Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Posselt
Fru ordförande! Sidan 6 i protokollet innehåller uppenbarligen ett missförstånd. Där konstateras det nämligen att kollegan Rübig har frågat ordföranden om brottsligheten i Bryssel, och sedan om huruvida ärendet hade förvisats till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Svaret blev att man tog problemet på allvar och hade meddelat myndigheterna i Bryssel. Men myndigheterna i Bryssel är inte utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet! Jag ville bara fråga om utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet har anhängiggjorts frågan om ett brådskande ärende.
(Applåder)

Ordföranden
Vi har noterat det här, och jag skall låta granska det.

Hager
Fru ordförande! Jag utgår ifrån att kollegan Gallagher regelbundet lämnar in utmärkta ändringsförslag, men Berthu talade i går om mina ändringsförslag till Hermans betänkande, och därför måste på sidan 9 i protokollet namnet Gallagher ersättas med namnet Hager.

Ordföranden
Tack så mycket, vi skall korrigera det.

Teverson
Fru ordförande! Jag ville bara säga att jag var närvarande vid sammanträdet i går.
(Protokollet justerades.)

Ordföranden
Herr Poggiolini, ni har begärt ordet om arbetsordningen.

Poggiolini
Fru ordförande! För att återkomma till det jag försökte säga för ett tag sedan, så låt mig säga att vårens ankomst innebar en obehaglig överraskning för de italienska medlemmarna i Europaparlamentet. Man har ställt in flygningarna från Rom och Milano, de platser där de italienska parlamentsledamöterna samlades för att ta sig till Europaparlamentet. Man har sagt från Air Frances sida att skulden för detta skall läggas på parlamentet, kvestorerna, presidiet, som inte förnyat någon konvention, jag vet inte vilken. Man får nästan intrycket att någon, efter domstolens utslag, försöker straffa ledamöterna, inte bara de italienska, utan parlamentsledamöterna i allmänhet, med tanke på att problemet inte bara berör Italien. Det är omöjligt att komma till parlamentet utan att göra de mest fantastiska rundturer kors och tvärs i Europa. Jag vädjar till ordförandeskapet att förklara detta.

Ordföranden
Herr Poggiolini, detta hörde inte till arbetsordningen. Samma sak berättades i går av kolleger från andra länder. Jag tror att det noterades här, och vi kommer att undersöka saken.

Genomförande av budgeten och ansvarsfrihet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0097/98 av Elles för budgetkontrollutskottet om uppskjutande av beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1996-A4-0091/98 av Wynn för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen vad gäller den finansiella förvaltningen av sjätte och sjunde Europeiska utvecklingsfonderna för budgetåret 1996-A4-0094/98 av Wynn för budgetkontrollutskottet om kommissionens rapport om åtgärder som vidtagits till följd av iakttagelserna i Europaparlamentets resolution som fogats till beslutet om ansvarsfrihet för den allmänna budgeten för budgetåret 1995 (KOM(97)0571 - C4-0126/98)-A4-0093/98 av Blak för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för förvaltningen av Europeiska kol- och stålgemenskapen för budgetåret 1996-A4-0092/98 av Kellet-Bowman för budgetkontrollutskottet om revisionsrättens särskilda årsrapporter om årsredovisningarna för de decentraliserade gemenskapsorganen (EGT C 393 av den 29 december 1997); förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för budgetåret 1996 (Omfattar besluten om beviljande av ansvarsfrihet för styrelserna för Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor (Dublin) och Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning (Thessaloniki) för genomförandet av budgetarna för budgetåret 1996)
Elles
Fru ordförande! Jag skulle vilja börja med att komma med några procedurmässiga synpunkter på uppskjutandet av ansvarsfriheten, vilket denna kammare har att ta ställning till denna morgon. För det första skulle jag vilja välkomna ordförandeskapet här hos oss. Det är mycket trevligt att se att ordförandeskapet har visat stor omsorg om alla de frågor kammaren haft att ta ställning till. I synnerhet var det en " premiär" att komma till vårt budgetkontrollutskott häromdagen för att framlägga rådets syn.
För det andra skulle jag också vilja tacka rådet för det sätt på vilket det lagt fram sina rekommendationer. Det är ofrånkomligen så att det inte är rådets uppgift att bevilja budgeten ansvarsfrihet; men det är angeläget att den ger förklaringar som vi som parlament inte bara kan ta emot, utan också med tiden läsa och förstå.
Sist men inte minst måste vi komma ihåg att när vi har den här debatten denna morgon så handlar den inte om ansvarsfrihetsförfarandet i sig självt, utan om ett uppskjutandet av ansvarsfriheten. Bland de frågor jag kommer att täcka denna morgon kommer jag därför inte att beröra till exempel förlusten av tullavgifter med avseende på systemet med egna medel eller revisionsförklaringssystemet. Detta är frågor som vi förhoppningsvis kommer att ta upp senare i år, då vi skall bevilja ansvarsfrihet för 1996 års budget i sig själv.
För att övergå till mera påtagliga saker, så koncentrerar vi i dag oss på sex särskilda saker som får mig att som föredragande dra slutsatsen att vi borde skjuta upp beviljandet av ansvarsfriheten och att vi därför inte kan bevilja ansvarsfrihet till 1996 års budget till den 30 april 1998 enligt artikel 89.
Den första av dessa rör genomförandet av rekommendationerna från tillfälliga undersökningskommittén för gemenskapens transiteringssystem. Även om dessa rekommendationer är på väg så känner vi att mer borde göras i synnerhet med avseende på datasystemet. För det andra - och detta är en mycket allvarlig sak för oss i parlamentet - känner i att det finns en brist på demokratisk ansvarsskyldighet i bekämpningen av dålig förvaltning och bedrägerier. Det har förekommit en hel del förhalanden, för att använda ett bra brittiskt uttryck, eftersom vi har letat efter information i denna sektor sedan 1989 och fortfarande försöker få, vilket punkt 5 i resolutionen säger i tydliga ordalag, " ett regelbundet föreläggande av förteckningar över alla interna utredningar som pågår och som gäller påståenden om bedrägeri och korruption som begåtts av tjänstemän vid de europeiska institutionerna och en förteckning över alla särskilda revisioner som har utförts av kommissionens generaldirektorat för ekonomistyrning" . För det andra, i detta turistsammanhang, vilket jag tror också syftar på Med-programmet, " åtgärder måste vidtas för att säkerställa att de behöriga nationella rättsliga myndigheterna i framtiden utan dröjsmål och utan undantag får kännedom om varje fall av påstådda bedrägerier, korruption eller andra brott där det finns misstanke om att EU-tjänstemän kan vara inblandade" .
För det tredje har vi frågan om externa politiska områden. Många kolleger i denna kammare, vare sig det gäller Bosnienfrågan eller Phare-frågan, har bett att åtgärder vidtas för att främja en mer decentraliserad strategi, nu senast i en delegation från denna kammare till Bosnien-Hercegovina. Vi väntar fortfarande på effektiva åtgärder på detta område.
För det fjärde, med avseende på jordbruksutgifterna, har vi det integrerade kontrollsystemet. Rådet har hänvisat till detta i sina rekommendationer, men när vi ser på verkligheten så finner vi att detta system fortfarande inte fungerar effektivt i alla medlemsstater och man undrar varför det är så. Vi skulle vilja hoppas att kommissionen kommer med tillfredsställande förklaringar i denna särskilda fråga. När allt kommer omkring så rör det sig som vi alla vet om stora summor pengar i genomförandet av jordbrukspolitiken och när detta integrerade kontrollsystem efter ett år eller ett och ett halvt år fortfarande inte tillämpas i alla medlemsstater så har man rätt att fråga sig varför, och varför kommissionen har befogenheter att undanhålla pengar för betalning av förskott till medlemsstaterna, som uppenbarligen ännu inte tillämpas.
Näst sist, med avseende på de åtgärder som skall vidtas gentemot små och medelstora företag, så hade vi ett problem i budgetkontrollutskottet eftersom en viktig politisk grupp inte ville rösta i denna särskilda fråga. Men det förefaller som att vi har fastställt ett program under vilket vi kommer att göra något för små och medelstora företag, och ändå har det tidigare i budgetkontrollutskottet eller i budgetutskottet varit omöjligt att få någon information från kommissionen om hur det kommer att genomföras eller vad som händer. Vi väntar på en rapport och vi stöder fullt ut rådets åsikt att kommissionen borde komma fram med några fakta i denna fråga.
Den sista frågan gäller revision och kontroll av Europeiska investeringsfonden. Vi skulle vilja att det fanns mer öppenhet och jag tror att revisionsrätten har lagt märke till det. Vi vill förstås att den saken klargörs.
Så låt mig avsluta med att alla dessa saker sammantaget innebär - medan kanske inte en enda av sakerna tagna enskilt skulle berättiga ett uppskjutande av ansvarsfrihet och medan vi medger att kommissionen har av detta betänkande som antogs av en stor majoritet, att det är parlamentets privilegium och faktiskt parlamentets skyldighet att klargöra dessa saker innan vi beviljar ansvarsfrihet tagit flera steg och utan tvivel kommer att ta steg med oss under sommaren för att klargöra var och en av dessa saker vi har att göra med - att vi i budgetkontrollutskottet anser, vilket visas för 1996 års budget. Jag yrkar därför på ett uppskjutande av ansvarsfriheten i denna särskilda debatt.

Wynn
Herr ordförande! Under mina första fem minuter vill jag koncentrera mig på uppföljningen av beviljande av ansvarsfrihet för 1995 och sedan fortsätta med ansvarsfrihet för EUF för 1996. Vid beviljandet av ansvarsfriheten 1995 uppmanades kommissionen, revisionsrätten och parlamentet att genomföra vissa åtgärder. Till min glädje kan jag konstatera att man har vidhållit många av dessa åtgärder och att vi har gjort stora framsteg i det sätt på vilket ansvarsfriheten kommer att tillämpas i framtiden.
Om vi ser på betänkandet kan vi se att det har skett och kommer att ske förbättringar på systemet i det sätt på vilket kommissionen rapporterar till parlamentet om sina slutsatser. Vi gav ytterligare kommentarer genom ett ändringsförslag från Piet Dankert på utskottsstadiet och frågade om vi kunde få ett bättre svar, förhoppningsvis före sommaruppehållet, så att vi kunde ta hänsyn till detta innan vi tittar på nästa års budget.
Vi har också för första gången fått svaren från medlemsstaterna, låt vara tolv månader efter det att de skulle kommit in. Men vi har åtminstone fått dem. Och denna gång har vi redan fått dem från det Förenade kungariket, vilket är en betydelsefull bedrift. Man skulle vilja hoppas på att de övriga fjorton medlemsstaterna kommer med sina svar lika snabbt. Det är naturligtvis inte medlemsstaterna som vi beviljar ansvarsfrihet, det är kommissionen som får det. Men när vi har fått den informationen så underlättar det när vi frågar ut revisionsrätten och kommissionen.
Vad beträffar DAS, har revisionsrätten än en gång efterkommit vår begäran att framlägga sina slutsatser om verksamheterna inom rapporten. Men med avseende på Elles betänkande påpekar han: " Om Amsterdamfördraget redan hade trätt i kraft skulle han i den nuvarande situationen antagligen inte längre kunna rekommendera att beviljandet av ansvarsfrihet skjuts upp, utan hade varit tvungen att föreslå att beviljandet av ansvarsfrihet avslås." Vi har haft detta förslag sedan 1994 då DAS skapades. Vi fann en lösning på det med den korrekta ordalydelsen i beviljandena av ansvarsfrihet för 1994 och 1995.
Om Amsterdamfördraget kommer att göra det hela svårare skulle jag vilja föreslå att de berörda institutionerna - parlamentet, kommissionen, revisionsrätten och rådet - träffas inom kort för att slå fast exakt vad vi förväntar oss av DAS. Denna debatt har pågått sedan 1994 och vi måste ha ett avgörande. Jag är ganska säker på att det som Elles säger är samma sak som jag har sagt de senaste två åren. Om vi fortsätter på det här sättet kommer vi aldrig att få en positiv DAS till unionens budget och det kommer inte att se bra ut i skattebetalarnas ögon. Vi behöver en lösning på detta och det kan bara ske om vi får alla institutioner att samlas för att diskutera det.
Betänkandet uppmanar också rätten att framlägga sin årsrapport till det första oktobersammanträdet. Jag vet att detta leder till problem för rätten, men det förfarande vi har gått igenom nyligen gör varken rättvisa åt rapporten, rättens arbete eller parlamentets arbete. Det är inte acceptabelt att vår arbetsbörda är så stor att revisionsrättens ledamöter bara får två minuters talartid i utskottet. Om vi kan föra processen framåt kommer den att ge oss alla mer tid att gå in i detalj på det vi diskuterar. Det kommer att ge ledamöterna mer tid att analysera varje aspekt av årsrapporten, även om den kunde vara kortare. Vi behöver ta oss den extra tiden. Om den framlades under den första sammanträdesperioden i oktober så skulle den passa väl till parlamentets första läsning under det andra sammanträdet i oktober.
I betänkandet accepterar jag att det förekommer situationer då vi uppmanat kommissionen att vidta vissa åtgärder och då den säger att den inte kan göra mer än den redan gör. Det gäller punkt 8 om nödvändiga åtgärder för att förbättra uppbörd och indrivning av medel till gemenskapsbudgeten. Kommissionen lägger stor tonvikt vid SEM 2000. Låt oss hoppas att det fungerar. Vi förväntar oss rapporter om det.
Jag måste också nämna olivoljan och bomullen. Detta har pågått sedan 1994 då jag har arbetat med betänkanden. Det gläder mig att åtgärder kommer att vidtas i dessa två sektorer och att vi förr eller senare kanske kommer att få se pengar betalade tillbaka till gemenskapen.
Beträffande ändringsförslag 11, 12 och 13 om klassisk svinpest kommer jag att lämna saken åt Mulder som är en mycket större expert på grisar än jag! Men det är ett allvarligt problem när det kommer till skattebetalarnas utgifter. Jag vill slutligen säga två saker om detta betänkande. För det första ger inte kommissionens svar på punkt 79 om resolutionen om beviljande av ansvarsfrihet de nödvändiga förklaringarna beträffande Berlaymont-byggnaden. Jag ber kommissionen att åter göra en undersökning vem som bär skulden för detta. Slutligen, beträffande detta betänkande till revisionsrätten återupprepar vi vår begäran som vi gav uttryck för i resolutioner 1992, 1993 och 1995 om information beträffande styrekonomens vägran att godta avslag på visum. Jag är övertygad om att Friedmann kommer att lyssna på detta.
Angående EUF kunde det har varit värre. Om Elles verkligen menar att vi borde vägra ansvarsfrihet för den allmänna budgeten så skulle det vara ganska lätt att få parlamentet att acceptera att vi borde vägra EUF-budgeten ansvarsfrihet också på grund av de argument som framförts under de senaste två åren och det faktum att vi i detta parlament röstade för att inte yttra oss om de nya finansiella bestämmelserna för åttonde EUF-fonderna. Anledningen är den diskussion vi har haft om vår roll inom den Europeiska utvecklingsfonden. Nu är läget så att vi har ansvar, men inga befogenheter. Vi förväntas övervaka användandet av dessa tilldelningar utan att ha några befogenheter att göra något åt dem.
Det finns inget sätt på vilket vi kan påverka dessa utgifter; när allt kommer omkring är det enda vi kan göra att bevilja ansvarsfrihet. Det lättaste vore att, i enlighet med EG-domstolens utslag, säga: vi har inget med detta att göra. Om kommissionen och rådet vill ha ansvarsfrihet så kan de skrida till verket och bevilja den själva. Vi kommer inte att göra det.
Men om man tänker efter så vore det ganska barnsligt. Vi måste acceptera att parlamentet har en roll och att vi måste säga att vi vill att EUF förs in i budgeten. Det är vårt mål, vi hade velat att Amsterdam lett till detta, fullt medvetna om att det kanske inte skulle göra det. Ända tills det att EUF budgeteras så kommer parlamentet att ha stora problem med sin roll, i synnerhet med att bevilja ansvarsfrihet. Därför skall vi, som jag sagt, förvänta oss att EUF förs in i budgeten någon gång i framtiden - vi har kommissionens stöd för detta - och rådet borde överväga saken igen och inse att det vore betydligt bättre att administrera den över den allmänna budgeten. Valet har inte varit enkelt, men när allt kommer omkring så är utskottets rekommendation till parlamentet att bevilja ansvarsfrihet antagligen det riktiga.
Det finns emellertid tre saker som bör tas upp i detta sammanhang. För det första, förskottsbetalningarna till åttonde EUF. Enligt rapporten fastslår revisionsrätten mycket tydligt att de betalningar som gjorts från sjätte och sjunde EUF till åttonde saknar rättslig grund. Kommissionen bestrider inte detta. Vi blir ganska irriterade när rådet talar om för oss att budgetposter inte kan genomföras för att det inte finns någon rättslig grund. Och ändå har vi här en uppenbar motsägelse av detta argument, när pengar används utan något som liknar en rättslig grund. Bara på dessa grunder skulle vi kunnat säga att vi inte beviljar ansvarsfrihet till denna rapport, men vi gör inte det då vi accepterar de praktiska omständigheter under vilka man försöker få pengar till AVS-länderna.
Så jag ber rådet och kommissionen att inse att vi inte särskilt nöjda med detta, milt sagt, men att vi kommer förvänta oss att situationen ratificeras i en nära framtid. Vi måste säga till rådets ordförande att det är ganska överraskande att rådets åsikt beträffande detta inte omnämns. Rådets rapport om den allmänna budgeten var strålande, men denna fråga nämndes inte.
I rapporten och i mitt yttrande konstateras flera saker om anbudsförfarandena, i synnerhet kvalitetskontrollen av anbudsförfarandena och betalningar i hårdvaluta. Vi uppmanar revisionsrätten att hålla ett öga på detta och vi ber kommissionen att se till att anbudsförfarandena blir korrekta i framtiden.
Slutligen, beträffande DAS, så är det bra med en positiv DAS, men det finns en del på 4, 5 procent av betalningstransaktionerna som inte kunde bedömas på grund av väsentliga hinder. Detta behöver undersökas, även om det bara är en liten summa. Jag övertygad om att vi kan övervinna dessa hinder i framtiden.

Blak
Fru ordförande! Detta blir min kortaste redogörelse för Kol- och stålgemenskapens räkenskaper under de fem eller sex år jag arbetat med detta ämne. Under det gångna året har det varit tal om en sund förvaltning. Detta betyder emellertid inte att det inte finns problem. Jag har bett att få några upplysningar av kommissionen, och den har lovat att ge mig dem skriftligen. Men jag har ännu inte erhållit dessa upplysningar, som handlar om tunneln mellan Frankrike och England, frågan om Stora Bält i Danmark, där det förekom vissa problem, samt en fråga om en ränteersättning till de engelska gruvarbetarna. Men jag hoppas att svaren är på väg. Annars kan jag bara säga att vi haft ett förträffligt samarbete med både kommissionen och revisionsrätten i detta ärende.
Nu då jag har talartid vill jag utnyttja den till att komma in på frågan om långivande och låntagande, om vilket jag författat en rapport till Elles. Jag vill gärna framhålla, att här föreligger en del problem. Jag tycker det är helt otroligt att vi har ett ärende från 1981, rörande jordbävningen i Italien, som fortfarande inte är genomfört. Vi får fortfarande upplysningar, ja, till och med beskyllningar, om korruption, dålig planering, dålig administration, och alla de pengar vi har skickat har faktiskt gått till något helt annat. Det er sådant som gör att de europeiska skattebetalarna någon gång emellanåt blir trötta på EU, så jag tycker att vi skall se till att få dessa ärenden avslutade.
Jag vill dessutom passa på att nämna en annan sak. Den rör garantifonden, där vi kan se att det förekommit några stora förluster. Det är ju nu en gång naturligt att det förekommer förluster, men med tanke på att dessa förluster under de sista två åren kostat skattebetalarna 289 miljoner ecu, kan jag mycket väl tänka mig att få veta vem det är som betalar. Det måste ju vara kommissionen, via den normala budgeten. Här förekommer alltså några frågor som vi gärna vill ha svar på. Jag har också en kommentar till de globala lånen. Vad gäller de globala lånen, alltså Köpenhamn-faciliteten, förhåller det sig så att man ger pengar till banker, som fömedlar lånen vidare. Det är alltså bankerna som tar åt sig hela äran. Jag anser att man borde berätta att det är EU som betalar. Enligt min mening finns det också några problem rörande kommunikationen, och man glömmer också att det finns ett PR-värde i att berätta att det är vi som står för de här sakerna.
På ett område har jag uppmanat Elles att vi inte skall bevilja ansvarsfrihet, utan kanske bordlägga ärendet. Det handlar om Europeiska investeringsbanken. De senaste 3-4 åren har jag tagit upp denna fråga, och jag har fört en debatt med bland annat investeringsbanken och kommissionen, och talat för att revisionsrätten skulle ha lov att företa erforderlig kontroll och revision. Men jag får några dödssjuka ursäkter om att det ju är privata banker inblandade. 70 procent av pengarna är offentliga medel, och några tämligen fåtaliga banker svarar för 30 procent. Här anser jag verkligen att vi har ett problem. I enlighet med våra förordningar och vår arbetsordning är vi budgetansvariga, men vi kan inte ens få tillstånd att göra en kontroll. Revisionsrätten avspisades med några få papper, som alla andra också kan få. Det är alltså inte tillräckligt, och det har fått mig att rekommendera Elles att vi bordlägger frågan om ansvarsfrihet.
Nu ser det ut som om det händer något. Man håller uppenbarligen på att upptäcka att det är en allvarlig sak. Jag har talat med revisionsrätten, som säger att det skett en öppning, men vi vill ha en garanti för att vi också skall kunna kontrollera allt vi lägger ut offentliga medel på. Jag hoppas verkligen att vi finner en lösning. Det är naturligtvis positivt att det skett en öppning under de sista två månaderna, men vi kommer under inga omständigheter att acceptera att man nekar revisionsrätten att utföra kontroller eller att vi inte kan komma in och få de upplysningar vi vill ha. Om så är fallet hoppas jag verkligen att vi stramar åt tyglarna och säger att nu är det slut, och att vi inte längre tänker diskutera frågan.
Varje gång jag har tagit upp dessa frågor har investeringbanken intagit en mycket arrogant hållning. Det kommer jag inte att finna mig i. Jag kan inte acceptera att man bara säger: " Vi ids inte informera er om någonting alls rörande dessa frågor" . Jag hoppas alltså att den nya vind som blåser för med sig att vi får den revision vi vill ha. Om vi får det vill jag också gärna vara med om att rekommendera att vi beviljar ansvarsfrihet på detta område, men om vi inte får det, så lägger vi av. Vi tänker helt enkelt inte fortsätta den här leken med några tillfälligt tillsatta tjänstemän som sitter och spelar riddar Blåskägg.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Vi går från att diskutera ansvarsfrihet som rör två stora penningmedel till att ta upp två decentraliserade gemenskapsorgan som är mycket öppna eftersom de har hand om betydligt mindre summor pengar. Låt mig tacka förvaltningen för att den har sett till att detaljerna i denna punkt på dagordningen blivit korrekta till slut. Vi behandlar beviljande av ansvarsfrihet för styrelsen för Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor, som är belägen i Dublin, och styrelsen för Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning, känt som Cedefop, i Thessaloniki.
I förberedelserna för detta betänkande har budgetkontrollutskottet haft nytta av revisionsrättens rapporter, för vilka jag tackar ordföranden, och två mycket överdrivna rapporter från rådet som rekommenderat oss att bevilja ansvarsfrihet. Låt mig säga tack så mycket i rådets närvaro, eftersom de tidigare har kommit mycket sent och varit ganska ytliga; i år är den till mycket större hjälp. Vi har också fått hjälp av ett yttrande från utskottet för sysselsättning och socialfrågor.
Låt mig ta upp Dublin först då jag börjar bli litet trött på en av Dublins sidor. De finansiella bestämmelserna, både en allmän för gemenskapen och det som reglerar detta organ, fordrar en riktigt fördelning av befogenheter mellan utanordnare, styrekonomer och räkenskapsförare och revisionsrätten rapporterar fortfarande att Dublin inte har fått ordning på detta. Om revisionsrätten nästa gång rapporterar att detta inte är riktigt antar jag att vi inte kommer att rekommendera ansvarsfrihet för år 1997. När de nya organen, den andra generationen, upprättades var budgetutskottet och budgetkontrollutskottet vaksamma mot den möjliga överlappningen mellan de olika organens uppgifter. Här måste vi markera tydligt att det finns en överlappning mellan Dublinfonden och Arbetsmiljöbyrån och vi måste hålla isär dem. Vi får inte ha någon fördubbling av arbetet. Dublinfonden hade ett bra år 1996 och om det får ordning på detaljerna så finns det inga problem vad beträffar ansvarsfriheten och vi rekommenderar med glädje ansvarsfrihet för år 1996.
Cedefop i Thessaloniki har haft en jobbig tid. De flyttades från Berlin till Thessaloniki in i tillfälliga lokaler. Det fanns problem med att personalen inte var förberedd på att flytta från Berlin, av familjeskäl och andra skäl, och de var underbemannade. Ett tag trodde vi att det fanns en möjlighet att Cedefop skulle gå under, men tack vare att direktören tog itu med uppgiften resolut fullgör de nu sina skyldigheter helt och hållet.
Revisionsrätten har uppmärksammat det faktum att de inte följer de finansiella bestämmelserna strikt med avseende på anbudsförfaranden på forskningsområdet. Rätten påpekar också att vi fortfarande har problem med kontraktet för den nya byggnaden som enligt mina erfarenheter är en unik typ av kontrakt och måste iakttagas noggrant. När de tillfälliga lokalerna utryms måste vi naturligtvis se till att de finansiella detaljerna får ordentlig täckning. Nu när Cedefop är i full verksamhet hoppas jag att deras budgetföreskrifter, prognoser och allt som har med driften av organet att göra kommer att presenteras mer ledigt då revisionsrätten har en del svårigheter med de oriktiga penningtransaktionerna till Cedefop. Detta är en sak som revisionsrätten tar upp då och då på grund av svårigheterna med att sköta ett organ så långt från Bryssel. Utskottet rekommenderar även här parlamentet att vi beviljar ansvarsfrihet. Det finns alltså två rekommendationer om beviljande av ansvarsfrihet: ett för Dublin och ett för Thessaloniki.
Jag övergår nu till Elles betänkande där jag och Tomlinson fört in ett arbetsdokument i samband med bedrägerierna i transiteringssystemet. Detta ämne har tagit upp en stor del av Europaparlamentets tid. Undersökningskommittén framlade sin rapport i mars i förra året, efter ett års intensivt arbete. Wemheuers betänkade lyckades nyligen säkerställa ett mycket tillfredsställande svar från kommissionen. De Lucas betänkande täckte också revisionsrättens särskilda rapport om ämnet.
Det vore ogint av oss att inte erkänna att kommissionen har gjort en hel del framsteg. Nya lagar håller på att stiftas och det finns nya regler för att hantera transiteringsfrågor. Vi har fått rapporter från systemanvändarna om ökad plikttrogenhet från tulltjänstemännen - moralen har stigit. Jag tror att när betänkandena läggs fram för oss kommer vi att finna att mycket mindre pengar än det vi sade förlorades i transiteringssystemet förloras nu.
Sedan återstår de resterande skulderna. Det är en mycket svår situation för tullmyndigheterna och kommissionen eftersom bestämmelserna inte tillåter att kommissionen att efterskänker några av dessa resterande skulder. Det är en fråga som den individuella tullmyndigheten skall förhandla separat med åkerierna och speditörerna själva. Jag hoppas att dessa skuldbördor inte kommer att kvarstå så länge till eftersom de måste utsätta många av dessa företag för stora risker.
Emellertid ligger den föreslagna datoriseringen av transiteringssystemet nu tre år fram i tiden när det borde vara bara ungefär 18 månader kvar. Det gillar vi inte. Det är ännu större besvikelse då datoriseringen föreslogs och planerades långt före det att undersökningskommittén först träffades. Icke desto mindre släpar vi långt efter. Jag skyller inte allt på kommissionen eftersom fem stater anmälde sig som frivilliga att gå in i den första fasen och de ligger efter de med. Det är angeläget att Elles använder detta som ett av skälen till att ansvarsfriheten 1996 skjuts upp.

Mayer
Högt ärade fru ordförande, herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Jag kommer förmodligen inte att behöva några tre minuter, fru ordförande, men jag har lite bråttom, eftersom jag nu har ett viktigt gruppsammanträde.
Revisionsrätten berör i sin årsberättelse för budgetåret 1996 flera punkter på jordbruksområdet, där man fastställt oegentligheter. Det handlar om bestämmelser för kulturväxter, djurpremierna, marknadsorganisationen för tobak, marknadsorganisationen för vin. Jag skulle inte vilja gå in i detalj på de i betänkandet nämnda missförhållandena, men hänvisar till att mycket måste göras för att utesluta missbruk av de medel som står till förfogande för jordbruksområdet, eller åtminstone minska det. Unionens medborgare förväntar sig helt enkelt att medlen används i enlighet med föreskrifterna, på ett effektivt sätt, och i synnerhet att det när som helst är möjligt att genomföra en kontroll.
Jag anser att förslaget om att flytta fram beviljandet av ansvarsfrihet är riktigt. I tider av mindre väl fyllda kassor blir befolkningen starkare medveten om unionens jordbruksutgifter. Vi har alltid upplevt diskussioner om enskilda utgiftsområden, också för kort tid sedan. Det finns nu en gång produktområden, som utsätts för kritik t.o.m. när EU-medlen används ordentligt. Om det just inom sådana områden också uppträder oegentligheter, skall man inte förundras över om jordbruksutgifterna även ifrågasätts principiellt. I framtiden kommer inte bara utgifterna för marknadsorganisationen att tåla granskningar, utan i större utsträckning även det integrerade kontrollsystemet. Jag vill här bara erinra om registreringen av nötboskap och märkning av nötkött, med vars hjälp man ju på senare tid också velat vinna tillbaka konsumenternas förtroende. Jag anser att oegentligheter just här skulle få ödeläggande verkningar och säkerligen ifrågasätta syftet och ändamålet med hela systemet. Av den anledningen uppmanas kommissionen också att dra erforderliga konsekvenser av de av revisionsrätten påvisade missförhållandena.
Förestående reform av den gemensamma jordbrukspolitiken ger oss alla också möjligheten att utforma bestämmelser som är öppnare och mindre känsliga för oegentligheter - en chans för Agenda 2000, som inte får förbli outnyttjad. Detta gäller även för hela det ännu inte fullständigt lösta BSE-området och de områden som undersökningskommittén här påvisade. Därför vill jag särskilt erinra om slutsatserna, att man också här måste göra något.

Napoletano
Fru ordförande! I det yttrande som godkänts av utskottet för regionalpolitik framgår att året 1996, när det gäller alla delar av strukturfonderna, var ett betydelsefullt år vad gäller avsättningar. Ur den synpunkten kan man med andra ord inte vara annat än nöjd, med tanke på att samtliga de avsättningar som ursprungligen gjordes har utnyttjats, inte bara de som avser året 1996, utan även de som avser 1994 och som sedan förts vidare i budgeten.
Men i yttrandet från vårt utskott pekar vi på att samma optimism inte gäller programmens genomförande. I själva verket är fortfarande många av de program som hänför sig till perioden före 1994 fortfarande oavslutade, och snarare än de stora belopp det handlar om, är det mest oroande det stora antalet program. Dessutom pekar utskottet för regionalpolitik på den absoluta frånvaron av en utvärdering när det gäller åtgärdernas och fondernas effekter på de små och medelstora företagen, en fråga som redan belysts och som jag tror är av stor betydelse med tanke på att rådet i Luxemburg lägger mycket stor vikt vid denna sektor.
Detta är tredje gången som revisionsrätten ger ansvarsfrihet för denna del av budgeten. Det skulle kanske vara bra om man från revisionsrättens sida också lade till en förklaring som avser formella fel och sakfel, felaktigheter, olagligheter och bedrägerier. Ett sådant förtydligande skulle vara mycket användbart, inte bara för vårt utskott och för den sektor som vi sysslar med, utan för hela budgeten.

Liddell
Fru ordförande! Jag vill börja med att tacka er för att jag fått tillfälle att presentera rådets rekommendation avseende beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen för genomförandet av budgeten för budgetåret 1996.
Jag är också mycket glad över att jag har kunnat närvara vid ett budgetkontrollutskottets sammanträden tidigare denna månad, och jag tackar Elles för hans vänliga ord. Den diskussion vi hade där om revisionsrättens rapport och rekommendationen avseende ansvarsfrihet var av betydande vikt för alla inblandade parter. Jag uppskattar allt det viktiga arbete som lagts ned av föredragandena, som är beredda att ägna sin tid för att se till att skattebetalarnas pengar är i tryggt förvar.
Anledningen till att jag närvarade vid detta möte och skälet till att jag är här i dag, är för att rådet rekommenderar ansvarsfrihet beviljas, vilket det ser som mycket viktigt. Men det är parlamentet, och endast parlamentet, som utifrån denna rekommendation har ansvaret att bevilja ansvarsfrihet.
Som ni vet beslutade rådet den 9 mars att rekommendera att parlamentet beviljar kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av gemenskapens budget 1996. Rekommendationen är resultatet av en långdragen och seriös diskussion i rådet, under vilken ett antal olika intresseområden uppmärksammades. De åtgärder som rådet vill se genomförda på dessa områden beskrivs i kommentarerna som åtföljer rekommendationen om ansvarsfrihet. Rådets uppfattning är att man kan uppnå betydande förbättringar genom att koncentrera sig på framtiden och tillämpa de lärdomar som dragits ur betänkandet. För att kunna uppnå detta behövs det samarbete mellan kommissionen och organen, inklusive medlemsstaterna. Det är kommissionen som är ansvarig för att genomföra budgeten, men verkliga framsteg kan bara göras om alla som handskas med gemenskapens tillgångar tar sin del av ansvaret för att uppnå högsta möjliga standard på förvaltningen av medlen. Det är av det skälet som rådets ordförande har skrivit till ordföranden i Ekonomiska och sociala kommittén för att betona rådets oro över granskningen av kommitténs resekostnader.
Både rådet och Europaparlamentet är fast beslutna att den finansiella förvaltningen av gemenskapens budget måste förbättras. Årsrapporten från Europeiska revisionsrätten är ett mycket värdefull instrument för att hjälpa oss att uppnå detta och vi måste använda det fullt ut.
Vi kan ha olika inställningar till hur vi vill använda dessa möjligheter på bästa sätt, men jag vet att vi delar det gemensamma målet att uppnå en förbättring - en betydelsefull förbättring dessutom - av förvaltningen av gemenskapens budget.
I kommentarerna som åtföljer rådets rekommendation om ansvarsfrihet framgår det att vi anser att det är särskilt viktigt att koncentrera sig på lärdomarna inför framtiden vid en tidpunkt, som nu, då unionen överväger politiska reformer på nyckelområden, i synnerhet den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna. Utvidgningsprocessen kommer att göra detta ännu viktigare.
En annan viktig lärdom av rapporten är behovet att se till att gemenskapens utgifter verkligen leder till resultat. Vi måste se till att skattebetalarnas pengar spenderas på rätt sätt och redovisas, men vi måste också se till att det görs på effektivast möjliga sätt för att uppnå våra politiska målsättningar. För att detta skall kunna ske måste gemenskapen utvärdera sina behov och prioriteringar rigoröst, den måste stifta tydliga lagar för att övervaka framstegen och utvärdera resultaten. Vi behöver ett system som talar om för oss inte bara att pengar har spenderats och att alla tillbörliga åtgärder har vidtagits, utan också vad effekterna av utgifterna blir och vad som verkligen har uträttats med skattebetalarnas pengar. Rådets kommentarer har uppmärksammat områden där det finns ett behov av större koncentration på målen och utvärderingen av resultaten.
Rådet är ytterst oroat över den orimligt höga förekomsten av felaktigheter som revisionsrätten fann när den utarbetade revisionsförklaringen. Rättens uppskattning av betydande felaktigheter har knappast förändrats från vad den var förra året. Rådet anser att detta är oacceptabelt. Kommentarerna innehåller ett klart uttalande om behovet av reformer. Det råkar vara så att det finns tecken som tyder på att antalet felaktigheter i EUGFJ-garantisektionen är lägre än genomsnittet för budgeten i sin helhet, men för strukturfonderna är det högre och den höga frekvensen av felaktigheter är en anledning till djup oro.
Man kan då fråga sig varför rådet, trots detta, rekommenderar parlamentet att bevilja ansvarsfrihet. Skälet är, som jag påpekat, att rådet anser att framsteg bara kan göras om det finns ett samarbete mellan de olika parterna som är inblandade i hanteringen av gemenskapens tillgångar och om de alla accepterar sitt ansvar att åstadkomma högsta möjliga standard på förvaltningen av medlen.
Rådet står för sitt ansvar att garantera att reformer genomförs genom att arbeta i samverkan med kommissionen för att åstadkomma detta. Som tidigare nämnts har kommissionen gjort stora framsteg genom SEM 2000-initiativet för att förbättra både dess interna förvaltning av medlen och dess samarbete med medlemsstaterna.
Dessa åtgärder börjar visa resultat och vi kommer att fortsätta följa utvecklingen nära. Kommissionen har i allmänhet också kommit med konstruktiva gensvar på revisionsrättens rön. I ett antal fall har åtgärder redan vidtagits för att återställa bortslösade pengar, för att reducera mängden förskott och för att eliminera overksamma åtaganden. Kommissionens löfte att lägga fram ett förslag om reformering av de finansiella bestämmelserna för att göra detta klarare och mer passande för de nuvarande omständigheterna är också ett nyttigt steg mot ett bättre hantering av medlen.
Kommissionen har vidtagit åtgärder, men mer behöver göras. Från diskussioner i budgetkontrollutskottet vet jag att parlamentet är särskilt oroat över bristen på framsteg på vissa områden. Detta är en verklig oro som, vilket ni kommer se i kommentarerna till rekommendationen, rådet i många fall delar. För att ta en av utskottet främsta bekymmer - att stärka bekämpandet av bedrägerier inom de Europeiska institutionerna - så kommer ni finna att rådet har uppmanat alla institutioner att ge UCLAF befogenheter att genomföra undersökningar i lämpliga fall. Ordförandeskapet ser fram emot revisionsrättens förestående särskilda rapport om UCLAF: s verksamhet.
Rådet delar också parlamentets intresse för att åtgärderna för att stödja små och medelstora företag skall bli mer tillgängliga och resultaten mer synliga. Tillvägagångssätten för att ge stöd till små och medelstora företag, de tilltänkta förmånstagarna, behöver rationaliseras och förenklas. Rådet hälsar med glädje det faktum att kommissionen i december 1997 satte i gång en uppskattning av strukturfondernas effekter på de små och medelstora företagen och har begärt att resultatet tillställs rådet och parlamentet. Rådet har också kommenterat svagheterna i kommissionens förvaltning av yttre bistånd. Rådet har betonat vikten av att förbättra det budgetära genomförande av Phare och Tacis. Phare-programmet är särskilt viktigt inom ramen för att förbereda inträdet av länder som uppbär understöd. Rådet har uppmanat kommissionen att ta hänsyn till de erfarenheter som vunnits i utvärderingarna för att förbättra dessa program.
Budgetkontrollutskottet har kritiserat kommissionen för trögheten i utvecklandet av åtgärder för att modernisera gemenskapens transiteringssystem, i synnerhet datoriseringsprojektet som vi hörde Kellett-Bowman tala om i morse. Rådet instämmer med parlamentet i att en modernisering av transiteringssystemet är nödvändig. Det måste ske samarbete, inte konfrontation, om detta svåra projekt. Ingen förväntade sig att förändringen av transiteringen skulle genomföras helt och hållet inom tolv månader, men betydande framsteg har gjorts i att förbättra tullkontrollåtgärderna. Jag vill ta tillfället i akt att framföra min särskilda hyllning till Tomlinson och Kellett-Bowman för deras utmärkta arbete i detta ämne.
Stadiga framsteg har skett i enandet kring de nödvändiga förändringar i lagstiftningen. Som en avspegling av den prioritet Förenade kungarikets ordförandeskap har givit denna fråga har rådet i stort sett enats om de förändringar som behövs i lagstiftningen för att bereda väg för en mer ingående reformering av systemet. Vidare diskussioner i rådet har skjutits upp i väntan på parlamentets yttrande om kommissionens förslag. Som Kellett-Bowman har sagt så är det en besvikelse att projektet för att datorisera transiteringen har drabbats av fördröjningar, vilket delvis berott på projektets komplexitet och det sätt på vilket det underskattades av kommissionen. Kommissionen har emellertid försäkrat att projektet nu är satt under ordentlig övervakning och jag är övertygad om att medlemsstaterna kommer att stödja projektet ända till dess att det genomförs.
På samma sätt var upprättandet av ett integrerat administrativt och kontrollsystem en stor teknisk och administrativ uppgift med betydande investeringar och administrativ omorganisering. Medlemsstaterna och kommissionen har samarbetat för att genomföra systemet så snabbt som möjligt och goda framsteg har skett på många områden. Rådet skulle vilja att systemet genomförs fullständigt 1998 och har bett medlemsstaterna att se till att de kontroller som IACS utför är i full verksamhet och uppfyller principerna för en sund ekonomisk förvaltning.
Kommissionen har i sina kommentarer gjort klart att den förväntar sig att kommissionen förbättrar sina insatser på alla dessa områden, där allvarliga svagheter har identifierats, men framsteg kräver ökade ansträngningar och större vaksamhet från gemenskapens alla institutioner. Rådet har rekommenderat att ansvarsfrihet beviljas och har bjudit in medlemsstaterna att arbeta med kommissionen för att se till att man handlar utifrån de lärdomar som dragits ur betänkandet och att förändringar, i de fall de behöver ske nu, görs. Där det finns lärdomar för framtiden behöver de tillföras den processen i vilken politiken utformas. Från rådets synvinkel är det den mest konstruktiva vägen framåt och det är på grundval av detta som rådet rekommenderar parlamentet att ansvarsfrihet beviljas kommissionen för budgetåret 1996.

Liikanen
Fru ordförande! Er föredragande Elles föreslår att beslutet om ansvarsfrihet skall skjutas upp till september och begär att kommissionen under tiden skall vidta en rad åtgärder inom sina olika verksamhetsområden.
Kommissionen noterar det aktuella betänkandet och skall göra allt som står i dess makt för att uppfylla parlamentets önskemål. Ett antal indikationer om de viktigaste punkterna som tagits upp av Elles kan emellertid redan lämnas.
När det gäller bedrägeribekämpning sände min kollega Gradin förra veckan ett brev till Theato där hon meddelade hur information om kommissionens interna undersökningar kan överlämnas till er. Såsom angivits i det dokument som kommissionen överlämnade till er den 18 november 1997 om förbättrad kamp mot bedrägeri och korruption kommer UCLAF att vidta alla nödvändiga åtgärder tillsammans med nationella rättsliga myndigheter vid misstanke om bedrägeri eller korruption.
När det gäller UCLAF: s bemyndigande från samtliga europeiska myndigheter att bedriva undersökningar, överväger kommissionen åtgärder för att stärka UCLAF: s befogenheter och mandat inom kommissionen och därmed säkerställa dess oberoende. UCLAF: s möjligheter att på bästa sätt hjälpa de övriga institutionerna som ställs inför granskningar avseende bedrägeri blir därmed mer exakta.
Beträffande underlaget till undersökningen om transiteringssystemet har kommissionen varit tvungen att ändra sitt synsätt om new computerized system , NCTS, eftersom dess komplexitet är svår att hantera. Den rapport som planeras till september kommer att redogöra för hur ärendet fortskrider. Vi hoppas att förslaget skall fungera med fem medlemsstater före 1999 års slut, men det finns som ni vet många svårigheter.
På jordbruksområdet har kommissionen, i enlighet med parlamentets resolution av den 18 april 1996, nu förstärkt enheten " granskning av räkenskaperna" med 15 tjänster. Kommissionen kommer också att lägga fram en sammanfattande rapport om införande av systemet för kontroll och integrerad förvaltning och kommer att dra de eventuella ekonomiska slutsatserna av bristerna.
När det gäller små och medelstora företag har kommissionen inlett en fullständig utvärdering och resultatet bör bli tillgängligt i slutet av året.
På det utrikespolitiska området har kommissionen föreslagit en revidering av reglerna för stöd till återuppbyggnad av f.d. Jugoslavien och kommer att utöka sin delegation i Sarajevo. Det handlar om åtgärder som beaktar den hårda kritiken från parlamentet och från den parlamentsdelegation som nyligen besökte Bosnien. Kommissionen kommer också att överlämna ett förslag till nya regler som syftar till att inrätta en enhetlig ram för budget och förfaranden.
När det gäller decentralisering av Phares verksamhet fortsätter kommissionen att aktivt granska möjligheterna, men anser att en fullständig överföring av ett helt nationellt program kräver lite mer tid och kan göras först under 1999. Det bör för övrigt betonas att kommissionen den 15 oktober 1997 beslutade att inrätta en gemensam förvaltningsavdelning för gemenskapens stöd till tredje land. Det är ett viktigt steg mot harmonisering, rationalisering och öppenhet i processen som har att göra med anbudsförfarandet, överlåtelse av marknader och, rent allmänt, hur man skall uppträda. Denna nya avdelning kommer att fortsätta processen med decentralisering och minskad koncentration som redan inletts.
När det gäller revisionsrättens kontroll av Europeiska investeringsfondens verksamhet har kommissionen alltid förbundit sig att se till att revisionsrättens rätt till kontroll beaktas, med respekt för alla berörda organs och institutioners befogenheter. Kommissionen kommer att föreslå ett nytt möte med revisionsrätten i syfte att uppnå en överenskommelse i ärendet.
Inom administrativ och budgetmässig förvaltning har kommissionen inlett ett omfattande program med interna reformer. Fyra stora åtgärder har inletts. Initiativet SEM 2000 som inrättades redan 1995 lade grunden och tillhandahöll instrumenten för en sund ekonomisk förvaltning. Den kompletteras på personal- och administrationsområdet av projektet MAP 2000. Det antogs 1997 och anger ramen för en modernisering av kommissionens verksamhet genom decentralisering, förenkling och rationalisering.
Kommissionen har samtidigt inlett en fördjupad undersökning av sin verksamhet och sina resurser. Resultaten kommer att användas som grund för omorganisation av portföljer och avdelningarnas strukturer för nästa kommission. Slutligen behandlar kommissionen redan nu den svåra frågan om de språkliga effekterna av den framtida utvidgningen.
I sin resolution innesluter Elles även resolutionerna från Europaparlamentet rörande turism, ECHO, Phare och Med-programmen, till följd av de olika särskilda rapporterna från revisionsrätten. Dessa rapporter har redan diskuterats grundligt och jag skall inte ta upp dem på nytt. Kommissionen kommer naturligtvis att respektera innehållet i resolutionerna.
Fru ordförande! Jag anser att vi är på rätt väg och jag är säker på att kommissionen i september kommer att kunna lägga fram fakta som definitivt gör det möjligt för er att bevilja ansvarsfrihet för verksamhetsåret 1996.

Wemheuer
Fru ordförande, kära kolleger! För någon tid sedan gick ett meddelande genom samtliga media och gjorde intryck på nästan alla, lockade till skämt och bjöd på samtalsämnen. Det handlade inte om Europeiska kommissionen och inte heller om parlamentet. En stor biltillverkare i Tyskland testade en ny bil. Denna bil lär ha vält vid testen. Vad gjorde biltillverkaren? Han förbättrade modellen och återställde förtroendet.
Om kommissionen hade varit i denna tillverkares ställe, skulle den ha sagt: Först tillsätter vi en intern undersökning om huruvida det över huvud taget fanns någon bil där, och om det finns älgar i trakten. Flera år senare - detta företags aktier skulle för länge sedan ha sjunkit till botten - skulle vi förmodligen ha fått en rapport, där det hade stått: Det finns förmodligen älgar, men vi är inte säkra på om älgen var deltog personligen i att bilen välte. Förmodligen hade kommissionen under mellantiden trots detta förbättrat bilen. Men det skulle den då inte ha talat om.
Nu över till allvaret: Mycket av det som vi talar om i dag, har vi ofta redan diskuterat. Nästan allt, som föredraganden Elles skriver i sitt betänkande, och som jag också i min grupps namn kan stödja, dvs. samtliga delar, har vi sagt många gånger. Varför vi nu skall skjuta upp beviljandet av ansvarsfriheten, är uppenbart, ty mycket som berörs där hade vi också kunnat säga förra året Mycket av det nya, som tillkommit, förekom kanske i någon annan form redan förra året. Vi kunde lika gärna ha samlat ihop det och sagt: Ansvarsfrihet beviljas med kritiska påpekanden eller skjuts upp. Det är en gradskillnad.
Vad är det som uttrycks med detta? Man uttrycker ett minskat förtroende. Inte bara ett minskat förtroende mellan ett par ledamöter av budgetkontrollutskottet och kommissionen. Vi har kanske fortfarande mer förtroende för er än andra har. Man uttrycker ett minskat förtroende för de europeiska institutionerna, och detta inte enbart i denna kammare, utan hos den europeiska allmänheten. Detta är ett stort problem. Jag tror visserligen inte att vi kan lösa det genom att skjuta upp ansvarsfriheten, men kanske kan vi belysa det på så vis.
Denna vecka kommer media att förmedla respektive har förmedlat uppgifter som har att göra med Europa, inte med ansvarsfriheten, med beviljandet eller uppskjutandet av ansvarsfriheten. Frågorna är: Utvidgning, gemensam valuta och allt som ligger bakom begreppet Agenda 2000. Om vi vill genomföra allt detta - och det vill vi ju - då kommer Europa under de närmaste åren att dramatiskt förändra sitt utseende. Vi vill ha denna förändring! Jag vänder mig både till rådet och kommissionen. Vi vill ha denna förändring. Vi vill vara med om att utforma den. Men den kan bara fungera om medborgarna skänker denna Europeiska union och dess institutioner sitt förtroende. Om de har en känsla av att det här finns klarhet och öppenhet, att det finns något sådant som en demokratisk redovisningsplikt, och att det inte bara är meningen att parlamentet skall avge ett par kommentarer, utan verkligen föra en dialog med denna kommission, som ju enbart på detta sätt underkastas en demokratisk redovisningsplikt.
Detta är det grundläggande problemet, och jag tror att det är anledningen till att ansvarsfriheten bör uppskjutas, för att göra det tydligt att något måste förbättras - men inte bara i vårt personliga förhållande, jag tror inte alls att det är så dåligt -, utan i de verkningar det har utåt. Jag vill klargöra det med hjälp av ett exempel, eftersom det hittills har berörts av nästa alla talare i ena eller andra formen.
Fru rådsordförande, jag vänder mig uttryckligen till er. När det gäller kritiken mot datoriseringen av transiteringsförfarandet handlar det inte om att det är ett utomordentligt svårt ämne, eller att det är komplext och dröjer längre än förutsett. Det vet vi alla att sådant alltid kan hända. Nej, fru rådsordförande, mina damer och herrar på kommissionsbänken, det handlar om något annat: Kravet på datorisering var det centrala kravet från detta parlaments första undersökningskommitté. Kommissionens samtycke till att göra detta och göra det till en central punkt bidrog väsentligt till att vi i vårt slutbetänkande ändå egentligen behandlade kommissionen ganska vänligt, och åstadkom ett balanserat betänkande med balanserade krav och inte störtade oss in i kritik mot kommissionen. Ni tillmötesgick oss, ni visade på en plan, hur man kan gå till väga.
Nu kan det alltid hända att något kommer emellan. Men varför berättade ni inte det? Ni lade fram en tidsplan, ni bekräftade den sedan vid en tidpunkt, när ni redan visste att den inte kunde hållas. Det är detta misstroendet gäller! Först när vi frågade er informerade ni oss alltför sent och ofullständigt om - och jag skall också säga varför - att det kommer att inträffa en försening. Det är det som ger en obehaglig känsla. Inte att det för ett så komplext projekt inte skulle kunna inträffa förseningar. Det har vi förståelse för. Vi lever trots allt fortfarande i denna värld och vet att något kan gå snett, att det kan vara svårt och att man kanske inte kan hålla tidsscheman. Men att ni inte informerade oss om det, det är den punkt som jag har påtalat, den punkt som handlar om att skapa förtroende. Det är väsentligt. Därför kanske vi drabbas mycket hårdare av detta än av andra punkter.
Eller för att nämna något annat: det integrerade kontrollsystemet. Hur ofta har vi talat om det? Det har funnits tidsfrister som förlängdes, och hela tiden fick vi höra: Vi är på väg, vi skall påverka medlemsstaterna, vi skall göra det. Det tror vi ju gärna. Men varför står vi då alltid här och måste komma med samma gamla krav, och för varje gång blir det värre? Det är inte tillståndet som blir värre, utan det som blir värre är att vi inte längre tror på vad ni säger. Detta är i själva verket dramatiskt.
En sista punkt - kollegan Elles gick inte in på den -, som togs upp i kollegan Bourlanges förslag. Den rör personalpolitiken. Också här gäller det att mycket som kritiserats på andra punkter, såsom genomförande av programmen etc., alltid hänger samman med att kommissionen då säger oss: Vi har inte tillräckligt med personal, vi har flaskhalsar osv. Vi accepterar det. Men någon gång måste det läggas fram en plan, måste det finnas insyn. Om man sade oss att det fortfarande funnes effektivitetsreserver, och att man kunde göra omstruktureringar, då måste vi få veta hur stora de är, när de skall mobiliseras, hur de skall mobiliseras. Om det då faktiskt är så att kommissionen anser att man inte med väsentligt fler medlemsstater och alltfler uppgifter kan gå in i ett nytt årtusende, förr eller senare är reserverna uttömda, då måste den säga oss det och bevisa det på ett trovärdigt sätt. Det går inte an att man för varje litet program säger: Där fattades det fem personer för oss, och där fattades det tre personer, och där fattades det kanske 20 personer för oss. Därför har vi givit det i uppdrag till någon firma, vilken den nu var. Senare, flera år senare - så som det alltid varit när vi sysslat med det - säger den: Det var egentligen det som var orsaken, men vi är på god väg. Ja, vi är på god väg, det tror jag nog. Men vi borde ändå inte bara visa att vi är på god väg, och vi borde också visa det på ett sådant sätt att någon kan tro oss.
Jag vill säga er en sak till, och det som ett sista ord på vägen. Det finns en institution, som i Europeiska unionen är ansvarig för eller kan påverka att befolkningen får förtroende för kommissionen. Det är Europaparlamentet. Om ni inte övertygar oss, om ni inte vinner eller återvinner vårt förtroende, då kommer ingen i denna Europeiska union i fortsättningen att ha förtroende för er, ty ni kan ju själva inte väljas eller väljas bort. Det är vi som är förmedlarna, vi är det demokratiskt legitimerade organet. Vi behöver en stark kommission för framtiden, vi behöver också ett starkt parlament. Men detta parlament behöver en kommission, som det kan samarbeta med och till vilken det kan säga: Ja, det som sker här, det bekräftar vi, det stöder vi helt och fullt!

