och kommissionen har åtagit sig att göra detta.
Det finns fyra stora och avgörande aspekter på denna reform där vi måste göra framsteg. Den första är reformeringen och utökandet av FN:s säkerhetsråd, åtföljt av en klar och otvetydig definition av FN:s exklusiva rätt att använda våld. Det vore mycket bra om diskussionen om utvidgningen av säkerhetsrådet skulle göra det möjligt för EU att få en plats i det, vilket skulle innebära en verklig strukturell förändring av hur EU:s politik företräds.
Den andra är processen med att omvandla den internationella utvecklingspolitiken till en internationell strukturpolitik i ordets sanna bemärkelse. Det avgörande för att åstadkomma detta är att förstärka och höja statusen för Förenta nationernas ekonomiska och sociala råd, Ecosoc, och ett nära samarbete mellan Ecosoc och Tjugogruppen skulle verkligen vara fröet till och lägga grunden till ett nytt Världsekonomiskt råd, som skulle kunna styra den globala ekonomin mot en hållbar politik.
För det tredje måste FN:s miljöprogram omvandlas till en riktig FN-ledd miljöorganisation, en hållbar och välorganiserad sådan. Detta är en mycket viktig uppgift.
Den fjärde aspekten är viktig: Kommissionen för mänskliga rättigheter borde upphöjas till ett permanent råd för mänskliga rättigheter som utses av generalförsamlingen.
Säkerhetspolitik, utvecklingspolitik, miljöpolitik, politik för de mänskliga rättigheterna – detta är de fyra pelare där vi måste göra framsteg. 
Luisa Morgantini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vid 60 års ålder är FN yngre än jag, men jag hoppas verkligen att det kommer att kommer att överleva både mig och oss och att det kommer att få se utveckling, demokrati och rättvisa för världens folk.
Andra världskrigets förödelse, den skräck och den aldrig tidigare skådade förintelse som nazisterna genomförde, de miljoner civila och soldater som förlorade livet, för att inte tala om det ostraffade brottet med atombomberna över Hiroshima och Nagasaki, ledde till ett hopp och ett åtagande: Att Förenta nationernas folk skulle vara säkra på att ha ett verktyg för att förpassa krigen till historien. Det är länge sedan nu. FN är inte längre effektivt och de stora länderna har arbetat för dess undergång – man behöver bara tänka på de förebyggande och humanitära krigen, som i verkligheten har varit utprovning av dödliga vapen, verkliga massförstörelsevapen.
En reform, eller snarare en nydaning av Förenta nationerna är nödvändig. Organisationen måste komma tillbaka till ett läge där den kan bevara freden genom rättvisa, främja nedrustning, bekämpa fattigdomen och upprätthålla demokratin. Att upprätthålla demokratin innebär också att garantera insyn och delaktighet, inte bara för de nationella regeringarna utan även för folket och det civila samhället.
Armin Laschets betänkande är viktigt, liksom vårt parlaments förmåga att arbeta för att förstärka och samordna FN: Jag instämmer i hans förslag: Stärk åtagandet för de mänskliga rättigheterna, skydda naturen och miljön, bekämpa fattigdomen och stärk Ekonomiska och sociala rådet (Ecosoc). Dessa åtaganden är grundläggande, även för att förverkliga millennieutvecklingsmålen. Armin Laschet talade om frihet från nöd, om behovet av att stödja Kofi Annan och naturligtvis att kraftfullt återuppta den dagordning för fred som Boutros Boutros-Ghali utarbetade 1992.
Slutligen vill jag lyfta fram en grundläggande fråga, nämligen det fullständigt anakronistiska säkerhetsrådet och dess odemokratiska natur som symboliseras av vetorätten. Jag anser att det är viktigt att arbeta för att avskaffa det, och att EU skall företrädas av en röst tillsammans med de andra kontinenterna. 
Paul Marie Coûteaux,
   .– Herr talman! Vi befinner oss i en ganska extraordinär situation här i eftermiddag, då vi diskuterar ett projekt som är helt utan innehåll i ett forum som inte har rätt att debattera det. Jag kommer inte att gå in på det innehållslösa i projektet, reformen av FN. När jag första gången hade äran att tjäna mitt land i FN, 1992, diskuterades redan frågan om reformen av FN. Det är en förlegad historia! Faktum är att FN bygger på ett säkerhetsråd som i sin tur bygger på fem permanenta medlemmar som har fört FN så långt det har gått – ofta till det bättre, men ibland till det sämre. Europa företräds i FN av icke permanenta medlemmar enligt ett roterande schema och av två stormakter med vetorätt, nämligen Storbritannien och Frankrike. Dessutom verkar det inte möjligt med någon annan uppbyggnad.
Men det är inte det värsta. Parlamentet har inga befogenheter att debattera detta ämne, eller ens – som Armin Laschet sade på ett något förlöjligande sätt – att sända budskap till New York. Det är fullständigt meningslöst. Vår separatistiska franska delegation kommer att avstå från att delta i morgondagens omröstning som en protest mot parlamentets beslutsamhet att agera som om det kunde inkräkta på staternas suveränitet och, ännu värre, att agera som om det inte hade hållits någon folkomröstning, det vill säga som om konstitutionen inte var död.
Jag vill allvarligt varna er för att gemensamt missbruka er makt. Vi beter oss som om det en dag kommer att finnas en konstitution, eller en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, eller en europeisk utrikesminister. Detta kommer aldrig att inträffa! Folket vill inte ha det så. Och om ni vill införa dem med våld skulle ni bygga Europas framtida utveckling på en kupp, och därmed göra alla våra beslut olagliga och framkalla en berättigad – och utan tvivel våldsam – reaktion från våra medborgare. 
Roberta Angelilli,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I mitten av juni kommer den så kallade G4-gruppens offensiv att inledas i syfte att lägga fram ett förslag inför generalförsamlingen, enligt vilket antalet permanenta medlemmar skulle utökas till 11 och de övriga 180 medlemmarna i FN skulle få tävla om de icke permanenta platserna. Om det förslaget godkänns kommer splittringen bland FN:s medlemsstater att öka och det kommer att väcka frågan om att utöka vetorätten, vilket i sin tur innebär en risk för förlamning av säkerhetsrådet. På EU-nivå skulle Tysklands inträde i säkerhetsrådet i stället innebära att man en gång för alla överger projektet för att inrätta en seriös och effektiv utrikespolitik för EU.
Italien, som alltid har förespråkat att Europeiska unionen skall ha en enda plats, leder nu UFC-gruppen som är emot G4-förslaget och hoppas att rådet skall omorganiseras på regional basis. Det är bara genom den typen av reform som Europeiska unionen skulle kunna få den roll som tillkommer den på internationell nivå. Den nationella egoismen måste läggas åt sidan om vi skall kunna erbjuda Europeiska unionen en trovärdig politisk framtid. 
Jas Gawronski (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi är alla medvetna om att det är absolut nödvändigt att reformera FN och framför allt säkerhetsrådet. Men för att en sådan reform skall få effekt måste så många länder som möjligt vara ense om den, den måste omfattas av ett brett samförstånd, den måste avspegla den växande betydelsen av regionalism i de internationella förbindelserna, och den får inte forceras fram.
Vi fördömer planerna på att reformera säkerhetsrådet i stil med den så kallade G4-planen, som Roberta Angelilli tog upp, vilken skulle resultera i att FN:s huvudorgan försvagas och att de nuvarande svårigheterna kvarstår. Vi anser att alla länder har rätt att delta i säkerhetsrådet genom regelbundna val som garanterar att de många olika regionala erfarenheterna företräds. I denna anda har vi begärt särskilda omröstningar om punkterna 19, 20 och 21, för att undanröja vissa otydligheter i Armin Laschets i övrigt utmärkta betänkande.
Det talas mycket, bland annat här i parlamentet, om frågan om en plats för EU. Men för att något sådant skall kunna finnas, måste det finnas en europeisk utrikespolitik, och jag menar att vi fortfarande är mycket långt ifrån att förverkliga det målet. Det råder inte heller några tvivel om att de dubbla nederlagen i omröstningarna om konstitutionen nyligen har gjort den övergången ännu svårare. Den europeiska platsen kommer att bli verklighet en dag, men här och nu kan vi för gott lämna tanken på att utse en medlemsstat att företräda EU, eftersom det skulle innebära en diskriminering av de andra medlemsstaterna, även om Italien i det fallet skulle ha det antal som krävs för att ställa upp som kandidat.
Förenta nationerna drabbas för närvarande av pinsamma avslöjanden och skandaler som skadar dess rykte. När vi talar om reformer får vi därför inte bara tänka på säkerhetsrådet utan också, vilket även tas upp i betänkandet, på Förenta nationerna som helhet. Efter att ha varit kraftlöst och försvagat under många år av rivaliteten mellan supermakterna, måste FN återigen finna ny energi och nytt liv. 
Michel Rocard (PSE ).
   – Herr talman! Som fransk medborgare känner jag att jag måste inleda med att avvisa de kommentarer jag nyss hört från en av mina landsmän. Att utkastet till konstitutionsfördrag har fallit ifrån betyder inte slutet på alla de fördrag som binder oss samman! EU har gjort tillräckligt för att förtjäna rätten att sända ett gemensamt budskap. Armin Laschet, jag gratulerar dig till ditt utmärkta betänkande! Om det förekommer maktmissbruk – det var verkligen det ord som användes – så är det när man tar emot lön som ledamot av Europaparlamentet och sedan biter den hand som föder en och bortser från alla de insatser vi har gjort under 60 år.
Herr talman, herr minister, herr kommissionsledamot! Jag stöder Laschetbetänkandet. I dessa dystra tider för EU gläder det mig att se detta sällsynta tillfälle av enighet mellan rådet, kommissionen och parlamentet. Det gläder mig att kunna berömma ett utmärkt betänkande av en kollega som, mer än vad som är brukligt, tagit hänsyn till sina kollegers åsikter, och jag skäms över att vi är bara 25 här vid detta sammanträde, ett faktum som knappast gör vår debatt mer trovärdig.
Herr talman! Jag vill ge er ett budskap till presidiet. Vi kan försöka reformera Förenta nationerna, men det vore bättre att börja med att reformera oss själva. Jag är säker på att de av våra närmare 700 kolleger som är frånvarande just nu inte bara tar sig en siesta. De arbetar i sina kontor. Vårt arbete är dåligt organiserat. Vi behöver ha en eller två stora plenardebatter varje månad i den här byggnaden, och bortsett från det borde allt diskuteras i utskotten. Dessa debatter borde vara högtidliga tillfällen. Det är omöjligt att göra en analys eller uttrycka en tankegång när man bara har några minuter på sig.
Herr rådsordförande! Därför vill jag säga – och jag ber om ursäkt för att jag företräder ett parlament som jag i grund och botten skäms lite för – att det som främst oroar mig är att när ni försvarar denna bra rapport och allt det goda arbete vi uträttar tillsammans i Europa, kanske ni inriktar er på fel sak. Det finns alltför många ansvarsområden, alltför många mål. Det är sant att EU har sina skäl för att kräva en plats i säkerhetsrådet. Det är sant att tiden inte är mogen och att detta är så gott som uteslutet i nuläget. Jag vill råda er att inte slösa alltför mycket tid på det utan i stället inrikta er på vad som rimligen är möjligt, vad som i allmänhet skulle göra någon skillnad och på aspekter där vårt arbete, och särskilt Laschetbetänkandet, kan vara konstruktivt. Jag vill citera artikel 2 och kapitel VII om att överföra rätten att åberopa stadgan till regionala organisationer. Detta är ett mycket bra nytt grepp. Jag vill också nämna omvandlingen av förvaltarskapsrådet till ett råd för sönderfallna stater. Slutligen vill jag nämna införandet i artikel 17 av en hänvisning till global offentlig egendom. Eftersom jag har dragit över den tid jag fått mig tilldelad kommer jag att sluta här.
Detta är absurt; vi säger alla mer eller mindre samma sak. Gå inte in för fel mål. Koncentrera er på de nyskapande greppen – och bara på dem – och vi kommer att ha gjort ett gott arbete.
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Liksom mina kolleger anser jag – vilket även gäller Europeiska unionen – att om Förenta nationerna inte fanns som organisation, skulle vi bli tvungna att uppfinna den. Det är ett faktum. Och det är också så att Förenta nationerna måste reformeras, precis som vi gör i Europeiska unionen.
I FN:s specifika fall är det uppenbart bråttom med en djupgående och omedelbar reform, främst för att medlemsstaterna nu lägger en dubbel begränsning på organisationen, dels genom budgeten, dels genom politiska åtgärder. Rapporterna från högnivågruppen och från generalsekreteraren, Kofi Annan, utgör enligt min mening – och här är jag överens med Armin Laschet – en utmärkt utgångspunkt för analys och debatt och jag vill därför också uppmana kommissionen och rådet att verkligen beakta dem.
Det är viktigt att komma ihåg antikrigsrörelserna, särskilt dem som fick oss att ifrågasätta vikten av kriget i Irak. Jag anser att i dessa tider, när världens försvarsutgifter har stigit till en miljard dollar per år, samtidigt som staterna inte skjuter till medel för att förverkliga millennieutvecklingsmålen, är denna översyn mer nödvändig än någonsin. 
Michael Henry Nattrass (IND/DEM ).
   – Herr talman! I Brokbetänkandet gjordes nyligen gällande att EU som helhet bör spela en viktig roll inom FN. I PPE-DE-gruppens ändringsförslag till betänkandet krävdes att EU skulle garanteras en plats i FN:s säkerhetsråd. Ordet ”garanteras” är oförenligt med FN:s högnivågrupps åsikt att ingen förändring av säkerhetsrådets sammansättning skall anses vara permanent i framtiden. I högnivågruppens båda föreslagna modeller för reformen av säkerhetsrådet skulle de nuvarande permanenta medlemmarna behålla sina platser. Detta är inte vad EU-fanatikerna vill höra. De vill att EU skall ta över Frankrikes och Förenade kungarikets platser. Till och med i Elmar Broks betänkande medgavs emellertid att en ökad roll för EU var beroende av det nya konstitutionsfördragets ikraftträdande. Konstitutionen är död. EU är ingen juridisk person. Europa är ingen nation och EU har därför ingen plats i Förenta nationerna. 
Nirj Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi får aldrig glömma att det kollektiva intresset är det nationella intresset, särskilt i en värld full av terrorism.
En av Förenta nationernas viktigaste funktioner är att ge bistånd till den mindre utvecklade världen. Korruption och brist på öppenhet urholkar allmänhetens stöd. En grundlig reform behövs av det som Förenta nationerna gör med sitt bistånd. För första gången har Internettekniken gjort det möjligt att skapa insyn i insamlingen av internationellt bistånd i de biståndsgivande länderna och genomförandet av bistånd i mottagarländerna. Vi måste kunna se hur biståndet används, steg för steg. Ett närmare engagemang av medborgarna genom Internet kommer att skapa en ny drivkraft för ett effektivt genomförande av bistånd och för att hålla regeringar, Förenta nationerna och andra frivilligorganisationer ansvariga.
Medborgerliga konflikter och grova brott mot de mänskliga rättigheterna är de främsta hindren mot Förenta nationernas utvecklingsmål. Ett inbördeskrig kan radera ut årtionden av utvecklingsarbete. Det är därför mycket viktigt att ge vårt fulla stöd till arbetet i de internationella brottmålsdomstolarna och att klargöra att alla som begår brott mot mänskligheten kommer att hållas personligt ansvariga för sina handlingar.
FN måste kunna förutse och förhindra. Det måste vara en fredsuppbyggare och en fredsbevarare. Den 24 februari röstade parlamentet enhälligt för en resolution om att kräva att Nigeria utlämnar Liberias före detta president till Förenta nationernas internationella domstol, eftersom han har anklagats för krigsbrott av Förenta nationernas specialdomstol för Sierra Leone. Varför har inte Förenta nationernas säkerhetsråd stärkt detta krav med en bindande resolution enligt kapitel VII? Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna måste ersättas med ett starkare råd för de mänskliga rättigheterna, i vilket nationer med en dålig historia på de mänskliga rättigheternas område inte har rätt till medlemskap.
Slutligen måste FN gå tillbaka till sina rötter. Det måste reformera en stagnerande byråkrati. Det måste avskaffa en kommitté som inte fungerar. Det måste fokusera på en aktiv parlamentsförsamling för Förenta nationerna, en bra enhet för främjandet av ledning och demokrati. Det måste utveckla de tre pelarna – fred och säkerhet, rättvisa och mänskliga rättigheter samt utveckling. 
Alexandra Dobolyi (PSE ).
   –Först av allt vill jag gratulera Armin Laschet till hans utmärkta betänkande och till den arbetsgrupp inom FN som också deltog i utarbetandet. Det är nödvändigt att reformera FN eftersom det är den enda multilaterala organisation som effektivt och framgångsrikt kan möta utmaningarna i den nya eran. En del av denna reformprocess kommer att vara en översyn av antalet medlemmar i säkerhetsrådet och dess omfattning och medel samt en anpassning av dem för att möta de nya utmaningarna. Den enda möjligheten att lösa dessa problem är att använda en integrerad metod där hänsyn tas till ekonomiska och sociala aspekter, utveckling, säkerhet och mänskliga rättigheter.
Vi får inte glömma bort att arbetet med att reformera FN och reformerna av den gemensamma säkerheten och institutionerna för att kunna förverkliga millennieutvecklingsmålen kompletterar varandra mycket väl. Därför välkomnar jag utvecklingsministrarnas beslut om att skapa resurser för detta ändamål. Det är avgörande för Europa i en globaliserad värld att millennieutvecklingsmålen förverkligas framgångsrikt. Att minska fattigdomen, utradera svälten och uppfylla behoven av dricksvatten är alla oerhört viktiga frågar och att skjuta upp arbetet med att finna lösningar är inget alternativ. Farorna är överhängande och komplexa; ett framgångsrikt genomförande av reformer är mer brådskande nu än någonsin. 
Hélène Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skall ägna dessa få ord åt en oerhört viktig fråga, nämligen reformen av Förenta nationernas program för de mänskliga rättigheterna. Det gläder mig mycket att se – inte bara här i parlamentet utan även i kommissionen och rådet – att de övergripande linjerna i en reform av FN:s instrument för att bedöma de mänskliga rättigheterna håller på att framträda, och att de dessutom motsvarar det arbete som nu pågår, det vill säga det paket som FN:s generalsekreterare föreslår och även den handlingsplan som högkommissarien, Louise Arbour, nyligen har överlämnat till Kofi Annan. Detta är oerhört intressanta synsätt, som dessutom avspeglas i Armin Laschets utmärkta betänkande.
Omvandlingen till ett permanent råd är förstås revolutionerande för FN:s system för de mänskliga rättigheterna. Varför? För att det kommer att ge oss ett organ som kommer att kunna utöva ständiga påtryckningar på länder som kränker de mänskliga rättigheterna och, som vi nyss sade, är dessa kränkningar ett ständigt hot mot säkerheten, utvecklingen och freden. Det är en absolut nödvändig reform. När det gäller de utökade resurserna för högkommissariens arbete tror jag att alla är överens.
Jag anser att vi även kommer se på innehållet i detta råds verksamhet och hur det arbetar: Inom det området tycks den hänvisning som görs i Europaparlamentets betänkande till extern expertgranskning – nämligen en granskning av andra länder – som är ett öppet, rättvist och likvärdigt bedömningssystem för alla länder och bidrar till att undvika anklagelser om dubbelmoral, vara absolut grundläggande. 
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – Herr talman! EU:s medlemsländer har olika synpunkter på hur FN-systemet skall reformeras. Låt medlemsländerna diskutera detta med övriga FN-medlemmar. Denna diskussion skall inte föras inom ramarna för EU:s samarbete utan i ett bredare internationellt sammanhang. Det är uppenbart att en EU-strategi för en reformering av FN-systemet i hög grad syftar till värna europeiska intressen snarare än globala sådana.
I resolutionsförslaget framhålls att målet är att EU-länderna på sikt skall tala med en enda röst i säkerhetsrådet. Vi är negativa till detta förslag. Det är tydligt att de europeiska länderna har olika utrikespolitiska ståndpunkter. Detta framkom inte minst i samband med Irakkriget. Frankrike och Storbritannien är exempel på länder som ofta har olika synsätt i utrikespolitiska frågor. Skulle det överhuvudtaget vara möjligt att tala med en enda europeisk röst i säkerhetsrådet? Skulle små länders röster, som Sveriges, överhuvudtaget höras? 
Francisco José Millán Mon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden Armin Laschet för hans utförda arbete. Det är svårt att nå ett brett samförstånd mellan de olika grupperna och delegationerna när det gäller en så pass komplex fråga som reformen av FN. Denna reform omfattar många viktiga frågor.
Jag kommer huvudsakligen att begränsa mig till tre aspekter. För det första, behovet av effektiv multilateralism för att ta itu med världssamfundets problem. Inget enskilt land eller enskild grupp av länder kan veta allting, utan vi behöver snarare en multilateral hållning, och multilateralismen kräver representativa och effektiva institutioner. Följaktligen är en reform av FN både angelägen och nödvändig.
För det andra, reformen av FN:s säkerhetsråd, det organ som är avgörande för att bevara internationell fred och säkerhet. Säkerhetsrådets representativitet måste förstärkas och dess verksamhet förbättras, men jag anser inte att den bästa lösningen är en så kallad modell A, det vill säga ett ökat antal permanenta medlemmar, en idé som jag anser vara ganska otidsenlig.
Ett huvudsakligt mål som tydligt påtalas i Armin Laschets betänkande är att EU själv borde sitta med i FN:s säkerhetsråd. Målsättningen är helt och hållet förenlig med idén om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, och i än högre grad om konstitutionsfördraget träder i kraft. Om den modell som slutligen antas i New York innebär att man tillåter nya permanenta medlemmar anser jag att det nya sätet skall tilldelas Europeiska unionen.
Det är särskilt anmärkningsvärt att denna fråga, vid en tidpunkt då det talas så mycket om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik eller en framtida utrikesminister, förvånansvärt nog inte debatteras i unionens råd. Europeiska unionens närvaro i FN:s säkerhetsråd diskuteras inte i rådet, och i dag tycks rådets företrädare – jag vet inte om han lyssnar – ha missat att nämna denna fråga.
Med tanke på att en reform av FN:s organisation – och i synnerhet dess säkerhetsråd – är av väsentlig betydelse, anser jag att den bör godkännas på grundval av bredaste möjliga samförstånd. En så viktig reform bör inte genomföras med stöd av endast två tredjedels majoritet, för det är inte förnuftigt. Det behövs ett bredare samförstånd.
För det tredje är jag glad över att kampen mot terrorismen betonas i betänkandet, och i detta avseende vill jag inte bara betona resolution 1373, utan även betydelsen av att bistå terrorismens offer. I resolution 1566 har man också tagit ett första steg i denna riktning.
Vi måste fortsätta att förbättras och att göra framsteg i denna riktning. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Efterkrigstidens balans som har återspeglats institutionellt inom FN har nu kullkastats. Nya globala problem och utmaningar hotar freden och stabiliteten i världen. Det internationella systemet styrs av Förenta staternas allmakt och av dess ensidiga uppfattning om hur de globala problemen skall lösas. FN:s legitimerande roll har minskat, samtidigt som dess effektivitet och trovärdighet har försvagats betänkligt. Mänskligheten behöver ett nytt, demokratiskt och multilateralt system som avspeglar aktuella geografiska och politiska sakförhållanden. Därför är reformen av FN-systemet en nödvändig förutsättning för en värld av fred, frihet, demokrati, tillväxt och rättvisa.
Rapporten från FN:s generalsekreterare och hans föreslagna reformer, är ett djärvt svar på vår tids utmaningar. Betänkandet av Armin Laschet är också ett steg i denna riktning. Man kan emellertid inte uppnå målen med någon reform så länge inte FN återvinner sin förlorade trovärdighet när det gäller att tillämpa dess resolutioner. Man har avstått från att tillämpa avgörande resolutioner om fred och stabilitet under förevändning att ha tjänat den aktuella internationella ekonomiska situationen och stormakternas intressen. Hittills har vi bevittnat en selektiv känslighet i fråga om tillämpandet av FN:s resolutioner, och jag anser att detta är en allvarlig försummelse i Armin Laschets betänkande. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Kofi Annan konstaterade att det nu dör fler människor till följd av miljöskador, brist på vatten och effekterna av klimatförändringen än till följd av terroristattacker. FN:s föreslagna miljöreformer motsvarar ännu inte de utmaningar som vår planet står inför, trots att FN har ett ansvar för att samordna resurserna för att bekämpa förutsedda katastrofer, som kommer att göra miljontals människor till ekologiska flyktingar.
Vem kommer att erbjuda dessa fördrivna människor ett hem, människor vars jord har uppslukats av havet? Vilken myndighet kommer att försvara naturen inom ramen för WTO:s kommersiella beslutsfattande, ett organ som redan har visat att det knappt tar någon som helst hänsyn till miljöskador?
Eftersom miljön inte är en handelsvara, eftersom miljönormer måste ges företräde framför handeln, och eftersom rättsliga förbindelser måste klargöras när man hanterar konflikter mellan Världshandelsorganisationen och multilaterala avtal om miljön inom själva FN-systemet, måste FN:s miljöprogram omvandlas till en global miljöorganisation, i syfte att skydda våra gemensamma offentliga tillgångar, dvs. jorden. I och med ett internationellt institutionellt erkännande kommer ingen längre att kunna slippa undan sitt ansvar för denna planet och framtidens generationer. 
Talmannen.
   – Som avslutning på debatten har ett resolutionsförslag(1) lagts fram i enlighet med artikel 103.2. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Som jag har sagt tidigare delar vi många av parlamentets åsikter om reformen av Förenta nationerna. Vi är alla överens om att ett starkt och effektivt FN gynnar inte bara Europeiska unionen utan också hela det internationella samfundet.
Vi kan stödja många av förslagen i generalsekreterarens rapport. Som jag har sagt är våra prioriteringar att säkerställa större framgång på vägen mot millenniemålen. Vi är också engagerade för framsteg inom området för förhållanden efter konflikter och därför stöder vi förslaget om en fredsbyggande kommission som ett instrument som kommer att fylla den nuvarande bristen mellan förhållanden efter konflikter och långsiktigt hållbar fred.
Vårt engagemang för de mänskliga rättigheterna är orubbligt och de förslag som har lagts fram om ett råd för de mänskliga rättigheterna kommer att få vårt fulla stöd. Vi kommer också att stödja inrättandet av en FN-miljöorganisation, som ytterligare kommer att befästa den centrala inriktningen på vårt arbete inom miljöområdet.
När det gäller klimatförändringar anser vi att toppmötet bör kräva ett större samarbete för att uppnå målsättningarna i en FN-konvention om klimatförändringar. Toppmötet bör stödja FN:s generalsekreterares förslag om att säkerställa gemensamma globala åtgärder för att mildra klimatförändringarna och utveckla en mer omfattande internationell ram för klimatförändringar efter 2012.
Kommissionen stöder till fullo innehållet i FN:s generalsekreterares rapport om förslaget till en omfattande konvention om terrorism och uppmanar medlemsstaterna att enas om en definition av terrorism.
FN:s generalsekreterare understryker med rätta i sin rapport att mängden och spridningen av handeldvapen och lätta vapen fortsätter att hota den internationella säkerheten, människors säkerhet samt den socioekonomiska stabiliteten. Toppmötet bör upprepa generalsekreterarens vädjan om enighet om den juridiskt bindande konventionen om märkning och spårning av handeldvapen och påskynda förhandlingarna om ett instrument för olaglig förmedling och olagligt tillhandahållande av vapen. Kommissionen hoppas vidare att toppmötet kommer att leda till att förhandlingar inleds om ett internationellt fördrag om vapenhandel.
När det gäller förslaget om inrättande av en demokratifond kan en sådan ge mervärde. Den skulle göra stor skillnad om den användes för att gemensamt identifiera nyckelprioriteringar, allmän programmering och för att ge politisk vägledning för de länder som har rätt att ta del av den och som strävar efter att stärka sina demokratiska traditioner. Arbete måste nu utföras för att underlätta uppkomsten av en enighet om modaliteterna för denna fond.
Kommissionen understryker behovet av att återställa generalförsamlingens politiska betydelse och befästa dess roll som det viktigaste globala rådgivande organet. Kommissionen är också särskilt intresserad av reformen av Ecosoc. Vi stöder en radikal reform för att detta organ skall fungera bättre, och vi skulle vilja se dess roll stärkas inom alla pelarna i en hållbar utveckling.
Några ledamöter tog upp frågan om reformen av säkerhetsrådet. Detta är uppenbarligen en viktig och central fråga. Den bör emellertid inte vara en fråga som hämmar vår förmåga att vidta åtgärder inom en rad andra områden som jag har belyst. Jag har än en gång noterat ert upprepade krav på en plats för EU i säkerhetsrådet.
Avslutningsvis vill jag säga att reformen av Förenta nationerna inte är en övning i institutionella förändringar för dess egen skull. Vårt syfte är att förbättra denna globala organisations förmåga att möta 2000-talets utmaningar, så att den kan möta förhoppningarna hos Förenta nationernas folk. Att försöka befästa de områden av enighet som finns mellan parlamentet, rådet och kommissionen förbättrar ytterligare våra möjligheter att uppnå starka resultat i reformen av detta viktiga organ. 

Nicolas Schmit,
    – Herr talman! Jag är tacksam mot kommissionen för att så hastigt ha ersatt mig under min korta frånvaro. Rådet kommer att ta hänsyn till de råd, idéer och förslag som har framkommit under denna debatt, och som också innefattas i förslaget till betänkande. Ordförandeskapet kommer naturligtvis att vidarebefordra debattens väsentliga aspekter till det kommande ordförandeskapet, för Europeiska unionen måste nu tydligt definiera sin ståndpunkt före toppmötet i september.
Jag anser, såsom många av er har sagt, att FN är en huvudsaklig faktor i en globaliserad värld. För att lösa världens rådande problem behöver vi ett starkt och effektivt multilateralt system. Därför bör denna reform inte inskränkas till att omfatta ett litet antal detaljer eller några få nationella intressen. EU är bäst lämpat – eller borde vara bäst lämpat – att visa att multilateralismen utgör svaret på de problem som inte längre kan lösas på en strikt nationell basis.
Jag vill också återkomma till förslaget om en demokratifond. FN:s människorättssystem behöver en genomgripande reform. Alltför ofta – och detta har vi diskuterat vid ett antal tillfällen – är utvecklingen inom kommissionen för de mänskliga rättigheterna nära nog absurd. Av denna anledning, för att återupprätta större trovärdighet till skyddet av de mänskliga rättigheterna inom FN-systemet, är en reform absolut nödvändig. Detta är ännu ett område där EU kan stå i förgrunden för reformen, genom att stödja den och nå positiva resultat och lösningar. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden från rådet och kommissionen om de transatlantiska relationerna. 
Nicolas Schmit,
    – Herr talman! För några månader sedan debatterade vi förstärkandet av de transatlantiska relationerna. Debatten följde på president George Bushs besök vid EU:s institutioner, och ägde rum efter vad som kan kallas en ”nystart” för dessa förbindelser.
Vi befinner oss nu i förberedelsefasen inför det kommande euroatlantiska toppmötet, som kommer att hållas i slutet av denna månad. Det är viktigt att vi under detta toppmöte uppnår konkreta resultat så att dialogens nystart, som åstadkoms under president Bushs besök, kan bli verklighet. Av denna anledning vill jag ta upp ett antal frågor som förefaller vara av särskild betydelse för att de transatlantiska förbindelserna skall kunna förstärkas.
För det första gäller det Iranfrågan, som var en viktig punkt på dagordningen under president Bushs besök. Amerikanerna har inte bara stött EU:s initiativ, utan de har också gått med på att inleda förhandlingar med Iran, med sikte på ett iranskt medlemskap i Världshandelsorganisationen, och Irans WTO-medlemskap är i dag en integrerad del av EU:s strategi. Jag anser därför att vi, med hänsyn till denna ytterst känsliga och vanskliga fråga, har kunnat visa att ett samarbete mellan Förenta staterna och EU kan leda till lösningar, och att vi framför allt kan åstadkomma en konsekvent strategi, som för övrigt främst är en europeisk strategi.
EU och Förenta staterna kommer att anordna och gemensamt leda en konferens om återuppbyggnaden av Irak, som jag hänvisade till i morse. Beslutet tillkännagavs under president Bushs besök. Tillkännagivandet gav oss möjlighet att visa att vi hade lämnat våra meningsskiljaktigheter om Irak bakom oss. Förenta staterna och EU har samma målsättningar för landet, nämligen att hjälpa den irakiska regeringen med dess omfattande återuppbyggnadsarbete, och framför allt att förstärka säkerheten i landet. Det kommer att vara en konferens på ministernivå, med över 80 delegationer, varav ett stort antal från den berörda regionen. Den irakiska regeringen, som kommer att stå i centrum för konferensen, kommer således att få tillfälle att lägga fram sina planer och diskutera de ekonomiska, politiska och säkerhetsmässiga aspekterna med världssamfundets företrädare på plats.
När det gäller Sudan har EU inte bara insisterat på att de som gjort sig skyldiga till brott mot mänskligheten bör straffas, utan även att de bör straffas genom Internationella brottmålsdomstolen. Som ni vet är unionen ett av de ledande organ som stöder denna domstol. För oss är Sudanfallet ett viktigt prejudikat. Domstolen upprättades just för detta slags situationer. Om fallet inte hade hänskjutits till Internationella brottmålsdomstolen skulle det emellertid ha skapat ett beklagligt prejudikat som hade blivit svårt att övervinna i framtiden. Efter åtskilliga veckor av intensiva förhandlingar kom vi fram till en lösning som alla kunde godta, som gjorde det möjligt att hänskjuta situationen i Sudan till Internationella brottmålsdomstolen – och detta utan veto från Förenta staterna. Detta var ännu en situation där EU hade ett uteslutande positivt inflytande på de transatlantiska förbindelserna, och där man samtidigt bidrog till att effektivisera de multilaterala åtgärderna.
Den politiska dialogen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna har också blivit tätare och mer strategisk när det gäller ekonomiska frågor. Vi måste emellertid understryka att omfattande problem ännu kvarstår. Vi känner alla till fallet med Boeing och Airbus, och förhoppningsvis kan vi fortfarande, inom ramen för det kommande toppmötet, nå en tillfredsställande lösning. Därigenom skulle vi undvika att denna fråga hänskjuts till WTO, vilket skulle lägga sordin på de framtida euroatlantiska förbindelserna.
Därtill har en strategisk dialog om Asien inletts. Det stämmer att diskussionerna om upphävandet av embargot mot vapenexport till Kina har avslöjat brister i debatten om strategiska förändringar i Asien. Inledandet av denna dialog måste därför präglas av våra gemensamma intressen och hjälpa unionen att förstärka det egna strategiska tänkandet i fråga om denna viktiga region, som nu utvecklas, både som en politisk och framför allt som en ekonomisk makt. I den amerikanska kongressen har man nyligen inrättat en EU-arbetsgrupp. Vi hoppas att ni kommer att gripa tillfället och dra fördel av det ökade intresset för Europeiska unionen från era kolleger i Förenta staterna. En dialog mellan lagstiftare är viktig, och den bör förstärkas, i synnerhet med hänsyn till senatens betydelse på det utrikespolitiska området. Jag anser därför att en utveckling av förbindelserna mellan parlamentet och Förenta staternas kongress bör vara ett mål med särskilt hög prioritet.