Theato
Fru ordförande! Under förberedelserna för att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för 1996 inträffade det en glädjande nyhet. För första gången hörsammade rådet ett krav som parlamentet ställt i många år, och lade i god tid fram sitt yttrande om ansvarsfriheten, så att det med deltagande av rådets ordförande kunde debatteras utförligt före omröstningen i budgetkontrollutskottet. Det tackar vi minister Liddell här än en gång mycket hjärtligt för.
Vad gäller ansvarsfriheten som sådan för 1996 ser det inte så positivt ut. I sitt utmärkta betänkande, som jag uppriktigt gratulerar föredraganden Elles till, och som enhälligt godkändes i budgetkontrollutskottet, föreslås att man skjuter upp ansvarsfriheten, och detta, anser jag, med all rätt. Med stöd av revisionsrättens rapport, som vi än en gång tackar den närvarande ordföranden, professor Friedmann, för, och alla ledamöter i revisionsrätten, och också med stöd av fördjupad information och diskussioner med revisionsrätten och kommissionen, tar föredraganden upp fem tungt vägande skäl som rättfärdigar uppskjutandet av ansvarsfriheten. Till detta kommer den negativa förklaringen om räkenskapernas tillförlitlighet, som revisionsrätten ger ut särskilt för strukturfonderna, medan bedömningen för jordbrukssektorn ser något bättre ut.
Det finns fortfarande en respittid för utvärderingen av DAS, men så snart Amsterdamfördraget ratificerats, är parlamentet förpliktat att helt och fullt lämna sina synpunkter på ansvarsfriheten. Jag håller här helt med Wynn i hans redogörelse, att vi först i institutionerna exakt skall diskutera hur vi i framtiden skall handskas med DAS, hur det skall framställas och hur det skall tillämpas. Såvitt jag vet har det hittills aldrig anförts så många orsaker till ett uppskjutande. Bevisar detta, att bristerna tilltar när det gäller genomförandet av budgeten? Det bevisar i varje fall att parlamentet i sin kontrollfunktion skarpt kritiserar dessa brister och insisterar på att de skall undanröjas. Om kommissionen inte hörsammar våra krav inom den utsatta tidsfristen fram till september 1998, så skulle det slutligen kunna medföra att man nekar att bevilja ansvarsfrihet, vilket sedan skulle dra med sig ett misstroendevotum med åtföljande entledigande av kommissionen.
Men vi bör inte komma med hot, föredraganden säger detta uttryckligen, och jag instämmer med honom. Tvärtom, vi har ett konstruktivt synsätt. Just genom att visa på de svaga punkterna och den tvingande nödvändigheten av att övervinna dem, så hjälper vi till att använda budgetmedlen på ett klokt och sparsamt sätt, och därigenom bidra till medborgarnas förtroende för Europa och dess institutioner.
Om man betraktar de enskilda kritiska punkterna i denna resolution, så kan nuvarande kommission inte längre ursäkta sig med att bristerna skall läggas föregående kommission till last. Den har nu varit tillräckligt länge i tjänst, och skulle ha kunnat åstadkomma förbättringar där. Detta gäller på samma sätt för transiteringsförfarandet, där den datorisering, som kommissionen själv betraktat som mycket angelägen, inte gör några framsteg, eller det gäller bekämpningen av dålig förvaltning och bedrägerier, vilket t.ex. den icke fungerande förvaltningen av programmen Phare, Tacis och Med bevisar; fallet med turismen vill jag inte ens nämna. De redan flera gånger kritiserade avigsidorna, där man misslyckats med att genomföra det integrerade kontrollsystemet för jordbruksutgifterna i sin helhet, spelar här lika stor roll som ineffektiviteten när det gäller att befrämja små och medelstora företag.
Vad det gäller UCLAF gläder det mig att man här skall få överläggningar till stånd, som går i den riktning som parlamentet under lång tid har eftersträvat. Jag medger gärna att kommissionen särskilt under senare tid har gjort ansträngningar för att efterkomma våra krav, och jag är införstådd med Gradin, med er, herr Liikanen, och med Van den Broek, om att vår lista med reklamationer skall betas av vartefter. Men detta måste vara avklarat till september. Och var vänliga och ge oss klara svar på klara frågor. Detta gäller för övrigt också era tjänstemän. Omständliga förklaringar på svårförståeligt språk döljer mer än de belyser.
Slutligen vill jag råda kommissionen att inte missförstå den ordvändning som Elles citerade: " The auditor is a watchdog, not a bloodhound" ; den betyder inte samma sak som det tyska ordspråket " Hundar som skäller, bits inte" . För övrigt vill jag också avslutningsvis uttrycka mitt tack och erkännande till föredragandena Wynn, Blak och Kellett-Bowman. De har åstadkommit ett utomordentligt arbete, och deras betänkanden antogs enhälligt i budgetkontrollutskottet. Detta rekommenderar jag också kammaren att göra.

Giansily
Fru ordförande, mina kära kolleger! Genom den mycket speciella situation som förfarandet med ansvarsfrihet för budgeten 1996 befinner sig i, och de allvarliga problem som tagits upp, liknar det på intet sätt den rutinövning som vi ofta varit med om tidigare, utan är snarare början till en viktig politisk granskning av Europeiska unionens situation.
När nu den gemensamma valutan skall införas, när förhandlingar inleds som skall leda till en utvidgning utan motstycke av Europa, medan unionen, om den slutligen från medborgarna vill uppnå det nödvändiga godkännandet avseende genomförandet, mer än någonsin har behov av öppenhet, kan vi, när vi granskar verkställandet av utgifterna i budgeten för 1996, konstatera en allmän utbredning av bedrägeri och korruption samt kommissionens brister som, hittills, ger det obehagliga intrycket av att man inte kan följa eller behärska det. Kommissionen är inför den europeiska medborgaren ansvarig för att medlen används korrekt. Detta ansvar förefaller inte uppfyllt. Det är tredje gången i rad som revisionsrätten vägrar att " ge en positiv fullständig försäkran om att de underliggande åtgärderna till betalningsoperationerna är lagliga och enligt reglerna" . Vid installationen 1995 aviserade ändå kommissionen stränga åtgärder för att förbättra den finansiella förvaltningen, bl.a. inom de egna avdelningarna.
Min avsikt är inte att anklaga kommissionen eller inleda en process, utan att erinra samtliga institutioner om kravet på öppenhet och samstämmighet som vi skall leva upp till inför de europeiska medborgarna. Det gäller Europas trovärdighet och framtiden för dess institutioner och det gäller framgången med de stora nuvarande projekten. Det gäller hoppet som skall stärka eller svika de unga generationerna.
De utbredda oegentligheterna och bedrägerierna inom turismsektorn och kommissionens självsvåld, när man tillämpar en förhalningstaktik för att försena den information som parlamentet kräver, är inte något bra exempel på öppenhet och sund förvaltning. Inför de enorma bristerna i gemenskapens transiteringssystem som parlamentets undersökningskommitté efter envist arbete påvisade, där tiotusentals ecu stulits medan driften av gemenskapens transiteringssystem gjorde alla slags bedragare rika, skulle man då inte, med rätta, kunna förvänta sig viss energi från kommissionen och en vilja att skyndsamt beakta rekommendationerna från denna undersökningskommitté? Tyvärr har hittills ingen fördjupad reform av gemenskapens transiteringssystem genomförts av kommissionen.
Varför har kommissionen ännu inte, trots rådets uppmaningar, inför den tilltagande korruptionen som nu drabbar vissa institutioners avdelningar, utarbetat reglerna för en interinstitutionell åtgärd från UCLAF: s sida, vilket skulle garantera den utvidgning av befogenheterna att ingripa som nu krävs. Vad kunde vår föredragande Elles göra under sådana förhållanden annat än att föreslå att man skjuter upp beviljandet av ansvarsfrihet, i syfte att ge kommissionen uppskov och därmed kunna agera. Det åligger nu kommissionen att anta de verkliga utmaningarna och ta sitt ansvar fullt ut.

Mulder
Fru ordförande! Den centrala punkten i denna debatt är för min politiska grupp frågan i hur hög grad Europeiska kommissionen tar Europaparlamentet på allvar, och särskilt när vi diskuterar Wynnbetänkandet om uppföljning av ansvarsfriheten och Ellesbetänkandet om ansvarsfriheten för 1996. Det har sagts tidigare och jag tycker också att kommissionen hellre skulle ta parlamentet ordentligt på allvar. Det är bra för den allmänna opinionen och det skulle kunna vara bra för kommissionen själv också.
Något om Wynnbetänkandet. Han hade rätt, jag skall mycket riktigt ta upp svinpesten. Vilket system har vi nu? Om det bryter ut svinpest någonstans i Europa så kan ersättning fås från den europeiska budgeten med antingen 50 eller 70 procent. Resten måste fyllas ut med nationella medel. Systemen skiljer sig från land till land. I det ena landet ligger ansvaret helt på bönderna själva, i det andra landet är det staten som betalar. Frågan till kommissionen är: Strider inte det helt klart mot konkurrensreglerna? Borde inte något göras åt det? Är det inte fråga om indirekta statliga bidrag om staten betalar allt?
Andra frågan. Borde inte systemet säkerhetsbedömas om det finns riskfyllda system. Då måste det komma mer bidrag från intressenternas sida. Angående Ellesbetänkandet, min politiska grupp kan i stora drag rösta för betänkandet. Framför allt med hänsyn till Agenda 2000 måste det integrerade kontrollsystemet för inkomstbidrag fullbordas. Om vi skall utvidga det systemet så får det inte fungera dåligt. Min politiska grupp kommer alltså att rösta för Ellesbetänkandet. Vi hoppas att kommissionen före den 15 september i år kan lägga fram tillräckligt starka argument för att övertyga parlamentet att bevilja ytterligare ansvarsfrihet.

Miranda
Fru ordförande! Jag vill först av allt betona att jag instämmer helt med uppskjutandet av beviljande av ansvarsfrihet, vilket föreslagits av Elles, givetvis beroende på de fel och den underlåtenhet som avslöjats av kommissionen, i förvaltningen av gemenskapens resurser, men också särskilt inför den oacceptabla inställning som kommissionen intog genom att inte i tid förmedla nödvändig information så att parlamentet kunde avge de yttranden om och analys av dessa frågor, vilka tillkommer det. Och huvudsakligen i situationer där man bestyrkt fall av anklagelser om korruption och oegentligheter, såsom när det gäller turismen - och jag nämner här turismen, för att en av de ansvariga kommissionärerna för denna sektor var portugis, vilket får mig att vara ännu strängare i denna fråga. Det handlar om en politisk signal, en extremt viktig signal, som kommissionen bör förstå som sådan för att sakerna skall kunna förbättras i framtiden.
För att avsluta, skall jag säga att, i egenskap av föredragande för de övriga institutionerna, anser jag att samma stränghet bör tillämpas även där. Och det är min åsikt att ansvarsfriheten för de andra institutionerna inte kan skiljas från denna generella ansvarsfrihet som vi nu skall bevilja. Jag anser det, för övrigt, vara riktigt att man tar tillbörlig hänsyn till rådets yttrande, när det tar upp frågan om Ekonomiska och sociala kommittén; det är riktigt att ta hänsyn till denna vid beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen.

Müller
Fru ordförande, herr Liikanen, mina damer och herrar! I slutet av december 1995 ställde vi i budgetförfarandet avsevärda medel till förfogande för återuppbyggnaden i f.d. Jugoslavien. Sedan dess bemödar jag mig därför tillsammans med andra kolleger - i synnerhet också med Giansily - om att granska, varför det faktiskt är så svårt för kommissionen att ordna dessa medel snabbt - eftersom de skulle utgöra en snabb hjälp till återuppbyggnad -, effektivt och utan avbrott, och se till att medlen kommer fram.
Det jag har lärt mig av det som vi nu gör i proceduren med ansvarsfriheten är följande: Detta att vi alltid vädjar till kommissionen, att göra det bättre, att skapa en bättre rättslig grundval, att inte lyssna så mycket till rådet, att inte låta sig utpressas så mycket av rådet, som naturligtvis också har sin del i denna historia; allt detta bar inte frukt förrän vi tog till ett betydande påtryckningsmedel, och detta påtryckningsmedel var reserven, som vi inrättade under det senaste budgetförfarandet. 30 miljoner ecu kommer under detta år inte att ges ut till Bosnien, om situationen inte har förbättrats under sommaren. Vi behöver en ordentlig rättslig grund, där alla budgetposter kan genomföras ordentligt, snabbt och effektivt, dvs. vi behöver ordentlig, effektiv och välutbildad personal på platsen, och framför allt, och där har kommissionen uppenbarligen fortfarande avsevärda betänkligheter, behöver vi ett decentraliserat beslutsförfarande!
Tillsammans med delegationen har vi på plats tydligt fått veta att beslutsförfarandena är odugliga i Bryssel, där ingen vet hur situationen på platsen ser ut konkret, där alla skjuter dokumenten fram och tillbaka, och människorna på platsen inte kan bygga upp parlamentet eller skolorna, eftersom någonting hakar upp sig i Bryssel. Detta är helt enkelt ett tillstånd som inte längre får upprätthållas! Påtryckningsmedlet med reserven har lett till - det är vad jag har lärt mig här, nämligen att kommissionen till slut reagerar på påtryckningar -, att man nu återigen lägger fram nya förslag, och därför är det så viktigt att uppskjuta beviljandet av ansvarsfriheten.
Kommissionen har ofta sagt: Ja, vi har också läst revisionsrättens rapport, och nu har allt blivit bättre! Vi skall denna gång verkligen övertyga oss om huruvida kommissionen har lärt sig något, om den är i stånd att förbättra sina egna förvaltningsstrukturer, och om den är i stånd att gottgöra den politiska skada som vi drabbats av genom ett sådant förfarande i Bosnien. Det uppstår nämligen inte bara frågan om vi använder skattepengar effektivt, utan i Bosnien handlar det om, vilket intryck ger Europeiska unionen? Varför är amerikanerna bättre? Det är inte helt enkelt så att de är bättre människor. Naturligtvis inte, och de har inte heller helt enkelt bättre eller sämre tjänstemän än vi! De har en klar strategisk uppfattning om vad som är nödvändigt, och de har effektiva instrument. Att lära sig av amerikanerna är i detta fall inte för lite sagt, när det handlar om Bosnien!
Jag vill be kommissionen - i detta fall herr Liikanen - att brådskande notera att det inte bara finns ett problem i Bosnien. Min tes är följande: Det finns ett problem med GD I a i kommissionen. Vi frikänner naturligtvis kommissionen som kollektiv, men den måste, just därför att den här diskuteras som kollektiv, vara i stånd att internt korrigera strukturerna så att det är möjligt, om det görs dumheter på ett ställe, att korrigera detta internt. Jag satsar på att ni, herr Liikanen och Santer framför allt, använder tiden på detta vis fram till 15 september. Då kommer detta parlament också att kunna behandla er på annat sätt!

Dell'Alba
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag måste också stödja och instämma i det som redan har sagts. Det är en ganska smärtsam process för parlamentet, detta att behöva konstatera att bidragsgivarnas pengar, dvs. de allmänna medlen, de pengar vars rätta utnyttjande vi skall ha ansvaret för - och här står Europaparlamentet i främsta ledet - varit utsatta för denna behandling, knappast inspirerad av de kriterier för en sund hushållning med resurserna, som fördraget anger som obligatoriska. Jag tänker i första hand på ett kapitel - det som rör externa åtgärder - där unionens image borde kunna vara oklanderlig och vara en förebild för tredje part.
Med undantag av den katastrofhjälp som fördelas av ECHO verkar det som det mest oacceptabla för samtliga övriga konton är, inte bara de ackumulerade fördröjningarna, utan också, dessvärre, de diskrepanser som vi kunnat konstatera för alla budgetposter. Var och en av oss har egna erfarenheter av klagomål - rättvisa, objektiva och oklanderliga - från operatörer, icke-statliga organisationer och andra som är verksamma inom området och som har behövt vänta, efter det att kommissionen har godkänt ett visst åtagande, 18-24 månader innan utbetalning sker. Detta är saker som strider mot all logik och som är obegripligt för oss ledamöter. För många av oss som tillhör budgetutskottet är det till exempel obegripligt varför vissa budgetposter är så kraftigt försenade. Jag tänker speciellt på en, som under sex år har ackumulerat förseningar på 150 miljoner ecu vad gäller utbetalningar. Detta är verkligen siffror som måste leda till att parlamentet vidtar lämpliga åtgärder.
När jag i stället hör talas om initiativ inom personalpolitiken som avser att, så att säga, förolämpa de europeiska tjänstemännen genom att begränsa till fem år - plus fem år som sedan inte kan förlängas - de högre tjänstemännens anställning, så blir jag orolig.
Grundproblemet, kommissionär Liikanen, borde angripas utifrån ett helhetsperspektiv som framför allt skall ta hänsyn till vad vi vill uppnå inom personalpolitiken och med de europeiska institutionerna och hur det skall vara utformat. De europeiska institutionerna skall förstärkas, reformeras i de fall där det finns brister, men också genom att man uppvärderar det som alltid har varit, åtminstone till för ett par år sedan, ett uppdrag som man tog i en anda av uppoffring och tjänande. Om i stället syftet är att åternationalisera alltsammans, så är det klart att resultatet ute på fältet inte kan bli annat än förakt för de offentliga europeiska tjänstemännen.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! För tredje gången har revisionsrätten vägrat att ge en positiv fullständig garanti för att de betalningar som utförts av kommissionen är lagliga och enligt reglerna. Det fick vår föredragande att säga att inför en sådan dom från en revisor skulle styrelsemedlemmarna i ett multinationellt företag sannolikt omedelbart lämna in sin avskedsansökan.
Denna gång, i motsats till åren 1994/95, föreslår budgetkontrollutskottet att vi skall beakta att det förtroende parlamentet givit kommissionen inte längre är självklart. Kommissionen har nu funnits i tre år, den aviserade så snart den inledde sitt arbete sin vilja att införa stränga åtgärder för att förbättra den ekonomiska förvaltningen, den har inte längre rätt till överseende.
Jag gläder mig tillsammans med min grupp åt den ökande oron bland ledamöterna i budgetkontrollutskottet beträffande den mer än oroande situationen för gemenskapens finanser och jag godkänner de anledningar som anges i betänkandet för att motivera att ansvarsfriheten skjuts upp. Vad skall vi annars göra när man minns de två resolutioner som röstades igenom av parlamentet, den första om Med-programmet - som betonade de allvarliga oegentligheter som begåtts av kommissionen - och den andra, nyligen, beträffande de påstådda bedrägerierna och oegentligheterna inom turismsektorn.
Jag önskar alltså - som en rad andra talare - att föredragandens bestämdhet får konsekvenser och, i brist på konkret svar från kommissionen på de krav som ställs i resolutionen, att misstroendevotum genomförs, att våra goda avsikter inte snabbt försvinner och att några bra uttalanden från kommissionen inte är tillräckliga för att majoriteten i parlamentet skall bevilja kommissionen ansvarsfrihet. Med andra ord att de vakthundar som Elles nämnde i sitt betänkande - jag ser för övrigt att han redan har gått - snarare blir blodhundar än pudlar. Det är skattebetalarna i medlemsstaterna som egentligen även i fortsättningen blir lurade.
Jag skall sluta herr ordförande - er företrädare beviljade gärna extra tid till de övriga talarna - med att säga att Wynns betänkande, tack och lov, låt oss skona EUF, är det enda som är föremål för ett positivt utlåtande från kommissionen. Det budgeteras inte. Det kontrolleras av medlemsstaterna. Låt det förbli så!

Tappin
Herr ordförande! Jag skulle vilja inrikta mig på främst Kellett-Bowmans betänkande om de decentraliserade organen.
Detta är en betydelsefullt betänkande eftersom det utgör slutet på den första gruppen betänkanden om de två äldre organen, Dublin och Thessaloniki. Men i bilagan framförs också de principer i vars riktning vi kommer att röra oss i det nya förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet efter Kellett-Bowman-betänkandet som parlamentet har antagit - och som jag hoppas rådet kommer att acceptera - för beviljande av ansvarsfrihet för de nyare organ som skapats. Detta kommer inte bara att ge parlamentet större makt över budgeten, utan också makt över utgiftskontrollen så snart den har tilldelats de olika organen.
Som Kellett-Bowman påpekat i betänkandet så är ett enda betänkande en lysande idé; ämnena kan behandlas från det ena organet till det andra och horisontella frågor kan jämföras mellan organen själva. Vi kan behandla ämnena och uppnå en god kontroll över organen i framtiden. Vi kan också titta på de olika organen individuellt. Det är något som måste välkomnas.
Jag välkomnar också den tredje punkten i Kellett-Bowmans betänkande, att de självständiga utskotten själva kommer att kunna tillföra saker, eftersom de har de bästa förutsättningarna att utvärdera organens arbete då dessa angår utskotten.
För att i korthet övergå till organen i betänkandet, till att börja med Dublin, så stöder jag helt och hållet det Kellett-Bowman sade i sitt betänkande. Jag är nöjd med de insatser som Dublin och Bilbao gjort för att begränsa fördubbling av arbetsuppgifter och minimera konflikterna mellan organet i Dublin och det i Bilbao. Det har inte varit lätt. De två direktörerna är värda en eloge för detta. Kellett-Bowman hänvisar till en avtalspromemoria som de två direktörerna skall skriva under. Jag hoppas också att budgetutskottet och budgetkontrollutskottet kan få en kopia av denna avtalspromemoria, såväl som utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Det är viktigt att vi har ett arbetsdokument vi i framtiden kan arbeta på när det gäller budgetfrågor.
En sak som jag skulle lägga till Dublinproblemet är något som inte syns i Dublins budgetkonto: den summa pengar som inte vuxit på grund av växelkursförluster. Jag tar upp den här frågan i arbetsdokument nr 4 i budgetutskottet och gör er nu åter uppmärksamma på detta, i synnerhet då Dublin har förlorat omkring 1 miljon ecu i växelkursförluster under 1996. Ända tills vi har en gemensam valuta, i vilken alla medlemsstater som står som värd för organen deltar, kommer problemet med kursfluktuationer att vara ett verkligt problem. Under de kommande åren kan det mycket väl vara ännu mer akut för de organ som finns i länder som stannar utanför den första vågen i den gemensamma valutan. Jag skulle bestämt vilja förespråka en mekanism för att korrigera både positiva och negativa effekter av kursfluktuationer. Om vi röstar igenom en budget för ett organ så borde vi, när allt kommer omkring, försöka garantera att organet får den budget vi antog och inte utsätts för förluster utom dess kontroll.
Beträffande Thessaloniki är jag mycket glad att framsteg har gjorts i personalfrågan. Kommissionär Liikanen är värd all beröm för det arbete han har lagt ned för att åstadkomma detta.
En annan sak jag skulle vilja ta upp är förslaget om byggnaden. Denna är nu sju månader försenad. Som ni vet pressade parlamentet fram denna fråga genom att avsätta en betalning till reserven. Detta förfarande visar hur vi kan påverka och få i gång ett bygge när vi håller undan pengarna. Om detta behöver betonas så är varumärkesorganet Alicantes undertecknande av ett avtal med den spanska regeringen för en byggnad värd 24 miljoner ecu utan ordentlig kontroll av eller konsultation med parlamentets budgetutskott något som ytterligare understryker denna fråga. Detta är något som måste följas upp.
Jag skulle därför vilja lägga min röst till rekommendationen samt uppmana kommissionen att rapportera till oss om förslag till garantier som kan tillämpas då någon nytt byggnadsproblem uppstår.

Bourlanges
Herr ordförande! Tre minuter och tre kommentarer: transitering, personal och EUF.
När det gäller transitering har allt redan sagts. Ni har vidtagit åtgärder, ni ligger efter när det gäller datoriseringen, ni erkänner det.
Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på ett konkret faktum: när vi förbättrar situationen avseende transitering ser vi att de klassiska formerna av smuggling utvecklas på nytt. Vi ställs nu inför otillräckligheten i vårt totala tullsystem: bristande information, bristande integration, bristande homogenitet, ibland bristande motivation.
Jag skulle inte önska att gemenskapens institutioner och medlemsstaterna i detta ärende släpar efter, att vi avsevärt förbättrar kontrollen av transiteringsförfarandet, medan bedragarna återgår till mer traditionella former av brott, mot vilka vi inte skulle vara lika effektiva.
Den andra kommentaren gäller personalen. Jag utvecklar på den punkten - och Wemheuer syftade på det - en idé som delvis går mot strömmen, nämligen att den personal som gemenskapens institutioner och särskilt kommissionen förfogar över sannolikt är otillräcklig medan antalet uppgifter ökar, Europeiska unionens befogenheter fördjupas och antalet stater blir fler.
Vi befinner oss i en situation där ni förvaltar en Europeisk union, som snart kommer att ha femhundra miljoner invånare, med en horisontell operativ personal vid generaldirektoraten på ca tiotusen personer. Det är ganska löjligt! Hur reagerar ni? Med blyghet. Ni planerar för decentralisering, men den stöter på begränsningar på grund av det som jag sedesamt skulle vilja kalla den ökande heterogeniteten i de nationella administrativa systemen. Ni planerar för delegering till tredje man. Vi är inte fientligt inställda till det av princip, men vi, liksom revisionsrätten, har en känsla av att delegering bedrivs på ett överdrivet sätt och inte tillräckligt försiktigt. Vi kan inte godta att ett antal beslut beträffande riktlinjer eller fördelning av medel skall överlåtas till tredje man. Ni planerar slutligen för Europas utvidgning. Vi förväntar oss att ni skall visa vad ni duger till på det området, men vi bedömer gränserna.
Den tredje kommentaren gäller Europeiska utvecklingsfonden. Föredraganden Wynn gör rätt i att föreslå ansvarsfrihet, även om vi är mycket otillfredsställda med slutsatserna från Amsterdam. Ansvarsfriheten syftar inte till att vara fördragets domstol, även om Europeiska rådet och statscheferna som undertecknat Amsterdamfördraget visat prov på en förvånansvärd brist på ambitioner.
Men vi oroas av problemet med juridiska grunder. På den punkten är vi mycket förlåtande gentemot er, men det får inte upprepas. Om ni inte snabbt finner lämpliga juridiska lösningar för att rätta till detta avbrott i kontinuiteten mellan en EUF och en annan, kan vi inte längre ge er obegränsad förlåtelse. En skada som inte kritiseras, en skada som tolereras, får inte tillåtas av detta parlament!
Jag tackar er alla. Jag röstar naturligtvis för Elles betänkande och i de övriga betänkandena.

Virrankoski
Herr ordförande! Jag vill tacka alla föredragandena av betänkanden, speciellt Elles, för ett djärvt och fördomsfritt betänkande. Att skjuta upp beviljandet av ansvarsfriheten är en allvarlig åtgärd. Därtill måste man ha tillräckliga grunder, eftersom parlamentet annars skulle göra sig skyldigt till en obefogad gärning.
Enligt min mening har Elles framfört rätt allvarliga argument. Bristerna i transiteringssystemet skapar ett stort problem, eftersom förlusterna som de orsakar uppenbarligen ligger i miljardklassen. Man måste komma ihåg att ouppburna tullar blir till skada för medlemsländerna, eftersom de måste komplettera sina medlemsavgifter med hjälp av en avgift som baseras på bruttonationalprodukten. Därför ligger det i högsta grad även i medlemsländernas intresse att utveckla ett informationssystem, men kommissionen måste därvid ta sitt ansvar.
Det är svårt att administrera EU-program, eftersom arbetsområdet är gigantiskt redan vad gäller den geografiska omfattningen. Detta ställer mycket höga både kunskapsmässiga och även moraliska krav på EU: s tjänstemän. Därför är det minsta man kan begära att EU: s interna förvaltning är i sin ordning. Dessutom måste man fästa uppmärksamhet på programmens administration.

Seppänen
Herr ordförande! Enligt mitt tycke kritiserar Europaparlamentet alltför ofta kommissionen för bristande kontroll och alltför sällan medlemsländerna för deras försummelser av övervakningen. Många bedrägerier möjliggörs när medlemsländerna tycks ha som sin främsta uppgift att minimera den egna nettobetalningen, respektive maximera bidraget för dem som är nettomottagare. Om EU ger pengar är det som om det regnade pengar från himlen.
Jag tycker att föredragandena av Europaparlamentets betänkanden betonar i den här debatten för mycket kommissionens försummelser och nedvärderar bristerna i det egna landets kontrollverksamhet. Kontakterna mellan parlamentet och revisionsrätten förefaller också synnerligen byråkratiska. De lever i olika tider. Ingen av dem lever i realtid.
Parlamentet har ställt systematiska krav på att de europeiska utvecklingsfonderna skall inbegripas i den allmänna budgeten, men så har inte skett. Således är ansvarsfriheten i fråga om användningen av dessa medel bara formell, i stället för att parlamentet i samband med godkännandet av den allmänna budgeten, alltså i förväg, skulle stödja en ändamålsenlig användning av medlen.
Då det inte finns ett realistiskt alternativ till att bevilja ansvarsfrihet kan man nu bara välsigna kommissionens handlande. För detta ändamål kunde man använda en gummistämpel utan att sätta i gång parlamentets hela byråkrati.

Holm
Herr ordförande! Min partikollega Müller har redan tagit upp gruppens argument för att skjuta upp beviljandet av ansvarsfriheten för 1996. Jag skall därför inte upprepa dessa argument, utan vill bara just betona att kommissionen måste få gult kort för sitt sätt att handha vissa av de frågor som är angelägna för oss i parlamentet. För mig personligen gäller det framför allt frågan om bristerna i den demokratiska kontrollen av åtgärder mot bedrägerier med EU-medel, vilket är ett viktigt problem att komma till rätta med. Jag vet att kommissionen arbetar för detta, och att vi i parlamentet har givit ett antal synpunkter på det.
När det gäller Wynns betänkande om beviljande av ansvarsfrihet vad gäller Europeiska utvecklingsfonden för budgetåret 1996 håller V-gruppen fullständigt med Wynn om att det förfarande som finns är konstigt, nämligen att Europaparlamentet skall bevilja ansvarsfrihet utan att kunna ha något inflytande över budgeten. I betänkandet påpekas bland annat det anmärkningsvärda i att medel från den sjunde utvecklingsfonden utan någon rättslig grund alls har använts till att finansiera åtgärder som ligger under den fjärde Lomékonventionen. Det är självklart att dessa medel skall återbetalas så snabbt som möjligt.
I Kellett-Bowmans betänkande om några av de decentraliserade organen finns det trots allt litet problem både i Dublin och i Thessaloniki som vi måste komma till rätta med, bl.a. den finansiella styrningen i Dublin och byggnaderna i Thessaloniki.

Tomlinson
Herr ordförande! Jag lyckönskar rådet för den ärliga uppmärksamhet den visat i år beträffande frågan om ansvarsfrihet. Vi har fått erfara en politisk diskussion i Ekofin, en ministerframställan i budgetkontrollutskottet och en ministerframställan här i plena. Rådet förtjänar vårt tack och våra gratulationer för dessa tre saker. Det har gjort debatten om ansvarsfriheten mer seriös.
Till mina lyckönskningar till rådet skulle jag vilja foga en varning till framtida ordförandeskap om farorna och konsekvenserna av ett återfall. Om de återgår till sitt forna uppträdande kommer parlamentet bli lika rasande mot det ordförandeskapet som det är hjärtligt mot det nuvarande. Så, jag gratulerar!
Min andra punkt gäller transiteringen. Här avviker min åsikt en smula från min gode vän kommissionär Liikanens. I sitt inlägg talade han om rådets ändrade hållning och handlande gentemot fem medlemsstater som om detta på något sätt var ett planerat agerande. Det är det inte. Det är ett uttryck för ett misslyckande. Det var inget medvetet beslut att ändra hållning. Det var i stället det misslyckade kontraktet vi hade om datoriseringen. Samtidigt som jag är beredd att gratulera generaldirektören och personalen i GD XXI, så tycker jag inte att vi kan låta det gå protokollet att allt på något sätt förlöpte friktionsfritt och att vi bestämde oss för att ändra hållning. Hållningen har förändrats därför att den ledde till ett misslyckande och de reservationer vi har beträffande transiteringarna är extremt allvarliga, vilket syns i punkt 4 i Elles utmärkta betänkande och punkt 15 i motiveringen.
Det har visserligen skett framsteg. Men omfattningen av framstegen, bortfallet av intäkter och det stundande utvidgningen av gemenskapen betyder att framstegen inte är tillräckliga och inte understöds med tillräcklig ihärdighet.
Jag övergår nu till min tredje punkt beträffande revisionsförklaringen. I debatten har det flera gånger hänvisats till revisionsförklaringen. Det finns en känsla av att en del ledamöter börjar tvivla på vitsen med den, eftersom den alltid leder till samma resultat. Jag hoppas att vi kommer att fortsätta värdesätta revisionsförklaringen. Det är ett extremt användbart instrument som inte på något sätt får besudlas av att det leder till ett dåligt resultat. Vi måste uppenbarligen se fram emot en förbättring av resultaten. Men om det finns en enighet om de statistiska grundvalar på vilka revisionsförklaringen bygger, så får vi leva med resultaten.
Min fjärde punkt handlar om våra förfaranden. Jag skulle vilja upprepa att vi har ett grundläggande behov av att granska förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet. Det är min uppfattning att vi ägnar alldeles för mycket tid åt det motsägelsefulla förfarandet mellan revisionsrätten och kommissionen. Det innebär att alldeles för mycket tid slösas bort, alldeles för mycket långdragna diskussioner, alldeles för mycket slöseri med revisionen, så att när vi äntligen kommer fram till förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet så är vår information föråldrad.
Jag hoppas att alla institutioner anstränger sig så att ansvarsfriheten kan beviljas i närmare anslutning till de händelser den behandlar. Med dessa få kommentarer stöder jag Elles betänkande och gratulerar än en gång ordförandeskapet för det arbete det har lagt ned för att politisera denna viktiga process.

Ordföranden
Här måste rådets ordförandeskap, företrätt av Liddell, lämna oss på grund av ett sammanträde, ett trepartssammanträde om värdepapper. Jag tackar fru Liddell för hennes närvaro.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Ett av de viktigaste skälen för resolutionsförslaget som Elles i dag lägger fram om uppskjutande av beviljande av ansvarsfrihet för budgetåret 1996, handlar om Med-programmen och efter vad vi hör här, inte enbart Med-programmen. Och det är i detta sammanhang - Med-programmen - vi finner två missförstånd.
Första missförståndet: Europaparlamentet, eller mer specifikt, budgetkontrollutskottet, skulle vara emot det decentraliserade samarbetet. Andra missförståndet: Europaparlamentet skulle ha blockerat återupptagandet av detta samarbete. Men jag vill understryka att varken det första eller det andra är sant. Redan från den första resolutionen den 17 juli 1997, det vill säga, för mer än åtta månader sedan, har Europaparlamentet givit klartecken för återupptagandet av detta decentraliserade samarbete. Dessutom kommer detta klartecken att bekräftas i den resolution som parlamentet skall rösta om som avslutning på denna debatt.
Men hur skulle parlamentet kunna vara emot, exempelvis, samarbetet mellan medlemsstaternas universitet och universiteten i Medelhavsområdets associerade stater? Europaparlamentet är inte emot - tvärtom - men det har funnits ett stort förvaltningsproblem, och detta förvaltningsproblem fanns framför allt i Bryssel, ett problem som revisionsrätten upptäckte. Och det var Europeiska kommissionen som stoppade programmen.
När förvaltningsproblemet väl lösts kan programmen - givetvis - återupptas men, och jag vill betona detta men , det är nödvändigt att ta konsekvenserna av tidigare lärdom; det är nödvändigt att Europeiska kommissionen lär sig sina läxor i detta ämne.
Första lektionen: det är nödvändigt att Europeiska kommissionen spelar en viktigare roll i förvaltningen av de decentraliserade programmen. Andra lektionen: man bör utesluta deltagande, i de nya programmen, av de operatörer som har tagit på sig en medfinansiering men inte uppfyllt den. Tredje lektionen: man bör återkräva de belopp som identifierats som möjliga att driva in. Fjärde lektionen: de finansiella förlusterna, och även de allvarliga förlusterna av förtroende som har följt denna fråga, gör det nödvändigt att disciplinära sanktioner införs, eftersom det utan tvivel har rått en allvarlig vårdslöshet. Och femte lektionen: Europeiska kommissionen måste översända alla detaljer i saken till de rättsliga myndigheterna i Belgien, Frankrike och Italien för att de skall analysera eventuella rättsliga implikationer.
Innan jag avslutar vill jag göra klart att jag inte tvivlar på Europeiska kommissionens goda vilja för att återuppta Med-programmen, men liksom viljan inte är tillräcklig för att klara en examen, så får ni komma tillbaka i september och visa att ni har lärt er läxorna till de lektioner som jag har förestavat här - och se inte på mig på det där viset. Rådet har sagt exakt samma sak, även om de därefter drar andra slutsatser.

Dankert
Herr ordförande! I resolutionen om orsakerna till att ansvarsfrihet inte beviljas nämns strukturfonderna knappast, med undantag för små och medelstora företag. Jag tror att det inte heller fanns några skäl till det eftersom problemen 1995 var exakt samma som 1996 och att vi under tiden haft SEM 2000, varigenom ett antal förbättringar gjorts. Jag tycker att de nya förslagen från kommissionen med avseende på Agenda 2000 innebär ytterligare förbättringar, även om - tror jag - problemen runt bekämpandet av bedrägerier och vem räntorna skall tillfalla och hur dessa skall beräknas inte heller i de förslagen åtgärdats i tillräckligt hög grad.
Jag skulle vilja koncentrera mig på en annan punkt, herr ordförande. Det har här flera gånger talats om det menliga läget avseende genomförandet av rekommendationerna från undersökningskommittén om transitering och därvid har särskilt eftersläpningen, den skadliga eftersläpningen av datoriseringen nämnts. Jag ville också poängtera detta. I den nederländska pressen läste jag dock nyligen, den 25 mars var det, om en ny punkt som å ena sidan är intressant och å den andra i hög grad oroande. Herr ordförande, i budgetkontrollutskottet har vi i rekommendationerna utgått från att transiteringen bara kan fungera om tullmyndigheterna i Europa fungerar som en enhet. Jag behöver inte säga att de är en enda enhet, men att de fungerar som en enhet. Jag fick se en nyhetsartikel som rör Spanien. Herr ordförande, i tidningsartikeln den 25 mars läste jag att de spanska myndigheterna kommer att ställa cigarettfabrikanterna, alltså producenterna av cigaretter, direkt ansvariga för den illegala försäljningen av cigaretter. Det är alltså det som är uppmuntrande, men jag tror att det samtidigt raserar hela systemet, eftersom de spanska myndigheterna verkar säga att företagen medvetet och trots varningar säljer till kända smugglare. Den spanska tullen skall ha registrerat dessa smugglare.
Herr ordförande! Det väcker frågor som till exempel: Är detta juridiskt möjligt? Om tullavgifterna inte betalas så måste den skyldige visserligen sökas men ansvarsskyldigheten ligger hos expeditören. Herr ordförande, upphävs nu dennes ansvarsskyldighet eller är tillverkarnas böter ett komplement till den ansvarsskyldigheten? Jag tror att det i bägge fallen rör sig om ett prejudicerande fall i Europeiska unionen. Herr ordförande, i det sammanhanget är det också intressant att veta om, nu när vi enligt tidningen vet att den spanska tullen har en svart lista, den svarta listan även tillkännagjorts för kommissionen och för andra tullinstanser. Det gör det ändå bra mycket lättare att arbeta.
En tredje fråga som dyker upp är varför tillverkarna i Amerika och England inte har reagerat på de spanska myndigheternas begäran att stoppa deras leveranser till kända smugglare. Den frågan skulle på grund av det ensidiga tillkännagivandet kunna leda till viktiga förskjutningar i handelstrafiken. Därför tycker jag att det finns alla skäl att höra kommissionen om detta, med som slutkonstaterande att det nu ändå börjar bli dags att medlemsstaterna inser att de måste ta sig an den här sortens saker gemensamt och tillsammans med kommissionen. Så snart det utmynnar i enskilda åtgärder blir det hela bara värre än vad undersökningskommittén redan konstaterat.

Bardong
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Budgetkontrollens kvarnar mal långsamt, och alltid samma bittra säd. Det handlar nu om budgetplanen 1996. 1997 lade revisionsrätten fram sin rapport för oss. Vi har hela tiden diskuterat den intensivt. Men nu kommer vi inte heller fram till ett avslut, utan ser oss tvingade att begära ett uppskjutande. Den som betraktar våra ansträngningar utifrån, kan inte vara särskilt begeistrad. Trots detta hoppas vi att just genom att vi skjuter upp det - vi har ju i utskottet enhälligt beslutat om det - uppnår vi större effektivitet, starkare påtryckningar på kommissionen. Jag är också säker på att det kommer att få effekt fram till september. Men denna metod kan man säkerligen också bara använda sig av en gång. Jag anser att det som kan medförande avgörande påtryckningar är om det finns, eller inte finns, tillräckligt med röster för att avslå beviljandet av ansvarsfrihet, om det finns i dag eller någon gång senare? Det finns i varje fall tillräckligt med anledningar, om vi bara tänker på det bristande förtroendet, på den negativa revisionsförklaring som många har tagit upp.
Å andra sidan vägrar ju kommissionen inte alls att ge oss den nödvändiga informationen. Kommissionen reagerar helt och hållet konstruktivt på många påpekanden, men det räcker inte.
Under de senaste åren har diskussionen om medlemsstaternas ansvar blivit tydligare, vilka ju verkställer 80 procent av EU: s utgifter och vilka sedan också är ansvariga för kontrollen. Kommissionen är bara ansvarig för kontrollen av denna kontroll. Det förklarar visserligen många förseningar, men kan inte ursäkta allting. Kommissionen förblir ansvarig för om den underlåter att redogöra för dessa försummelser som andra begår, eller inte föreslår tillräckliga ändringar.
För övrigt är Europaparlamentets budgetkontroll strängare än vad som är fallet hos de nationella parlamenten. Effekten av vår budgetkontroll kan bara förbättras om vi gör klart vem som verkligen är ansvarig i detalj, och om vi kanske någon gång vid tillfälle tar ett modigt beslut!

Kjer Hansen
Det är ju tråkigt att vi skall ha denna debatt om uppskjutande av ansvarsfrihet. Det är tråkigt på så sätt att vi hellre borde använda våra krafter till att vidareutveckla den gemensamma politiken, i stället för att skälla på kommissionen. Men skälen för att skjuta upp frågan om ansvarsfrihet är många, och det framgår av Elles strålande betänkande. Det är välkända problemställningar, och parlamentet är helt enkelt nödgat att tvinga kommissionen till handling. Jag har tidigare givit uttryck för att jag tycker att det är pinsamt att de gemensamma medlen förvaltas så dåligt som nu är fallet. Och det är skandalöst att kommissionen hittills inte förmått genomföra programmet inom Phare-området mer effektivt, och lyckats åstadkomma konkreta och synliga resultat i mottagarländerna.
Men jag vill gärna uttrycka mitt erkännande av att vi nu har fått i gång en positiv dialog, och att kommissionen är inställd på att vidta en rad åtgärder som kan avhjälpa de fel och brister som i dag föreligger i programmet. Och jag vill särskilt gärna svara på kommissionens tillkännagivande i dag av att man 1999 kommer att genomföra de förslag som framlades i specialrapporten om Phare, nämligen rörande att överlåta förvaltningen till mottagarlandet självt. Jag ser fram emot att få ett klart besked om att man från den 1 januari kommer att föra över förvaltningen av Phare- programmet till ett bestämt land. Jag vill också gärna få veta namnet på det aktuella landet, och jag vill kraftigt vädja till kommissionen att den, om det skall ske några lagliga förändringar, sörjer för att de aktuella förslagen läggs fram, så att vi kan vara säkra på att alla hinder röjts bort, så att vi kan genomföra en verklig decentralisering den 1 januari 1999.

Bösch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Mitt tack till föredraganden Elles, som i sin omfattande uppräkning kommer fram till slutsatsen att vi tills vidare inte skall ge kommissionen ansvarsfrihet för budgetåret 1996. Det är också tänkvärt att han visar på att vi, om Amsterdamfördrag redan hade trätt i kraft, egentligen inte skulle ha någon annan möjlighet än att slutgiltigt förvägra kommissionen denna ansvarsfrihet, sedan revisionsrätten för tredje gången i rad inte kunnat fastställa någon förklaring om räkenskapernas tillförlitlighet.
Han har hundraprocentigt rätt när han fastslår att det sätt vi valt att agera på egentligen inte är en abnormitet, utan en återgång till det normala. Kanske har vi på europeisk nivå hittills inte hanterat det så, men vi försöker med detta steg egentligen också att normalisera och öka insynen, samspelet och unionens ansvar.
Det är kanske betecknande för kommissionens inställning till vårt uppskjutande av ansvarsfriheten, att man hör att kommissionärernas pressmedarbetare sätter detta förehavande från vår kammare i samband med de val till Europaparlamentet som närmar sig. Mina damer och herrar i kommissionen, jag tror att just denna åsikt dokumenterar ett anmärkningsvärt uppträdande och en arrogans, som de europeiska medborgarna kallar Brysselbyråkrati.
Det som kollegan Elles sammanfattar som motiv för att uppskjuta ansvarsfriheten är ju i och för sig inte någonting nytt. Kommissionen skulle med hjälp av behandlingen i denna kammare av revisionsrättens särskilda rapporter haft tillräcklig tid för att röja upp bland bristerna i de utrikespolitiska programmen, hos de små och medelstora företagen och i alla de saker, som föredraganden i dag tydliggör.
Men det jag också skulle vilja föra på tal - och jag beklagar att den mycket förtjänstfulla fru Liddell just nu måste gå i väg på ett sammanträde - är den för mig fullständigt obegripliga ståndpunkten från medlemsstatenra i samband med rekommendationen om ansvarsfrihet för kommissionen. Det handlar om Agenda 2000, där man hör att medlemsstaterna visar på sin nettobetalningsbalans med allt mer absurda beräkningar och säger: Vi betalar mer än de andra. Uppenbarligen anser dessa medlemsstater inte att det är underligt att en kommission och en ansvarig kommissionär betalar ut pengar för jordbruket, fastän förutsättningarna saknas, fastän överenskommelserna mellan de 15 medlemsstaterna helt entydigt inte har iakttagits av somliga länder, och fastän egentligen ingenting annat skulle krävas än att kommissionären skulle trampa på bromsen och säga: Så, mitt herrskap, nu räcker det! Ni får inte några mer pengar förrän ni äntligen gör det som vi en gång kom överens om.
Så enkelt är det, fastän man här alltid beter sig som om vi skulle behöva ändra tiotusen föreskrifter. Vi behöver folk i kommissionen, som visar lite mod och som bedriver politik i skattebetalarnas anda. Vi som Europaparlament krafsar någonstans ihop pengar för de små och medelstora företagen, 150 miljoner detta år, 150 miljoner under de närmaste åren, så att de små och medelstora företagen kan skapa arbetsplatser.
Revisionsrätten säger att 80 procent av de företag som lyckliggjorts inte alls vet om att de egentligen skulle ha blivit gynnade. Det anser jag vara en politik som ogenerat går vid sidan om inte bara denna kammares intressen, utan också vid sidan om européernas intressen. Det är hög tid att det dokumenteras på detta vis av kammaren.

Rack
Herr ordförande! Debatten hittills om ansvarsfrihet för budgetåret 1996 har enligt min åsikt visat på två saker: För det första är unionen och dess medarbetare bättre än sitt rykte. Till stora delar har föredragningen av alla de betänkanden som diskuteras i dag ju visat, att mycket av det som Europa och Europeiska unionens medarbetare gör, försiggår på korrekt sätt. Men betänkandena har också visat på att det finns många svaga punkter och missförhållanden, som man inte får bortse från. Tre av dessa punkter skulle också jag kort vilja ta ställning till.
För det första är det en skandal att de resultat som undersökningskommittén för transiteringsförfarandet kommit fram till genomförs i ett sådant snigeltempo. Det är på något vis en paradox. Datorerna blir allt snabbare. Varje halvår kommer en ny generation ut på marknaden, men datoriseringen av hela denna procedur går allt långsammare.
En andra punkt: Vi har i denna kammare under de senaste dagarna även intensivt diskuterat det fullständigt otillräckliga utnyttjandet av medlen för Central- och Östeuropa, framför allt i samband med programmen Phare, Tacis och Med. Just i inledningsfasen till anslutningsförhandlingarna är detta helt otillräckliga utnyttjande av medlen inget bra tecken för de närmaste åren.
Den tredje punkten: I enstaka fall har vi upprepade gånger fastställt, framför allt också i samband med tillfälliga undersökningskommittén om BSE, att vi när det gäller Europeiska unionen - och framför allt kommissionen - behöver en disciplinärrätt för tjänstemännen, där kommissionen sedan inte alltid säger med bestickande regelbundenhet: Egentligen kan vi på grundval av gällande disciplinärrätt inte göra någonting, och därför kommer vi inte ens att försöka. Vi har fått ett samtycke från kommissionens ordförande, att denna kommission skall lägga fram en ny disciplinärrätt. Det väntar vi på! Att beviljandet av ansvarsfriheten skjuts upp måste tas på allvar. I höst vill vi se ett annat resultat än vad som nu är fallet.

Sarlis
Herr ordförande! För det första måste jag berömma föredraganden till hans betänkande. Jag samtycker till hans rekommendation om att bordlägga beviljandet av ansvarsfrihet och jag håller även med om de orsaker som föredraganden lägger fram i betänkandet beträffande varför beviljandet av ansvarsfrihet måste bordläggas.
Jag skall uppehålla mig vid två punkter i debatten. Den första är den som det i betänkandet refereras till såsom brist på demokratiskt ansvar från kommissionens sida. Vad betyder detta? Eller om ni så vill, vad är det som stör parlamentet? Herr kommissionär, kära kolleger, budgetkontrollutskottet är inte i stånd att lämna ett yttrande, positivt eller negativt, om ansvarsfriheten därför att kommissionen inte ger oss de fakta som vi anser vara nödvändiga och som vi officiellt kräver av den för att skapa oss den uppfattning som vi måste skapa. Den gällande förordningen för tjänstgöringssituationen för kommissionens anställda förbjuder dem att ge parlamentet fakta utan föregående tillstånd från hierarkin. Detta förklarar till stor grad knapphändigheten i de fakta vi får, varför ni kolleger förstår att vi inte är i stånd att yttra oss om grunden till de olika kommissionsledamöternas paroles d'honneur gentemot budgetkontrollutskottet i stil med t.ex. " det var inte fusk" eller " en undersökning har gjorts och inga fakta uppdagades" etc. Min åsikt är att frågan måste bemötas med en komplettering av organisationsavtalet mellan de tre institutionella organen, vilket vi alla vet sker med undersökningskommittéerna. Denna gordiska knut måste lösas, dvs. det sätt och det förfarande med vilka Europaparlamentet kan få de fakta som är nödvändiga för att kunna bevilja eller inte bevilja kommissionen ansvarsfrihet för att genomföra budgeten.
Den andra punkten som jag upprepar åter och åter igen och som angår Europaparlamentet är att vi själva så snabbt som möjligt måste gå vidare med de nödvändiga förändringarna i budgetutskottets funktion. Det är något jag betonar, som jag alltid säger, vi måste skynda på för att vi skall kunna svara mot tidens behov och allt detta är naturligtvis sammanlänkat med frågan om UCLAF: s oberoende ställning, ett organ som har lyckats bra fram till nu. Och något oberoende för UCLAF kan det inte bli fråga om så länge som UCLAF: s tjänstemän fortsätter att lyda under de tjänsteregler som avser kommissionens anställda. Om UCLAF skall kunna kontrollera kommissionen kan inte de tjänstemän som kontrollerar kommissionen vara kommissionens anställda.

Liikanen
Herr ordförande! Tack så hemskt mycket för denna debatt. Jag kommer bara att kommentera två viktigare områden för de utgifter vi tagit upp här. Först de externa programmen och sedan strukturfonderna och DAS.
Beträffande de externa programmen skall jag i korthet nämna att kommissionen fattade ett viktigare beslut i höst för att skapa en gemensam struktur för alla externa program. Detta genomförs just nu och vi hoppas att det kommer att fullföljas snart. Det betyder att ledningen av Phare, Tacis, Meda och andra program kommer att hamna under en gemensam struktur där vi hoppas kunna standardisera alla förfaranden och den offentliga upphandlingen samt förenkla det sätt på vilket vi sköter de externa programmen. De finns också för många olika förfaranden och alldeles för många olika typer av kontrakt. Det är extremt svårt för våra klienter och mycket svårt för oss också. Om vi har enkla, öppna och standardiserade förfaranden blir kontrollen mycket enklare.
Denna gemensamma struktur kommer att inrättas i år och vi kommer att kunna hålla budgetkontrollutskottet underrättat om utvecklingen. Kjer Hansen tog upp decentraliseringen och jag kan säga att kommissionen håller med i princip. Det är förstås sant att det är bättre att programmen drivs nära de människor som berörs av det. Detta är något vi måste göra för att förbättra effektiviteten, men balansen mellan effektivitet och kontroll är naturligtvis en delikat en. Vi måste därför decentralisera så snabbt som möjligt och de mottagande länderna och myndigheterna måste kunna omorganisera sina arbetsmetoder i enlighet med detta. Jag har diskuterat detta med många av mina kolleger och i fallet med Phare är det tydligt att vi kan gå framåt ganska mycket fortare i en del sektorer, kanske snabbare än med hela länder.
Beträffande DAS och strukturfonderna har det gjorts gällande att inte så mycket har hänt. Kanske kan jag få ta upp helt kort vad som hänt med strukturfonderna, för vi har arbetat mycket hårt med den här frågan under de senaste månaderna. Vi fick den första DAS hösten 1995. Den visade att det förekommit en hög grad av oegentligheter, i synnerhet på området med strukturfonderna. Oegentligheter, inte bedrägerier. Det sade också att de flesta av dessa oegentligheter, kanske 90 procent, sker på den slutliga förmånstagarens plan. Det var hösten 1995.
1996 inrättade vi en grupp av personliga representanter för finansministrarna i medlemsstaterna för att få klarhet i situationen. Vi samarbetade med revisionsrätten och bad dem om råd och det fanns två nyckelområden. Först och främst var inte kvalifikationerna klara under de existerande bestämmelserna. Det fanns ingen samstämmighet om vad som var kvalificerat och vad som inte var det. För det andra var inte de finansiella bestämmelserna accepterade som princip. Vi koncentrerade oss därför på dessa två frågor och kunde avsluta vårt extremt långdragna och mödosamma arbete inom loppet av ett år, varefter vi antog antagningsregler för alla strukturfonderna och de trädde i kraft den 1 januari 1998. Hela processen tog ungefär arton månader.
Kommissionen har också sagt att de finansiella justeringarna kommer att tillämpas från och med 1 januari 1998 för att klargöra den ovisshet och de oklarheter som finns i reglerna som härrör från 1993. Samtidigt har vi naturligtvis försökt undersöka hur vi kan förbättra hela de rättsliga ramarna för att undvika detta slags tvetydigheter i framtiden. Vi har tillfört våra erfarenheter från DAS till det förberedande arbetet med en reform av strukturfonderna. Denna reform, som presenterades för er i olika utskott den 18 mars har tagit hänsyn till en mängd påpekanden från revisionsrätten och våra egna slutsatser. Vi måste koncentrera oss mer på flera mål. Vi måste skära ned antalet initiativ: det kommer att finnas bara tre. Vi måste förenkla förfarandena beträffande åtaganden. Detta kommer att göras. När ett program antas så kommer beståndsdelarna under programperioden att antas samtidigt. Vi måste också komma överens om hur finansiella justeringar skall göras. De nya finansiella bestämmelserna är mycket klara. Om en medlemsstat hittar en oegentlighet kan de överföra medel till ett annat projekt; om det är revisionsrätten eller kommissionen som hittar oegentligheten kommer vi att dra in medlen.
Frågan om finansieringen av bestämmelserna är extremt viktig och vi hoppas att detta ordförandeskap och framtida ordförandeskap kommer att arbeta hårt för att hinna få den antagen den 1 januari 2000. Vi har inlett arbetet med den extremt svåra uppgiften att finansiera utgifterna i strukturfonderna på längre sikt och jag är mycket glad över att höra från ordförandeskapet att det är en gemensam ansträngning. Det finns tiotusentals deltagare i gemenskapens projekt. Vad vi än gör i kommissionen så kan vi inte lösa varje enskilt problem i de slutliga förmånstagande länderna. Vi har vårt ansvar, men vi måste kunna genomföra dem tillsammans. Det kommer att bli ett nöje att återvända till budgetkontrollutskottet i höst. Vi har diskuterat med ordföranden och föredraganden möjligheten att samla ihop dessa frågor så att vi kanske kan hålla ett par möten före sommaren och fatta de avgörande besluten i höst. Vi fortsätter att inta en öppen och konstruktiv hållning.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Rättsliga åtgärder till skydd för unionens ekonomiska intressen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0082/98) av Theato för budgetkontrollutskottet om rättsliga åtgärder till skydd för unionens ekonomiska intressen.

Theato
Herr ordförande! Det var först vid det senaste sammanträdet i kammaren som vi inom ramen för Bontempis betänkande diskuterade skyddet för unionens ekonomiska intressen, och i dag diskuterar vi redan detta igen med mitt betänkande. Detta visar hur viktig parlamentet anser att denna fråga är. Denna gång handlar det om det helt otillräckliga samarbetet mellan de nationella rättsskipande myndigheterna och åklagarmyndigheterna i kampen mot den internationella brottsligheten, som skadar unionsbudgeten genom bedrägerier, mutor och penningtvätt.
I ett Europa som öppnar sig alltmer både på den inre marknaden och i relationerna till tredje land, undanröjer man hinder för de ekonomiska aktörerna. Detta vet också ofta välorganiserade brottslingar att använda sig av, vilket kommissionär Gradin klart visar på i sin årliga rapport om bedrägeribekämpning. Ändå består fortfarande de nationella rättsliga gränserna för efterspaning och i synnerhet för rättslig bestraffning av sådana göranden. Detta kan man inte få skattebetalarna att begripa. Därför försöker man med detta betänkande från budgetkontrollutskottet av visa på vägar hur dilemmat med ansvar som är bundet till gränserna och olika straffrättsliga system stegvis kan undanröjas, nämligen i en första etapp inom ramen för bestående fördrag, och senare i en möjlig utvidgning av fördraget, utan att vi redan nu föreslår tekniska detaljer för det.
Närmast inställer sig frågan vilken medlemsstat som är ansvarig i händelse av multinationella straffbara handlingar gentemot unionens budget: den som avslöjar handlingen, den inom vars territorium arresteringen sker, eller den vars nationalitet gärningsmännen har? Vid sidan av denna befogenhetskonflikt stöter samarbetet när det gäller internationell begäran om rättshjälp på ytterligare hinder: T.ex. förhalning med hjälp av rättsliga medel med uppskjutande verkan, genom föråldrade förfaranden, som bör avvecklas på diplomatisk väg, princip om dubbel straffbarhet, svårigheter på grund av olika beviskriterier när det gäller de rättsliga åtgärderna, och även de straffrättsliga procedurerna, och okunskap om de andra systemen. Praktiska bevis för denna konflikt fick vi genom händelserna på turistområdet, transiteringsförfarandet och vid konsulterandet av budgetkontrollutskottet och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor i april förra året.
Vad skall man göra? Mellanstatliga överenskommelser räcker inte. Huruvida konventionen av år 1995 om skydd av de ekonomiska intressena - förkortat PIF - kommer att, vilket krävs, ha ratificerats till juli 1998, är högst tvivelaktigt. Förhandlingarna om det rättshjälpsavtal, som vi diskuterar denna vecka, visar sig vara mycket problematiska. Borde unionen här inte verka subsidiärt? Den förfogar redan över en instans, nämligen kommissionens enhet för bedrägeribekämpning UCLAF, som skulle kunna tjäna som en sorts förbindelselänk mellan de nationella utredande myndigheterna. Den skulle kunna centralisera lämplig information i ett dataregister - den förfogar ju redan över en rad sådana dataregister - och sedan vidarebefordra dem till de nationella instanserna för bevisföring. Den skulle kunna koordinera och stödja arbetena i de nationella utredande myndigheterna, och också bidra till en förbättring av utbildningen av jurister på detta område.
För att kunna finslipa detta slags gränssnitt, borde man sträva efter att UCLAF skall vara oberoende av kommissionen. Kollegan Bösch betänkande, som publicerats i korthet, kommer att utveckla detta närmare. Jag vill bara nämna följande: Det skulle behövas nya stadgar och en klar tolkning av immunitetsbestämmelserna för EU: s tjänstemän. På längre sikt skulle dock dessa åtgärder inte räcka till för att bemästra problemet med bedrägerierna som rör EU: s pengar. Enligt den nya artikel 280 i Amsterdamfördraget skall medlemsstater och kommission bedriva ett nära samarbete även på det straffrättsliga området. Parlamentet har fått befogenheter för medbeslutande med rådet. Tillämpningen av straffrätten förblir opåverkad av detta, dvs. den stannar kvar hos medlemsstaterna.
Om det i ett andra steg skulle inrättas en europeisk juridisk myndighet, hur den nu än skulle utformas, vilket föreslagits i kommissionens undersökning Corpus Juris , och som där kallas " europeisk åklagarmyndighet" , skulle detta vara den nödvändiga kompletteringen till skapandet av ett europeiskt straffrättsligt område, som skulle säkras i fördrag. Till detta skulle enhetliga straffnormer utfärdas i alla medlemsstater för straffbara handlingar som riktar sig mot gemenskapens pengar. Denna europeiska juridiska myndighet skulle stödja sig på UCLAF: s domslut, och bevilja berörda nationella juridiska myndigheter fullmakt att agera som delegerade europeiska fullmakter, utan att därigenom inskränka eller påverka deras kompetens.
För att ta itu med de beskrivna problemen uppmanar vi kommissionen - och jag inbjuder er hjärtligt, kära fru Gradin - att till juli månad lägga fram följande för parlamentet: Ett svar på frågan om vilka åtgärder kommissionen föreslår för harmonisering av straffrätten vid missbruk av gemenskapens pengar, såvida den enhälliga ratificeringen av PIF inte, som krävts, har genomförts till i juli i år, och för det andra en undersökning om förenligheten mellan Corpus Juris domslut och särfallen i de nationella rättsordningarna, och även förslag för genomförande av dem. Där skall också det i Corpus Juris använda begreppet " europeisk åklagarmyndighet" definieras klart, så att det blir förenligt med de enskilda rättsliga systemen i medlemsstaterna när det gäller kompetenser för undersökning och rättsliga åtgärder - jag tänker här i synnerhet på den anglosaxiska rätten.

Tomlinson
Herr ordförande! Jag är ganska bekymrad - och jag är ledsen över att jag inte fick en chans att ta upp det innan Theato talade - över att en rättelse har publicerats till budgetkontrollutskottets betänkande. Rättelsen påverkar just den fråga som var själva innehållet i det som var den enda diskussionen av verklig betydelse i utskottet. Det vill byta ut orden " europeisk åklagarmyndighet" i punkt 7, 9 och 10 med " rättsliga myndigheter" . Som en konsekvent motståndare mot användandet av orden som framträder i " Corpus Juris" , på engelska, " europeisk åklagarmyndighet" - och det var själva innehållet av mitt ingripande i utskottet - finner jag det häpnadsväckande att vi genom en rättelse nu har fått en viktig och grundläggande förändring av betänkandet. Det är sannerligen vad det är på engelska och jag ber om vägledning från er då jag anser att detta är en alldeles för påtaglig ändring för att kunna göras genom en rättelse.

Theato
Ja, jag vill förklara det i korthet. Jag har den tyska texten, och på tyska är " åklagarmyndighet" ett bestämt innehållsrikt begrepp. Det finns ingenting jämförbart på europeisk nivå. På varje språk har detta begrepp olika innebörd. Man har påpekat från väldigt många håll, att jag stödde mig på den tyska texten, så som jag också föredrog den i utskottet. Jag är inte ansvarig för översättningen. Det står klart att man här skapar något som ännu inte finns, som tar hänsyn till nationella saker, usaunser och traditioner, kompetenser. Vad det heter är till en annan fråga. Därför ber jag om att man inte hänger upp idén på ordet som sådant, utan identifierar begreppet. Jag hoppas att fru Gradin i dag har möjlighet att förklara det lite grand, för här skall man ju inte ingripa i nationella saker, utan detta skulle kunna vara en ny institution för Europa.
Herr ordförande! Jag vill göra er uppmärksam på ytterligare en sak. Jag talar om arbetsordningen. Jag vet inte hur talarlistan ser ut, men om det i dag händer för tredje gången, att Gradin måste avge sin och kommissionens åsikt medan ledamöter förflyttar sig och därigenom orsakar oväsen, när vi befinner oss strax före omröstningen, så är detta inte längre uthärdligt. Därför ber jag om att ni hanterar tiden så att Gradin får denna kammares fulla uppmärksamhet, och inte störs av oväsen. Var snäll och se till det!

Ordföranden
Fru Theato, om samtliga talare höll tiden skulle vi inte löpa några sådana risker, men tiderna måste respekteras. När det gäller Tomlinson, måste jag säga att problemet måste undersökas. Det rör sig om ett initiativbetänkande, och därför är det inte bråttom - det handlar inte om lagstiftning - men jag inser att frågan är mycket, mycket känslig.

Bösch
Herr ordförande! Vi försöker hjälpa er, så att Gradin har tillräckligt med tid på slutet. Jag tror att denna konversation nu i början redan har visat var problemen ligger i detta sammanhang. Detta betänkande är ytterligare ett viktigt bidrag till att skärpa vårt tänkesätt inför en problematik, som tydligt om och om igen kommit i dagen, inte minst tack vare slutsatserna från vår undersökningskommitté om transiteringsförfarandet och tack vare alla dessa saker som handlar om bedrägerier mot den europeiska budgeten: Vi kan i slutändan inte fullborda någon inre marknad, så länge som vi arbetar enligt 15 nationella spelregler.
Jag tror att vi i dessa dagar rent tekniskt tar ett viktigt steg framåt när vi även skickar denna Corpus Juris i översatt version till de 15 medlemsstaterna och medlemsparlamenten, så att man i medlemsstaternas parlament kan överväga vad som är meningsfullt att göra här. Vi har då förhoppningsvis också på grund av kollegernas påpekanden åter kommit ett steg framåt. Det är ett program som vi förmodligen måste arbeta på under lång tid framåt, tillsammans med kommissionen och medlemsstaterna. I den andan välkomnar vår grupp principiellt detta betänkande.

Rack
Herr ordförande, ord är uppenbarligen något mycket viktigt, och med ord kan man uttrycka något eller dölja något. Jag vill först yttra mig om ordet " subsidiaritet" . Detta ord har många av oss svårigheter med. Dels är det svårt att uttala, men ännu svårare är det uppenbarligen att förstå detta ord. När man tittar efter i lexikon finner man där formuleringar i den riktningen att det här gäller en princip om att det är viktigt med eget ansvar, att den högre nivån skall kopplas in först i andra hand, om man inte är i stånd att själv göra sakerna på den grundläggande nivån.
Sedan står det i lexikonet ofta också att man redan kan kontrollera detta i diverse påvliga cirkulär på det sociala området. Allt detta är riktigt, men inte tillräckligt. Ordet " subsidiaritet" har i europeiska sammanhang ännu en tredje, nästan viktigare betydelse; det blir nämligen alltid missbrukat när man vill dölja sig bakom en motivering för att själv inte göra någonting, för att dra något i långbänk. Just detta har återigen hänt oss just i samband med frågan om den europeiska åklagarmyndigheten eller en juridisk myndighet. Om detta har vi, tror jag, uppnått enighet i diskussionerna i budgetkontrollutskottet. Vi borde därför också i dag här i kammaren dokumentera att vi behöver en bättre samordning av de nationella åklagarmyndigheterna när det handlar om att få grepp om, förhindra och bestraffa bedrägerier mot unionens finansiella intressen.
På alltför många områden gör vi om och om igen den erfarenheten att det uppenbarligen fortfarande i många medlemsstater betraktas som en kavaljersdelikt att på ett oegentligt sätt utnyttja enbart unionens, enbart gemenskapens pengar, och att till och med nationella åklagarmyndigheter här tar mycket lång tid på sig för motsvarande sanktioner mot dessa bedrägerier.
I detta betänkande reser man kravet att det är absolut nödvändigt att aktivera och sätta in UCLAF i förstärkt form på detta område, och dessutom krävs att man tillsätter en ny institution, vad den nu skall heta, europeisk åklagarmyndighet är här kanske verkligen ett felaktigt uttryck för det. Substantiellt behöver vi något som ser till att de nationella åklagarmyndigheterna frångår den nonchalanta hållning när det gäller missbruk av unionens ekonomiska intressen, som de hittills alltför ofta har lagt i dagen. Vi behöver en bättre samordning, så att denna straffbara handling beivras en gång för alla och, såvitt möjligt, undanröjs.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, fru kommissionär! Vägen är utstakad, vi vet alla vilken väg vi skall följa för att ge kommissionen de rättsliga och straffrättsliga instrumenten för att bekämpa den organiserade brottsligheten.
De samtal jag har haft här under några år, om detta problem, förefaller mig redan som en litania som inte finner det nödvändiga svaret hos gud för att lösa det. Sanningen är att bedrägerierna ökar, och en vän till mig jämförde mig med sofisterna, som, genom att jämföra Akilles och sköldpaddan i kapplöpning, lyckades bevisa att målet låg allt längre bort. Bedrägeriet ökar. Och sanningen är att jag har börjat anse att bedrägeriet gått över från att vara ett brott till att bli ett ekonomiskt instrument för att öka konkurrenskraften, och som medlemsstaterna använder sig av för att skydda sina egna ekonomier. Därför att, om den monetära konvergensen - genom uppoffringar i så många stater - lyckas komma till stånd, av vilket skäl skulle kampen mot brottsligheten inte göra det? Det saknas inte förslag! Vi vet alla hur man skall bekämpa brottsligheten: genom att ta fram rättsliga instrument och straffrättsliga påföljder så att de som rör sig inom den organiserade brottsligheten faktiskt inte går ostraffade. Om dessa åtgärder inte vidtas och om Europaparlamentet, genom budgetutskottet, fortsätter att rösta mot förslagen om scanners , om att lägga ut pengar på scanners för att fysiskt kontrollera det som händer vid våra före detta gränser, så kommer helt visst brottsligheten att fortsätta och jag kommer att känna mig, som ledamoten Theato, en slags Don Quijote och Sancho Panza som slåss mot brottslighetens datoriserade väderkvarnar, vilka de facto breder ut brottsligheten och bedrägeriet över hela Europa.

Kjer Hansen
Herr ordförande! Jag anser att Theatos betänkade om rättsliga åtgärder skydd för unionens finanser är ett mycket tungt vägande och viktigt bidrag till diskussionen om hur vi skall gå vidare inom detta område. Vi har ju lagt ned mycket kraft och mycket tid på diskussionen i turismfrågan om transittransporter, och det finns ju goda exempel som visar hur markant behovet är av att vi uppnår resultat inom området. Men det visar ju samtidigt också hur svårt det är att komma vidare, om inte medlemsländerna visar den politiska viljan att faktiskt träffa några avgöranden inom detta område i syfte att bygga upp de system som krävs för att ett effektivt samarbete skall kunna äga rum.
Det är mycket nödvändiga initiativ Theato föreslår, men jag måste säga att betänkandet också är mycket ambitiöst. Det är ambitiöst i beaktande av hur svårt det är att över huvud taget uppnå några som helst beslut inom detta område, och då tänker jag naturligtvis på vårt kära gamla problem med den saknade ratificeringen av konventionen om skydd av EU: s ekonomiska intressen. Det är ett problem att den ännu inte blivit ratificerad i samtliga medlemsländer.
Det är ett allvarligt område och ett viktigt område, och det vill jag också gärna illustrera med ett litet exempel, som kanske är banalt i det större sammanhanget, men även i dessa tider diskuterar vi i Danmark det problemet att Danmark förlorar miljoner och åter miljoner kronor, för att fäder smiter undan från sin skyldighet att betala underhåll. De flyttar till andra länder och man kan bara konstatera att de danska myndigheterna inte har skuggan av en chans att driva in det utestående beloppet. Så detta ämne rör vår vardag, det finns det mängder av exempel på.
Jag anser att det är upplagt för en del spännande idéer om att få ett ordentligt samarbete organiserat, om att få ett bättre informationsutbyte, om att stärka UCLAF, och också om den här åklagarmyndigheten eller vad vi nu skall kalla det här. Det synes mig viktigt att vi får litet mer information på bordet, och jag ser fram mot juni månad, då kommissionen förhoppningsvis kommer att svara och lägga fram fördjupningsmaterial, så att vi kan komma vidare med den här diskussionen. Det är ett viktigt område. Tack för betänkandet.

Le Gallou
Theatos betänkande om rättsliga åtgärder till skydd för unionens finanser tar upp ett grundläggande problem med det genom Amsterdamfördraget reviderade Maastrichtfördraget, nämligen överföring av suveränitet mellan medlemsstater och Europeiska unionen på det rättsliga området, bl.a. genom artikel 280 i fördraget. Det stämmer att goda argument lagts fram i sammanhanget, vilket Elles betänkande om vägran att bevilja ansvarsfrihet för budgeten 1996 betonar, men dessa goda argument används för ändamål som förefaller oss diskutabla.
I brist på ett tillfredsställande resultat i kampen mot bedrägeri, korruption och organiserad brottslighet leder det naturligtvis, liksom för euron, till att man kräver ytterligare integration på det rättsliga och straffmässiga området. Förbindelsen mellan nationella och gemenskapsmässiga rättsliga myndigheter borde naturligtvis utgöras av UCLAF, kommissionens enhet för bedrägeribekämpning, som skulle bli ett slags europeiskt offentligt ministerium. Men man glömmer att säga att kommissionens brister, allvarliga underlåtenhet eller bristande funktion, när det gäller att vidta åtgärder avseende t.ex. galna ko-sjukan eller turismen, enbart borde falla under de nationella domstolarnas befogenhet.
I praktiken finns en verklig risk att vi på sikt, för att bekämpa de maffiabetonade avarterna knutna till klientilismen eller till det organiserade bedrägeriet, såsom Theato önskar, kommer att kräva att ett europeiskt offentligt ministerium eller en europeisk rättslig myndighet inrättas, för att använda uttrycken från ordkriget mellan britter och tyskar. Men detta ordkrig är inte neutralt, det visar tydligt att det finns ett grundläggande problem i förhållande till staternas kultur, till staternas frihet och till nationernas. Och ur den synvinkeln visar debatten tydligt hur farlig den åtgärd är som man vill inleda.
Vi för vår del vägrar, eftersom vi inte vill att ytterligare en överstatlig rättslig myndighet skall ersätta staternas suveränitet.

Tomlinson
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera Theato. Vi har ett användbart betänkande som tydligt understryker parlamentets önskan att förbättra bekämpandet av bedrägerier, vanstyre och andra kränkningar av de europeiska skattebetalarna. I det avseendet är vi alla lika engagerade i bekämpandet av bedrägerier. Jag vill verkligen framföra min hyllning till Theato för det värdefulla arbete hon har lagt ned under åren, både i budgetkontrollutskottet och som dess ordförande.
Emellertid - och jag framför den första delen absolut klart - måste jag uttrycka några reservationer, inte mot Theatos analys av problemet, utan av det botemedel som föreskrivits mot problemet. Som jag angav i min ordningsfråga rör mina reservationer punkterna 7, 9 och 10 samt användandet i den engelska texten av orden " europeisk åklagarmyndighet" och vad jag anser vara en feltolkning och ett missbruk av artikel 280 som den hänvisas till under strecksats H och I.
Artikel 280 gör det möjligt för unionen att ingripa för att vidta subsidiära åtgärder under den första pelaren. Men det stämmer inte med min uppfattning om subsidiära åtgärder att, som i punkt 7 till exempel, ha en åklagarmyndighet som kan delegera befogenheter till de nationella åklagarmyndigheterna. Det är raka motsatsen till subsidiaritet och det är grunden till varför vi felaktigt anför artikel 280.
Avslutningsvis försvårar inlägget om rättelsen sakerna snarare än underlättar dem. Det är en sak att tala om en " europeisk åklagarmyndighet" , en enda tjänsteman och hans/hennes roll, tillsammans med personalen, men att göra det till " rättsliga myndigheter" tjänar bara till att förvärra de betänkligheter jag har beträffande artikel 280.
Betänkandet är välmenande; analysen i betänkandet har sina förtjänster. Föreskrifterna är något som vi är långt ifrån att kunna förverkliga och det är av det skälet som jag inte kommer att stödja de delar av betänkandet som hänvisar till antingen " europeisk åklagarmyndighet" eller " rättsliga myndigheter" .

Bourlanges
Herr ordförande! Som ni ser bär Theato inga glasögon eftersom hon varken är närsynt eller långsynt. Det gäller också för hennes betänkande, som vittnar om stor vidsynthet och visar på den horisont som vi på sikt skall sträva mot, i det här fallet harmonisering av straffrätten inom Europeiska unionen, samt inrättande av den oberoende rättsliga myndigheten, ett uttryck som jag tror är direkt översatt från tyskan, även om det inte är översättningen av corpus juris. Vi röstar trots allt om betänkandet och inte om Corpus Juris.
Dessutom, fru Theato, nöjer ni er inte med att vara skarpsynt, ni anger också förfallotiderna kortfristigt och till och med mycket kortfristigt. Vilka är de? Enligt er tillåter artikel 280, trots att den är mycket dåligt skriven, en intelligent tolkning. Vi vet att vissa brott, bedrägerierna mot gemenskapens budget, är av multinationellt slag, eftersom de omfattar aktörer och får återverkningar i flera av Europeiska unionens länder. Vi vet också att det är omöjligt att reagera på ett lämpligt sätt på nationell nivå. En lösning skulle vara att inget göra, vilket vi för övrigt uppmanas till av Le Gallou, som tycks vara en envis beskyddare av skattebetalarna, såväl de nationella som de inom gemenskapen, men som i just detta sammanhang ger upp.
Vissa anser att man inte skall göra något på gemenskapsnivå om alla åtgärder är omöjliga på nationell nivå. Ni däremot, fru Theato, föreslår konkreta vägar: inrättande av den oberoende rättsliga myndigheten, beviljande av stadgar, operativa medel och befogenhet att bedriva undersökningar för UCLAF. Det är ett första steg i rätt riktning. Fru Theato! Ert betänkande är ett måttfullt betänkande, men det är en s.k. obarmhärtig måttfullhet.

De Luca
Herr ordförande! För mig är Europa, så som vi håller på och bygger upp det, ett slags jätte med enorma ben, som fungerar som en motor för ekonomin och som rör sig och kommer långt, med armar som är lika enorma, som utgörs av bedrägerier och organiserad kriminalitet, och som för var dag blir allt girigare, men med en hjärna som många gånger är mycket liten och en mycket blygsam politisk vilja och som, slutligen och dessvärre, saknar njurar och lever, de organ som borde rena kroppen från allt negativt.
Ursäkta liknelsen, men jag har fått intrycket av att Theato mycket konkret, och jag tackar honom för den uthållighet med vilken han fortsätter att bearbeta detta problem, har försökt visa på detta förhållande.
Hur kan man tro att det går att gå vidare i en situation där de olika nationalstaterna konkurrerar inbördes, i den ojämlikhet som uppkommer ur det faktum att bedrägerier mot gemenskapen i vissa stater är ett brott och i andra inte. Jag tror slutligen, för att återgå till den bild som Bourlanges målade upp, att Theato är långsiktig och även konkret och att korrigeringar skulle behövas. Hur kan man, herr ordförande, tänka sig en europeisk allmän åklagare utan ett konkret europeiskt domstolsväsende?

Hager
Herr ordförande! Jag är på samma sätt som betänkandet av den åsikten att status quo är otillräckligt för att bekämpa multinationella bedrägerier. Som jag redan upprepade gånger har förklarat, är jag för varje förbättring av samarbetet mellan åklagarmyndigheterna och naturligtvis också för ett optimalt utnyttjande av redan existerande dataregister. Utbyggnaden av UCLAF till en oberoende samordnings- och informationsenhet skulle utan tvekan tjäna till att bekämpa den internationella brottsligheten.
Men det skulle krävas en klar definition av denna specialenhets ställning och kompetenser och ett säkrande av den, nämligen säkrandet av dess oberoende. För övrigt står varken principen om ställföreträdande straffrättslig vård över hela världen eller principen " ne bis in idem " hindrande i vägen för effektivt åtal mot gränsöverskridande bedrägerier, utan det handlar om brister i de mellanstatliga förbindelsernas rättsprocedurer, som det gäller att avskaffa.
En åklagarmyndighet med europatäckande kompetens förkastar vi på samma sätt som en harmonisering av straffrätten, varför vi inte kan rösta för betänkandet som visar i denna riktning.

Sarlis
Herr ordförande! Betänkandet är bra därför att det är blygsamt, om jag får använda detta uttryck, det undersöker frågorna med inriktning på en praktisk situation som existerar för de av Europeiska unionens ekonomiska intressen som drabbas, vilket vi har konstaterat den senaste tiden, och jag måste anmärka på planeringen som sker på medellång eller om ni så vill på kort sikt, i motsats till den planering som görs på lång sikt som avser fallen i artiklarna 7, 9 och 10 som Tomlinson berörde.
Jag måste påpeka att med den korrigering som föreslås - det har ingen betydelse hur vi behandlar frågan - reds en stor oklarhet ut. Och jag måste påminna om hur viktig denna myndighet är. Den här myndigheten är nödvändig, kära kolleger, eftersom - och här talar jag såsom praktiserande jurist - det inte är möjligt för kommissionen att väcka talan gentemot någon medlemsstat. En medborgare kan åka till en medlemsstat och väcka talan och myndigheten kan ingripa. Kommissionen har inte samma rättighet att rikta sig till en nationell myndighet för att kunna skydda gemenskapens intressen och kräva straffrättsliga påföljder när det finns klagomål angående konkreta straffrättsliga orättvisor. Ändringsförslagen måste följaktligen stödjas och jag ber Tomlinson som har gjort så mycket för att fullborda betänkandet, att se frågan utifrån en annan synpunkt.
Slutligen skulle jag beträffande UCLAF: s roll vilja säga att det fram till i dag har haft framgång men att det måste omorganiseras och framför allt att man i praktiken måste vidta åtgärder för att ge det möjligheter att bemöta problemen. En av dessa åtgärder är att tjänstemännen måste stå utanför de tjänsteregler som gäller för kommissionens anställda.

Gradin
Det är tredje gången som detta händer. Jag är ledsen över att jag alltid skall behöva tala under dessa omständigheter.
Föredraganden, Theato, och jag delar övertygelsen att ett väl fungerande gemenskapsområde för rättsliga frågor är nödvändigt om vi skall kunna garantera frihet, säkerhet och rättvisa för alla våra medborgare under de kommande åren. Det har blivit ännu tydligare mot bakgrund av den kommande utvidgningen. Öppnandet av förhandlingskonferensen sker i dag - som ni vet - i Bryssel. De nya medborgare som går med i Europeiska unionen kommer att förvänta sig att Europeiska unionen förser dem med garantier i detta avseende och det kommer medborgarna i de nuvarande 15 medlemsstaterna också att göra.
Theatos betänkande är en del av ett mycket bredare strävan, även om det har ett direkt samband med gemenskapens finansiella intressen. För att vi skall kunna röra oss mot ett område av frihet, säkerhet och rättvisa stöder jag ett successivt och pragmatiskt hållningssätt. Det är nödvändigt då vår utgångspunkt är 15 olika rättsliga och straffrättsliga system i våra medlemsstater. Det finns många olika definitioner av bedrägeri. Den varierande graden av administrativa sanktioner och straffpåföljder och bristerna i det rättsliga samarbetet bland de 15 är en grogrund för brottslighet och korruption i allmänhet, och mot EU: s budget också.
Så här långt har vi använt Maastrichtavtalet så gott vi kunnat. Det har givit några lyckade resultat, som bestämmelserna om skydd för finansiella intressen och bestämmelserna om punktkontroller, men vi behöver uppenbarligen bredda vår förståelse bland dem som drar nytta av vårt arbete genom att ta upp frågor som ligger medborgarna nära om hjärtat. De fleråriga programmen gör just detta.
Vi har nu ett antal program i verksamhet: Grotius för rättsligt samarbete, Stop för att bekämpa sexuellt utnyttjande av barn och kvinnohandel, Daphne för att bekämpa barn- och kvinnomisshandel, Sherlock mot dokumentförfalskning och Oisin för polisoch tullsamarbete. Ytterligare två program har just godkänts av ministerrådet: Odysseus för gränskontroll, invandrings- och asylfrågor och Falcone för bekämpandet av organiserad brottslighet.
Tillsammans är dessa program en imponerande början på ett praktiskt samarbete mellan berörda specialister i alla våra medlemsstater. De låter praktiserande jurister från olika områden i den rättsliga världen träffas för att jämföra de bästa metoderna och för att lära sig uppskatta och respektera varandras olika tillvägagångsssätt. Det akademiska arbetet som lagts ned på att förbereda Corpus Juris är ett till exempel på hur man kan bereda vägen för ytterligare initiativ. Sådant förberedande arbete är nödvändigt om vi vill lyckas med att förbättra de rättsliga ramarna som skall skydda medborgarna.
Skyddet av unionens budget är av särskilt intresse för mig, eftersom jag är ansvarig för bekämpningen av bedrägerier. Det är också av stort intresse för medborgarna att skatteintäkterna används väl och är säkra mot bedrägerier. Europeiska unionens budget påverkar alla skattebetalare. De kräver skydd mot bedrägeri och korruption. Det enda effektiva sättet att göra detta på är genom gemensamma aktioner.
Detta accepterades fullt ut i Amsterdam. Det bestämdes att skattebetalarnas pengar måste skyddas på ett likvärdigt sätt i unionen såväl som i medlemsstaterna. Vi fick också ett rättsligt redskap: artikel 280, med kvalificerad majoritet, vilket ger en mycket mer effektiv beslutsfattande process.
Jag håller med den föredragande om att för att kunna garantera att unionens finanser skyddas på ett likvärdigt sätt av straffrätten i alla medlemsstater, så behöver vi effektivt samarbete mellan de utredande myndigheterna och domstolarna i alla medlemsstater.
Ett viktigt bidrag kommer det speciella rättsliga samarbetet i UCLAF, bemannat med juridiska experter från alla medlemsstater. Det kommer att underlätta samordningen av och biståndet till nationella utredningar och, där så är nödvändigt, de rättsliga myndigheterna. Vi har framlagt ett sådant förslag i kommissionen, men, som jag har betonat vid en rad tillfällen, behöver en sådan verksamhet personalresurser, så jag förväntar mig att Europaparlamentet tar sitt politiska ansvar i detta avseende.
Jag håller också på med att upprätta en bedrägeribekämpningsenhet för externt bistånd och en annan som sysslar med att bekämpa korruption. Jag kommer också att upprätta en målmedveten underrättelseenhet som koncentrerar sig på tullbedrägerier i synnerhet. Ett antal andra förbättringar i UCLAF: s organisation kommer också att genomföras, anmärkningsvärt nog i dess dataenhet, men detta är frågor som jag kommer att återvända till när vi diskuterar Böschs betänkande.
Beträffande idén att UCLAF skall sköta ett register eller en databas, så vill jag meddela att kommissionen redan har föreslagit ett sådant register i tilläggsprotokollet till konventionen om skydd av finansiella intressen som framlades för rådet 1996. Det integrerades dock inte med det slutliga resultatet, så jag funderar fortfarande på det bästa sättet att åter få upp idén på dagordningen.
UCLAF: s roll att hjälpa åklagarmyndigheterna i medlemsstaterna har fastslagits i det andra protokollet till konventionen. Som redan sagts tidigare har olyckligtvis ingen medlemsstat ratificerat de olika konventionerna som behandlar gemenskapens finansiella intressen. Detta är en stor besvikelse, vilket många ledamöter sagt i debatten. Jag hoppas att frågan kommer att tas upp i Europeiska rådet i Cardiff. Skulle det hända att medlemsstaterna inte antar dessa konventioner, så måste kommissionen allvarligt överväga hur vi skall fortskrida och här har vi Amsterdamfördraget, som ger oss några bättre instrument.
Jag tänker i synnerhet på rambesluten i artikel K 6, som kommer att flyttas till artikel 34. Eller den mer funktionsdugliga artikel 209a, som nu kommer att bli artikel 280. Dessutom kommer konventionerna att träda i kraft när de ratificerats i hälften av medlemsstaterna. Theato krävde också att vissa förändringar genomförs i tjänsteföreskrifterna. Kommissionen har redan uttryckt en positiv attityd gentemot vissa justeringar i sitt meddelande från den 18 november 1998. Min kollega Liikanen kommenterade detta vid det tillfället.
Jag skulle också vilja meddela er att jag tillsammans med kommissionär de Silguy förbereder ett förslag för att skydda den nya valutan, euron, mot förfalskningar och efterapningar. Ni kommer att få ett meddelande om detta ämne mycket snart. Det föranleder mig att åter beröra den ambitiösa idéerna om " Corpus Juris" . Dessa idéer har, som ni vet, varit föremål för debatt i akademiska cirklar i ett par år. Kommissionen har åtagit sig att undersöka alla dessa aspekter. Ett antal experter jämför nu de rättsliga systemen i de femton medlemsstaterna på områden som bevisning, ömsesidig hjälp och tillåtliga bevis. Så en hel del förberedande arbete har redan lagts ned och en interimsrapport håller på att utarbetas.
Jag tvivlar inte på att de idéer detta dokument innehåller kommer att bli en del av framtida diskussioner om ett gemensamt rättsligt område i Europa - en viktig diskussion som också måste kopplas till genomförandet av Amsterdamfördraget.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär för ert inlägg, och för att ni gjorde det i ett läge som verkligen inte är lätt. Ordförandekonferensen borde enligt min mening diskutera frågan, som för övrigt redan har kommit upp flera gånger, om villkoren för det sista inlägget före omröstningen.
Härmed förklarar jag debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i dag kl. 12.00.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Omröstning
Ordföranden
Innan vi börjar omröstningen skulle jag vilja göra ett tillkännagivande. Presidiet beslutade i går att sända gratulationer till Nicole Péry, vår tidigare vice ordförande, som utsetts till ledamot av den franska regeringen.
(Applåder) Jag är särskilt glad att berätta det eftersom som jag, som ni vet, efterträdde fru Péry, utan att därför göra anspråk på att ersätta henne.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Nu när alla ändringsförslag antagits skulle jag vilja be kommissionen, och via kommissionen även rådet, att än en gång se efter om det inte går att tillmötesgå de önskningar som parlamentet lagt fram. I går var vi överens om att förordning 1408 som handlar om arbetstagare, om gränsarbetare, att de i alla fall borde få lämpliga rättigheter, det handlar om ett prejudikat vid domstolen, som nu fortfarande blockeras. Vi diskuterade det här mycket grundligt i går och det tycks mig att de ändringsförslag som parlamentet givit in inte kommer att antas av kommissionären. Dessutom hade vi i går en begäran till kommissionen att se till att vi fick en översikt över alla förslag som ligger blockerade hos rådet och vem som blockerar något och av vilken anledning.
Jag fick ett svar av kommissionären redan i går kväll efter åsiktsutbytet och det svaret från kommissionären är i alla fall negativt. Han håller visserligen med om innehållet. Han är dock inte beredd att anta förslagen. Herr ordförande, det är orsaken till att jag begär att slutomröstningen inte genomförs och att betänkandet återförvisas till utskottet, eftersom vi ändå måste ha möjlighet att en gång utbyta tankar med kommissionen och med rådet.
Jag förstår nu av kommissionens ordförande att rådet vill diskutera det här förslaget under det brittiska ordförandeskapet den 6 april i år och att parlamentet nu sätts under hårt tryck att ändå genomföra slutomröstningen.
Jag talar nu för alla de som väntar på förbättringar, de pendlande arbetstagarna som alltid ställs utanför, jag talar för dem när jag ber rådet, som alltid tar vara på fördelarna men aldrig vill ordna något extra, jag ber er alltså att stödja förslaget om att inte genomföra ändringarna i 1408 som de ser ut nu i slutomröstningen i alla fall.

Hughes
Herr ordförande! Jag är sällan oense med Oomen-Ruijten, men i dag är jag tvungen att vara det. Jag skulle motsätta mig en återförvisning till utskottet. Jag har tittat på ordväxlingen i kammaren i går kväll. Jag har också fått se en kopia av kommissionär Flynns brev till föredraganden. Jag håller med om att det är förargligt att ändringsförslagen inte kan antas i det här skedet, men jag konstaterar att kommissionen har för avsikt att acceptera de två ändringsförslagen, 3 och 4, inom ramen för den allmänna översynen av förordning nr 1408/71 som kommer att komma senare i år.
Jag hoppas att föredraganden kommer att stödja ändringsförslagen då. Inom ramen för Anne Van Lanckers initiativbetänkande om frågan om gränsarbetare är dessutom den separata frågan om de olika delegationernas ståndpunkter i rådet något som rådet måste svara för. Föredraganden är fullt medveten om det.
Min sista punkt är att rådet kommer att försöka anta detta den 7 april. Det är inte på något sätt den viktigaste frågan, men den har drivit på hela tidtabellen för vårt behandling av detta förslag. Det tjänar inget syfte att återförvisa till utskottet. Jag är därför emot det.

Crowley
Herr ordförande! Jag begär också ordet för att motsätta mig en återförvisning till utskottet. Det vi röstar om denna förmiddag är något som kommissionen redan har tagit till sig och accepterat. Den har visat sig villig att undersöka andra områden med. Som min värderade kollega Hughes sade är detta en fråga för rådet, och vi skall inte använda det som en fördröjnings- eller blockeringstaktik. Låt oss rösta om frågan vi har framför oss och inte blanda ihop den med andra frågor. Jag är emot en återförvisning till utskottet.

Wolf
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tycker att det verkligen är en första rangens skandal, som pågått i flera år, att de problem som gränsarbetarna individuellt måste stå ut med inte kan lösas på grund av luckor i bestämmelserna och bristande harmonisering. Vi som parlament är ju ansvariga för att verkligen allt görs för att utöva maximala påtryckningar på råd och kommission, vars bemödanden jag ju helt säkert uppskattar. Det gör vi genom att rösta för Oomen-Ruijtens förslag, även om det brittiska ordförandeskapet kan råka irritera sig på det. Men här handlar det om att tillgodose många människors intressen och inte ett ordförandeskap, som gärna skulle vilja ha färre konflikter.
(Applåder)

Flynn
Herr ordförande! Å kommissionens vägnar vill jag åter försäkra föredraganden om att kommissionen är mycket positiv till allt det hon har sagt. De två första ändringsförslagen ni röstat för denna förmiddag ligger redan på rådets bord och diskuteras för närvarande. Jag är helt beredd att stödja de andra två och kommer att framlägga ett förslag före årets slut. Denna förmiddag är emellertid kammaren ombedd att rösta om rent tekniska ändringsförslag till den årliga justeringen av förordning 1408/71. Den andra saken som naturligtvis är relevant är att samstämmighet fordras och jag ber verkligen om kammarens stöd för att driva på rådet. De andra fyra punkterna är stoppade, även om vi har gjort en del framsteg med dem. Men denna morgon är ni ombedda att rösta om tekniska justeringar till förordning 1408/71, vilket sker på en årlig basis. Detta kommer att gå till rådet för socialfrågor den 6 april och det vore verkligen synd om kammaren inte kunde se nyttan i att göra detta nu.
Jag vill säga till Oomen-Ruijten att vi har tagit till oss det hon sagt, kommissionen är positiv till hennes ståndpunkt och vi kommer att driva den här frågan med vilken stöd vi än kan få och var vi än kan finna det. Men det har också att göra med samstämmigheten i rådet. Som jag säger så har framsteg gjorts och jag hoppas att vi kommer att kunna behandla de två överblivna ändringsförslagen - 3 och 4 - före slutet på året när utslagen om rättspraxis som vi förväntar oss till slutet på är klara så att tolkningen av hela detta direktiv kan förstås klart.
Jag tillstår att kommissionen är positiv till Oomen-Ruijtens ståndpunkt och ber henne att ge med sig och låta detta gå till rådet så att dessa tekniska ändringsförslag kan bli klara denna gång.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Helt kort. Vad det handlar om för mig är att kommissionären nu vill att rådet får fördelarna och att nackdelarna blir kvar för gränsarbetarna. Vem i denna kammare vågar därför på grund av det brittiska ordförandeskapet den 6 april rösta mot mina förslag om återförvisning av betänkandet. Jag vill samråda med er och med rådet i utskottet för socialfrågor och sysselsättning.
(Ärendet återförvisades till det ansvariga utskottet.)

Müller
Herr ordförande! I vårt ändringsförslag kräver min grupp att man inrättar en Mr . eller Mrs. Reconstruction för Bosnien-Hercegovina. Under diskussioner med alla grupper och även med kommissionen har vi kommit överens om, att om vi drar tillbaka detta ord Mr. eller Mrs. Reconstruction, så kommer ändringsförslaget att godkännas, eftersom det nämligen syftar till att tillsätta en kvinnlig eller manlig generaldirektör från kommissionen på den posten. Vi bör inte belasta detta initiativ med begrepp, som låter det förbli oklart vems tur det är. Därför ber jag om att vi röstar om detta ändringsförslag utan tillägget " Mr. eller Mrs. Reconstruction" .

Giansily
Herr ordförande! Vår grupp stöder Müllers förslag.
(Ordföranden konstaterade att inga invändningar förelåg mot det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Tomlinson
Herr ordförande! Jag vänder mig till er som advokat om råd till kammaren och även för att skydda våra intressen. Det skedde en verklig debatt i utskottet om ett mycket viktigt betänkande och den mest påtagliga delen av debatten var, vad mig beträffar, bruket av orden " europeisk åklagarmyndighet" . Det var ämnet för debatten i våra politiska grupper. Det är därför i grunden otillfredsställande att när vi kommer till plena så finner vi en rättelse som från punkt 7, 9 och 10 som tar bort orden " europeisk åklagarmyndighet" och ersätter dem med " europeiska rättsliga myndigheter" , vilket faktiskt betyder något helt annat. Att ändra " europeisk åklagarmyndighet" , vilket jag ansåg vara dåligt, till " europeiska rättsliga myndigheter" , vilket jag ansåg vara ännu värre, och att göra det genom en rättelse, är en skymf mot kammaren och jag förväntar mig ett utslag från er beträffande det.
(Applåder)

Dankert
Herr ordförande! Jag har en kommentar i samma ärende. Jag tror att den ändring som diskuterats i utskottet, nämligen att ersätta public prosecutor med independent judicial authority, inte bara är en språklig ändring: det liknar mer en statskupp. Jag anser därför att rättstjänsten skulle ha motsatt sig en sådan ändring.

Ordföranden
Tack fru Theato. Jag måste säga att för min del är det mer en fråga om koncept än översättning. Men jag skall fråga De Luca, Bourlanges och Wemheuer om deras uppfattning. Därefter skall vi fatta beslut.

De Luca
Herr ordförande! Detta är ett reellt problem - som ni mycket riktigt påpekat - och inte bara en fråga om terminologi. Begreppet " europeisk åklagare" har en bestämd betydelse. Kanske är begreppet " domstolsväsende" , som föreslogs av Theato, vidare, eftersom det kan omfatta både det ena och det andra. Det kanske finns en lösning, som jag härmed dristar mig till att föreslå kammaren, nämligen att varken använda begreppet " offentlig åklagare" eller " domstolsväsende" , utan " europeiskt rättsvårdande organ" . Jag vet inte hur man skall kunna översätta detta uttryck till de övriga språken, eller om det går att överföra, men ett organ är något obestämt som befinner sig halvvägs och det skulle därför kunna lösa en lingvistisk kontrovers som annars kan blockera vårt arbete.

Bourlanges
Herr ordförande! En debatt om sakfrågan finns förvisso men nu håller vi på med en debatt om förfarande, och det handlar om att fråga sig om den text man lagt fram för oss stämmer överens med den som röstats igenom i budgetkontrollutskottet.
Under vissa betingelser tror jag för det första inte att det är tvivelaktigt, att den text vi röstat om och som gäller är den tyska texten, och, för det andra, att denna tyska text innehöll uttrycket " oberoende myndighet" på tyska, men inte innehöll uttrycket " europeiskt offentligt ministerium" , vilket kommer från en annan källa, nämligen den Corpus Juris som föreslagits av kommissionen.
När det gäller förfarandet tror jag därför inte att det föreligger några tvetydigheter. Vi har röstat om en text som talade om en oberoende rättslig myndighet. Om man instämmer i texten skulle man, förefaller det mig, ha lämnat in ett ändringsförslag enligt de former som föreskrivs, och i det här fallet föreligger verkligen ett översättningsfel mellan den tyska versionen och de övriga språkversionerna.
Jag tror därför att vi måste rätta oss efter omröstningen, på grundval av den tyska texten, som är den som gäller.

Wemheuer
Herr ordförande! I grupperna - naturligtvis också i vår grupp - har vi diskuterat betänkandet, nämligen på det vis som vi kände till det, utan ändringen och bildat oss en uppfattning om det. Därför kan vi enligt min åsikt bara rösta om den text som vi känner till. Jag vill be fru Theato dra tillbaka ändringen, eftersom den uppenbarligen inte bidragit till någon klarhet, utan till förvirring. Men om hon inte drar tillbaka den, kommer jag att i min grupps namn kräva att man återförvisar betänkandet till utskottet.

Green
Herr ordförande! Jag instämmer fullständigt med det Wemheuer sade. I likhet med er anser vi att detta inte bara är en fråga om språk; det är ett annat begrepp, så om rättelsen inte kan dras tillbaka skulle vi vilja att det hänsköts till utskottet för ett klargörande.