Herr talman! Dessa exempel visar att det transatlantiska samarbetet har varit positivt under de senaste månaderna. Det är avgörande att vi samarbetar med våra amerikanska partner om de utmaningar som vi nu står inför. Dessa olika exempel visar att vi kan övervinna våra olikheter och anta en gemensam ståndpunkt. Omfattande förberedelser sker nu inför det kommande toppmötet mellan EU och Förenta staterna, som kommer att äga rum i Washington den 21 juni. Vi räknar med ett substantiellt och strategiskt toppmöte, eftersom man kommer att fokusera på avgörande frågor som rör internationella förbindelser.
I början av månaden mötte trojkan Förenta staternas utrikesminister Condoleezza Rice i detta syfte. Vi arbetar med ett antal utkast till förklaringar: Mellanöstern, internationell fred och säkerhet, främjandet av frihet, demokrati, rättstatsprincipen och mänskliga rättigheter, men också Afrika, miljön och ekonomiska förbindelser. Liksom förra året hoppas vi kunna använda dessa förklaringar som utgångspunkter för vårt arbete. Under toppmötet kommer vi att behandla de viktigaste strategiska frågorna, i synnerhet Mellanöstern och Östeuropa, Balkan, situationen i Kosovo, men också reformen av FN, som vi nyss diskuterade. Vi kan endast reformera FN med stöd av Förenta staterna, och vi vet att det fortfarande återstår mycket att göra när det gäller denna fråga. Liksom vi, stöder amerikanerna helhjärtat förslaget att upprätta en fredsskapande kommission, men den måste nu få ett mer konkret och framför allt funktionsdugligt bemyndigande. EU är, som jag just sade, ambitiöst inom området för ekonomiska förbindelser.
EU:s kommande ordförandeskap – vårt ordförandeskap är då avslutat – kommer att underrätta er om resultaten av toppmötet. Jag är övertygad om att det kraftfulla återupptagandet av de transatlantiska förbindelserna, som åstadkoms under president Bushs besök, kan fortsätta under toppmötet. Jag tror också att vi kan nå goda resultat som befäster framtiden för de transatlantiska förbindelserna, som är en central stöttepelare för EU. 
Joe Borg,
   . – Ärade ledamöter! Tack för att ni har gett mig tillfälle att tala inför parlamentet alldeles före toppmötet mellan EU och Förenta staterna, som kommer att äga rum i Washington den 20 juni. Jag vill inledningsvis säga att vi delar många av de åsikter som uttrycks i ert förslag till resolution och välkomnar stödet från Europaparlamentet för att stärka de transatlantiska förbindelserna.
De transatlantiska förbindelserna har nått en vändpunkt. Vi ser en ny era av transatlantisk enighet. Detta bekräftades senast av Condoleezza Rice, när hon sade att vi i stället för att luta oss tillbaka och analysera tillståndet för den transatlantiska alliansen skall sätta alliansen i arbete. Detta är en välkommen utveckling i rätt tid. Som globala partner måste EU och Förenta staterna ta täten i uppbyggnaden av en blomstrande och säker värld och i främjandet av demokratin, de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen. Vi måste samarbeta för att utforma en gemensam strategi för att hantera globala problem när vi kan. Det är det budskap som våra ledare tveklöst kommer att försöka förmedla vid det kommande toppmötet i juni.
President Bushs framgångsrika besök i Bryssel i februari i år var ett tecken på de amerikanska myndigheternas önskan att sträcka ut en hand till Europa och samarbeta med Europeiska unionen. Det var en viktig signal om att vi har lagt de strategiska problem som uppstod i samband med Irak bakom oss och att vi är redo att arbeta tillsammans på ett konstruktivt sätt som bundsförvanter. Förenta staterna intar en allt öppnare inställning till Europeiska unionen och lyssnar mer uppmärksamt på vår oro. Även där det finns skillnader mellan oss lär vi oss hur vi på bästa sätt skall prata oss igenom dem. Ett bra exempel är den nya strategiska dialogen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om Östasien, som är ett forum för att diskutera säkerhetsutmaningarna i regionen, däribland dem som rör Kinas uppgång. Samordningen fortsätter också kring reformen av Förenta nationerna, även om mycket arbete återstår.
Toppmötet mellan EU och Förenta staterna den 20 juni kommer att fokusera på tre övergripande teman – främjandet av en demokratisk ledning och mänskliga rättigheter världen över, ökad ekonomisk välgång för våra medborgare och kampen för säkerhet och utveckling. Jag skulle vilja säga några ord om vart och ett av dessa teman.
Att främja demokrati och frihet ligger i centrum för president Bushs utrikespolitik under hans andra mandatperiod. Europeiska unionens utrikespolitik, som är fast grundad i Förenta nationernas principer och den europeiska säkerhetsstrategin, syftar också till att stärka demokratin, tillsammans med de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen. Främjandet av demokratin fortsätter att vara ett nyckelområde i det utvidgade Mellanöstern och i Medelhavsområdet, där det transatlantiska samarbetet har ökat avsevärt under de senaste 12 månaderna.
Kort efter vårt toppmöte i Washington kommer vi och Förenta staterna att gemensamt vara värdar för en internationell konferens i Bryssel om Irak. Detta är en viktig signal om ett enat internationellt stöd för regeringen och folket i deras svåra uppgift att arbeta för stabilisering och återuppbyggnad. Dessutom har vi varit i daglig kontakt när det gäller Libanons valprocess, och tillsammans kommer vi att fortsätta att stödja Libanons folk när de befäster demokratin. I Israel och Palestina intensifieras också vårt samarbete inom kvartetten.
När det gäller den ekonomiska välgången har Europeiska unionen och Förenta staterna de mest integrerade ekonomierna i världen och gynnas av den största handels- och investeringsrelationen. Vi kan dock göra mer, och vi vill göra mer. För att föra denna dagordning framåt har vi tillbringat nio månader med att rådfråga alla intressenter om de hinder som de har stött på och sammanfattat resultatet i det nyligen publicerade meddelandet från kommissionen ”Ett starkare partnerskap mellan EU och Förenta staterna och en öppnare marknad under 2000-talet”. Meddelandet innehåller en uppsättning pragmatiska förslag för att öka handeln och investeringarna mellan EU och Förenta staterna och därmed främja konkurrenskraften, tillväxten och sysselsättningen på båda sidorna av Atlanten.
Det finns tre grundläggande trådar i vårt förslag – för det första regleringen av den transatlantiska marknaden, inklusive områden som tjänster, investeringar, anskaffning och konkurrens, för det andra främjande av kunskap och innovation och för det tredje inrättande av smartare och säkrare gränser för snabbare handel och investeringar.
Inom lagstiftningssamarbetets område är tanken att hitta sätt för lagstiftare att samarbeta med varandra i ett tidigt skede för att undvika onödiga konflikter och kostnader och för att främja konvergens.
Den andra tråden, om att främja kunskap och innovation, är avgörande för att generera ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Ny teknologi, särskilt e-handel, Internetledning och mobila telekommunikationstjänster, genererade ett betydande intresse bland de intressenter som konsulterades.
Den tredje tråden i vårt paket handlar om att hitta rätt balans mellan höjda säkerhetskrav och den fortsatta öppenheten inom handel och passagerartransport.
I vårt meddelande behandlas också den övergripande strukturen och målen för de transatlantiska förbindelserna. Den fråga som vi tar upp är vilken profil våra relationer skall ha 10 år efter undertecknandet av den nya transatlantiska dagordningen 1995 och femton år efter den transatlantiska deklarationen 1990. I huvudsak måste vi se till att de transatlantiska förbindelsernas struktur och mål anpassas till dagens utmaningar.
Vi skulle också vilja se lagstiftarna – Europaparlamentet och Förenta staternas kongress – bygga upp starkare band. Därför föreslår vi att den transatlantiska lagstiftningsdialogen skall förbättras och omvandlas till en fullfjädrad transatlantisk församling. Kommissionen står redo att hjälpa till om det behövs, men ett sådant initiativ måste naturligtvis i första hand komma från denna kammare och från Förenta staternas kongress.
Kampen för säkerhet och utveckling är det tredje temat för toppmötet. När vi fortsätter att identifiera åtgärder för att förbättra våra medborgares säkerhet mot terrorism och spridning av massförstörelsevapen är det värt att minnas att sådana fenomen har krävt många fler offer utanför våra gränser än innanför dem. Det stärker vår beslutsamhet att samarbeta med Förenta staterna för att sprida ut fördelarna med säkerhet i alla dess aspekter och bidra till att befria människor överallt från det dagliga förtrycket från terrorism och våld.
Europeiska unionen och Förenta staterna bör kombinera sina färdigheter och erfarenheter inom förebyggande av konflikter och reaktion på kriser och använda alla civila och militära verktyg som står till vårt förfogande. Vi bör rutinmässigt konsultera varandra om befintliga och potentiella kriser. Vi bör stärka samarbetet inom bistånd efter konflikter och återuppbyggnad. Vi bör förbereda oss genom gemensam träning och övningar, och vi bör samarbeta för att förbättra den internationella kapaciteten att reagera på kriser och förhindra framtida kriser från att bryta ut. Europeiska unionen är angelägen om att samarbeta med Förenta staterna inom hanteringen av både civila och militära kriser.
Vi inser också behovet av att hantera fattigdom, sjukdomar, korruption och instabilitet, som terrorister försöker utnyttja och intensifiera. Vår gemensamma dagordning bör prioritera millennieutvecklingsmålen.
Avslutningsvis välkomnar kommissionen parlamentets förslag till resolution och vi håller som sagt till stor del med om det. Vi intar en ambitiös, framsynt inställning till utvecklingen av våra förbindelser med Förenta staterna och arbetar aktivt inom de områden som nämns i resolutionsförslaget.
Vi har en utmanande dagordning framför oss. Vi ser fram emot ert stöd och stödet från Förenta staternas kongress för att kunna genomföra den. 
Elmar Brok,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Vid en tidpunkt som denna, när vår europeiska union är försvagad, anser jag att vi måste klargöra vilken stor betydelse vi fäster vid de transatlantiska förbindelserna. De förbättrade förbindelserna bidrar i sin tur till att vi tydligare kan visa vår förmåga att agera. Anledningen till att toppmötet är så viktigt är att möjligheten att lösa vissa frågor och samtidigt inleda vissa processer.
När det gäller de ekonomiska frågorna måste man i snabbare tempo finna lösningar och nå överenskommelser, eftersom de två stora demokratierna på båda sidor om Atlanten fortfarande, ekonomiskt sett, är världens stormakter. Om de lyckas stimulera tillväxten – och det är mycket viktigt att de gör det för att bekämpa arbetslösheten och förbättra den globala situationen som helhet – så bör detta ske inom ramarna för ett multilateralt system.
Detta är viktigt, inte minst med hänsyn till det allmänna politiska läget. Vi vet från olösta konflikter runt om i världen, och från de risker och påtryckningar som dessa medför, att det endast är tillsammans som demokratier kan finna lösningar på dessa konflikter – inte enbart på grundval av Nato, utan även på grundval av det som EU har uppnått tack vare dess befogenheter och ansvar inom utrikes- och säkerhetspolitiken, inom den rättsliga och interna politiken, och även inom den ekonomiska politiken.
För oss återstår det nu att finna en lämplig struktur för detta ändamål, en struktur för att vi på rätt sätt skall kunna utveckla den framtida politiken, och det transatlantiska partnerskapsavtal som vi har föreslagit kan spela en avgörande roll för att upprätta en sådan struktur.
Det var intressant att i kommissionens meddelande läsa att det inte fanns något politiskt stöd för detta, förutom i den amerikanska kongressen och i Europaparlamentet. Men kommissionen tycks uppfatta stödet från dessa båda organ som irrelevant.
Vi bör ändå överväga om vi nu skulle kunna ta ett djärvt steg framåt, och i stället för att söka lösningen i detaljerna, låta toppmötet undersöka hur vi under de kommande tolv månaderna kan göra framsteg på dessa områden.
Amerikanerna har ingått avtal med nära nog alla nationer på jordens yta, vilket även EU har gjort, men det finns inget avtal mellan Förenta staterna och Europeiska unionen. Vi borde överväga möjligheten att ingå ett avtal, och därigenom förbättra situationen, i stället för att tillbringa trettio år i tron att tvisten om Airbus/Boeing var central för allt vi gjorde och sade. 
Jan Marinus Wiersma,
   . – Herr talman! Även vi hoppas att Europeiska unionen, trots osäkerheten om konstitutionsfördragets framtid till följd av de två nejresultaten vid omröstningarna i Nederländerna och Frankrike, skall kunna stå enig inför Förenta staterna vid det kommande toppmötet. Världen har ingen anledning att stanna upp, och vissa av de frågor som kräver en överenskommelse mellan Förenta staterna och EU kan inte vänta tills vi har löst våra interna problem.
Även om det inte kan förnekas att stämningen mellan Förenta staterna och EU har förbättrats, innebär det inte att alla konflikter hör till det förflutna. EU måste se till att man lyckas föra fram sina frågor till Förenta staterna. Den gemensamma resolutionen, som vi kommer att anta i morgon, omfattar en hel lista över frågor som vi anser bör finnas med på dagordningen. Jag skulle vilja skilja ut tre av dessa frågor.
För det första, frågan hur vi skall bemöta globaliseringen. Även om det är omöjligt att sammanfatta debatten om denna fråga på två minuter, är det tydligt att EU:s och Förenta staternas gemensamma ekonomiska betydelse har gett oss båda inflytande och ett stort ansvar. Hur kan vi införliva de frågor som omfattar rättvis handel, miljön och en mer social dimension i vår ståndpunkt om den ekonomiska globaliseringen?
För det andra är jag djupt oroad över spridningen av kärnvapenteknik till följd av misslyckandet med konferensen som syftade till att granska ickespridningsavtalet. I själva verket misslyckades deltagarländerna, trots långa och noggranna förberedelser, med att nå en överenskommelse, inte minst på grund av den hållning som amerikanerna intagit. Det är möjligt att avtalet, den rättsliga grunden för icke-spridningssystemet som följaktligen är ett nödvändigt villkor, har försvagats väsentligt, och konsekvenserna av detta kan inte ignoreras. Jag vill därför uppmana EU:s medlemsstater och Förenta staterna att, som ett brådskande ärende, lägga fram åtgärder som kan bidra till att återupprätta ett förtroende för ickespridningsavtalet.
Nära förbundet till detta är, för det tredje, reformen av FN, som kommer att diskuteras under hösten. Det gläder mig att konstatera att rådets ordförande är medveten om betydelsen av denna punkt på dagordningen. Även om behovet av reformer är allmänt erkänt är Förenta staternas hållning ännu oklar. Jag anser att denna punkt på dagordningen sätter de amerikanska åsikterna om det multilaterala systemet på prov, och även framtiden för FN-systemet som helhet. Jag hoppas innerligt att EU kommer att få löften om en konstruktiv hållning från Förenta staterna. 
Annemie Neyts-Uyttebroeck,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Efter lågkonjunkturen under EU:s förra lagstiftande församling och Förenta staternas förra administration tycks nu skyarna över Atlantiska oceanen klarna upp. Besöket av president George Bush till EU och till ett antal medlemsstater tycks förebåda en ny era. Självfallet skulle vi ha velat välkomna president George Bush till parlamentet, men vi har ännu inte gett upp hoppet att detta skall ske.
Vad som ändå är viktigare är att vi tycks vara eniga om för att bryta den svåra tid som präglat förbindelserna mellan EU och Förenta staterna, och att lägga grunden för ett förnyat samarbete som utgår från ömsesidig respekt, likvärdighet och en fast föresats att utforma våra gemensamma insatser inom ramen för FN:s, Världshandelsorganisationens och Natos multilateralt perspektiv. Det säger sig självt att unilaterala initiativ som skulle kunna leda till handelskonflikter måste undvikas.
Det faktum att vi efter folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna har gått in i en tid av eftertanke och eventuell omprövning får inte medföra att förfarandet under det kommande toppmötet påverkas negativt. Tio år efter det att den nya transatlantiska dialogen utstakades var det nu hög tid att den utvidgades. Den utvidgade dialogen måste också ge oss utrymme att uttrycka våra farhågor när det gäller de oacceptabla förhållandena i fängelset på Guantanamo Bay, eller begränsningarna av den individuella friheten och rätten till privatliv som kan bli följden av unilaterala säkerhetsinitiativ. Både Förenta staterna och vi sätter stort värde på den globala spridningen av demokrati, välstånd och mänskliga rättigheter, även om våra uppfattningar om hur detta skall ske kan skilja sig åt. Detta innebär inte att vår uppfattning är underordnad.
När vi nu står inför väldiga utmaningar, såsom att minska världens fattigdom, bekämpa livshotande sjukdomar, fred i Mellanöstern, en fredlig lösning på de så kallade frysta konflikterna, hoppas jag att både amerikaner och européer skall kunna förena sig på ett effektivt sätt. 
Cem Özdemir,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Även min grupp gläder sig åt att man, efter det frysta läge som de transatlantiska förbindelserna tillfälligt hamnade i, nu uppenbarligen är inne på rätt spår igen. Jag anser att parterna på båda sidor av Atlanten måste förstå hur mycket de behöver varandra för att de skall kunna försvara sina delade värderingar och vinna framgång över hela världen. Detta innebär att det transatlantiska toppmötet är mycket viktigt, för det kommer att hjälpa oss – får man hoppas – att gå framåt.
Jag vill också säga att det gläder mig att våra amerikanska vänner inte har funnit något nöje i våra motgångar i samband med misslyckandet med att få EU:s konstitution godkänd i Frankrike och Nederländerna. Jag är säker på att många av oss förväntade sig en annan reaktion, och vi bör se detta som ett gott tecken.
Det finns emellertid ett antal brister i det presenterade resolutionsförslaget, och av denna anledning har min grupp lagt fram några ändringsförslag, som jag nu kortfattat vill lägga fram. Ett av de områden som ändringsförslagen berör är klimatförändringen. Så sent som i dag kan vi läsa i nyhetsrapporterna att inte ens Tony Blair har lyckats få Förenta staterna till eftergifter när det gäller klimatförändringen. Våra amerikanska vänner blockerar sorgligt nog fortfarande vägen för ett effektivt skydd mot klimatförändringen i en tid när vi blir alltmer medvetna om hur pass stark sambandet är mellan att å ena sidan bekämpa fattigdomen och å andra sidan skydda oss mot klimatförändringen.
Låt mig slutligen gå över till mänskliga rättigheter och internationell rätt. I Förenta staterna har senator Joseph Biden återigen betonat hur viktigt det är för våra amerikanska vänners allmänna profil att lägret för krigsfångar på Guantánamo läggs ned. Alldeles nyss har vi återigen kunnat läsa om fångupproret på Abu Ghraib-fängelset. Båda dessa läger bör, som ett brådskande ärende, tillsammans med andra olagliga läger runt om i världen stängas, eftersom de är en skamfläck som strider mot Förenta staternas värderingar.
Om vi vill bekämpa fattigdomen är det ytterst viktigt att vi inte återgår till att tävla om vem som kan investera mest i krigsmateriel. Snarare än att låta vår tid karaktäriseras av att man sätter nya rekord i spenderade medel för återupprustning, bör vi göra allt som står i vår makt för att uppfylla vårt ansvar för världen i stort. 
Vittorio Agnoletto,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det förefaller mig som om rådets rapport, kommissionens rapport och även det förslag som lagts fram av en majoritet av de politiska grupperna, samtliga syftar till att nå en överenskommelse med Förenta staterna till vilket pris som helst, till och med genom att undanröja sådana principer som alltid har underbyggt EU:s grundvalar.
Jag talar till exempel om respekten för de mänskliga rättigheterna: Guantánamo-affären är inte ett isolerat fall, vilket exempelvis framgår av situationen på Abu Ghraib – som absolut ingen har nämnt – och kidnappningen av fria medborgare, som har dokumenterats av de större europeiska dagstidningarna, och som genomfördes av Förenta staternas underrättelsetjänst på EU:s territorium. Vi ser ingenting och vi säger ingenting alls om detta. Man nämner inte heller fördömandet av förebyggande krig, som helt och hållet strider mot internationell rätt. Upprättandet av de transatlantiska förbindelserna uppnås dessutom genom att man ständigt erkänner liberalismen, och till och med genom att man – enligt vad jag har hört sägas av kommissionens företrädare – föreslår att föra ut tjänster på marknaden för de transatlantiska relationerna. Detta har hittills – tack och lov – varit uteslutet från Världshandelsorganisationens avtal, och anses fortfarande vara tjänster som ger tillgång till rättigheter, och inte varor som alstrar vinster. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Som rådet alltför väl känner till är Europaparlamentet fortsatt emot rådets avsikter att frångå vapenembargot mot Folkrepubliken Kina som införts på grundval av situationen för de mänskliga rättigheterna, se punkt 7 i det gemensamma resolutionsförslaget. Även om jag stöder denna ståndpunkt är den alltför begränsad eftersom den helt och hållet förbiser att den militära jämvikten i Taiwan har urholkats, vilket också gäller den allmänna regionala stabiliteten i Östasien. Detta är en geopolitisk utveckling som gav Förenta staterna anledning till oro för att EU eventuellt skulle lyfta vapenembargot mot Peking.
Om det är så att Bryssel vill ge Washington ett eget kortsiktigt ansvar för freden och säkerheten i Fjärran Östern, har en ny kris i de transatlantiska förbindelserna länge låtit vänta på sig efter Irak. Jag hoppas att rådet vid toppmötet mellan EU och Förenta staterna den 20 juni kommer att bevisa att detta dystra scenario är felaktigt. Hur kan rådet göra detta? Jo, genom att ansluta sig till amerikanerna när det gäller att ta ansvar, att ta ett verkligt ansvar för den geopolitiska stabiliteten i Asien. När allt kommer omkring är EU, som Kinas huvudsakliga handelspartner, skyldig att göra detta. 
Marcin Libicki,
   . – Herr talman! Den huvudsakliga grunden för EU:s förbindelser med Förenta staterna bör vara sund ekonomisk konkurrens. EU kommer enbart att skörda frukterna av denna konkurrens såvida dess ekonomi inte hålls tillbaka av olika besynnerliga begrepp avseende stat, samhälle och beskattning. Likaledes kommer vi endast att kunna skörda frukterna av samarbetet med Förenta staterna om det bygger på en USA-vänlig utrikespolitik.
Förenta staterna agerar som en stabiliserande makt inom den internationella politiken. Utan dem skulle världen förvandlas till ett enda stort slagfält. Antiamerikanska känslor, som särskilt ofta uttrycks av franska politiker, bidrar inte till några vänskapliga förbindelser mellan EU och Förenta staterna.
För två år sedan sade president Chirac till de länder som stödde Förenta staternas intervention i Irak att de hade missat ett gynnsamt tillfälle att tiga. Nu när president Chirac och hans efterföljare Giscard d’Estaing har försatt EU i fullkomlig förvirring, till följd av ett förhastat stöd för konstitutionsfördraget, och följaktligen krossat visionen om en framtida gemensam EU-politik, kan vi i vår tur säga till den franske presidenten att han har missat ett gynnsamt tillfälle att tiga, eller på hans modersmål: ” 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Vi har talat om de transatlantiska förbindelserna många gånger tidigare. Det hölls en debatt så sent som i januari, vilken följdes av en resolution, och nu har vi ett euroatlantiskt toppmöte i Washington i slutet av juni, för att bara nämna några exempel. Detta är givetvis användbart och intressant, men det finns fortfarande utrymme för att förbättra dessa förbindelser, först och främst genom en förändrad mentalitet. Till exempel håller vi alla med om att kampen mot terrorismen å ena sidan, och främjandet av demokrati och fred i världen å den andra sidan, endast kan nå framgång om vårt partnerskap med Förenta staterna förstärks på grundval av våra gemensamma västerländska värderingar.
När det gäller att omsätta våra principer i handling går saker och ting ständigt fel. Ett utmärkt exempel är Europeiska rådets avsikter att upphäva vapenembargot mot Kina. Förenta staternas motstånd mot dessa planer är helt och hållet på sin plats. Det finns absolut ingen mening med att låtsas stödja en demokratisering i resten av världen om vi i praktiken gör det rakt motsatta genom att tillgodose önskningar från den kinesiska regimen, som fortfarande är lika diktatorisk som när den krossade protesterna på Himmelska fridens torg. Som européer bör vi därför rannsaka våra egna samveten allt emellanåt.
Under denna sammanträdesperiod har jag hört att situationen på Guantánamo Bay diskuteras i olika debatter. Det vore mig främmande att förneka att vi har ett problem där, men genom att ständigt återkomma till denna fråga avslöjar vi emellertid en viss skenhelighet från vår sida, och definitivt om vi beaktar EU:s brister när det gäller kampen mot terrorismen.
Vi kan bara glädjas åt det positiva resultatet av de på varandra följande besöken av president George Bush och Condoleezza Rice till EU. Vi måste fortsätta på denna väg, men om vi talar om respekt måste denna respekt vara ömsesidig. 
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   – Jag vill börja med att gratulera föredragandena av betänkandet till att ha gjort en sällan skådad bedrift. De har utarbetat ett dokument som kan visa sig vara mycket användbart inför toppmötet i Washington den 20 juni.
Jag vill också ta upp två frågor. För det första vill jag påpeka att Europa under det kalla kriget var skådeplatsen för strategiska operationer och att hotbilden var densamma på båda sidor om Atlanten. Detta förändrades efter kalla krigets slut, Tysklands återförening, Sovjetunionens sammanbrott och 11 september. Skådeplatserna för strategiska operationer har förändrats, men den verkliga skillnaden är hur man på båda sidor av Atlanten uppfattar hot, och om hotbilden har förändrats måste även strategierna och arbetsmetoderna göra det.
Medan vi i EU har utvecklat det multilaterala begreppet mjuk makt, det vill säga diplomati samt ekonomiska och politiska sanktioner, har Förenta staterna lutat mer åt hård makt, nämligen unilateralismens idé och principen ”tillsammans med andra om möjligt, på egen hand om nödvändigt”. Föreställningarna och uppfattningarna om hot på Atlantens båda sidor har följaktligen vuxit isär.
Det pågår försök att finna en medelväg så att den mjuka makten blir mindre mjuk och den hårda maken mindre hård, och vad viktigare är, att hotbilden och medlen för att bekämpa dessa hot är oföränderlig och kompletterande. Detta är nyckelmålsättningen för varje transatlantiskt toppmöte.
Det finns en andra målsättning som gäller handelsområdet, dels på bilateral nivå, men även med hänsyn till de gemensamma insatserna på globaliseringsområdet, och inom Världshandelsorganisationen. Det är skrämmande att social och miljömässig dumpning, som äventyrar arbetstillfällen i EU och som utgör kärnan av orättvis konkurrens, okontrollerat kan tillåtas fortgå i världen till vår nackdel. Om inte EU och Förenta staterna kan förena sig i denna fråga kommer det att bli mycket svårt att undvika detta händelseförlopp, och konsekvenserna kommer förr eller senare att bli ett slags protektionism som i sig blir otyglad. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi debatterar i huvudsak två frågor här. Den ena är behovet av att Förenta staterna och EU använder det välstånd de har skapat för att hjälpa de mindre välsituerade att uppnå ett liknande välstånd. Det brittiska ordförandeskapet planerar att göra något åt detta inom kort, och vi kan fylla en funktion i detta, även om vi kanske inte är överens i alla frågor.
Vi bör också, förutom att vara stolta över den demokrati och den frihet som vi har upprättat i våra hemländer, även erbjuda demokratin och friheten till andra, som ett instrument för utveckling. Jag säger helt avsiktligt ”erbjuda” i stället för ”införa”, för erbjudit är vad vi har gjort i själva Europa, i Östeuropa och på Balkan – som jag nämner eftersom jag just har fått veta att vi har ett stort antal besökare från Makedonien här – och det avser vi utan tvekan även att göra i Mellanöstern.
Vi ser Mellanöstern som en mycket instabil, men samtidigt mycket viktig region. Vi, både amerikaner och européer, är överens om att alla som lever i dessa länder behöver demokrati och utveckling – i synnerhet fri utveckling – för att uppnå fred. Detta gör att det är särskilt viktigt att EU och Förenta staterna samarbetar. Låt mig ändå upprepa att vi bör inta en hållning som gör det möjligt för människor att upprätta frihet och demokrati i sina egna hemländer, utan att känna att detta har påtvingats dem.
Det är också viktigt – och här anför jag Iran som exempel – att vi förenar oss för att förhindra att nya faror och nya risker uppstår. Men även här rekommenderar jag starkt att detta åstadkoms genom förhandlingar och inte genom hot. Därigenom hoppas jag att vi skall uppnå något som vi alla kan betrakta som en framgång. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ).
   – Herr talman! Det är verkligen skönt att höra rådet och kommissionen med sådant eftertryck upprepa Europeiska unionens engagemang för att förnya det transatlantiska samarbetet. Det finns många områden där båda parternas gemensamma värderingar direkt sammanfaller. Amerikas förenta stater har nyligen tagit täten för att öppet uppmuntra till upprättandet av demokrati på Arabiska halvön. Europeiska unionen har inrättat det unika Europa–Medelhavspartnerskapet – ett tystare, djupare arbete, som bidrar till att upprätta rättsstatsprincipen och en lagstiftning som grundar sig på rättigheter i Nordafrika och östra Medelhavsområdet.
Dialogen mellan dessa två huvudaktörer är inte tillräcklig. Hela vår värld är nu splittrad av konflikter och osäkerhet, från massförstörelsevapen, som ledsamt nog finns, till pågående folkmord i flera länder. Våra medborgare och världens medborgare är i fara. Ett fullskaligt samarbete mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater, samt med andra nyckeldemokratier, exempelvis Indien, är en förutsättning för fred. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ).
   – Mina damer och herrar! Terrorism, terrorism och ännu mer terrorism, demokrati och gemensamma värderingar; det är alltid samma fraser vi får höra när det gäller hur vår ”storebror” iakttar oss från andra sidan Atlanten och från rymden, övervakar oss från baser i Tyskland, Italien, Ungern och Turkiet, från afrikanska, asiatiska och latinamerikanska länder, från atomubåtar, från radiostyrda luftfarkoster och från vem vet var mer. Därför borde vi inleda ett arbete om en resolution om ömsesidigt fördelaktiga, balanserade och framåtsträvande förbindelser.
Vi måste emellertid se upp för känsliga frågor. Omänskliga och förödmjukande förhållanden inom vissa amerikanska fängelser måste hållas hemliga. Det är viktigt att göra högljudda uttalanden om samarbetet i kampen mot terrorismen och bioterrorismen, och att försöka blottlägga terrorismens finansieringskällor. Vad är det vi inte nämner i vår resolution? Terroristorganisationernas källor till moderna vapen, samarbetet för att få bort kärnvapen från Mellanöstern och hindra stödet till terrorister i Centralasien, Kaukasus och Väst- och Centralafrika. Det är förvisso inte lätt att öppet och i tydliga ordalag förklara de egna åsikterna för en starkare motpart. Vi kan emellertid kritisera Turkiet och Ryssland, och eventuellt också Bangladesh.
Ni kommer utan tvivel att bli medvetna om att läs- och skrivkunnighet och en allmän hälsoförsäkring är delar av den europeiska civilisationens värderingar. Vad tråkigt att vår partner inte hyser samma värderingar. Vilka av er, mina damer och herrar, kommer att föreslå dessa gemensamma värderingar i nästa resolution? Känner ni inte till att analfabetism påverkar miljontals människor på andra sidan Atlanten, och att man ännu inte har lyckats införa en allmän hälsoförsäkring? Enligt offentlig forskning är termisk kärnfusion en ordinarie uppgift för en civilisation, och bör lösas tillsammans. Om vi är bundsförvanter låt oss då inte dra oss för att påpeka dessa problem, och uppmuntra vår partner att lösa dem. 
Adam Jerzy Bielan (UEN ).
   – Herr talman! Sextioårsdagen av slutet på andra världskriget, som vi nyligen firade, påminde oss om den historiska betydelsen av den hjälp vi fick från Förenta staterna. Vid denna tidpunkt var Europa svagt, både ekonomiskt och militärt sett, och utan denna hjälp skulle det ha varit omöjligt att besegra nazisterna eller att åtminstone delvis ha gjort motstånd mot den kommunistiska diktaturen.
I dagsläget är EU oförmöget att trygga sin egen säkerhet om man inte engagerar sig i ett militärt och politiskt samarbete med Förenta staterna. Belysande fall från förr när vi slöt oss samman, utmärkta exempel som omfattar Irak, Bosnien och Kosovo under 1990-talet, och mer nyligen, Afghanistan, borde tjäna som underlag för vårt framtida militära och politiska samarbete. Betydelsen av detta samarbete är tydlig i Central- och Östeuropa, och Natos utvidgning är ett bevis på att denna region kan ses om en pålitlig partner.
En känsla av säkerhet är särskilt viktig för länder vars historia omfattar stort lidande, såsom Estland, Litauen, Lettland och Polen. Dessa länder var berövade sin suveränitet under flera decennier på grund av att de inte hade någon partner som var beredd att utan tvekan utföra de plikter som tillkommer en allierad.
Ett ekonomiskt samarbete är ju en naturlig del av ett harmoniskt politiskt samarbete. Det ligger i EU:s intresse att förhindra en ekonomisk fejd med Förenta staterna, och när allt kommer omkring är vi för närvarande världens två största handelspartner. Detta bör vara parlamentets linje i inledningen till junitoppmötet, och vi bör sända ett tydligt budskap om att vår politik stöds av pålitliga partner som delar våra värderingar. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Jag vill inte följa Jaromír Kohlíčeks exempel och diskutera bristen på bildning i Förenta staterna eller uppehålla mig vid att landet har tvivelaktiga rekord på vissa områden. I stället vill jag säga att Europa och Förenta staterna hör till samma familj. Familjemedlemmar har ofta meningsskiljaktigheter men som familj bör de ändå visa en enad front utåt. Våra åsikter om Irak kanske går i sär men strategiskt sett är vi allierade.
Hysterisk antiamerikanism är inte i Europas intresse, lika lite som det är i Förenta staternas intresse att behandla Europa som en lillebror. Det är två uppgifter som vi i dag måste tackla tillsammans. Den första av dem är kampen mot terrorism och den andra är en fredlig lösning på Mellanöstern-konflikten. Vi får inte glömma att Asien får allt större betydelse som politisk och ekonomisk kraft i skuggan av den bisarra rivaliteten mellan Förenta staterna och Europa. Därav bör vi dra följande slutsatser. I stället för ett meningslöst ekonomiskt krig, behöver vi ett nära samarbete. Vi kan nog ha anledning att klaga på Förenta staternas ekonomiska perfektionism men vi bör ändå vara mer flexibla i ekonomiska frågor.
Vi får aldrig glömma att de andra kontinenterna är som lyckligast när de ser oss strida. Jag tror att de nya EU-medlemsstaterna, och särskilt mitt eget land Polen, förstår precis vad jag menar. 
James Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Atmosfären har förändrats markant sedan George W. Bushs besök i Bryssel för några månader sedan, men det är intressant att detta ännu inte har erkänts i den internationella pressen. Herr rådsordförande! Det skulle vara trevligt om ni, när ni är i Washington med kommissionen, kunde visa att vi kan ta ett verkligt steg framåt i förbindelserna mellan EU och Förenta staterna. Det är uppenbart att det finns en lång rad frågor av politisk och säkerhetsmässig karaktär på denna dagordning som ni har nämnt, särskilt de politiska utmaningar som rör demokratin, de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen. Det vore trevligt, herr rådsordförande, om ni ville lyssna till mitt inlägg, eftersom jag vill rikta er uppmärksamhet mot en särskild fråga på den ekonomiska sidan. Det är genom ekonomin som vi måste föra just dessa förbindelser framåt. Det är där som företagen vill att de återstående hindren för handel och investeringar skall avlägsnas. Det är där som en OECD-rapport som publicerades denna vecka visar att om vi satsar på tillväxt och avlägsnar dessa hinder kan vi som resultat få en ökad BNP per capita i Europa på mellan 2 och 3 procent.
Jag skulle därför önska att toppmötet kan utarbeta en ambitiös dagordning, en vision om hur dessa återstående hinder kan minskas och avlägsnas, en vägkarta, en tydlig tidtabell, så att in inte bara kan stimulera våra ekonomier, utan också föra Europa och Amerika närmare varandra. För att göra detta kommer ni att behöva samarbeta med parlamentet. Ni har talat om samarbetet mellan Europaparlamentet och Förenta staternas kongress, det stora stödet i denna kammare för detta koncept, och även för en bredare ram för partnerskapet mellan Förenta staterna och EU.
Det är upp till er, till Jean-Claude Juncker som rådets tjänstgörande ordförande, och till José Manuel Barroso, att ta täten och se till att vi inte går miste om denna möjlighet att stärka förbindelserna mellan EU och Förenta staterna, som inte bara kommer att vara av bilateral nytta, utan som kommer att göra det möjligt för oss att möta de multilaterala globala utmaningarna, vilka inte kan lösas utan sådana förbindelser. 
Erika Mann (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig direkt ta upp James Elles synpunkt som min kollega Hannes Swoboda refererade till, angående att både EU och Förenta staterna har ett stort ansvar globalt sett och att det enbart är genom att agera tillsammans som vi kan göra det möjligt för mindre välbärgade länder att integreras i den globala ekonomin.
Jag vill gratulera kommissionen till dess uttalande, som var ett djärvt steg. Politiskt sett har vi haft en strapatsrik färd och det var länge oklart vad, om något, vi kunde uppnå under förberedelserna för toppmötet. Skriftliga och muntliga uttalanden har gjorts, och de har fört oss ett steg vidare. Med detta menar jag särskilt förslagen om samarbete i förhandlingarna om specifika avtal inom området nya tekniker, i synnerhet inom forskning och säkerhet.
Allt detta är bra, lämpligt och viktigt. Jag är särskilt glad över att kommissionen för första gången har vågat sig på att använda begreppet ”transatlantisk marknad” och också hittat ett sätt att beskriva vad det är – visserligen fortfarande ganska kryptiskt, men på rätt väg. Detta är något som kammaren ofta har tagit upp i sina resolutioner. Vi gör klokt i att erkänna realiteten av vad vi redan har, det vill säga en integrerad marknad. Jag skulle kunna lägga till att det i den OECD-studie som James Elles hänvisade till inte bara sägs att vi kommer att uppnå tillväxt om vi fortsätter att integrera marknaden enbart inom EU – av vilket, enligt studien, EU kommer att gynnas mer än Förenta staterna. I studien sägs också att vi måste göra samma sak över hela världen, vilket är en oerhört viktig punkt. Om vi kan dra fördel av detta, kommer andra länder också att göra det, och därför bör vi noga beakta vad som sägs i studien.
Jag vill dock gratulera kommissionen till den undersökning den initierat. Det är ett bra arbete som gör det möjligt för oss att göra framsteg.
Nu till min sista punkt: Även här ser vi att kommissionen tagit med ett förslag från kammaren. I detta fall att vi bör samarbeta närmare inom området interparlamentariskt utbyte. Jonathan Evans kommer att säga mer om den saken senare. Det är en viktig punkt och jag föreslår att vi håller fler debatter om allting kommissionen föreslår – vilket toppmötet förhoppningsvis kommer att godkänna – i ett interparlamentariskt sammanhang. 
Bogdan Klich (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi ser verkliga framsteg när det gäller att förbättra samarbetsklimatet mellan EU och Förenta staterna, vilket är goda nyheter för alla oss i EU som är Förenta staternas vänner. Man kan bara hoppas att de goda nyheterna kommer att fortsätta.
Det finns dock fler svårigheter att övervinna. Ett av de viktigaste hindren vi för närvarande står inför är restriktionerna för inresa till Förenta staterna som gäller för medborgarna i vissa EU-medlemsstater, det vill säga visumbegränsningar. Många människor inom EU anser att sådana förfaranden är diskriminerande, inte minst på grund av den ojämlika behandlingen av EU-medlemsstaterna. Den uppfattningen är särskilt vanlig bland allmänheten i länder som Polen, mitt egen land, och andra centraleuropeiska länder vars medborgare fortfarande behöver visum för att komma in i Förenta staterna.
Jag vill också påminna kammaren om att de förändringar vi nyligen gjort av den ömsesidiga mekanismen innebär att EU:s viseringspolitik är samordnad på gemenskapsnivå. Det är nu kommissionen, och inte medlemsstaterna eller rådet, som fattar beslut om att införa sanktioner mot ett tredjeland. Det är därför också kommissionens skyldighet att se till att alla medborgare och alla EU:s medlemsstater åtnjuter lika rättigheter. Jag hoppas att denna fråga kommer att tas upp under det kommande toppmötet.
Den andra fråga som jag vill ta upp är behovet av samarbete mellan Europeiska unionen och Förenta staterna till stöd för demokrati och mänskliga rättigheter, särskilt i den postsovjetiska sfären. EU och Förenta staterna måste tala med samma röst i denna fråga, så som vi gjorde under den orangefärgade revolutionen eller när Condoleezza Rice och Javier Solana nyligen förklarade sitt stöd till den vitryska oppositionen. Men det räcker inte med ord, vad som krävs är gemensam handling. Det är ett beklagligt faktum att EU sackar efter Förenta staterna i detta avseende. Vi är mindre flexibla än amerikanerna och för långsamma och byråkratiska i vårt sätt att agera. Detta gäller särskilt kommissionen.
Jag tror att vår uppmärksamhet bör inriktas på att se till att Europeiska unionen och Förenta staterna talar med en röst och vidtar gemensamma åtgärder i frågor om främjandet av demokrati och de mänskliga rättigheterna. 
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! En av de viktigaste aspekterna av de transatlantiska förbindelserna är Europeiska unionens samarbete med Förenta staterna till stöd för demokrati och de mänskliga rättigheterna i hela världen. Den förnyade demokratisering som vi ser i Östeuropa, Mellanöstern, Kaukasus, Centralasien och Afrika innebär att Europeiska unionen och Förenta staterna måste samordna sitt handlande för att främja demokratiska värden, övervaka fria val, främja bildandet av politiska partier, fackföreningar och oberoende organisationer i det civila samhället och försvara mediernas frihet.
I denna nya globala era behöver vi en ny vision om en internationell politisk ordning som bygger på demokrati och mänskliga rättigheter. För ögonblicket måste både Förenta staterna och Europeiska unionen undvika en upprepning av det folkmord och den etniska rensning som har utspelat sig inför hela världens ögon.
Ett nytt avtal behövs för att uppnå detta mål. Dess syfte skulle vara att få till stånd ett närmare samarbete mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om frihet, fred och säkerhet. Varhelst det är nödvändigt bör avtalet även möjliggöra gemensamma, förebyggande åtgärder för att förhindra katastrofer för människor och miljö. 

Benoît Hamon (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I vårt resolutionsförslag upprepar vi FN:s millenniemål. Förenta staterna och Europeiska unionen har tillsammans förbundit sig att genomföra detta viktiga program för att minska fattigdomen i världen.
Förenta staterna och Europeiska unionen förvaltar Bretton Woods-institutionerna tillsammans. Det delade ansvaret bygger delvis på tradition, den tysta överenskommelse att tilldela Europa och Förenta staterna förvaltningsansvaret för Internationella valutafonden (IMF) respektive Världsbanken.
Vi får inte glömma att Internationella valutafonden skapades för att upprätthålla det internationella valutasystemets stabilitet. IMF har en helt annan roll i dag. Alla utvecklingsländer är i praktiken beroende av IMF, av dess lån och av dess välvilja, för de medel som krävs för deras hållbara utveckling. Vi kan inte bortse från resultatet av denna politik. Förutom att IMF delvis misslyckats med sin uppgift att övervaka den globala ekonomiska stabiliteten genom att inte förutse – eller snarare genom att faktiskt framkalla – ett antal regionala och internationella finansiella kriser, behöver vi tillsammans med Förenta staterna utvärdera de negativa konsekvenserna av de villkor som IMF med Washingtons goda minne påtvingar länder som begär dess hjälp.
Slutligen, inom området globala reformer av det multilaterala systemet, bör agendan för de transatlantiska diskussionerna även inbegripa att Bretton Woods-institutionerna återförs till FN-systemet. 
Nicolas Schmit,
    – Herr talman! Debatten har visat att det finns många utmaningar som Förenta staterna och Europeiska unionen tillsammans och solidariskt behöver ta itu med. Vi vet också att det fortfarande finns många problem med att definiera mer samordnade ställningstaganden. Dessa har nämnts.
I fråga om den globala uppvärmningen står vi långt ifrån varandra och vi vet att Kyotoavtalet är dömt att misslyckas utan Förenta staternas stöd. Detta är därför något som behöver diskuteras med amerikanerna för att få dem att till sist delta i den multilaterala strategin mot global uppvärmning.
Reformeringen av FN-systemet är ytterligare en känslig fråga och ingen verklig FN-reform är möjlig utan Förenta staternas stöd. När det gäller utvecklingspolitik – som redan till viss del har nämnts i samband med Bretton Woods-institutionerna – kan amerikanerna tillsammans med EU verkligen ändra kurs och röra sig mot millenniemålen för att sätta ny fart. Mycket arbete återstår ännu inom dessa områden.
Vi har dock gjort betydande framsteg i hanteringen av större kriser och allvarliga internationella problem som Mellanöstern, Irak och Sudan. Samtliga är områden där framsteg har gjorts genom att EU och Förenta staterna gemensamt har sökt efter lösningar. Jag noterade också en kommentar som många av er gjorde, att vi trots detta kanske bör överväga att utveckla ramen för de transatlantiska förbindelserna. Det är lite underligt att två samarbetspartner, som i princip står varandra så nära, inte har något ramverk, utan i stället i praktiken bygger sina förbindelser och sitt samarbete på en ynka deklaration. Beror detta möjligen på att de så nära samarbetspartner? Detta är kanske värt att fundera vidare på. Jag tror dock att vi i framtiden allvarligt måste överväga om det inte är dags att få till stånd en mer exakt och väldefinierad ram för de transatlantiska förbindelserna.
I alla händelser framgår det klart av era debattinlägg att det kommande toppmötet är ett viktigt möte, ett möte som måste befästa de framsteg som gjorts, ett möte som måste fortsätta att utveckla våra förbindelser inom de områden där vi hittills inte kunnat hitta en gemensam linje och som också måste befästa framstegen i de transatlantiska förbindelserna som vi har sett sedan början av året. Det luxemburgska ordförandeskapet fäster i alla händelser stor vikt vid toppmötet och är mycket angeläget om att det skall bli en framgång – en framgång för Europeiska unionen. Det är viktigt eftersom Europeiska unionen också måste visa för amerikanerna att EU fortfarande förmår agera och att interna problem inte begränsar dess förmåga att agera på den internationella arenan. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Som jag tidigare nämnt finns det en förnyad beredvillighet att stärka förbindelserna mellan EU och Förenta staterna. Denna beredvillighet härrör från båda sidor av Atlanten.
På det politiska området har vi sett samarbete i frågor som gäller Irak, Sudan, södra Kaukasus, Centralasien och Vitryssland, för att inte tala om det utvidgade initiativet för Mellanöstern och Medelhavsområdet.
På den ekonomiska fronten har mycket redan uträttats, men det finns definitivt mer att göra och vi arbetar tillsammans för att avancera i den riktningen. Det finns visserligen problem inom handelsområdet men förhoppningsvis kan våra problem oftare lösas genom samtal.
När det gäller Boeing–Airbus-frågan bestämde Förenta staterna sig beklagligtvis i förra veckan för att lämna förhandlingsbordet och begära ett formellt tvistlösningsförfarande inom WTO om de påstådda subventionerna till Airbus. Vi beslutade oss i vår tur för att återuppta åtgärderna inom WTO om de subventioner som getts till Boeing. Den lösning som kommissionsledamot Peter Mandelson verkat för sedan han tillträdde i november förra året har varit att lösa tvisten genom förhandlingar. Enligt WTO-reglerna kan en slutlig förhandlingslösning fortfarande vara möjlig, men för närvarande måste kommissionen skydda Airbus intressen mot Boeing. Trots den beklagliga upptrappningen av tvisten är jag förvissad om att den senaste utvecklingen inte kommer att påverka vårt bilaterala och multilaterala samarbete.
I fråga om säkerheten har både EU och Förenta staterna vidtagit åtgärder för att öka säkerheten. Vi måste dock försöka att minimera inverkningarna på handeln och resandet genom att utveckla globala säkerhetsnormer och förbättra vårt tullsamarbete.
Här skulle jag vilja tacka Erika Mann för hennes uttalade stöd till kommissionens meddelande och den undersökning av förbindelserna mellan EU och Förenta staterna som vi beställt.
I fråga om er återkommande uppmaning att en transatlantisk marknad bör vara genomförd senast 2015, instämmer kommissionen i hög grad i målet att ytterligare stärka de redan blomstrande bilaterala förbindelserna mellan EU och Förenta staterna. Alltifrån 1998 års transatlantiska ekonomiska partnerskap och 2002 års nya ekonomiska agenda, har kommissionen strävat mot samma mål, dvs. att identifiera och om möjligt undanröja hindren, särskilt på regleringsområdet, och se till att förbindelserna fungerar smidigt. På samma sätt har det nyligen offentliggjorda meddelandet till syfte att främja handel och investeringar mellan EU och Förenta staterna. Genom att inrätta ett forum för regleringssamarbete så som förutskickas i meddelandet skulle vi ta itu med regleringshindren. En transatlantisk marknad är redan en ekonomisk realitet, medan undanröjandet av hindren för handel och investeringar är en successiv process och vi håller på att ta ett steg i rätt riktning.
I fråga om globalisering ämnar vi vid nästa toppmöte mellan EU och Förenta staterna åta oss att fullfölja utvecklingsrundan från Doha inom de närmaste 12 månaderna.
I fråga om viseringar för medborgarna i de tio medlemsstater som ännu inte fått ta del av Förenta staternas program för undantag från visumtvånget, kan jag försäkra er om att vi fortsätter att på alla nivåer uppmana Förenta staterna att erkänna den nya ekonomiska, sociala och politiska verkligheten i de tio medlemsstater som anslöt sig till Europeiska unionen förra året och som bör behandlas på samma sätt som övriga medlemsstater.
Vi välkomnar i detta sammanhang den nya amerikanska viseringsplanen för Polen och den planerade utvidgningen till övriga medlemsstater som anslöt sig vid den senaste utvidgningen. Detta är ett viktigt steg i rätt riktning.
I fråga om klimatförändring förhandlar vi med Förenta staterna om en miljödeklaration. Vi skulle vilja se ett konkret åtagande om att arbeta mot en långsiktig internationell ordning för att motverka klimatförändring efter 2012. Vi kommer därför att verka för att samtalen mellan EU och Förenta staterna om miljö återupptas på hög nivå.
Ni efterlyser ett samarbetsavtal mellan EU och Förenta staterna, och jag måste erkänna att vi, trots att vi upprätthåller fördragsmässiga förbindelser med de flesta tredjeländer runt om i världen, ännu inte har något sådant fördrag med vår viktigaste partner. Eftersom vi redan har ett fast samarbete ser vi inget behov av ett transatlantiskt avtal som skulle innebära utdragna formella förhandlingar utan att ändra särskilt mycket i sak. Det bör också betonas att de transatlantiska problemen tidigare i historien varit politiska och inte institutionella till sin natur. Utarbetandet och försvaret av enhetliga EU-ståndpunkter gentemot Förenta staterna är inte beroende av att det finns en fördragsbaserad struktur.
Med detta sagt finns det starka skäl att granska våra befintliga strukturer och fräscha upp och modernisera den nya transatlantiska agendan från 1995 för att anpassa den till nuvarande behov.
Sammanfattningsvis vill jag återigen understryka att ni är viktiga aktörer i denna strategiska allians och att vi är beroende av ert stöd för att kunna genomföra vår gemensamma agenda. I meddelandet förespråkar vi inrättandet av en transatlantisk församling. En sådan församling skulle kunna hållas i anslutning till toppmötet. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit fem resolutionsförslag(1) som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om läget i Uzbekistan. 
Nicolas Schmit,
    – Herr talman, mina damer och herrar! Läget i Uzbekistan är fortfarande utomordentligt allvarligt. President Karimov fortsätter att avvisa uppmaningarna om en internationell undersökning av de tragiska händelserna nyligen. Enligt en rad rapporter finns det fortfarande över 500 uzbekiska flyktingar i Kirgizistan.
Europeiska unionens ansträngningar koncentreras för närvarande på två saker, nämligen att utöva påtryckningar på president Karimov om en internationell undersökning, och att hjälpa flyktingarna i Kirgizistan. På längre sikt kan vi dock inte negligera behovet av att främja demokrati, rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna i regionen, liksom att gå vidare med inre reformer i Uzbekistan.
I inledningen av händelserna i Andijan uttryckte ordförandeskapet i ett uttalande, daterat den 14 maj 2005, sin allvarliga oro över läget och uppmanade parterna att avhålla sig från våld och att finna en fredlig lösning. Rådet följde utvecklingen i Uzbekistan nära och diskuterade frågan på högsta nivå. Den 23 maj 2005 antog rådet slutsatser om läget i östra Uzbekistan. Genom dessa slutsatser skickades ett angeläget, tydligt och relevant budskap till de uzbekiska myndigheterna. Rådet uttryckte sin starka oro över den senaste utvecklingen i östra Uzbekistan och fördömde öppet de uzbekiska säkerhetsstyrkornas omfattande och oproportionerliga bruk av våld.
Rådet uppmanade de uzbekiska myndigheterna att fullgöra sina internationella skyldigheter i fråga om demokrati, rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna. Rådet bad också de uzbekiska myndigheterna att ge humanitära organ och andra internationella organisationer omedelbart och obehindrat tillträde till den berörda regionen. Dessutom betonade rådet behovet av att de uzbekiska myndigheterna tar itu med de bakomliggande orsakerna till instabiliteten i landet genom att genomföra djupgående inre reformer. Rådet kommer att samordna sitt agerande med OSSE och andra medlemmar av det internationella samfundet, som Ryska federationen och Förenta staterna, för att ge sitt stöd till reformprocessen.
Rådets budskap till de uzbekiska myndigheterna är därför tydligt: vi står beredda att hjälpa er men endast om en fredlig och varaktig lösning hittas på det rådande läget och om inre reformer genomförs för att angripa de djupare orsakerna till landets instabilitet. Den 1 juni 2005 kontaktade det lokala brittiska ordförandeskapet i Tashkent den uzbekiska utrikesministern Elior Ganiev för att be honom att begära att de uzbekiska myndigheterna omprövar sitt avvisande av en oberoende internationell undersökning och för att fästa hans uppmärksamhet på landets internationella skyldigheter. Inbjudan från de uzbekiska myndigheterna till EU-ambassadörer som är placerade i Tashkent att observera den nationella undersökningen av händelserna i Andijan, en undersökning som skall genomföras av den allmänna åklagaren och det uzbekiska parlamentet, är inte ett godtagbart alternativ till en oberoende internationell undersökning. Generalsekreteraren Javier Solana, EU:s höga företrädare, beslöt att skicka sin personliga företrädare i frågor om de mänskliga rättigheterna, Michael Matthiessen, till Kirgizistan och Uzbekistan. Denne tvangs avbryta sitt uppdrag eftersom de uzbekiska myndigheterna vägrade att ge honom visum. Rådet ser denna tilldragelse som en mycket beklaglig – för att inte säga oroande – utveckling av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Uzbekistan.
Trots president Karimovs fortsatta vägran att tillgodose kraven på en oberoende, internationell undersökning av händelserna i Andijan, kommer rådet att fortsätta att insistera och tillsammans med OSSE, FN och andra internationella organisationer samordna de praktiska förfarandena för en sådan undersökning, om de uzbekiska myndigheterna skulle ompröva sitt beslut. Rådet kommer att vidta lämpliga åtgärder med hänsyn till reaktionen från de uzbekiska myndigheterna och resultaten av den eventuella undersökningen. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Kommissionen instämmer helt i rådets förklaring där det klart och entydigt framgår att vi är bekymrade över den senaste tidens händelser i Uzbekistan. Vi är chockerade över de upprörande förlusterna av människoliv. Vi är oroade över den därav följande människoflykten bort från våldet över gränsen till Kirgizistan och över rapporterna om de uzbekiska säkerhetsstyrkornas överdrivna och oproportionerliga våldsutövning.
Det står klart för kommissionen att människorna i Uzbekistan skyndsamt måste arbeta för en fredlig och hållbar lösning på det rådande läget. Kommissionen noterar det förslag som de uzbekiska myndigheterna lämnade i samband med den internationella förfrågan i en skrivelse av den 31 maj från president Islam Karimov till Förenta staternas utrikesminister Condoleezza Rice. En kopia av skrivelsen skickades till kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner. Det är mycket viktigt att de uzbekiska myndigheterna omedelbart tillåter en fullständig och oberoende internationell undersökning av de senaste händelserna. Kommissionen anser det viktigt att dialogen upprätthålls och att det är möjligt för diplomatiska sändebud att överlämna meddelanden till Uzbekistan.
Även före de chockerande händelserna nyligen arbetade kommissionen på att stärka Uzbekistans sköra reformprocess. Vi måste se realistiskt på vad som kan uppnås, men jag anser exempelvis att samarbete med det uzbekiska parlamentet för att hjälpa till att skapa en modern lagstiftande församling är av avgörande betydelse för att förbättra det uzbekiska folkets lott.
Under de senaste veckorna har vi inte bara efter händelserna i Andijan sett prov på upprörande förluster av liv, utan också myndigheternas reaktion på den internationella kritiken samt rapporterna om kraftåtgärderna mot människorättsgrupper och människorättsaktivister, vilket endast understryker hur viktigt det är att hålla reformprocessen vid liv. Detta skulle vara sämsta möjliga tillfälle att dra sig tillbaka eller att isolera landet. Samtidigt får detta dock inte innebära att allt får lov fortsätta som vanligt.
Kommissionen har redan skickat en tjänstemannadelegation till Uzbekistan för att ta reda på vad vi mer kan göra för att stödja reformer och inte minst förbättra levnadsförhållandena i Ferganadalen. Under kommande veckor skall vi färdigställa våra förslag till vad som skall genomföras inom Tacisprogrammet. Vårt nuvarande fattigdomsbekämpningsprogram för Ferganadalen är verksamt i alla de tre länder som dalen är uppdelad mellan – Uzbekistan, Kirgizistan och Tadzjikistan. Det finns ett visst utrymme inom ramen för befintliga resurser att göra mer, och kommissionen är fast besluten att se till att denna möjlighet inte går förlorad.
Under tiden fortsätter vi att arbeta med Tacisprogrammets tekniska bistånd för att främja sociala och ekonomiska reformer, både på stats- och gräsrotsnivå.
Samtidigt som vi trycker på för en helt oberoende undersökning av händelser som redan har inträffat, får vi inte förlora ur sikte hur de som deltog i oroligheterna kanske fortfarande behandlas. Det är uppenbart att myndigheterna betraktar allt deltagande som kriminellt. I detta sammanhang tittar kommissionen på en rad olika projekt, däribland bättre fängelseledning och bättre behandling av fängslade.
Kommissionen berömmer samarbetet mellan myndigheterna i Kirgizistan – som står inför en mycket svår humanitär situation – och Förenta nationernas flyktingkommissarie. Vi välkomnar därför det senaste beslutet att flytta de asylsökande, som för närvarande uppgår till 475, bort från gränstrakterna. 
Albert Jan Maat,
   . – Herr talman! Hur mycket jag än välkomnar svaret från rådsordföranden och från kommissionsledamoten Joe Borg att de vill utöva påtryckningar på den uzbekiska regeringen kan detta inte överskyla att våldsutbrottet och upproret i Uzbekistan är resultatet av en kombination av yttersta fattigdom, starkt politiskt tryck på staten och muslimsk fundamentalism. Den brutalitet med vilken den uzbekiska regeringen har svarat får marken att rämna i Uzbekistan. Mot den bakgrunden kan Europeiska unionen inte kosta på sig undanflykter, eftersom vi, inklusive Europaparlamentet, har en fast förbindelse med landet. Trots allt har vi en samarbetsdelegation för Centralasien. Varje år satsar Europeiska unionen 10 miljoner euro på hjälp till Uzbekistan, vari ingår ett belopp till det uzbekiska parlamentet. För 2005 års budget lade jag fram ett förslag där jag motsatte mig detta i avsikt att frysa en del av budgeten. Tyvärr avvisades ändringsförslaget av en majoritet vid omröstningen. Detta är egendomligt eftersom majoriteten av de politiska partierna i Uzbekistan förbjöds att delta i parlamentsvalen.
Vad som nu behövs är att Europeiska unionen utövar påtryckningar för att reformer skall genomföras och rättsväsendet förbättras. Dessutom bör all hjälp som går via regeringen eller parlamentet frysas, eftersom EU:s resurser inte bör ägnas åt att finansiera statligt förtryck. Civilsamhället och de icke-statliga organisationerna behöver också stöd, och press- och religionsfriheten måste garanteras. Att bland annat kyrkor blir hindrade och trakasserade trots att de helt saknar samband med religiös fundamentalism, än mindre med terrorism eller dylikt, övergår allt förstånd. På lång sikt måste det politiska trycket leda till ökad politisk frihet och nya val. Detta är viktigt eftersom Uzbekistan, trots att det är ett fattigt land, ändå har en växande ekonomi. Det är av avgörande betydelse för stabiliteten i regionen att ekonomisk tillväxt får gå hand i hand med verklig demokrati och yttrandefrihet. 
Bernadette Bourzai,
   . –Herr talman, mina damer och herrar! Jag stöder parlamentets resolutionsförslag, som upprepar rådets ståndpunkt från den 23–24 maj i år. Jag skall inte upprepa redogörelserna av händelserna i Uzbekistan nyligen, men jag vill på nytt framhålla behovet av en snabb och resolut reaktion från Europaparlamentet på den ytterst allvarliga situationen för lokalbefolkningen, särskilt för flyktingarna.
Med anledning av de tragiska händelserna i Andijan vill jag för det första betona det allt överskuggande behovet av att upprätta en internationell undersökningskommission så snart som möjligt för att klargöra vad som hänt och tvinga Karimovregeringen att ta sitt ansvar. Dessutom måste EU agera tillsammans med de icke-statliga organisationerna och flyktingkommissarien för att garantera att flyktingarna vid den kirgiziska gränsen behandlas väl.
Europaparlamentet måste också enträget uppmana Uzbekistan att genomföra djupgående reformer och ge landet en inriktning mot verklig demokrati och ekonomisk utveckling till gagn för alla dess invånare. Utbredningen av godtyckliga arresteringar och tillgripandet av tortyr och avrättningar måste stoppas en gång för alla. Respekt för yttrandefrihet och pressfrihet, och även frihet för icke-statliga organisationer, är förutsättningar för att våra avtal om partnerskap och samarbete skall fungera väl.
Jag vill framhålla att den pådrivande orsaken till demonstrationer och oro i Uzbekistan är försämrade ekonomiska och sociala förhållanden, fattigdom och maktlöshet inför korruptionen. Bör vi använda morot eller piska? Om Tacisprogrammet skall kunna fortsätta, med en ytterst noggrann kontroll av tilldelningen av medel, kan vi påminna Karimovregeringen om att partnerskaps- och samarbetsavtalen förutsätter att bestämmelserna om demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna strikt iakttas. 
Ona Juknevičienė,
   . – Jag kommer nu att uttala mig på ALDE-gruppens vägnar och som ordförande för den centralasiatiska delegationen. Ärade ledamöter! I dag vill jag uppmana er att visa ert stöd för en allmän resolution där vi fördömer den ytterst våldsamma vedergällning som den uzbekiska presidenten Islam Karimov genomfört [mot demonstranter] i Andijan. Presidenten beordrade beskjutning av människor som inget annat gjort än att önska sig verklig demokrati och verklig förändring. Detta är i praktiken en upprepning av händelserna på Himmelska fridens torg, och vi måste lägga fram en rättvis och adekvat utvärdering av händelserna. De centralasiatiska länderna är drabbade av fortgående kränkningar av de mänskliga rättigheterna och restriktioner för oppositionens och massmediernas verksamhet. Utvecklingen av ett civilsamhälle i regionen är inte tillräckligt. Uzbekistan är ett land med den mest auktoritära regimen i regionen. Landet saknar ett oberoende och rättvist domstolsväsende liksom yttrande- och religionsfrihet. Oppositionspartiers och civilsamhällets verksamheter är förbjudna. Pressfriheten är upphävd och vedergällningar och tortyr från militärens sida är vanligt förekommande. Även om tulpanrevolutionen i Kirgizistan väcker vissa förhoppningar om en långsiktig demokratiseringsprocess, ser vi med stor oro på den senaste tidens händelser i den uzbekiska staden Andijan och de därpå följande reaktionerna i angränsande centralasiatiska republiker. Händelserna i Andijan är ett uttryck för den uzbekiska nationens motstånd mot förtrycket. Europaparlamentet kan inte hålla sig undan. Vi måste få veta vad som hände och vad som händer nu för att kunna vidta lämpliga åtgärder. Vi begär en oberoende undersökning av händelserna. Vi uppmanar Förenta staterna att fördöma utnyttjandet av dess militära styrkor i Uzbekistan, vilka kräver stora belopp som framför allt bidrar till att ytterligare förstärka president Karimovs regim. Herr talman, mina damer och herrar! Vårt parlaments prioriteringar bör fortsatt vara inriktade på att förebygga våld och blodsutgjutelse. Vi får inte minska våra insatser för att förstärka civilsamhället och yttrandefriheten. 
Bart Staes,
   . – Herr talman, herr Schmit, herr Borg, mina damer och herrar! Den 13 maj utsatte den uzbekiska armén rebeller och demonstranter för en brutal behandling. Människorättsorganisationen Human Rights Watch, som har intervjuat 50 vittnen vars vittnesmål är samstämmiga, beskrev följden som ”en massaker”. Beskjutningen var så omfattade och så slumpmässig och oproportionerlig att det inte är orimligt att beskriva den som slakt.
Jag instämmer helt i rådets och kommissionens kommentarer och givetvis med Joe Borg när han säger att vi inte kan fortsätta som om inget hade hänt, som om det vore ”business as usual”. Vi i Europeiska unionen måste ge ett starkt budskap till denna diktatoriska och auktoritära regim och därför instämmer jag med de ledamöter som insisterar på ökade politiska påtryckningar, på att snabba på reformer, på att stoppa hjälp från att gå via regeringen eller parlamentet och att enbart tillåta hjälp via icke-statliga organisationer. Den internationella undersökningen måste komma i gång, i annat fall kan vi helt enkelt inte fortsätta de avtal om samarbete och partnerskap som vi har slutit med Uzbekistan. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Uzbekistan är den mest tättbefolkade och kulturellt rikaste av de fem centralasiatiska före detta Sovjetstaterna som numera är självständiga stater. Uzbekistan har inga historiska traditioner av demokrati eller gott styre, eftersom landet långt tillbaka i historien styrdes av khaner, därefter av tsarer och Sovjetryssland, för att slutligen oväntat bli en självständig stat 1991 efter Sovjetunionens upplösning. Oundvikligen fylldes det politiska vakuumet av den dåvarande uzbekiska nomenklaturan, vilket förklarar den nuvarande regimens sammansättning.
Det kan inte råda några tvivel om att president Islam Karimov har regerat på ett auktoritärt sätt och att kränkningar av de mänskliga rättigheterna varit vanliga, och särskilt riktade mot den islamistiska rörelsen i Uzbekistan, som är nära knuten till de dåvarande talibanerna i Afghanistan men numera i stor utsträckning besegrade eller ersatta av den formellt fredliga, men fortfarande fundamentalistiska Hizb ut-Tahrir, som något överraskande har kontor i Europeiska unionen för att samla in pengar och rekrytera anhängare.
Under den senaste debatten om Coveneybetänkandet om de mänskliga rättigheterna försökte jag att skapa balans mellan piskan – Uzbekistankritik – och moroten – mer dialog med den uzbekiska presidenten om han fortsätter att samarbeta om bekämpningen av den internationella terrorismen och infriar sitt åtagande om rättsväsendets oberoende, pressfrihet och bestraffande av dem som ansvarar för tortyr och kränkande av de mänskliga rättigheterna. Tragiskt nog hade vi knappt hunnit anta detta betänkande förrän den tragiska händelsen i Andizhan inträffade. Den fullständiga händelseutvecklingen är fortfarande mycket oklar. Vilka var dessa 23 fångar som fritogs ur fängelse av beväpnade upprorsmakare? Vilka tog civila som gisslan för att förhandla med den regionala guvernören? Vilka uppmanade massorna att protestera? Och vilka gav order till trupperna att beskjuta oskyldiga demonstranter?
Jag beklagar givetvis djupt Islam Karimovs vägran att godta en internationell undersökning och jag uppmanar därför OSSE att utnyttja den föga kända Moskvamekanismen, som senast utnyttjades för Turkmenistan, likaledes en auktoritär regim, för att framtvinga en internationell undersökning och rapportera med eller utan Uzbekistans samtycke. Denna metod har enligt min mening störst sannolikhet att ge resultat. 
Giulietto Chiesa (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag välkomnar visserligen rådets och kommissionens uttalande, men samtidigt vill jag säga direkt att jag i det gemensamma resolutionsförslag som kommer att gå till omröstning i morgon har hittat ett oacceptabelt stycke som innehåller ett erkännande av den roll Uzbekistan har spelat i kampen mot internationell terrorism. Jag finner själva tanken att Västvärlden och Europeiska unionen betraktar Islam Karimov som en allierad verkligt oroande, eftersom ingen som använder terroristmetoder mot sitt eget folk kan betraktas som en allierad.