Ordföranden
Kära kolleger! Vi har alltså ett förslag som gäller ändringen och ett förslag om återförvisning till utskottet. Jag skall därför kanske först ta upp förslaget om ändring för omröstning, för att få veta om ändringen accepteras eller förkastas. Är ni överens med detta förfarande fru Theato?

Theato
Herr ordförande! Jag skulle först vilja veta exakt huruvida ni, om ändringen inte antas, än en gång kommer att låta rösta om återförvisning till utskottet.
Jag måste få veta hur man går till väga. Är det så? Kommer man först att rösta om ändringen? Om ändringen antas, kommer ni sedan att låta göra ytterligare en omröstning?

Ordföranden
Fru Theato, vi skall först rösta om ändringen. Om ändringen antas skall vi sedan eventuellt rösta om återförvisning till utskottet, om ni begär det. Men för närvarande har jag en begäran från Green om att ärendet skall återförvisas till utskottet om ändringen inte antas. Stämmer det?
(Avbrott av Green.) Ursäkta, fru Green. Det är tvärtom. Jag uttryckte mig otydligt. Vi skall först rösta om ändring nr 1, för att se om den accepteras eller ej. Jag vill erinra om att denna ändring på franska ersätter uttrycket " europeiskt offentligt ministerium" med uttrycket " europeisk rättslig myndighet" . Eftersom ändringen gäller alltihop måste vi alltså först rösta om den. Därefter röstar vi eventuellt om en begäran om återförvisning till utskottet.

Green
Herr ordförande! Jag uppskattar verkligen det ni försöker göra och håller med er om att detta är en förfarande vi inte använt förut. Vad beträffar rättelsen: om Theato är beredd att dra tillbaka den så anser jag att det är det riktiga och att vi sedan kan rösta om ursprungstexten. Om hon inte är beredd att dra den tillbaka så anser jag att vi skall återförvisa den till utskottet.

Theato
Jag tackar fru Green så hjärtligt som just tydligt har bidragit till att klara upp detta. Jag är beredd att dra tillbaka denna ändring. Det berör inte alls mig själv, det vill jag här tydligt säga. Men jag vill säga, att alla kolleger, var de nu är, nu naturligtvis skulle låta mig stå med skammen, om de på grund av tillbakadragandet av rättningen skulle rösta emot det. Det vill jag säga här helt tydligt och klart! Jag säger helt klart, att frågan om vad denna inrättning, som väl någon gång skall komma till stånd, skall heta, inte är huvudsaken för mig. För mig är huvudsaken att man ger sig i kast med den, så att vi får ett skydd för de ekonomiska intressena!

Tillich
Herr ordförande! Den omröstning som ni nu vill företa, är otillbörlig. Föredraganden har sagt att originalformuleringen är tysk. Om vi nu genomför en omröstning, då röstar vi om översättarnas arbete och inte om den fråga som det här handlar om. Därför anser jag att omröstningen som ni vill göra är otillbörlig. Vi borde rösta på basis av den tyska texten.

Ordföranden
Kära kolleger! Jag noterar att föredraganden dragit tillbaka ändring nr 1. Vi skall alltså rösta om texten utan ändring nr 1. Det är vi överens om. Var och får ta sitt ansvar. Jag kan inte föreslå något annat.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Caudron
Jag vill lyckönska vår kollega Megahy till hans seriösa arbete och relevansen i rekommendationerna i betänkandet, vilka förefaller mig gå i rätt riktning. Liksom flera av mina kolleger vill jag ge mitt stöd till föredragandens ändringsförslag. Jag instämmer därför fullständigt i idén om att skilja på " förmånstagaren" av kortet och fordonet.
Vi känner till svårigheten med att genomföra åtgärder som syftar till att integrera personer med funktionshinder i ett samhälle, som i allt större utsträckning utesluter de individer som har svårast att anpassa sig till de allt hårdare kraven. Jag hoppas därför att dessa rekommendationer mycket snabbt antas av unionens medlemsstater.
Genom detta betänkande ställs ännu en gång frågan om ett medborgarnas Europa. Man måste konstatera att vi lever i en verklighet som fortfarande är avlägsen från de officiella talen och börsindikationerna som sprider siffror där individerna är frånvarande.
Jag vill än en gång här påtala angreppet mot solidaritet och rättvisa. Europeiska unionen representerar en modell för utveckling och civilisation, och jag vill erinra om det i dessa tider när välfärdsstaten faller sönder.
Jag medger att dessa uttalanden ligger en bit ifrån det ursprungliga ämnet, men jag fruktar att åtgärderna som syftar till en social avreglering särskilt berör de funktionshindrade. Jag anser att det fortfarande återstår mycket att göra på detta område, bl.a. när det gäller tillgång till sysselsättning och kampen mot all latent diskriminering, som alltför ofta drabbar funktionshindrade.

Titley
Även om min kollega Megahy gör rätt i att påpeka att rådet valt en icke bindande rekommendation för regeringarna att följa i denna fråga, så delar jag hans välkomnande av idén för ett parkeringskort för funktionshindrade omfattande hela EU.
Jag är också glad över att parlamentets specifika förslag har accepterats - till exempel vikten av att utfärda kortet till funktionshindrade som kan användas oavsett vilka fordon de tänker köra, vilket undanröjer behovet av ett byråkratisk byte av kort varje gång ett annat fordon används.
Det gläder mig också att finna att definitionen på funktionshindrade förare kommer att lämnas till medlemsstaterna, vilket kommer att leda till att denna blir så vid som landet anser vara passande. Som vanligt skall EU: s riktlinjer vara en minimistandard på vilken vi kan bygga när länderna vill gå vidare. Jag hoppas att regeringarna kommer att göra så mycket det kan för att underlätta resor för många av våra funktionshindrade medborgare, så att rörelsefriheten gäller för alla européer i framtiden.
Andrabehandlingsrekommendation: Wijsenbeek (A4-0116/98)

Langenhagen
Det återstår att konstatera följande, och Kinnock, den ansvarige kommissionären, bekräftade det i går efter debatten om den modernare färdskrivaren:
1.Rådet har i sitt beslut bara yttrat sig om den framtida svarta lådan (1B-utrustning). Den brittiske ledamoten och samordnaren för socialisterna har två gånger måst fråga kommissionen om det under sista sammanträdet med utskottet för transport och turism. Kommissionens representant har bekräftat att enbart förslag 1B har lagts fram för rådet.2.Den nya svarta lådan har hittills inte definierats. Vet vi egentligen vad vi röstar om?3.Rådets beslut är felaktigt, eftersom kompletteringen inte har reglerats. Rådet har här handlat alltför snabbt och fel, för att få igenom en kompromiss. Tror ni verkligen att företagen, om det saknas uppgradering, inte kommer att göra allt för att få de gamla färdskrivarna, hur det än sker?! En ihoplappad skrivare bidrar säkert inte till ökad mätnoggrannhet.4.Konkurrensen görs mycket enkel för de central- och östeuropeiska staterna. Först 1995 kom man överens med dessa stater att man över huvud taget skall ställa en färdskrivare till förfogande. Om sedan hela den infrastruktur som behövs för den nya apparaten saknas i företagen och hos kontrollmyndigheterna i de europeiska staterna, då kan man väl i enlighet med alla matematiska principer inte heller anta att våra konkurrenter kommer att anstränga sig.5.Kontrollen och insamlandet av data från företagen har inte reglerats. Så kan väl inte någon på allvar ha önskat sig det.Mitt facit efter fyra års arbete med denna förordning som föredragande från Europeiska folkpartiets grupp i utskottet för transport och turism är att medlemsstaterna vill behålla det hittillsvarande manipulerbara systemet med färdskrivare tills vidare; orsakerna till detta är beklagliga, men uppenbara.
Kommissionen har gjort en helomvändning och spelat rådet i händerna. Majoriteten av parlamentet likaså. Allt detta bidrar inte till Europaparlamentets trovärdighet.
Det är positivt att vi med dagens parlamentsbeslut har satt i gång en teknisk utveckling; det förblir negativt att den tyvärr kommer att träda i funktion först i en alltför avlägsen framtid, och inte i dag. Under tiden, ungefär 10 år, åker vi genom en gråzon. Det kommer att få följder!

Lindqvist
Det kan knappast vara rimligt att EU skall reglera vägtransporter så i detalj som nu sker med föreskrifter om konstruktion, installation, användning och provning av färdskrivare. Systemen måste också godkännas av kommissionen. Rådet går här ännu längre och föreskriver obligatorisk installation av helt digitala färdskrivare i alla nya fordon från 1 juli år 2000.
Förslagen påverkar särskilt de små åkarna och de företag som inte alltid har möjlighet att införa ny utrustning utan stora kostnader. Frågor av denna typ skall hanteras på nationell nivå. Detaljregleringen på EU-nivå måste upphöra.

Rovsing
Alla länder i Europa gör i dag en avsevärd insats för att ge funktionshindrade möjlighet att röra sig fritt. Ett viktigt led i den här politiken är de funktionshindrades tillgång till reserverade parkeringsplatser med särskilt hänsynsfull placering. Tillstånd för att parkera på sådana platser ges genom ett särskilt identitetskort som myndigheterna ställer ut. Lyckligtvis erkänns dessa nationella handikappkort i de flesta fall även när kortinnnehavaren reser i de övriga länderna. Men det kommer ändå att vara mer praktiskt och säkert för de funktionshindrade, när det ges ut ett gemensamt EU-kort, och därför är den föreslagna förordningen ett positivt initiativ.
Parlamentet antog vid sin första behandling ett antal förslag, som har till syfte att göra de funktionshindrades villkor, och det gläder mig att se att rådet har låtit dessa förslag ingå i sin gemensamma ståndpunkt. Mot bakgrund av dessa goda resultat ger jag resolutionen mitt fulla stöd.

Schlechter
I början fanns rådets förordning 548/69 om harmonisering av vissa bestämmelser på det sociala området och beträffande vägtransporter. Denna förordning följdes av en annan, nämligen 1463/70, som innebar att kontrollutrustning skulle införas för vägtransporter. Liksom i många andra fall hade innovationen i början positiva effekter på arbets- och konkurrensvillkoren, men tyvärr inte för så lång tid.
Det krävdes en ny förordning. 1985 fastställde rådets direktiv 3820/85 kör- och vilotider för yrkeschaufförer, vilket garanterade bättre kontroll av gemenskapens bestämmelser beträffande kontrollutrustning.
Efter flera år av praktisk erfarenhet visade det sig att förordning 3821/85 inte gav tillräckligt skydd mot manipulationer, och att det var mycket svårt att utföra kontroller.
Följaktligen föreslog kommissionen 1994 system 1 som bibehöll den aktuella färdskrivaren, kompletterad med en elektronisk " svart låda" , vilket gjorde det möjligt att föra över den information som behövdes till förarens smarta kort. Denna lösning förespråkades med vissa förbehåll av Europaparlamentet. 1995 önskade parlamentet ett system med bättre prestanda, som var mer tillförlitligt och inte lika lätt att manipulera.
Det är därför förvånande att se vår föredragande backa, eftersom system 1A, som han föreslår, är ett föråldrat system. Han går inte lika långt som Europaparlamentets beslut 1995 och varken kommissionen eller rådet vill längre veta av det.
Det gemensamma förslaget går förvisso längre än det som förespråkas av föredraganden. Det tillämpar bokstavligen Europaparlamentets begäran, som syftar till att införa en ny generation helt digital kontrollutrustning med integrerat minne.
Sedan mer än två år visar teknikens framsteg och industriledarnas diskussioner tydligt att denna väg (alltså parlamentets) var den rätta och att det följaktligen inte längre var berättigat att bibehålla den lösning som bestod i en mellanliggande utveckling mellan färdskrivare 1A och den helt digitala kontrollutrustningen (texten i slutsatserna av den gemensamma ståndpunkten).
Jag anser därför att det beslut vi fattat är det riktiga.
Vi måste nu finna lösningar på de problem som sannolikt kommer att uppstå. Vi måste därför se till att den nya förordningen överensstämmer med AETR, som undertecknats mellan Europeiska unionens medlemsstater och övriga europeiska länder och som syftar till att harmonisera körtider och kontrollinstrument, för att undvika snedvridning av konkurrensen mellan transportörerna i Europeiska unionens medlemsstater och dem i tredje land. En sådan ändring borde äga rum inom samma tidsfrister som de som fastställts genom den nya förordningen. När det gäller att anpassa fordonen måste vi finna rimliga tidsfrister som tillfredsställer berörda parter.
Om de fordon som tas i trafik två år efter att förordningen trätt i kraft skall vara utrustade med färdskrivare 1B, måste samma sak gälla för fordon som sätts i trafik fr.o.m. den 1 januari 1996, när den kontrollutrustning de är utrustade med kommer att ersättas. Sju år efter att förordningen trätt i kraft skall alla berörda fordon vara försedda med utrustning 1B.
Enligt min mening finns inget som hindrar att man på ett detaljerat sätt fastställer de tekniska kraven genom ett senare beslut i en teknisk kommitté. Det förefaller mig emellertid vara en god idé att ett definitivt och fullständigt avtal sluts inom denna kommitté, innan den nya förordningen träder i kraft. Men alla dessa tekniska förbättringar är utan värde om kontrollerna som tillämpas på vägtransporterna inte utförs enligt reglerna och på samma sätt i alla medlemsländer.
Avslutningsvis vill jag säga att det krävs ett instrument för att konstatera brotten och för att förstärka respekten för gällande regler. Jag tror att system 1B uppfyller dessa villkor. När det gäller medlemsstaterna måste de i framtiden se till att de inte uppträder olika p.g.a. att de tolkar gällande regler annorlunda.
Investeringar i system 1B kommer att accepteras och kontrollerna kommer att ge önskad effekt, under förutsättning att kommissionen också behandlar dessa problem så snart som möjligt.
Betänkande: Väyrynen (A4-008/98)

Väyrynen
Herr ordförande! Jag vill verkligen avge en muntlig röstförklaring med anledning av att liberala gruppen avstod från slutomröstningen. Detta berodde på att slutresultatet i omröstningen om artikel 4, dvs. de nationella flygplatsnäten, enligt vår ståndpunkt blev omöjligt.
Här röstades separat om utskottets förslag nr 10 som handlade om ingressen i stycke 2. Där beslutade parlamentet att med röstsiffrorna 251-243 anta utskottets förslag. Detta begränsar avgiftsutjämningen inom de nationella flygplatsnäten att gälla enbart inrikesflyget. Som kommissionären Neil Kinnock i går här i parlamentet konstaterade är detta helt emot direktivets centrala princip, icke-diskrimineringsprincipen. Avgifterna måste vara samma för inrikesflyget och för EU: s interna flyg. Eftersom denna nyckelpunkt i betänkandet fick en felaktig formulering var liberala gruppen tvungen att avstå från slutomröstningen.
Dessutom vill jag tala om att vi var emot de Grönas ändringsförslag 25 på grund av att miljösynpunkterna redan i vårt eget ändringsförslag 26, och socialisternas ändringsförslag 20 hade beaktats i tillräcklig omfattning.

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin och Waidelich
Vi ställer oss positiva till den grundläggande idén bakom det föreslagna direktivet, nämligen att insyn och samråd skulle leda till att skillnaderna i avgiftssystemen blir så låga som möjligt. Europeiska flygbolag kan dra nytta av ett tydliggörande av flygplatsavgifterna. Då vi emellertid anser att de föreslagna skrivningarna inte kan uttydas så att konsekvenserna kan bedömas fullt ut, lägger vi ned våra röster.

Cushnahan
Herr ordförande! I takt med att vi går vidare med den gemensamma marknaden så måste Europeiska unionen undersöka varje industrisektor för att garantera att det inte finns några icke avgiftsbaserade hinder mot handeln i denna sektor. Detta är exakt vad rådets direktiv om flygplatsavgifter har till syfte att göra.
Inom ramen för den gemensamma marknaden är det orimligt att flygplatsavgifter tas ut på ett oklart sätt. På samma sätt som konsumenterna vill veta vad det är de köper innan de betalar, så skall flyglinjerna (som faktiskt är konsumenter av flygplatstjänster) åtnjuta samma grad av öppenhet. Flygplatserna måste tala om vad avgifterna används till. De skall också reflektera graden av användning. Flyglinjerna skall inte behöva betala samma belopp för ett litet passagerarplan som för en jumbojet på någon given flygplats.
Jag håller med föredraganden om att det inte finns något behov av harmonisera flygplatsavgifterna i hela EU, då olika flygplatser har olika behov och de flyglinjer som använder en viss flygplats skall bära de kostnader för flygplatsens tjänster.
Det är av dessa skäl som jag stöder betänkandet.

Eriksson
Jag anser att en gemenskapslagstiftning om flygplatsavgifter är onödig. Det är stora skillnader mellan situationerna i medlemsländerna, vilket gör det enklare och rättvisare om dessa frågor styrs av nationell lagstiftning. Dessutom verkar liberalisering och EU-harmonisering vara viktigare mål än att tillgodose allmännyttan.
Av dessa anledningar lägger jag ned min röst i slutomröstningen om Väyrynenbetänkandet.

Fayot
Detta betänkande har stor effekt på mindre flygplatser och skulle kunna inskränka deras intäkter drastiskt.
Luxemburg, som driver en enda kommersiell flygplats, strävar efter att iaktta en förnuftig kompromiss mellan flygplatsavgifterna och flygbolagens intressen, men är beroende av dessa avgifter.
Luxemburgs socialister stöder därför Brian Simpsons (PSE) ändringsförslag, som går ut på att tillämpa artikel 4, 5, 6 och 7 i direktivet enbart på flygplatser som har årliga trafikintäkter om minst 2 miljoner passagerarrörelser eller 50 000 ton frakt. Kommissionens text förutsåg endast 250 000 passagerarrörelser och 25 000 ton frakt.
Medan Luxemburg uppvisar mycket högre fraktintäkter än den i direktivet föreskrivna gränsen, ligger det för den första siffran på 1, 2 miljoner passagerarrörelser och skulle alltså vid en dylik ändring inte drabbas av direktivet. Detta medger oss att även i fortsättningen garantera en prisvärd skötsel av flygplatsens affärer.
Vi beklagar därför utomordentligt att nämnda förslag inte gick igenom. Jag har därför avstått från att rösta vid den slutliga omröstningen.

Kestelijn-Sierens
Jag vill gärna ge mitt stöd till betänkandet av kollega Väyrynen.
Det som främst intresserar mig är att specifika identifierbara yttre kostnader inom området miljö som orsakas av flygtrafiken kan tas med i beräkningen. Jag anser att det kan vara berättigat att höja flygplatsavgifterna för till exempel bullriga flygplan eller nattflyg eller flygplan som sprider en onormal kerosinlukt.
Dessa extra avgifter är inte bara en bestraffningsåtgärd eller en åtgärd för att motarbeta dem som orsakar dessa olägenheter. Kommissionen påpekar också mycket riktigt att differentieringen inte heller får ha till syfte att skapa extrainkomster för flygplatserna. De måste alltså tjäna som ersättning för de miljöskador som orsakats. Extrainkomsterna måste placeras i en fond som används för miljöinvesteringar på själva flygplatsen eller för delfinansiering av investeringar som de kringboende måste göra till följd av olägenheterna. Flygplatsen i Schipol tillämpar såvitt jag vet redan det senare mycket noggrant.
Om de extra miljöavgifterna inte används för att täcka de miljöskador eller olägenheter som verkligen vållats så riskerar man att vissa flygplatser kommer att dra till sig besvärande flygningar för att kunna erhålla extra inkomster.
Med hänsyn till dessa skäl stöder jag särskilt artikel 5 och ändringsförslagen 11, 25 och 26.

Theonas
Förslaget till direktiv som diskuteras utgör den sista av de åtgärder som förutses i det tredje avregleringspaketet för lufttransporter. Kommissionen föreslår utfärdande av enhetliga regler för åläggande av skatter på flygplatser som skulle grunda sig på, som man säger, principerna för att kringgå skillnader i samband med kostnaden och insynen. Förslaget utgår från snäva, rationella finansiella kriterier som ser flygplatserna som enkla handelsföretag och som ignorerar deras viktiga roll som stödmöjlighet för ekonomisk utveckling och sammanhållning, utövande av en social politik, förverkligande av målsättningar för miljöskyddet och säkerheten för flyget, passagerarna och arbetstagarna inom branschen.
Målet är naturligtvis inte en förbättring av tillhandahållna tjänster och infrastrukturer på flygplatserna och en förstärkning av säkerheten utan en minskning av kostnaden för flygbolagen som använder sig av flygplatserna och en ny belöning i kampen om fördelningen av de avreglerade marknaderna. Flygplatsopertörens eller bolagens anställda blir naturligtvis inte i något fall vinnare, då man för dessa endast kan förutspå omvälvningar beträffande kollektivavtalen under utpressningshot om stängningar - som i fallet med Olympic Airways - med syfte att återigen minska företagens kostnader. Inte heller passagerarna blir några vinnare, vilket rent teoretiskt skulle kunna vara möjligt, eftersom erfarenheten visar oss att under förhållanden av oligopolistisk konkurrens och fördelningen av marknaderna, leder minskningarna av kostnaderna enligt reglerna bara till en ökning av vinsterna.
Tvärtom skulle detta direktiv skapa problem för operatörerna på flygplatserna, eftersom minskningen av inkomsterna skulle undergräva möjligheterna till utveckling och modernisering av infrastrukturerna på bekostnad av flyg- och passagerarsäkerheten. Minskningen av inkomsterna och samtidigt förbudet för statliga stöd som kombineras med den kvävande ramen som utformas av budgetdisciplinen och nedskärningarna av resurser för regionalpolitiken, kommer direkt att beröra de allra minsta flygplatserna och följaktligen de mest avlägsna och svårtillgängliga regionerna som verkligen är i behov av stöd.
Med utgångspunkt i detta måste vi betona att vi inte samtycker till kommissionens förslag som syftar till att sammanbinda skattetyngden med kostnaden för de tillhandahållna tjänsterna och infrastrukturerna. Genom skatterna täcks utgifterna, inte bara för de centrala och vältrafikerade flygplatserna men även för de regionala, små och isolerade flygplatserna som inte är i stånd, på grund av en begränsad trafik, att klara sina driftsutgifter som till största del inte går att tänja på eller att klara de investeringar som behövs för en modernisering.

Wibe
Det är ytterst angeläget att poängtera i samband med behandlingen av detta betänkande att man måste se nätet av nationella flygplatser som ett system. Det måste vara tillåtet att flygplatser som ger vinst subventionerar flygplatser i systemet som går med förlust, ty vinstgivande flygplatser skulle inte vara vinstgivande om flygplatser som drivs med förlust lades ned.
Betänkande: Aparicio Sánchez (A4-0071/98)

Cushnahan
Med den kommande Ekonomiska och monetära unionen, såväl som fullbordandet av den gemensamma marknaden, kommer många hinder mot turism inom unionen att avlägsnas. Frågan kvarstår: Kommer vi verkligen få en gemensam marknad inom turismen också?
För närvarande tycks EU: s brist på sammanhängande idéer beträffande turismen tyda på att svaret på frågan är ett rungande " nej" . Det är av det skälet som jag stöder Aparicio Sánchez betänkande till fullo.
Det är på tiden att kommissionen börjar tänka på effekterna för unionens turister när den utarbetar lagförslag. På samma sätt som vi börjat undersöka konsumenternas rättigheter i deras hemländer, så måste vi också fästa större vikt vid konsumenternas rättigheter när de är på semester. Det är dessa konsumenter som är mest sårbara, ofta i en kultur som de inte är bekanta med, kanske på en snabbresa i flera städer utan kunskaper om den lokala lagstiftningen.
Jag välkomnar föredragandens maning till kommissionen att öka öppenheten i flygnäringen. I takt med att vi rör oss mot en liberalisering av unionens luftrum måste vi beakta hur denna liberalisering (och flygnäringens vana med selektiv prisdiskriminering) påverkar unionens turister. Bruket att dela koder borde också göras öppnare så att resenärerna vet vilket företag som verkligen tar ut honom på resan, inte bara vilket företag som säljer biljetten till honom.
Jag anser också att det är av särskild betydelse att Aparicio Sánchez kräver en harmonisering av reglerna i hotell- och gruppresesektorn. För att verkligen kunna ha en gemensam marknad, så måste turisterna skyddas av liknande lagar i varje medlemsstat.
Kommissionen måste, vilket detta betänkade påpekar, samordna sina idéer vis-à-vis turismsektorn, då de områden som påverkar turisterna är spridda på generaldirektoraten inom kommissionen. Genom att uppmuntra de olika politiska områdena att samverka kan EU försäkra sig om att skydda turisterna och sörja för att näringen växer.

Eriksson
Förbättringen av konsumentens säkerhet och rättigheter är alltid en viktig strävan, även om jag dock anser att det är turistsektorns nuvarande belastning på miljön som är det mest akuta problemet att lösa.
Skyddet av konsumentens säkerhet och rättigheter samt förbättringen av handelsreglerna i turistsektorn sköts bäst på nationell nivå, både i effektivitets- och demokratihänseende. Därför har jag lagt ned min röst i slutomröstningen om Aparicio Sánchez-betänkandet.

Titley
Herr ordförande! Jag stöder detta betänkande med glädje i dag, eftersom jag delar dess engagemang för att garantera ordentlig kompensation för de resenärer som drabbas när flyglinjer eller hotell dubbelbokar. Alldeles för många människors surt förvärvade semestrar har förstörts av sådant agerande, vare sig det beror på misstag från de berörda företagen eller ett medvetet taktiskt handlande.
Betänkandet gör också rätt i att påpeka att flygsäkerheten behöver mer uppmärksamhet då antalet flygturer och passagerare som korsar vårt luftrum ökar för varje år.
Jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att handla utifrån föredragandens idéer och se till att konsumenternas förtroende i den i vår ekonomi så livsviktiga turismsektorn förstärks som ett resultat.

Wibe
Jag anser att detta ärende bör ligga utanför detta parlaments arbetsområde. Det föreslås i betänkandets punkt 11 att kommissionen skall förelägga parlamentet och rådet resultatet av en undersökning om överbokning på hotell och annan inkvartering m.m. Likaså föreslås det i punkt 30 att kommissionen tillsammans med detta parlament och näringens organisationer årligen skall anordna temadagar om kvaliteten på utbudet av turisttjänster.
Visst har turistnäringen en stor betydelse för sysselsättningen på många håll i EU, men det blir lätt absurt när ovan nämnda förslag presenteras i detta parlament. Jag anser att det ligger utanför vårt kompetensområde att syssla med dessa frågor.
Betänkande: Elles (A4-0097/98)

Berthu
Elles betänkande om genomförandet av Europeiska unionens budget för budgetåret 1996 visar att kommissionens attityd till slut t.o.m. irriterar dem som från början var mest välvilligt inställda till den; bedrägeriet som avslöjas år från år upprepas hela tiden, institutionerna tenderar att skydda de ansvariga tjänstemännen, eller låter åtminstone förstå det, genom att upprätthålla dunklet kring de interna undersökningarna och de handlingskraftiga reformerna är obefintliga. För tredje gången i rad har revisionsrätten vägrat att bevilja sitt " försäkringsintyg" om gemenskapens budget, och Europaparlamentet å sin sida har nyss vägrat att bevilja ansvarsfrihet.
Läsningen av betänkandet från revisionsrätten är graverande. Men den visar på ett ökande bedrägeri eller passivitet, utan att riktigt förklara varifrån denna förlamning kommer. Gruppen Nationernas Europa går för sin del längre i analysen genom att ifrågasätta själva strukturen inom ett antal europeiska institutioner och politiska områden.
Elles betänkande grämer sig t.ex. över att behöva konstatera att mer än ett år efter slutsatserna från Europaparlamentets undersökningskommitté om gemenskapens transiteringssystem, har datoriseringen av detta förfarande, vilket lades fram som ett bra sätt för att göra systemet tillförlitligt och operativt, ännu inte inletts. Och ännu värre, i mars 1998 har kommissionen ännu inte lyckats fastställa en detaljerad specifikation över det system som skulle behöva inrättas för att upptäcka bedrägerierna. Är det en tillfällighet? Skall man, såsom i Elles betänkande, enbart anklaga kommissionens passivitet? I verkligheten misstänker vi att problemet är betydligt allvarligare: efter att de dokument som skall åtfölja varorna avskaffats, liksom de inre gränskontrollerna, har inte förfarandet med gemenskapens transiteringssystem helt enkelt blivit omöjligt att hantera?
Kan inte samma fråga ställas när det gäller förfarandena avseende gemenskapsinitiativ till förmån för små och medelstora företag, vilka medför en sådan splittring av krediterna att kommissionen t.o.m. förefaller oförmögen att ange om målsättningarna har uppnåtts eller ej?
Vi kan räkna upp fler exempel. De upprepade bedrägerierna inte bara ifrågasätter släpphäntheten inom förvaltningen utan också den omöjliga politik man från början beslutat om, med ett ideologiskt syfte att utveckla en europeisk superstat, mycket mer än med målet att uppnå effektivitet. Genom att sedan lång tid placera kommissionen på en piedestal som en obestridlig vakt för det europeiska intresset, har man knappast förenklat kontrollen, och vi ser i dag konsekvenserna av detta.
För att verkligen kunna bekämpa bedrägeriet måste kommissionen stiga ned från sin piedestal och placeras under kontroll. Det är självklart att vägran att bevilja ansvarsfrihet för budgeten för 1996 skall medföra konsekvenser. Om Europaparlamentet var logiskt skulle det rösta för en misstroendeförklaring.
Betänkande: Kellett-Bowman (A4-0092/98)

Papakyriazis
Jag röstar för Kellett-Bowmans betänkande (Cedefop) med en allvarlig reservation.
Jag röstar för föreliggande förslag till beslut med reservation för punkt 4 som jag anser stå utanför ramen för betänkandet i fråga.
För övrigt refererar den konkreta frågan (inköpet av den nya Cedefop-byggnaden i Thessaloniki) lustigt nog detaljerat även till föredragandens inledande betänkande (som såvitt man vet inte ens ställdes inför omröstning, utan utgörs av föredragandens personliga åsikter). Denna hänvisning är ytlig, lösryckt, oklar, ogrundad och således missvisande på ett sätt som eventuellt till slut skapar felaktiga intryck.
I dag befinner sig Cedefop i Thessaloniki, efter de objektiva svårigheter - och inte bara objektiva - som det stod inför vid förflyttningen från Berlin, på uppåtgående och står för en stor andel av EU: s behov av kreativt arbete.
Bygget framskrider enligt planerna och det förutses vara färdigställt före den officiella tidsfristen (maj 1999).
Utskottet för socialfrågor och sysselsättning, såsom ansvarigt utskott " på detta område" för Cedefops politik, följer ansvarsfullt hela frågan - liksom vårt utskott konstaterade med yttrandet som bifogas Kellett-Bomans betänkande.
(Detta förtydligande kommer från alla parlamentsledamöter i PASOK ESK/GR) . Betänkande: Theato (A4-0082/98)

Kirsten Jensen och Blak
De danska socialdemokraterna avstår från att rösta vid omröstningen om betänkandet av Theato. Vi anser att detta betänkande försöker föregripa utvecklingen, eftersom den i stor utsträckning handlar om en situation som endast kommer att uppstå om inte alla medlemsstater ratificerar konventionen om skydd av unionens ekonomiska intressen.
Även om en sådan situation skulle uppstå, är det inte självklart att det kommer att bli nödvändigt med straffrättslig harmonisering för att skydda unionens ekonomiska intressen. Härtill kommer att Danmark kommer att stå utanför ett sådant initiativ, till följd av vårt undantag vad gäller deltagande i EU: s rättsliga samarbete.

Wibe
Jag stöder inte förslaget i betänkandet om inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet. Däremot anser jag givetvis att det är bra att man på nationell nivå noggrant utreder samt fäller dem som begår bedrägerier med EU: s bidrag.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.10 och återupptogs kl 15.00.)

Finansiellt stöd till små och medelstora företag
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0114/98) av Pronk för utskottet för socialfrågor och sysselsättning om förslag till rådets beslut (KOM(98)0026 - C4-0138/98-98/0024(CNS)) om åtgärder för finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag.

Pronk
Herr ordförande! Vi har här att göra med ett mycket viktigt förslag som tillkommit tack vare Europaparlamentet, både genom betänkandet av van Velzen och genom förslaget från budgetföredragande Tillich. Toppmötet i Luxemburg har antagit dessa förslag. De små och medelstora företagen fungerar som en motor för sysselsättningen. I Europeiska unionen går 6, 5 procent av alla investeringar till nystartade företag. I Förenta staterna hamnar 37 procent av alla investeringar i nystartade företag. Det är kanske därför som det i Förenta staterna går bättre med skapandet av arbetstillfällen. Förslaget består av tre initiativ som kompletterar varandra. Det här programmet fyller ut en del av Tillichpaketet, 420 av totalt 450 miljoner ecu. Den första delen, det är 40 procent av 420 miljoner ecu, avsätts till programmet ETF-start för nya företagare och som ger ut riskkapital till små och medelstora företag. Jag vill här understryka att namnet måste ändras. Jag föreslår att ändra det till eurostart.
För det första så behöver namnet ändras för att undvika sammanblandning med andra europeiska program. För det andra så genomförs ETF-programmet av Europeiska investeringsbanken medan eurostartprogrammet skall skötas av Europeiska investeringsfonden. Kommissionen måste göra något åt marknadsföringen av detta initiativ. Den marknadsföringen främjas inte av att EIB ständigt måste blandas in. Dessutom är det ett mycket intetsägande namn. Eurostartinitiativet har till syfte att förbättra tillgången till kapital för högvärdiga teknologiska små och medelstora företag som inleder sin verksamhet eller som vidareutvecklar sig. Dessa företag har en hög tillväxtpotential och svårt att få tillgång till kapital på grund av de stora riskerna. Det är bara i fyra medlemsstater som det i praktiken förekommer sådana initiativ och där fungerar det bra. Det finns dock intresse i flera andra medlemsstater att bygga upp något som kan investera i högvärdiga tekniska små och medelstora företag och som även kan ge vägledning. Med detta program kan alltså den potential som finns i en del medlemsstater byggas ut till att täcka hela Europeiska unionen.
Det andra programmet är joint European venture. Tjugo procent av de 420 miljonerna ecu har avsatts till det programmet. Målet är att främja etablerandet av transnationella samriskbolag mellan små och medelstora företag i Europeiska unionen. Det finns redan erfarenhet av samarbete mellan gränsöverskridande små och medelstora företag i Central- och Östeuropa och i den tredje världen. Dessa exempel ger hopp om och tilltro till att joint European ventures skall fungera. Vi måste dock inse detta inte är några revolving funds som kommer att återbetala sig efter några år. Detta i motsats till de två andra initiativen.
Det tredje programmet är SMF-garantin. Till detta program har 40 procent av de 420 miljonerna ecu avsatts. Denna garanti gör det möjligt för nyupprättade små och medelstora företag att få tag i kapital. Något som jag vill understryka i betänkandet är utvärderingen av de tre initiativen. Europaparlamentet vill inte lägga till några extra förhandsvillkor utöver de som kommissionen själv föreslagit. Annars kan det dröja flera år innan programmet träder i kraft. Det behövs dock en bra utvärdering i efterhand. Precis som en delutvärdering om det måste fattas politiska beslut när ett program slutförts. Programmets längd är också viktig. Det var överenskommet att programmet skulle vara i tre år. Det utlovades också vid toppmötet i Luxemburg. Men tre år är inte mindre än tre år, precis som tre procent varken är mer eller mindre än tre procent. Om programmet alltså inleds den 1 maj så kan det avslutas först den 1 maj år 2001 och inte den 1 januari 2001. Annars blir en utvärdering utomordentligt svårt. Jag uppmanar därför rådet att ändra åsikt på den punkten och låta programmet löpa tre hela år. Särskilt eftersom eurostartprogrammet och SMF-garantin är revolving funds som kan avslutas helt först efter 16 år. Om det går bra så har dessa två program inte kostat EU någonting efter 16 år och det är väl ett fantastiskt sätt att främja sysselsättningen och samtidigt föra en sparsam budgetpolitik. En stor fördel med initiativet med garantisystem är att de medlemsstater som ännu inte har några sådana måste inrätta ett sådant garantisystem medan andra på ett bättre sätt kan behandla de ansökningar som föregår garantierna eftersom dessa program ofta är övertecknade. Det är också påfallande att det handlar om både nationella, regionala och lokala system. I det ena landet, som i mitt land, är det nationella systemet bättre utvecklat. I det andra är det i stället de regionala systemen som är bättre utvecklade. Det är bra att kunna lära av varandra på den här punkten. Jag vill också tillägga att jag ingivit några nya ändringsförslag efter samtalen med kommissionen. Det är ändringsförslagen 18, 19, 20 och 21. Ändringsförslagen 18 och 20 är formella ändringar. I ändringsförslag 19 har ett fel smugit sig in, ordet måste på engelska vara assessment och inte utvärdering. De andra språken måste anpassas efteråt. Ändringsförslag 21 är ett antagande av en del av ett ändringsförslag från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som hade hamnat mellan två bord.
Slutligen, herr ordförande, vill jag tacka ledamöterna i utskottet för socialfrågor och sysselsättning samt utskottets sekretariat för det mycket goda samarbetet i detta svåra ärende och naturligtvis övriga ledamöter i Europaparlamentet och framför allt de två utskott som vi var tvungna att samarbeta med: budgetutskottet och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Vi har också haft ett gott samarbete med rådet och kommissionen. Jag har sällan varit med om ett sådant intensivt samarbete mellan institutionerna som i detta ärende men det handlar ju också om ett mycket högtidligt löfte från Europeiska rådet som vi nu måste verkställa.

Tillich
Herr ordförande! I själva verket var det betänkande, som skall behandlas i dag, med sitt förslag till rättslig grund, en av tyngdpunkterna i budgetdiskussionerna för 1998, där jag var föredragande. Detta förslag till rättslig grund skall ge en impuls till ökad sysselsättning i Europa.
Vi kom fram till en överenskommelse med Luxemburgs ordförandeskap under budgetdiskussionerna, som Europaparlamentet och rådet under den andra behandlingen slutligen höll sig till. Nu har vi från kommissionen fått ett förslag till rättslig grund. Jag måste ge kommissionen en komplimang för att den i huvudsak håller sig till resultatet från de dåvarande diskussionerna. Man har tagit hänsyn till det i sitt förslag till rättslig grund.
Det är och förblir vårt mål att anta ett program som bidrar till att snabbt och okomplicerat skapa nya, ytterligare arbetsplatser inom innovativa företag och inte sysselsättning i kommissionens och medlemsstaternas förvaltningar. Budgetutskottets framställningar om förslag till rättslig grundval var också formulerade på det viset.
Men nu över till innehållet i betänkandet och ändringsförslagen som vi har framför oss. Först skulle jag vilja lyckönska föredraganden, herr Pronk, till hans bemödanden att för detta förslag, även på önskan av kommissionen, tillämpa ett snabbare förfarande, och därför kan vi överlägga om det redan i dag. När det gäller det första ändringsförslaget från utskottet för sysselsättning och socialfrågor skulle jag åtminstone vilja säga, att detta faktiskt inte är riktigt. Vi har under loppet av budgetförfarandet 1998 och i beslutet inte fastlagt att detta program skall omfatta 450 miljoner ecu för tre år. Det kunde vi inte göra, eftersom vi beslutar om en budget för ett år. Korrekt måste det heta att vi har fattat ett beslut om 150 miljoner ecu för år 1998. Under samrådet mellan råd och Europaparlament slogs det fast att vi vill ge ut detta program för tre år, omfattande totalt 450 miljoner ecu. Men det betyder inte - och det är kommissionens och rådets ståndpunkt -, att vi behöver en rättslig grund för resterande 420 miljoner ecu.
När det gäller ändringsförslag nr 3 måste jag slå fast att det faktiskt är riktigt att man här säkerligen också bör ta hänsyn till andra små och medelstora företag, som är verksamma inom näringslivet på det sociala och på andra områden av hälsovårdsväsendet. Men i samma ändringsförslag handlar det om att stimulera till skapande av arbetsplatser, och det gäller alla företag och gäller då automatiskt även dem inom socialväsendet.
Harrisons ändringsförslag nr 7 från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik anser jag vara mycket betänkligt - därför har man kanske också valt formuleringen " vid behov" . Jag vet, och det har föredraganden också sagt, att det finns en dålig kultur med venture capital funds i Europa, och vi ville med detta program väcka medvetandet om det. Därför borde vi först arbeta med dem som redan finns, och inte försvåra proceduren genom anbudsförfaranden, utan vi borde först ta dem som är framgångsrika. Det skulle också motsvara synsättet i dokumentet.
Därför tror jag att vi borde bemöda oss om att även ställa det som vi betecknar som riskkapital till företagens förfogande, sådant kapital som är riskvilligt, och vi borde inte förhindra det genom administrativa hämskor.

Harrison
Herr ordförande! Utskottet ger sitt starka stöd kommissionens förslag för att hjälpa småföretag genom att skapa mer tillgänglig kapital för innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag. Vi välkomnar deltagandet från Europas största bank - vår bank, Europeiska investeringsbanken - och anlitandet av Europeiska investeringsfonden.
Jag vet att det ansvariga utskottet, utskottet för sysselsättning och socialfrågor, fortsätter att känna en viss oro över mängden medel som anslås till dessa tre program och valet av tidpunkt för deras genomförande. Jag delar denna oro och hoppas att hela summan på 450 miljoner ecu kan användas hellre förr än senare. Dessa snabbrörliga små och medelstora företag är ju när allt kommer omkring företagandets racerbåtar på den Europeiska ekonomins Genèvesjö.
Tillbaka på lugnare vatten har dock utskottet vädrat sin oro över flera saker. För det första skall stödet ges till företag som ger hopp om att kunna skapa hållbara arbetstillfällen, och nya arbeten till på köpet. Europeiska fonden får inte användas som en substitut för normala affärsinvesteringar. För det andra måste medlen riktas mot småföretagen. De är de små ekollon från vilka några av de största ekarna i sysselsättningens skog har vuxit upp. Vidare skall förmedlande institutionerna väljas ut på en öppet och ärligt sätt, där konkurrerande anbud skall användas om möjligt. Utskottets sista punkt koncentrerar sig på Europeiska investeringsbankens synlighet. Trots dess klassning med tredubbelt " A" så är dess rykte lika med tredubbla nollor bland de små och medelstora företagen i EU. Företagen fortsätter att skriva till mig och frågar var de kan få tag på medel från EIB. " Jag har letat på huvudgatan därhemma, men det vete katten om jag kan hitta EIB" , säger mina brevskrivare. Det är på tiden att EIB kommer in från kylan och talar om för Europa hur den skall kunna hjälpa till.

van Velzen, Wim
Herr ordförande! Pronk har i sitt inledande anförande redan påmint om att det varit ett ganska intensivt samarbete mellan de tre organen. Det kommer sig naturligtvis i hög grad av det faktum att Europaparlamentet till en stor del finansierat detta projekt med sin egen budget. Därför var det också nödvändigt för de andra att samarbeta med oss. Europaparlamentet gjorde det för att skapa en möjlighet att åtminstone ett konkret projekt skulle kunna läggas fram vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg. Jag är fortfarande mycket nöjd över att vi, med stora svårigheter förresten, lyckades med det till slut.
Målet med hela projektet är självfallet att skapa sysselsättning. Jag går med på att de små och medelstora företagen kan ha en mycket viktig funktion att fylla i det sammanhanget. Jag vill dock påpeka att det också är tal om en sorts hype . Alla tror att allt är ordnat bara man bildat ett litet företag men om du ser efter ett år senare så måste du tyvärr konstatera att det försvunnit en hel del. Därför vill jag betona att vi i våra ändringsförslag vill att det även görs något konkret med avseende på utbildning och vägledning för dessa personer. De förtjänar nämligen, om det nu sker inom ramen för företagarskapet så som det formulerades vid toppmötet om sysselsättningen eller inom detta projekt, en mycket bra vägledning som skall se till att sysselsättningen också blir varaktig.
En annan aspekt som jag vill ta upp är ändringsförslag nr 11. Där sägs det att det i den slutliga bedömningen skall tas särskild hänsyn till kvaliteten på de arbetstillfällen som skapats, till exempel med avseende på socialt skydd, fackliga rättigheter, osv. och vilken typ av nya arbetstillfällen som skapats. Är det atypiska jobb, är det hel- eller deltidsjobb, ja eller nej. Om det tas med i bedömningen innebär det naturligtvis att det måste spela in redan vid målsättningen, vid godkännandet av projekt. Jag hoppas därför också att kommissionen tar hänsyn till det redan från början. Att utan vidare överlåta ansvaret till medlemsstaterna är en mycket farlig strategi eftersom det i en del av medlemsstaterna just nu är populärare med hamburgerjobb än en jämvikt mellan flexibilitet och säkerhet.
Slutligen vill jag påpeka att något som för oss varit mycket viktigt i detta projekt är förhållandet till, kopplingen till, det som vi kallar för det tredje systemet. Det är den så kallade sociala ekonomin som kan förekomma med avseende på hälsovård eller kultur men där man enligt min åsikt kan hitta en jättelik mängd arbetstillfällen. Jag tycker fortfarande att den delen egentligen underskattas, även från kommissionens sida, och jag förespråkar därför en sammankoppling av dessa projekt med det förslag vi talar om och som jag hoppas att vi i morgon kommer att godkänna, om kommissionen antagit tillräckligt många av våra ändringsförslag.

Schiedermeier
Herr ordförande! Kollega Pronk har i sitt betänkande om förslaget till rådets beslut om åtgärder för finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag, klart framställt problemen och bekymren. Jag skulle vilja tacka honom så hjärtligt för detta, och jag hoppas att kommissionen och rådet lägger lämplig vikt vid hans förslag. Under flera år har alla institutioner i Europeiska unionen påpekat betydelsen av de små och medelstora företagen på sysselsättningens område.
Alla tillgängliga siffror bevisar att de små och medelstora företagen faktiskt utgör, och kommer att förbli, ryggraden för sysselsättningstillväxten. Ju mindre företagen är, desto mer framgångsrika är de i regel när det gäller att skapa arbetsplatser. Alltsedan 1992 har hela tiden lämpliga finanskoncept utarbetats och satts in. Det har säkert lett till framgångar. Trots detta får jag hela tiden höra kritik, herr kommissionär, av att programmen är för ineffektiva, eftersom det just för de små och medelstora företagen är för komplicerat, för byråkratiskt och tar för lång tid att lämna in en ansökan. Därför använder sig många små och medelstora företag av dyra konsulter. Dessa fel bör inte begås i samband med de nya förslagen.
Kritiken av att det till dags dato inte föreligger någon jämförande bedömning av hittillsvarande åtgärder, där man tar hänsyn till kostnader per skapad arbetsplats, är tyvärr berättigad. Denna bristande insyn försvårar förberedelserna av de planerade nya åtgärderna avsevärt.
Trots detta hoppas jag att det som föredraganden kallar " European Technology Start-up Facility " , the Joint European Venture , och borgensmöjligheterna för de små och medelstora företagen, i synnerhet för företag med upp till 100 medarbetare, kommer att vara framgångsrikt. Just dessa företag har problem när det gäller tillgång till riskkapital. Parlamentet vill underlätta detta med hjälp av borgensmöjligheter för små och medelstora företag, och på så vis skapa fler arbetsplatser. Därför förväntar jag mig att den slutgiltiga siffran för anslagen kommer att närma sig parlamentets förslag. För de arbetslösa är det viktigt och brådskande att de nya åtgärderna i EU röner framgång. Ju snabbare detta sker, desto bättre. Valspråket måste vara mindre byråkrati och i gengäld fler sysselsatta. Jag hoppas att vi snabbt kommer att uppnå detta mål, men inte, vilket kollegan van Velzen anser, med hjälp av så många föreskrifter som möjligt, som vi än en gång skall lägga på företagarna; det skulle vara beklagligt.

Crowley
Herr ordförande! Jag välkomnar kommissionären till kammaren. Redan i början skulle jag vilja gratulera min kollega, Pronk, för ett strålande betänkande som kommer mycket lägligt för oss. Förra veckan i Bryssel diskuterade vi de förslagna förändringarna till strukturfonderna och stödmekanismerna under Europeiska socialfonden, i synnerhet de som är till för att skapa sysselsättning, och vi kunde med viss oro notera att de reella summor pengar som allokerats för att skapa sysselsättning och till utbildningsprocesser minskade totalt sett.
Som mina kolleger redan sagt så står de små och medelstora företagen för mer än 66 procent av sysselsättningen inom EU. Irland är unikt i det avseendet att vårt kriterium för små om medelstora företag i Europeiska unionen är ett genomsnitt på 250 anställda eller mindre. Majoriteten av företagen i den sektorn i Irland skulle anställa 80 personer eller mindre. Detta ger oss ett bra tillfälle att skicka ett mycket kraftigt budskap till dem som riskerar sitt eget kapital, att vi är villiga att arbeta med dem som gemensamma partners i att skapa nya företag, nya arbetstillfällen och, i synnerhet, nytt ekonomisk välstånd.
Det finns ett antal saker som vi borde koncentrera oss mer på än vad vi har gjort. van Velzen berörde det faktum att många små och medelstora företag läggs ned inom ett år efter det att de startats. Huvudskälet till det är att de inte har tillgång till mer långsiktigt kapital än bara ett ettårigt lån.
För det andra så har de inte samma tillgång till utbildning som skulle göra det möjligt för dem att hålla jämna steg med den nya tekniken, som ekonomiska prognoser som gör det möjligt för den att vara konkurrenskraftiga på de större marknaderna.
Jag gratulerar Pronk till hans förslag beträffande den högst tekniska aspekten att förse dessa små företag med riskkapital så att Europa än en gång kan komma i ledningen i att skapa ny sysselsättning.
Slutligen så tycker jag inte att det är riktigt att den tredje sektorn skall räknas in. Som Schiedermeier sade är det viktiga att erkänna att vi kan skydda arbetarnas rättigheter och de sociala rättigheterna, men det betyder inte att vi skall bidra till ökad byråkrati och krångel.

Bogeerd-Quaak
Herr ordförande! De föregående talarna har redan tagit upp det. Det var bland annat tack vare parlamentet som dessa medel kunde avsättas. Enligt min uppfattning avsätts de för ett gott ändamål, nämligen att stödja nystartade företag med behov av startkapital. Det är unikt att vi gör det. Jag tycker att det är mycket bra att vi väljer att göra det. Å andra sidan måste vi också se till att pengarna inte fastnar på vägen, inte i forskningscentra och inte hos de som skall vidarebefordra pengarna. Av den anledningen och eftersom vi är bekymrade över att medlen kanske ändå kommer att hanteras felaktigt så har vi ingivit ett ändringsförslag avseende artikel 3 i förslaget. Av samma anledning har vi ingivit ändringsförslag 17 eftersom vi tycker att om man vill göra en bedömning så måste man veta vad det är man bedömer. Just nu så brister det i tydligheten avseende åtgärderna för genomförande. Jag skulle gärna vilja veta vad kommissionen anser om dessa ändringsförslag.
Pronk sade att vi hittills samarbetat så utomordentligt bra och varit så eniga. De som känner mig sedan länge vet att jag i allmänhet försöker ta reda på var det förståndiga ligger, så även i debatten mellan kommissionen och rådet, men jag tror att vi också inbördes måste vara uppmärksamma på det förståndiga och att vi också måste ta varandras ändringsförslag på allvar.
Herr ordförande! van Velzen har också sagt att det är mycket viktigt att ge unga företagare och nya företagare en bra vägledning. Jag tycker att van Velzen alldeles för lättvindigt säger att för många nystartade företag inte expanderar. Jag håller med honom vad beträffar vägledningen men jag tror att man alltid måste ta risker och jag tror att det är just de som expanderar som vi måste koncentrera oss på. I Amerika har det nämligen visat sig att de skapar många fler arbetsplatser än de risker som man tar med de andra. Därför hoppas jag att vi skall kunna hantera programmet tillsammans på detta positiva sätt.