Jag anser att parlamentet och kommissionen med bestämdhet bör insistera på att en internationell undersökningskommission tillsätts, som kan klargöra vem som var ansvarig för massakern. Jag anser också att det bör krävas att officiella internationella observatörer sänds ut till platsen, för att förhindra eller åtminstone mildra fortsatt förtryck, arresteringar av oppositionen, attacker mot journalister och terroristvåld av staten mot civilbefolkningen.
Europeiska unionen måste föra en egen, tydlig linje, som visar det uzbekiska folket att den skiljer sig från såväl de ryska och kinesiska regeringarnas statsförnuft som från den regelrätta cynismen från den amerikanska administrationens sida, som fortsätter att betala miljontals US-dollar till Karimov i utbyte mot militära baser. 
Alojz Peterle (PPE-DE ).
   Detta är inte första gången som tragiska händelser har inträffat i Uzbekistan, och vi måste göra allt vi kan för att se till att de inte upprepas. Om det inte lyckas, kan det leda till instabilitet inte bara i Uzbekistan, utan även i hela Centralasien.
FN har redan genom dess höga kommissarie för mänskliga rättigheter krävt att en oberoende internationell undersökning genomförs, vilket även Europeiska unionen genom rådet och OSSE genom dess ordförande krävt. Med hänsyn till detta kan vi givetvis enbart stödja Europeiska rådet.
Europeiska unionen och andra som önskar medverka till att detta mycket komplexa och svåra problem löses måste vara helt klara över dessa tragiska händelsers orsaker, förlopp och följder. Jag anser att vi jämte den undersökning som ett otal gånger har efterlysts måste få en heltäckande analys av orsakerna till en fortsatt risk för destabilisering i Uzbekistan. Jag är övertygad om att sakernas utomordentligt komplexa tillstånd inte enkelt kan tillskrivas terrorism eller religiös fundamentalism. Vi får inte göra det lätt för oss genom en ytlig diagnos, eftersom det kan leda till en förfelad politik. Vissa andra aspekter av instabiliteten har nämnts här i dag.
Det som är väsentligt för Europeiska unionen är att vi måste göra vårt yttersta för att se till att Uzbekistan inom en demokratisk ram kan nå fram till stabilitet och inleda reformer, som skulle underlätta den interna politiska dialogen och öka demokratin och förbättra ekonomin i landet. 
Nicolas Schmit,
    – Herr talman! Det är av yttersta vikt att detta land med sina enorma rikedomar, i synnerhet på gas, inte destabiliseras. Det är inte i vårt eller någon annans intresse. Vi måste medge att det finns fundamentalistiska element i landet men de får inte användas som förevändning för att hålla det uzbekiska folket i tvångströja, för det är just vad som sker. President Karimovs regering använder detta mer eller mindre genuina hot från fundamentalisterna som ett sätt bevara makten för sin förtryckarregim.
Jag anser att våra påtryckningar på den uzbekiska regeringen och på president Karimov måste ligga fast. Vi måste uppmana honom att godkänna en internationell undersökning och tydligt visa vår solidaritet. Från den synpunkten är det resolutionsförslag ni är på väg att anta viktigt. Vi måste göra klart att Europeiska unionen inte tolererar den inställning och den politik som märkts under de senaste veckorna.
Långt ifrån att destabilisera landet måste denna solidaritet vara ett sätt att stabilisera det för att främja demokrati, för det är detta som är vårt mål. Jag anser att det inte finns några andra förevändningar, inte ens allvarliga sådana, såsom frågan om fundamentalism, som kan hindra oss från att sätta stort tryck på regeringen i fråga, som är en av de mest diktatoriska regimerna i hela regionen. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Vi måste fortsätta att samtala med de uzbekiska myndigheterna för att kunna verka för reformer för de mänskliga rättigheterna och för demokrati. Kommissionen förblir också aktiv på det humanitära området. Vi håller nära kontakt med UNHCR för att få en bedömning av läget för dem som har flytt till gränstrakterna. ECHO bevakar läget på ort och ställe och om behov uppkommer kan kommissionen snabbt mobilisera humanitärt bistånd.
Som jag nämnde i mina inledande kommentarer anser vi att vi måste fortsätta vårt engagemang i Tacisprogrammen, som framför allt handlar om demokratiska och ekonomiska reformer och således angriper grundorsakerna till de rådande problemen. Kommissionen har redan avsatt 3 miljoner euro till bistånd till de uzbekiska enklaverna i Kyrgyzterritoriet för fattigdomsbekämpning, gränsöverskridande samarbete och för att motverka ökade spänningar i detta instabila område.
Vi behöver fortsätta påtryckningarna mot de uzbekiska myndigheterna att inleda nödvändiga reformer och upprätta ett demokratiskt samhälle. Vi kommer att fortsätta att efterlysa en internationell undersökning av händelserna nyligen och yrka på att president Karimov omprövar sin ståndpunkt.
I fråga om partnerskapet och samarbetsavtalet anser vi att ett tillfälligt hävande av avtalet endast skulle leda till att de institutionella kontakterna med myndigheterna avbröts.
Samtidigt som vi är övertygade om behovet att fortsätta påtryckningarna mot de uzbekiska myndigheterna för att få dessa att gå med på en internationell undersökning och att vidta konkreta åtgärder för de mänskliga rättigheterna och demokratin, anser vi att vi måste upprätthålla en kommunikationskanal för att effektivt kunna förbättra läget. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit sex resolutionsförslag(1) som ingetts i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är de muntliga frågorna (B6-0241/2005 och B6-0232/2005) till rådet och kommissionen från Bart Staes, för budgetkontrollutskottet, om samarbetet inom budgetmyndigheten om fördelningen och den möjliga användningen av de utbetalda medel som blev resultatet av överenskommelsen mellan kommissionen/medlemsstaterna och Philip Morris för att bekämpa bedrägerier. 
Bart Staes (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, herr Schmit, herr Borg, mina damer och herrar! Först av allt vill jag förklara bakgrunden till dessa två frågor från budgetkontrollutskottet. Europeiska unionen och medlemsstaterna kan förlora hundratals, för att inte säga miljardtals, euro varje år på grund av uteblivna inkomster av punktskatt, moms och tullavgifter från den olagliga handeln med tobaksvaror på den svarta marknaden. Varje container med smuggelcigaretter kostar europeiska och nationella myndigheter inkomster i storleksordningen 1,5 miljoner euro. Under 1995 och 1996 förde Europaparlamentet kampen mot denna typ av bedrägeri och tillsatte en utredningskommitté som, med John Tomlinson som ordförande och Edward Kellett-Bowman som föredragande, inventerade de problem som uppkom under transiten och föreslog lösningar på dem. Utredningskommittén besökte hamnarna i Antwerpen och Rotterdam där den ingående undersökte de bedrägerimetoder som kriminella organisationer, ofta av maffialiknande karaktär, använde sig av för att undslippa normala skatteskyldigheter. Låt mig upprepa att dessa metoder är karaktäristiska för maffian och under de senaste åren har de skördat människoliv. Mord har begåtts, tjänstemän har hotats och mutats, och i vissa fall har politiker arbetat hand i handske med de kriminella.
Det utmärkta arbete som utfördes av undersökningskommittén, av våra antibedrägeriorgan UCLAF och OLAF, av arbetsgruppen mot cigarettbedrägerier (Cigarette Fraud Task Force) och det nära samarbetet mellan tull- och polisväsende har lett till att ett omfattande nätverk kunnat avslöjas. I november 2000 lämnade gemenskapen in en civilrättslig stämningsansökan till domstolen i New York mot Philip Morris och Reynolds med avseende på deras misstänkta inblandning i smugglingen av cigaretter till Europeiska unionen. Tio medlemsstater anslöt sig till stämningsansökan mellan januari och april 2001.
De nakna fakta som under förhandlingarna inför domstolen framfördes mot Philip Morris tvingade tobaksjätten att underteckna ett förlikningsavtal med Europeiska kommissionen. Detta fleråriga avtal undertecknades den 9 juli 2004 och syftar till att effektivt bekämpa smuggling och förfalskning av cigaretter. Samtidigt sätter det stopp för den rättsliga tvisten mellan Europeiska unionen och Philip Morris. I avtalet föreskrivs att Philip Morris under en tolvårsperiod skall betala betydande belopp – så mycket som 1,5 miljarder US-dollar – till ett bankkonto som förvaltas av Europeiska kommissionen. Det utgör en ny inriktning i fråga om antibedrägeripolitik och garanterar att Philip Morris och Europeiska unionens myndigheter kan samordna sina insatser och samarbeta närmare. Det är troligt att denna nya uppläggning kommer att leda till att liknande avtal ingås med de två övriga tobaksjättarna British American Tobacco och Japan Tobacco inom en inte alltför avlägsen framtid.
Budgetmyndigheten i Europeiska unionen består av två grenar: ministerrådet och parlamentet. Som parlamentsledamöter är vi ytterst oroliga över hur kommissionen och medlemsstaterna kommer att hantera denna oväntade men betydande inkomst. Enligt tjänstemän på hög nivå inom rådet kommer lejonparten av Philip Morris-medlen att hamna i medlemsstaternas nationella skattkammare. Uppenbarligen kommer 10 procent att gå till kommissionen, medan de tio medlemsstater som anslöt sig till stämningsansökan kommer att få 90 procent. Kan rådet och kommissionen bekräfta denna fördelning?
I detta sammanhang ser det verkligen ut som om medlemsstaterna beter sig som lystna opportunister och simpla kamrerer. För mig förefaller uppdelningen i 10 respektive 90 procent att underskatta insatserna från kommissionens och OLAF:s sida. För vad kommer att hända med dessa medel? I själva verket skall de huvudsakligen användas för att bekämpa bedrägerier. Jag är mycket medveten om att budgetmyndigheten anser att den så kallade öronmärkningen av vissa medel för specifika verksamheter inte är önskvärd. Men det förefaller mig ändå rimligt att rådet och kommissionen gör det politiska åtagandet gentemot parlamentet att använda en betydande del av detta belopp till bekämpning av bedrägerier och förfalskningar. Är kommissionen beredd att föreslå en handlingsplan och en budgetpost för att hantera denna fråga? Så mycket kan göras, bland annat gränsöverskridande samarbete, fler datorer vid gränserna, mer och bättre utbildad inspektionspersonal, förstärkning av tulltjänsten, investeringar i spaning och spårning, effektivare uppföljningspolitik och extra bemanning för OLAF.
Låt oss därför koncentrera oss på hur medlen används och inte enbart på hur de skall fördelas. Detta gäller inte bara vems pengar det är. Vi bör också eftersträva valuta för pengarna. Jag väntar mig även en lägesrapport från kommissionen, möjligen bakom stängda dörrar, om förhandlingarna med British American Tobacco och Japan Tobacco.
Endast på dessa premisser och på grundval av de avtal vi slutit kan vi fortsätta diskussionen. Av rådet väntar vi oss att idéerna skall sträcka sig längre än till en bokhållarmentalitet och förslag om att använda dessa pengar klokt. Vad är rådets och kommissionens svar på detta? 
Nicolas Schmit,
    – För det första vill jag påpeka att rådet fäster stor vikt vid skyddet av Europeiska unionens ekonomiska intressen. Jag kan också bekräfta för den ärade ledamoten att rådet helt instämmer i att kampen behöver intensifieras mot förfalskningar av alla de slag som har utvecklats under senare år. I detta sammanhang välkomnar vi också avtalet mellan kommissionen, de tio medlemsstaterna och företaget Philip Morris.
I fråga om fördelningen och användningen av de medel ni avser, vilket verkar skäligt som jag ser det, vill jag framhålla att detta är ett avtal som ingåtts mellan kommissionen och tio medlemsstater, vilket innebär att rådet som institution inte är part i saken. Jag kan dock tala om för er att diskussionerna mellan kommissionen och de tio medlemsstaterna om användningen av medlen redan har börjat. Jag kan försäkra er att rådet i den utmärkta samarbetsanda som råder mellan institutionerna kommer att se till att ni hålls helt informerad om sakernas utveckling på grundval av den information som vi får.
Ni tar upp frågan om att avsätta en del av pengarna till förmån för gemenskapsbudgeten. Om en del av medlen gick till gemenskapsbudgeten skulle det beloppet behöva tas upp som en inkomst, i enlighet med gällande budgetförfarande. Om medlen användes för åtgärder för att bekämpa bedrägeri, så som ni föreslår, skulle det vara upp till kommissionen, om den ansåg det lämpligt, att lägga fram förslag som Europaparlamentet och rådet – budgetmyndighetens två grenar – skulle få uttala sig om när förslaget väl lagts fram.
Som ni framhöll har rådet noterat att det ingångna avtalet ger medlemsstaterna möjlighet att använda medlen för att finansiera åtgärder mot bedrägerier. Rådet skulle vilja framhålla att – eftersom det rör sig om bekämpande av nationella bedrägerier med hjälp av medel som skulle återgå till de nationella budgetarna – är dessa medel helt den berörda medlemsstatens ansvar. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka parlamentet för dess stöd och ansträngningar, vilka kulminerade den 9 juli 2004 då en överenskommelse träffades med Philip Morris International om bedrägeribekämpning. I denna överenskommelse ingår att 1,25 miljarder US-dollar under 12 år skall betalas till Europeiska gemenskapen och deltagande medlemsstater. I överenskommelsen understryks vikten av en politik för att bekämpa bedrägerier och detta kan ses som en stor framgång för kommissionen och OLAF.
Sedan överenskommelsen undertecknades har kommissionen framhållit att även övriga medlemsstaterna bör ansluta sig till den. Irland, Malta, Polen och Österrike har nyligen undertecknat överenskommelsen och vi hoppas att övriga medlemsstater snart kommer att göra detsamma. Det är också vår förhoppning att Philip Morris-överenskommelsen kommer att tjäna som modell för liknande avtal med andra företag.
Kommissionen kommer att på Europeiska gemenskapens vägnar, och för de tio medlemsstater som undertecknade överenskommelsen med Philip Morris International om bekämpning av smuggling och förfalskningar, besluta om hur medlen skall fördelas. Diskussioner pågår och kommissionen har upprepade gånger betonat att det brådskar att komma överens om fördelningen av de tilldelade medlen. Vi är tacksamma för parlamentets stöd för att utverka en adekvat del för kommissionens budgetanslag. 
Överenskommelsen har till syfte att bidra till bekämpningen av smuggling och bedrägerier. Det anges i överenskommelsen att penningutbetalningarna kan utgöra en källa till ytterligare finansiering av initiativ för att motverka smuggling och förfalskningar. Överenskommelsen innehåller dock inte några specifika åtaganden om användningen av medlen.
I Böschbetänkandet om bekämpning av bedrägerier, som antogs så sent som igår, bad parlamentet kommissionen och medlemsstaterna att använda de medel som utfaller genom avtalet till att finansiera åtgärder för att förhindra och bekämpa cigarettsmuggling, inklusive förfalskningsbekämpande åtgärder.
De medel som Europeiska gemenskapen får enligt överenskommelsen kommer att infogas i gemenskapsbudgeten som icke-öronmärkta medel, i enlighet med tillämpliga regler i budgetförordningen. Gemenskapens lagstiftare och budgetmyndigheten kan dock besluta att anta ett nytt program eller att bredda omfattningen av ett befintligt.
Kommissionen anser att gemenskapen är berättigad att motta en rättvis andel av medlen, med hänsyn till principerna för gemenskapens egna medel.
Kommissionen har diskuterat fördelningen av medel med de tio medlemsstaterna och är övertygad om att ett samförstånd snart kommer att uppnås. I december 2004 skickade kommissionsledamot Siim Kallas ett brev till finansministrarna, och han har också sammankallat två möten om saken. En slutlig överenskommelse har ännu inte nåtts. Frågan om den del som skall gå till gemenskapens budget är beroende av vilken lösning man hittar på fördelningen av medlen mellan medlemsstaterna.
Kommissionen fortsätter aktivt att verka för ett slutligt samförstånd. 
Valdis Dombrovskis,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Smuggling och undvikande av tullbetalning är problem som rör alla EU:s medlemsstater. Av begripliga skäl är problemet med olaglig omsättning av skattepliktiga varor särskilt aktuell. Enligt medlemsstaternas beräkningar förlorade EU-budgeten cirka 200 miljoner euro år 2003 enbart till följd av olaglig handel med cigaretter. Förlusterna för medlemsstaternas budgetar är mycket större. Givetvis har både medlemsstaternas skattemyndigheter och OLAF (Europeiska byrån för bedrägeribekämpning) gjort en hel del för att bekämpa olaglig handel med cigaretter. I detta sammanhang är det ett välkommet initiativ att förena krafterna i kampen mot den olagliga handeln med cigaretter på EU-nivå och att engagera de legala cigarettillverkarna.
Det samarbetsavtal som Europeiska kommissionen och olika EU-medlemsstater slöt med Philip Morris International är det första exemplet på detta samarbete. I avtalet föreskrivs att Philip Morris International skall förbättra sitt cigarettdistributionssystem och lämna mer detaljerad information till medlemsstaternas rättsvårdande myndigheter och skattemyndigheter, vilket är nödvändigt för att effektivt bekämpa den olagliga handeln med cigaretter. Härutöver skall Philip Morris International under en tolvårsperiod betala 1,25 miljarder US-dollar till EU:s budget och medlemsstaternas budgetar. Europaparlamentet anser att helst alla dessa resurser eller åtminstone huvuddelen av dem bör gå till att bekämpa och förhindra handel med olagliga tobaksvaror.
Europaparlamentet anser att parlamentet som en av EU-budgetmyndighetens grenar bör delta i beslutsfattandet om fördelningen och användningen av dessa resurser. Vi anser att de medlemsstater som ännu inte undertecknat avtalet, särskilt de nya medlemsstaterna, allvarligt bör överväga att ansluta sig. Mer exakt information och extra ekonomiska resurser kommer att göra det möjligt att mer effektivt bekämpa olaglig handel med cigaretter och förbättra indrivningen av punktskatter. Liknande avtal skulle också kunna ingås med övriga tobaksbolag, och förhoppningsvis kan detta prejudikat också stimulera undertecknandet av liknande avtal med andra tillverkare av punktskattebelagda varor, exempelvis alkohol. 
Herbert Bösch,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först tacka föredraganden, vår man i budgetkontrollutskottet, för detta initiativ.
Kommissionsledamoten har redan nämnt att vi i ett betänkande som antogs av parlamentet i går uppmärksammade cigarettsmugglingen, ett av de verkligt stora problem som EU brottas med för närvarande. Ett skäl till detta är att det första finansministrarna gör när de märker att pengarna är slut är att höja tobaksskatten. Detta får till följd att illegala cigaretter börjar strömma in i landet och att de i slutändan ändå står där med mindre pengar än förut. Det som händer är att medlemsstaterna – en del av dem i full vetskap om vad de gör – rullar ut röda mattan för den organiserade brottsligheten.
Det har redan talats om den överenskommelse som kommissionen och OLAF har tagit initiativ till. Även om det är ett fantastiskt initiativ så har det – som föredraganden också påpekar – en svag punkt, eftersom det i överenskommelsen inte specificeras vad som skall göras med pengarna. Om den här typen av överenskommelser ingås i framtiden är det mycket viktigt – och ett krav från parlamentet – att det fastställs en formel för hur pengarna skall fördelas.
Jag skulle också, herr rådsordförande, vara mycket positiv till att rådet diskuterar vad som skall göras med dessa pengar; det kan helt enkelt inte överlåtas åt de enskilda medlemsstaterna. Det finns en alltför stor brist på tullpersonal. Alltför många av våra tullkontor är ännu inte datoriserade. Även er institution är skyldig att på allvar tänka igenom detta. Vi förväntar oss att pengarna anslås till särskilda ändamål när de betalas ut. Jag vill tacka vår föredragande Bart Staes för detta initiativ. 
Szabolcs Fazakas (PSE ).
   – I likhet med min kollega Valdis Dombrovskis har även jag begärt att helt kort få uttala mig för de nya medlemsstater som påverkas av denna fråga. Som alla vet ligger Ungern mitt i Europa eller, som vi brukar säga, i hjärtat av Europa. Det innebär att det är en korsväg mellan nord och syd, öst och väst, en korsväg som inte bara används för handel med lagliga varor, utan även för smuggelgods, såsom cigaretter, narkotika och alkohol. Att stoppa och hindra handeln med smuggelgods var en viktig uppgift för vårt land även före anslutningen. Efter anslutningen har vi dock nästan kommit att bli en bastion för Europas försvar.
Därför gladde vi oss mycket åt denna föredömliga och viktiga överenskommelse, som tack vare Europeiska kommissionens och OLAF:s beslutsamma agerande har ingåtts med Philip Morris International. Vi anser att det är mycket viktigt att överenskommelsen kan utvidgas till att även omfatta de nya medlemsstaterna, även om kommissionen bara har undertecknat överenskommelsen på tio medlemsstaters vägnar. Det betyder att fördelarna av överenskommelsen i bekämpningen av smuggling och bedrägerier – i form av professionellt, tekniskt och ekonomiskt stöd från EU och OLAF – nu även kommer oss till del. Det gläder oss också att OLAF, som ett erkännande av vår särskilda situation, har upprättat kontakter med de ungerska myndigheterna och håller på att utveckla detta ömsesidigt gynnsamma samarbete, som på samma gång skyddar såväl EU:s som Ungerns ekonomiska intressen. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Detta är en komplex och viktig fråga. Vi har inlett förhandlingar med medlemsstaterna för att försöka nå en överenskommelse. Ännu en gång vill jag tacka parlamentet för dess stöd för vår ståndpunkt.
Ni har särskilt begärt att de medel som utfaller enligt överenskommelsen bör inriktas på bedrägeribekämpningsprogram. Ni vet mycket väl, som jag sade i mina föregående kommentarer, att detta är medel utanför den ordinarie budgeten. Våra ansträngningar är för närvarande inriktade på att nå en överenskommelse om hur medlen skall fördelas, inte bara mellan kommissionen och medlemsstaterna, utan även mellan de olika medlemsstaterna. Förhandlingarna har varit och fortsätter att vara svåra, men jag är övertygad om att vi snart kan lösa problemet.
I fråga om de program som medlen skall tilldelas, har kommissionen noterat det relevanta förslaget, som utan tvivel så småningom kommer att övervägas så snart vi har nått en uppgörelse om fördelningen av medlen. Den överenskommelsen bör sedan kunna fungera som fördelningsnyckel för andra liknande överenskommelser i framtiden. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B6-0246/2005).
Följande frågor har ställts till rådet: 
Talmannen.
I det luxemburgska ordförandeskapets slutsatser från den 22–23 mars 2005 och i bilaga I till dessa ingår den europeiska pakten för ungdomsfrågor och denna innehåller tre handlingslinjer.
Vilka konkreta åtgärder kommer att vidtas och på vilket sätt skall de tillämpas av EU och av medlemsstaterna, i syfte att förverkliga målet med pakten för ungdomsfrågor men samtidigt beakta behovet av solidaritet mellan generationerna?
Finns det någon konkret tidsfrist inom vilken bästa internationellt erkända metoder skall införlivas i nationella handlingsplaner och konkreta program?
Vilka förutsättningar kommer att gälla när man skall bedöma huruvida genomförandet av pakten för ungdomsfrågor har varit framgångsrikt? 
Nicolas Schmit,
    – Rådet bekräftar att Europeiska rådet vid sitt möte den 22–23 mars antog en europeisk pakt för ungdomsfrågor. Rådet kommer inom kort även att anta riktlinjer för sysselsättningen, där man i den allmänna inledningen hänvisar till den europeiska pakten för ungdomsfrågor. Dessutom innehåller också riktlinje 18, som handlar om arbetslivscykeln, en hänvisning till pakten i ett avsnitt om sysselsättning och arbetslöshet bland ungdomar. Denna riktlinje kommer därför att bli föremål för den uppföljning, baserad på nationella rapporter, som föreskrivs beträffande samtliga riktlinjer.
Det bör också påpekas att ett visst antal kvantifierade mål som är av betydelse för den europeiska pakten för ungdomsfrågor antogs redan 2003 inom ramen för sysselsättningsstrategin. Några av målen var att fram till 2010 se till att unga arbetslösa erbjuds sysselsättning inom högst sex månader, att andelen ungdomar som hoppar av skolan minskar till 10 procent och att andelen 22-åringar som har fullföljt gymnasieutbildning ökar till 85 procent.
Rådet noterar dessutom att kommissionen har för avsikt att inom kort lägga fram ett meddelande som just handlar om pakten och har titeln ”Att möta unga européers oro – genomförandet av den europeiska pakten för ungdomsfrågor och främjandet av ett aktivt medborgarskap”. Jag anser att EU bör göra mer för ungdomar, eftersom resultaten av folkomröstningarna visade att unga människor är de som först förlorar sin entusiasm för EU och att en majoritet av dem röstade mot konstitutionen.
På grundval av detta meddelande kan rådets organ sedan börja arbeta med att faktiskt genomföra pakten. Rådet kan därför ännu inte ge parlamentsledamoten någon närmare information om tidtabellen eller bedöma vilka framsteg som har gjorts beträffande den europeiska pakten för ungdomsfrågor. 
Maria Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag tackar rådsordföranden för hans uttömmande svar och för hans särskilda intresse för ungdomsfrågor, som bör vara en viktig angelägenhet för oss alla.
Frågan är om de tre delarna av pakten kommer att få vederbörligt utrymme i nästa ungdomsprogram, särskilt den del som handlar om möjligheterna att förena familj och förvärvsarbete; med andra ord, möjligheten för unga människor att bilda familj. 
Nicolas Schmit,
    – Jag tror att ett av Lissabonstrategins mål på det sociala och sysselsättningsrelaterade området är att man skall kunna förena familj och förvärvsarbete. Vi vet att kombinationen familjeliv och arbetsliv ofta är svår i många – men inte alla – länder, inte minst för att det saknas barnomsorg. Det här är en aspekt som redan ingår i de olika sysselsättningsstrategierna, men som även bör finnas med i genomförandet av pakten för ungdomsfrågor. 
Talmannen.
Domen i fallet kring den turkiska lärarorganisationen Egitim Sen kommer att falla senast i slutet av maj i Turkiets högsta domstol. Förbundet anklagas för att bryta mot den turkiska konstitutionen och äventyra republikens enhet genom sitt stöd för principen om alla barns rätt till undervisning på sitt modersmål.
Vilka åtgärder kommer rådet att vidta i det fall att det blir en negativ dom i Turkiets högsta domstol kring Egitim Sen, och vilka konsekvenser kommer en sådan dom få för landet strävan att bli medlem av EU? 
Nicolas Schmit,
    – Parlamentsledamoten känner till att Europeiska rådet den 16 och 17 december 2004, även om man godtog att Turkiet på ett tillfredsställande sätt uppfyllde Köpenhamnskriterierna och därför kunde inleda medlemskapsförhandlingar, samtidigt gjorde klart att kommissionen skulle behöva fortsätta att kontrollera att den politiska reformprocessen faktiskt genomförs fullt ut. Kommissionen är skyldig att granska alla angelägna frågor som behandlas i dess återkommande rapport och rekommendation, däribland naturligtvis yttrandefrihet och respekt för minoriteter, och att regelbundet rapportera tillbaka till rådet.
När associeringsrådet EU–Turkiet sammanträdde den 26 april i år underströk ordförandeskapet på EU:s vägnar att Turkiet oundgängligen och utan dröjsmål måste genomföra de uppskjutna reformerna och se till att de verkligen genomförs helt och hållet, vilket självfallet förutsätter respekt för alla rättigheter, särskilt yttrandefriheten. 
Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ),
   . – Tack för svaret. Jag måste dock fråga om det inte är oroväckande med Högsta domstolens dom i Turkiet den 25 maj. Genom denna dom tar man ifrån barnen den självklara rätten att få undervisning på det egna modersmålet och utvecklas utifrån sin egen kulturella bakgrund.
Domen från Högsta domstolen är ett brott mot de mänskliga och demokratiska rättigheterna. Förutom att man kränker dessa rättigheter innebär också domen att man upplöser lärarorganisationen, som därmed också fråntas rätten att företräda sina 200 000 medlemmar. Det är ett brott mot ILO-konventionen. Rådet bör upplysa Turkiet om att den dörr som har öppnats går att stänga igen om inte de mänskliga rättigheterna respekteras. 
Nicolas Schmit,
    – Jag anser att respekt för minoriteters rättigheter, inklusive rätten att tala sitt eget språk, måste vara en av normerna när man mäter respekt för de demokratiska principer som alla de nuvarande medlemsstaterna – och naturligtvis även de som ansöker om eller önskar bli medlemmar i framtiden – måste följa. Jag är inte säker på att man kan kalla det brott, men minoriteters rättigheter är hur som helst en mycket viktig del av vår policy gentemot Turkiet. 
Josu Ortuondo Larrea (ALDE ).
   – Herr rådsordförande! EU:s motto är ”enhet i mångfald” och som ni mycket väl vet hade EU inte kunnat byggas utan respekt för vår språkliga och kulturella mångfald.
Ni gav ett jakande svar genom att säga att rådet är oroat och följer frågan om Turkiet och barns rätt att undervisas på sitt modersmål, men jag vill fråga om ni tänker göra mer än att bara följa denna fråga.
Jag anser att ministerrådet i det här läget bör agera beträffande Turkiet – att man på något sätt bör fästa uppmärksamheten vid denna fråga – så att vi inte bara väntar på nästa rapport från kommissionen om huruvida landet följer gemenskapens regelverk eller inte.
Herr rådsordförande! Vad tänker ni göra i detta hänseende? 
Nicolas Schmit,
    – Jag vill bara säga att den turkiske allmänne åklagaren redan har förlorat två gånger i det här fallet och att den dom som förväntas avkunnas inom kort, och som säkert kommer att gå i samma riktning, kommer att vara slutlig. Självklart kommer alla dessa särskilda fall och andra – låt säga mer allmänna – fall att diskuteras i alla de forum där EU för diskussioner med Turkiet, och jag anser att vi måste fortsätta att föra en dialog med Turkiet om frågor som rör yttrandefrihet, språkanvändning och fackföreningsfrihet. 
Inger Segelström (PSE ).
   – Fru talman! När denna dom hade fallit ställde jag en fråga till kommissionen om detta. Det rör nämligen de medborgerliga och mänskliga rättigheterna, och vi har alla förfasat oss över vad som har hänt. Min fråga till rådet är: Kommer man att samordna detta med tanke på att det är en fråga som rör såväl rådet och kommissionen som Europaparlamentet? Det som har hänt är mycket gravt. Jag vill veta om ni samordnar detta eller om vi skall ta upp diskussionen igen när jag får mitt svar från kommissionen. 
Nicolas Schmit,
    – Jag anser att det finns samordning, men det kan vara meningsfullt att även ställa denna fråga till kommissionen. 
Talmannen.
   –Eftersom följande frågor handlar om samma sak kommer de att behandlas tillsammans:
Rådet (rättsliga och inrikes frågor) beslutade den 14 april 2005 att anmoda kommissionen att till slutet av maj 2005 lägga fram ett förslag om ett gemensamt informationssystem för ansvariga för invandrings- och asylpolitiken i medlemsstaterna avseende viktiga beslut som skall fattas av en eller flera medlemsstater.
Spaniens regering har under tiden ändrat kriterierna för den särskilda process för beviljande av uppehållstillstånd för illegala invandrare som för närvarande pågår i Spanien, så att man numera kan godta så kallad ”folkbokföring genom underlåtenhet”.
Hur och när informerades rådet om de nya kriterierna?
Den spanska regeringens program för att utfärda uppehållstillstånd för invandrare avslutades den 7 maj och har inneburit en stor framgång med ca 700 000 framlagda ansökningar. Syftet är att få bukt med den svarta arbetsmarknaden genom att integrera invandrare utan uppehållstillstånd i det spanska samhället. Ett krav har därför varit att kunna visa upp ett anställningskontrakt. Fackföreningar, arbetsgivare och det civila samhället i sin helhet har givit programmet sitt stöd. Utöver att få stopp på svartarbetet och integrera de illegala invandrarna ger programmet Spanien ett utomordentligt utgångsläge för att delta i och stimulera arbetet med att utforma en gemensam invandringspolitik för unionen.
Stöder rådet de spanska framgångarna med att utfärda uppehållstillstånd för att få stopp på de svarta anställningarna och integrera de illegala invandrarna och ge dem fullständiga rättigheter? Anser rådet att den spanska regeringen genom detta program har förbättrat sin ställning för att bidra till utarbetandet av en gemensam invandringspolitik för unionen? 
Nicolas Schmit,
    – Jag ber att få hänvisa parlamentsledamöterna till det svar som rådet redan har gett på en muntlig fråga om samma ämne. Rådet ber att få påminna parlamentsledamoten om att det är varje medlemsstats ansvar att bestämma hur många arbetsinvandrare man skall släppa in.
När det gäller det legaliseringsprogram som har genomförts av den spanska regeringen och som nämns av frågeställaren, diskuterades detta informellt i rådet vid mötet i januari 2005. Rådet vill påminna parlamentsledamoten om de slutsatser om ett gemensamt informationssystem som antogs vid rådets möte den 14 april 2005. I dessa slutsatser uppmanades kommissionen att lägga fram ett initiativ före utgången av maj månad i år – vilket inte skedde – om inrättandet av ett gemensamt informationssystem för de myndigheter i medlemsstaterna som är ansvariga för invandrings- och asylpolitiken. Rådet ansåg att ett sådant system skulle stärka det ömsesidiga förtroendet och leda till en mer samordnad hantering av invandrings- och asylpolitiken i medlemsstaterna. Jag vill därför uppmana er att fråga kommissionen varför man inte har lagt fram det förslag som vi begärde i januari. 
Antonio López-Istúriz White (PPE-DE ),
   . – Herr rådsordförande! Tack så mycket för er redogörelse.
Jag tänker inte göra något inlägg, utan i stället ställa en rak och direkt fråga: tror ni att de beslut som fattades i Spanien beträffande illegal invandring ger ett negativt eller positivt bidrag till den framtida utformningen av en gemensam invandringspolitik för unionen? 
Nicolas Schmit,
    – Låt mig först och främst påpeka att Spanien fattade ett beslut som landet hade all rätt att fatta. Vi är dock alla medvetna om att vi vill gå mot en mer samordnad, om än inte gemensam, politik på detta område och att någon sådan ännu inte finns. Det är också sant att det är bättre om en medlemsstat samordnar den här typen av beslut med övriga medlemsstater.
Jag inser samtidigt att detta beslut togs i ett specifikt sammanhang och att målet var just att så mycket som möjligt, och på bästa möjliga sätt, integrera människor som redan befann sig i Spanien. Genom att integrera dem i det spanska samhället förhindrar man dessutom förmodligen att de beger sig till andra medlemsstater. I detta hänseende anser jag inte att detta beslut fattades på övriga medlemsstaters bekostnad. Det står också klart att vi alla måste inse att den enda lösningen är bättre samordning av invandringsfrågorna på EU-nivå. 
Antonio Masip Hidalgo (PSE ),
   . – Herr rådsordförande! Jag tror att vi nu till fullo har debatterat dessa – som ni så riktigt påpekade – spanska angelägenheter, som ju dessutom har varit en stor framgång. Jag tackar er därför för ert tålamod och för er konsekventa politik och erbjuder er samordning från Spaniens sida. 
Nicolas Schmit,
    – Tålamod verkar vara en god egenskap. Det har parlamentet lärt mig ett och annat om. 
Talmannen.
Vilka åtgärder har ordförandeskapet vidtagit för att äntligen kunna fortsätta medlemskapsförhandlingarna med Kroatien som har fördröjts i onödan? 
Nicolas Schmit,
    – Den 7 mars 2005 bekräftade rådet ånyo EU:s åtagande beträffande Kroatiens anslutning och antog en förhandlingsram för detta land. Rådet betonade samtidigt vikten av att alla länder på västra Balkan samarbetar fullt ut med den internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien. Det är ett grundkrav för att de skall kunna fortsätta att etablera närmare förbindelser med EU. Det var därför det var nödvändigt att, efter diskussioner i rådet och i avsaknad av en ömsesidig överenskommelse, skjuta upp medlemskapsförhandlingarna med Kroatien.
Under tiden inrättades en arbetsgrupp bestående av ordförandeskapet, generalsekreteraren/den höge representanten, kommissionen och de kommande två ordförandeländerna. Den har till uppgift att i nära kontakt med tribunalen och Kroatien granska de åtgärder som Kroatien vidtar och har vidtagit för att till fullo samarbeta med tribunalen.
Det var mot denna bakgrund som arbetsgruppen den 26 april 2005 höll ett möte med tribunalen och den kroatiska parten för att granska den senaste utvecklingen av samarbetet mellan Kroatien och tribunalen. Gruppen beslutade att rådets slutsatser i december och mars fortfarande var giltiga och vidare att rådet, om det skedde stora förändringar i framtiden, skulle ompröva frågan i nära samarbete med tribunalen. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Fru talman! Låt mig börja med att fråga om det luxemburgska ordförandeskapet kommer att sätta upp Kroatien på dagordningen för nästa veckas toppmöte? Jag vill därefter fråga hur man resonerade när man – enligt vad jag har hört – dagen innan sköt upp de förhandlingar med Kroatien som skulle äga rum den 17 mars, samtidigt som vi får veta att principen gäller beträffande förhandlingarna med Turkiet den 3 oktober. Varför krävs enhällighet för att inleda förhandlingar med Kroatien, men för att avstå från att inleda dem med Turkiet? Detta är fullständigt ologiskt! 
Nicolas Schmit,
    – Låt mig först påpeka att Kroatiens samarbete med rådet, och i synnerhet med den arbetsgrupp som har inrättats, har varit exemplariskt. Detta har också erkänts av tribunalen och inte minst av dess åklagare.
Jag tror inte att något beslut ännu har fattats, och det är min förhoppning att det kommer att fattas och att det kommer att vara positivt. Beslutet måste i likhet med alla andra beslut om inledande av förhandlingar vara enhälligt. Europeiska rådet kan naturligtvis också diskutera detta ärende, men jag tror inte att det skulle vara någon mening med att diskutera det, såvida det inte finns något hopp om en snabb lösning. 
Talmannen.
I sin rekommendation av den 5 juni 2001 om ”unga människors, i synnerhet barns och tonåringars alkoholkonsumtion” uppmanade rådet medlemsstaterna att vidta åtgärder för att begränsa produktion av och reklam för alkoholdrycker avsedda för barn och tonåringar. Fyra år därefter verkar det av allt att döma som om de åtgärder som vidtagits förfelat sin verkan. Företagen fortsätter sälja ”alkoläsk” som helt uppenbart har ungdomar som målgrupp och konsumtionen av dessa produkter bara ökar, med allt vad skadeverkningar detta för med sig för folkhälsan.
Vilka resultat har denna rekommendation fört med sig och vilka åtgärder har man vidtagit i de olika medlemsstaterna? Vad tänker rådet göra åt att alkoholismen sprids bland ungdomen? Vilka åtgärder planeras i skatteväg för att fastställa punktskatterna på sådana ”designer-drinkar” samt i lagstiftningsväg, för att det av märkningen på förpackningarna klart skall framgå att deras innehåll av syntetisk alkohol och socker är skadligt för hälsan? 
Nicolas Schmit,
    – Rådet vill tacka parlamentsledamoten Erna Hennicot-Schoepges för att hon så noga följer denna fråga, som berör oss alla, inte minst dem av oss som har barn. Rådet anser det vara mycket viktigt att skydda unga människor mot alkohol eftersom de är så sårbara.
Som parlamentsledamoten påpekade antog rådet den 5 juni 2001 en rekommendation i vilken man uppmanade medlemsstaterna att sätta stopp för tillverkningen av alkoholdrycker som är avsedda för barn och tonåringar, och för reklam för den här typen av drycker som riktar sig till unga människor. Den 5 juni 2001 antog rådet också slutsatser om en strategi för att minska alkoholrelaterade skador. I slutsatserna uppmanade rådet kommissionen att lägga fram förslag till en omfattande gemenskapsstrategi på detta område som skulle komplettera ländernas politik och fastställa en tidsplan för olika åtgärder.
Efter denna rekommendation förhöll sig rådet inte passivt. Eftersom det visade sig vara svårt att fastställa en tydlig definition av produkter av alkoläsktyp och att rikta in de åtgärder som kunde vidtas, föredrog rådet att följa en mer allmän policy i linje med de tidigare nämnda slutsatserna från 2001. Det bekräftades därför att alkoholfrågorna har en framträdande plats i Europeiska gemenskapens hälsostrategi och i gemenskapens folkhälsoprogram för perioden 2003–2008, som antogs genom ett medbeslutandeförfarande med parlamentet i september 2002. Genom detta program kunde projekt genomföras som finansieras gemensamt av kommissionen och medlemsstaterna och som syftar till att följa 2001 års rekommendation och utforma en preventiv gemenskapsstrategi för alkoholkonsumtion. Det inrättades också en arbetsgrupp bestående av experter från medlemsstaterna för detta ändamål.
I juni 2004 antog rådet slutsatserna ”Alkohol och ungdomar”, i vilka man upprepade sin uppmaning till kommissionen att 2005 överlämna en rapport om medlemsstaternas genomförande av de föreslagna åtgärderna. I slutsatserna uttalades också stöd för kommissionens arbete med utformningen av en övergripande strategi beträffande alkoholkonsumtionen och det betonades att man inom ramen för denna strategi borde ägna särskild uppmärksamhet åt problemet med unga människors alkoholkonsumtion.
Vid rådets möte den 6 december 2004 upprepade man slutligen än en gång sin uppmaning till kommissionen. Före utgången av 2005 skall kommissionen, vid sidan om den utvärderingsrapport som begärdes i rekommendationen från 2001, i princip vara i stånd att lägga fram ett meddelande om en övergripande strategi beträffande alkoholkonsumtionen. Så snart rådet har fått detta dokument kommer man att inleda sitt arbete. Dessa initiativ angriper naturligtvis inte specifikt problemet med alkoläsk. Men på längre sikt kommer de att göra det möjligt för oss att fastställa ett gemensamt regelverk så att vi bättre kan informera alla medborgare, och särskilt unga människor, om farorna med alkoholmissbruk. 
Erna Hennicot-Schoepges (PPE-DE ).
   – Jag vill tacka rådet för att man har tagit itu med frågan om alkoholism bland unga människor. Jag tror att hälsoproblemen till följd av alkohol och den höga sockerhalten i dessa drycker är särskilt allvarliga: jag tänker på den ökade förekomsten av diabetes bland unga människor och problemet med fetma. Jag förstår inte varför rådet inte gör mer när det gäller frågan om märkning, eftersom många föräldrar inte ens vet om att deras barn dricker alkohol, utan tror att de dricker läsk. 
Nicolas Schmit,
    – Kommissionen, som rådet upprepade gånger har uppmanat att lägga fram förslag på detta område, bör beakta det som parlamentsledamoten just har sagt. Den bör också beakta nivån. Detta handlar om konsumentskydd, eftersom människor måste få klart för sig vad det är de konsumerar. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! När det gäller hälsa vill jag påpeka att ett av de största problemen med alkoholförtäring är dess samband med självmord bland ungdomar. Detta är särskilt ett problem i Irland och det bör betonas mycket mer i vår strategi.
För det andra är vi i fråga om reklam oroade över att leksaksreklam förekommer under barnprogram, men vi utsätter dem också för alkoholreklam och presenterar alkohol för dem vid mycket låg ålder och gör den acceptabel. Vi måste ta upp detta. Kanske ni kan ge er syn på om detta bör ingå i er framtida strategi om alkohol och de problem som är förknippade med den. 
Nicolas Schmit,
    – Detta visar tydligt att medlemsstaterna måste kunna agera snabbt och att de har rätt att göra det. Detta är ett område där subsidiaritetsprincipen kan tillämpas och där en del av den fria marknadens principer inte kan åberopas. Det handlar faktiskt inte bara om varors fria rörlighet, utan framför allt om hälsoskydd. Jag tror därför att det är genom exempel som dessa som EU bör visa att det inte sitter fast i ett regelverk som inte tar hänsyn till de verkliga farorna. Tack för att ni ställde denna fråga till mig, men den bör snarare ställas till kommissionen. 
Daniel Caspary (PPE-DE ).
   – Tack, fru talman, för att jag får möjlighet att ställa en följdfråga. Jag har en fråga till rådet, nämligen denna: Finns det några alkoholdrycker som uttryckligen har barn och tonåringar som målgrupp, vilket Erna Hennicot-Schoepges hävdar?
För det andra, är rådet medvetet om att det finns myndiga vuxna som tycker att dessa drycker smakar gott och som bestraffas genom den särskilda skatt som redan har införts på dem i tillexempel Tyskland?
För det tredje, håller rådet med mig om att det vore bättre för oss att informera barn, tonåringar, vuxna och pensionärer om farorna med alkohol i allmänhet, än att eftersträva centraliserade och förmyndaraktiga skattelösningar? 
Nicolas Schmit,
    – Jag anser inte att det ni säger står i strid med det jag just förklarade. Dessa drycker riktas naturligtvis inte bara till barn och tonåringar. Om vi skall fria hellre än fälla, så tror jag inte att tillverkarna medvetet riktar dessa produkter till tonåringar. Men jag tror däremot att de utgör en särskild lockelse för denna befolkningsgrupp.
Ni nämnde skatter. Det är riktigt, men vad som framför allt behövs är en informationskampanj riktad till unga människor, eftersom skatter i sig inte är lösningen. Det är först och främst medlemsstaterna som måste vidta alla åtgärder och de måste ha möjlighet och en viss frihet att fatta beslut utan att riskera att längre fram stöta på problem för att de, i teorin, har inkräktat på den fria marknaden och varors fria rörlighet. Jag tror därför att det är på denna punkt som EU bör anta en ståndpunkt beträffande dessa produkter. 
Talmannen.
Det sägs att inte alla 25 medlemsstater har ratificerat rådets rambeslut av den 13 juni 2002 (14242/01), som skulle möjliggöra att gemensamma spaningsgrupper upprättades. Hur många medlemsstaters parlament har ännu inte ratificerat rambeslutet? När bedömer rådet att förfarandet kommer att vara avslutad, så att EU kan börja bekämpa organiserad brottslighet på allvar och mer effektivt? 
Nicolas Schmit,
    – Hittills har 21 medlemsstater meddelat rådets generalsekretariat att de har införlivat rambeslutet av den 13 juni 2002 om gemensamma spaningsgrupper. Dessa medlemsstater kan därför upprätta gemensamma spaningsgrupper i enlighet med rambeslutet. Två medlemsstater har också meddelat rådets generalsekretariat att deras lagförslag om införlivande av rambeslutet har lagts fram inför deras parlament, eller snart kommer att göra det. En medlemsstat har meddelat rådet att rambeslutet delvis har införlivats. 
Bill Newton Dunn (ALDE ).
   – Jag är inte särskilt bra på matematik men jag får det till 24. Alltså berättade ni inget om en av medlemsstaterna. Vad skall ni göra åt den medlemsstat som tydligen inte gör något alls åt saken? 
Nicolas Schmit,
    – Låt mig kontrollera om det i själva verket bara är 24. Låt mig kontrollera om det verkligen är så att en medlemsstat inte har svarat. Jag kan inte ge er informationen nu, men jag lovar att kontrollera saken. Denna information kan säkert lämnas skriftligen. 
Talmannen.
   –Fråga nr 8 har dragits tillbaka. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Fru talman! När det gäller en ordningsfråga som jag skulle vilja rådfråga er om fick jag just veta av sekretariatet att den frågan dragits tillbaka, men såvitt jag vet har alla parlamentsledamöter normalt tillgång till hela frågelistan. Varje parlamentsledamot har rätt att ställa en följdfråga, men det tycks inte finnas någon skyldighet för den som drar tillbaka en fråga att informera övriga ledamöter om detta. Vi som har kommit för att ställa en följdfråga förvägras således vår demokratiska rättighet.
Om så verkligen är fallet, anser ni då inte att reglerna bör ses över? Alternativt, kan jag få ställa en följdfråga till Bill Newton Dunns fråga? Det är verkligen oförsvarligt att jag inte får ställa en följdfråga, och det är uppenbart socialisterna som sett till att det blivit så! 
Talmannen.
   – Det förekommer inga organiserade brott i detta parlament! Vi behandlar varandra demokratiskt, vänskapligt och fredligt. Beträffande den fråga som har dragits tillbaka är reglerna fullkomligt glasklara: om en fråga dras tillbaka av den person som lade fram den, finns den inte längre och ni har därför inte längre möjlighet att ställa en följdfråga. Huruvida parlamentsledamöterna bör informera varandra – och ledamöterna i andra grupper – när så sker är en intressant fråga. Jag kan bara råda er att börja med att diskutera detta med David Martin.
Om ni har en fråga som ni vill ställa som en följdfråga till Bill Newton Dunns fråga, så tillåter jag detta med hänvisning till att två följdfrågor får ställas till varje fråga. Så var så god och fråga rådsordföranden något annat om organiserad brottslighet. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det är mycket vänligt av er men det skulle vara att fuska eftersom min fråga handlar om arbetstid, och jag vill inte fuska. 
Talmannen.
   – Det var mycket renhårigt av er. Vi får fortsätta diskussionen om vad som skall göras när ledamöter drar tillbaka sina frågor. 
Talmannen.
Enligt Rädda barnens nyligen publicerade rapport, ”We don't do childhood poverty – we do large roads! The EU, the Millennium Development Goals and Children”, är hälften av alla människor som lever i fattigdom i dag barn, och inom fem år kommer bara i Afrika 25 miljoner barn att bli föräldralösa på grund av hiv och aids. En av de slutsatser som betonas i rapporten är att politiken inte i tillräckligt stor omfattning utformas med hänsyn till barnen. Integreringen av barnens behov vid utformningen av politiken har misslyckats.
Håller rådet med om att barn och deras behov måste framhävas mer i beslutsprocessen? Finns det en politisk vilja att omforma politiken för att åstadkomma detta? 
Nicolas Schmit,
    – Rådet är medvetet om den tragiska situationen för miljontals barn som lever i flertalet utvecklingsländer i allmänhet, och i Afrika i synnerhet, och som särskilt beror på deras sårbarhet för hungersnöd, våld, smittsamma sjukdomar och framför allt, naturligtvis, aids, malaria och tbc.
Rådet vill påpeka att de åtta millenniemålen för utveckling, antingen direkt eller indirekt, handlar om barn. Rådet anser inte att målen kommer att kunna uppnås till 2015 utan att föra en sammanhållen politik för barnen i utvecklingsländerna. Rådet har genom en rad initiativ på senare tid framhållit behovet av att fokusera särskilt på barn i genomförandet av EU:s utvecklingspolitik.
Den 16 december 2004 bekräftade Europeiska rådet EU:s beslutsamhet att uppnå millenniemålen. Under detta möte gav rådet starkt stöd till den europeiska åtgärdsplanen för att bekämpa aids, malaria och tbc genom externa insatser. Kommissionen presenterade dem i slutet av april 2005.
Det planeras gemensamma insatser av EU och medlemsstaterna i samarbete med de stora internationella organisationerna på detta område, däribland Unicef, och med lärar- och föräldraorganisationer i mottagarländerna. Arbete pågår med att revidera den gemensamma förklaringen från november 2000 om EU:s utvecklingspolitik. Ett meddelande från kommissionen om den framtida utvecklingspolitiken väntas till slutet av juni. Under den förlängda samrådsprocessen identifierades flera frågor som möjliga prioriteringsområden, däribland naturligtvis skyddet av barn. Det bör dessutom framhållas att Europaparlamentet och rådet 2004 antog beslut nr 803/2004, varigenom Daphne II-programmet antogs som syftar till att förhindra och utrota våld, särskilt våld mot barn.
Barn är avslutningsvis en mycket viktig dimension av EU:s utvecklingspolitik och en prioritering som rådet tänker understryka, både under förberedelserna inför toppmötet om millenniemålen, som kommer att äga rum i september 2005 i New York, och i arbetet med att utforma unionens framtida utvecklingspolitik. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Tack för det mycket utförliga svaret. Jag skulle vilja be er beakta synpunkterna från dem som vet mer om barnen i utvecklingsländerna än vad kanske ni och jag gör, och som är oroade över att vi uppfattas som en union som koncentrerar sig mer på stora infrastrukturprojekt än på barnen, och kanske tänka lite djupare på barnens behov av läkarvård och annat bistånd.
Jag godtar det ni har sagt men jag ber er att mer ingående beakta synpunkterna från sakkunskapen. 
Nicolas Schmit,
    – Jag instämmer i er analys: vi måste lyssna på de icke-statliga organisationerna. När vi utformar utvecklingspolitiken för de närmaste åren, vilket för unionen handlar om att införliva millenniemålen, måste hänsyn tas till just dessa aspekter. Jag kan hur som helst försäkra er om att det luxemburgska ordförandeskapet, som fortsätter att ansvara för denna fråga fram till månadens slut, noga kommer att se till att målet att skydda barnen är ett av huvudmålen för vår utvecklingspolitik. 
Vittorio Agnoletto (GUE/NGL ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill särskilt ta upp en sak igen: frågan om aids och hiv. Den 2 december 2004 röstade detta parlament för en mycket konkret resolution och uppmanade kommissionen och rådet att engagera sig för att särskilt ändra de befintliga TRIPS-reglerna, som är en av grundorsakerna till att vuxna och barn i världens södra länder inte får tillgång till mediciner.
Så vitt jag vet har ingenting gjorts på just detta område, det vill säga när det gäller att ändra TRIPS-reglerna, och jag undrar vad skälet är till detta, delvis med tanke på att situationen har blivit ännu mer tragisk den senaste tiden eftersom den indiska regeringen nu har antagit TRIPS-reglerna. 
Nicolas Schmit,
    – Enligt min uppfattning har rådet, som jag redan har sagt, gett starkt stöd till det europeiska åtgärdsprogrammet för att bekämpa aids och andra sjukdomar. Rådet har också uttryckt en önskan om att arbeta med frågan om livsnödvändiga mediciner, och gett sitt stöd till ändringar som syftar till att göra vissa aidsmediciner tillgängliga. Det finns här ett problem inom Världshandelsorganisationen (WTO) som ännu inte har lösts. EU är en av de största bidragsgivarna i kampen mot aids, eftersom vi, utan dessa pengar, ändå inte skulle ha bättre möjligheter att bekämpa aids i utvecklingsländerna. EU har, till skillnad från andra, mer eller mindre fullgjort sina åtaganden. 
Eoin Ryan (UEN ).
   – Fråga nr 9 från min kollega Mairead McGuinness ligger mycket nära min egen fråga nr 11, och ännu en gång kommer vi inte att hinna fram till någon annan fråga. Jag finner detta mycket frustrerande. Ofta väntar vi här och ni kommer aldrig fram till våra frågor.
Vi talar om handlingsplaner för barnen i tredje världen, men vi hör aldrig talas om några detaljerade planer eller konkreta initiativ inom detta område. Jag vet att det är mycket komplicerat och svårt men ytterst sällan får vi höra några detaljer om vad som händer ute på fältet i dessa delar av världen och hur vi tacklar de svåra problemen med barn som har hiv och aids. 
Nicolas Schmit,
    – Ni tar upp en mycket relevant och intressant fråga. Jag tror att ni måste vända er till kommissionen – eftersom det är kommissionen som kan ge ett svar – och fråga vilka konkreta åtgärder som vidtas genom EU:s olika biståndsprogram för att bekämpa problemen med aids och liknande problem.
Jag tycker att ni har all rätt att be kommissionen om en noggrann redogörelse för de konkreta åtgärderna på detta område. Rådet kan tyvärr inte göra det, eftersom det är kommissionen som genomför dessa program och åtgärder. 
Talmannen.
   – Låt mig påpeka att parlamentet i måndags beslutade att frågestunden skulle kortas ned till en halvtimme och att vi nu redan har avverkat trekvart. Jag kommer inte att tillåta några fler ordningsfrågor från ledamöterna.
Eftersom den inplanerade frågestunden är över kommer frågorna 12–30 att besvaras skriftligen.(1)
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0168/2005) av Othmar Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 1466/97 om förstärkning av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (KOM(2005)0154 – C6-0119/2005 – 2005/0064(SYN)),
och ett betänkande (A6-0158/2005) av Othmar Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 1467/97 om påskyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott (KOM(2005)0155 – C6-0120/2005 – 2005/0061(CNS)) 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den 26 april hade jag nöjet att för er i utskottet presentera ändringarna av de två förordningar som utgör grunden för stabilitets- och tillväxtpakten, vilka kommissionen hade godkänt den 20 april. Fem veckor senare debatterade vi Othmar Karas betänkanden om de två förordningarna här i kammaren, vilket var ännu ett bevis för den goda samarbetsvilja som parlamentet har visat i hanteringen av denna viktiga fråga.
Under dessa veckor har parlamentet, rådet och vi i kommissionen arbetat för att avsluta den lagstiftande processen, så att pakten kan reformeras före slutet av det luxemburgska ordförandeskapet. Efter denna första fas, då kommissionens förslag granskas här i parlamentet, kommer vi att ha kommit närmare en överenskommelse, som kan träffas – och som jag, om det överhuvudtaget är möjligt, hoppas kommer att träffas – före månadens slut.
Som jag förklarade när jag talade inför utskottet är vårt förslag, i enlighet med mandatet från Europeiska rådet – som i sin tur ställde sig bakom Ekofinrådets rapport i mars – begränsat till de ändringar i förordningarna som är absolut nödvändiga för att förordningarna skall vara förenliga med rådets överenskommelse. Under rådets arbete har dock flera medlemsstater hävdat att vissa föreskrifter bör införas i förordningens artiklar, såsom den årliga minimala budgetjusteringen på 0,5 procent av bruttonationalprodukten i länder som har alltför stora underskott eller som behöver komma närmare balans på medellång sikt, eller en uttrycklig angivelse av andra relevanta faktorer.
På grund av dessa krav har diskussionen om vissa frågor där det redan rådde enighet i rådet förlängts med ett par dagar. Som tur är har denna enighet kunnat bibehållas och enligt information som jag har fått har rådets arbetsgrupp i dag nått en slutlig överenskommelse i detta ärende.
Parlamentet har å sin sida, genom Othmar Karas betänkande, uttryckt sin oro över vissa av de parametrar som garanterar en trovärdig multilateral budgetövervakning, t.ex. kvaliteten på nationell budgetstatistik, skuldövervakningen och tillförlitligheten i makroekonomiska prognoser. Parlamentet har också, alldeles rättmätigt, krävt att få regelbunden information om förfarandena vid alltför stora underskott.
Mina damer och herrar! Jag måste säga att kommissionen känner samma farhågor som parlamentet. Många av dem har berörts, eller kan beröras, i några av de olika lagtexter som styr samordningen av den ekonomiska politiken i Ekonomiska och monetära unionen. Kommissionen anser att vissa andra farhågor som uttrycks i en del ändringsförslag i Othmar Karas betänkanden – jag tänker då särskilt på skuldövervakningen och den regelbundna informationen till parlamentet om förfarandena vid alltför stora underskott – mycket väl kan behandlas i förordningarna om pakten.
Detta sade jag också nu i veckan, i måndags, till ministrarna i Eurogruppen, då jag dessutom gjorde en del kommentarer om hur detta kan ske rent konkret. Det är naturligtvis rådets uppgift att överväga dessa förslag och att därefter formellt avge ett yttrande – vilket jag tror skall ske nästa måndag.
Jag hoppas hur som helst att vårt samarbete de senaste veckorna kommer att fortsätta fram till dess att den lagstiftande processen är avslutad, så att vi så snart som möjligt får en ny stabilitets- och tillväxtpakt som ur både politisk och rättslig synvinkel är anpassad till medlemsstaternas verkliga ekonomiska dynamik. Den breda enigheten kring denna reform bidrar tveklöst till att stärka paktens trovärdighet och är ett otvetydigt bevis för viljan att främja sundare offentliga finanser som en förutsättning för en hållbar ekonomisk tillväxt.
Så sent som i går, just här i Strasbourg, antog kommissionen en rapport i vilken man rekommenderade att ett underskottsförfarande inleds mot en medlemsstat, nämligen Italien. Detta är ytterligare ett bevis för stabilitets- och tillväxtpaktens effektivitet och ett konkret exempel på den anda som har sin grund i reformeringen av pakten. Det är också en indikation om att vi snarast möjligt måste avsluta diskussionen om paktens operativa regler och koncentrera oss på reglernas tillämpning och på det praktiska genomförandet av paktens principer och riktlinjer.
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig slutligen understryka att om det är något som har blivit tydligt efter de senaste omröstningarna mot förslaget till en europeisk konstitution i Frankrike och Nederländerna, så är det, tror jag, att vi måste agera och uppnå konkreta resultat som medför påtagliga fördelar för medborgarnas välfärd, och att vi måste börja med sysselsättningen och med att konsolidera vår samhällsmodell. Det är därför en slutlig överenskommelse om reformeringen av pakten måste nås de närmaste veckorna som kan ligga till grund för beslutsamma åtgärder av EU i syfte att stärka våra ekonomier, skapa sysselsättning och bevara vår sociala sammanhållning.
Alla institutioner – parlamentet, rådet och kommissionen – arbetar i denna riktning och jag är övertygad om att de kommer att göra det möjligt att anta de ändrade förordningarna före månadens slut och därmed före utgången av det luxemburgska ordförandeskapet. 
Othmar Karas (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka alla närvarande för deras utomordentliga samarbete de senaste åren och under mitt arbete med de betänkanden som är föremål för dagens debatt. Jag kommer att dela in mitt inlägg i två delar. Först vill jag säga ett par ord om stabilitets- och tillväxtpakten och sedan kommer jag att koncentrera mig på de två förordningarna.
Den inställning många offentliga företrädare har till stabilitets- och tillväxtpakten, som införlivades med fördraget och undertecknades i Amsterdam 1997, ser jag som ett tydligt exempel på många politikers dubbelmoral och det dubbelspel som de spelar mellan inrikes- och EU-politiken. Pakten har tyvärr ibland utnyttjats för att göra populära uttalanden på hemmaplan i stället för att i en anda av solidaritet användas för att slå vakt om ansvarigheten inom EU.
Jag betraktar inte stabilitets- och tillväxtpakten som en betungande plikt eller mödosam uppgift som har ålagts av EU. Den är tvärtom en nödvändig ram för att samordna ländernas budgetpolitik inom den valutaunion där valutapolitiken visserligen är centraliserad, men budgetpolitiken fortfarande en nationell angelägenhet. Men en sak är säker: incitamentsstrukturerna för budgetpolitiken har förändrats i och med valutaunionen. Förut var finansmarknadernas bestraffningar tydligare och starkare. Om till exempel Italien förde en skakig budgetpolitik ökade omedelbart finansmarknadernas förväntningar på en devalvering. I dag får regeringarna inte lika tydliga signaler om finansmarknadernas uppfattning om en dålig budgetpolitik. De ständigt kritiserade böterna och påföljderna som kommer i slutet av en lång process är därför motiverade, eftersom finansmarknaderna inte längre har samma makt som tidigare.
En annan sak är att det i en valutaunion tyvärr inte fungerar att smita från sina skyldigheter och föra en osolidarisk budgetpolitik. Det är därför samordning är nödvändig, för att lindra bördan på valutapolitiken som helhet och hålla nere räntorna. För mig är det självklart att det måste finnas ett regelverk för medlemsstaternas budgetpolitik i en valutaunion, inklusive regler för att förhindra alltför stor skuldsättning och garantera monetär stabilitet.
Enligt min uppfattning har stabilitetspaktens ett konstruktionsfel som vi dessvärre inte kan rätta till, eftersom pakten ingår i fördraget. Det är att syndarna tyvärr kan sätta sig till doms och, vilket också har skett, strunta i vad kommissionen föreslår i egenskap av fördragens väktare. Detta har lett till att förtroendet och trovärdigheten har minskat, och har ibland tagit sig uttryck i ett osolidariskt agerande. Euron är emellertid, precis som stabilitets- och tillväxtpakten, en framgång, för utan den skulle vi inte ha några debatter om orsakerna till underskott eller om budgetpolitiska mål. Den är också utgångspunkten för dagens debatt och för de nödvändiga reformer och justeringar som genomförs.
Jag anser att det är bra att det finns ett regelverk, eftersom det gör det möjligt för oss att tala om underskott, orsaker till underskott och effekter av underskott mer intensivt och fullkomligt öppet. Allmänheten har större förtroende för euron än för många av EU:s andra politiska projekt.
Ämnet för dagens debatt är emellertid inte stabilitetspakten i sig, utan kommissionens två förslag till förordningar som baseras på beslutet i Europeiska rådet den 22–23 mars. Både majoriteten inom utskottet och jag som föredragande har noterat rådets slutsatser. Vi ifrågasätter inte dessa beslut, utan gör vår bedömning av dessa två förslag till förordningar utifrån principer och uttalanden.
Vårt mål i vår bedömning av förslagen till förordningar var att säkra ökad insyn, att definiera snarare än att tolka, samt att genomföra snarare än att undvika de utlovade besluten. Vi vill ha ökad insyn och bättre definitioner.
Olika förfaranden är tillämpliga på dessa två förordningar. Förordning nr 1466/97 om de förebyggande aspekterna omfattas av samarbetsförfarandet, medan förordning nr 1467/97 om förfarandet vid alltför stora underskott omfattas av samrådsförfarandet med kommissionen och rådet.
Jag vill först kommentera förordningen om de förebyggande aspekterna, i fråga om vilken vårt utskott hade två centrala krav. För det första vill vi att kvaliteten på statistiken förbättras; även om Grekland inte är det enda exemplet i detta sammanhang, så är det ett som vi alla känner till. Vi tycker att kvaliteten på statistiken på nationell nivå och EU-nivå måste säkerställas för att garantera både nationella statistikmyndigheters och Eurostats oberoende, integritet och ansvarsskyldighet.
Därtill vill vi att kommissionen inte bara godtar statistiken, utan också för en dialog i medlemsstaten med ansvariga personer och institutioner för att analysera situationen. Vi vill att samarbetet med Europeiska centralbanken skall förstärkas, på grund av att vi inte kan ha en situation där två olika sorters statistik, som inte är jämförbara, är föremål för revisioner och där eventuell bristande överensstämmelse resulterar i frågor från kommissionen till medlemsstaten. Detta samarbete, denna jämförelse, denna tolkning och frågan om samarbete mellan Europeiska centralbanken och kommissionen under utvärderingen och jämförelsen av statistiken är för oss viktiga saker.
Dessutom vill vi att de medelfristiga budgetmålen skall granskas åtminstone årligen och inte bara regelbundet och att hänsyn skall tas till den offentliga sektorns skuldkvot. När det gäller förordning nr 1467/97 om förfarandet vid alltför stora underskott, vill vi ha en tydlig definition av vad som motiverar ett undantag, eftersom tolkningen här är alltför vid och insynen otillräcklig. Vi vill att det skall fastställas europeiska miniminormer för budgetplanering. Kommissionen bör fastställa parametrar för medlemsstaterna, bland annat mer enhetliga tillväxtprognoser. Vi vill att tidsfristen för att komma tillbaka till målen skall vara högst tre år från det att underskottet uppstod. Vi anser också att det behövs en konkret lista över relevanta faktorer som skall beaktas under underskottsförfarandet.
Vi godtar förslaget i dess nuvarande lydelse. Vi vill göra det mer konkret, öka ansvarsskyldigheten och trovärdigheten och minska tolkningsutrymmet, så att det blir lättare att garantera efterlevnad, och vi vill använda dessa två förordningar för att ge pakten ökad trovärdighet, återvinna förtroendet för den och därmed bemöta den osäkerhet som människor känner om huruvida EU:s beslut tas på allvar. 
Alexander Radwan,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi har debatterat stabilitetspakten här många gånger förut. Jag tackar föredraganden för hans betänkande, som har utgått från rådets beslut och slutfört arbetet, även om jag inte kan dölja – och detta säger jag rakt ut – att jag inte är nöjd med rådets beslut.
Förutsättningen för en stabilitets- och tillväxtpakt i ett område med en gemensam valuta är att ländernas budgetpolitik skall samordnas, så att det inte finns alltför stora skillnader. Vad som till syvende och sist står på spel är inget annat än vår valutas överlevnad. Vi har haft en mängd saker att diskutera de senaste dagarna när det gäller det synsätt många har, däribland många politiska makthavare, och, när så varit möjligt, även debatter under föregående månader som har bidragit ytterligare.
Vi förväntar oss att kommissionen – som föredraganden sade – klargör exakt hur rådets beslut kommer att tolkas genom förordningarna i framtiden. Vad menas med ett ”litet” eller ett ”tillfälligt” överskridande av referensvärdet? Vilka intervall kommer kommissionen att godta i framtiden? Jag hoppas och förväntar mig att kommissionen kommer att vara sträng på detta område och vi kommer snart att få se – om vi vänder blicken mot Italien – hur den nya pakten kommer att tillämpas och om den är värd papperet den är skriven på. Jag hoppas här på en nödvändig stränghet. Jag hoppas också att kommissionen alltid kommer att lyfta fram de faktiska problemen.
Att sätta arbetslösheten i samband med stabilitetspakten är typiskt för den lättköpta politik som förs på nationell nivå och vi bör därför inte bli förvånade över att en majoritet av medborgarna i folkomröstningarna har uttryckt det som medlemsstaterna också framför i Bryssel: att euron bär skulden för arbetslösheten och att det vore bättre att göra sig av med den. Det vilar ett tungt ansvar på kommissionen att inte ge efter för den här typen av förenklade argument från medlemsstaterna, utan att om så krävs vara beredd att dra de nödvändiga slutsatserna och vända sig till EG-domstolen för att, precis som sina företrädare, ta strid för euron, en stark valuta och framtiden.
Denna förordning och rådets beslut gör inte livet lättare för er. Ert ansvar för det kommer att bli ännu större. Jag önskar er lycka till. 