Ojala
Herr ordförande! Till att börja med vill jag gratulera föredraganden av betänkandet, Pronk, för att han på en mycket kort tid har lyckats ta tag i de väsentliga sidorna i ärendet och gjort viktiga och bra ändringar i kommissionens förslag. Förhoppningsvis är kommissionen beredd att godkänna dem.
Speciellt nöjd är jag med betänkandets konstaterande att en del av finansieringsprogrammet avsett för små och medelstora företag borde riktas till finansiering av små och medelstora företag inom den tredje sektorn, i synnerhet till folkhälsa, utbildning och kultur. Detta tillägg representerar en sådan tolkning av begreppet innovation som nu behövs. Innovationer är inte alls bara uppfinningar inom det tekniska området, utan de kan lika väl vara nya sätt att producera tjänster eller vård. Naturligtvis måste huvudansvaret för medborgarnas hälsa och dylikt bäras av den offentliga sektorn, som småföretagen inom den tredje sektorn bara kan komplettera, inte ersätta helt.
Småföretagen inom den här branschen ägs ofta av kvinnor. Jag är nöjd även med det att behovet av information speciellt till kvinnliga företagare tas upp i betänkandet. De kvinnoägda företagen är ofta mycket små. Kvinnor är oerfarna som företagare, och de saknar kunskaper om finansieringsmöjligheter. Kvinnor bedriver dock ofta verksamhet inom arbetsintensiva servicebranscher, vilket innebär att satsningen på kvinnoägda företag skapar arbetstillfällen direkt.
Det skulle vara bra för alla, såväl för män som för kvinnor, om informationen om olika finansieringsmöjligheter som EU erbjuder var lättillgänglig på en enda lucka, så att man slapp att leta efter den hos olika myndigheter. Detta är mycket viktigt.

Ewing
Herr ordförande! Som alla andra tackar jag Pronk för hans arbete. Jag slås av den grad av enighet över gränserna för de olika parlamentariska grupperna som det vanligen finns beträffande detta viktiga ämne. Vi detta parlament tycks alla veta att detta är hoppet för att ta itu med en fruktansvärda arbetslösheten. Det är den ljusa stjärnan som skiner i detta mörker.
Jag kommer från ett område med en oerhört glest utspridd befolkning och måste fråga: Vad är litet? I många delar av mitt område skulle inte 50 anställda vara litet, det vore stort. Jag instämmer med den ärade ledamoten som vädjade om särskilda bestämmelser för de mycket små företagen. Många av de mest innovativa programmen i min valkrets har börjat med fem till tio anställda, ibland på mycket avlägsna platser. Om idén är tillräckligt bra kan avlägsenheten ofta övervinnas. Det finns ett i Skye där människor med tekniska färdigheter, som arbetar i små områden, skapar instrument för att mäta olika delar av kroppen för olika ändamål. Produkterna är så små att det inte blir dyrt att skicka dem till alla delar av världen. Det företaget började med två personer och nu anställer det mer än 30 framstående vetenskapsmän som är nöjda med att bo i Skye. Det kan ofta vara så, att något som börjar som smått kan bli mycket viktigt för hela gemenskapen. Vi kan alla ge exempel på det.
För det mesta har de flesta av dessa småföretag problem med den smala investeringsbasen och det är det vi försöker ta itu med. Jag välkomnar de tre program som Pronk så skickligt beskrivit. Man måste emellertid säga att så snart småföretagen har övervunnit problemet med att starta företaget och visat några framgångar med att skapa arbeten, vad händer då? Det är då prövningen kommer. I mitt land - och i andra - går de i konkurs på grund av försenade betalningar och bristen på en lagar som reglerar detta.
Nyligen var det ett program på BBC som gjorde gällande att kommissionen står i begrepp att presentera ett direktiv om detta ämne. Jag hoppas det. I utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, där jag verkade en tid, stödde vi enhälligt att det stiftades en lag mot sena betalningar. Det är försenade betalningar som upphäver allt arbete vi försöker göra här och ofta är de skyldiga stora företag, lokala myndigheter och, måste jag säga, institutioner i Europeiska unionen. De bär alla skulden för att många av dessa företag - som har lyckats komma över tröskeln att komma i gång och skapa arbeten - tvingas att gå i konkurs.
De gamla programmen fungerade ganska väl, så snart vi lyckade få ganska många banker att stödja Europeiska investeringsbankens garantisystem. Vi har faktiskt inte haft någon ordentlig utvärdering, som en talare sade, om resultatet med avseende på kostnaden per arbetstillfälle. Jag spred en hel del information i min valkrets i Skottland om programmet och många skrev till mig. Det borde verkligen inte vara jag som står för publiciteten. En hel del företag får helt enkelt inte någon information om EIB, inte ens om de Europeiska informationscentrumens viktiga arbete. Till exempel finns det ett utmärkt center i Inverness, men det har inte fått tillräckligt med resurser för att sprida ut det faktum att det existerar och vad det kan erbjuda.
Jag välkomnar detta betänkande med alla dess förtjänster och hoppas att det kan antas enhälligt.

Nicholson
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja gratulera föredraganden för ett utmärkt betänkande. Det är verkligen ett brett erkänt faktum i hela Europeiska unionen att det är de små och medelstora företagen som är grundläggande för framtiden för vår ekonomin. Med detta i minnet välkomnar jag förvisso detta betänkande som strävar efter att bygga vidare på parlamentets engagemang för att skapa villkor under vilka de små och medelstora företagen kan utvecklas. Vi vet alla att de små och medelstora företagen står för mer av 65 procent av vår sysselsättning och det är därför riktigt, att när man letar efter sätt att stärka vår ekonomi, lägger de största ansträngningarna på att hjälpa dem att övervinna initialsvårigheterna.
Jag skulle verkligen vilja stödja vädjandena om hjälp, eftersom jag är litet grand som Ewing i min valkrets. Många av förslagen rör företag med mindre än 50 anställda, ja till och med under 20 anställda, och många av dessa företag är de mycket små som startar under små förhållanden, men som kan trassla in sig mycket snabbt om de inte får den där första hjälpen.
Försenade betalningar är verkligen ett av de större problemen och jag anser att vi måste se till att vi skapar den flexibilitet som behövs och att vi inte hänger mer krångel och byråkrati runt halsen på dem.
Det här är ett av de problem som jag har med de nationella regeringarna, i synnerhet när det kommer från EU - att det verkar finnas fler byråkratiska villkor knutna till alla förslag. Om vi inte kan lätta upp dessa, om vi inte kan hitta någon flexibilitet här, då anser jag att vi inte lyckas med det vi hoppas uppnå och det är att få EU: s folk tillbaka till arbete.
I min egen valkrets har vi det speciella problemet med skillnaden mellan det brittiska och irländska pundet. Regeringen i det Förenade kungariket har hittills varit oförmögen att klara av det höga värdet, vilket är det mest överskattade priset på någon valuta i världen. Det brittiska pundet har sannerligen gjort många av mina små företag, särskilt dem i gränsregionerna, utan arbete och de har ansenliga svårigheter.
Dessa är de utmaningar som jag tror att vi måste möta, och om vi inte kan möta dessa utmaningar, då anser jag att vi inte sköter det arbete vi verkligen är här för att göra och vi kommer inte att på längre sikt lyckas med det vi hoppas, att få Europas folk tillbaka i arbete.

Angelilli
Herr ordförande! Även jag vill gratulera Pronk till hans betänkande. Som redan samtliga föregående talare har påpekat så stöder alla undersökningar och all statistik entydigt uppfattningen att den framtida sysselsättningen i Europa är beroende av de små företagen, som under de senaste tio åren har varit de enda som har kunnat skapa ett stort antal nya arbetstillfällen.
I Italien finns det till exempel ungefär 4 miljoner små företag, som tillsammans utgör ungefär 90 procent av företagandet i landet. De små och medelstora företagen har svarat för den största tillväxten och därmed också det största antalet nya arbetstillfällen, just därför att de bäst kan anpassa sig till marknadens behov.
De små och medelstora företagen tvingas emellertid alltför ofta ta alla risker i samband med företagandet utan någon som helst hjälp, vare sig vad gäller skattelättnader eller tillgång på krediter, eftersom staten i allmänhet främjar och hjälper enbart de stora företagen. Det är för övrigt just svårigheterna att få tillgång till kapital, om det inte sker till räntekostnader som ofta är helt orimliga, som har lett till den allt mer oroande utbredningen av ocker.
Jag kan därför inte annat än helhjärtat stödja de initiativ som tagits för att skapa nya finansieringsmöjligheter för de små och medelstora företagen. Framför allt instämmer jag i det yttrande som avgivits av utskottet för socialfrågor och sysselsättning om behovet av att uttryckligen prioritera de företag som har under 100 anställda, under förutsättning att man tydligt och öppet kan redovisa de företagens tillväxtpotential, som naturligtvis skall skapa nya arbetstillfällen, men arbetstillfällen som är permanenta.
Att hjälpa de små och medelstora företagen, med speciell inriktning på de unga och de kvinnliga småföretagarna - de sektorer som kanske är de mest utsatta - genom att tillhandahålla ekonomiska resurser och finansieringsinstrument, skulle inte bara innebära en ökad sysselsättning utan också teknologisk förnyelse, konkurrens på marknaden och, framför allt, bättre möjligheter för de ekonomiska operatörerna att möta de utmaningar och möjligheter som den förestående Europeiska monetära unionen innebär.

Ghilardotti
Herr ordförande! Som redan föredraganden Pronk och de kolleger som har talat före mig har påpekat, så har vi i flera år försökt hitta instrument, metoder, lösningar som kan bidra till en positiv lösning på problemet med arbetslösheten. Genom att observera verkligheten bekräftas att det i alla medlemsstater i unionen är de små och medelstora företagen som utgör det europeiska företagandets ryggrad, de enda, vilket redan påpekats, som under de senaste åren har kunnat skapa nya arbetstillfällen.
De små och medelstora företagen är med andra ord de strukturer som har lättast för att anpassa sig efter snabba förändringar, har lättast för att vara flexibla, men de har också svårast att få tillgång till eget kapital på marknaden och att få lån till rimlig räntor.
Det är med andra ord nödvändigt, vilket man för övrigt redan gör, och vilket också föreslås i meddelandet, att man ingriper på gemenskapsnivå för att främja de små och medelstora företagens tillväxt och vitalitet, genom att underlätta och förstärka deras tillgång på kapital.
Därför uppmanade parlamentet, under förberedelserna inför det extra toppmötet i Luxemburg, rådet att vidta åtgärder till förmån för de små och medelstora företagen, och parlamentet föreslog också att man skapar en ny budgetpost B-55, arbetsmarknad och teknisk förnyelse, till vilken skall avsättas 450 miljoner ecu under tre år som skall användas till två sektorer, sysselsättningsskapande åtgärder och teknisk förnyelse, och detta utöver vad som redan finns tillgängligt i Europeiska investeringsbanken och Europeiska investeringsfonden.
Initiativen för att främja sysselsättningen baseras även på kommissionens meddelande som pekar på nödvändigheten av att främja lokala sysselsättningsinitiativ, och därvid pekar man på 17 olika sektorer, bland annat främjandet av pilotprojekt och spridandet av goda exempel som under de senaste åren har givit goda resultat vad gäller sysselsättning. Jag tänker framför allt på utveckling och stöd till pilotprojekt inom det tredje systemet, inte tertiärsystemet, som det ofta felaktigt kallas eller översätts, som förutom att skapa sysselsättning utgör ett effektivt instrument på lokal nivå för deltagande och utarbetande av positiva lösningar på sociala, miljömässiga och kulturella behov. Tillåt mig framhålla att kommissionen genom det förslag som vi diskuterar i dag, och där man avsätter 420 miljoner ecu, inte lever upp till förväntningarna och att man utesluter initiativ inom det första kapitlet. Detta tycker jag uppriktigt sagt är en aning egendomligt, och det tycker även parlamentet, förutom att det inte stämmer överens med de signaler som Europaparlamentet fick av rådet i Luxemburg.
Det är med andra ord nödvändigt, förutom att godkänna kommissionens förslag, att även korrigera - så som föreslås av föredraganden, som jag vill gratulera - och inkludera det som ovan sagts i förslaget till rättslig grund.

Chanterie
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Allra först vill även jag lyckönska kollega Pronk till det arbete han lagt ned på detta betänkande och som till viss del kan ses som banbrytande med avseende på verksamheten i parlamentet. Jag vill också från första början klargöra att jag är en anhängare till detta tillväxt- och sysselsättningsinitiativ. Europaparlamentet har avsatt medel som uppgår till tre gånger 150 miljoner ecu och det huvudsakligen till förmån för små och medelstora företag, företag med upp till 250 anställda enligt vad Europeiska kommissionen sagt oss. Vi stöder detta enhälligt i parlamentet. Ändå vill jag, herr ordförande, lägga fram några kritiska överväganden för parlamentet och Europeiska kommissionen i hopp om att vi också skall fortsätta att på ett kritiskt sätt leda detta initiativ.
Första övervägandet. 90 procent avsätts till den så kallade teknikfonden för små och medelstora företag. Det gäller delsektorer som främst sysselsätter högkvalificerad personal. Den typen av stöd måste kopplas till investeringar i undervisning och yrkesutbildning. Annars riskerar bristen på tekniskt utbildad arbetskraft att bli ännu större. I dag står det i pressen att den belgiska staten söker 5 000 dataspecialister och i Storbritannien söker premiärminister Blair 20 000 dataspecialister för att kunna göra något åt den krasch som förväntas vid millenieskiftet. Just nu finns de inte att få tag på marknaden. Till det behövs utbildning och vidareutbildning.
För det andra gläder jag mig åt ändringsförslag 3 som vill utöka detta initiativ till den tredje sektorn, framför allt i sektorer som hälsovård, skola och kultur. Dessa samhälleliga infallsvinklar har ett stort värde i sig och kan ge väldigt många arbetsplatser. Där rör det sig inte i första hand om högutbildade utan mer om lågutbildade. Kampen mot den strukturella arbetslösheten bör framför allt föras i den miljön.
En sista kommentar, herr ordförande. Vi måste framför allt se till att vi inte får att göra med ett gökäggsfenomen. I Nederländerna säger man " ett styvbarn" , varvid man ger de små och medelstora företagen viktiga bidrag, inte i första hand för att skapa nya arbetsplatser utan det är något som tillkommer. Därav betydelsen av rapportering om verkställandet och i synnerhet skapandet av arbetstillfällen.

Gallagher
Herr ordförande! Jag skulle vilja framföra min hyllning till Pronk för förberedandet och presentationen av ett mycket fint betänkande. Jag är särskilt nöjd med att små och medelstora företag nu har placerats överst på den europeiska dagordningen, med ett erkännande av deras viktiga sysselsättningskapande roll inom unionen.
De små och medelstora företagen är ryggraden i industri-, handels och tjänstesektorn i hela unionen, med mer än en tredjedel av alla arbeten i den privata sektorn i unionen i företag med mindre än tio anställda. Då jag kommer från en nästan ultraperifer region i nordvästra Irland och representerar valkretsen i Connacht och Ulster, som har en hög arbetslöshet och en inkomst per capita bestående av mindre än 75 procent av Europagenomsnittet, så kan jag mycket väl identifiera mig med de företag som har mindre än tio anställda och uppskattar deras betydelse till fullo. Vi måste skapa ett ekonomiskt klimat som befrämjar investeringar i så små företag.
Skapandet av en företagarkultur inom unionen är alldeles livsnödvändigt. Det är inte kommissionens, inte heller medlemsstaternas regeringars ansvar, att skapa sysselsättning. Det är emellertid deras ansvar att skapa villkor som befrämjar investeringar och skapande av sysselsättning. Gynnsamma ekonomiska villkor, konkurrenskraftiga förutsättningar och flexibilitet på arbetsmarknaden är nödvändiga förutsättningar för skapande av sysselsättning. Jag välkomnar därför avslutningsvis parlamentets beslut att anslå extra finansiella medel uppgående till 450 miljoner ecu och välkomnar också förslaget till en rådsbeslut för att bistå de små och medelstora företagen.

Raschhofer
Herr ordförande! Det är storföretagen och de multilaterala koncernerna som dominerar reklamlandskapet. De har med sin närvaro starkt förankrat sig i människornas medvetande. Tänk t.ex. bara på Coca-Cola: Var ni än befinner er, så känner alla barn till det. Den verkliga stödpunkten för vårt näringsliv är dock inte fåtalet stora, utan de många små företagen, de små och medelstora företagen. De omfattar 66 procent av alla arbetsplatser i EU, och de märks på grund av sin starka bruttosysselsättningstillväxt. Därför hälsar jag med tillfredsställelse varje initiativ som medger att man garanterar dessa högeffektiva företag ekonomisk hjälp. Ty ett av de största problemen för de små företagarna är den oftast begränsade tillgången till eget kapital.
Om uppgiften för detta program, skapandet av fler arbetsplatser, också faktiskt kommer att uppnås, kommer att visa sig först vid den efterföljande utvärderingen. Ju förr denna utvärdering genomförs, och ju mer detaljerad kontrollen är, desto bättre kan programmen och de finansiella medlen sättas in. Det är därför helt i linje med min uppfattning att ändringsförslag 10 skall antas.

Waddington
Herr ordförande! Detta betänkande om finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag ger löften om att medel kommer att göras tillgängliga för att uppmuntra det slags företagsamhet som kommer att skapa en hållbar tillväxt i sysselsättningen. Tråkigt nog underlåter dock kommissionens förslag till rådets beslut att nämna vilken roll kvinnliga företagare kan ha i denna process. Detta är en allvarlig försummelse då kvinnorna står för den största potentialen på detta område. För närvarande drivs bara 30 procent av de små och medelstora företagen av kvinnor, men dessa företag är, enligt tillämplig statistik, de som har störst sannolikhet att bli framgångsrika.
Den förträfflige herr Pronk har haft vänligheten att tillmötesgå mina förslag i detta avseende. Ändringsförslag 8 uppmärksammar behovet av garantera en vittomfattande spridning av information om finansiell stöd, till i synnerhet kvinnliga företagare, och ändringsförslag 11 som kräver att det görs en bedömning av programmen som tar hänsyn till jämställdheten. Jag hoppas att kommissionen kommer att lyssna till oss i denna fråga och verkligen kommer att befordra kvinnornas möjligheter inom ramarna för detta finansiella stöd.

Formentini
Herr ordförande! Det betänkande som vi diskuterar är utan tvekan något positivt och det innebär dessutom en nyorientering när det gäller Europeiska gemenskapens politik. Men jag får intrycket av att det rör sig om en droppe i havet, dvs. fullständigt otillräckligt, desto mera som, i och med att valutaunionen träder i kraft, svårigheterna för de små och medelstora företagen ökar.
Vi står inför en situation där en viss elasticitet inte längre kan tillåtas och där brister i den demokratiska kontrollen från det folkvalda parlamentets sida gentemot enskilda regeringars åtgärder och gentemot Europeiska kommissionen, gör detta problem ännu svårare. Det försvåras än mer av det djupa missnöje som visas i praktiken inom den produktiva sektorn. Låt mig ta som exempel Italien, där jag valdes, en medlemsstat som mer eller mindre har fått ordning på sina finanser och som ökar skattetrycket mot de små och medelstora företagen och som kommer att göra det fler gånger i framtiden, och detta är något som Europeiska kommissionen måste vara mycket uppmärksam på.
Det förekommer obalanser. Det finns ett område, Norditalien, där de små och medelstora företagen är koncentrerade, som utan tvekan kommer att destabiliseras som en följd av denna politik.
Knappt har den italienska staten kommit med i Europasamarbetet förrän man börjar fundera på att föra över resurser till Syditalien, som vanligt i utbyte mot röster, ett system som utan tvekan tjänar storkapitalets intressen och som leder till att Norditalien avindustrialiseras och att man skapar virtuella företag i Mezzogiorno, där det inte finns en självständig tillväxt, eftersom den minsta skymt av entreprenörsanda kvävs av de olika maffiaorganisationerna.
Det är därför bra att kommissionen går ifrån sina idylliska visioner och inser att detta kommer att leda till allvarlig instabilitet i Italien, framför alt som ett resultat av de små och medelstora företagarnas revolt i norra Italien.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Pronks betänkande är en följd av det initiativ ni nämnde, " tillväxt och sysselsättning" , som parlamentet inlett genom att ta fram de nödvändiga resurserna under budgetförfarandet 1998. Denna mycket tydliga politiska signal från Europaparlamentet bidrog till stor del till framgången med Europeiska rådet om sysselsättning i november förra året i Luxemburg. På grundval av detta kunde kommissionen redan den 21 januari lägga fram sitt lagstiftningsförslag och kommissionen gläds åt och tackar er för den skyndsamhet med vilken utskottet behandlat ärendet.
Inför utmaningen om sysselsättningen finns inga mirakelsvar, ingen enkel lösning. Den strategi kommissionen förespråkar innebär en fortsatt sund makroekonomisk politik på gemenskapsnivå och en utökad samordning av den nationella ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken. Inom denna ram strävar initiativet " tillväxt och sysselsättning" efter att utveckla särskilda åtgärder till förmån för sysselsättningsskapande små och medelstora företag, vilket Chanterie och Ghilardotti nyss påpekade. Ingen sektor undantas, alla sektorer är tillåtna. Det är de små och medelstora företagen som står för sysselsättningen i Europa. Jag vill erinra om att i Förenta staterna uppskattar man att 3 procent av företagen - de som huvudsakligen arbetar inom bioteknik, telekommunikation och spjutspetssektorer - har skapat 80 procent av arbetstillfällena i detta land.
Kommissionen har därför behållit de mest effektiva mekanismerna när det gäller att skapa varaktig sysselsättning och dessa syftar särskilt till att minska de ekonomiska kraven på de små och medelstora företagen.
Jag skall, när jag besvarar era frågor, kort återkomma till dessa tre program, som är parallella men ändå kompletterar varandra.
Till att börja med kassan " Starthjälp" inom den Europeiska teknikfonden - ETF - som är en riskkapitalordning som förvaltas av Europeiska investeringsfonden. Denna kommer att investera i särskilda riskkapitalfonder. Det föreslagna systemet kommer att stärka den Europeiska teknikfonden - ETF - som redan inletts av EIB, men kommer att ingripa just där EIB inte kan göra det. Den nya ordningen skall satsa på det marknadssegment inom riskkapital som finansierar inrättande eller start av små och medelstora företag, med högre och mer riskfylld finansiering.
Jag skulle vilja säga att denna ETF - eller ETF Start up på engelska - är ett initiativ för att skapa sysselsättning, inte mer, och detta alltså oberoende av vilket område eller vilket slags litet eller medelstort företag det handlar om - jag skall svara er på den frågan, fru Ewing - och naturligtvis för de allra minsta, företag som skapas eller leds av kvinnor, det finns inga krav eller begränsningar på området.
Vi noterar emellertid att trots ansträngningarna nyligen är riskkapitalet dåligt utvecklat i de europeiska länderna, särskilt när det gäller riskkapital för att starta företag. Det är anledningen till att vi lämnat detta förslag.
Varför är det inte möjligt att ändra namnet? Eftersom det är ett initiativ som kompletterar EIB: s schema, därav marknadsföringen, dvs. den reklam och kommunikation som är inställd på detta initiativ. Ni påpekade nyss, herr Harrison, att det var särskilt svårt för de små och medelstora företagen att veta när de finns och vi har därför sett till att marknadsföringen blir effektiv. Det är anledningen till att det är ett initiativ, som i anslutning till EIB: s, kommer att verkställas av denna. Dessutom var det enligt vår mening onödigt att lägga till termen " euro" så att det blir " euro Start up " , eftersom det knappast tillför något.
Så långt det första initiativet, som jag ville tala om som svar på era kommentarer.
När det gäller det andra systemet, dvs. systemet Joint European Venture , som tagits upp mindre av parlamentsledamöterna, skulle jag vilja säga att det hjälper till att skapa transnationella små och medelstora företag inom unionen för att göra det möjligt för dem att bättre ta till vara de möjligheter som bl.a. den gemensamma marknaden erbjuder. Programmet innebär ett bidrag med ett belopp på högst 100 000 ecu per projekt för utgifter rörande marknadsstudier, utarbetande av företagsplaner, samt anslag som kan täcka upp till 10 procent av fasta investeringar. Ordningen stöder sig på pilotinitiativet som antogs av kommissionen 1997. Jag skall tillägga att ett liknande program - nämligen JOP - är avsett för länderna i Östeuropa och det har redan visat på sin förmåga att skapa ny verksamhet och sysselsättning.
Den tredje och sista ordningen är garantiordningen för små och medelstora företag, som förvaltas av Europeiska investeringsfonden. Denna ordning är avsedd att öka volymen lån som är tillgängliga för små företag eller företag som nyligen inrättats, genom att risken delas med redan existerande garantisystem. Kommissionen räknar med att hävstångseffekten av ett sådant instrument skall tillföra en verklig kreditkapacitet för de berörda små och medelstora företagen.
Totalt skulle dessa tre ordningar kunna motsvara 9 till 10 miljarder ecu i ytterligare investeringar i Europa och de kommer snabbt att inrättas. Kommissionen har i det hänseendet övertagit er begäran om en snabb och fördjupad utvärdering av effektiviteten i dessa åtgärder. Det finns inga ytterligare villkor, herr Pronk. Vi följer er för att avtalet skall få en giltighetstid på tre hela år, naturligtvis, och till Schiedermeier vill jag säga att vi med detta förslag eftersträvar mer öppenhet och förenkling.
Kommissionen har redan ställt ett antal beståndsdelar till förfogande för riskkapitalet. Programmet är begränsat, men det kommer att avsevärt öka tillgången till eget kapital, eller kvasikapital, för de små och medelstora företagen. Det räcker inte med att i dag ge dem vad de lider allvarlig brist på. Man måste utnyttja alla möjligheter som den gemensamma marknaden erbjuder. I det hänseendet kvarstår de institutionella och regelmässiga hindren, uppdelningen av marknaden, skattesystemet samt hindren för utveckling av en stor europeisk kapitalmarknad och man måste även angripa dessa.
Jag tror inte att enbart initiativet " tillväxt och sysselsättning" är tillräckligt. Det är anledningen till att kommissionen redan i eftermiddag skall inrätta en särskild kommitté om riskkapital, inför Europeiska rådet i Cardiff under 1988, vilket alltså får en fullständigt kompletterande roll.
Avslutningsvis vill jag instämma i lyckönskningarna till Pronk i detta ärende och säga att det är ett mycket bra exempel på lyckat samarbete mellan institutionerna. I det hänseendet kan jag säga att kommissionen för sin del kan behålla flertalet av ändringsförslagen från er föredragande, ibland med några redaktionella ändringar. Emellertid kan kommissionen inte, vilket jag nämnde nyss, behålla ändringsförslagen om att ändra benämningen på åtgärden, inte heller de som innebär diskriminering mellan mottagarföretag. Fru Ojala och herr Wim van Velzen! Alla företag är tillåtna, eftersom alla arbetstillfällen som skapas är bra. Med andra ord kan inte ändringsförslag 3 i den andra delen, 4, 5, 6, 11 i den andra delen och 15 behållas. Däremot, fru Boogerd-Quaak, svarar jag att vi kan behålla ändringsförslag 16 och 17 samt ändringsförslag 8 och 10, vilka togs upp av Raschhofer, tror jag.
Ett sista ord beträffande budgetaspekten som svar till Ghilardotti. Kommissionens formella ståndpunkt är den som återfinns i förslagets ekonomiska del, nämligen 420 miljoner ecu till åtgärder för finansiellt stöd till små och medelstora företag. Detta belopp är inskrivet i två poster: B 5-510 och B5-511, vilka motsvarar den teknologiska ordningen för små och medelstora företag och JEV.

Chanterie
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja fråga kommissionären - och jag tackar för hans svar - om jag förstod rätt att ändringsförslag 3, 4, 5, 6, och 11 inte accepteras?

de Silguy
Ändringsförslag 3, andra stycket, 5, 6, och 11, andra stycket, accepteras inte.

van Velzen, Wim
Kan ni tala om precis vad ni menar med: Inte den andra delen av ändringsförslag 3. Det är ju helt enkelt vårt eget ändringsförslag. Får jag också påpeka att det gemensamma i detta projekt just innebar att vi förutom små och medelstora företag också ville ta med innovativa åtgärder på arbetsmarknadsområdet och verksamheter avseende det tredje systemet. Vi har nu fogat in ändringsförslag 3 just för att återställa avtalets ursprungliga egenskaper. Jag vill påpeka att det här inte bara är en marginell diskussion. Om ni har invändningar mot ändringsförslag 3 så har ni invändningar mot det sätt som vi tolkat det ursprungliga avtalet på. Därmed gör ni det utomordentligt svårt för parlamentet att godkänna förslaget. Jag råder er alltså att vara utomordentligt försiktig med att avfärda ändringsförslag 3.

de Silguy
Snabbt, herr ordförande, när det gäller ändringsförslag 3, har det föreslagits att en mening skall läggas till i det första stycket. Jag läser den på engelska:
" stimulera till skapande av nya arbetstillfällen genom att underlätta och stärka"
(FR) Vi kan acceptera det. I det andra stycket:
(EN) " En del av programmet bör ägnas finansiering av små och medelstora företag, särskilt inom sektorer som folkhälsa, utbildning och kultur."
(FR) Vi kan inte acceptera ändringsförslaget, eftersom, som jag sade nyss, programmet i sin helhet inte utestänger något. Man kan alltså inte ange eller specificera den ena eller den andra sektorn. Samtliga verksamhetsområden omfattas. Det finns ingen anledning att identifiera ett eller två. I det tredje stycket:
(EN) " I samband med genomförandet av programmet skall små och medelstora företag med upp till 100 anställda prioriteras."
(FR) Vi kan acceptera ändringsförslaget, trots att idén redan finns i ändringsförslag 2. Det är lite övertydligt, men man kan acceptera det.
Pronk
Jag förstod saken så att kommissionären sade att kommissionen har uppfattningen att kommissionens förslag som det är nu gör det möjligt att sörja för kapital för de saker som nämndes i punkten, vilket han inte vill skall vara en del av den rättsliga grundvalen. Är inte det riktigt?

de Silguy
Ja, det omfattas.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Uppföljning av världstoppmötet om social utveckling
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0105/98) av Schörling för utskottet för socialfrågor och sysselsättning om kommissionens meddelande (KOM(96)0724 - C4-0142/97) om Europeiska unionens uppföljning av världstoppmötet om social utveckling.

Schörling
Herr ordförande! Som ni precis sade, handlar detta betänkande om ett meddelande från kommissionen som behandlar världstoppmötet i Köpenhamn 1995 om social utveckling, när stats- och regeringschefer från 117 stater och från EU undertecknade Köpenhamnsdeklarationen. De enades därmed om att de främsta målen som man skulle samarbeta kring var att utrota fattigdomen, öka sysselsättningen samt att främja trygga och rättvisa samhällen.
Om drygt en månad, dvs. i maj, har FN: s ekonomiska och sociala råd ett möte i New York där frågan om genomförande och uppföljning av Köpenhamnsmötet skall diskuteras. Därför är det extra viktigt att vi från Europaparlamentet genom detta betänkande har möjlighet att lämna synpunkter före detta möte. Som vi vet kommer en ny generalförsamling att samlas kring dessa frågor år 2000. Då är det dags att visa upp vad man har gjort för att leva upp till det som man kom överens om. Jag välkomnar därför detta meddelande från kommissionen och tycker att det är bra att vi har haft tillfälle att diskutera det i utskottet, också med kommissionen närvarande.
Jag vill passa på att tacka mina kolleger i utskottet för sysselsättning och socialfrågor för ett gott samarbete och för de värdefulla synpunkterna. Samtidigt beklagar jag att yttrandet från utskottet för utveckling och samarbete tyvärr kom litet för sent för att jag skulle kunna ta med någonting ur detta yttrande. Jag tror dock att de flesta av synpunkterna från detta utskott ändå tillgodoses via betänkandet.
Vidare vill jag säga att huvudansvaret för genomförandet av åtagandena i första hand åligger medlemsländerna. EU: s politik och EU som internationell aktör har emellertid självklart ett alldeles speciellt ansvar. Det kan gälla negativa miljömässiga och sociala effekter som den inre marknaden medför. Det kan t.ex. gälla EMU: s effekter för sysselsättning och nedskärningar i offentlig sektor, ekonomisk konvergens men utan sociala kriterier, och det kan också gälla EU: s roll som biståndsgivare.
När jag läser det åtagande som Köpenhamnsdeklarationen innebär, blir jag minst sagt förvånad över att kommissionen redan i sammanfattningen på första sidan skriver att man både på nationell nivå och gemenskapsnivå har genomfört en politik som motsvarar åtagandena från Köpenhamnsdeklarationen. Då måste jag säga: Hur skall man komma till rätta med sociala och miljömässiga problem om man åtminstone på ena ögat blundar inför hur verkligheten ser ut? Med tanke på hur många arbetslösa och hur många fattiga som vi har i EU i dag, tycker jag att det var litet att raljera när man säger att man har lyckats så bra. Dessutom finns det inte en rad om det fattigdomsprogram som ännu inte har antagits av rådet.
Jag efterlyser vidare en strategi från kommissionen för att uppmuntra och uppmana undertecknarna av Köpenhamnsdeklarationen att verkligen fastställa konkreta mål för social utveckling samt att involvera medborgarna i beslut och prioriteringar om åtgärder. Det är bra att det finns en sådan rubrik, men tyvärr är det bara åtta rader text som handlar om just denna viktiga breddning av debatten samt om att involvera det civila samhället. En involvering av det civila samhället är på något sätt grundläggande för om politiken skall lyckas; det gäller inte bara på EU-nivå utan naturligtvis också på internationell nivå. I utvecklingsländerna måste ett partnerskap, ett samarbete, med den inhemska befolkningen komma till stånd på ett helt annat sätt. Vi måste ersätta det gamla givar/mottagartänkandet med att vi gemensamt måste lösa världens framtidsfrågor.
En besvikelse med resultatet från Köpenhamnsmötet var att man inte tillräckligt betonade nödvändigheten av skuldlättnader för de fattiga länderna, och att man inte lyckades komma fram till ett förhållningssätt för finansmarknader och världsmarknadshandeln. Någon gång måste de rika länderna ta initiativ till att bryta den trend som innebär att klyftan mellan rika och fattiga bara växer. Under det senaste året har världens samlade bistånd sjunkit till den lägsta nivån i modern tid. Det är därför som jag är så angelägen om att vi verkligen kommer att rösta för punkt 14 som handlar om en global skatt på internationell valutaspekulation, vilket nobelpristagaren James Tobin har föreslagit, alltså att intäkter skulle gå till en fond som skulle förvaltas av FN: s sociala och ekonomiska råd. Jag tycker att det är på tiden att vi erkänner en sådan fond, och att vi ännu en gång från detta parlament upprepar att nu är det dags för den rika världen att verkligen komma ett stort steg på väg.

Schmidbauer
Herr ordförande! Schörling har lagt fram ett utmärkt betänkande. I PSE: s grupps namn vill jag tillstyrka det, för luckorna i kommissionens dokument om EU: s insatser i anslutning till världstoppmötet om den sociala utvecklingen är uppenbara. Kommissionen påstår - Schörling har ju också just bekräftat det -, att EU: s och EU: s medlemsstaters politik i alla tider stått i samklang med förpliktelserna från Köpenhamn. Lika torftiga har också resultaten blivit av förslagen till initiativ inom EU.
Det är säkert riktigt att EU förespråkar kamp mot arbetslösheten, och förespråkar som sin filosofi social integration i positiv bemärkelse och fattigdomsbekämpning. Men när det gäller fakta, så finns det bara dimmiga förklaringar. Vi kräver att fattigdomsbekämpningen och social utslagning skall ha absolut prioritet. Därför måste man gripa till åtgärder inom ramen för Europeiska socialfonden. I flera år har programmet om fattigdomsbekämpning legat på is, eftersom den tyska regeringen är mot ett EU-initiativ.
Denna tyska blockad måste brytas. Vi uppmanar kommissionen att tolka den nya artikeln i Amsterdamfördraget mot en social utslagning, dvs. vi behöver en definition av de rättsliga instrumenten, för att efter ratificeringen av Amsterdamfördraget kunna tillgripa åtgärder för långtidsarbetslösa, för fattiga, för funktionshindrade och för äldre människor.
Prioriteringarna på internationell nivå har behandlats väsentligt mer utförligt i kommissionens förslag. Nu är EU: s politik vad gäller utvecklingssamarbete faktiskt inriktad på bekämpning av fattigdomen. Vi har om och om igen bekräftat våra krav på att man efter program för att minska skuldbördan, efter att förpliktelsen har uppfyllts, ställer 0, 7 procent av den nationella budgetens bruttonationalprodukt till förfogande för utvecklingssamarbetet, med iakttagande av ILO-normerna för de grundläggande arbetsrättsliga villkoren och även de olika FN-överenskommelserna till skydd för de mänskliga rättigheterna och för barnen.
Men vi har också redan med eftertryck krävt en global skatt på valutaspekulationsvinster, den s.k. Tobin-skatten, i form av en parlamentsresolution till toppmötet i Köpenhamn. Att använda de så åtkomna finansiella medlen till förmån för en fond som skall minska skuldbördan hos de fattigaste länderna, är säkert en mycket klok sak. Min grupp kan därför inte rösta för ändringsförslag 10 från PPE: s grupp, för vi anser att denna skatt borde höjas.

Pronk
Herr ordförande! Jag hoppar in här för Glase som har behandlat detta ärende för vår grupp och även i utskottet för socialfrågor och sysselsättning, men som tyvärr inte kan vara närvarande på grund av sjukdom.
Herr ordförande! Vi har här att göra med ett bra meddelande från Europeiska kommissionen. Jag skulle vilja tacka kommissionär Flynn, som också är här, för det och jag anser egentligen att det som sägs i meddelandet i sig är mycket bra och att det försöker komma med en lösning för några av de ärenden som Europeiska unionen måste göra något åt. I yttrandet från Schörling, som jag också som föredragande vill tacka för vad hon skrivit, finns det några nyttiga och även viktiga kompletteringar.
Men, herr ordförande, där slutar det dock. Jag hade egentligen hellre hoppats att vi stannat närmare det som kommissionen givit oss som meddelande och inte gått för långt. Nu hamnar vi nämligen i en underlig situation. Vi har Schörling, företrädare för ett land som Sverige, men som intar en hållning som är i ganska hög grad mot Europeiska unionen. Det är naturligtvis hennes fulla rätt, men den hållningen innebär att landet måste förbli så självständigt som möjligt. Det är också hennes fulla rätt. Men nu hamnar vi i den underliga situationen att vi i detta betänkande skall införa en Tongue-text, en mycket centraliserad, harmoniserad sorts åtgärder som är ett ingrepp i medlemsstaternas rätt att inkräva skatter på sina egna sätt. Herr ordförande, om ni kan begripa det så begriper jag det också. På det här sättet går det knappast att begripa. Man kan inte göra två saker samtidigt. Man kan inte både bekämpa Europeiska unionen och samtidigt föreslå åtgärder som bara leder till en harmonisering som egentligen går alldeles för långt. Det är också en mycket viktig invändning som vi har mot detta betänkande. Jag hör att den socialdemokratiska gruppen tar lättare på det än vad vi gör, men vi kan naturligtvis inte under några omständigheter acceptera detta. Herr ordförande, om vi av vilket skäl det än må vara skulle dra det kortaste strået här, så kan vi inte stödja detta yttrande, nämligen på grund av denna punkt. Det finns ytterligare några punkter, för vilka vi inlämnat ändringsförslag som försöker förbättra yttrandet. Men när det gäller punkten Tongue-texten så finns det inget att förhandla om. Då måste vi verkligen göra en helomvändning. Egentligen har Schörling själv gjort en helomvändning genom att föreslå detta utifrån sin egen bakgrund.

Lindqvist
Herr ordförande! En av de allra viktigaste uppgifterna som vi har på nationell, europeisk och internationell nivå är att förhindra fattigdom och utslagning samt att skapa en social, ekonomisk och hållbar ekologisk utveckling. Det skall vi göra på EU-nivå tillsammans med våra medlemsländer som också har ställt sig bakom Köpenhamnsdeklarationen med de tio ingående, detaljerade kraven.
Parlamentet ställer sig också bakom detta och välkomnar kommissionens meddelande om en mer detaljerad och konkret uppföljning av världstoppmötets krav. Det går dock för långsamt och kraven är för svaga. Jag tycker att föredraganden i sitt betänkande på ett mycket förtjänstfullt sätt sammanfattar ett förslag som går längre. Fattigdomen måste bekämpas med en kombination av åtgärder. Det är ju inte en åtgärd ensam som förhindrar detta, utan det är flera, t.ex. handel, stöd, solidaritetsinsatser, positiv ekonomisk utveckling, sysselsättningsprogram, fler företag, yrkesarbete och familjeliv på lika villkor.
Nu har vi prioriterat tre åtgärder på både nationell nivå och EU-nivå. För det första: handel och sänkta tullar samt avgifter; i detta sammanhang har EU ett särskilt ansvar. För det andra: samarrangemang som 20-20-initiativet med utvecklingsbistånd, kombinerat med sociala program i mottagarländerna. För det tredje: sociala och etiska regler eller bestämmelser i internationell handel, bl.a. WTO-regler.
Liberala gruppen stöder i huvudsak detta betänkande. Gruppens majoritet säger dock nej till en Tobin-skatt och vill minska antalet hänvisningar till etiska regler i punkt 17, dvs. man stöder ändringsförslag 9 och 10. Jag har för egen del inga svårigheter att acceptera en Tobin-skatt och tror att båda de kraven som föredraganden föreslår är värda att prövas för att komma litet längre i kravet på solidaritet och utrotning av fattigdomen i världen.

González Álvarez
Herr ordförande! Den senaste studien av FN: s rapport om mänsklig utveckling ger en definition av fattigdom, enligt vilken denna består av förvägrade valmöjligheter och möjligheter till ett drägligt liv. Där sägs också att 1, 3 miljarder människor befinner sig i denna situation, och lever av mindre än en dollar om dagen; 1 miljard människor är analfabeter och mer än 1 miljard har ingen tillgång till dricksvatten. Vi anser att inte nog med att situationen de senaste åren inte har förbättrats, den har inte ens stabiliserats, utan är ännu värre.
I samma FN-rapport sägs att om 20 procent av den fattigaste befolkningen 1960 stod för 2, 4 procent av världsinkomsten, så är denna andel i dag 1, 1 procent, och om klyftan mellan de rikaste 20 procenten och fattigaste 20 procenten 1960 var 30 till 1 så är den i dag 78 till 1. Denna situation förbättras således inte, den stabiliseras inte ens, den förvärras.
Därför är vi helt ense med Schörlings betänkande, till och med om den omdiskuterade " Tobin-skatten" , vi är framför allt eniga om att alla länder skall uppfylla FN-resolutionen som kräver att 0, 7 procent av BNP går till utvecklingssamarbete. Endast fyra av Europas länder uppfyller denna resolution.
Det är inte nog med att bidragen från dessa länder, de senaste åren, inte ökar, utan de minskar. I år ligger de på 0, 27 procent. Vi anser att det är nödvändigt att alla länder som ännu inte uppfyller detta krav fattar ett sådant beslut, för en adekvat uppföljning av toppmötet i Köpenhamn.
I FN: s studie finns en mycket intressant mening: " globaliseringen av ekonomin går mycket snabbt fram utan vare sig kompass eller karta, och det enda den gör är att favorisera en mycket mäktig minoritet i världen" . Vi måste fatta beslut, såsom att godkänna det fjärde fattigdomsprogrammet - som vi inte vet var det befinner sig och som har svårigheter att avancera - vi måste fatta beslut om att avsättningen av 0, 7 procent skall vara en ofrånkomlig förpliktelse, vi måste fatta beslut angående skuldlättnad för de fattigaste länderna och, givetvis, måste vi tänka på en skatt som " Tobinskatten" , vilken skulle beskatta det spekulativa kapitalet. Med enbart en skatt på 0, 5 procent på detta spekulativa kapital skulle man lyckas lätta på alla fattiga länders skuld.
Vi förstår att högern har svårt att acceptera detta förslag, men om vi inte fattar alla dessa beslut i dag kommer vi att stå här och prata och prata och inte gå framåt i vår strävan att utplåna fattigdomen. Och om tio år kommer vi fortfarande att stå här och debattera fattigdomen och vi kommer återigen att tala om de miljarder människor som fortfarande befinner sig i denna situation.
(Applåder)

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Social rättvisa är, om jag minns rätt, det centrala begreppet i den kristna etiken. Jag tror att Platon har helt rätt i att man inte kan bygga något samhälle utan rättvisa. Sedan dess har vi kommit till ett tillstånd av globalisering, där vi har ett världssamhälle, även om vi kanske inte alltid noga behandlar och betänker det.
Att i denna situation ställa sig upp och säga att världsmarknaden säkert kommer att reglera det, den tekniska utvecklingen och avregleringen som verkligen äger rum, säkert kommer att lösa problemen på något sätt, det är okristligt, och det är dessutom oklokt. Därför kan jag egentligen bara undra över att högern i denna kammare säger: Nej, det kan vi absolut inte, i synnerhet som jag skulle vilja erinra om att vi som parlament redan under förberedelserna inför Köpenhamn med majoritet beslutade att göra just detta, att kräva detta. Det handlar om huruvida vi lyckas använda oss av processen för FN: s toppmöte, för att faktiskt lägga om kursen från en blind globalisering och ideologisk globalism, och huruvida vi lyckas att faktiskt lägga om kursen i riktning mot social rättvisa, ekologisk långsiktighet och även demokratiskt medbestämmande, även för dem som lever i fattigare länder.
Åtagandena från Köpenhamn måste genomföras. Där spelade kommissionen en synnerligen positiv roll, men Schörling har, tror jag, kommit fram till att det fortfarande finns en del att göra där. I den andan skulle vi vilja stärka kommissionens ryggrad, med ett absolut erkännande av det som den gör, men också med en önskan att driva på den och få den vidare, för det handlar om ett beslut som rör framtiden för denna planet.

Papakyriazis
Herr ordförande! Kära kolleger, jag har en känsla av att Europeiska unionen i sin helhet, med denna debatt, genomgår ett slags test, ett försök. Jag tycker att vi talar om globaliseringen varje dag, att vi talar om världssamfundet, att vi talar om ett gemensam planet och vi måste äntligen bli medvetna om, tala om och visa vad vi menar med detta. Är det kanske utöver denna uppfattning en globalisering av solidariteten? Kanske måste vi, som utgör Europeiska unionen, ge en impuls här. I de många aspekterna, de många dimensionerna av globaliseringen finns huvudsakligen aspekten av globaliseringen av solidariteten. Jag anser att den stora debatt som kretsar kring världen - och jag väger mina ord, det är inga stora ord - med detta toppmöte, måste ge Europeiska unionen tillfälle att ta ansvar, att göra anspråk på den roll som rätteligen tillfaller den i världssamfundet och att visa med sitt eget exempel vad den kan, vad den gör och vad den genomför. Även jag refererar till det fjärde programmet för fattigdomsbekämpning som ett exempel som vi särskilt kommer att bedömas efter. Jag har inga förhoppningar om att detta program kommer att utplåna fattigdomen. Det är emellertid ett exempel, ett bevis för att först och främst bevisa för oss själva och för det andra för världssamfundet vad Europeiska unionen säger och vad den gör och jag tror att vi även med andra liknande exempel, som de som Schörling refererade till i sitt fantastiska betänkande, den europeiska modellen, kommer att ge denna impuls. Herr kommissionär, herr Flynn, jag anser att Europeiska unionen står inför detta tillfälle nu med stöd från parlamentet. Och jag vill hoppas att Europaparlamentet i morgon med ett enhälligt beslut utan försagdhet och bokhållarlogik ger Europeiska unionen det stöd som den behöver i detta historiska ögonblick.

Amadeo
Herr ordförande! Vi anser att den ekonomiska och sociala utvecklingen inte är ett abstrakt begrepp, utan att det är något som hänger samman med de grundläggande begreppen fred, säkerhet, respekt för miljön och, sist men inte minst, respekt för de mänskliga rättigheterna. Toppmötet om sysselsättning i Luxemburg underströk, förutom att man försökte finna ett svar på problemen som en globaliserad ekonomi medför, nödvändigheten av att utarbeta en lämplig politik som även kan bekämpa den social utslagning och fattigdom som globaliseringen leder till.
Vi stöder kommissionens förslag när man uppmanar medlemsstaterna att ratificera Förenta nationernas konvention om situationen för invandrade arbetare och deras familjer, samtidigt som man påpekar att de anställda inom Europeiska unionen som invandrat från andra länder inom gemenskapen inte åtnjuter fullständiga medborgerliga rättigheter - som är unionens " knapphålsblomma" - och som lever avskilt från samhället på ett sätt som verkligen måste ändras. Jag tänker på de över 5 miljoner italienska arbetare i världen som fortfarande inte kan utöva sin fundamentala rätt att rösta.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Fattigdom kan framför allt bekämpas genom ekonomisk tillväxt, med stigande reallöner och växande skattebaser. Ekonomisk tillväxt grundar sig på teknisk utveckling, inte minst genom att vara resursbesparande, och ger därmed nya möjligheter också till tillväxt med miljöförbättringar.
För åtminstone de miljöpartister som ser ekonomisk tillväxt som något förkastligt och teknisk utveckling som ett hot, återstår endast att hänge sig åt tanken att man kan utradera fattigdom genom deklarationer, konferenser, resolutioner och konventioner. Schörlings betänkande präglas av denna föreställning. I betänkandet finns inte ett ord om ekonomisk tillväxt som en förutsättning för ekonomisk förbättring. Föredragandens strävanden är berömvärda, men detta sätt att nalkas problemet är riskabelt, alldeles särskilt eftersom man väcker allmänhetens förhoppningar som grusas i besvikelse över falska åtaganden och till intet ledande uttalanden.
I punkt 14 yrkar Schörling på att kommissionen skall ta initiativ till en global skatt på internationell valutahandel. För en person som företräder ett parti som är av den meningen att det egna landet skall lämna Europeiska unionen är det förvånande att väcka ett förslag som innebär att EU skall införa ett så gigantiskt och byråkratiskt projekt som en skatt på alla valutatransaktioner. Att en känd ekonom tidigare har talat om ett sådant system är inte en garanti för denna tankes politiska klokskap mer än för den som har en överdriven respekt för en avancerad teoretikers lek med verkligheten.
Förslaget utgör också ett exempel på gemensam finanspolitik som föredraganden i andra sammanhang är motståndare till. Om man tycker illa om valutahandel, bör man för övrigt livligt stödja EMU, eftersom när denna valutaunion väl skapas den 1 januari 1999, kommer utrymmet för valutahandeln mellan de elva medlemsstaterna att försvinna. Eftersom Schörling är motståndare till EMU, finns dock denna tanke inte omnämnd i betänkandet.

Pailler
Herr ordförande! Jag skulle ha önskat att också få bevis för att den monetära unionen verkligen ger oss det som alla de andra åtagandena har givit oss.
Det sociala toppmötet i Köpenhamn avslutades i mars 1995 genom antagande av tio åtaganden som hade som prioriterade målsättningar att bekämpa fattigdom, stödja full sysselsättning och social integration. Bläcket i signaturen nedtill på det gemensamma uttalandet hade knappt hunnit torka förrän OECD-länderna inledde förhandlingar om MAI som står i fullständig motsats till åtagandena från Köpenhamn. I förhandlingshemligheterna som gjorde MAI: s förhandlare blinda och döva för andra bekymmer än dem som de multinationella företagen har, beaktade de inte de rättsliga, politiska och moraliska åtagandena de gjort inom FN eller ILO. De har just mottagit en allvarlig erinran från Europaparlamentet.
I förlängningen av toppmötet i Köpenhamn måste man ifrågasätta de tunga tendenserna i det nuvarande systemet för ekonomisk och social organisation och angripa finansmarknadernas dominans över all mänsklig verksamhet, vilket inte direkt har gynnat dess framsteg. Det var för övrigt innehållet i betänkandet om resolutionen om respekten för de mänskliga rättigheterna som röstades igenom här den 17 februari, när man i betänkandet ansåg att fattigdom och arbetslöshet verkligen innebär angrepp på de mänskliga rättigheterna.
Vi är även positiva till principen om Tobin-skatten och vi är glada över att Schörling visar prov på beslutsamhet, till skillnad från våra kolleger inom PPE. Vi har krävt det massor med gånger inom gruppen. Medlemsstaternas regeringar har i dag annat att göra än att bedriva hemliga förhandlingar som syftar till att tillfredsställa några investerares intressen. De skall, såsom de förbundit sig, genomföra beslutet från det sociala toppmötet i Köpenhamn genom att vidta effektiva åtgärder mot arbetslöshet och fattigdom. Och det kan mätas, herr Burenstam Linder!

Lannoye
Herr ordförande! Jag vill först av allt, såsom ett stort antal av mina kolleger, uttrycka min beundran över Schörlings betänkande, som vår grupp enhälligt kommer att stödja, under förutsättning att Tobin-skatten går igenom naturligtvis. Jag hör att PPE protesterar och jag skulle gärna vilja veta om PPE uppvisar samma motstånd mot de internationella institutioner som agerar inom valutaområdet, såsom bl.a. internationella valutafonden. Det förefaller som om de konservativa är mycket mindre fientligt inställda till de senare.
Tillåt mig att göra en kommentar som förefaller mig grundläggande. Toppmötet i Köpenhamn är viktigt och ledde till tio mycket positiva åtaganden som medlemsstaterna och Europeiska unionen accepterat. Men det handlar ännu en gång om icke tvingande åtgärder. Och även om vi på det ekonomiska och handelsmässiga området underställs tvingande åtgärder - jag tänker på Världshandelsorganisationen - som är den enda institutionen i världen som har en överstatlig befogenhet, med möjlighet till skiljedom över staterna, över Europeiska unionen, är det inte samma sak på det sociala området eller på miljöområdet.
Dessa åtaganden resulterar i regelbundna rapporter och löften, men det som genomförts motsvarar inte alls åtagandena. Det är viktigt att bekämpa denna obalans och jag anser att det absolut åligger Europeiska kommissionen och Europeiska unionen att angripa problemet och agera för att andra överstatliga institutioner, parallellt med de institutioner som agerar på handelsområdet, också ingriper på det miljömässiga och det sociala området.
Men vad gör kommissionen och Europeiska unionen? De förhandlar ett multilateralt avtal om investeringar som är en fullständig motsats till denna åtgärd, som går i samma riktning som Världshandelsorganisationen, som ytterligare förstärker politiken vilken syftar till att skinna medlemsstaterna på medel för åtgärder på det sociala området. Det liknar ett schizofrent beteende. Knappt hade vi röstat igenom en kritisk resolution i det hänseendet förrän herr Brittan och hans kolleger triumfatoriskt tillkännagav att de var beredda att förhandla om ett nytt avtal med Förenta staterna, ett avtal som ännu en gång går i samma riktning. Jag tror att det räcker, och som parlament borde vi vara stolta nog att visa oss mycket mer krävande gentemot en kommission som på intet sätt respekterar det vi säger till den.
(Applåder)

Flynn
Herr ordförande! Först och främst vill jag tacka föredraganden, Schörling, och alla hennes kolleger som har medverkat. Vi välkomnar parlamentets resolution, som slår fast ett antal konkreta prioriteringar både på EU-nivå och på internationell nivå för att följa upp Köpenhamnsdeklarationen och handlingsprogrammet. Kommissionen delar i mycket hög utsträckning detta engagemang. Toppmötet i Köpenhamn gav en kraftig impuls till regeringarna, gemenskapen, de icke-statliga organisationerna, FN-organen och många andra att utvecklas och stärka sina åtgärder på området för social utveckling och utveckling av mänskliga resurser. Visserligen återstår mycket att göra, men efter toppmötet i Köpenhamn har ett stort antal åtgärder lanserats och dessa borde nämnas här.
Låt mig bara för ett ögonblick göra följande särskilda iakttagelser, i synnerhet beträffande punkt 2 och 4, som behandlar strategin som sätter individen i centrum och miljön. Jag skulle vilja påminna kammaren om att kommissionen inte väntade på rekommendationerna för att anta en miljömedveten, individcentrerad strategi gentemot utvecklingssamarbete. Rådets bestämmelser från 1992 om samarbetet med länderna i Asien och Latinamerika har redan slagit fast att " målet för gemenskapens utvecklings- och samarbetspolitik skall vara utveckling av mänskliga resurser. Utvecklingens mänskliga dimension skall finna närvarande på alla handlingsområden." Samma bestämmelser om miljöfrågor slog också fast att " skyddet av miljön och naturtillgångarna och hållbar utveckling skall vara långsiktiga prioriteringar." Så dessa ansträngningar, förstärkta av deklarationen, skall vidmakthållas.
Allt detta är absolut förenligt med artikel 130u i Maastrichtfördraget, som betonar hållbar ekonomisk och social utveckling, kampen mot fattigdomen i utvecklingsländerna och respekt för mänskliga rättigheter och de grundläggade friheterna. Gemenskapen har dessutom åtagit sig att genomföra den nya strategin för utvecklingssamarbete för tjugohundratalet som framlagts och antagits kommittén för utvecklingsbistånd i OECD 1996, som särskilt betonar individcentrerad utveckling. Jag skulle vilja ta upp punkt 5, kampen mot fattigdom, då frågan har berörts av i stort sett alla deltagare i dag. Ja, vi håller med om att kampen mot fattigdom och social utslagning skall vara av högsta prioritet för Europeiska unionen, eftersom det fortsätter att vara ett så allvarligt problem för många av våra europeiska medborgare.
Europeiska unionens viktigaste enskilda verktyg i kampen mot utslagning från arbetsmarknaden är Integra, gemenskapsinitiativet för sysselsättning inom strukturfonderna. Integras mål är att stödja åtgärder för att förbättra tillgången till arbetsmarknaden och möjligheterna att bli anställd för dem som är uteslutna från den. Efter två faser av projekturval, ett 1995 och det andra 1997, har 1 600 Integraprojekt valts ut. Ett av de viktigaste målsättningarna för de framlagda förslagen för nya strukturfonderna är att bekämpa och förebygga arbetslöshet och utslagning. Punkt 6, som tar upp de rättsliga instrumenten för att bekämpa fattigdom och utslagning, bör konsulteras.
Amsterdamfördraget kommer att, så snart det ratificerats, att skapa nya rättsliga grundvalar för åtgärder på gemenskapsnivå för att bekämpa utslagning, vilket kan komplettera de nuvarande åtgärderna som är fokuserade på arbetsmarknaden. Kommissionen kommer att diskutera hur den skall dra mest nytta av detta med alla tillämpliga aktörer och i synnerhet med de icke-statliga organisationerna. Schmidbauer angav detta som en hög prioritering och jag instämmer helhjärtat med hennes kommentarer där. Kommissionen är också aktivt indragen i kommittén för utvecklingsbistånds arbete för att stärka koordinationen och sammanhållningen mellan donatorerna såväl som i arbetet i Förenta nationernas ekonomiska och sociala kommitté, Ecosoc, och andra multilaterala organisationer och organ.
En del har tagit upp skuldavskrivningar. Detta är punkt 12 i dokumentet och kommissionen har givit sitt kraftiga stöd till Världsbanken och IMF: s initiativ för högt skuldsatta länder som lanserades 1996 och har föreslagit nya åtgärder på EG-nivå för att minska dessa länders skulder.
Med tanke på den asiatiska finanskrisen i synnerhet är kommissionen sysselsatt med de möjliga effekterna av instabilitet på finansmarknaderna i världen och den skada som detta kan orsaka och den anser att förslag som Tobinskatten är värda att undersökas. Jag uppfattade skillnaden i åsikter mellan Schörling, Pronk, Lindquist och de andra. Det finns en skillnad i åsikterna. Saken är emellertid den att det är värt att undersöka vad det innebär. Vad beträffar arbetsrättsliga bestämmelser så fäster kommissionen största vikt vid de centrala arbetsrättsliga bestämmelserna och dess tillämpning över hela världen.
Vi är fast övertygade om att det allmänna stödet för ökad liberalisering i handel kommer att hotas om vi inte tar hänsyn till den allmänna oron kring denna viktiga fråga. Vårt nya program för allmänna preferenssystem sörjer för särskilda stimulansåtgärder med början den 1 januari 1998 i form av extra förmåner som kan ges till länder som genomföra de centrala arbetsrättsliga bestämmelser.
Den 29 november 1997 antog kommissionen ett förslag för införandet av en särskild social klausul i det allmänna preferenssystemet beträffande uppfyllande av ILO: s konventioner om barnarbete och föreningsfrihet, rätten att organisera sig och ha kollektiva förhandlingar och en miljöklausul om hållbar utveckling av de tropiska skogarna som detta definierats av Internationella organisationen för tropiska träslag för att garantera att dessa stimulansåtgärder fungerar effektivt. Förslaget till bestämmelser slår fast metoderna för att övervaka genomförandet.
Slutligen stöder kommissionen det nuvarande ILO-förslaget för en deklaration av arbetarnas grundläggande rättigheter och, i synnerhet, behovet av att en mekanism inrättas för att garantera dessa rättigheter. Beträffande samarbetet med icke-statliga organisationer har jag en sista kommentar. Kommissionen sätter högt värde de icke-statliga organisationernas och de medborgerligt baserade organisationernas bidrag till utvecklingsprocessen och har ett pågående program för stöd och samarbete.
Wolf och Amadeo sade en mycket viktig sak om social rättvisa, att den behövs inte bara i EU, utan i den globala ekonomin. Jag delar den åsikten och har sagt i många år, som Wolf vet, att det är inte bara en ekonomisk utveckling. Den måste motsvaras och löpa parallellt med en social dimension. Det är viktigt för unionen och det är minst lika viktigt för den globala ekonomin i framtiden.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.12.00.

Övergripande statligt stöd
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0100/98) av Berés för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets förordning (EG) om tillämpningen av artiklarna 92 och 93 i EG-fördraget på vissa slag av övergripande statligt stöd (KOM(97)0396 - C4-0512/97-97/0203 (CNS)).

Berès
Herr ordförande, kära kolleger! Kommissionens förslag, som man rådfrågat oss om i en första behandling, gäller en förordning som gör det möjligt för kommissionen att anta förordningar om undantag och skyldighet innan anmälan görs för vissa kategorier statligt horisontellt stöd, vilket motsvarar 83 procent av det totala statliga stödet i Europa.
Det är en första verkligt betydelsefull tillämpning av artikel 94 i fördraget. Verktyget gör det möjligt för kommissionen att, med den erfarenhet den förvärvat på området, undanta visst stöd från anmälningsförfarandet. Kommissionens idé är att på området erhålla ett förfarande som liknar det som tillämpas på kontrollen av sammanslagningar, vilket vilar på gränser för ingripande som kan revideras, på tredje parts deltagande i granskningen och på inrättande av en Rådgivande kommitté.
Vi godkänner fullständigt åtgärden från kommissionen som avser att på så sätt koncentrera sin uppmärksamhet på de fall av statligt stöd som verkligen förtjänar en granskning och skynda på beviljandet av stöd där man inte ifrågasätter om det är välgrundat. En sådan åtgärd är desto mer nödvändig med tanke på att elva medlemsstater kommer att gå med i eurosamarbetet, vilket kommer att intensifiera konkurrensen mellan territorier där illojal tillämpning gynnar omlokaliseringar.
Det stöd som berörs av denna förordning är det som lämnas till små och medelstora företag - en sektor där stöd är effektivare när det beviljas snabbt, till förmån för forskning och utveckling, miljöskydd, sysselsättning och utbildning. För den senare borde enligt vår mening ordningen om undantag främja ett optimalt genomförande av slutsatserna från toppmötet i Luxemburg.
Till denna lista måste enligt vår mening fogas lokala offentliga tjänster, som bara har en begränsad inverkan på konkurrenspolitiken och en stark inverkan i termer av ekonomisk och social sammanhållning i unionen.
Kommissionens förslag anger även att kommissionen kan fastställa en förordning som gör det möjligt att undanta stöd under en viss nivå från anmälan. Det handlar egentligen om att tillföra en rättslig grund till en redan existerande tillämpning. Vi kan bara glädja oss åt det, liksom åt att förordningens inverkan kommer att variera enligt praxis i medlemsstaterna.
Er föredragande skulle emellertid vilja formulera fyra kommentarer av allmän art. Den första gäller den allmänna linje som följs av kommissionen på det område texten gäller, med målsättningen att uppnå en odifferentierad minskning av det statliga stödet inom Europeiska unionen. En sådan ståndpunkt kan till att börja med utgöra ett hinder för att konkretisera de två grundläggande målsättningar som utgörs av en förstärkt industripolitik och strävan efter större effektivitet inom offentliga utgifter. Med andra ord, är det inte bättre att på det här området gynna ett kvalitativt synsätt snarare än ett snålt kvantitativt, vilket kommissionen tycks föreslå?
Unionen måste överväga ett positivt synsätt på stödet, vare sig det är statligt eller kommer från unionen, och det kan bli effektiva och motiverade verktyg för en innovativ industripolitik, genom att bl.a. sammanfatta stödet såsom det används inom ramen för Parisfördraget. Unionens synsätt när det gäller statligt stöd som ett instrument för ekonomisk politik måste utarbetas och förklaras. Utvärderingen av om stödet är förenligt med reglerna inom den inre marknaden måste beakta de allmänna målsättningarna inom gemenskapens politik som gäller våra industriers konkurrenskraft, ekonomisk och social sammanhållning inom unionen, men också beakta våra största konkurrenters praxis på världsmarknaden.
Den andra kommentaren är att vi måste akta oss så att vi inte misstar oss på målsättningen när det gäller kontrollen av dessa stöd. Kommissionens förslag kan medföra två typer av reaktion. Antingen att kommissionen kräver ytterligare befogenheter eller att kommissionen accepterar att kodifiera en befogenhet som den redan har. Det är absolut detta senare synsätt som är att föredra. Det är inte en blankofullmakt vi ger till kommissionen, utan en befogenhet till kontroll grundad på erfarenhet. I villkoren för genomförande av denna kontroll måste vi akta oss för att inte överdrivet tynga villkoren för publicitet, vilket medför en risk att kontrollen blir mer komplicerad och, på bekostnad av företagens juridiska säkerhet, uppmuntrar till en ökning av antalet rättsliga förfaranden. Det skulle vara paradoxalt att, för detta stöd som inledningsvis inte ställer till något problem, uppnå en större informationsskyldighet än för den som föreligger för mer omfattande stöd.
Den tredje kommentaren gäller betydelsen av kommissionens förslag i förhållande till villkoren för tillämpning av artikel 93 i fördraget. Vi får tillfälle att återkomma till detta när vi här i parlamentet granskar stödåtgärderna.
Den sista kommentaren, herr ordförande, gäller parlamentets plats i genomförandet av förordningarna om befogenheter som kommer att föreslås av kommissionen. I våra ändringsförslag kräver vi att få delta i detta förfarande. Jag anser att det är viktigt och jag hoppas att kommissionen kommer att instämma i våra förslag. Vi kräver också att förordningen om undantag skall vara mycket mer anpassningsbar och vi vill att den skall revideras efter tre år, och inte fem.

Wibe
Herr ordförande! Jag vill först och främst tacka föredraganden för ett alldeles utmärkt betänkande; jag delar alla hennes förslag och slutsatser. Speciellt vill jag understryka ett ändringsförslag som inte fick majoritet i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, nämligen ändringsförslag 11, där det föreslås att gruppundantag också skall beviljas lokala och offentliga företag. Jag tror att en sådan markering är nödvändig.
Jag kan nämna att vi i Sverige över hela landet har ett stort antal företag som sysselsätter arbetshandikappade människor. Jag tror att det finns mellan 30 000 och 40 000 sådana företag i Sverige som säljer sina produkter på den fria marknaden och alltså konkurrerar med vanliga företag, men de är subventionerade med så gott som hela löneandelen. Det är ju uppenbart att dessa företag erhåller ett mycket stort offentligt stöd, men det är samtidigt också uppenbart att de gör en oerhört stor social insats. Det vore mycket viktigt, tror jag, att få med att denna typ av företag tillhör den grupp som beviljas undantag.
I samma ändringsförslag, nr 11, tar föredraganden också bort två kategorier som kommissionen föreslår, nämligen exportkrediter och exportkreditförsäkringar. Jag tycker att det som föredraganden föreslår är bra, eftersom man kan betvivla att exportkrediter och exportkreditförsäkringar verkligen är stöd som faller under artikel 92 och att de hör hemma i detta sammanhang.
Efter detta vill jag ändå säga några ord om att vi skiljer oss, föredraganden och jag, på en punkt, nämligen inställningen till statliga stöd i allmänhet. Jag tycker att det ofta i denna kammare verkar som om statliga stöd bara innebär att ett land går in och stjäl arbeten på något sätt, men det ju är bara den ena sidan av saken. Om USA exempelvis skulle subventionera sin bilexport till Europa, innebär ju det framför allt att Europa får billigare bilar från USA, dvs. att Europas konsumenter tjänar på det. Det är i detta avseende ingen skillnad på ett statligt stöd och t.ex. om USA skulle sänka sina löner till bilarbetarna. På samma sätt förhåller det sig på andra områden, t.ex. om man i Spanien vill subventionera vinexporten till Sverige, då får svenska konsumenter bara billigare vin. Jag ser egentligen inte någon större skada med detta.
Föredraganden påpekar att de statliga stöden uppgår till 1, 7 procent av BNP i gemenskapen. Det kan låta som en stor summa, men då skall vi veta att den samhällsekonomiska kostnaden som är förenad med dessa stöd kanske är en tiondel eller en hundradel av detta belopp, och alltså uppgår till någon tiondels eller hundradels procent. Jag vill alltså att man skall ha en något mindre rigid syn på detta statliga stöd. Huvudpoängen är ändå att detta är ett alldeles utmärkt betänkande som jag hoppas bifalls med stor majoritet i morgon.

Areitio Toledo
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden Berès för hennes betänkande. Det är helt klart att kontrollen över de statliga stöden är ett stort ansvar för kommissionen. Vi har i dag på vårt bord ett förslag till förordning från kommissionen i vilket man, beroende på dess knappa resurser, söker en mer praktisk form för kontroll av dessa stöd, undantagande av en grupps stöd och överförande av kontrollen till staterna.
Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har intagit en mycket klar inställning i frågan. Vi delar kommissionens infallsvinkel, men man måste vara mycket försiktig: Vi får inte glömma att det är staterna som beviljar stöden, och att överlåta kontrollmakten till dem är - ursäkta mig uttrycket - som att låta räven vakta hönsgården.
Följaktligen delar vi den praktiska infallsvinkeln, vi är överens om listan över grupper och stöd som kommissionen föreslår - och vår grupp är emot både en utökning och minskning av den, vilket föredraganden föreslår - men vi har gjort två iakttagelser som har tagits upp av ekonomiutskottet.
Den första är att det är möjligt att integrera produktionen och således, genom att ge stöd till företag som ingår, skulle momsen på slutprodukten bli alltför subventionerad. Man kan exempelvis, stödja forskningssektorn och, därefter, ett annat företag som samarbetar i tillverkningen av just denna produkt, och så vidare i hela kedjan. Det måste finnas en kontroll av hela produktionsprocessen för att vi, i annat fall, kommer att stöta på allvarliga problem med mycket stora subventioner till produkternas slutliga moms. Därför har utskottet för ekonomi tagit upp ett ändringsförslag som jag själv lade fram i utskottet och jag anser att Europeiska kommissionen bör tänka på detta.
Den andra iakttagelsen är att detta förfarande, denna nya infallsvinkel, kräver en kontroll från staterna på en övergripande nivå. Allteftersom vi förlorar detaljkontrollen för varje stöd, måste det finnas mer övergripande budgetkontroll över det totala stöd en stat beviljar. Denna teori, som kammaren redan har godkänt i det allmänna betänkandet om konkurrenspolitik, får allt större betydelse ju mer vi går in i den monetära unionen. Vi får inte låta bli att kontrollera om en viss budget ger mer i statligt stöd, totalt sett, än en procentsats av sin BNP. Och det kommer att ske, det kan komma att ske. Redan i dag är skillnaderna mellan staterna mycket stora; och om kommissionen inte, inom den monetära unionen, tar hänsyn till risken att varje stat använder en stor del av sin budget, eller en mycket betydelsefull del av budgeten, till företagsstöd, kommer vi att få konkurrensproblem inom den monetära unionen.

Garosci
Herr ordförande! I dag skall vi besluta om den framtida inriktningen för det statliga stödet, hur olika regioner och aktörer skall engageras och vilka kontroller och undantag som skall gälla. Som vi alla vet är en förvriden konkurrens ett av de mest negativa resultaten av det statliga stödet, men det är inte det enda. Tänk till exempel på de offentliga utgifterna eller kostnaderna på grund av förluster i konkurrenskraft för de företag som vant sig vid att åtnjuta statligt stöd, i det ögonblick när detta statliga stöd minskas eller försvinner.
På grund av marknadens internationalisering och införandet av euron står vi nu inför helt nya scenarier. Inom den närmaste framtiden kommer Europeiska unionen att stödja, även ekonomiskt, inträdet av nya medlemsstater. Agenda 2000 tvingar oss dessutom att i första hand göra kvalitativa val, snarare än kvantitativa. Det kommer med andra ord inte längre att finnas stöd som inte siktar på eller är frukten av projekt och program som baseras på verkliga behov och möjligheter.
Vi vill naturligtvis inte hävda att allt statligt stöd är av ondo, något som föredraganden, som jag tackar för hennes fina arbete, klart avvisar. Stödet kan i själva verket främja en industriell utveckling där det finns sådant stöd och där det tillämpas på rätt sätt, men det kan inte längre enbart riktas mot de stora företagen och industrisektorn. Det är framför allt mot de små och medelstora företagen och mot nya sektorer man måste vända sig, turism, handel, tjänstesektorn, hantverk, miljö, forskning och utveckling är sektorer, vilket min spanska kollega har påpekat, som hänger samman inbördes.
Vi hoppas att kommissionen, som är det organ som skall kontrollera konkurrensen, skall fatta beslut och vidta åtgärder på medellång sikt som kan leda till en balanserad tillväxt. Vi uppmanar därför kommissionen att tänka om när det gäller de sektorer och företagsdimensioner som vi just nämnde. Den framtida ekonomiska och sociala utvecklingen i Europeiska unionen är utan tvekan beroende av de små och medelstora företagen. Det statliga stödet måste ta med detta i beräkningen.

Riis-Jørgensen
Herr ordförande! Statligt stöd är ju ett undantag från den fria konkurrensen på lika villkor. Därför är det viktigt att reglerna för statligt stöd följs, och det är inte minst mycket viktigt att det råder insyn, så att tredje part, alltså konkurrenter, kan se vad som ges i statligt stöd. Det har också varit glädjande för den liberala gruppen att ekonomi- och valutautskottet har stött oss i kravet på att dessa beviljanden av stöd skall offentliggöras. Därför hoppas jag också att kommissionen kan stödja utskottets ändringsförslag 4 och ändringsförslag 5, vari vi understryker kravet på offentliggörande av de olika stödtilldelningarna, och i synnerhet ändringsförslag 5, vari vi uttrycker önskemål om att kommissionen offentliggör de enskilda ländernas beviljanden av stöd i EGT, för att säkerställa att tämligen många företag får tillgång till dessa upplysningar.
Slutligen kan jag å den liberala gruppens vägnar säga att vi i den liberala gruppen inte kan stödja ändringsförslag 11, som ordföranden kom in på i sitt tal, och inte heller det ändringsförslag som Wibe från den socialistiska gruppen förordade kan vi stödja. Men nu ser jag fram emot att höra kommissionärens svar på frågan om insyn.

Hautala
Herr ordförande! Jag kan instämma i kommissionens synpunkter angående å ena sidan att statliga stöd verkligen måste offentliggöras mera och kontrolleras bättre, men å andra sidan måste kommissionen ges möjlighet att koncentrera sig på de viktigaste, verkligen stora fallen, då sådana här gruppundantag mycket väl kan övervägas. Detta skall dock inte betyda att det inte inom detta område borde råda en fullständig öppenhet, därför att statliga stöd har en mycket snedvridande effekt på konkurrensen. Dessa borde granskas även tillsammans med stöd från Europeiska unionens egentliga strukturfonder, eftersom det i dag är mycket svårt att få information om vilka enstaka projekt som får statliga stöd eller stöds med medel från Europeiska unionens strukturfonder.
Frågan är mycket allvarlig med tanke på att det i dag kämpas hårt om de knappa offentliga resurserna, och man borde med alla medel säkra att unionens grundläggande målsättningar förverkligas i det offentliga stödet. Jag kan således i högsta grad stödja föredraganden i hennes strävanden att öka öppenheten i samband med statliga stöd. I själva verket borde det enligt min mening i varje land finnas en central där varje medborgare kunde få information även om stöd åt enstaka projekt, och verkligen inte bara om statliga stöd utan även om stöd från strukturfonderna.
Detta har en omfattande betydelse även när det gäller omplacering av företag. Som vi vet har många företag lärt sig att låta medlemsländerna och regionerna konkurrera sinsemellan, och detta har en osedvanligt ogynnsam totaleffekt på den offentliga ekonomin.

McCarthy
Herr ordförande! Jag hoppas att min röst kommer att hålla. Låt mig säga att jag förstår att huvudpoängen med detta betänkande är att se till att vi förhindrar en snedvridning av konkurrensen, samtidigt som vi skapar en rättvis och jämn spelplan. Jag vill verkliga rosa det arbete Berès lagt ned på detta betänkande, men vi talar om öppenhet.
Låt mig ta upp en fråga med er i kommissionen. Vi i utskottet för regionalfrågor oroar oss mycket över bristen på öppenhet i det dokument ni har antagit, utkastet till ett meddelande om sammanhållningen mellan strukturpolitiken och konkurrensen. Jag har förstått att kommissionär Van Miert redan har skrivit under en överenskommelse med kommissionär Wulf-Mathies för att garantera att dessa två planer verkligen hänger ihop och jag undrar när ni kommer att överlämna det dokumentet till parlamentet. Jag anser att det är vår rätt att undersöka de frågor som handlar om strukturfonderna och jag förstår att ni också har skrivit till medlemsstaterna. Jag skulle vilja veta vilken rättslig grund ni använder för att konsultera medlemsstaterna i dessa frågor. Är det inte så att ni i förväg kommer att bestämma medlemsstaternas nationella prioriteringar om hur de önskar använda sin pengar från strukturfonderna och statligt stöd under artikel 92.3c? Varför är det då så att vi i parlamentet inte har fått undersöka detta? Jag vill veta vilken flexibilitet en medlemsstat har att försvara sina nationella prioriteringar om statligt stöd och om ni kan tvinga fram dessa frågor på rättslig väg. Eller är det helt enkelt en frivillig överenskommelse som ni önskar ha med medlemsstaterna?
Slutligen skulle jag vilja säga till kommissionen att jag uppriktigt sagt inte ser logiken bakom detta. Jag anser att strukturfonderna har en mycket annorlunda målsättning än statligt stöd och jag skulle helt enkelt vilja hänvisa till fallet med landsbygden. I min egen valkrets i Peak district så tror jag inte att vi skulle vilja locka till oss Siemens för att verkligen återetablera sig i detta område, som har en känslig miljö och där vi försöker skapa småföretag. Frågan handlar inte om att dra till sig statligt stöd i detta slags regioner. Jag skulle därför vilja att ni kopplade isär och skilde på dessa två områden och låter medlemsstaterna besluta om sina egna prioriteringar i kvalifikationsplanerna för strukturfonderna.

Alavanos
Herr ordförande! Jag tror först och främst att vi behandlar en fråga av mycket stort intresse och av mycket stor dimension.
Jag tror att vi kommer få en överenskommelse trots de olika talarnas påpekanden, att å ena sidan de privata stöden förvrider konkurrensen och minskar effektiviteten, men att å andra sidan ingen kan stryka ett streck och upphäva dem helt och hållet och att själva fördraget i artikel 92 och 93 lägger grunden till vissa gränser inom vilka stöden gäller.
Enligt dessa ramar tror jag att kommissionens förslag rör sig i riktning mot att acceptera vissa undantag och att utforma nya mekanismer och jag tror att fyra mycket grundläggande punkter måste påpekas och betonas:
För det första att vi inte kan skapa ett nytt byråkratiskt och komplicerat system som kan bli värre än det föregående.-För det andra att det inte går att lösa problemen enbart genom en förordning från kommissionens sida, utan staternas och producentledets deltagande.-För det tredje att kriterierna måste vara kvalitativa och inte bara kvantitativa.-För det fjärde, de små och medelstora företagens stora betydelse.
Van Miert
Jag skulle till att börja med vilja be om ursäkt, framför allt till fru Berès. Kommissionen skulle behandla en relativt komplicerad och känslig punkt och granskningen tog något längre tid än beräknat. Berès vet hur intresserad jag är av det här problemet och att jag alltid är beredd att träffa henne och andra kolleger inom Europaparlamentet för att fortsätta debatten om förslaget och de tillhörande beståndsdelarna. Jag framför min ursäkt till fru Berès, och jag tar tillfället i akt att gratulera henne eftersom jag vet att hon tillsammans med andra kolleger lagt ned mycket arbete på betänkandet, för att skaffa sig en välgrundad åsikt om verkligheten och erfarenheterna.
Vid ett tillfälle konstaterade man att bland de fall av stöd som skulle behandlas, ca 600 per år för närvarande, är en tredjedel, eller t.o.m. fler, eftersom det fanns en skyldighet att anmäla dessa, i verkligheten rutinfall. Var det möjligt att införa ett annat system som kunde undanröja dessa rutinfall som kräver stora ansträngningar från våra avdelningar, trots att 95 eller 98 procent av dem inte innebär något problem? Ingen kan förbise att verksamheten " statligt stöd" i fallet med konkurrenspolitik lider en verklig brist på resurser i form av personal när det gäller hantering av fall som blir allt fler, men också allt mer komplexa.
Vi måste därför koncentrera våra ansträngningar på de viktigaste fallen och försöka undanröja rutinen, vilket ispo facto också skulle göra det möjligt att göra sig av med en del av byråkratin. Det var så idén uppstod om att, på grundval av artikel 94, föreslå en lösning som syftar till att skapa förslag till förordningen om undantag för grupp, för de fall av stöd där man redan förfogar över stor erfarenhet, t.ex. vissa sektorer som de små och medelstora företagen, där reglerna är ganska välkända och i allmänhet inte innebär några problem, men även på miljö-, forsknings- och utvecklingsområdet. Kort sagt inom ett antal sektorer där det finns tillräckliga precisa regler och tillräckligt bred disciplin för att inte längre behöva anmäla individuella fall.
Naturligtvis måste spelreglerna respekteras. För att inga missförstånd skall uppstå kommer kommissionen att försäkra sig om att de respekteras, bl.a. vid klagomål. Kommissionen kommer att granska alla klagomål från ett företag eller en myndighet även om det överskrider ramen för de aktuella förordningarna. Det faktum att vissa instrument inrättas innebär inte att det inte längre kommer att finnas någon disciplin eller kontroll. Tvärtom, det är fel att tro att de kommer att leda till en mer släpphänt politik på området. Målsättningen är att kunna koncentrera sig ytterligare på de viktigaste fallen.
Det är, förefaller det mig, existensberättigandet för denna förordning om befogenhet. Jag gläds åt att vårt förslag mottagits väl av rådet och att antagningsförfarandet är på rätt väg.
För övrigt, mina damer och herrar, tyckte jag mig förstå att ett antal parlamentariker - och de är för övrigt inte ensamma - uttryckt vissa tvivel och frågat sig om detta system inte riskerade att skada den nödvändiga öppenheten, till följd av att den systematiska anmälan avskaffas. Jag har redan sagt att kommissionen kommer att reagera vid minsta tvivel.
Jag tror, för min del, att det system som inrättats, med bl.a. de årsrapporter som de nationella myndigheterna måste överlämna till oss lika väl som i dag, eller t.o.m. bättre, kommer att garantera oss den nödvändiga öppenheten.
Jag kommer nu till de övriga problem som tagits upp. Vissa av er har tagit upp ämnen som ligger lite utanför ramen för det förslag som granskas. Jag skall svara snabbt till den person som gjort ett inlägg om samordningen mellan den statliga stödpolitiken, bl.a. bestämmelserna som styr regionalstödet på nationell nivå och strukturpolitiken, dvs. det förslag som min kollega Wulf-Mathies lämnat. Vi har så långt det är möjligt strävat efter att skapa en samstämmig situation, vilket inte är helt lätt. Som ni vet är en rad regioner, t.ex. regioner inom mål 5b, berättigade till stöd från strukturfonderna men inte berättigade till regionalstöd eller nationellt stöd. Det föreligger alltså inte nödvändigtvis samstämmighet mellan de två fallen.
Kartan över regionalstöd täcker ungefär 47 procent av Europeiska unionens befolkning, medan den för strukturfonderna täcker 51 procent. Där finns ingen överensstämmelse alls mellan fakta. Regionerna som är berättigade till stöd från gemenskapens medel frågar sig varför de inte kan erhålla regionalstöd från medlemsstaten. Det här är verkligen ett problem.
Wulf-Mathies och jag har försökt att se till att samstämmigheten ökar för det framtida systemet, i det här fallet perioden 2000-2006. Kanske kommer det inte att finnas någon samstämmighet per person, eftersom det krävs en liten marginal för att försöka beakta de särskilda situationerna. Jag beklagar det, men kanske det inte blir möjligt att göra på annat sätt. Det hindrar inte att vårt mål är att till stor del få de två kartorna att stämma överens.
Jag vet inte om jag svarat på inlägget. I vilket fall som helst står jag till ert förfogande för att diskutera direkt med er. Jag hoppas att jag täckt flertalet kommentarer. Ännu en gång, ett stort tack till fru Berès och alla dem som bidragit till detta betänkande och naturligtvis också till dagens talare.

McCarthy
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag frågade inte om politiken. Jag frågade när ni har för avsikt att konsultera parlamentet. Jag vet att kommissionen har ensam behörighet till konkurrenspolitiken, men enligt min åsikt så rör ni er på ett område där parlamentet har en åsikt om huruvida det, i alla fall, är nödvändigt att ha en fullständig sammanhållning mellan planerna. Vi skulle vilja ha litet flexibilitet. Jag vill därför veta när ni har för avsikt att konsultera parlamentet och, om ni tänker framtvinga detta, vad den rättsliga grunden är för kommissionen att tvinga fram en sammanhållning mellan statligt stöd och kvalifikationsplanerna för strukturfonderna?

Van Miert
Nu förstår jag exakt vad er fråga handlade om. För det första står jag alltid till parlamentets förfogande för att diskutera detta, även om det är en fråga som endast kommissionen är behörig att avgöra. Som ni vet har kommissionen ansvaret för det statliga stödet på grundval av artikel 92 och 93, om vi inte framlägger ett förslag, vilket vi gör i dag, på grundval av artikel 94, när rådet måste fatta ett beslut. Som jag redan sagt har kommissionen redan fattat ett beslut beträffande regionalt stöd eftersom det är kommissionens ansvar. Men jag står till parlamentets eller behöriga utskotts ständiga förfogande för att diskutera den fråga och förklara för er varför vi anser att sammanhållningen mellan strukturfondsplanen och regionalstödplanen är viktig. Det är upp till er. Om ni skulle vilja bjuda in mig till ett utskottsmöte, skulle jag komma med glädje.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Politik för varvsindustrin
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0101/98) av Sindal för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets förordning om fastställande av nya regler om stöd till varvsindustrin (KOM(97)0469 - C4-0527/97-97/0249(CNS)) och kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Mot en ny politik för varvsindustrin (KOM(97)0470 - C4-0548/97).

Sindal
Herr ordförande! Jag får börja med att lyckönska den föregående föredraganden till den övergripande diskussionen om konkurrenspolitiken. När vi nu går till en mer detaljerad diskussion om skeppsbyggnation delas vattnen, för det är mycket enkelt att vara eniga på det högre planet. Där är vi skyldiga Van Miert ett stort tack. Meddelandet är utmärkt, men så snart vi kommer ned på detaljnivå kommer vi till en vattendelare. Det vi skall tala om i dag är präglat av känslor och historia.
Alla här närvarande är på det klara med varför denna förordning behandlas i dag. Vi saknar en enda underskrift på ett OECD-avtal, nämligen USA: s. Nu försöker man sig på en ny förordning - kanske den åttonde i raden. Diskussionen och problemen är dels interna inom EU, och dels externa, dvs. de rör EU: s förhållande till den globala konkurrenssituationen. För mig är det centrala elementet i denna diskussion att man framöver inte internt för en politik som snedvrider konkurrensen för varven inom EU, och att man därnäst för en stödpolitik som inte orsakar social slagsida inom några medlemsländer eller regioner, som vi redan hört.
Det torde vara en grundläggande inställning att EU hade varit bäst betjänt av att OECD-avtalet trädde i kraft. OECD-avtalet är den bästa möjligheten för gemenskapens varv att konkurrera på lika villkor. Eftersom så inte är fallet, är vi bäst betjänta av en stödpolitik som är så begränsad som över huvud taget är möjligt. Vi skall sträva efter att alla skall få lika möjligheter, och undvika att några blir förlorare i konkurrensen, bara för att de inte är berättigade till stöd. Den nya stödpolitiken skall vara sådan att man undviker kreativ bokföring och spekulation i stödordningar. Det är inte det de är till för. Men den nya stödpolitiken skall skapa arbetsplatser inom EU. Arbetslösheten är det största problemet i dag, och enligt min uppfattning är regionalt stöd till varv inte - eller bör inte vara - en del av EU: s socialpolitik. Det skulle vara naivt att tro att den skulle skapa fler arbetsplatser. Det skulle bara vara att kasta goda pengar efter dåliga.
Om man flyttar arbetsplatser från ett område till ett annat, så kommer man också att se en befolkning som anser detta vara orättvist. Ännu värre är det om arbetsplatser flyttas utanför EU. Därför är det viktigt för oss att, i en tid när den europeiska befolkningen diskuterar tillit till och tro på den europeiska tanken, inte föra en stödpolitik som kränker befolkningens förståelse för rättvisa genom att ge vissa bättre möjligheter än andra. Man bör föra en politik som säkerställer lika möjligheter.
Vad vi i dag har användning för är en långsiktig och visionär sysselsättningspolitik. Den nya stödpolitiken som jag går in för, Van Miert, får inte bli en skön huvudkudde. Vi skall undvika att ge ut ett så kraftigt stöd att varvsindustrin glömmer att tänka själv. Kraftigt stöd kan vara till glädje på kort sikt, men på lång sikt kan den göra den europeiska varvsindustrin till förlorare på den globala marknaden.
Låt mig understryka fyra saker i kommissionens upplägg. För det första utveckling, innovation osv. Det stöder jag. Det är otroligt bra. Det är den väg vi skall gå. För det andra är det det regionala stödet, som jag inte är till freds med. Jag anser att den saknar insyn och snedvrider konkurrensen. Men om man enas om regionalt stöd så bör man undersöka om storleken på detta stöd bör ändras. Den tredje punkten är att vi hakar upp oss på hur kontrollen sker. Det är pinsamt. Men historien visar att vi måste förplikta oss gentemot varandra. Den fjärde punkten är situationen i Fjärran östern och det massiva stöd som ges där. Det får inte leda till att t.ex. koreanska varv blir mer dominerande på marknaden än de redan är.
Till slut vill jag säga, herr ordförande, herr kommissionär, att tre yttranden från de rådgivande utskotten och yttrandet från Ekonomiska och sociala kommittén alla pekar på att man bör tänka sig noga för innan man verkställer denna plan utan ändringar.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Syftet med Sindals betänkande är att reformera den europeiska varvsindustrins komplexa stödnät på ett sätt som gör EU mera konkurrenskraftig än tidigare gentemot varvsindustrin i tredje land.
Den mest betydelsefulla delen i den nuvarande stödpolitiken är varvsindustrins verksamhetsstöd, vilket i själva verket har snedvridit konkurrensen på gemenskapsmarknaden. Tanken att avskaffa stöden, som framförs i Sindals betänkande, är således riktig. Det slutgiltiga målet för EU: s politik måste vara att varvsindustrin skall klara sig utan statliga stöd på marknadens villkor.
Europeiska gemenskapens uppgift är att garantera medlemsländerna sinsemellan likvärdiga konkurrensvillkor, främja forskning och utveckling inom varvsområdet och uppmuntra till industriellt samarbete. De interna konkurrensförhållandena mellan varven i EU-länderna får inte förvrängas med hjälp nationella stödåtgärder som skiljer sig från varandra. Jag hoppas att även kommissionen förstår detta.
Varvsindustrin sysselsätter cirka 130 000 människor inom EU: s område. Att trygga dessa arbetstillfällen är viktigt. I dag är EU-ländernas andel av världsmarknad av storleksordningen 20 procent. Trots förbättringar som gjorts under de senare åren har många varv fortfarande bristande konkurrenskraft och produktivitet jämfört med de viktigaste konkurrenterna i Japan och i Sydkorea. Dessutom har nya varvsländer börjat dyka upp på världsmarknaden. Dessa låglöneländer har liksom EU en marknadsandel av storleksordningen 20 procent.
EU-länderna har en betydande forskningskapacitet till sitt förfogande. De europeiska varven borde enligt den japanska modellen koncentrera resurser till forskning och utveckling med målsättningen att bland annat förbättra planerings- och produktionsprocesser samt utveckla säkra och effektiva fartyg. Utvecklingen av varvsindustrin är nära förknippad med utvecklingen av andra tekniska områden. Speciellt utnyttjande av informations- och kommunikationstekniken borde ses som en viktig del i utvecklingen av det moderna skeppsbyggnationen.

Ilaskivi
Herr ordförande! När vi nu håller på att behandla kollegan Sindals utmärkta betänkande om varvsstöden, vill jag först också rikta uppmärksamheten framför allt på procedurfrågorna och europarlamentarismen i allmänhet. Varför? När utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik behandlade sitt eget betänkande hade det enligt god sed begärt yttranden från några andra, inklusive utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Men vad var det som hände? Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik genomförde sin omröstning på förmiddagen och åtminstone utskottet för externa ekonomiska förbindelser, bland de utskott som skulle avge yttrande, på eftermiddagen samma dag, alltså i efterhand. Jag vet inte om det var utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som förhastade sig i upprättandet av tidtabellen eller om det var utskottet för externa ekonomiska förbindelser, som producerade två yttranden, som blev försenat. Mitt eget var visserligen klart för omröstning redan förra sammanträdesveckan.
Jag frågar också om det är någon mening att begära yttranden om de inte kan väntas in och beaktas. Här finns någonting att tänka på om parlamentsarbetet skall vara ändamålsenligt.
Men detta var ändå inte allt. När vi i plenarsammanträdet i morgon skall rösta om betänkandet har Coreper redan torsdagen veckan innan påbörjat sin egen behandling. Den pågår visserligen fortfarande och Corepers ståndpunkt kommer i sinom tid även till rådets behandling, men frågan är densamma som ovan: Borde inte parlamentets betänkande vara klart när Coreper påbörjar sitt eget arbete? Annars får man även i det här sammanhanget uppfattningen att var och en beslutar om sitt utan att höra andra.
Situationen är pinsam med tanke på själva parlamentarismen, särskilt när den har upprepats och kommer tydligen att upprepas även i framtiden. Jag skulle i den här saken önska ett allvarligt ingripande av presidiet. Det är fråga om Europaparlamentets prestige och trovärdigheten i dess arbete.
Vad själva sakfrågan beträffar konstaterar jag kort att varvsstöden nu vandrat till slutet av sin väg. Ur den här synvinkeln är kommissionens förslag och Sindals betänkande på sin plats. Nu när de centrala asiatiska varvsländerna råkat i klorna på ekonomiska kriser och devalveringen av deras valutor förbättrat konkurrenskraften av deras export är det ett ypperligt tillfälle att vidta globala åtgärder för att avskaffa stödet. USA måste å sin sida godkänna OECD-avtalet. De inblandade organen måste ställa avskaffandet av varvsstöden som villkor för ett finansiellt stöd till Asien. De europeiska länderna måste strama upp sig och inse att en industri på lerfötter inte kan upprätthållas i evigheter.

Kaklamanis
Herr ordförande! Yttrandet som jag har skrivit för utskottet för transport och turism avser endast kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet. Utskottet för transport och turism ombads aldrig att yttra sig angående rådets förslag till förordning, angående vilket Sindals betänkande huvudsakligen har skrivits.
Följaktligen skriver också jag under det som den föregående kollegan sade. Av vilken anledning har vi ombetts att yttra oss? Eftersom man förstår att nästan ingen hänsyn har tagits i Sindals betänkande. Detta betyder naturligtvis inte att min grupp inte samtycker till många punkter i Sindals betänkande. Men samtidigt ger det oss anledning till stor oro på grund av uppkomsten av denna förordning som, åtminstone under de cirka tre år som jag har varit ledamot, inte har hört till det vanliga.
Samtidigt hörde jag kollegerna och även föredraganden tala om hälsa, konkurrens, de talade om att det statliga stödet till varvsindustrin måste upphöra, om en globalisering av ekonomin. Hör upp, kolleger, allt detta är riktigt men vi får inte bara komma ihåg globaliseringen av ekonomin när USA kräver att vi skall göra det, eller Japan eller Korea.
Europeiska unionen är framför allt skyldig att se om sitt hus och mycket riktigt gör kommissionen det och även Sindals betänkande. Att framför allt ta hand om det befintliga, att bevara och om möjligt stödja den europeiska varvsindustrin, att behålla arbetstillfällena och framför allt att skapa något bättre i framtiden än det som har funnits fram till nu.
Herr ordförande! Som avslutning skulle jag vilja fråga kommissionären och även kollegan Sindal vilka konsekvenser euron från och med den 1 januari 1999 kommer att få på Europas varvsindustri? Och om det finns sådana vilka de kommer att vara? Är de positiva eller negativa?

Sainjon
Herr ordförande! Den 18 mars röstade utskottet för externa ekonomiska förbindelser med majoritet för mitt betänkande om det yttrande, som föreslår vissa ändringsförslag till kommissionens förordning om stöd till varvsindustrin. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser önskar bara att man skall beakta situationen, valutakrisen i Sydostasien och dess konsekvenser för de europeiska varven.
Jag måste uppriktigt säga att jag inte förstår kommissionens nuvarande attityd, som inte tar hänsyn till valutasituationen i länderna i Sydostasien och särskilt i Sydkorea. Kommissionen framhärdar i att redan nu tillkännage avskaffandet av driftstöd den 31 december 2000. Jag tycker att klokhet och sunt förnuft borde få den att backa lite, och till att börja med genomföra en undersökning, vilket jag föreslagit, för att garantera att krisen i Sydostasien inte får några konsekvenser för den europeiska varvsindustrin.
Kommissionen agerar som om en armé i ett slag, oavsett utgången av kampen, skulle tillkännage att den kommer att besegras och ge upp ett vid bestämt klockslag och ett bestämt datum. Det är fullständigt ologiskt. Det är anledningen till att utskottet för externa ekonomiska förbindelser försvarar idén att en sådan undersökning skall genomföras till slutet av 1999, och om det kan konstateras att ingen risk för valutadumping föreligger från de sydkoreanska konglomeraten, kan beslutet fattas att avskaffas driftstödet. Men den politiska ärligheten borde göra att vi blir skyldiga att avvakta resultatet av denna studie innan något beslut fattas. Det är anledningen till att jag å min grupps vägnar begär en särskild omröstning om beaktandemening 10.
Jag erinrar om att utskottet för externa ekonomiska förbindelser besökt ett antal varv både i Saint-Nazaire och nyligen i Genua. Överallt hör vi samma oro från företagsledarna och fackföreningarna. Även om de säger sig vara beredda att i morgon acceptera att driftstödet avskaffas kräver de att Europeiska unionen förfogar över en defensiv handelspolitik. Men det är inte fallet för närvarande.
Herr ordförande! Vi berör här ett mycket känsligt ämne och mer än någonsin är det viktigt att vara försiktig. Måste jag erinra om att sedan 1970-talet har 200 000 arbetstillfällen försvunnit inom denna sektor. Det handlar enligt min mening naturligtvis inte om att på konstgjord väg stödja ett sjunkande skepp, eftersom jag är övertygad om att när konkurrensen är lojal kan den europeiska varvsindustrin vara fullständigt konkurrenskraftig inom en rad sektorer. Men man måste konstatera att varje gång ett europeiskt varv klarar sig tack vare ett exceptionellt stöd, inför kommissionen omedelbart nya minskningar av produktionskapaciteten, vilket medför nya inskränkningar i antalet arbetstillfällen.
För närvarande vet alla att den sydkoreanska varvsindustrin, vars produktionskapacitet nått samma nivå som Europeiska unionens, åtnjuter oförminskat stöd från Internationella valutafonden. Men vad gör Europeiska unionen och medlemsstaterna för att kräva av Sydkorea att de minskar sin produktionskapacitet i gengäld?
Sir Leon Brittan har förbundit sig att se till att det stöd som beviljats Sydkorea inte används för att rädda varv i konkurs, men jag skulle vilja att kommissionen talar om vilka medel den förfogar över för att kontrollera allt detta. Innefattar man detta problem i ramen för samarbetsavtalet med Korea? Jag avvaktar med nyfikenhet svaren från kommissionen. Jag vet att kommissionen och Europeiska unionen som sådan inte är representerade i Internationella valutafonden, att det är de nationella regeringarna som har yttranderätt. Det är anledningen till att jag här avslöjar de olika staternas och finansministrarnas logik, som accepterar att man beviljar lån på flera miljarder ecu för att stödja det sydkoreanska finanssystemet, men framför allt de europeiska bankerna som engagerat sig i detta land, utan någon som helst kontroll över hur pengarna fördelas.
Ännu en gång offras industripolitiken till förmån för finanspolitiken.
Ett problem återstår slutligen: regionalstödet. Det är normalt att vissa förfördelade regioner inom unionen förfogar över olika slags stöd. Men när den allmänna filosofin inom kommissionens förordning är att begränsa driftstödet, måste man löpa linan ut med denna logik eller fastställa en strategi som automatiskt undantar allt som berör industrisektorer, eftersom det är att skapa en snedvridning av konkurrensen om man säger att vissa varv skulle kunna åtnjuta obegränsat med stöd under regionalstödets täckmantel medan andra måste klara sig utan. Jag stöder därför fullständigt ändringsförslag 29 från Sindal.
Vi står i dag inför ett vägval. Antingen förblir världens största handelsmakt en sjöfartsmakt eller också blir den beroende av andra länder för att frakta sina varor, och omvandlas snabbt till en koloss på lerfötter.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Sainjon.
Ärade ledamöter, med Sainjons anförande avbryter vi debatten om Sindals betänkande. Debatten kommer att återupptas kl. 21.00.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0272/98). Vi skall behandla frågor till kommissionen.
Men tillåt mig först, ärade ledamöter, att läsa ett meddelande till ledamöterna med rekommendationer från presidiet. Jag beklagar att jag inte har turen att även Wijsenbeek får höra mig, eftersom det är rekommendationer för god ordning i vårt arbete. Det vill säga, för att få högsta aktualitet och politiskt intresse för det aktuella förfarandet för frågestunden, har presidiet, vid sitt sammanträde den 9 mars 1998, fattat följande beslut:
För det första: respekt för tidsfristen för ingivande av frågor. Frågorna till frågestunden får bara inges inom den tidsfrist som gäller för den aktuella sammanträdesperioden. Berörda enheter ombeds att inte längre ta emot frågor till frågestunden som inges för tidigt. Ledamöterna påminns om att tidsfristen för ingivande av frågor till frågestunden börjar löpa så snart fristen för frågor till den närmast föregående frågestund gått ut och sträcker sig till torsdag klockan 13.00 två veckor före nästa sammanträdesperiod.
För det andra: följdfrågor. Presidiet ber ordföranden för sammanträdet att inte ta emot en begäran om att få ställa följdfrågor förrän efter det att huvudfrågan tillkännagivits. Det påminner ledamöterna om att det är ordföranden för sammanträdet som avgör om följdfrågorna, som direkt måste knyta an till ämnet för huvudfrågan, är tillåtliga.
För det tredje: tillåtlighet. Presidiet rekommenderar berörda avdelningar att vara striktare när de tillämpar kriterier för bedömning av frågornas tillåtlighet som anges i arbetsordningens bilaga II. Presidiet vill i anslutning till detta särskilt uppmana ledamöterna att följa bestämmelserna om maximal textlängd för frågorna och att enbart ställa en fråga per ingiven text.
Ärade ledamöter, ni kommer alla att få dessa rekommendationer direkt, men i dag, skall vi, med er hjälp, börja att rätta oss efter dessa rekommendationer från presidiet.
McMahon har ordet för en ordningsfråga.