Robert Goebbels,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den politiska situationen i EU är alltför allvarlig för att tappas bort i juridiskt käbbel om stabilitets- och tillväxtpakten. Tjugofem stats- och regeringschefer har erkänt att stabilitets- och tillväxtpakten måste tillämpas på ett flexibelt sätt för att möjliggöra anpassningar till konjunkturen. De har antagit kommissionens förslag utan ändringar, så att den nya pakten snabbt kan träda i kraft.
Detta parlament bör faktiskt inte försöka vara ”bättre katoliker än påven”. Vi måste sluta upp med att upphöja stabilitet till dogm. Stabilitet är en nödvändighet. Ingen kan leva på kredit i evighet, inte ens amerikanerna. Ändå är de mer pragmatiska i sin hantering av budgetpolitiken, de har både underskott och tillväxt. Euroområdet är på väg att stagnera.
Ekonomisk politik är ingen exakt vetenskap. En balanserad budget räcker inte för att skapa tillväxt och arbetstillfällen. Länder i Europa är i uppror på grund av att EU inte verkar ha någon annan politik att erbjuda än budgetåtstramningar. EU behöver en knuff framåt, vi måste öka efterfrågan och uppmuntra till investeringar. Så kallade strukturreformer som minskar löntagarnas köpkraft kan inte fylla tillverkarnas orderböcker.
Stabilitets- och tillväxtpakten utarbetades för att länderna i euroområdet inte skulle utnyttja kapitalmarknaden för mycket. En alltför stor offentlig upplåning skulle driva upp räntorna, belasta privata investerare och driva på inflationen. I stället har det omvända inträffat. Trots vissa staters upprepade överträdelser av paktens regler är euron stark, inflationen fortfarande låg och räntorna rekordlåga. Högern verkar dessutom tycka att stabilitets- och tillväxtpakten har varit tillfredsställande trots bristerna hos en del större länder. Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa antog till exempel en ändring till mitt betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken med lydelsen: ”Stabilitets- och tillväxtpakten har bidragit till att upprätthålla en låg inflationsnivå och historiskt låga räntenivåer.” Denna trosförklaring, som bortser från Europeiska centralbankens roll, innebär tydligen att överträdelser av stabilitets- och tillväxtpakten inte får de makroekonomiska konsekvenser som det har talats om.
Skämt åsido, sanningen är att det hursomhelst är mycket bättre att titta på EU:s ekonomiska situation utifrån. EU är världens ledande exportör och utgör den största marknaden för den övriga världen, vilket gör unionen till en ekonomisk jätte som fortfarande har en betydande konkurrensförmåga. Vi kan visserligen inte konkurrera med kineserna med T-shirts och jeans, men våra konsumenter gynnas av denna stimulans av deras köpkraft.
Samtidigt går EU framåt när det gäller produkter med ett högt mervärde. Ett exempel är bilindustrin. Medan General Motors och Fords obligationer klassas som skräpobligationer, visar färsk statistik att bilbranschen inom EU är nummer ett i världen när det gäller antalet tillverkade bilar: 17,2 miljoner i Europa, varav 14,6 miljoner i EU-15. Förenta staterna, massproduktionens hemland, tillverkade bara 4,5 miljoner bilar 2003 och då ingår ett stort antal japanska bilar som tillverkas där.
Jag skulle kunna nämna många fler exempel, men slutsatsen är klar. Vi måste sluta vara pessimistiska för EU:s del och stärka förtroendet, särskilt konsumenternas förtroende, för EU. Det höga sparandet i Frankrike, Tyskland och Italien visar att det finns en obefogad rädsla för framtiden. Visst är stabilitet en förutsättning för den ekonomiska politiken, men det behövs framför allt tillväxt och också en satsning på att stärka förtroendet på ett djupare plan. Vårt budskap till medborgarna måste därför bli mycket mer optimistiskt. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . – De senaste uppgifterna visar att EU:s offentliga finanser är en väl bevarad hemlighet. Vi kan nämligen känna till några siffror, bara för att sedan få reda på att de verkliga siffrorna är några helt andra. Detta är ett problem som vi måste angripa oavsett om vi företräder små eller stora länder. Kommissionens förslag ligger därför verkligen rätt i tiden och är nödvändiga. Som företrädare för Litauen, som alltid noggrant har genomfört en sträng budgetpolitik och kostnadsbesparingar på bekostnad av samhällsservice för att uppfylla EU:s alla krav, måste jag dock beklaga att vi nu har fått veta att vi kanske inte hade behövt uppfylla dessa krav. Jag säger detta för att få er att förstå de nya ledamöternas reaktioner. Jag vill understryka att vi inte kan förvänta oss att våra beslut eller revisionsbesök direkt kan garantera insyn i offentliga finanser, tillförlitlig statistik och stabila finanser. Detta måste medlemsstaterna själva sköta. De måste se till att alla bestämmelser verkligen genomförs. Jag beklagar därför att det ännu inte har presenterats några etikregler, vilket innebär att bestämmelserna i denna reviderade version av stabilitets- och tillväxtpakten, såsom förslaget ser ut, inte kan iakttas. Varför var det nödvändigt att göra revideringen när vi förmodligen ändå inte kommer att följa de nya bestämmelserna? Allmänt sett är det inte en dålig idé att revidera stabilitets- och tillväxtpakten, eftersom erfarenheterna i mitt land har visat att alltför stränga bestämmelser hämmar tillväxten och ger upphov till ett visst deflationstryck. Det är dessutom omöjligt att genomföra strukturreformer utan att ådra sig ytterligare utgifter. Vi bör emellertid komma ihåg att allt detta bara kan uppnås genom samordning av den ekonomiska politiken, som bör vara framtidsorienterad och stabil. EU-länderna har inget annat val än att uppnå finansiell stabilitet och samordna den ekonomiska politiken och insatserna, vilket vi nämnde under morgonens diskussion om konstitutionen. 
Alain Lipietz,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om det finns en punkt där jag håller med föredraganden, Othmar Karas, så är det att den föreslagna reformeringen av stabilitets- och tillväxtpakten fortfarande inte på långa vägar ger EU möjligheter till en ekonomisk styrning som gör att man kan tillgodose alla medborgare, såväl i denna generation som i kommande generationer.
Vår situation skiljer sig fortfarande avsevärt från den i Förenta staterna, som är en mycket mer integrerad federation än vår, där det i Förenta staterna finns en stor federal budget, regler för samordning av delstaternas budgetar, där kongressen samordnar budgetpolitiken och valutapolitiken och kan påverka de val som görs av chefen för den amerikanska centralbanken, och där den amerikanska centralbankens mål handlar om mycket mer än bara prisstabilitet.
Ändå tror jag att kommissionsledamot Almunias förslag, från den föregående ämbetsperioden fram till deras antagande av rådet i en förbättrad version, är ett mycket positivt steg, och vår grupp kommer att gå emot kraven – från i synnerhet gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater – på en återgång till vad den tidigare kommissionsordföranden kallade en dummare pakt. Vi anser att vi har tagit ett stort steg framåt mot en intelligent pakt.
Om vi ändå får lägga till något, bara för att förtydliga, så föreslår vi i ett av våra ändringsförslag att utbildningsutgifter skall läggas till vid sidan av forskningsutgifter som relevanta skäl som kan rättfärdiga en ökning av underskottet, och att utgifter för att bevara världens ekobalans uttryckligen skall nämnas som ett av unionens mål. Vi avser här utgifter för att genomföra Kyotoavtalet. 
Ilda Figueiredo,
   . – Herr talman! Vi har länge varnat för stabilitets- och tillväxtpaktens ekonomiska och sociala konsekvenser och för riskerna med att obetingat prioritera nominell konvergens, utan hänsyn till de enskilda medlemsstaternas faktiska situation, deras olika utvecklingsnivåer och varierande budgetbehov. De irrationella kraven – ett offentligt underskott under 3 procent, en offentlig skuld under 60 procent och de senare målen om ett nollunderskott – har aldrig haft, och har fortfarande inte, något ekonomiskt berättigade. Vi har alltid sagt att det är en inriktning som påverkar ekonomisk tillväxt och sysselsättning negativt, och så har också blivit fallet.
Risken för böter och det faktum att Sammanhållningsfonden har knutits till stabilitets- och tillväxtpakten har dessutom jämte begränsningar av offentliga investeringar, och därmed av ett korrekt genomförande av strukturfonderna, förvärrat lågkonjunkturen i länder med alltför stora underskott. Detta är en av huvudorsakerna till den ”försämring” av EU:s räkenskaper som har kommit i fokus de senaste åren och som övervärderingen av euron säkert har bidragit till.
Vår position bekräftas av den nuvarande ekonomiska och sociala verkligheten och av de omstridda uttalandena av den tidigare ordföranden Romano Prodi och andra ledamöter i hans kommission, om att stabilitets- och tillväxtpakten var ”dum” och baserad på ”medeltida” kriterier. Det är därför dagens debatt äger rum. Annars skulle stabilitets- och tillväxtpakten dessutom inte ha reviderats, utöver de många ytliga ändringar som gjordes under Europeiska rådets vårmöte förra året. Det är sant att rådet och kommissionen nu upprepade gånger har sagt att stabilitets- och tillväxtpakten måste återfå ett visst förnuft, att relevanta faktorer måste beaktas i analysen av budgetsituationen och att nollunderskott inte kan vara det allt överskuggande målet.
Men de insisterar ändå på att behålla stabilitets- och tillväxtpakten som ett centralt instrument för att uppnå sina nyliberala syften att undergräva den offentliga sektorn och statens sociala ansvar, och samtidigt främja prisstabilitet, en återhållsam lönebildning och, mest oroande av allt, privatisering av den sociala tryggheten.
Rådet bekräftar därför på nytt stabilitetspaktens mål och riktlinjer, och ser till att inga utgifter får undantas vid beräkningen av underskottet.
Vad rådet har godkänt är bara mer tid, särskilt för länder som är skyldiga till överträdelser, såsom Tyskland och Frankrike. Tolkningsutrymmet på grundval av Lissabonagendans strukturreformer – det som brukar kallas lissaboniseringen av pakten – är bara ett sätt att göra det möjligt för starkare länder att göra tolkningar som passar deras intressen, och innebär inte att vi får en à la carte-pakt.
Vad vi måste göra är att upphäva stabilitets- och tillväxtpakten och helt bryta med de nuvarande riktlinjerna för den ekonomiska politiken – detta var det tydliga budskapet när fransmän och nederländare röstade nej till den så kallade Europeiska konstitutionen – så att vi kan skapa makroekonomiska förhållanden som blåser nytt liv i ekonomin, kan öka sysselsättningen och arbeta aktivt för att bekämpa den växande arbetslösheten, den stora fattigdomen och den bristande jämlikheten inom EU. 
John Whittaker,
   . – Herr talman! Jag vet inte varför vi håller den här debatten. Othmar Karas medger att stabilitetspakten är beroende av att medlemsstaterna disciplinerar sig själva. Han behöver gå ett steg vidare för att dra slutsatsen att pakten just av den anledningen inte kan fungera. Den kan aldrig fungera. Därför beklagar jag att hans välmenande försök att få den att fungera genom att göra definitionerna mer stringenta kommer att bli fruktlösa.
I stället för att låtsas att budgetdisciplin kan åstadkommas bör vi överväga konsekvenserna av att den inte kan det. Låt mig koncentrera mig på Italien, där underskottet nu har legat över treprocentmarginalen under flera år, statskulden är 106 procent av BNP, inflationen gör ekonomin allt mindre konkurrenskraftig och där den ekonomiska tillväxten är negativ. Den verkliga faran här är att dessa förhållanden kommer att kulminera i ett trovärdigt hot från Italien att återigen ge ut sin egen nationella valuta för att få möjlighet att devalvera och därigenom återvinna konkurrenskraften utan smärtsam och utdragen deflation. En sådan åtgärd skulle få allvarliga följder för Italien, liknande dem vi sett i Argentina, men det skulle trots detta ändå ses som den bästa utvägen.
Men ett beslut från Italiens sida att börja ge ut liran igen skulle undergräva förtroendet för eurons förmåga att överleva som multinationell valuta. Andra EU-länder skulle då ställas inför utsikten att ge den italienska regeringen storskaligt ekonomiskt stöd för att övertala den att hålla fast vid euron. 
Eoin Ryan,
   . – Herr talman! Tyvärr har Europeiska unionens trovärdighet ifrågasatts alltmer under de senaste veckorna. I stället för att försöka bygga upp ett nytt samförstånd, som José Manuel Barroso föreslog i förra veckan, bör vi koncentrera oss på att stärka det rådande samförståndet inom Europeiska unionen om konkurrenskraftiga marknader, budgetdisciplin och hårdvaluta.
Sunda ekonomier, realism och resultat är vad medborgarna kräver och vad vi behöver för att fortsätta att bygga det europeiska projektet. Ekonomiska reformer krävs för att skapa sjudande ekonomier, vilket har bevisats i ett flertal fall i Europeiska unionen. Om vi vill ha en framsynt socialpolitik, enligt europeisk tradition, behöver vi reformera våra ekonomier. Exemplen finns där för oss alla att beskåda.
Den reviderade stabilitets- och tillväxtpakten ger fler länder längre tid på sig att korrigera alltför stora underskott och större frihet för länder med starka offentliga finanser. Den monetära unionen kräver det här måttet av flexibilitet för att stimulera till ökad konkurrens på den inre marknaden. Det har alltid varit problem med situationer där alla skall stöpas i samma form. En del länder behöver skära ned sina budgetar medan andra – som Irland, mitt hemland – behöver satsa mer på infrastruktur, eftersom de har ett underskott vilket inte är tillåtet enligt reglerna. Att länderna får ett par centimeters töjmån innebär dock inte att de tillåts öka sina budgetunderskott i sjumilasteg. Att upprätthålla reglerna är lösningen. Det måste alltid finnas förtroende för den budgetram som bär upp Europeiska unionen.
Eurons fall under den senaste tiden har använts som en bekväm strykpojke för allt som den senaste tiden har hänt med europeiska konstitutionen. Problemet ligger inte hos euron. Problemet finns i vissa länder som blundar för den nakna sanningen att världsekonomin är stadd i omvandling och kommer att fortsätta att förändras. Dagens världsekonomiska ordning kräver mycket mer, mycket snabbare och mycket billigare. Tillbaka till ekonomiska elementa: antingen uppfyller länderna dessa krav eller också kommer de att uppfyllas på annat håll. Det är meningslöst att klaga över den ekonomiska grundprincipen, det är meningslöst att argumentera att vi inte har någon möjlighet att konkurrera med den globala ekonomin. Det har vi, nämligen genom stabilitets- och tillväxtpakten. Oförmåga att upprätthålla dessa regler har dock gjort att alltför många länder stagnerat i en ekonomisk tid som inte längre finns.
Vi kan inte fortsätta på detta sätt, eftersom det undergräver trovärdigheten hos hela EMU-ramverket. Detta har följaktligen vidare återverkningar genom att skicka ett fokuserat budskap till Europeiska unionens medborgarna om det positiva arbete som utförs inom själva unionen. Detta har aldrig varit mer uppenbart än i dag. Europa lider av ett trovärdighetsproblem och för att råda bot på det behöver vi snarast utvecklas från regelskapare till ekonomiska aktörer. Sunda ekonomier, realism och resultat är vad medborgarna kräver och det är vår uppgift att nå resultat. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – Det är i frågor som rör ökad budgetövervakning, såsom frågan om att påskynda och förtydliga förfarandena vid alltför stora underskott, som parlamentariska institutioner, i egenskap av självständiga och direktvalda institutioner på både EU- och medlemsstatsnivå, kan och bör spela rollen som väktare för att säkerställa att den ekonomiska politiken är sund, inte minst i fråga om dess budgetmässiga och underskottsgenererande konsekvenser. I detta hänseende anser jag att Europaparlamentets ändringsförslag är positiva och jag värdesätter dem verkligen.
Rådsdirektivpaketet kommer emellertid även i fortsättningen att vara ett öppet dokument, som under lång tid gör det möjligt för nationella regeringar att med olika metoder undkomma budget- och underskottsreglerna för att i stället, på mer eller mindre uppenbara sätt, sätta sina länder i skuld och skickligt kamouflera utgifter i statens budgetförvaltning med hjälp av engångsintäkter från exempelvis privatiseringar. Detta uppfyller naturligtvis regeringarnas kortsiktiga politiska syften. Vi har därför fortfarande en lång väg framför oss, men det är denna väg vi måste gå. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Stabilitets- och tillväxtpakten dyker regelbundet upp i de ekonomiska debatterna i kammaren. Detta illustrerar hur central pakten är i EU:s beslutsfattande om ekonomisk politik. Därför vill jag gratulera min kollega Othmar Karas till hans två betänkanden om detta ämne.
Betoningen i betänkandet av en starkare roll för kommissionen i genomdrivandet av budgetdisciplin är en absolut nödvändig utveckling. Särskilt nu, med reglernas urvattnade utformning, behöver kommissionen hålla en tydlig och strikt linje i fråga om paktens regler. Vidare framhålls med rätta avsaknaden av Europaparlamentets medverkan i beslutet som styr stabilitets- och tillväxtpakten som ett allvarligt strukturfel i Europeiska unionens ekonomiska styre. Som den enda direkt och demokratiskt valda EU-institutionen spelar parlamentet en viktig roll för att sätta stopp för den politiska kohandel som pågår inom rådet och ge pakten den så nödvändiga trovärdighet som många av kollegerna önskar sig.
Låt oss dock inte lura oss själva: inte ens med de förbättrade institutionella feedback-mekanismer som föreslås i betänkandet kan stabilitetspakten ensam väcka Europeiska unionen ur dess ekonomiska slummer. Hur hjälpsamma dessa än må vara kan en regeluppsättning inte hjälpa oss att sätta Europeiska unionens ekonomi på starka fötter. Det vi behöver är ekonomisk tillväxt och ökad konkurrenskraft, och dessa framsteg föds inte ur paktens regler utan ur meningsfulla ekonomiska reformer, något som många av EU:s medlemsstater har undvikit alltför länge. Vi har alltså en ny pakt och med Othmar Karas betänkanden förhoppningsvis ett bättre sätt att få reglerna att fungera på ett förnuftigt och jämlikt sätt. Men så länge länderna inte genomfört meningsfulla ekonomiska reformer kommer vi snart att hamna i ännu en debatt om paktens uppblåsta betydelse. Jag hoppas att kommissionsledamoten kommer att göra sitt yttersta för att förhindra att medlemsstaternas gemensamt beslutade överenskommelser vattnas ur. 
Pervenche Berès (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om jag ser objektivt på vad som hände i Frankrike den 29 maj, så nämns egentligen många olika skäl, bland annat utvidgningen. Våra svårigheter att dra nytta av hela det utrymme och det mervärde som den ekonomiska och monetära unionen borde ha gett oss är något som oroar mig personligen, och jag tror att det är den verkliga orsaken till vad som hände i mitt land.
I dag diskuterar vi reformeringen av stabilitets- och tillväxtpakten och jag vill instämma i vad min kollega Piia-Noora Kauppi sade beträffande en sak. Denna reform kommer inte att ge oss alla de svar som vi behöver för att i slutändan hitta rätt lösning för euroområdet, som borde vara en tillväxtmotor för hela EU-25.
Låt oss emellertid godta att det ni har uträttat, herr kommissionsledamot, i enighet med Eurogruppens ordförande, är ett steg i rätt riktning. Jag hoppas dessutom att ni är klok nog att godta några av Europaparlamentets ändringsförslag, så att vi kan slutföra dessa förhandlingar under det luxemburgska ordförandeskapet. Vad beträffar statistikreformer, förutsägbarhet och en överenskommelse om vilka makroekonomiska uppgifter som bör ligga till grund för medlemsstaternas budgetar, förefaller det mig som om det finns saker som gör att vi kan gå vidare i rätt riktning. Men denna etapp är förstås bara en av flera.
På en punkt delar jag emellertid inte Piia-Noora Kauppis uppfattning. Det var något som togs upp gång på gång i våra debatter i utskottet för ekonomi och valutafrågor: strukturreformer räcker i sig inte för att återupprätta det inhemska förtroendet, stimulera den interna efterfrågan och uppnå Lissabonstrategins mål.
Vad vi behöver är mer samordning och i detta sammanhang beklagar jag djupt bristen på tankearbete efter det att den ekonomiska och monetära unionen inrättats. Vi måste utveckla fler metoder, hitta andra sätt vid sidan om stabilitetspakten, som fortfarande inte är tillräckligt orienterad mot tillväxt. Jag önskar er, herr kommissionsledamot, lycka till under denna första etapp. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ).
   – Herr talman! EU-ländernas arbetstagare är emot kapitalistiska omstruktureringar som leder till lägre levnadsstandard och ökad arbetslöshet. De fördömer kommersialiseringen av hälso- och sjukvård och utbildning, och nedskärningarna inom och privatiseringen av samhällsservicen. De opponerar sig mot och bekämpar de nya, försämrade, försäkringssystemen. De kräver – med rätta – att stabilitetspakten, som är själva redskapet och alibit för mål som missgynnar gräsrötterna, skall avskaffas.
Reformeringen av stabilitetspakten presenterades av Europeiska rådet den 22–23 mars som en uppmjukning av kraven. Den innebär dock på intet sätt en uppmjukning av den politik som missgynnar gräsrötterna; den lägger nya bördor på gräsrötternas inkomster för att i stället gynna storföretagen. Arbetstagare bör därför inte hysa några illusioner eller förvänta sig något.
Dagens betänkande går tyvärr inte heller i rätt riktning. Arbetstagarnas problem tas inte alls upp i det, utan i betänkandet krävs dessutom än mer ogynnsamma villkor för tillämpningen av multilateral övervakning och till och med en gemensam bedrägerirotel som skall göra revisionsbesök. I betänkandet krävs att centralbankerna skall övervaka statistiken och det fastställs tidsfrister inom vilka länderna måste rätta sig efter pakten, med rekommendationer rörande alltför stora underskott och skuldsättning, som i fallet med Grekland.
I Grekland har regeringen använt underskott och ekonomisk försiktighet som förevändning för att vidta en rad åtstramningsåtgärder och program som missgynnar gräsrötterna och därmed har lett till ännu större fattigdom.
Man tycks strunta i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna. Det är som om de aldrig har ägt rum och som om man helt enkelt kan fortsätta som tidigare. Men folkomröstningarna utmynnade i själva verket i ett dundrande ”nej” och var ett verkligt uttryck för den olydnad och ohörsamhet inför EU:s påbud och politik och de politiska krafter som står bakom den, och detta är lovande. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vid EU:s toppmöte den 22 mars beslutade man att stabilitetspakten skulle revideras och rådet enades om en ny sorts stabilitetspakt, en pakt som medlemsstaterna denna gång förhoppningsvis kommer att följa. Jag har alltid sagt att det skadar den ekonomiska tillväxten och den monetära stabiliteten, samtidigt som det urholkar allmänhetens förtroende för euron och därför för själva EU, om man töjer på stabilitetspaktens bestämmelser. Det faktum att ändringen av treprocentsgränsen i stabilitetspakten inte offentliggörs bidrar knappast till att öka förtroendet för euron. Även om medlemsstaterna kommer att få överskrida treprocentsgränsen har rådet och kommissionen fortfarande inte förklarat hur detta nya arrangemang skall fungera i praktiken. Om treprocentsgränsen får överskridas, betyder det att en ny gräns kommer att införas? Detta är en viktig fråga och jag vill få ett svar från kommissionsledamot Almunia. 
José Manuel García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi har ofta diskuterat stabilitetspakten och jag skall försöka sammanfatta något av det som har sagts.
Talesmannen för min grupp, Alexander Radwan, sade något som jag vill instämma i: detta är en reträtt. Den pakt som jag gillade var pakten från 1996, som undertecknades av CDU-ministern Theo Waigel och försvarades av er företrädare, kommissionsledamoten Pedro Solbes. Vi har inte lyckats behålla den. Rådet upptäckte att det fanns stora brister i efterlevnaden inom EU och stod då inför två val: att antingen kräva efterlevnad av paktens bestämmelser eller att, för att använda en förskönande omskrivning, göra pakten mer flexibel, och valde då det sistnämnda.
Ni är här för att redogöra för vilka ändringar som måste göras i förordningarna för att pakten skall bli effektiv.
Vad kunde parlamentet göra? Vad kunde min grupp göra?
Vi kunde ha lagt fram ändringsförslag som gick ut på att återuppliva den tidigare pakten, i dess dåvarande form. Vi har inte gjort detta, utan på Manuel Medina Ortegas inrådan avstått från en hopplös kamp som bara skulle göra oss nedslagna. Vi har lagt fram några ändringsförslag, som Othmar Karas på ett mycket bra sätt har redogjort för. Syftet är att se till att katastrofen inte förvärras. Vår avsikt är att se till att pakten rent tekniskt tillämpas korrekt, med tillförlitlig statistik, och vi vill minska utrymmet för godtycke, täppa till luckor i regelverket – kort sagt, vi vill se till att vår reträtt inte blir en fullständig katastrof.
Det har här sagts att EU inte mår bra och så är det. Men om EU inte mår bra, så beror det inte på stabilitetspakten, utan snarare på att vi inte har följt paktens bestämmelser.
Stabilitetspakten, budgetmyndigheten, är, för att använda kvasiteologiska termer, en dygd, en nödvändig förutsättning, om än inte den enda, för tillväxt. Som Piia-Noora Kauppi påpekade behöver vi dessutom de reformer som vi inte har lyckats genomföra.
Parlamentet hjälper er, parlamentet hjälper er att minska regeringarnas handlingsutrymme. Det är upp till er att se till att denna situation inte förvärras. 
Udo Bullmann (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka Othmar Karas och parlamentets skuggföredragande för det betänkande som vi diskuterar. Ni har samarbetat väl och har lyckats höja denna viktiga fråga över en ytlig, ideologisk debatt, så att parlamentet har kunnat hjälpa till med den reformering av stabilitets- och tillväxtpakten som så väl behövs.
Varför säger jag att reformeringen så väl behövs? Låt oss helt enkelt titta på ekonomiska fakta. Vi har utformat en pakt som uteslutande har handlat om att bekämpa inflation. Detta är ett viktigt mål och många medlemsstater har i hög grad lyckats uppnå det. Men pakten utformades inte för en ekonomisk och monetär union där vi också omgående behöver makroekonomisk samordning, så att vi har den flexibilitet som krävs för att både stora och små nationella ekonomier skall kunna anpassa sig till den rådande konjunkturen.
Jämför statistiken för Förenta staterna med statistiken för EU. Sedan 2002 har Förenta staterna haft mycket större möjligheter att reagera på externa chocker: på stigande oljepriser, på 11 september, på börskrisen. Varför? På grund av att dess centralbank kunde vara mycket mer flexibel än Europeiska centralbanken och, vilket är ännu viktigare, för att finanspolitiken gjorde vad den kortsiktiga ekonomiska situationen just då krävde.
Vi behöver en flexibel och bättre samordning av vår finanspolitik, så att vi kan återupprätta förtroendet för EU-ekonomin, men först och främst för jobbens skull. 
Werner Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först vill jag tacka föredraganden Othmar Karas å det varmaste. Han har på relativt kort tid lyckats formulera ett omtvistat ärende på ett sådant sätt att parlamentet kan stödja det med stor majoritet.
Detta var ingen ideologisk debatt, herr Bullmann. Det var en bekräftelse på att den politiska viljan att hålla fast vid 1996 års stabilitets- och tillväxtpakt saknades. Vid det första riktiga allmänna testet misslyckades de två stora staterna Frankrike och Tyskland fullständigt, och vid den tidpunkten likaså Luxemburg och Grekland. Denna början hindrade stabilitets- och tillväxtpakten från att spela sin rätta roll som från början planerats.
Med hänsyn till detta är den aktuella reformen under alla omständigheter en näst bästa lösning som använder flexibilitetsargumentet för att utesluta att reglerna överträds i framtiden. Genom att säga detta kritiserar jag också min egen regering i Tyskland. Att införa kostnaderna för Europas enande som ett nytt kriterium har öppnat dörren på vid gavel för godtycklighet och betyder, i princip, att sanktioner inte längre kommer att vara möjliga i framtiden, även vid ett fyra- eller femprocentigt underskott. Jag anser att detta är ett avgörande misstag.
Eftersom rådets roll är så mäktig och parlamentets roll så otillräcklig i detta ärende kunde kommissionen bara reagera defensivt. Vi har ofta diskuterat detta här i plenisalen. Det är därför jag tycker att det är bra att Othmar Karas tar upp just denna punkt i sitt betänkande. Mer kompetens för kommissionen, ett stopp för syndarna som står till doms och större deltagande av Europaparlamentet – detta är saker vi kan vara överens om. Ingen kommer dock att kunna säga att denna version av stabilitets- och tillväxtpakten är framåtsträvande och kommer att bidra till eurons framtida stabilitet. 
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ).
   – Kommissionsledamot Almunia, mina damer och herrar! Först av allt vill jag säga att jag tycker att saker och ting har gått väldigt bra för kommissionsledamot Almunia när det gäller stabilitets- och tillväxtpakten. Resultatet är en förnuftig modernisering vilket vi helt kan stödja. Det vi nu har är den gyllene EU-triangeln med tre sorters instrument som skall verka tillsammans. Det första är stabilitets- och tillväxtpakten, det andra är Lissabonprocessen och det tredje de breda ekonomiska riktlinjerna.
Med detta sagt, herr talman, kan jag inte dölja att vår debatt i dag äger rum i ljuset av folkomröstningar i Frankrike och Nederländerna vilka, bland mycket annat, speglar en gräsrotsefterfrågan på en verklig dagordning för EU. En sådan dagordning innebär också att vi måste säga att vi har förstått EU:s behov av stabilitets- och tillväxtpakten men att pakten i sig naturligtvis inte skapar nya jobb. Det är utgångspunkten för att få i gång strukturella reformer och makroekonomiska investeringar samtidigt. Dessutom är det på grund av dessa insatser som det är nödvändigt att de nationella regeringarna delar vårt sätt att tänka. Genom moderniseringen av stabilitets- och tillväxtpakten har vi fått ett användbart verktyg, men det verktyget måste nu följas av ett antal andra verktyg på nationell nivå som kan skapa de nya jobb som vi så väl behöver.
Det är därför, kommissionsledamot Almunia, som jag hoppas att denna pakt, som nu nästan är på plats – och som jag är säker på att den kommer att genomföras – är det första steget på vägen mot en ny och tillförlitlig dagordning som i själva verket är förutsättningen för att skapa förståelse hos allmänheten i samband med den modernisering av fördragen som vi så energiskt har diskuterat de senaste dagarna. 
Ivo Strejček (PPE-DE ).
   – Om jag får vill jag göra några anmärkningar, även om jag representerar Tjeckien, som inte är medlem i euroområdet. Det första jag vill säga är att huvudanledningen till ”nej”-sidans seger i den franska folkomröstningen nyligen var det franska folkets rädsla när det gäller framtiden för deras kostsamma sociala system. Frankrike är naturligtvis medlem i euroområdet och kan därför inte tillåta sig att bryta mot stabilitets- och tillväxtpaktens regler på lång sikt: Detta kommer som jag ser det att leda till ökad spänning mellan de regler som finns och franska politikers villighet att behaga stora delar av den inhemska valmanskåren.
För det andra, på kort sikt är det inte alls klart hur energiskt och, framför allt, med vilket politiskt mod reformer av de offentliga finanserna skall genomföras. Jag tänker särskilt på Frankrike som bara kommer att kunna hålla sina finanser under kontroll genom att omstrukturera statsinkomster och utgifter, eller med andra ord genom att genomföra impopulära reformer.
För det tredje vill jag påpeka att situationen i Nederländerna är något annorlunda. Efter att ha gått med i euroområdet var nederländarna tvungna att ge upp sin starka valuta, och det med en undervärderad valutas ofördelaktiga villkor. De tänker säkerligen tillbaka på den starka gulden som nu skulle ha hjälpt dem att lösa problemet med en försumbar ekonomisk tillväxt.
För det fjärde har andra viktiga medlemmar i euroområdet, nämligen Italien och Tyskland, problem med alltför kostsamma sociala system och stela ekonomier och de kan förvänta sig strukturella reformer som tveklöst kommer att vara tuffa.
Det är av största vikt för eurons stabilitet, och jag tycker att Othmar Karas analys av denna punkt var ganska träffande, att grundreglerna för stabilitets- och tillväxtpakten förblir oförändrade, eller att de alltid gäller för alla. Det är därför som länderna i euroområdet först bör följa de nuvarande reglerna som gäller för alla, och endast därefter debattera att eventuellt lätta på dessa regler. 
Benoît Hamon (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom vi talar om att styra EU:s ekonomi kan jag inte låta bli att göra följande kommentar: genom att föra euron närmare US-dollarn torde de samlade insatserna från Frankrikes och Nederländernas medborgare att, på några få dagar, ha gjort mer för att göra EU:s export mer konkurrenskraftig än någonting den Europeiska centralbanken har gjort. Jag vill därför hylla effektiviteten hos EU-medborgarna snarare än säkerheten hos centralbanksdirektörerna.
Under rådets toppmöte i mars beslöts att stabilitets- och tillväxtpakten skulle reformeras – ett beslut i hög grad inspirerat av er, herr Almunia – och som är ett steg i rätt riktning. Det är dock inte tillräckligt att försäkra medborgare om att Europeiska unionen är i stånd att anta en strategi som ger en varaktig ekonomisk återhämtning. Vi kan inte skilja debatten om stabilitets- och tillväxtpaktens framtid, och alltså om samordningen av ekonomisk och budgetmässig politik, från debatten om budgetplanen. Hur kan ni minska medlemsstaternas underskott om inte Europeiska unionen i gengäld ger sig själv de budgetmässiga resurserna för att garantera social sammanhållning och blåsa nytt liv i EU:s ekonomi?
Personligen tror jag inte att budgetåtstramning i medlemsstaterna kombinerat med budgettröghet i unionen är svaret på den dubbla utmaning som tillväxt och sysselsättning innebär. Jag vill därför säga att det nu är dags, i det skede vi nu har nått, att tala om att öka och diversifiera unionens resurser även om det betyder att ändra fördragen för att tillåta unionen att använda lånen och höja EU-skatten, vilket vår aktuella ekonomiska och politiska kris kräver. 
Cristóbal Montoro Romero (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig ställa följande fråga till parlamentet: skulle vi gå igenom den aktuella krisen inom Europeiska unionen om ekonomisk tillväxt och arbetsskapande var starka här, om de stora EU-länderna erbjöd oss en annan profil, om de gynnade hela Europeiska unionen och bidrog till att balansera världsekonomin? Svaret skulle säkert vara ”nej”. Det skulle finnas resurser, det skulle finnas pengar för att finansiera utvidgning, för att möta Europeiska unionens utmaningar. Men det finns ingen ekonomisk tillväxt eftersom förtroendet saknas. Och det finns inget förtroende därför att vi saknar beslutsamhet när det gäller att tillämpa och genomföra förtroende- och stabilitetspolitik.