McMahon
Herr ordförande! En ordningsfråga. Den handlar om samma sak. Jag har ett exemplar av det dokument ni talar om och jag är alldeles förbluffad över det. Jag anser att det är en skymf mot demokratin i denna kammare. Jag har varit ledamot här i 14 år och varit mycket intresserad av frågestunden. Jag vet att vi har haft problem och vi har gjort förändringar. Jag minns när vi försökte förändra det tidigare: Dury lade fram ett långt betänkande från utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet och det var en hel del debatt och diskussion från ledamöterna.
Vad presidiet verkar tillgripa nu är diktat från ovan och det är mycket antidemokratiskt. En av fördelarna med att publicera namnen på de kommissionärer som skulle svara på frågorna var att om ledamöterna ville ställa en fråga om miljön till exempel, så kunde de lägga fram den långt i förväg i vetskapen om att de skulle få ett rakt och initierat svar från kommissionären för miljöfrågor. Det var osannolikt att de skulle få någon annan som bara hade fått en dossier och var obekant med dess innehåll och som skulle ge ett fullständigt otillfredsställande och improviserat svar. När man visste att det var den enskilde kommissionären med den relevanta portföljen som skulle svara så var det en fördel. Så jag anser att detta är ett stort steg tillbaka. Det har inte skett någon diskussion om detta i de politiska grupperna eller med ledamöterna och jag känner mig djupt förorättad över den mycket diktatoriska och egenmäktiga attityd presidiet har intagit. Jag kommer att ta upp detta i min egna politiska grupp och uppmanar andra ledamöter att göra likadant.

Ordföranden
Herr McMahon! Var vänlig att lyssna på mig. Jag vet att ni kan spanska, men jag skulle vilja att ni lyssnar på ert eget språk och använder er av tolkningstjänsten, därför att jag måste säga er att, av den genomläsning jag nyss gjorde, kan man inte dra någon slutsats om att frågestunden kommer att förändras vad gäller relationen till kommissionärerna. Det enda syftet är att införa en viss ordning, det vill säga, att frågorna inte görs långt i förväg, utan inom den period som arbetsordningen anger.
För det andra, att ordförandeskapet för sammanträdet inte skall finna, innan det börjar, att det redan har många följdfrågor och inte skall behöva hamna i den situationen att medlemmar av parlamentet, som är närvarande, begär en fråga och den inte kan beviljas därför att en annan person redan i förväg har begärt den. Vad vi nu säger är att man kan begära ordet när huvudfrågan inleds. Det vill säga, det handlar om små regler som, herr McMahon, syftar till en förbättring av vårt arbete. Om vi ser att det i praktiken inte förbättrar vårt arbete, kommer vi att se över det. Det försäkrar jag er. Jag kommer omedelbart att ta upp det med presidiet, men i detta ögonblick ber jag er att inte inleda en debatt om denna fråga, för, jag upprepar, det är regler som syftar till ett bättre arbetssätt. Om det inte leder till ett bättre arbete, kommer vi att ändra det igen. Jag försäkrar er detta. Men vi börjar med att följa detta inledningsvis och det handlar inte om någon diktatur, herr McMahon, utan om det ansvar presidiet har för att se till att kammarens arbete blir så smidigt som möjligt. Jag har fått flera begäran om ordet i ordningsfrågor, men jag måste säga att, alla dessa ordningsfrågor sker på bekostnad av den tid vi har till förfogande för frågor till kommissionen.
Crowley har ordet för en ordningsfråga.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle vilja be om er vägledning. Jag tagit emot samma meddelande som McMahon och jag håller med honom fullständigt. I den andra delen av punkt 2 står det: " Det är upp till sammanträdets ordförande att avgöra tillåtligheten i extra frågor, vilka måste ha direkt anknytning ämnet för huvudfrågan." Nog måste väl vi som representanter för Europas folk kunna avgöra om en sak har anknytning till en fråga eller en enskild kommissionär eller kunna klandra en kommissionär eller rådets ordförande när de vägrar att svara på frågan direkt och vi måste försöka en annat taktik för att komma undan från detta. Jag ber er att använda ert omdöme i att tolka den aspekten och ge oss klar vägledning vilken handlingsfrihet ni kommer att ge oss.

Ordföranden
Herr Crowley, ni kommer att få erfara den bredd jag tillåter under arbetets gång. Men jag måste påpeka att bilaga II i arbetsordningen säger: " Ordföranden avgör följdfrågors tillåtlighet och skall begränsa deras antal så att varje ledamot som har ställt en fråga kan få den besvarad." Det vill säga, det handlar inte om att ge ordföranden en ny befogenhet, utan om att påminna om att ordföranden har denna befogenhet. Ni, herr Crowley, har kunnat se att, då denna regel existerar, har ordföranden agerat med den naturliga flexibilitet som en så livlig verksamhet som denna frågestund kräver. Således har ingenting nytt tillförts utan allting finns där redan.
Wijsenbeek har ordet för en ordningsfråga.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Ni nämnde mitt namn som en av initiativtagarna till ändringen av frågestundens utseende. Herr ordförande, jag vill påpeka att jag skrivit ett betänkande för utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet som antogs av utskottet för fyra månader sedan och som presidiet vägrar ta upp i plenum och att både kollega Crowleys och kollega McMahons invändningar på det sättet åtminstone hade kunnat tas upp i de politiska grupperna och i plenarsammanträdet. Nu missbrukar presidiet mitt betänkande för att egenmäktigt föreslå nya regler i stället för att använda det brukliga demokratiska förfarandet. Men en sak är vi överens om. Om vi just nu ser oss omkring så ser vi att vi lyckats ta död på frågestunden i Europeiska parlamentet, den frågestund som i de flesta parlament runt om i världen är veckans höjdpunkt och där det går mycket livligt till. Vi sitter här med en handfull människor och kommissionärerna och ministrarna slevar upp på förhand skrivna svar och kan inte gå in i debatt med oss. Herr ordförande, mitt förslag går ut på att vi tar upp frågorna i slumpmässig turordning så att det inte är de som lämnade in sin fråga för sex månader sedan som kommer först i tur utan att var och en får lika stor chans att ställa sin fråga. För det andra skulle det föras en verklig debatt med korta frågor och korta svar. Om ni skulle kunna vara så vänlig att ta upp mitt betänkande vid ett plenarsammanträde så kan vi åtminstone som ledamöter och backbenchers också vara med och diskutera och behöver vi inte låta oss toppridas av några vice ordföranden som tror att de vet bättre.

Ordföranden
Herr Wijsenbeek! När jag nämnde er, vänligt och tillgivet, var det för att jag vet att ni är en stor auktoritet i frågor om arbetsordningen. Och som stor auktoritet i frågor om arbetsordningen, tänkte jag omedelbart att ni skulle vara medveten om att inga av de bestämmelser jag läste upp förändrar arbetsordningen. Presidiet har, faktiskt, några förslag som innebär en förändring av arbetsordningen, men presidiet vidarebefordrar dessa förslag till utskottet för arbetsordningen där Wijsenbeek kan breda ut sig, förklara sig och försvara sin inställning.
Men, ärade ledamöter, med de enkla förslag vi i dag har läst upp här, överskrider inte presidiet sina befogenheter. Presidietet rör sig enbart och uteslutande inom sina befogenheter, vilka är tillämpningen av arbetsordningen, och det finns ingenting utanför arbetsordningen i förslagen. Det finns något ändringsförslag, som exempelvis det von Habsburg gjorde, om att möjligheten att ställa två följdfrågor under frågestunden till rådet, skulle finnas. Men detta kräver en ändring av arbetsordningen och därför har vi vidarebefordrat den till utskottet för arbetsordningen.
Således, ärade ledamöter - jag insisterar än en gång - när vi alla noggrant har läst igenom detta papper kommer vi att förstå att det inte är någon förändring av arbetsordningen och ingen förändring av våra relationer gentemot kommissionen och kommissionärerna, och att det enda vi försöker göra är att bättre utnyttja tiden. Jag märker att varje liten förändring här gör det svårt att utnyttja tiden, därför att antalet invändningar som kommer fram är något alldeles extra. Var vänliga, ärade ledamöter, att noggrant läsa igenom papperet. Ni kommer att få se hur vi kommer att använda det som står där, och nästa frågestund kommer jag att, med glädje, återigen höra er åsikt efter att vi i dag har prövat oss fram och efter vad ni och jag har diskuterat.
Med detta sagt, ärade ledamöter, föreslår jag att vi går över till den första frågan som Concepció Ferrer redan har väntat otåligt på en stund, en fråga till förmån för de små och medelstora företagen, och jag bjuder de Silguy, som jag hälsar välkommen och tackar för de minuters uppmärksamhet ni har ägnat vår egen debatt, och jag ber er att ta ordet för att svara på frågan från Concepció Ferrer.

Ordföranden
Fråga nr 41 från Concepció Ferrer (H-0301/98)
Angående: Politik för små och medelstora företag
Resultaten av en undersökning som revisionsrätten genomfört av 33 företag betraktade som små och medelstora visade på att endast 11 uppfyllde kriterierna för denna kategori och att övriga 2/3 undersökta företag tillhörde konsortier. Ett företag som betraktades som litet hade i själva verket 2 000 anställda.
Mot bakgrund av detta, anser inte kommissionen att det vore lämpligt att se över konceptet små och medelstora företag för att anpassa det till verkligheten?

de Silguy
Jag har lärt mig mycket, jag har tagit reda på mycket och jag tackar er för att ni låtit mig delta i debatten.
För att kvalificera de små och medelstora företagen tillämpar kommissionen definitionen i rekommendationen av den 3 april 1996 på medlemsstaterna, Europeiska investeringsbanken och Europeiska investeringsfonden. Enligt denna nya definition som syftar till att få lite ordning på den situation ni beskrev, skall ett företag omfatta färre än 250 anställda för att definieras som litet eller medelstort företag och det skall ha en omsättning som inte överstiger 40 miljoner ecu eller en total balansräkning som inte överstiger 27 miljoner ecu. För att definieras som " litet" skall ett företag har färre än 50 anställda och en omsättning per år som inte överstiger 7 miljoner ecu, eller en årlig balansräkning som inte överstiger 5 miljoner ecu.
De små och medelstora företagen skall vara verkligt oberoende, dvs. inte ägas till mer än 25 procent av ett annat företag. Gränsen för omsättningen och balansräkningen skall regelbundet justeras, normalt var fjärde år, för att beakta ekonomiska förändringar i Europa.
I vissa särskilda program för forskning och teknologisk utveckling och inom ramen för det fjärde ramprogrammet 1994-1998 har andra och olika definitioner av små och medelstora företag tillämpats. Men för genomförandet av det femte ramprogrammet, dvs. 1998-2000, föreslår kommissionen att den nya definitionen jag just nämnt skall tillämpas, med ett undantag som tillåter att företag med upp till 500 anställda innefattas.
Bland de olika kriterierna för den nya definitionen återfinns kriteriet med oberoende och kommissionen är medveten om att detta kriterium tyvärr inte alltid respekterats. Som ni säger, fru Ferrer, beträffande databaser över deltagarna i program för forskning och teknologisk utveckling, anger revisionsrättens årsrapport att av de 33 företag som valts ut inom ramen för den granskning som genomförts, uppfyllde 11 av dem inte kriterierna om oberoende och ett hade t.o.m. fler än 2 000 anställda.
Kommissionen vill lugna er och kammaren: kvalitén och tillförlitligheten i dessa databaser förbättras och uppdateras ständigt. Denna förbättring kommer att fortsätta, bl.a. med införandet i etapper av kontroller av ekonomisk och juridisk bärkraftighet vilket också kommer att omfatta moderbolagen. Vi kommer också att fortsätta förbättringen med en kontroll av de kriterier som är tillämpliga på de små och medelstora företagen, på grundval av dokumentbevis. Kommissionen kommer att se till att man på nytt insisterar på att kriterierna för definition av de små och medelstora företagen noggrant respekteras i framtiden.

Ferrer
Jag vill, först av allt, tacka kommissionären för hans förklaringar. Förklaringar som jag, å andra sidan, anser är nödvändiga. De är mycket användbara, därför att i förmiddags, när vi godkände betänkande Elles, insisterade vi på det antal ofullständigheter som finns vad gäller de stöd de små och medelstora företagen kan disponera och som inte har använts. På det viset slösar man bort, om inte resurser, så i alla fall möjligheter att förbättra, inte bara situationen för de små och medelstora företagen, utan, framför allt, deras verksamhet till förmån för att skapa nya arbetstillfällen.
Jag skulle vilja be kommissionären att, i enlighet med era egna ord, se till att kommissionen är mycket uppmärksam och förverkligar det ni har beskrivit.

de Silguy
Jag instämmer helt. Jag noterade Ferrers önskan och jag är desto mer överens med henne då det är viktigt för kommissionen att kunna rikta in dessa åtgärder på specialföretag, för att inte stödet skall splittras och därmed förlora i effektivitet. Jag kan alltså försäkra er att kommissionen instämmer i er analys och kommer att agera i den riktningen.

Ewing
Med hänsyn till den verkliga situationen skulle jag vilja be kommissionären att betrakta vissa områden där företag på femtio anställda är riktigt stora företag och där uppfattningen om vad som är ett litet företag ligger närmare tio. I områden som min valkrets i de skotska högländerna och öarna är det ofta dessa företag man förväntar sig skall skapa sysselsättning. Vore det inte möjligt för kommissionen att överväga ytterligare en strategi för att ge ännu förmånligare behandling av de mycket små företagen?

de Silguy
Denna fråga är alltid känslig eftersom man dels måste beakta nödvändigheten att ha ett, i stort sett, harmoniserat synsätt på europeisk nivå för att syfta till effektivitet och, å andra sidan, beakta särskilda situationer. Jag skall svara Ewing att medlemsstaterna har infört mer flexibilitet än vi. Men vi inför flexibilitet eftersom vi fastställt gränser för mycket små företag, med färre än tio personer, som just måste anpassas till situationen på öarna som ni tog upp. Jag skulle t.o.m. vilja säga att i vissa medlemsstater är flexibiliteten ännu större, eftersom gränserna motsvarar maxgränser och kriterierna för antal anställda kan tillämpas ensamma, utan hänvisning till omsättning eller balansräkning. Det går alltså i den riktning ni förefaller önska.

Crowley
Jag vill tacka kommissionären för hans svar. Jag har bara två mycket korta frågor till honom om denna sak. Kan han för det första ges oss en garanti här att revisionsrättens granskning inte kommer att användas till att försöka reducera mängden medel som anslagits till sektorn med små och medelstora företag och i synnerhet till dess sysselsättningsskapande sida? För det andra är det möjligt att jag missuppfattande det han sade i sitt ursprungliga svar, men har förstått det hela rätt att kriteriet på små och medelstora företag och mycket små företag kommer att revideras varje år?

de Silguy
Mycket snabbt kan jag svara jakande på Crowleys två frågor. När det gäller mer exakt den andra frågan erinrar jag om att vi planerat att uppdatera kriterierna minst vart fjärde år, och ännu oftare om det behövs, beroende på de ekonomiska uppgifternas utveckling.

Ordföranden
Fråga nr 42 från Nikitas Kaklamanis (H-0314/98)
Angående: Höjning av subventionerade kvantiteter olivolja
Enligt uppgift har kommissionsledamot Fischler vid ett besök i Spanien nyligen sagt att taket för olivoljeproduktion som kommer att få EU-subventioner skall höjas med 300 000 ton för Spanien och Grekland.
Kan Europeiska kommissionen säga om taket för olivoljeproduktionen verkligen skall höjas och hur denna kvantitet i så fall skall fördelas mellan Grekland och Spanien?

de Silguy
Parallellt med Agenda 2000 granskade kommissionen den 19 mars ärendet med reformen som består i att organisera den gemensamma marknadsorganisationen för olivolja. I det hänseendet har kommissionen avsevärt beaktat kommentarerna från Europaparlamentet. Reformen av den gemensamma marknaden borde träda i kraft fr.o.m. säsongen 2001-2002. I avvaktan på det och för att lindra svårigheterna med att förvalta den nuvarande gemensamma marknadsorganisationen, har kommissionen föreslagit brådskande förändringar av det nuvarande systemet. Dessa ändringar, liksom de beståndsdelar som bör beaktas för att föreslå reformen av sektorn, kommer snart att bli föremål för en särskild debatt i kammaren, och min kollega Franz Fischler kommer att besvara alla era frågor i ämnet.
Jag kan i dag säga att de föreslagna ökningarna bl.a. innebär en ökning av den garanterade högsta kvantiteten på 212 400 ton, och bland ändringarna har föreslagits att man fördelar denna ökning mellan de nationella kvantiteter som garanteras de producerande medlemsländerna. Fördelningen mellan dessa medlemsländer av den nya högsta garantin på 1562 000 ton är som följer: Spanien: 625 210 ton, Frankrike: 3 065 ton, Grekland: 389 038 ton, Italien: 501 172 ton, Portugal: 43 915 ton. Ökningen av den garanterade högsta kvantiteten motiveras av utvecklingen av den gemensamma marknadens absorptionskapacitet. Den beaktar möjligheterna för de nya plantager som nyligen inrättats i Spanien och Portugal och motsvarar även de besparingar som gjorts i gemenskapens budget, genom att avskaffa systemet med små producenter och genom att avskaffa konsumtionsstödet.

Kaklamanis
Herr ordförande! Tack så mycket, jag tror att jag kanske också måste vara tacksam över vad jag fick höra av ert svar men eftersom vi här inte har tillgång till alla dessa siffror som ni refererade till, förstod jag slutligen att det jag faktiskt uttrycker i min fråga är sant. Det vill säga, siffrorna intresserar mig inte så mycket - de som ni talade om kommer väl att gälla, jag tror på dem - men finns det i verkligheten fall där man kan höja det som har gällt fram till nu för Spanien och Grekland, omkring 300 000, ja eller nej? För jag hörde talas om siffror men jag vet inte vad som gällde innan. Alltså är det desamma som gäller eller är de högre?

de Silguy
Även om jag inte är någon specialist när det gäller olivolja, om jag bedömer utifrån vad jag vet, är den nuvarande högsta kvantiteten för hela Europeiska unionen 1 350 000 ton. Den skall höjas till 1 562 000 ton. Denna kvantitet kommer därför att noteras och fördelas mellan de olika medlemsstaterna, vars kvantitet kommer att noteras och fördelas utifrån de nycklar som normalt används när det gäller gemensam jordbrukspolitik. En av dem gäller framför allt nationalproduktionen i medeltal under tre år, under de senaste fem åren, och undantar det bästa och det sämsta året för varje medlemsstat.
De gängse klassiska fördelningskriterierna kommer därmed att tillämpas. Vi skall överlämna alla tekniska detaljer till er, om ni inte redan fått dem, och de visar att denna ökning av den garanterade högsta kvantiteten kommer att fördelas proportionellt, i de olika medlemsstaterna, i enlighet med normala kriterier.

Colino Salamanca
Jag vill bara påminna kommissionären om två idéer:
Den första: ni har nämnt fem säsonger, som ändringen av den högsta garanterade kvantiteten bygger på, av vilka den bästa och den sämsta räknas bort. Men i det konkreta fallet med Spanien var säsongerna 92-93, 93-94 och 94-95 tre säsonger som uppvisade katastrofala torksituationer. Det innebär att om man använder dessa uppgifter för Spaniens situation, straffas vi vid fastställandet av de kvantiteter som skall gälla för Spanien.
Den andra, mycket viktiga, idén är att den högsta garanterade kvantiteten för hela Europa också kommer att påverkas till följd av dessa uppgifter som inte är de verkliga för Spanien. Det är viktigt att kommissionen noterar detta och vid något tillfälle rättar till dem, även om det är under ärendets gång i rådet. Om detta inte sker, kommer hela Europa, och speciellt den spanska produktionen, att drabbas negativt.

de Silguy
Jag har noterat er kommentar. Den påminner mig om debatten i utskottet när förslaget förbereddes. Det handlade om att både uppnå flera målsättningar, som kan strida mot varandra, och granska problemet som uppstod genom torkan i Spanien vid det tillfället.
Ärendet ligger nu hos rådet, den kommentar ni gjorde beaktas av Fischler som skall leda förhandlingarna. Men det var kommissionens uppgift att lägga fram ett förslag på objektiva och traditionella grunder när det gäller de kriterier som skulle väljas. Förhandlingarna ligger nu hos rådet, och jag tvivlar inte på att alla synpunkter kommer att höras och försvaras.

Camisón Asensio
Herr kommissionär! Efter att ha lyssnat på er skulle jag vilja veta om kommissionen verkligen är medveten om den skada som den åsamkar sysselsättningsnivån i Spanien. Om kommissionen framhärdar - vilket jag ser är fallet - i sin envishet i att inte, på ett substantiellt sätt, öka den högsta garanterade kvantiteten, kommer det att få negativa följder för sysselsättningen. För sanningen är att, frånsett problemet med torkan som har tagits upp här, så är den spanska produktionen, för att nämna den senaste, 947 000 ton, en kvantitet som är mycket högre än den högsta siffran som fastställts för Spanien. Och om denna mellanskillnad inte får stöd, kommer följden, ofelbart att leda till högre arbetslöshet i Spanien, just det land som uppvisar de högsta arbetslöshetsnivåerna i hela unionen.
Det är inte mycket värt att predika om sysselsättningen i Europeiska rådet i Luxemburg, om man sedan slänger arbetstillfällen över bord, och om man, slutligen, uppfyller det hot som hänger över de spanska olivodlingarna.

de Silguy
Jag skall lämna samma svar som tidigare: det är det ämne som just diskuteras. Jag har förklarat grunderna i kommissionens förslag för er. Jag förklarade också för er att kommissionen föreslog en ökning av den högsta garanterade kvantiteten jämfört med nuvarande kvantitet. Jag vet att för ett antal länder ställer det till problem i ekonomiska termer och också problem, det får man inte bortse ifrån, när det gäller att få avsättning för kvantiteten olivolja.
Jag tror ändå att alla dessa beståndsdelar beaktas av förhandlarna. Ni gjorde rätt i att poängtera det. De kommer nu att ingå i de förhandlingar som skall äga rum i rådet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr de Silguy.
Izquierdo Rojo har ordet för en ordningsfråga. Ursäkta mig, vilken artikel i arbetsordningen hänvisar ni till för er ordningsfråga?

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Jag skulle vilja påpeka att på åhörarläktaren, har nu besök kommit från Granada ...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Fru Izquierdo Rojo, detta är ingen ordningsfråga. Jag ber er att ni sätter er på er plats och låter mig fortsätta arbetet, som sig bör, med nästa fråga.

Ordföranden
Fråga nr 43 från Phillip Whitehead (H-0321/98/ändr. 1)
Angående: Konsumenterna och euron
Anser kommissionen att alla obligatoriska bankavgifter borde avskaffas? Om så är fallet, hur kommer denna princip att tillämpas?
Kan kommissionen bekräfta när den tänker besluta om dubbelprissättningen bör regleras eller inte? Vilket tror kommissionen att är det slutgiltiga datumet för ett sådant beslut med tanke på den tid som ett medbeslutandeförfarande tar?
Kan kommissionen ge närmare uppgifter om tidsplanen för att utarbeta förhållningsregler för både fackmän och konsumenter?
Vilken roll kommer observationscentren för euro att spela och var kommer de att placeras?

de Silguy
Kommissionen anser att på grundval av de förordningar om euron som för närvarande gäller har bankerna inte juridiska befogenheter att ta ut avgifter för den obligatoriska växlingen av euron. Det är därför inte nödvändigt att anta ytterligare lagstiftningsbestämmelser på detta område. Kommissionen anser också att för att underlätta för ett mjukt och problemfritt införande av euron, borde bankerna göra mer än vad lagen kräver.
För att fullständigt klargöra ståndpunkten om bankkostnaderna för omräkning till euro kommer kommissionen att inom två veckor - alltså mycket snart - genom rekommendation lägga fram principer för god sed, som skall täcka såväl de rättsligt tvingande bestämmelserna som de ytterligare bestämmelser som kommissionen anser önskvärda. Dessa rekommendationer kommer att lämnas till regeringarna, till olika föreningar, organisationer, konsumentföreningar, branschorganisationer, och kammaren kommer naturligtvis att få kännedom om den.
Jag skall tillägga att användningen av en rekommendation utgör en medelväg mellan antagande av en förordning och fritt spelrum för marknadskrafterna, och att denna väg är det mest effektiva sättet att uppnå den avsedda målsättningen. För att genomföra rekommendationen är den bästa metoden och den lämpligste vägen att anta en uppförandekodex som accepteras av berörda parter. Jag tror att framsteg på denna väg skett sedan en tid. Men om dessa frivilliga bestämmelser skulle visa sig ineffektiva skulle lagstiftningsbestämmelser kunna övervägas för att klargöra situationen.
För det andra, beträffande dubbel prismärkning som togs upp i Whiteheads fråga, skulle jag vilja säga att kommissionen också där anser att ett tvingande införande av dubbel prisangivelse genom en förordning på europeisk nivå inte är ett lämpligt sätt att garantera dubbel prismärkning som både motsvarar konsumenternas behov och bibehåller kostnaderna för övergången till euron på ett minimum. Även i detta fall kommer kommissionen att överlämna en rekommendation inom ca två veckor och på så sätt föreslå principerna för god tillämpning, för att tillhandahålla den tydlighet och förvissning som krävs för samtliga parter som berörs av dubbel prismärkning. Om det vid tillämpningen visar sig att detta frivilliga system inte är tillfredsställande eller blir ineffektivt, kan antagande av en förordning om dessa principer för god tillämpning övervägas, och Emma Bonino skall inte säga emot mig.
För det tredje: Rundabordssammanträdet den 26 februari visade att framstegen när det gäller att praktiskt förbereda införandet av euron till stor del beror på mobiliseringen av konsumentorganisationerna och yrkesorganisationerna, samt på inrättandet av en fortsatt dialog mellan samtliga berörda parter. Denna dialog äger till största delen rum på internationell nivå, som är den nivå där förhandlingarna bör leda till definition och inrättande av denna kodex för gott uppträdande, på grundval av våra rekommendationer, och dessa förhandlingar har redan kommit långt. Förhandlingar mellan konsumenter och yrkesgrupper kan även inledas på europeisk nivå. Det har för övrigt redan gjorts, och en av målsättningarna består i att inrätta ett " euro" -märke för detaljisterna som kan ange sina priser i euro och som accepterar betalning i denna valuta. Det är önskvärt att dessa förhandlingar så snart som möjligt kan ge ett tillfredsställande resultat. Det kommer att stärka användarnas, konsumenternas, förtroende i övergången till euron.
Den sista punkten som togs upp i Whiteheads fråga: problemet med nationella, regionala och lokala observationscentra. Jag tror det är bra att inrätta sådana centrum eftersom det är ett sätt för medlemsstaterna att gynna spridning av information om euron, och också ett sätt för att kunna övervaka att dessa frivilliga avtal respekteras inom ramen för den uppförandekodex som jag nämnt. På europeisk nivå skulle man även kunna tänka sig att göra dessa observationscentrum till en plats för informellt utbyte av information om utvecklingen mellan medlemsstater. Form, funktion, operativa förfaranden för införandet av dessa observationscentrum återstår för medlemsstaterna att fastställa, anser jag, på grundval av nationell praxis och föreliggande rättsliga bestämmelser.

Whitehead
Tack för att ni lät mig ställa den här frågan. Jag är också glad över att kommissionär Bonino är här för att höra sin kollegas svar. Kan jag få ställa två frågor? För det första hur länge kommer kommissionen att fullfölja uppförandekodexen, vilket kommissionär de Silguy just beskrivit, innan de avgör om de varit effektiva eller inte och om den behöver utarbeta obligatoriska föreskrifter med tanke på den tid medbeslutande tar och tidsgränsen 2002, vilket betyder att vi måste göra någon bedömning före 2002?
För det andra, beträffande frågan om bankavgifter, vad har gensvaret från bankvärlden varit så här långt? Vad har kommissionen själv för förslag för att garantera kontinuiteten för kontakt under övergången från nationella valutor till euron?

de Silguy
Jag skall vara mycket tydlig på den punkten. Kommissionen kommer att lämna sina rekommendationer inom ca två veckor, kring den 15 april hoppas jag. Dessa kommer att sändas till regeringarna med förhoppningen att kunna innesluta dem i slutsatserna från Europeiska rådet den 2 maj, för att ge dem en viktig politisk kraft. Dessa rekommendationer kommer att sändas till de olika yrkessammanslutningarna och till konsumentorganisationerna, med uppmaningen att tillsammans utarbeta en uppförandekodex.
Man får se beroende på problemen. Det är mer bråttom att ta hand om bankkostnaderna, eftersom ett antal frågor kommer att uppstå i det hänseendet redan den 1 januari 1999, vilket kräver att man går snabbare framåt. När det gäller frågorna om dubbel prismärkning har vi lite mer tid. Vi skall alltså inte fastställa några exakta datum. Vi har emellertid fastställt ett datum för sammanträde med bankvärlden på hösten 1998, vilket kommer att göra det möjligt för oss att stämma av bankaspekten.
Jag kan säga er att förhandlingarna och reaktionerna snarare är positiva, eftersom bankvärlden innan rundabordssammanträdet den 26 februari sänt ett brev till Emma Bonino, vilket jag för övrigt har en kopia på, där de visade på sin vilja att arbeta i den riktningen. Vi befinner oss i ett förfarande som snarare är uppmuntrande, som fungerar genom samråd. Vi skall sedan bedöma resultaten. När det gäller kontinuiteten i kontrakten pekar alla uppgifter som vi förfogar över på att de nuvarande reglerna är tillfredsställande och tillräckliga för att uppfylla denna rättsliga skyldighet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr de Silguy.
Ärade ledamöter, tiden för första delen av frågor till kommissionen är slut. Således kommer fråga nr 44 att besvaras skriftligt.

Ordföranden
Fråga nr 45 från Marialiese Flemming (H-0227/98)
Angående: Djurtransporter
I juni 1995 antog rådet direktiv 95/29/EG om skydd av djur vid transport. Samtidigt uppmanade rådet kommissionen att anställa flera veterinärinspektörer för att övervaka genomförandet av dessa nya bestämmelser.
Med tanke på de ökade resurser som gjorts tillgängliga för byrån för livsmedel och veterinära frågor, kan kommissionsledamoten meddela hur många inspektörer som för närvarande övervakar djurtransporterna och vilka planerna är för att öka antalet inspektörer till tolv, vilket rådet anser vara minimikravet?

Bonino
Som Fleming säkert vet har i dag byrån för livsmedel och veterinära frågor ansvaret för många olika typer av övervakning och kontroll när det gäller gemenskapslagstiftningen inom djurskydd, livsmedel och växthygien. För närvarande finns det 46 inspektörer inom byrån för livsmedel och veterinära frågor. Delar av resurserna som går till veterinärinspektioner är redan i dag öronmärkta för de kontroller avseende övervakning av djurens välbefinnande, som Fleming nämner. Men i relativa termer är detta fortfarande en mindre del av hela kontrollverksamheten.
Kommissionen håller för närvarande på med att öka antalet anställda på byrån för att den skall kunna utföra alla sina uppgifter. Men anställnings- och utbildningsinsatserna i samband med detta kommer att ta tid.
Kommissionen är naturligtvis medveten om vikten av djurens välbefinnande och denna aspekt kommer snart att vederbörligen beaktas i de framtida beslut som rör avsättning av de resurser som krävs för att byrån på ett riktigt sätt skall kunna genomföra alla sina åligganden.
Vi vill dessutom påpeka för den ärade parlamentsledamoten att byrån för närvarande håller på med att införa ett prioriteringssystem, vilket kommer att medföra att de olika programmen och uppdragen framför allt kommer att återspegla en balanserad bedömning av de olika uppmaningar om kontroll och övervakning som riktas till byrån.
Kommissionen kan bara säga att samtliga medlemsstater har inspekterats, åtminstone en gång, med avseende på djurens välbefinnande och att dessa inspektioner gav långt ifrån tillfredsställande resultat. Tyvärr är situationen vad gäller personal och humanresurser i dag sådan att enbart 2 inspektörer av 46 sysslar med denna sektor. Kommissionen anser därför att man måste upprätta en prioriteringslista, något som byrån för övrigt är skyldig att göra.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bonino.
Ursäkta mig, fru Flemming, jag skall ge er ordet, men Jensen har begärt ordet för en ordningsfråga och arbetsordningen förpliktigar mig att ge henne ordet. Ni har en minut, fru Jensen.

Lis Jensen
Jag trodde faktiskt inte att ordföranden kunde se hit bort. Jag bad om ordet för att jag naturligtvis anser att det är otillfredsställande att jag inte kan få svar på min fråga. Men det jag egentligen vill, när jag nu tar till orda om arbetsordningen, är att försäkra mig om att det blir jag som får svaret. Jag heter inte Kirsten Jensen. Jag heter Lis Jensen. Det vill jag gärna hemställa till administrationen om att få ändrat, när jag skall få det skriftliga svaret. Jag kan inte klandra administrationen för misstaget, för halva Danmark heter faktiskt Jensen, men jag anser att det är otillfredsställande att jag kan inte kan få svar här i dag, för frågan om blockadförordningen är faktiskt en av de saker som engagerar oss mycket i Danmark, inte minst nu inför den kommande folkomröstningen den 28 maj. Jag anser att det är mycket otillfredsställande, och det visar bristande flexibilitet hos ordföranden.

Ordföranden
Fru Lis Jensen! Jag är ledsen över att ni inte har fått svar på er fråga, men jag styr inte över klockan. Jag är, liksom ni och övriga ledamöter, slav under klockan. Och vad gäller ert namn, har jag mottagit er upplysning, men jag skall också säga att sammanträdestjänsten redan innan, hade gjort detta corrigendum . Jag kan alltså lugna er. Om jag hade givit er ordet, hade jag givit ordet till Lis Jensen.
Herr McMahon har ordet för en ordningsfråga.

McMahon
Beträffande samma fråga så har administrationen inte bara klantat sig med att ha missuppfattat den ärade ledamotens namn, frågan om handelshinder är faktiskt en fråga för Monti och då han är den som framlagt dokumentet för kommissionen och han är här för frågor, så jag kan inte förstå varför den lades fram i fel avdelning. För det andra, varför kan ni inte låta den besvaras när Monti besvarar frågor senare?

Ordföranden
Herr McMahon, ärade ledamöter! Jag vill påpeka att den tid vi använder till ordningsfrågor är tid som tas från frågorna till kommissionen. Ni har denna rätt men jag måste också påminna er om denna sak. Dessutom, måste jag säga till er alla att frågestunden är reglerad och att när klockan visar att tiden är slut, är ordförandeskapet tvunget att gå över till andra delen av frågestunden och kan inte ändra på det som har slagits fast tidigare.
Jag ber Bonino om ursäkt, för att vi dessutom har avbrutit den intressanta reflexion hon har givit oss. Jag ber även Flemming om ursäkt, men ni måste förstå att jag är slav under arbetsordningen. Ni har ordet för en följdfråga.

Flemming
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag är säker på att de båda föregående talarna har lika stort intresse av djurens välbefinnande som jag, och att deras frågor om arbetsordningen inte är ett uttryck för bristande intresse för djurens välbefinnande. Direktiv 95/29 beträffande djurtransporter fastlägger också bestämmelser rörande foder, vatten och vilopauser för olika arter av boskap, och dessa bestämmelser trädde i kraft den 1 januari 1998. Dessutom är alla medlemsstater förpliktade att inrätta officiellt godkända rastplatser, som motsvarar kraven i direktivet. Jag vill nu fråga er, fru kommissionär: Kan kommissionen nu och här meddela hur många av dessa rastplatser, som för närvarande faktiskt redan inrättats, och huruvida veterinärinspektörerna - ni har ju 46 stycken, har jag till min stora förvåning hört - också faktiskt kontrollerar att dessa inrättningar sköts på ordentligt sätt, vilket är en del av deras uppgifter?

Bonino
Som jag sade till den ärade ledamoten så har varje medlemsstat inspekterats åtminstone en gång och resultaten finns tillgängliga. Vi har upptäckt att några av bestämmelserna i direktivet, som genomfördes den 1 januari 1998, är långt ifrån tillfredsställande. Problem finns på följande platser: boskapsmarknader av nationell betydelse, gränskontrollstationer, hamnar där djur lastas om från lastfordon till fartyg, slakterier och så vidare. Jag kan ge fler detaljer skriftligen.
Jag skulle vilja tala om för den ärade ledamoten att jag har två inspektörer av 46. Det förekommer nödsituationer som BSE och svinpest och bristfällig hygien i köttindustrier. Det finns rättsliga åtaganden som har sitt upphov i andra direktiv, som tredje land som kräver godkännande för export av fiskerirätter och för export av färskt kött till Europeiska unionen. Jag kan delge alla medlemmar skriftligen alla åtaganden, nödsituationer, vad vi har gjort för djurens välbefinnande, vad vi har funnit och varför kommissionen själv inte är nöjd med situationen.

Elliott
Det gläder mig att kommissionären inte är nöjd med den existerade situationen, och jag är tacksam för att hon är så öppen och ärlig mot parlamentet om den nuvarande situationens otillfredsställande natur. Jag skulle vilja påpeka en annan sak för henne. En annan av veterinärinspektörernas uppgifter är att övervaka exporten av handel med levande boskap till tredje land under exportbidragssystemet. Skulle kommissionären kunna säga vilka instruktioner som har givits till inspektörsgruppen beträffande övervakningsuppgifterna när boskap anländer från tredje land? Kommer några kontakter att etableras med de djurrättsorganisationer som så här långt uppenbarligen är de enda som har avslöjat grymheten i denna handel? Detta är en allvarlig fråga och några av kommissionens problem skulle lätta något om man samarbetade närmare med djurrättsorganisationerna som arbetar på detta område och, utgår jag ifrån, skulle bara alltför glada att hjälpa till.

Bonino
Detta är en uppgift vi försöker lösa på ett informellt sätt. Som ni kan tänka er kan kommissionen bara ha officiella relationer med myndigheterna i medlemsstaterna. Dessutom är många av tredje land - och även de grupper ni nämnde - inte så starka. Så vi står inför följande två problem: först och främst är djurrättsorganisationerna inte särskilt starka och, för det andra, är våra formella motparter endast medlemsstaterna.
Icke desto mindre hoppas jag att organisationerna som sysslar med djurens välbefinnande i Europeiska unionen kan knyta närmare förbindelser med deras motsvarigheter i tredje land så att vi kan upprätta en annan form av kontakt med dem som skall genomföra lagarna.

von Habsburg
Herr ordförande, fru Bonino! Jag skulle vilja ställa en fråga, som visserligen redan till största delen har besvarats av er: Hurdant är läget i länderna i Central- och Östeuropa, i synnerhet i Polen, där tillståndet faktiskt fortfarande kan vara mycket dåligt? För kommissionen direkta förhandlingar med dessa länder för att faktiskt säkerställa att det som de exporterar behandlas på så vis som vi vill att det skall behandlas? Ty det som inte fungerar där i början, kommer sedan möjligen inte heller att fungera hos oss.

Bonino
Jag har redan delvis svarat på frågan. I den större förhandlings- och utvidgningsprocessen som beror på acquis communautaire kommer denna bestämmelse uppenbarligen att beaktas. Det är förstås en lång väg att gå, så vi behöver hitta ett snabbare sätt att garantera att direktivet genomförs.

Ordföranden
Fråga nr 46 från Robin Teverson (H-0281/98)
Angående: Det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet; bomlängden på trålare
Kommissionen har i viss mån låtit Nederländerna tillgodoräkna sig en ändring av de nationella bestämmelserna i sin plan för genomförande av det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet. I en bestämmelse från 1986 krävdes att den maximala sammanlagda längden på bommarna skulle minskas. Prioriteringen under det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet är att de medlemsstater, såsom Nederländerna, som inte uppfyllt de mål som uppställdes vid det tredje fleråriga utvecklingsprogrammet skall avhjälpa den ännu ouppfyllda delen av det föregående programmet före utgången av 1998, och eftergifter på grund av denna ändring av bestämmelserna skulle innebära en betydande förbättring av Nederländernas ställning inom ramen för det fleråriga utvecklingsprogrammet.
Innebär detta att kommissionen anser att tekniska naturskyddsåtgärder bör tillåtas ersätta överensstämmelse med det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet och har andra medlemsstaters flottor på liknande sätt fått tillgodoräkna sig nationella naturskyddsåtgärder?

Bonino
Det är en mycket teknisk fråga, men jag tror att den har mer en politisk än teknisk innebörd. Jag tror Teverson ville veta om tekniska åtgärder måste tillgodoräknas i det fleråriga utvecklingsprogrammet. Detta måste vara mycket klart. En reduktion av bomlängden minskar effektiviteten snarare än ökar selektiviteten och, som sådan, skulle den inte betraktas som en teknisk åtgärd. Jag kan bekräfta att tekniska åtgärder inte kan tillgodoräknas som genomförande av målen under det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet, då effekterna på fisket betraktas som en ökning av dem i utvecklingsprogrammet. Inget tillgodräknande medgav med avseende på kapaciteten för minskningen av bomlängden i den nederländska fiskeflottan. Det godtogs att minskningen av bomlängden ledde till en reduktion av fartygets effektivitet. Men man påpekade att de skedde en ökning av verksamheten under tidigare utvecklingsprogrammen, vilket kompenserade för en eventuell minskning av effektivitet. Jag hoppas detta är klart.
Då denna kompensationseffekt erkändes och beräknades så tog man hänsyn till minskningen av bomlängden genom att man gjorde en ny bedömning av den riktiga grundnivån i verksamheten för denna del av den nederländska fiskflottan. Det var därför ingen nettoökning av grundnivån i fisket för utvecklingsprogrammet. Ingen medlemsstat har därför dragit nytta av nationella kompensationsåtgärder inom ramen för utvecklingsprogrammet.
Vi har förstått att det minskade effektiviteten, men de ökade sin verksamhet, så resultatet var detsamma. Av detta skäl var det ingen kompensation och man kan inte ta hänsyn till de tekniska åtgärderna i beräkningen av det fleråriga utvecklingsprogrammet.

Teverson
Jag tackar kommissionären för hennes svar och även om, som hon säger, detta är ett teknisk ämne, så är det mer en fråga om hur vi tolkar uppfyllandet av kraven i det fleråriga utvecklingsprogrammet. Jag har förstått saken så att - även om jag inte nödvändigtvis hållet med om saken - när tekniska åtgärder innebär selektivitet så kan de inte användas till mål i det fleråriga utvecklingsprogrammet. Det har uppfattats.
Men från hennes svar verkar det på något sätt som om, även om det är en motkompensation, åtgärder som kan vara tekniska till sin natur, om än inte tekniska åtgärder som reducerar effektiviteten, kan ha och därför har en effekt på insatserna och skulle faktiskt kunna ses som bidragande till målen under utvecklingsprogrammet. Det verkar som det är vad som verkligen hände. Kommissionären nämnde att det skedde en kohandel i den nederländska fiskeflottan om bomlängden, vilket användes som kompensation mot ökningen av insatserna, vilket ligger inom målen i utvecklingsprogrammet. För tycks detta tyda på att vi kan använda en minskning av effektivitetsmetoder eller fysiska metoder till att faktiskt nå upp till målen i utvecklingsprogrammet. Är det sant?

Bonino
Kanske uttryckte jag mig inte klart. Jag måste bekräfta att det finns bara tre faktorer för beräkning av utvecklingsprogrammet som kan reducera överkapaciteten som första mål. De tre faktorerna som tas med i beräkningen är verksamhet, tonnage och kapacitet.
Det särskilda fall ni hänvisade till man inte hänsyn till eftersom det kompenserades. De måste minska verksamheten i varje fall. Det är resultatet av det jag talar om. De minskade bomlängden, men de ökade verksamheten. För oss var detta dödsdömt. Vår krav var att de minskade sin verksamhet. Är detta klart nu? Tekniska åtgärder är extra åtgärder, men de kan inte tas hänsyn till i beräkningen av det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet.

Bonino
Vid de möten som ägt rum nyligen mellan kommissionen och myndigheterna i Argentina, såväl före som efter antagandet av den nya fiskerilagen i landet, lyfte kommissionen fram de punkter som den ärade parlamentsledamoten nämner i sin fråga och påpekade deras mycket allvarliga karaktär.
Kommissionen uttryckte dessutom sin oro över det faktum att vissa föreskrifter i den nya lagen, framför allt de som avser de åtgärder som de argentinska myndigheterna kan vidta när det gäller det transnationella fiskbeståndet inom områden som gränsar till den egna ekonomiska zonen, strider mot internationell rätt och kommissionen underströk att de framför allt strider mot Förenta nationernas havsrättskonvention.
Enligt kommissionen kan åtgärder till skydd för beståndet som skall gälla internationellt vatten, som de som anges i den nya lagen, enbart vidtas inom ramen för regionala eller internationella organisationer. Den nya argentinska fiskerilagen, som parlamentsledamoten mycket väl känner till, behandlas för närvarande av rådet, men samtidigt har kommissionen fått mandat för att eventuellt skapa en regional konferens eller zon för Sydatlanten, eftersom den typ av åtgärder som föreslås inte kan tillämpas unilateralt.
Detta är kommissionens officiella tolkning av Förenta nationernas konvention.

Fraga Estévez
Jag tackar kommissionären för hennes förklaringar, men jag skulle vilja göra två klarlägganden.
Frågan om fiskerilagen hör ihop med den berömda lagen om baslinjerna i havsutrymmet som redan vid den tidpunkten mötte protester. Som ni vet är denna lag emot FN: s havsrättskonvention. För ett fåtal månader sedan gjorde Argentina en förändring och jag skulle vilja veta om denna förändring stämmer överens med FN-konventionen eller inte.
Min andra fråga rör en fråga som ni har tagit upp, den om den berömda SAFO (Internationella Organisationen för fisket i södra Atlanten). Provan, som är närvande här, har utarbetat ett betänkande i frågan, och jag skulle vilja veta i vilken fas detta projekt befinner sig och vilken inställning Argentina har. För jag anser att detta land demonstrerar sitt motstånd mot denna internationella organisation, SAFO, genom denna fiskerilag.

Bonino
När det gäller zongränserna håller kommissionen för närvarande på med att studera de första dokument som skickats från Argentina rörande gränsdragningen. Fortfarande gäller dock att alla ändringar, vare sig kommissionen godkänner dem eller inte, skall meddelas Förenta nationerna, en meddelandeskyldighet som i åtminstone ett fall som vi väl känner till, inte har uppfyllts.
När det gäller den första frågan kan jag därför säga att kommissionen håller på att undersöka de nya gränserna och att vi snart kommer att lämna det svar som krävs, dvs. huruvida gränsdragningen är acceptabel eller inte.
När det gäller den andra frågan så har rådet bara helt nyligen givit oss mandat att förhandla och vi håller på med att undersöka de verkliga argentinska avsikterna för att bestämma hur den nya fiskerilagen skall kunna omfattas av detta nya mandat. Jag måste säga, slutligen, att vi har arbetat närmare ett helt år för att få detta förhandlingsmandat, för idén kommer ursprungligen från augusti 1995. Jag tror att ögonblicket nu har kommit att på allvar pröva de argentinska myndigheternas avsikter.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bonino.
Ärade ledamöter, med Fragas fråga har tiden för detta frågeblock tagit slut. Således kommer frågorna nr 48 till 52 att besvaras skriftligt.

Ordföranden
Fråga nr 53 från Jens-Peter Bonde vilken har övertagits av Lis Jensen (H-0276/98):
Angående: Medlemsstaternas genomförande av direktiv på det sociala området
Kommer kommissionen att garantera att medlemsstaterna får införa sociala direktiv i form av kollektiva överenskommelser, även inom sektorer där färre än 50 % är fackföreningsanslutna.

Flynn
Artikel 2.4 i avtalet om socialpolitiken stadgar att en medlemsstat kan anförtro åt företagsledningen och löntagarna, på deras gemensamma begäran, att genomföra direktiven under avtalet. I ett sådant fall måste medlemsstaten garantera att företagsledningen och löntagarna skall ha infört de nödvändiga åtgärderna enligt avtalet inte senare än det datum då direktivet skall ha överförts i överenstämmelse med artikel 189 i fördraget. Detta görs i enlighet med nationell lag och gällande praxis, då den berörda medlemsstaten skall vidta eventuella nödvändiga åtgärder som gör det möjligt för den att när som helst kunna garantera de resultat som direktivet ålägger dem.
Denna föreskrift liknar dem som redan införlivats i flera andra direktiv på det sociala området och, dessutom, erkändes denna princip av EG-domstolens rättspraxis innan det sociala protokollet antogs i fördraget.
Som ett positivt exempel på hur arbetsmarknadens parter har förenats med genomförandet av direktiven skulle jag vilja hänvisa den ärade parlamentsledamoten till den överenskommelse om åtgärder för genomförande som träffades mellan organisationerna på arbetsmarkanden i Danmark.

Lis Jensen
Jag vill ställa en litet mer konkret fråga till kommissionär Flynn och be honom gå längre än i det svar han redan givit. Man har gjort en undersökning vid Handelshögskolan i Danmark som visar att mellan 50 och 60 procent har kollektiva avtal på den privata arbetsmarknaden. Frågan handlar lika mycket om hur det förhåller sig med den övriga delen i det ögonblick man inte tecknat något kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter. Hur skall man säkerställa att det genomförs för den återstående delen?

Flynn
Tråkigt nog är svaret inte så enkelt. Enligt det meddelande vi har tagit emot i ett speciellt fall beträffande de danska myndigheterna så har direktivet om arbetstid genomförts med en kombination av både lagstadgade föreskrifter och kollektiva avtal. Kommissionens förvaltning håller för närvarande på att genomföra en undersökning av åtgärderna för direktivets genomförande mot bakgrund av ett detaljerat genomförande av direktivet under båda rubrikerna. Så vi talar om en total rapport om genomförandet. Vi kan inte göra detta ännu eftersom sex medlemsstater fortfarande inte har meddelat oss om åtgärderna för genomförande av direktivet. Så snart de har gjort det kommer kommissionen att kunna gå vidare. Saken har fördröjts av det skälet.

Krarup
Det var ju upplysande. Det är arbetstidsdirektivet frågan avser, för som kommissionären visar på, är situationen den att den danska regeringen meddelat att en relativt stor del av de privatanställda inte omfattas av något avtal, och alltså är arbetstidsdirektivet inte genomfört för cirka 40 procent av de privatanställda på den danska arbetsmarknaden. Det har kommissionen fått besked om, och bortsett från att det naturligtvis är korrekt, som kommissionären framhåller, att man inte lämnat meddelanden från en rad andra länder, så måste man ju kunna ta ställning till frågan från kommissionens sida och bekräfta att en sådan genomförandegrad alltså inte är tillräcklg. Detta är frågor som har stor principiell betydelse i Danmark, där vi är många som anser att det rätta vore att arbetsmarknadens förhållanden regleras genom kollektiva avtal, men å andra sidan menar vi inte att det genomförande som skett kan anses tillräckligt, när den danska regeringen har meddelat att cirka 40 procent av de privatanställda inte omfattas av något avtal och därmed täcks. Jag vill gärna att kommissionären bekräftar att denna genomförandegrad inte är tillräcklig.

Flynn
Jag tror det måste understrykas att olika direktiv ibland har olika mål. Icke desto mindre faller en del av dem inom den uteslutande behörigheten för arbetsmarknadens parter, med andra är regleringsfrågor som de offentliga myndigheterna ensamma är behöriga att avgöra. Med andra ord måste man vara mycket försiktig med hur man analyserar bakgrunden till det särskilda direktiv det handlar om. Vi kan inte fatta ett beslut förrän vi har all tillgänglig information beträffade genomförandet. Tråkigt nog har vi inte det ännu, men jag skulle tro att om medlemsstaterna rättar sig efter det vi väntar oss av dem och vi får informationen, så kommer vi att ha en rapport om genomförandet tidigt nästa år, då vi kommer att kunna ge er ett fullständigt svar till den grundläggande fråga ni har tagit upp.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Flynn.
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 54.
Fråga nr 55 från Brian Simpson (H-0296/98):
Angående: Star Alliance
Omfattas den nu aktuella " Star Alliance" inom flygsektorn av direktiven om europeiska företagsråd?
Om ja, vilka åtgärder avser kommissionen att vidta? Om nej, varför inte?

Flynn
" Star Alliance" är väsentligen en uppgörelse om marknadsföring varigenom medlemmarna i alliansen har kommit överens om att främja sina allianspartners tjänster genom överenskommelser om att dela koder. Delande av koder gör att en flyglinje kan marknadsföra platser på en flygning som sköts av en annan flyglinje i överenskommelsen. De fortsätter att agera som självständiga företag. Alliansen faller därför utanför området för direktiven om europeiska företagsråd.
Några av eller alla företagen som är medlemmar i denna allians kan själva falla inom området för direktiven om europeiska företagsråd om de uppfyller de relevanta kraven. Om detta är fallet är det upp till det enskilda företaget och dess anställda att utveckla mekanismerna för information och konsultation som där står till deras förfogande.
Kommissionen har varken befogenheter eller viljan att blanda sig i det sätt de berörda parterna definierar dessa mekanismer eller tillämpar dem på särskilda situationer inom ramen för direktiven om europeiska företagsråd.