Det är stabilitetspaktens bidrag. Reformen av den sker vid ett komplicerat läge, herr Almunia. Nästa sak som nu hotas i denna kris inom Europeiska unionen är euron. Reformen av stabilitetspakten måste därför vara den rätta reformen. 
Othmar Karas arbete för att försöka rätta till ett felaktigt förslag om grundinnehållet i stabilitetspakten är utmärkt.
Joaquín Almunia har i kväll sagt oss att kommissionen är till freds med parlamentets ståndpunkt när det gäller att förbättra statistikkvaliteten och skuldövervakningen. Jag vill också höra från Joaquín Almunia att han instämmer i uppräkningen av viktiga faktorer, vilka är ytterst viktiga om stabilitetspakten inte skall bli en låda som vi kan stoppa allt i och i vilken reglerna när allt kommer omkring kan ignoreras. Vi har hamnat i en situation där varje land gör vad det finner för gott för att gynna budgetstabilitetspolitiken och, om viktiga faktorer inte fastställs, kunde detta bli nästan outhärdligt.
Vi har ett exempel från EU-15: de länder som har gjort sin plikt i budgetmässiga termer är de som i dag kan glädja sig åt ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Vi behöver inte söka efter modeller på annat håll. Vi bör identifiera dessa länder inom EU och vi bör alla tillämpa denna politik. 
Manuel António dos Santos (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! EU-medborgarna fortsätter att peka ut stabilitets- och tillväxtpakten och den gemensamma valutan som de verkligt skyldiga till den pågående ekonomiska och sociala krisen inom EU. Samtidigt kör EU-politiker oberoende av ideologi med samma politiskt korrekta retorik, och lovprisar fördelarna med en restriktiv skattepolitik och med den överskuggande fixeringen vid återhållsamhet när det gäller pris.
Denna motsägelse måste upphöra och det är den verkliga utmaning som EU:s institutioner utan omsvep måste ta tag i för tillfället. Rådet och kommissionen vidtog nyligen åtgärder för att ta itu med detta dilemma, inklusive återlanseringen av pakten och de regelverk som vi diskuterar i parlamentet. Parlamentet gör i sin tur vad det kan med den makt det har. Föredraganden bör varmt lovordas för att han tar upp ett antal angelägna saker, såsom konstruktionsfel, tillförlitligheten i statistik, viktiga faktorer, tidsfrister för att rätta till underskott och en ökad budgetövervakning. 
Trots dessa åtgärder och ert arbetes obestridliga kvalitet, herr kommissionsledamot, återstår det att se om dessa botemedel har tagits fram i tid och om de kommer att vara tillräckliga. Pangloss sade att vi lever i den bästa av alla tänkbara världar, men 1755 var det en förfärlig jordbävning i Lissabon, som starkt påverkade de politiska och ekonomiska förbindelserna i Europa på 1700-talet. Det är vår plikt att åtminstone fundera kring detta. 
Karsten Friedrich Hoppenstedt (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I grund och botten har allt sagts, men inte av alla och särskilt inte av mig. För det första vill jag tacka föredraganden, Othmar Karas, å det varmaste. Han har gjort det bästa möjliga av ett dåligt uppdrag, och om detta kanske jag kan få uttala mig. 
I dag är det tredje gången jag står på detta podium för att tala om stabilitetspakten. År 1997 var parlamentet tvunget att ge sitt utlåtande om införandet av euron och stabilitetspakten som på den tiden var förbunden med den. Vi gjorde det med nöje därför att vi var övertygade om att stabilitetspakten erbjöd medborgarna en grund för tillit. Denna gång har Europaparlamentet, som föredraganden med rätta sade, bara en mindre roll i hela processen. Enligt min uppfattning betyder samråd något annat. Monetära frågor handlar om tillit och denna tillit har skakats av paktens urvattning. Som vi redan har hört här i dag satte de två så kallade stora länderna – i vad föredraganden kallar kollegialt överseende – i gång hela urvattningsprocessen. Stora gester, stora förslag övertygar tydligen inte längre EU:s medborgare. De splittrade kvarlevorna av Schröder- och Eichelpolitiken i Tyskland och Chiracpolitiken i Frankrike har dragit in euron i denna fullständigt negativa diskussion.
Betänkandet som föredraganden har formulerat är ett desperat försök att rädda en del av filosofin bakom stabilitet. Vi måste sluta förvärra förtroendekrisen ytterligare. Den bästa lösningen vore om José Manuel Barroso och Jean-Claude Juncker på Ekofins vägnar drog tillbaka alla förändringar av stabilitetspakten i ljuset av den senaste utvecklingen. 
Szabolcs Fazakas (PSE ).
   –För Ungern, liksom för alla de nya medlemsstaterna, är det ett grundläggande krav att möta konvergenskriterierna likväl som det är i landets eget intresse. I sina insatser att göra detta måste det ta hänsyn till att jämsides med den generellt positiva ekonomiska inverkan av EU-anslutningen så sätter den också en avsevärd övergångsmässig press på statsbudgeten. Det innebär kostnader att möta dess bidragsförpliktelser och att sätta upp det nya institutionsnätet och få det att fungera, medan obetald tull och andra intäkter och genomförande av nya, mer flexibla momsregelverk har orsakat ett allvarligt underskott. Samtidigt är det inte budgeten själv som är förmånstagaren i de EU-finansierade projekt som är så viktiga för den nationella ekonomin, utan de lokala myndigheter, institutioner eller företag som berörs. Under tiden måste samfinansieringsbördan betalas ur statsbudgeten. Vi vill vara framgångsrika medlemmar i en framgångsrik europeisk union och därför accepterar vi denna övergångsmässiga press och ber att man tar hänsyn till den när det är dags att bedöma våra insatser. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Jag vill återigen tacka Othmar Karas för hans betänkande och alla ledamöter som har talat i debatten för deras bidrag.
Av alla bidrag vill jag nämna två av dem, särskilt de som har visat på eurons, den gemensamma valutans, framgång och jag känner att jag vid en tidpunkt då vissa uttalanden verkar ifrågasätta något som är uppenbart borde framhålla att euron har lett till stabilitet, betalningsförmåga, låga priser och räntesatser historiskt sett och gjort oss starkare. Detta bör framhållas därför att jag genast måste säga att för att upprätthålla den starka gemensamma valutan – som stärker oss som européer i ekonomiska och andra termer – krävs en skatteram och en stabilitets- och tillväxtpakt som den som definieras i fördraget och som är föreskriven i de förordningar parlamentet i dag diskuterar genom sina deländringsförslag.
Jag vill också hålla med de av er som har reagerat på vissa pessimistiska analyser. Det är sant att det finns ekonomiska svårigheter, att det finns tillväxt- och sysselsättningsproblem, att medborgarna ofta känner att deras behov inte bemöts tillräckligt. Men det är också så att när vi betraktas utifrån, eller när situationen i EU:s ekonomier betraktas objektivt, även finns anledning till optimism.
Vid eurogruppens möte i förrgår förklarade direktören för Internationella valutafondens europeiska tjänsteavdelning de stora dragen för oss i de rapporter som den just hade publicerat, och som finns att tillgå på Internationella valutafondens webbplats om ekonomin i euroområdet. Han började med att säga till oss att han är förvånad över den överdrivna pessimismen, eftersom han i analysen av EU:s ekonomi har konstaterat att alla förutsättningar för att låta den återhämta sig finns på plats till fullo. 
Det finns ett förtroendeproblem i några av EU:s viktigaste ekonomier och en av målsättningarna med reformen av stabilitetspakten är otvivelaktigt att öka förtroendet för, och trovärdigheten i, ett nödvändigt ramverk av skatte- och budgetdisciplin. För att uppnå detta är denna reform balanserad. Den inför vissa inslag av flexibilitet, men den inför också större krav – särskilt i den förebyggande delen, reglerad av förordning (EG) nr 1466/97. Det är en reform som kräver större klarhet och den har därför bidragit till att viktiga beslut som syftar till att förbättra kvaliteten på vår statistik har antagits. På kommissionens förslag godkände dessutom Ekofin i går vissa väldigt viktiga slutsatser som visar på de förbättringar som görs av det europeiska statistiksystemet och särskilt av skattestatistik. 
Att återställa förtroende kräver också en tydlig förklaring. I många av era kommentarer, mina damer och herrar, har jag konstaterat förståelse för pakten och av vad reformen av pakten innebär. I andra har jag märkt okunnighet eller bristande kunskap, eller, i vissa fall, en tolkning som inte stämmer med verkligheten: reformen av pakten kan inte anklagas för att bokstavligen upprepa vad som sägs i fördraget, därför att vad som skulle äventyra förtroendet skulle vara att gå emot fördraget. Att agera i enlighet med fördraget, att upprepa vad som sägs i fördraget om referensvärdena för statsunderskott, om referensvärdena för statsskuld och för alla de faktorer som man måste ta hänsyn till – i artikel 143 i fördraget fastställs de faktorer av betydelse som skall tas med i beräkningen när man analyserar ett lands orimliga underskottssituation – att i varje avseende helt uppfylla fördraget, att åter noga studera det godkända fördraget för att förverkliga Ekonomiska och monetära unionen, är en av de faktorer som kommer att göra mest för att återställa förtroende i euroområdet och inom hela Ekonomiska och monetära unionen.
Jag är i vilket fall övertygad om att den reform som vi diskuterar i dag – och som jag hoppas kommer att träda i kraft i slutet av denna månad – respekterar reglerna, inför klarhet, ekonomisk rationalitet, kräver likabehandling och kommer att tillämpas noggrant, vilket visades i går. Och vad den kräver från oss alla är en korrekt och fullständig förklaring av vad den innebär, och på det sättet kommer vi att gynna EU-medborgarna och EU-projektet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0148/2005) av Dominique Vlastos för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om att stärka EU:s konkurrenskraft: hur förändringarna i näringslivet påverkar politiken och rollen för små och medelstora företag [2004/2154(INI)]. 
Dominique Vlasto (PPE-DE ),
   – Herr talman! Betänkandet som jag lägger fram för er i kväll bekräftar återkomsten av en ambition, ambitionen om en industripolitik för ett utvidgat EU. Det var både nödvändigt och väsentligt. Vi måste dock gå längre. Tiden är knapp när det gäller industripolitik och vi måste röra oss fortare och gå från ambition till handling.
Förra veckan var jag i Shanghai med en delegation från staden Marseille. Industrin är ryggraden i Kinas utveckling, som drivs av innovation och ny teknik, och ekonomisk tillväxt fortgår där. Med ett ord, dynamiken i det samhället är tillräcklig för att göra en yr. Naturligtvis vill jag inte att Europeiska unionen skall utvecklas efter en kinesisk modell. Men jag skulle vilja att vårt EU hade de resurser som krävs för att kunna möta de ekonomiska jättarna Förenta staterna, Kina, Indien och andra. 
Utmaningen för oss innebär därför framför allt att vara konkurrenskraftiga genom innovation och genom att investera i forskning, expertis och kunskap. Kommissionen och vice ordförande Günter Verheugen lägger många förslag enligt dessa linjer. Vad vi nu hoppas på är att dessa förslag skall bli politisk verklighet, och det är i det här ljuset som detta betänkande och dess innehåll skall övervägas.
Först och främst tycker vi att politik skall ha målsättningar som gör den meningsfull, som utvecklingen av en gedigen industribas inom EU som ökar sysselsättningen, speciellt för unga, och uppkomsten av spjutspetsar inom EU-industrin som kan föra ut vårt varumärke ”Made in Europe”. EU:s industripolitik måste dock också vända sig till alla företag och ingå helt i Lissabonstrategin. Kommissionen koncentrerar sig på ett sektorsorienterat synsätt: vi är nöjda med det därför att det är nödvändigt att en del av industripolitiken tar hänsyn till varje sektors särskilda karaktär på det sätt den genomförs. En effektiv politik måste dock också ta hänsyn till företags karaktär, därför att bara en procent av företagen inom EU är stora grupper, medan det finns miljontals andra små och medelstora företag som utgör EU:s industristruktur Kommissionens insatser måste verkligen ta hänsyn till småföretagen. 
Den andra dimensionen som inte får förbises är den territoriella dimensionen. Industrin lockar till sig andra ekonomiska verksamheter, vilket gör industriföretagens lokalisering till en avgörande utvecklingsfråga för många regioner. Strukturfonderna måste därför stödja den industriella utvecklingen, men även fungera som stödinstrument för omställning i regioner som drabbas av industriella omlokaliseringar. Vi måste ge ett specifikt svar på detta omlokaliseringsproblem, utvärdera vilka sektorer som ligger i riskzonen, föregripa omlokaliseringar och hjälpa till att återställa de drabbade regionerna. Vi måste också ta hänsyn till de skillnader som finns mellan de 25 länderna i Europeiska unionen.
Slutligen anser vi att varje politik måste bygga på en tydlig och effektiv metod, och det gäller särskilt, herr Verheugen, för ert åtagande om bättre lagstiftning. Vi söker efter ett sätt att förenkla lagstiftningen vilket tar hänsyn till lagstiftningens samlade effekt för varje enskild sektor. För att studera konsekvenserna av föreslagna bestämmelser hoppas vi på en metod som kommer att ta hänsyn till små och medelstora företag och, särskilt, använda noggrant utformade kriterier för att utvärdera svaren på kommissionens samråd. Jag vill lägga till att parlamentet och rådet också har sina roller att spela och att de bör delta aktivt i målsättningen att uppnå en bättre lagstiftning.
Herr Verheugen, som ni utan tvivel kan se har vi högt ställda förväntningar. För många industripolitiska instrument beror de delvis på resultatet av förhandlingarna om budgetplanen. De beror också på vår förmåga att använda de instrument vi redan har, såsom konkurrenspolitik, utbildning, fördelningen av statligt stöd eller handelspolitik. Jag hoppas att vårt parlaments bidrag kommer att vara till hjälp för att anta denna utmaning. 
Günther Verheugen,
   . –Herr talman, mina damer och herrar! Det betänkande som vi diskuterar i kväll ligger helt i linje med kommissionens åsikter och med den politik som vi bedriver, och därför är jag oerhört tacksam för Europaparlamentets stöd.
För det första var vi tvungna att se till att industripolitiken i allmänhet i större utsträckning betraktas som en politisk angelägenhet i Europa. Vi måste slå fast att vi inte kan klara oss utan en stark, effektiv industriell grund i Europa och att det är ett misstag att tro att vi bara kan leva av tjänster. Det har vi redan gjort.
För det andra måste vi se till att det europeiska näringslivet behåller sitt försprång på lång sikt trots en allt hårdare och allt mer global konkurrens. Detta är huvudsyftet med den nya strategi för tillväxt och sysselsättning som kommissionen har lagt fram och som parlamentet antog med stor majoritet. Det som vi framför allt försöker att göra här är att förbättra vår förmåga till nyskapande. Det europeiska näringslivet kan bara överleva på den globala marknaden och skapa tillväxt och arbetstillfällen om märkningen ”tillverkad i Europa” betyder att produkten är förstklassig. Vi kan inte konkurrera genom att sänka den sociala standarden, sänka standarden på miljöområdet eller sänka lönerna. Vi måste konkurrera med hjälp av effektivitet, kvalitet och teknologiska framsteg.
För det tredje måste vi mycket omsorgsfullt analysera var det finns strukturella problem i vår industri. Jag kommer inom kort att lägga fram ett meddelande som innehåller en ingående analys av de industriella sektorerna i Europa och en redogörelse för vilka enskilda åtgärder som behöver vidtas för att förbättra det europeiska näringslivets konkurrenssituation. Det är uppenbart för alla att bilindustrin och den kemiska industrin, eller textilindustrin och verktygsindustrin, inte har samma problem.
Jag är mycket tacksam för att föredraganden framhåller de små och medelstora företagens problem, som står i fokus för våra ansträngningar som jag ser det. Det finns 25 miljoner sådana företag och den europeiska ekonomin utvecklas tack vare deras flexibilitet och förmåga till nyskapande. Vi bör alltid komma ihåg att det är i denna sektor, och bara i den, som det skapas nya arbetstillfällen i Europa.
Det europeiska näringslivets ökade produktivitet innebär att inga nya arbetstillfällen kommer att skapas i industrin under kommande år. Det är bara små och medelstora företag som skapar arbetstillfällen, och det är därför som vi måste hjälpa dem att reda ut sina strukturella problem. Detta innebär tillgång till riskkapital, tillgång till kunskap och färdigheter och nyskapande och ett bättre företagsklimat, i huvudsak i form av mindre byråkrati för små och medelstora företag.
Den snårskog av bestämmelser som vi har åstadkommit i åtskilliga sektorer i Europa är helt enkelt för mycket för de små och medelstora företagen. Det är därför som jag gör ett uttalande i dag som också riktar sig till Europaparlamentet. Den här kommissionen tar projektet för ”bättre lagstiftning” på största allvar. Det betyder inte bara att vi skall förbättra lagstiftningens kvalitet, utan också att vi kommer att säga nej mycket oftare i framtiden.
Vi kommer att säga nej till krav på onödiga bestämmelser från medlemsstaternas sida och jag kommer också att säga nej om det kommer krav från Europaparlamentet – som det dessvärre ofta gör – på regelverk som vi inte behöver och parlamentet sedan kritiserar kommissionen för att den reglerar för mycket. Ni kommer att få se en ny kommission här. Vi kommer att säga nej när det börjar överregleras och vi får se hur den europeiska allmänheten reagerar. Jag ser fram emot det och räknar med er hjälp.
En sund självreglering när det gäller att stifta lagar är vad de europeiska medborgarna förväntar sig av oss för närvarande. Det är också vad vår ekonomi behöver för att förbättra sina möjligheter att växa och sin investeringspotential. 
Romana Jordan Cizelj,
   . Små och medelstora företag har andra krav på sig att utveckla sin konkurrenskraft än stora företag och måste därför uppmärksammas särskilt när politiken utformas. Industripolitiken bör inte utgöra något undantag, eftersom en industriell utveckling som bygger på kunskap inte bara är förbehållen de stora företagen. Större ekonomiska resurser till forskning är till exempel ingen garanti för att antalet uppfinningar ökar, och det är därför som vi behöver den entreprenörsanda som finns i de små och medelstora företagen.
Små och medelstora företag är inte bara drivkraften bakom ekonomisk tillväxt. Vi måste vara medvetna om att de också innebär en möjlighet för Europeiska unionen i politisk mening. De är också politiskt laddade, eftersom det faktum att konstitutionsfördraget tillbakavisades i Frankrike och Nederländerna bland annat är en följd av att människorna i Europa inte direkt märker konsekvenserna av hur EU:s institutioner fungerar och fattar beslut. 
Något liknande gäller också för de små och medelstora företagen, som saknar egna resurser för att utnyttja fördelarna med Europeiska unionen. I betänkandet stöder därför Europaparlamentet särskilt institutionella åtgärder som syftar till att förbättra de små och medelstora företagens förmåga till nyskapande. Vi är för att Europeiska unionen skall prioritera processer med inbördes samband såsom forskning, utbildning och borttagande av administrativa hinder, som särskilt gör det svårt för små och medelstora företag att utnyttja de möjligheter som EU ger.
Herr kommissionsledamot! När vi sammanställde betänkandet hade vi ett samarbete med ledamöter från de nya medlemsstaterna som kännetecknades av stor entusiasm. Vi är verkligen medvetna om att industripolitiken kan utgöra en möjlighet både för de geografiskt sett större gamla medlemsstaterna, som har förutsättningar att utveckla industriella tungviktare, och för de nya medlemsstaterna, som med sina dynamiska sektorer med nyskapande små och medelstora företag lägger grunden till hög ekonomisk tillväxt och ökad europeisk konkurrenskraft på lång sikt. 
Joan Calabuig Rull,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Enligt många bedömningar var osäkerhet, särskilt i fråga om sysselsättning och social trygghet, en viktig orsak till att många medborgare avvisade konstitutionsfördraget i Frankrike och Nederländerna.
Ordet industripolitik var försvunnet ur debatten under många år, men kommer nu tillbaka, vilket vi alla bör vara glada över eftersom det är genom att vi främjar en solid industriell sektor som medborgarna kommer att kunna hitta bättre betalda och stabilare jobb. Det är så vi bidrar till att öka tilltron till det europeiska projektet.
Kommissionens föreslår en integrerad strategi i sitt meddelande, med en förenklad och harmoniserad lagstiftning för att konsolidera den inre marknaden, och stöder forskning och utveckling och behovet att verka för att den överförs till företagen. Men denna harmonisering bör också ha en skattedimension.
Det europeiska näringslivet har många olika sektorer, från rymdindustrin till textilindustrin, som behöver specifika åtgärder. Sektorsvisa analyser kommer att underlätta ett utökat samarbete mellan näringslivet, kommissionen och medlemsstaterna, vilket kan skapa nya möjligheter.
De små och medelstora företagen utgör 90 procent av den europeiska industrin och måste behandlas i särskild ordning när det gäller tillgången till finansiering och överföringen av forskningen. Ibland är omlokalisering en realitet som inte går att undvika och vi måste förutse dessa förändringar.
För att kunna göra det måste vi skapa en dialog mellan den offentliga förvaltningen och de sociala och ekonomiska aktörerna, som tar hänsyn till tillgängliga instrument för forskning och nyskapande. En anpassningsfond kommer naturligtvis att behövas i samband med omstruktureringar.
Jag vill sluta med att gratulera kommissionen, eftersom den har föreslagit lämpliga instrument för att öka Europas konkurrenskraft och har gjort det inom ramen för Lissabonstrategin. Men om vi vill att medborgarna skall betrakta unionens politik som ett instrument för utveckling och inte som ett hot måste vi bibehålla balansen mellan de tre pelarna i den strategin, det vill säga de pelarna för ekonomi, social frågor och miljöfrågor. 
Marcin Libicki,
   . – Herr talman! Det var med stor glädje som jag lyssnade till allt som Dominique Vlasto och kommissionsledamot Günther Verheugen hade att säga. Jag kan dock inte kommentera det som har sagts i kammaren i dag, eftersom jag känner att jag måste kommentera det som står i betänkandet. Tyvärr måste jag säga att det inte gör någonting över huvud taget för att främja en sund konkurrens, vilket är grundpelaren i en fri ekonomi. I stället är det fullspäckat med interventionistisk ideologi.
Punkt 1 lyder som följer: “Europaparlamentet gläder sig åt att kommissionen har beslutat att göra industripolitiken till en prioriterad fråga på EU:s dagordning”. Jag vill be kammaren att komma ihåg att det inte finns någonting som heter prioriterade frågor i en fri ekonomi. Det är samhällets behov som avgör vad som är nödvändigt i en sådan ekonomi och den fria marknaden talar om för oss vilka dessa behov är. Att diskutera ekonomiska prioriteringar skulle vara att nonchalera ekonomin som helhet.
I punkt 2 står det att ”Europaparlamentet stöder en kraftfull industripolitik”. Ursäkta mig, men om det behöver sägas att en del av ekonomin bör vara kraftfull måste jag säga att vi verkligen har kommit ur kurs. Detta skulle ju tyda på att vi redan betraktar friheten som ett oväsentligt inslag i ekonomin, trots att en fri ekonomi är grunden till framgång.
I punkt 5 står det, jag citerar: ”dialogen mellan arbetsmarknadens parter bör medverka till att identifiera de mest effektiva [ ... ] sektorerna. Jag vill påminna parlamentet om att det inte är den sociala dialogens uppgift att avgöra om någonting fungerar som det skall eller om de som driver företag för strikt håller sig till sunda principer för en fri marknad.
För att gå vidare till punkt 6: ”[Europaparlamentet] önskar att kvinnor uppmuntras utbilda sig för arbeten inom industrin”. Mina damer och herrar! Detta är en grov förvrängning av de feministiska idealen. Det är ingen mening med att uppmuntra kvinnor att utbilda sig för arbeten inom industrin, eftersom de kan hitta jobb i vilken sektor de vill. Jag inser inte varför kvinnor skall tvingas arbeta med pneumatiska borrar.
I punkt 12 står det att ”den europeiska industripolitiken bör länka in utvecklingen i en balanserad riktning genom att vidmakthålla den sociala sammanhållningen”. Jag vill påminna kammaren om att detta är fel väg att gå om vi vill åstadkomma konkurrenskraft och framgång. För etthundratrettio år sedan sade den dåvarande brittiske premiärministern att ekonomernas uppgift var att hindra regeringarna att skada ekonomin. På den tiden var Storbritannien det land som utvecklades snabbast i världen. 
Jag hyser inga större förhoppningar om att Europeiska kommissionen kommer att följa mitt råd, men jag vill uppmana den att åtminstone fundera på det jag har sagt. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill betona att refrängen om att “stärka EU:s konkurrenskraft” har upprepats till leda i många år. Det är dags att klargöra att det är en ytterst stor utmaning att skapa en global ekonomi, men att detta är helt nödvändigt. Detta leder till en rad slutsatser och den viktigaste är att vi måste fastställa exakta och detaljerade genomförandeplaner och tidtabeller för alla frågor som tas upp och för alla åtgärder som vidtas.
Mot bakgrund av att den tillgängliga finansieringen är begränsad är det viktigt att fastställa vilka mål och prioriteringar som vi skall inrikta oss på, till exempel att utveckla små och medelstora företag i den globala ekonomin samtidigt som vi värnar om miljön och anställningstryggheten. Vetenskapliga program, forskningsprogram och utbildningsinsatser inom de nya tekniksektorerna och för nya generationer av produkter och tjänster måste prioriteras särskilt, liksom produktivitet, potentiella besparingar och små och medelstora företags tillgång till forskning. 
Ján Hudacký (PPE-DE ).
   – För det första vill jag tacka föredraganden för hennes utmärkta arbete med detta välbalanserade betänkande. I Lissabonstrategin sätts behovet av att förbättra den europeiska industrins konkurrenskraft klart och tydligt upp som en prioriterad fråga för Europeiska unionen. Jag vill dock påminna kommissionsledamoten om att vi också måste ta hänsyn till följande aspekter om vi vill nå dessa mål.
För det första måste onödigt krångel och byråkrati i Europeiska unionen tas bort. EU:s institutioner måste skära ned och förenkla den lagstiftning som styr företag som är verksamma inom den industriella sektorn, särskilt små och medelstora företag. Den nationella lagstiftningen bör spela den största rollen och Europeiska unionens industripolitik bör bara användas för den samordning och harmonisering som behövs.
För det andra måste stöd och uppmuntran till små och medelstora företag i industrisektorn betonas. De små och medelstora företagen har klart visat hur flexibla de är, och detta är en avgörande förutsättning för att vi skall kunna skapa en nödvändig och hållbar konkurrenssituation, både i Europa och på den globala marknaden. Därför kan jag inte helt hålla med om strategin att främja uppkomsten av ”nationella spjutspetsföretag”. Denna strategi att stödja uppkomsten av ett litet antal stora dominerande företag skulle självfallet binda upp betydande anslag ur EU:s budget och förmodligen bryta mot principerna om sund konkurrens, utan att det finns några garantier för att den får någon positiv inverkan på dessa företags konkurrenskraft.
För det tredje behöver små och medelstora företag i industrisektorn nya incitament till fortsatt teknisk utveckling, forskning och nyskapande. De planerade programmen, såsom det sjunde ramprogrammet, ramprogrammet om konkurrenskraft och nyskapande och andra, måste dock vara mer tillgängliga för små och medelstora företag än hittills. Fler strukturfonder måste också fördelas ut till mindre utvecklade regioner och till de nya medlemsstaterna, för att de skall kunna bygga upp den tekniska infrastruktur som krävs för att förbättra den industriella grunden i dessa regioner. 
Adam Gierek (PSE ).
    –  Herr talman, herr kommissionsledamot! Vlastobetänkandet innehåller mogna och balanserade överväganden som markerar att vi har nått ett nytt stadium i debatten om EU:s industripolitik, en politik som för närvarande genomgår en kris. Samtidigt ger medborgarna uttryck för irrationell fruktan och frustration, till exempel i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna.
Utläggning på entreprenad har blivit vardagsmat. Även om man gör gällande att detta fenomen är berättigat ur ekonomisk synpunkt råder det ingen tvekan om att det är skadligt för samhället. När vi diskuterar entreprenader måste vi dock komma ihåg att denna term används om en rad förfaranden, både utläggning på entreprenad inom EU, som ger fördelar i form av positiva synergieffekter, och utläggning på entreprenad utanför EU, som bara har nackdelar. 
Det som EU behöver är en homogen marknad för varor och tjänster som är mycket konkurrenskraftig i globala termer och mycket nyskapande. Det finns två slags mekanismer som kan användas för att öka konkurrenskraften. De första är enkla mekanismer som begränsar fördelarna med den så kallade europeiska sociala modellen och de andra är sammansatta mekanismer som bygger på att intellektuellt och socialt kapital är grunden för organisatoriskt, teknologiskt, tekniskt och marknadsmässigt nyskapande. 
Europa bör följa de exempel som sattes av Japan och Europa i slutet av 1960-talet och omlokalisera, eller med andra ord återföra modern produktion och kapital till den gemensamma europeiska marknaden. En sådan omlokalisering behövs omgående för att skydda de immateriella rättigheterna, hjälpa Europa att ta tillbaka ledningen i fråga om know-how, skapa arbetstillfällen och öka det europeiska kapitalets konkurrenskraft.
Allt detta är möjligt att uppnå, men förutsättningen är att Europa kan bryta stagnationen och öka BNP-tillväxten med minst flera procentenheter. Det finns ett antal instrument som utan tvivel skulle uppmuntra till omlokalisering. Tvärtemot vad de säger som anser att den allmänt omtalade polske rörmokaren eller muraren bara är en källa till fruktan och frustration är ett av dessa instrument en fullständig avreglering av kommersiella tjänster, som de polska socialisterna förespråkar. Andra instrument är att skapa industriella kluster kring centra för nyskapande och införa principen att allt som staten köper in skall vara ”tillverkat i Europa”. Det skulle behövas ett EU-direktiv om det sistnämnda. 
Małgorzata Handzlik (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Dominique Vlasto för det här betänkandet. Det är ett viktigt betänkande för mig, eftersom jag själv under många år drev ett företag som hör till kategorin små och medelstora företag. Tack vare min erfarenhet från detta område kan jag ha en praktisk inställning till EU:s konkurrenskraft och de små och medelstora företagen.
Jag anser att den europeiska ekonomin har ett trängande behov av verklig konkurrens och av att det utvecklas en större förståelse för ekonomiska frågor hos EU-medborgarna. Den första av dessa två uppgifter fanns med som ett av EU:s huvudmål i Lissabonstrategin, som bland annat syftade till att eliminera de ekonomiska skillnaderna mellan de gamla och de nya medlemsstaterna. Företag från de nya medlemsstaterna, och särskilt de små och medelstora företagen i dessa länder – som både är flexibla och kan anpassa sig till förändrade omständigheter – har en betydande potential för ekonomisk utveckling i Europa. Ett antal villkor måste dock vara uppfyllda innan denna potential kan utnyttjas. Några av dessa är att vi undanröjer de hinder som finns på den inre marknaden, som för närvarande är omkring 90, skapar en miljö som befrämjar startandet av små och medelstora företag och knyter lönerna till arbetskraftens produktivitet och effektivitet.
Jag tror att sysselsättningen kommer att öka om vi skapar ett klimat som främjar små och medelstora företag och om vi förenklar regelverken och inför nya. Avregleringen av tjänstemarknaden kommer att bli ytterligare en katalysator för ekonomisk utveckling i Europa, liksom en källa till nya arbetstillfällen. Vidare anser jag att allmänhetens kunskap om ekonomiska frågor måste förbättras. Människor kommer bara att upphöra att vara rädda för förändringar och inse att förändringar är nödvändiga om livskvaliteten skall öka om de förstår hur de ekonomiska mekanismer som påverkar deras liv fungerar.
Det enda sättet att öka den europeiska ekonomins konkurrenskraft är att utveckla en kunskapsbaserad ekonomi. Det innebär investeringar i forskning, utveckling och företagsbaserat nyskapande, eftersom detta är en nödvändig förutsättning för att små och medelstora företag skall utvecklas. Således finns det ett behov av utbildningssystem som avspeglar arbetsmarknadens behov och av att tanken på livslångt lärande blir allmänt accepterad.
Det är mycket möjligt att det här betänkandet blir en avgörande faktor för den europeiska ekonomins utveckling och för en verkligt fri konkurrens. Därför kommer jag att rösta för det, och jag föreslår att vi tillstår att de små och medelstora företagen är ekonomins motor. 
Pier Antonio Panzeri (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det vi nu diskuterar är särskilt viktigt vid en tidpunkt som denna, när en stor del av Europa dras med ekonomiska och sociala problem. Dessa problem underminerar Europeiska unionens konkurrenskraft och framhäver skillnaden i produktivitet jämfört med Förenta staterna och Japan, att investeringar, forskning och utveckling ligger på låga nivåer, att nyskapandet ligger på en låg nivå, särskilt det högteknologiska nyskapandet, samt att forskningen har omlokaliserats. Allt detta måste åtgärdas. Vi har sagt om och om igen att det måste åtgärdas genom att Lissabonstrategin nylanseras, men den strategin kommer att fortsätta att blekna bort om vi inte investerar i industripolitiken på ett seriöst och kraftfullt sätt.
Herr kommissionsledamot! Jag måste säga att ramprogrammet för konkurrenskraft och nyskapande fortfarande inte lever upp till förväntningarna. Det verkar vara en sammanfattning av vad som redan finns, när det är ett omfattande nyskapande som vi behöver. I kväll har vi hört att ni kommer att lägga fram ett nytt meddelande. Vi hoppas att det kommer att innehålla den förnyelse som krävs. Beslut behöver fattas i fråga om den allmänna ekonomiska politiken, för att fullborda den inre marknaden och reformpolitiken för statsförvaltningen, liksom skattesystemet och infrastrukturen. Bortsett från detta måste det emellertid utarbetas en plan för hur styrningen skall gå till så att alla de befintliga institutionella nivåerna kan samverka i samarbete med varandra. Det fordras en medvetenhet om behovet av att investera i branschspecifika och övergripande politiska åtgärder för att främja små och medelstora företag, som utgör en betydande del av Europeiska unionen.
Slutligen måste de så kallade goda cirklarna – universitet, industrikluster och forskningslaboratorier – byggas upp och utvidgas. Jag talar om ”kuvöser” för nyskapande, som är avgörande för industripolitiken. Kort sagt måste vi lägga i en högre växel – så snart som möjligt – om vi vill att Europeiska unionen skall bli det mer konkurrenskraftiga och dynamiska område som vi har haft som mål sedan en tid tillbaka. 
Werner Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Föredraganden, Dominique Vlasto, fick till stånd en mycket stor samsyn i utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Hon har belyst alla aspekter, men i det här betänkandet – liksom i så mycket av det som vi antar här – saknas den gnista som behövs för att tända en ny industripolitik. Jag vill tala om att jag håller med Marcin Libicki väldigt mycket: den rättsliga ramen behöver fortfarande granskas, och det är därför som det här betänkandet tyvärr inte kommer att ha den effekt som verkligen behövs.
Günther Verheugen sade att kommissionen som en del av projektet för bättre lagstiftning i framtiden kommer att säga nej oftare, särskilt till parlamentet och medlemsstaterna. Han glömde att nämna kommissionen själv. Ni skulle kunna börja där, genom att gå igenom de förslag som inte har genomförts på femton år, genom att genomföra åtgärder för att göra konsumentskyddet och miljöskyddet mer konkurrenskraftiga inom kommissionen själv. Dessa utgångspunkter räcker och enligt min mening bör alla EU-åtgärder, som kommissionens ordförande en gång sade, klara av tre test: kostnadstestet, konkurrenskraftstestet och subsidiaritetstestet. Här håller jag med Ján Hudacký, som sade att det inte skall finnas några regelverk på områden som hör till nationalstaternas befogenheter.
Frågan är om EU beslutar sig för att konkurrera eller ställa sig utanför. Fungerar det ökade konkurrenstrycket som en konditionsträning för Europas ekonomi eller har det gamla Europa länge varit en passiv åskådare till den ekonomiska utvecklingen? Utmaningarna är enorma. Jag anser att Kärneuropa är för mättat på internationell konkurrens och därför väljer att ställa sig vid sidan om och bli passivt. Det är där vi måste börja. Europa utsätts för konkurrenstryck uppifrån och nedifrån. Å ena sidan är vi för dyra och å den andra är vi inte tillräckligt produktiva för att ha råd med de höga kostnaderna. Detta kan bara förbättras av de nya nationella ekonomier som kommer in. De nya medlemsstaterna ger oss denna konkurrens. Detta är utvidgningens stora gåva: mer konkurrens och därmed en ordentlig industripolitik. Det är det som vi har ett trängande behov av, inte fler nya EU-program som inte leder någonstans och som i slutändan skymmer den rättsliga ramen. 
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Jag tror på tre saker: Europeiska unionens ekonomi, Europeiska unionens industri och denna industris förmåga att vara konkurrenskraftig.
Dess värre applåderar vi ofta begreppet konkurrenskraft samtidigt som vi stöder initiativ som urholkar just denna konkurrenskraft. Som kommissionsledamoten helt rätt påpekade har vi exempelvis ibland en tendens att överreglera och detta leder till byråkrati och ökade produktionskostnader. Vi är inte alltid medvetna om att vi urholkar konkurrenskraften genom våra egna idéer och vår egen lagstiftning. Nyligen har vi sänkt gränsen i arbetstidsdirektivet. Detta är uppenbart något som går stick i stäv med konkurrenskraften.
Ibland talar vi om investeringar i tekniska innovationer och vi är beroende av partnerskap mellan det privata och det offentliga. Det är så argumentet framförs. Europeiska unionen är inte en idealmodell för partnerskap mellan det privata och det offentliga. Vi försöker att begränsa forskning på grundval av vaga etiska problem.
Slutligen, likaväl som vi uppmanar till fortsatta investeringar i innovationer och forskning finns det en trend mot patent. Vi måste inse att vi behöver välja våra prioriteringar.
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill först välkomna att man i konkurrenspolitiken och i debatten om industripolitiken på ett så uppfriskande sätt erkänner de små och medelstora företagens betydelse för jobben och Europeiska unionens konkurrenskraft. Detta erkännande i dagens debatt visar också att alla försök att spela ut industripolitiken mot politiken för små och medelstora företag är fel, skadliga och verklighetsfrämmande. Vi behöver industriella flaggskepp om vi skall vara konkurrenskraftiga i världen och vi behöver kluster av små och medelstora företag och industriella flaggskepp så att de små och medelstora företagens konkurrenskraft kan stimuleras av att industrin är konkurrenskraftig.
Jag håller med er när ni säger nej till fler regleringar, men vi måste ändå samtidigt säga nej till tendensen till mer nationalisering, nej till tendensen till anti-effektivitet, nej till tendensen till misströstan, nej till populism, nej till ändrad lagstiftning, nej till anti-industrialism och ja till större effektivitet, ja till den inre marknaden, ja till de fyra friheterna, som Werner Langen tog upp. Utvidgningen stärker den inre marknaden. Den inre marknaden stärker konkurrenskraften. Detta innebär också ett ja till tjänstedirektivet. Men det betyder också ett starkare engagemang i skattepolitiken. Detta innebär ett starkare engagemang i budgetplanerna för forskning, utbildning, tillväxt och sysselsättning samt för nystartade företag.
För mig betyder detta med självklarhet att vi måste uppmuntra de bästa så att vi kan ställa upp för de svaga. Vi måste utrota medelmåttligheten i Europa. Det nya slags förstatligande som man har i åtanke måste fördrivas ur vår politik. Staterna och EU måste sluta att skylla på varandra så att denna konkurrenskraft, detta nyskapande, denna forskning, denna vilja att åstadkomma mer genom effektivitet kan släppas fram. Här litar jag på att dagens debatt och de uttalanden som har gjorts kommer att följas av handling, för det är det enda sättet att skapa en ny dynamik i Europeiska unionen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0104/2005) av Adamos Adamou för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om begränsad saluföring och användning av vissa polycykliska aromatiska kolväten i mjukningsmedel och däck (tjugosjunde ändringen av rådets direktiv 76/769/EEG) (KOM(2004)0098 – C5-0081/2004 – 2004/0036(COD)) 
Günther Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar er för att ni ägnar er åt denna viktiga men också mycket tekniska fråga och föreslår konstruktiva ändringar.
Vi måste nämligen göra alla rimliga ansträngningar för att minska utsläppen av polycykliska aromatiska kolväten för att skydda vår hälsa och vår miljö. Dessa polycykliska aromatiska kolväten klassificeras som cancerogena, mutagena och reprotoxiska ämnen. Enligt protokollet från UNECE klassificeras de också som långlivade organiska föroreningar.
Dessa speciella kolväten ingår emellertid i mjukningsmedel som används vid däcktillverkning och skapar därför hälso- och miljöproblem. Det är därför som kommissionen har föreslagit att det skall införas harmoniserade restriktioner för marknadsföringen och användningen av medel som innehåller dessa polycykliska aromatiska kolväten och för däck som innehåller dessa medel.
Kommissionens förslag kommer att se till att den inre marknaden för däck bibehålls och att nationella åtgärder som skapar handelsbarriärer för den fria rörligheten för varor undviks. Industrin håller på att ta fram alternativ till de ämnen för vilka det skall införas restriktioner. För att ge näringslivet den tid som behövs för att anpassa sig till de nya standarder som fastställs i detta direktiv har kommissionen föreslagit en rimlig genomförandeperiod för införlivandet av direktivet.
Parlamentet och rådet har lagt fram ett kompromisspaket som kan fungera, med ändringsförslag om att senarelägga införandet av åtgärder och testkrav och ta bort onödiga undantag för vissa sektorer. Kommissionen stöder dessa ändringsförslag. Jag vill uppmana parlamentet att anta förslaget vid första behandlingen, tillsammans med de ändringsförslag som ingår i detta kompromisspaket. Detta kommer att visa att EU:s institutioner är beredda och kapabla att ta itu med dylika problem utan dröjsmål. 
Adamos Adamou (GUE/NGL ),
   – Herr talman, fru vice talman! I dag debatterar vi den tjugosjunde ändringen av direktiv 76/769 om begränsad saluföring och användning av vissa polycykliska aromatiska kolväten i mjukningsmedel och däck.
Detta är en viktig utveckling, om man betänker att den europeiska däckindustrin producerar omkring 300 miljoner däck om året och använder 250 000 ton mjukningsmedel, vilka tillsätts till gummimassan och finns kvar i det gummi som används till däcken. Dessa medel innehåller vissa mängder polycykliska aromatiska kolväten, som klassificeras som cancerogena, mutagena och reprotoxiska ämnen, liksom långlivade organiska föroreningar.
Jag vill börja med att gratulera kommissionen till dess initiativ att utvidga bilaga 1 till direktiv 76/769 genom att lägga till polycykliska aromatiska kolväten för bildäck. Jag anser att detta är ett mycket bra förslag. Min utgångspunkt var skyddet av folkhälsan och miljön, liksom den allmänna tryggheten och en inre marknad som fungerar friktionsfritt, och efter att ha samrått med både kommissionen och rådet, samt med däcks- och oljebranscherna och icke-statliga organisationer, försökte jag att sammanställa ett balanserat betänkande som sedan ändrades i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet.
Det som vi var mest intresserade av var längden på övergångsperioden innan direktivet börjar att tillämpas, sättet att påvisa förekomsten av de giftiga ämnen som skulle användas och frågan om undantag från direktivet.
Efter samråd med rådet och i samarbete med skuggföredragandena lades ett paket med ändringsförslag fram, och detta har de flesta av de politiska grupperna ställt sig bakom. 
Som ni ser har jag rekommenderat att de framlagda ändringsförslagen skall antas, så att vi kan avsluta den här frågan på ett smidigt sätt vid första behandlingen.
Mer i detalj föreslår vi att övergångsperioden, som anses vara nödvändig för att ta fram nya typer av däck med mjukningsmedel som innehåller minimala mängder av de ämnen som vi talar om, förlängs till den 1 januari 2010. Vi bör påpeka att vi av miljöskäl beslutade att ta hänsyn till däckens tillverkningsdatum, som finns anbringat på däcken. Detta eftersom det också är skadligt – kanske till och med mer skadligt – för miljön när däck som har legat i lager förstörs. Naturligtvis hjälper vi också industrin att göra sig av med dessa lager.
Det europeiska däckstillverkarförbundet har skriftligen försäkrat oss om att vi kan tillämpa kriterierna i direktivet på alla slags däck, däribland däck till racerbilar, flygplan, specialfordon och veteranbilar, utan att förarnas säkerhet äventyras. Därför föreslår vi att direktivet skall tillämpas utan några undantag.
I dag har jag fått tre faxmeddelanden med krav på att vi skall gå med på förlängningar. Jag har talat med alla tre avsändarna och när jag förklarade kompromissförslaget verkade de tycka att det var bra. En av dem bad till och med om ursäkt för sin okunnighet. 
När det gäller sätten att påvisa förekomsten av och definiera polycykliska aromatiska kolväten har kommissionen föreslagit att mängden av bens(a)pyren, det ämne som kommer att fungera som en markör för hela gruppen, skall begränsas till 1 mg per kilo eller högst 10 mg per kilo om man ser till alla förtecknade polycykliska aromatiska kolväten. 
Hittills har industrin använt IP 346-metoden från petroleuminstitutet för polycykliskt aromatiskt dimetylsulfoxidextrakt, som inte får överstiga 3 procent. Eftersom denna metod är den som används traditionellt har det föreslagits att den skall tas med. Så långt mjukningsmedlen. När det gäller oljeinnehållet i bildäck har det föreslagits att ISO 21461-metoden, som har tagits fram för att påvisa förekomsten av detta slags oljor i däck, skall läggas in i direktivet som ett tillägg till kommissionens förslag.
Slutligen handlar det sista ändringsförslaget om regummering, som kommissionens förslag inte innehåller några bestämmelser om. Slitbanor för regummering får inte saluföras om de innehåller mjukningsmedel där de angivna gränsvärdena överskrids.
Avslutningsvis vill jag tacka båda skuggföredragandena för deras utmärkta samarbete, miljöutskottets sekretariat och rådet som har kommit med konstruktiva förslag och samarbetat så att vi kan avsluta detta ärende vid första behandlingen. 
Robert Sturdy,
   . – Herr talman! Jag hoppas att kommissionsledamoten har slutat att skicka textmeddelanden till alla om att det har ordnat sig med däckfabrikanterna. Det tycks han inte ha gjort eftersom han inte lyssnar på vad vi säger.
Jag gratulerar föredragande till hans betänkande. Det är ett svårt och mycket tekniskt betänkande som kräver ett visst mått av kompetens. Jag vill också gratulera däckfabrikanterna eftersom de under årens lopp förbättrat trafiksäkerheten, tillgången på däck och även däckens mönster och väghållningsförmåga. Det är därför som jag vet att min föredragande kollega hade ett smärre problem med datumet 2010. Jag förstår att han önskade hålla fast vid det ursprungliga kommissionsförslaget om 2009, men ett antal däck kunde inte ändras före det datumet och det var därför som vi valde datumet på däcket. Jag är glad att höra att han accepterat detta.
Det är bra att kommissionen och rådet har accepterat, eftersom vi lagt fram ett kompromisspaket för deras godkännande. Särskilt under det rådande klimatet, efter de franska och nederländska omröstningarna ser folk ofta rådet och kommissionen – särskilt kommissionen – som isolerade från parlamentet, det enda demokratiskt valda organet som företräder väljarkåren.
Adamos Adamou nämnde mycket riktigt bilaga I och jag är tacksam att han gått igenom alla tekniska detaljer i något som vi helt accepterar och instämmer i. Betänkandet är en triumf för parlamentet och jag är glad att vi har kommit fram till ett kompromisspaket. Jag beklagar bara att kommissionsledamoten är oförmögen att lyssna till vad vi säger och är alltför upptagen med att skicka textmeddelanden till folk. 
Marios Matsakis,
   . – Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden för hans utmärkta arbete. Han har omsorgsfullt samrått och tagit vederbörlig hänsyn till de synpunkter som framförts av alla huvudintressenter. Dessutom lovordar jag de fruktbara insatser och den effektiva metodik som utnyttjats för att få till stånd verkligt samarbete mellan skuggföredragandena för alla de viktigaste politiska grupperna. Detta har lett till ett kompromisspaket med ändringsförslag, som tycks har vunnit bred acceptans bland de flesta parlamentsgrupperna och hos rådet och kommissionen.
Vad gäller direktivets huvudinnehåll, med kompromissändringarna, kommer detta att i hög grad uppnå de avsedda målen, dvs. att så snart som praktiskt är möjligt minska utsläppen av cancerogena däckrester till miljön till en acceptabel nivå genom att begränsa marknadsföringen och användningen av polycykliska aromatiska kolväten i mjukningsmedel och däck. Detta skall ske genom harmonisering av reglerna om saluföring och användning av mjukningsmedel och däck som innehåller dessa giftiga ämnen, och på så sätt bevara och förbättra den inre marknadens förhållanden och funktion samtidigt som vi försäkrar oss om att en hög nivå på hälso- och miljöskydd uppnås.
Till sist bör nämnas att det beklagligt nog har förekommit ett antal direkta och indirekta försök från vissa däckfabrikanter på andra sidan Atlanten att framkalla en urspårning av direktivets bestämmelser om ikraftträdande. Det hedrar föredraganden och skuggföredragandena att förnuftet och viljan att bevara EU:s höga normer om säkerhet och effektivitet lyckligtvis segrade och att dessa försök lyckligtvis misslyckades.
Detta är ett bra exempel som klart visar att enighet och sunt förnuft alltid kommer att skydda oss mot den förmyndarmentalitet som ibland förespråkas av ett litet antal amerikanska industrialister och politiker.
Följaktligen uppmanar jag er starkt att rösta för det kompromissändringsförslag som lagts fram för er till Adamos Adamous betänkande. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till den kompromiss som har uppnåtts. Att de flesta grupperna och också kommissionen, rådet och industrin praktiskt taget är överens är ett resultat av det goda arbete som Adamos Adamou har gjort.
Igår blev jag, liksom tydligen andra, kontaktad av en tillverkare av flygplansdäck som talade om för mig att de grundliga tester som flygplansdäck måste genomgå och de höga säkerhetskraven på dem kommer att göra det omöjligt för honom att klara tidsfristen till 2010. Jag antar att föredraganden och kommissionsledamoten också har kontaktats och skulle vilja veta om dessa invändningar har någon reell grund.
Jag skulle också vilja höra vad kommissionsledamoten anser om detta och om tillverkare av flygplansdäck nu kan uppfylla kraven i kompromisspaketet. Mot bakgrund av vad mina kontakter under det senaste halvåret har givit vid handen trodde jag att det skulle vara möjligt, men jag vill väldigt gärna höra vad ni säger. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för hans arbete till stöd för kommissionens politiska åtgärder och den utmärkta kompromiss som han har föreslagit. Eftersom kommissionens linje på det stora hela är acceptabel bör parlamentet stödja den utan att vattna ur frågan i någon större utsträckning.
Det lagstiftningsinitiativ som vi diskuterar är en naturlig förlängning av det direktiv som sammanställdes under parlamentets förra mandatperiod, i vilket vi fastställde gräns- och målvärden för luftföroreningar och polycykliska aromatiska kolväten för 1996. När vi nu fastställer en lämplig tidsplan och gränsvärden för utsläpp av polycykliska aromatiska kolväten till miljön i övrigt är det en krävande uppgift som vi har framför oss. Polycykliska aromatiska kolväten finns överallt och förekommer som flerkomponentsblandningar. Åtskilliga cancerogena föreningar med polycykliska aromatiska kolväten har identifierats i internationella toxikologiska bedömningar. Polycykliska aromatiska kolväten löser sig inte i vatten utan ackumuleras i livsmedelskedjan och återgår till kolcykeln när de släpps ut i miljön. Därmed ger de bestående skador på miljön. Således bör vi komma överens om gemensamma testförfaranden för att snabbt få utsläppen under kontroll.
Utvecklings- och testarbete har nu sedan länge utförts på däck och de första däcken som innehåller en säkrare olja finns faktiskt redan på marknaden. Trafiken, där vi nu vill reglera de däck som används och gränsvärdena för deras mjukningsmedel, är i sig ett miljöproblem. Trafiken är en av de vanligaste och värsta utsläppskällorna för polycykliska aromatiska kolväten till den luft som vi andas. Det är särskilt via däcksrester som stora mängder föreningar i form av små partiklar släpps ut i miljön.
Ett speciellt problem med däck och mjukningsmedel är bensapyren, som tyvärr väldigt ofta används i de här produkterna. Detta polycykliska aromatiska kolväte är det mest kända och värsta cancerogena ämnet. Nu måste vi fastställa hållbara gränsvärden som minimerar utsläppen av bensapyren i miljön, samtidigt som vi tillstår att mjukningsmedel är nödvändiga i däckindustrin. 
Holger Krahmer (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Polycykliska aromatiska kolväten är farliga ämnen som används i produktionen av däck till olika slags fordon. Eftersom de är giftiga debatterar vi begränsningar för dem i dag.
Vi har en kompromiss framför oss som förmodligen kommer att antas med stor majoritet i morgon. Även om det gläder mig när vi undviker ideologiska debatter om tekniska frågor och antar avskalade riktlinjer på kort tid finns det några mindre, men viktiga, aspekter som vi har förbisett. Ett förslag till ändring, som jag var en av initiativtagarna till och som ursprungligen antogs i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, syftade till att få till stånd en förlängning till 2012 för vissa tekniska tillämpningar som det finns ett trängande behov av. Dessa undantag gällde pansarfordon, brandbilar, räddningsfordon och andra specialfordon. Antalet tillämpningar är ytterst litet och miljöskadorna försumbara.
Det ursprungliga undantaget för flygplansdäck, där det från början inte fanns någon tidsgräns, begravdes också i kompromisspaketet. På den här punkten håller parlamentet på att fatta ett oansvarigt beslut. Luftfartssektorn verkar inom fysiska gränser och det är därför som vi inte får göra avkall på säkerheten, utan till och med sätta den framför miljöaspekterna. Industrin kan inte garantera att det kommer att finnas alternativ tillgängliga 2010 som uppfyller de specifika och mycket stränga säkerhetsnormerna för flygplansdäck.
Jag kan inte förstå att rådet helt kunde bortse från denna aspekt, särskilt med tanke på att Europeiska byrån för luftfartssäkerhet inte rådfrågades och det inte har gjorts någon uppföljande bedömning av den. Jag är inte för mer byråkrati, men i en så säkerhetskänslig sektor som luftfarten borde man ha tagit större hänsyn till riskerna, särskilt eftersom det är det som vi gör i fråga om andra bestämmelser på miljöområdet, där vi ofta skjuter över målet.
Jag fick ett brev från European Cockpit Association, som företräder 34 000 piloter i Europa och som är mycket oroad över detta. Jag vill framhålla det, för piloterna kan verkligen inte misstänkas för att ägna sig åt lobbying för industrin. Jag skulle vilja höra om kommissionsledamot Günther Verheugen är medveten om det här problemet. Som jag ser det är den här kompromissen oacceptabel om den här aspekten inte beaktas. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! För 20 år sedan varnade en framstående patolog för att hon aldrig undersökt en cancertumör som inte hade kemikalier från bensengruppen i de aktivt reproducerande cancercellerna. Cancer har blivit den nya digerdöden. Under medeltiden förintades halva Europas befolkning. De kände inte till böldpestens orsaker och kunde inte hejda dess dödliga framfart.
Det är ingen ursäkt för oss. Vi vet varifrån bensener och andra polycykliska aromatiska kolväten kommer. Vi tillverkar däck av dem, men vi framställer dem också när vi bränner avfall. Den irländska regeringen insisterar på att ett nätverk av avfallsförbrännare, varav en del för giftigt avfall, skapas i mitt hemland och därigenom inleder en explosion av polycykliska aromatiska kolväten (PAH) i vårt vatten, vår luft, vår mark, våra växter och i de irländska medborgarnas celler, där bensener och dioxiner kan anställa förödelse. Låt oss snarast koncentrera oss på de betydande riskerna av PAH från källor som förbränningsugnar, särskilt om dessa kommer att bränna däck som innehåller PAH. 
Günther Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill framföra mina synpunkter på de frågor som Johannes Blokland och Holger Krahmer tog upp. Båda handlar om samma sak, nämligen om det finns några garantier för att de krav som är tillämpliga på flygplansdäck kommer att uppfyllas senast 2010.
Svaret på Johannes Bloklands fråga är nej. Inga däcktillverkare har kontaktat mig och jag skulle inte heller ha rått dem att göra det, för de skulle ha fått samma svar som jag ger er nu. Kommissionen har granskat den här frågan ingående. Vi har fått ett formellt besked från europeiska däcktillverkare om att de tekniska kraven i det här direktivet kommer att uppfyllas senast 2010 också för flygplansdäck. Detta är därför också mitt svar till Holger Krahmer, vars omsorg om flygplanens säkerhet jag delar fullt och helt. Jag anser också att däcktillverkare har mycket större kunskaper om däckens sammansättning än piloter. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B6-0242/2005) till kommissionen från Giuseppe Gargani för utskottet för rättsliga frågor om förordningen om gemenskapspatent och närliggande lagstiftning 
Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Herr Gargani, som jag ersätter, hälsar och ber om ursäkt. Han var tvungen att återvända till Italien på grund av en brådskande familjeangelägenhet. Eftersom vi har mycket ont om tid här i dag skall jag hur som helst inte tala i åtta minuter. Jag anser inte att det behövs i den här frågan. Låt mig därför säga några ord om syftet med den här frågan.
För några månader sedan satt vi tillsammans med samordnarna i utskottet för rättsliga frågor och beslutade att, eftersom vi har problem – och jag använder det ordet avsiktligt – med en hel rad lagförslag som gäller immaterialrättsliga frågor, vore det kanske mycket klokt om parlamentet som helhet skulle ta upp den här frågan en gång till och ta vara på den här möjligheten att återigen diskutera detta med kommissionen och – kanske vid ett senare tillfälle – med rådet.
Det råder inga som helst tvivel om att införandet av ett permanent gemensamt patent i EU har en avgörande betydelse för den europeiska ekonomin. Jag påminner om vår resolution om Lissabonprocessen. Jag påminner om de resolutioner som vi har antagit om detta och initiativen från tidigare år. Vi har alltid haft inställningen här – nästan tvärs över blockgränserna – att gemenskapspatentet har ett särskilt värde och är av avgörande betydelse, också inom ramen för Lissabonprocessen, om vi skall kunna garantera den europeiska ekonomins konkurrenskraft gentemot ekonomierna i andra regioner i världen.
Jag skall dock inte dölja att somliga av oss – och särskilt jag – var mycket oroade över utvecklingen i rådet. Vi vet att rådet överväger att införa ett patent som måste översättas till alla Europeiska unionens officiella språk. Detta är dock ännu inte genomförbart eftersom det krävs enhällighet och alla medlemsstaterna inte har gett sitt samtycke. Ett sådant patent skulle bli extremt dyrt. Det skulle inte vara konkurrenskraftigt och det skulle inte heller någonsin kunna omvandlas tillbaka till ett normalt, riktigt patent igen om det skulle införas. Alla vet att engelskan är det språk som gäller och som har en helt dominerande roll inom teknologin och vid beviljandet av patent samt att översättningar till andra språk i grund och botten är överflödiga, inte tillför någonting och bara kostar pengar.
När väl en sådan språkregim har skapats kommer vi inte att kunna komma ifrån den. Det är erfarenheten i Europeiska unionen och det är också en konsekvens av hur lagstiftning normalt antas här i dylika frågor. Mot den bakgrunden är jag mycket bekymrad över om vi till sist kan och kommer att få ett patent som verkligen uppfyller de specifikationer som vi har ställt upp, bland annat inom ramen för Lissabonprocessen.
Dessutom skulle ett så dyrt patent i slutändan verka diskriminerande mot medelstora företag, eftersom de mycket få stora företag som finns – och de kommer inte bara att vara europeiska utan också, framför allt, icke-europeiska – kommer att registrera sina patent genom gemenskapen under detta nya gemenskapspatent, medan små och medelstora företag – som är 70 procent eller mer av alla patentinnehavare – inte kommer att kunna göra det på grund av kostnaderna och kommer att tvingas lita till mindre, sämre, nationella patent och bestämmelser i den Europeiska patentkonventionen. Detta andra klassens samhälle i patentlagstiftningen kan inte vara vad vi vill ha i Europeiska unionen.
Med tanke på det dödläge som i praktiken råder i rådet och risken att det kommer fram ett sämre patent, en sämre patentförordning, om detta dödläge bryts är frågan: vad föreslår kommissionen – som har initiativrätt och monopol på initiativ – för möjliga nya initiativ för att få fart på detta igen och kanske ännu hinna uppnå det nobla målet i Lissabonresolutionerna till den grad att vi får ett gemenskapspatent?
Den andra frågan som oroar oss och som spelade en betydande roll i betänkandet på den tiden från en “grön” kollega, Mercedes Echerer från Österrike, är frågan om upphovsrättsorganisationerna. Vi i utskottet för rättsliga frågor tog upp upphovsrättsorganisationerna vid flera tillfällen under den förra mandatperioden, både i samband med direktiv där de spelade en roll och i Echerer-initiativbetänkandet. Vi kom mer eller mindre enhälligt fram till slutsatsen att när man uttrycker sin erkänsla för upphovsrättsorganisationernas roll, måste man få till stånd en lämplig grad av insyn både i beslutsprocesserna i dessa företag och i avgiftsstrukturerna, till användarnas fromma och i innehavarna av immateriella rättigheters intresse.
Vi vet att kommissionen funderar på detta och redan har genomfört eller redan håller på att genomföra en uppföljande bedömning i syfte att lägga fram ett särskilt lagförslag under årets lopp, vilket också utannonserades i kommissionens lagstiftningsprogram. Nu hör jag dock från kommissionen att frågan om det skall bli en rekommendation eller om det behövs ett direktiv fortfarande är öppen. Jag skulle uppskatta om kommissionen kunde berätta vad det är som händer.
Vi vet mycket väl att den ”marknad” som det handlar om här inte är av samma storleksordning som i andra fall, men att vi skapar klarhet i den här frågan, ser till att det finns en rimlig insyn i den här sektorn och kanske också tar initiativ för att underlätta utnyttjandet av upphovsrättigheter över gränserna har icke desto mindre betydelse för hur den europeiska inre marknaden utvecklas. Det finns äntligen tankar och handlingar som pekar också i den riktningen. Vi skulle gärna vilja höra vad kommissionen tänker göra åt det här. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! De viktigaste olösta problem som hittills har hindrat att rådets politiska inställning från mars 2003 införlivas i den slutliga texten i gemenskapens patentförordning gällde tidsgränsen för att hitta översättningar av patentanspråk och den rättsliga verkan av dessa. Ansträngningar har gjorts i rådet och på bilateral nivå att lösa dessa frågor. Trots betydande samsyn mellan medlemsstaterna i denna fråga under det irländska ordförandeskapet har ingen av de diskuterade lösningarna vunnit enhälligt stöd.
Kommissionen har redan ägnat mycket tid och ansträngning åt detta ärende. Jag är visserligen beredd att göra ett försök att uppnå en överenskommelse om gemenskapspatent i framtiden, men jag kommer endast att göra det om jag anser att förutsättningarna är gynnsamma. Förutom kommissionens arbete med frågan krävs det också att alla förespråkare av gemenskapspatentet uttalar sitt starka stöd för detta initiativ.
I fråga om kollektiv förvaltning av upphovsrätt håller mitt sekretariat för närvarande på att genomföra en konsekvensbedömning som förberedelse av ett möjligt gemenskapsinitiativ. Det allmänna syftet med ett sådant initiativ kommer att vara att säkerställa en öppnare och effektivare gränsöverskridande förvaltning av kollektiva rättigheter i Europa. Detta bör ge kommersiella användare, TV- och radioföretag, Internetleverantörer och andra leverantörer av elektroniska tjänster bättre tillgång till information om omfattningen av licensen för repertoarer och tillämpliga villkor och avgifter. En öppnare förvaltning av upphovsrätt inom hela Europeiska unionen skulle bidra till att stimulera ökad användning av upphovsrättsligt skyddat material vilket främjar utvecklingen av nya attraktiva tjänster och den teknik som används för att tillhandahålla dessa tjänster.
I initiativet kommer vederbörlig hänsyn att tas till samråd med intressenter och rekommendationerna i den rapport som skrivits av en tidigare parlamentsledamot, Raina Mercedes Echerer, om kollektiv förvaltning av upphovsrätt och liknande rättigheter. Det finns inga hinder för lagstiftningsprocessen på detta område.
När det gäller förbättrat samarbete kommer eventuellt stöd från kommissionens sida till ett sådant initiativ inom området industriell och immateriell äganderätt att vara beroende av dess inverkan på ekonomin och samhället och av vilket mervärde detta har jämfört med den rådande situationen. Rättsliga frågor, exempelvis sådana som gäller omfattningen av befintlig gemenskapsbehörighet, skulle också behöva beaktas. 
Manuel Medina Ortega,
   . – Herr talman! Frågan från utskottet för rättsliga frågor handlar om två saker. Den första skulle jag säga är den språkliga aspekten, som kommissionsledamot Charlie McCreevy nämnde, och jag vill tillägga att saker och ting kanske inte kan förenklas så mycket som min kollega Klaus-Heiner Lehne gjorde i sitt anförande.
Bortsett från att tekniken domineras av ett språk som nästan har monopol erkänns andra språk i Europeiska patentkonventionen, och andra språk erkänns också vid Europeiska unionens byrå för harmonisering inom den inre marknaden, som finns i Alicante. Jag har en känsla av att det är möjligt att vissa språk erkänns i en viss omfattning upp till en viss nivå, i enlighet med hur patent på dessa språk används och hur de nationella patentverken fungerar. Därför anser jag att frågan måste klargöras och att kommissionen utan tvivel skulle kunna hjälpa till att hitta ett sätt att bryta det här dödläget, som Klaus-Heiner Lehne sade.
När det gäller den andra aspekten, som har med upphovsrättsorganisationerna att göra, kan man frukta att ett förslag från kommissionen i vilket man till exempel följer den radikala linjen med total avreglering från Bolkesteindirektivet kan undanröja alla möjligheter till ett effektivt skydd för de immateriella rättigheterna. För närvarande har vi en rad nationella system för att trygga immateriella rättigheter och en enkel avreglering skulle leda till att upphovsmännen förlorar sitt skydd, med andra ord kan upphovsmän, designers och uppfinnare hamna i en besvärlig situation om systemet med en rad nationella marknader som är relativt väl beskyddade av sina nationella administrativa organ skulle ersättas med ett system där det inte finns något slags skydd.
Därför skulle jag helt enkelt vilja uppmana kommissionen att inte göra samma misstag när den utarbetar det här förslaget som med Bolkesteinförslaget, som vi vet i dag till och med har använts som ett av argumenten för att rösta emot den europeiska konstitutionen i folkomröstningarna. Snarare bör man försöka att hitta ett system som kopplar samman behovet av harmonisering på det här området med skyddet för en grundläggande service, skyddet för immateriella rättigheter och för konstnärligt och litterärt skapande. 
Eva Lichtenberger,
   . – Herr talman! Det råder ingen tvekan om att debatten om gemenskapspatentet har stor betydelse för den europeiska ekonomin. Hur som helst finns det en effekt som inte får underskattas: så länge som patenten är så dyra som nu förlorar de mycket av sin skyddande funktion. Patent kan till och med blockera nyskapande i stället för att främja det. Men när vi ser saken från den andra sidan, ser att behovet och främjandet av mångfald både är fast förankrat i beslutsprocesserna och i européernas mentalitet, blir det svårt för oss att bara ta oss över det här hindret. Därför anser jag att vi här i parlamentet särskilt måste uppmärksamma först och främst de små och medelstora företagens problem, som intimt hänger samman med den konkurrenskraft som det är angeläget att vi främjar, och som jag inte har hört er säga så mycket om, herr kommissionsledamot. Den nuvarande situationen är ohållbar.
Detta gäller naturligtvis också frågan om upphovsrätt. Här vill jag påpeka att den strategi som man hittills har haft, jämfört med de immateriella rättigheterna, inte längre är tillräcklig, särskilt när det gäller det konstnärliga området – balett och teater, musik och så vidare – på internet och med tanke på alla förändringar här. Människor säger att vi inte kan kriminalisera en hel generation som bara laddar ner det som de hittar på internet utan att känna att de gör något fel. Dessutom är det vår skyldighet att göra en strikt åtskillnad mellan detta och programvarupatent, eftersom det oklara förhållandet mellan den Europeiska patentkonventionen och nationell rättspraxis har skapat en problematisk situation, särskilt för små och medelstora företag. 
Ilda Figueiredo,
   . – Herr talman! Vi måste naturligtvis fästa stor vikt vid frågan om gemenskapspatentet och närliggande lagstiftning, för att se till att vi inte underminerar nyskapandet och att inte små och medelstora företag drabbas.
Vi tycker att det är fel att skapa ett gemenskapspatent till varje pris, eftersom det verkligen strider emot de små och medelstora ländernas intressen, både när det gäller språkregimen och de nationella institutionernas och patentverkens roll. Detta har naturligtvis ingenting att göra med vår oro för de fall då patent inverkar på centrala områden som livet, naturarvet, programvara och läkemedel, då de ofta bara ligger i de multinationella företagens intresse. När det gäller språkregimen anser vi inte att det är rätt att bara ett begränsat antal språk skall användas, som har nämnts i kammaren. Detta strider emot principen om icke-diskriminering mellan företag och skapar en veritabel katalog med huvudspråk. Därigenom bildas ett prejudikat och användningen av alla de officiella språken äventyras.
Därför anser vi att det bästa sättet att skydda mycket små, små och medelstora företag i alla medlemsstaterna är att hävda principen om icke-diskriminering mellan länder och företag och särskilt när det gäller språkregimen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 