Simpson
Som ett tillägg skulle jag vilja fråga kommissionären om han i grunden menar att om denna " Star Alliance" börjar försämra anställningsvillkoren och kontrakten inom den alliansen så kommer kommissionen inte att agera? Jag är särskilt oroad av de medlemmar i " Star Alliance" från Fjärran östern som verkar ha sämre villkor för lön och tjänstgöring i jämförelse med deras partner i EU.

Flynn
I det här skedet omfattar " Star Alliance" bara en sammanslagning av programmen för täta flyg - vilket ni antagligen vet - det vill säga gemensamt användande av en del vänthallar, incheckninginrättningar och bättre samordning av tidtabellerna. Överenskommelsen är inte bindande och, i vilket fall som helst, så faller den inte under förordning 397/87 som gäller internationell transport utanför EU. Om saken förändras, kanske ni vill komma tillbaka till den frågan senare.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Flynn.
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 56.
Fråga nr 57 från Bernd Posselt (H-0319/98):
Angående: Att förstärka familjens roll
Med beaktande av den senaste rapporten om befolkningsutvecklingen i EU och de oroväckande faktum som ingår i den undrar jag vilka åtgärder kommissionen föreslår för att förstärka familjens roll som ett fundament för alla former av effektiv socialpolitik? Anser kommissionen att den i tillräckligt hög grad får stöd från rådet och medlemsstaterna avseende detta?

Flynn
Kommissionen är medveten om de rådande demografiska trenderna och de förändringar i familjestrukturen dessa pekar på. Europeiska kommissionen har emellertid begränsade befogenheter på familjepolitikens område. Våra åtgärder grundar sig på slutsatserna från ministerrådet med ansvar för familjefrågor som möttes i september 1989. Sedan dess har kommissionen aktivt deltagit i att befrämja utbytet av information i familjefrågor, övervaka de åtgärder som vidtagits för familjen i medlemsstaterna och finansiellt främja familjevänliga initiativ.
Informationsutbytet mellan medlemsstaterna sker genom en grupp av högre statliga tjänstemännens med ansvar för familjefrågor och som träffas flera gånger om året på kommissionens inbjudan. Nästa möte kommer att ske den 16 och 17 april. Bevakningen av familjepolitiken medlemsstaterna genomförs av det europeiska övervakningscentrum för nationell familjepolitik som kommissionen upprättade 1989. Det europeisk nätverk om familjen i arbete som kommissionen upprättades 1994 har också anlitats för att främja en familjevänlig sysselsättningspolitik. Innovativa projekt, undersökningar och nätverk som rör en familjevänlig politik har fått stöd från strukturfonderna, främst under NOW-initiativet och från åtgärdsprogrammen om jämställdhet.
På sysselsättningspolitikens område har alla medlemsstater erkänt behovet av ett avsevärt ökat deltagande från kvinnorna på arbetsmarknaden och riktlinjerna om sysselsättning för 1998 slår fast att medlemsstaterna skall omsätta sitt beslut att främja jämställdheten genom att öka kvinnornas sysselsättningsgrad. Samtidigt är det uttryckligen erkänt att detta måste åtföljas av en familjevänlig politik för att göra arbete och familjeliv förenliga och en åtgärder för att underlätta ett återvändande till betalt arbete efter frånvaro.
Jag skulle vilja hänvisa till direktivet 1992 om gravida arbetare, direktivet 1996 om föräldraledighet och direktivet 1997 om i synnerhet deltidsarbete. Detta är de främsta beståndsdelarna i de rättsliga ramar på europeisk nivå som förenar familjen med arbetslivet. Parlamentet har varit särskilt behjälpligt i sitt godkännande av budgetpost B3-4108, det är åtgärder till förmån för familj och barn. Även om den är ganska blygsam, så gör budgetposten det möjligt för kommissionen att finansiera främjandet av familjevänliga tillvägagångssätt och åtgärder såväl som komparativa studier mellan medlemsstaterna. Inom ansvarsområdet för budgetposten genomför kommissionen geografiska forskningsanalyser som den demografiska rapporten vilken gör det möjligt för oss att koppla den demografisk utvecklingen till de förändrade familjemönstren.
Slutligen är det kommissionens avsikt att fortsätta analysen av de demografiska trenderna och fördjupa debatten om deras innebörd. Vi kommer att hålla att större europeiskt symposium om demografisk förändringar under det österrikiska ordförandeskapet. Vi kommer att ha det under den senare delen av året.

Posselt
Herr kommissionär! Tack för ert utförliga svar. Jag vill bara ställa två korta tilläggsfrågor. Ni har framför allt talat om yrkesverksamma kvinnor. Jag vill fråga: Finns det också undersökningar och program - men framför allt undersökningar -, som gäller finansiellt stöd till kvinnor eller män - men det torde framför allt vara kvinnor -, som beslutar sig för att uteslutande ägna sig åt barnuppfostran? För det andra: Finns det också undersökningar och program, som behandlar systemet för ålderspension för dessa personer?

Flynn
I korthet så har en del arbete gjorts i frågan. Det har mestadels gjorts av de nationella myndigheterna, men finns ett visst element av samordning mellan vad de gör och vad vi gör på kommissionsnivå. Kanske finns det ett behov av att gå litet längre i att slå fast de saker ni nämnde.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Flynn.
Med Posselts fråga är tiden slut för detta frågeblock. Således kommer frågorna nr 58 till 62 att besvaras skriftligt.

Ordföranden
Fråga nr 63 från Mark Watts (H-0033/98):
Angående: Förslag att avskaffa tillstånd till skattefri försäljning under 1999
Känner kommissionen till att det föreslagna avskaffandet av den skattefria försäljningen under 1999 uppskattas förorsaka att 9 000 arbetsplatser förloras i Kent i Förenade kungariket, och ge upphov till en sammanlagd förlust av 140 000 arbetsplatser över hela EU?
Mot bakgrund av dessa oberoende prognoser, kommer kommissionen åtminstone att besluta att en fullständig undersökning skall utföras omedelbart för att undersöka de sociala och ekonomiska konsekvenser som avskaffande av den skattefria försäljningen kan få? Kan den också vidareutveckla sina förslag för att mildra konsekvenserna av avskaffandet?

Monti
Under de senaste månaderna har jag vid flera tillfällen haft möjlighet att redovisa kommissionens uppfattning när det gäller den skattefria försäljningen inom gemenskapen. Jag fick framför allt tillfälle att precisera vår position vid den allmänna utfrågningen den 29 oktober 1997 och under sammanträdesperioden i november 1997. I dag tar jag den chans som Watts erbjuder för att bekräfta att vår inställningen inte har ändrats.
Den tidsfrist som rådet gav för så länge sedan som 1991 åt alla som är verksamma inom den skattefria försäljningen för att ge dem tid att anpassa sig till den inre marknadens krav, var en engångsföreteelse. Det enhälliga beslutet tog hänsyn till de ekonomiska betänkligheter som vissa ledamöter framförde vid det aktuella tillfället.
När det nu är på detta viset har kommissionen dessutom mycket tydligt förklarat att man inte har för avsikt att genomföra någon utredning av de socioekonomiska konsekvenser som skulle kunna uppkomma när den övergångsperiod som rådet godkänt löper ut, och detta innebär att det beslut som fattades av rådet är slutgiltigt.

Watts (PSE)
Jag tackar kommissionären för hans svar, men dessvärre tog han inte upp den särskilda frågan om förslagen för att mildra effekterna av ett avskaffande som han tog upp i den offentliga utfrågning att nämnde tidigare. Kanske han skulle kunna svara på den särskilda frågan.
För det andra, beträffande förberedelserna för ett avskaffande, så skulle han kanske kunna komma till min valkrets och tala med företaget P & O Stena och föreslå just vilka medlemmar i personalen de skall avskeda och vilka skepp de skall ta ur drift. Det vore till stor hjälp.
För det tredje beträffande studien, skulle Monti kunna bekräfta att om Ekofin röstar för en studie i maj, vilket är möjligt och jag håller för troligt, så kommer han att genomföra det beslutet entusiastiskt.

Monti
Om jag kan börja med den sista frågan, så har jag alla anledning att förvänta mig att Ekofinrådet inte kommer att be kommissionen att genomföra en studie. Frågan kom faktiskt upp på Ekofinrådet vid två tillfällen i november 1996 och igen i mars 1998, och som ordföranden i Ekofinrådet, Gordon Brown, sade offentligt nyligen så finns det inga tecken på att någon enighet är på väg inom Ekofin för någon omprövning av beslutet som fattades enhälligt 1991.
Angående de två övriga frågorna kan jag säga att om vi jämför lösningen och problemen som ibland ventileras av de berörda kategorierna med de lösningar som beviljats andra yrkesgrupper som påverkas av lagstiftningen för den inre marknaden, så fick till exempel tullfraktare medel för omställningen på ungefär 30 miljoner ecu. En sjuårsperiod där en årlig omsättning på ungefär 6, 5 miljarder ecu medges förefaller inte, om jag får säga så, vara någon missgynnande behandling.
Slutligen har jag upprepade gånger sagt att, samtidigt som kommissionen inte är beredd att föreslå rådet att beslutet från 1991 omprövas, så om det skulle uppstå dokumenterade, speciella problem i vissa regioner eller på vissa transportsträckor som har koppling avskaffandet av den skattefria försäljningen, så kommer det att vara möjligt för medlemsstaterna att på ett öppet sätt överväga olika former av statligt stöd, som naturligtvis måste föreslås av medlemsstaterna i linje med gemenskapens normer.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Ärade ledamöter, klockan är nu sju på kvällen, den tidpunkt vi skall avsluta frågestunden. På grund av att vi förlorade några minuter genom ordningsfrågorna, har jag bett om sammanträdestjänstens generositet för att förlänga frågestunden med tio minuter. Således kommer vi att avsluta kl. 19.10. Och nu, till samma fråga, herr Monti, har vi två följdfrågor. Den första är från Corbett som har en minut på sig.

Corbett
Håller kommissionären med om att en studie skulle vara användbar för ett annat syfte än det många har efterfrågat, nämligen, att försäkra allmänheten att många av de mer vilda påståendena om de förluster av arbetstillfällen som förlusten av den skattefria försäljningen kommer att resultera i kanske är överdrifter faktiskt? En studie skulle sannerligen hjälpa till att klargöra detta. En studie skulle kanske också identifiera de särskilda problemområden som kommissionären nämnde i sitt svar på den föregående frågan.
Medan jag håller med honom helt och hållet om att de är mycket osannolikt att rådet, även om kommissionen skulle lägga fram ett sådant förslag, skulle vilja upphäva ett beslut som fattades för så många år sedan och införa ytterligare skatteeftergifter för alkohol- och tobaksindustrin - eftergifter som skulle ges på villkoret att försäljningen skedde till internationella resenärer, vilket skulle verka orimligt - så skulle en studie icke desto mildra vara ett användbart verktyg för att föra debatten vidare.

Monti
En studie vore kontraproduktiv. Detta är min uppriktiga mening eftersom det mycket väl skulle kunna ge upphov till falska förhoppningar och ytterligare fördröja den anpassning som mycket väl kan behövas. Faktiskt gavs en mycket lång period för anpassning och det vore ganska paradoxalt och kontraproduktivt om, när mindre än 15 månader återstår till upphörandet av den skattefria försäljningen för resande inom EU, så ger vi oss in på en studie. Det är upp till medlemsstaterna att tillkännage om de, på grundval av studier eller andra tillgängliga faktorer, anser att det finns behov av ett särskilt ingripande.
Slutligen behövs det inte en studie för att förstå det som den allmänna opinionen i allt högre grad inser, nämligen att den skattefria försäljningen faktiskt är en dold, regressiv subvention som i hög grad gynnar konsumtionen av alkohol och tobak. Den är dold, eftersom den skjutits över på den vanlige skattebetalaren som knappast är medveten om att han subventionerar andras skattefria konsumtion. Den är regressiv, eftersom de vanlige skattebetalaren vanligen är mindre välbeställd än de som drar fördel av skattefria inköp: och, i en hög utsträckning, upprätthåller den artificiellt och på ett icke öppet sätt konsumtionen av alkohol och tobak.

McMahon
Mot bakgrund av hans sista svar, skulle kommissionären vilja stänga kommissionens affär för skattefri försäljning för kommissionens personal som honom själv. Allvarligt talat så är min fråga: vilket förtroende kommer medborgarna ha för kommissionen med tanke på att kommissionär Scrivener utlovade en sådan studie redan 1991? Då kommissionen har övergivit sitt löfte, vilket tilltro kommer Europeiska unionen ha till kommissionens hederlighet, integritet och beslutsamhet att lyssna till valda representanter för den europeiska befolkningen?

Monti
Jag förstår herr McMahons fråga, men jag skulle vilja framhålla för er att kommissionen och rådet, efter kommissionens förslag 1991, gjort mycket mer än en studie. Den gav en anpassningsperiod på mer än sju år, något som är särskilt långt för varje slags anpassning. Jag vågar knappast beröra frågan om de europeiska medborgarnas förtroende för kommissionen, men jag är säker på att de europeiska medborgarna knappast skulle känna ett ökat förtroende för en kommission som skulle förslå en fortsättning på ett slags dolda regressiva subventioner på bekostnad av de vanliga skattebetalarna i Europa, vilken i hög grad skulle gå till att subventionera ett slags konsumtion som gemenskapens politik om något försöker motarbeta.

Ordföranden
Fråga nr 64 från Bernie Malone (H-0228/98)
Angående: Avskaffande av taxfreeförsäljningen 1999
Generaldirektören för GD XXI, Michel Vanden Abeele, konstaterade nyligen i en skrivelse till en av mina väljare att kommissionens politik för att avreglera den inre marknaden har främjat den ökade konkurrens som lågpristransportbolag medför på marknaden.
Av en oavhängig undersökning som utförts av Symonds Travers Morgan framgår det att avskaffandet av den skatte- och tullfria försäljningen kommer att skada den inre marknaden för luftfart, som för övrigt är välfungerande, och leda till att de rutter, på vilka man annars skulle kunna förvänta sig att lågprisflygbolag träder in ända fram till 2003, minskar med 20 %, till att det passagerarantal som förväntas minskar med 5 miljoner och till att många arbetstillfällen går förlorade.
Hur kan kommissionen förena sina önskemål om lågpristransportbolags konkurrenskraftiga deltagande på den inre marknaden med det, att den samtidigt driver på en lagstiftning som uppenbarligen kommer att skada dessa bolag och kosta ca 3 000 arbetstillfällen?

Monti
Expansionen inom flygtransportsektorn har främjat lågprisflygets utveckling och som alla andra kommer dessa flyglinjer att känna av effekterna av att den skattefria försäljningen avskaffas från och med den 10 juli 1999.
Under alla omständigheter är de skattevinster som görs vid dessa försäljningar tämligen negligerbara om man jämför med andra uppgifter. En aspekt som verkligen förtjänar att uppmärksammas är att passagerarflygtrafiken har ökat med närmare 7 procent och att denna ökning verkligen inte kan tillskrivas den skattefria försäljningen, utan snarare andra orsaker som till exempel den avreglering av flygtransporterna som skedde den 10 april 1997. Man kan förutsätta att denna ökning av passagerarantalet kommer att fortsätta och att det skulle kunna innebära en rejäl kompensation för den skattefria försäljning som försvinner. Om vi, med andra ord, verkligen vill ha en inre marknad så är det svårt att hävda att man både skall ha de fördelar som den medför och samtidigt bibehålla arkaiserande strukturer som den skattefria försäljningen. Det bör också påpekas att flygtransportsektorn för närvarande åtnjuter fördelarna av ett extremt fördelaktigt skattesystem, i jämförelse med vilket fördelarna med taxfree-försäljningen är marginella.
En total momsbefrielse gäller faktiskt för hela flygsektorn med tillhörande service och passagerartrafiken inom gemenskapen är fortfarande skattebefriad, dessutom tas det inte ut skatt på de måltider som serveras ombord och, i motsats till vad som gäller för andra transportmedel, så är flygbränslet inte momsbelagt eller belagt med accis. Avslutningsvis är kommissionen medveten om att flygtransporterna är det transportslag som befinner sig i den starkaste tillväxten och för vilka den skattefria försäljningen spelar en mycket marginell roll. All strukturomvandling som sker inom denna sektor skall därför ses inom ramen för ansträngningarna att uppnå ständigt ökad effektivitet och vinst och inte som resultatet av den skattefria försäljningen.

Malone
Jag anklagade kommissionären för att vara obstinat och arrogant under den offentliga utfrågningen som parlamentet höll. I dag måste jag säga till er, kommissionär, att jag tycker att ni har tappat kontakten med folk fullständigt. I ert svar till mig säger ni att de finansiella fördelarna för flygresenärerna kommer att vara mycket små. En studie som genomfördes i Irland alldeles nyligen och som publicerades i går av SIPTY, ett facklig organisation, och av IBEC, som representerar näringslivets intressen, visar mycket klart att mellan 15 och 17 pund kommer att läggas till kostnaden för flygbiljetten för den genomsnittlige resenären. För en vanlig person är det mycket pengar.
I samma brev som jag fick från min väljare säger ert kansli att det finns en räcka olika åtgärder som kommissionen har till sitt förfogande för att ta itu med eventuella hot om arbetslöshet. Skulle ni vara snäll och precisera dessa åtgärder, ge en uppskattning av deras totala kostnad, specificera hur de skulle kunna genomföras och skissera kriterierna på hur dessa ännu ej definierade åtgärder skall anslås? Efter det som Mary O'Rourke, vårt transportminister, uppnått i transportrådet borde ni vara mer optimistisk beträffande utfallet av Ekofinmötet. Med trycket från den vanliga medborgarna på de olika medlemsstaterna kommer kommissionen helt enkelt vara tvungen att gå med på att en studie genomförs i detta fall.

Monti
Jag vill tacka Malone för hennes kompletterande fråga. Jag är inte säker på att kommissionen tappat kontakten med folket. Naturligtvis intar den en ståndpunkt som är annorlunda från taxfree-lobbyns, men det finns naturligtvis många ståndpunkter som nyligen intagits av - låt mig säga - bredare institutioner och de senaste är den som intagits av
COFACE, Förbundet av familjeorganisationer inom Europeiska gemenskapen. COFACE anser att det nuvarande systemet praktiskt taget inte är av något intresse för konsumenterna. Endast en liten del av dem har egentligen möjlighet att regelbundet handla i taxfree-affärer. Med undantag kanske för tobaksprodukter är prisfördelarna ofta bara skenbara, eftersom konkurrensfördelen som hör samman med undantaget inte alltid gynnar slutkonsumenten.
(EN) och i den utsträckning som det nuvarande taxfree-systemet innehåller element av subventioner möjliggör detta för transportkostnaderna att vara lägre än de annars skulle vara, det är det bästa belägget för att det nuvarande taxfree-systemet innebär en subvention som är dold och regressiv vilket jag antydde. I fråga om transporten så skulle ingen subvention från medlemsstaterna i form av tullfri försäljning vara möjlig, som min kollega kommissionär Kinnock nyligen förklarade i ett svar på de många brev som handlar om denna sak. Han fortsatte med att säga att gemenskapens bestämmelser ger medlemsstaterna möjlighet att fullfölja legitima mål för offentlig service i de fall där ingen kommersiell aktör kan uppnå dessa mål utan offentligt understöd. Detta var fallet med gemenskapens riktlinjer om statligt stöd till sjötransporten. Jag anser att detta också gäller för andra former av transport.
Slutligen understryker jag att kommissionen sannerligen inte är okänslig för de problem som kan uppstå ur avskaffandet av skattefri försäljning på resor inom EU, men jag vidhåller att lämpliga styrmedel skall användas för att ta itu med eventuella sådana problem, utan att åter öppna en fråga som, vilket jag betonat flera gånger, endast innebär att medborgarna får bära bördan.

Banotti
Herr kommissionär, det verkar som ni har satt er på tvären mot ett bibehållande av tullfri försäljning. Det är intressant att de just nu på Bryssels flygplats håller på att bygga en fullständigt tullfri affär mitt i flygplatsen. Jag undrar varför?
Beträffande er anmodan så har jag förstått att kommissionen företagit en rapport om kommersiell verksamhet och detaljhandel på flygplatser i USA. Jag tycker det är svårt att förstå detta när kommissionen konsekvent vägrat att genomföra en liknande bedömning av flygplatserna i EU. Skulle ni därför kunna göra studien om flygplatser i USA tillgänglig för oss?
Jag tog upp Cushnahans fråga här då han tråkigt nog var tvungen att ge sig i väg. Jag vore tacksam om jag fick ett svar på denna följdfråga.

Monti
Det finns ingen sådan studie. Kommissionen undersöker situationen i Europa och annorstädes. Vi är intresserade av shoppinggallerierna på flygplatserna i USA, även om det förstås inte finns någon tullfri handel på inrikes flyg i USA. Vi kan undersöka dessa utan några särskilda studier eftersom de skapar hoppingivande möjligheter för den tidigare tullfria näringen i Europa. Även om det inte längre kommer att finnas något tull- eller skattebefriat system så kommer det att finnas konsumenter instängda på flygplatserna och andra transportmedel och därför en avsevärd efterfrågan. Undersökningar från konsumentorganisationerna har bekräftat att de tullfria priserna på många varor inte är mer fördelaktiga än i andra affärer. Det finns en stor infångad marknad, även om man bortser från det tullfria elementet och den är där för att stanna. Jag har inga särskilda intressen att bevaka. Jag har inget emot tullfri försäljning, men jag har en plikt att genomföra den gemensamma marknaden. När vi arbetar hårt, med stöd från detta parlament, för att försöka eliminera skatteparadis runt om i Europa och främja sysselsättningen så vore det ologiskt för mig att gå på korståg mot skatteparadis och samtidigt föreslå - eller ens överväga - bibehållandet av lokala skatteparadis i samband med vissa former av transport inom den gemensamma marknaden.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Monti.
Då tiden för frågestunden med frågor till kommissionen är slut kommer frågorna nr 65 till 106 att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden för avslutad.
Hardstaff har ordet för en ordningsfråga.

Hardstaff
Jag skulle vilja ber er att ni undersöker det förfarande varigenom frågorna ställs i den ordning det förekommer på ordningslistan. Till exempel så lades alla frågorna i början på detta sammanträde fram efter min egen fråga, som tas upp långt senare. Detta att även hänsyn till det faktum att de faktiskt lades fram i början på februari och tappades bort. Samma sak gäller för frågorna till rådet: åtminstone nio frågor som framlagts efter min fråga är före den. Jag tror att det finns mycket förbittring bland ledamöterna beträffande detta och jag skulle vilja att man redde ut det, så att frågorna förekommer i den ordning de läggs fram och att det blir någon rättvisa.
Tack så mycket.

Ordföranden
Fru Hardstaff, jag skall se till att det ni har tagit upp undersöks. Men, i vilket fall som helst, kan jag redan nu säga er att de första frågorna väljs ut av parlamentets ordförande i enlighet med vad som bedöms ha en viss prioriterad betydelse, det vill säga, här finns ett visst gottfinnande. De övriga frågorna skall följa en ordning förutsatt att det är frågor som ligger inom ämnesområdet för de kommissionärer som deltar i frågestunden. I vilket fall, fru Hardstaff, skall jag undersöka det ni har sagt och jag kommer att informera er på lämpligt sätt.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.22 och återupptogs kl. 21.00.)

Politik för varvsindustrin (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0101/98) av Sindal om stödet till varvsindustrin och en ny politik för varvsindustrin.

Glante
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Efter klockan 21.00 är man ju nästan benägen att hälsa personligen på alla. Jag talar för PSE: s grupp, men jag vill inte dölja att jag naturligtvis också är en ledamot från de östra tyska delstaterna och fortfarande har omröstningen i detta parlament och kommissionens förslag i tacksam åminnelse, vilka syftar till att få ordning på de problem som försummats av de östtyska varven, och såtillvida vill jag också yttra mig ganska måttfullt till förslaget. Jag tycker att kommissionens förslag är mycket bra. Vi lever i en tid där vi måste tänka efter om industripolitik kan regleras enbart med hjälp av understöd. Trots detta har jag också i min grupp meddelat, att jag - och det kommer väl de följande talarna också att gå in på - har vissa problem med några ändringsförslag från detta parlament och från utskottet.
Principiellt måste man säga att de europeiska varvens produktivitet har ökat under de gångna åren. Man måste naturligtvis också säga att detta ofta har skett med hjälp av ett flertal stängningar, nedläggningar och kapacitetsinskränkningar. Tyvärr blev OECD-överenskommelsen inte undertecknad och inte ratificerad, vilket många medlemsstater - det är mitt intryck - inte alls är ledsna över.
Med tanke på krisen i Asien och nedskrivningen av valutorna där kommer den europeiska varvsindustrin att hamna under ännu starkare tryck. Detta måste man hålla stånd mot, och kommissionen har lagt fram förslag, som minskar på stödens omfång och mängd, men på ett måttfullt sätt. Såtillvida är det en reaktion på de uppnådda produktivitetsframstegen.
Jag har mina problem med några ändringsförslag. Konkret handlar det om att varv i s.k. mål 1-regioner inte borde missgynnas gentemot andra industriområden i mål 1-regioner. Vi arbetar intensivt på det. Det är inte för någon mål 1-region en utmärkelse att betecknas som en underutvecklad region, men det behövs ju där fortfarande en del hjälp och en del bestämmelser, så att vi kommer bort från det tillståndet. Såtillvida anser jag att det framlagda förslaget är bra. Ändringsförslagen, som här har lagts fram av utskotten och kollegerna, bör granskas kritiskt av kollegerna. Jag ber också att man betänker att vår östtyska varvsindustri fortfarande har en del problem, och min kollega García Arias kommer säkert också att gå in på den spanska industrin.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger, högt ärade damer och herrar! Vi hoppas fortfarande tillsammans med er, herr kommissionär, att OECD-avtalet från 1994 skall träda i kraft. Vi uppmanar också kommissionen och medlemsstaterna att än en gång försöka utöva påtryckningar på USA, så att detta avtal ratificeras. Men även om det skulle lyckas, har vi ett problem. Vi måste egentligen då också insistera på att de nya varvsnationerna, t.ex. Folkrepubliken Kina eller Polen, ansluter sig till OECD-avtalet, ty det hjälper inte att bara ha med en del av länderna i OECD-avtalet, medan Folkrepubliken Kina och Polen fortsätter med sin egen varvspolitik.
Men förmodligen måste vi nu alla gemensamt fastslå att utsikterna för att OECD-avtalet skall träda i kraft är mycket små; att de nya varvsnationerna skall ansluta sig till jämförbara bestämmelser, är också snarast tvivelaktigt. Därför behöver vi, som kommissionen föreslår, en ny varvspolitik. Men, vill jag påpeka, vi behöver en varvspolitik utåt och inåt. Själv kommer jag från en varvsstad. Det är den allra sista gången, som kommissionen säger, som det under fem år skall finnas särbestämmelser för varvsindustrin. Sedan kan varvsindustrin inte längre säga, fem år till, och fem år till, det är inte bra på sikt.
Det är rätt att man nu än en gång föreslår särbestämmelser. Personligen delar vi också uppfattningen att de orderrelaterade stöden skall avskaffas fram till 31 december år 2000, även om några ändringsförslag från denna kammare fortfarande försöker att med alltfler nya undersökningar ändra på det. Vi vet hur läget är, herr kommissionär, där behöver vi inga nya undersökningar.
Om vi tittar på varvsprogrammet, finns det ju även i fortsättningen nedläggnings- och omstruktureringsstöd, innovationsstöd och miljöskyddsstöd, alltså tillräckligt med stöd, som man kan sätta in under fem år. Och, käre föregående talare, ni i Mecklenburg behöver nu verkligen inte på något vis beklaga er över att ni får för lite stöd. Jag vill säga till er och också till mina spanska kolleger - och det menar jag på fullt allvar - att det är tid för förändringar. Därför stöder vi också Sindals ursprungliga förslag - och jag hoppas att Niels kan lyssna, och inte om igen distraheras av några närvarande damer, Niels, lyssna nu! -, vi kristdemokrater stöder alltså hans förslag att stryka artikel 7, herr kommissionär.
Det får inte längre finnas något kryphål för tilläggssubventioner, med den motiveringen att det är så svårt regionalt. Det är en sektorpolitik som vi beslutar om, och där får det inte finnas någon ny snedvridning av konkurrensen inom Europeiska gemenskapen. Det sätter vi stort värde på, och jag hoppas att det i morgon kommer att finnas en majoritet för det i denna kammare.
Herr kommissionär! Jag tror att vi behöver också en klar varvspolitik utåt, eftersom man tyvärr inte kan räkna med att de andra länderna upphör att subventionera. För närvarande är vi ense - och jag hoppas att kommissionären kommer att säga något om det - hela kammaren är av den uppfattningen, att om de europeiska staterna nu hjälper de asiatiska länderna att bemästra finanskrisen, så får dessa stater inte missbruka det för att med hjälp av skuldbefrielse för sina varv och andra protektionistiska åtgärder skapa nya fördelar för sina varv gentemot våra varv, efter det att våra skattebetalare via våra bidrag i grund och botten har bidragit till att bemästra finanskrisen där. Det kan inte vara riktigt. Men vi måste också fundera på - herr kommissionär, jag skulle vara mycket intresserad av att höra något från er om det - om vi via WTO eller handelspolitiska instrument i unionen inte också skulle kunna stärka vårt läger, och fylla vår ammunitionslåda, eftersom vi på sikt inte kan tillåta att ojusta konkurrensmetoder i andra stater förstör våra varv. Jag tror att när det gäller denna utrikespolitik för unionen, herr ordförande, det insisterar jag på, behöver vi ett nytt koncept, och jag hoppas att kommissionären kommer att säga något om detta.

Parodi
Herr ordförande, herrar kommissionärer, mina damer och herrar! Låt mig göra ett par påpekanden. Efter den mycket svåra och smärtsamma omstrukturering som skedde under 1970-talet får man intrycket att den europeiska varvsindustrin, som i dag innehar en andel av världshandel på 21 procent, vid en första anblick ligger ganska bra till för närvarande, sett i ett globalt perspektiv. Men i verkligen är situationen inte lika bra som den kanske verkar och detta är uppenbart för den som lever i en varvsstad.
Om man ser till de verkliga siffrorna för branschen och prognoserna på medellång sikt, och därvid bortser från det faktum att den europeiska varvsindustrin genomgår en period av förnyelse med en efterfrågan som ökar starkt och med minst ett par års arbete redan uppbokat, så inser man att marknaden präglas av ett för stort utbud och en överkapacitet på produktionssidan, till största delen beroende på den oansvariga dubblering av produktionskapaciteten som koreanerna genomfört under de senaste fyra eller fem åren, så att Korea i dag, ensamt, kan producera fler fartyg än samtliga europeiska varv tillsammans.
Att utbudet överstiger efterfrågan bevisas otvetydigt av det faktum att priserna på nybyggt tonnage har fallit eller stagnerat över hela linjen. I dollar räknat kostar i dag ett fartyg lika mycket som det gjorde för sju eller åtta år sedan.
Till denna oroväckande situation som utmärks av strukturell obalans kommer så valutaoron som har drabbat många av de asiatiska länderna, framför allt Sydkorea. Devalveringen av den koreanska wonen med 50 procent har lett till en situation som riskerar att få allvarliga konsekvenser, framför allt för gemenskapens varvsindustri och för sysselsättningen i Europa. Man har beräknat att koreanerna faktiskt skulle kunna sänka priserna på sina fartyg med 30 procent och ändå behålla sina nuvarande marginaler.
Det är därför viktigt att Europeiska unionen agerar för att få till stånd en situation där den europeiska varvsindustrin, uppskattad i hela världen för sin höga tekniska kompetens, skall kunna konkurrera på lika villkor med andra länders varvsindustri inom ramen för ett system som är öppet och balanserat och som har regler som är lika för alla och utan alla statliga ingripanden som förvrider konkurrensen.
Till dess att OECD-avtalet träder i kraft måste kommissionen, innan man fattar beslut om att avskaffa stödet, under 1999, utreda det aktuella läget och framtidsutsikterna inom branschen och vidta åtgärder, om detta skulle visa sig nödvändigt, för att rädda branschen så att den europeiska varvsindustrin kan möta de olika hot som skulle kunna äventyra dess överlevnad.
Avslutningsvis är det lämpligt att det lån som den internationella valutafonden beviljat Korea villkoras med att Korea självmant begränsar sin fartygsproduktion och förbinder sig att verka inom ramen för ett system där det rådet en fri och öppen konkurrens.

Riis-Jørgensen
Herr ordförande, kära kommissionär och kära kolleger! Vi diskuterar varvspolitiken, som ju är en fråga som kan skapa upprörda känslor, eftersom vi alla har vår åsikt om den. Det är nästan som med jordbrukspolitiken. Om fem lantbrukare träffas har de sju åsikter om den. Jag anser att det är viktigt att göra klart för sig att vi måste arbeta för att få ett OECD-avtal antaget. Jag vet också att vi i hög grad arbetar för detta i Europa. Så länge det inte är antaget välkomnar jag kommissionens förslag om att skapa regler under en övergångsperiod fram till OECD-avtalet. Det vi skall komma ihåg är att statligt stöd till varv är ett undantag, och det vi skall sörja för är att vi tillåter så litet stöd att det är acceptabelt, och så mycket att det likställer våra varv med varven utanför Europa, vad gäller konkurrensen. Det är den balans vi skall eftersträva.
Låt oss nu titta på om kommissionens förslag lever upp till det. Det gör det. På många punkter håller jag med kommissionen. Det som är viktigt för den liberala gruppen är punkt 1, dvs. att det kontrolleras att reglerna efterlevs. Det är otroligt viktigt. Punkt 2 går ut på att det skall råda öppenhet om vad stödet ges till, och där kan vi åter hänvisa till det betänkande vi diskuterade i eftermiddags - Berès-betänkandet - där vi också kom in på frågan om öppenhet. Det är ett mycket viktigt element i samband med statligt stöd.
Det finns ett tredje element som också är viktigt för den liberala gruppen. Det är frågan om att göra det möjligt att slå ihop de olika stödsystemen, så att vi faktiskt når ett mycket högt stödtak. Vad jag tänker på är att vi skall undvika att ge möjlighet till stöd för varv i regionalområden. Därför vill jag mycket gärna att vi stöder ändringsförslag 29, så att vi undviker ojämn konkurrens inom Europa, så att varv i framtiden inte kommer att kunna placeras i områden som kan erhålla regionalt stöd.

Theonas
Herr ordförande! Den nya politiken för varvsindustrin i Europa är inte så ny. Den har fram till i dag rört sig inom samma kända ramar med dramatiska konsekvenser för den europeiska varvs- och reparationsindustrin.
Kommissionen föreslår en vidare begränsning av produktionskapaciteten för de europeiska varven och en påföljande katastrof även för andra arbetstillfällen, ett fullständigt upphävande av funktionsstöden år 2000, dock genom att tillåta stöd till nedläggningar och genom att underlätta en vidare koncentration av produktionen till kvarvarande starka varv. Allt detta samtidigt som man blundar för att det för påföljande år förutses en hög efterfrågan och att Europeiska unionens internationella konkurrenter fortsättningsvis ökar sin produktionskapacitet och vidtar stödåtgärder.
En sådan politik betyder, för länder som t.ex. Grekland, att man överger och slumpar bort en bransch av strategisk betydelse som redan har fått utstå ohjälpliga skador och oberäkneliga konsekvenser för den sociala välfärden och landets ekonomi.
Europeiska unionen lär sig ingenting varken av de dramatiska konsekvenserna av sin politik eller av USA: s hållning vilken går ut på att man reserverar sig rätten att endast använda fartyg av inhemsk tillverkning på de inhemska rutterna. Tyvärr föreslår även föredraganden en inriktning som vidare begränsar stöden, som intensifierar konkurrensen och konkret ger fler nedskärningar inom branschen.
Slutligen, vad är det som vi skall prioritera, konkurrensen eller en fortsatt existens för varvsindustrin och sysselsättningen? Vi kan inte acceptera dessa förslag vars tillämpning skulle fullborda den katastrof som har påbörjats för länge sedan. Vi kräver tvärtom att kommissionen skall vidta de stödåtgärder som behövs för den europeiska industrin och ignorera OECD-avtalet, inför den tillintetgörande och olagliga konkurrensen från tredje land, att den tar konkreta initiativ på internationell nivå för åtgärder som kräver ett förnyande av den åldrande flottan - ett nödvändigt villkor för att stödja säkerheten för sjöfarten och stimulera varvsindustrin - för att kontrollera fartygen i det land där de är registrerade och för att förbjuda att fartyg med låg standard släpps in i hamnarna, som ett medel för indragning av dem och för att bekämpa skattemässig och social dumpning inom branschen.

Schroedter
Herr ordförande! Vi slår fast att dessa subventionsåtgärder är nödvändiga för att skapa lika villkor på världsmarknaden. Men de kan bara accepteras om ett sådant stöd också är öppet. Till detta måste kommissionen enligt vår åsikt skapa en egen kontrollrätt. Det kan fastställas, att det över hela världen existerar överkapacitet inom varvsbranschen. Därför skulle det vara absurt att fortsätta att subventionera sådan redan existerande kapacitet. Det skulle vara mycket klokare att på detta område starkare subventionera innovativa projekt, forskning och utveckling, och på så vis skapa chanser för äkta framtidsmarknader för varvsindustrin.
Jag skulle vilja ge ett exempel från en mycket fattig region i Sachsen-Anhalt, där ett litet varv, Roszlau an der Elbe, inte längre hade någon chans att få fler order: Här började man med en avgörande knuff i innovativ riktning, nämligen att bygga grundgående fartyg, som man kan använda utan att behöva bygga ut floderna. Miljö skapar arbetsplatser, kan jag bara säga, och där lyckades det! Det handlar om en framtida marknad, som absolut behövs i hela Europa, som man skall betjäna sig av, som också kommer att vara intressant över hela världen och samtidigt kan skapa arbetsplatser, som redan hade slopats.

Buffetaut
Herr ordförande, kära kolleger! I vilket sammanhang granskar vi Sindals betänkande? Såsom vår kollega André Sainjon betonar i sitt yttrande är OECD-avtalet, som skulle avskaffa det direkta stödet till varvsindustrin, dödfött. Det är det för att Förenta staternas kongress inte har ratificerat det, vilket inte är någon tillfällighet eftersom de amerikanska myndigheterna utan skrupler subventionerar sina varv.
Samtidigt förbereder sig Sydkorea, som genomgår den ekonomiska turbulens vi känner till, för att bli en ännu mer fruktansvärd konkurrent. Denna månads nummer av tidningen " Challenges" betonar emellertid att finanskrisen är tillfällig. Landet kommer snart att återuppta sin verksamhet tack vare medel från Internationella valutafonden. Varven arbetar hårt för att ta igen eftersläpningen och företagen kommer på nytt att genomkorsa världen för att lägga hinder i vägen för japanerna och européerna.
Det är i det sammanhanget som kommissionen förefaller envisas med att avskaffa det direkta stödet i Europa, och bibehåller underligt nog en försvarsattityd vid förhandlingarna om avtalet med OECD, som ändå misslyckades. Ståndpunkten är desto mer förvånande som Internationella valutafonden slutligen kan sammanfattas i ett anslag som betalas av Japan, Förenta staterna och Europa för att inleda en riskabel ekonomisk politik. Vi instämmer alltså fullständigt i vår kollega André Sainjons allmänna kommentarer och ändringsförslagen från utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Vi anser att det är mycket farligt att göra åtaganden om ett datum för upphörande av stödet för beställningar, utan att ha analyserat marknadens situation och om det förekommer konkurrensbegränsande åtgärder. Vi är också positiva till att det regionala stödet avskaffas, eftersom det skulle kunna medföra oacceptabel snedvriden konkurrens.
Avslutningsvis förefaller kommissionen ännu en gång visa prov på antingen en underligt naiv frihandel eller en fruktansvärd ideologisk blindhet. Industripolitiken och handelspolitiken kräver i stället realism och pragmatism.

Paasilinna
Herr ordförande, ärade kolleger! Jag tackar kollegan Sindal för ett förtjänstfullt betänkande. Jag instämmer i huvudbudskapet att varvsindustrin gör klokt i att på lång sikt klara sig utan statligt stöd.
Sindals betänkande håller på att växa till ett dokument som på ett pinsamt sätt skiljer Europas sydliga stater från de nordliga. Många av våra kamrater från exempelvis Spanien har varit oroliga för eventuella nedskärningar i stöden, och det finns anledning att förstå det. Vi i Norden har dock redan gjort nedskärningar i varvsstöden och upptäckt att varven klarar sig till och med bättre efter nedskärningar av de statliga stöden. Vi har förlorat varv, men de livsdugliga har överlevt och de är konkurrenskraftiga. Den hittillsvarande stödpolitiken har nämligen även snedvridit branschen.
Jag delar kollegan Sindels synpunkt att OECD-avtalets skyndsamma ikraftträdande är särskilt viktigt för normaliseringen av världsmarknaden för fartyg. Kommissionen är dock aningen för optimistisk i sin bedömning. USA har nämligen inte verkat vara villig att ratificera avtalet. Kommissionen borde också mera energiskt utöva påtryckningar på USA, ty ratificeras inte avtalet måste vi återigen skapa ett nytt varvsdirektiv när det gamla sjunde direktivet upphör redan i slutet av detta år.
Varvsindustrins nuvarande stöddjungel har skapat ojämlika konkurrensvillkor mellan europeiska varv. Således bör EU: s mål vara att såväl inom EU-länderna som globalt garantera likvärdiga villkor för varvsindustrin. Här måste vi naturligtvis vara beredda på konkurrens med billigt producerande länder.
Stöd som är olika mellan olika regioner och länder, såsom regionalstödet och strukturomvandlingsstödet, gör i dag de europeiska varvens ställningar sinsemellan ojämlika. Till det här betänkandet föreslog jag själv en ändring i syfte att förhindra fördubbling av olika stödformer och stöd åren 1999-2000. I kommissionens text är nämligen inte stödåren tillräckligt grundligt definierade, vilket i framtiden också kan orsaka fördubblingar av stöden i stället för nedskärningar. Mitt ändringsförslag fann dock inget gensvar ens hos min egen grupp, så jag ansåg det oklokt att ta det hit till salen.
Jag utgår ifrån att moderna fartyg innehåller mycket intelligens. De kräver alltså mycket utveckling. De är högteknologiska produkter, och det är högteknologin vi européer måste satsa på.
När man gör upp kontrakt om fartygsleverans måste man i första hand se till att man inom gemenskapen garanterar rimliga och likvärdiga konkurrensvillkor för varvsindustrin. Det slutgiltiga målet för EU: s politik borde vara att varvsindustrin i det långa loppet klarar sig utan statligt stöd. Det skulle också överenstämma med OECD-avtalet.

Pomés Ruiz
Herr ordförande! Varvsindustrin har länge befunnit sig under starkt kommersiellt tryck från tredje land - Sydkorea, Kina och andra länder - vilka allvarligt försvårar en marknad, bland annat tack vare deras konkurrensinriktade devalveringar av sina valutor, vilka har fått ett passivt samtycke från Internationella valutafonden.
Dessutom finns det redan en ram för omstrukturering av marknaden, som stöds av OECD, är ett resultat av enhällighet, och är lämplig, även om den naturligtvis borde undertecknas av USA och även av Kina. Men som ram är den bra.
I detta sammanhang anser de spanska ledamöterna i PPE att vi bör motsätta oss varje form av reglering som gör det möjligt, direkt eller indirekt, att minska det nuvarande stödet till varvsindustrin. I den nuvarande marknadssituationen anser vi att det inte är ansvarsfullt att avskaffa driftsstöden från och med år 2000.
Vi kritiserar också de punkter där betänkandet Sindal går emot de regionala stödtyper som varven för närvarande kan få. Alla vet att, om man stänger ett varv i ett fattigt område med hög arbetslöshet, så är de negativa effekterna för arbetstagarna mycket högre än om man stänger ett varv i de rikare nordliga länderna med högre sysselsättning. Dessutom slår Maastrichtfördaget fast att principen om ekonomisk sammanhållning bör vara vägledande för alla politikområden i unionen.
Dessa är våra argument för att motsätta oss betänkandet Sindal. Vi kan inte stödja minskningarna av stödet till varvsindustrin, och ännu mindre i ett internationellt sammanhang, såsom vi har förklarat. OECD-avtalet bör vara den ram inom vilken våra stöd regleras i framtiden. Dessutom har det, varje gång ett arbetstillfälle har försvunnit på ett europeiskt varv, skapats ett nytt i Sydkorea. Det är inte rätt tillfälle nu att ta på sig att minska stöden, om det inte sker inom OECD-avtalet, vilket är ett bra avtal, bra för Europa och för alla varv. Därför saknar det mening att vi vill vara ännu mer krävande än den fastställda ramen och vi kommer att rösta emot den möjliga skärpningen av det sjunde direktivet, och anser att det är mycket bra om det förlängs.

Girão Pereira
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Detta parlament har flera gånger framhållit den vitala betydelsen av en normalisering av varvsmarknaden, slutmålet för OECD-avtalet.
Vi delar denna inställning och förespråkar att Europeiska unionen inte skall lägga fram känsliga förslag som sätter ratificeringen av fördraget på spel. Snarare tvärtom, bör vi anstränga oss så att det träder i kraft. Under tiden, inför omöjligheten att uppnå detta mål, huvudsakligen beroende på USA: s protektionistiska åtgärder, välkomnar vi kommissionens förslag till förlängning av det sjunde direktivet och för definitionen av en ny varvspolitik.
Vi vill, emellertid, föra fram två synpunkter angående dessa förslag: den första gäller fastställandet av den 31 december 2000 som slutdatum för driftsstödet. Ett sådant beslut kan vara obalanserat och förtidigt, framför allt om man förvärrar de snedvidna konkurrensvillkoren som framkallats av, exempelvis, dumpning eller av krisen i Fjärran östern. Innan det fattas några beslut om att avskaffa stöden bör en så djup analys som möjligt, genomföras av gemenskapens varvsindustri.
En andra synpunkt, mycket snabbt, gäller det rigorösa uppfyllandet av den nya lagstiftningsramen, dess tillämpning och kontroll. Förordningen bör bidra till att inte de redan existerande konkurrensskillnaderna vid de europeiska varven förstoras. Man hör ofta påståendet från företrädare för sektorn, att spelreglerna är fördärvade, många gånger genom lokalt stöd som snedvrider konkurrensreglerna. Vi anser att kommissionen har ett viktigt ord att komma med i denna fråga.

Moreau
Herr ordförande! På tjugo år har antalet anställda vid varven inom Europeiska unionen minskat från 280 000 till färre än 80 000.
I Frankrike har antalet minskat från 32 000 till färre än 5 000, på grund av att ett stort antal varv lagts ned. Denna situation som redan var katastrofal skulle ha förvärrats om OECD-avtalet från juli 1994 hade tillämpats, eftersom det syftade till att avskaffa stödet och samtidigt behålla den amerikanska protektionistiska lagstiftningen från Jones Act samt monopolet för de amerikanska tillverkarna när det gäller fartyg för kustfart.
Kommissionens förslag till förordning, som syftar till att förbjuda driftstöd fr.o.m. den 31 december 2000, föregriper OECD-avtalet som ännu inte ratificerats av Förenta staterna.
Vår grupp är varken positiv till tillämpningen i förväg av OECD-avtalet eller fastställandet av ett datum för att avskaffa stödet. Det skulle för övrigt vara nödvändigt att omförhandla OECD-avtalet med tanke på utvecklingen på världsmarknaden, och särskilt asienkrisen som riskerar att öka tillämpningen av dumping bland tillverkarna i Fjärran östern.
I motsats till vad som planerats begär vi att åtgärder vidtas för att ge sjöfarten och varvsindustrin i gemenskapens länder ett uppsving, genom att åtgärda villkoren för illojal konkurrens på världsnivå, bibehålla systemet med statligt stöd och inrätta gemenskapspreferensen för varvsindustrin för att gynna förvärv av fartyg som tillverkats vid de europeiska varven.

Blokland
Herr ordförande! Varvsindustrin är en världsomspännande industri och skall också hanteras som en sådan. Inte utifrån ett regionalt eller nationellt perspektiv. Det är världsmarknaden som är den relevanta marknaden. Kommissionens förslag tar tyvärr inte tillräckligt stor hänsyn till det. Dessutom strider det mot de avtal som träffats om avveckling av stöd till varvssektorn i kombination med begränsning av kapaciteten.
Sektorn har sanerats under flera år. Detta förslag ökar risken för att det kan ske smygande kapacitetsökning med hjälp av statligt stöd. Det skulle i ett enda slag sopa alla saneringsinsatser som gjorts från bordet.
Kommissionsakten överensstämmer inte med den europeiska konkurrenspolitiken. Den står till och med på ett påfallande sätt i strid med den inre marknadens principer när ett varv kan få cirka 3-9 procent i stöd och ett annat varv 60-70 procent. Därför måste artikel 7 om regionalt stöd strykas. Omstruktureringsstödet är också helt överflödigt. Europeiska kommissionen vrider nacken av de bästa europeiska varven med sina förslag medan de mindre bra varven får konstgjord andning för att kunna fortsätta finnas till. Denna slutsats understryks av en nyligen genomförd undersökning av konsultbyrån Ernst and Young.
Den europeiska varvssektorns strategiska betydelse är självklar. Vi vill kunna fortsätta bygga våra egna fartyg. Även om vi av yttre orsaker tvingas ge sektorn en hjälpande hand. Men låt oss inte göra pannkaka av alltihop i Europeiska unionen genom olika otydliga regleringar och på ett oansvarigt sätt slänga skattepengar i sjön. Det har inte heller sektorn själv någon nytta av. Slutmålet måste fortfarande vara att avskaffa alla typer av statsstöd så att varje varv får det pris det förtjänar.

Pérez Royo
Herr ordförande! Betänkandet om stöd till varvsindustrin, som vi diskuterar i kväll, tar upp saker av stor betydelse för Europeiska unionen och, av särskild betydelse, för några områden, såsom Andalusien, framför allt provinserna Cádiz och Sevilla, i vilka den enda, praktiskt taget, tunga industrin som finns kvar, är varvsindustrin.
Varvssektorn är en krissektor, vilket ledamöterna mycket väl känner till, och det är dessutom en enormt konkurrensutsatt sektor, speciellt från Asien, vilket har understrukits flera gånger här i kväll. Bara Sydkorea har en produktionskapacitet och en reell kapacitet som överstiger hela gemenskapens. En konkurrenskapacitet som å andra sidan, stärks, vilket också har betonats här i kväll, av den kraftiga devalveringen av den koreanska wonen, som en följd av valutaturbulensen i Asien.
Av detta skäl är det viktigt att kräva att kommissionen utövar påtryckningar för att få kongressen i USA att äntligen ratificera OECD-avtalet om konkurrensvillkoren för varvssektorn. Och inte enbart inom OECD-avtalets område. Kommissionen bör också göra sin röst hörd i världshandelsorganisationen för att få till stånd rättvisa konkurrensvillkor för världsmarknaden.
Kommissionen föreslår i sin förordning att driftsstöden avskaffas den 31 december 2000 men i styckena i ingressen i denna förordning införs en skyddsklausul för denna eventualitet. Och där sägs uttryckligen: " Ett år före detta datum - 31 december 2000 - skall gemenskapen se över marknadssituationen och bedöma huruvida de europeiska varven påverkas av konkurrensbegränsande förfaranden. Om det fastställs att varven i EU lider allvarlig skada av konkurrensbegränsande förfaranden, till exempel skadlig prissättning, kommer gemenskapen att göra alla ansträngningar i bilaterala och multilaterala organ för att finna alternativa sätt att skydda sin industri."
Herr kommissionär! Vi fruktar mycket att denna analys, om den genomförs, kommer fram till att världsmarknaden faktiskt fortsätter att praktisera illojal priskonkurrens, och i så fall hoppas vi att kommissionen lägger fram lämpliga åtgärder för att lösa detta mycket allvarliga problem. Därför är det mycket märkligt att detta omnämnande av styckena i ingressen emellertid inte finns reflekterad bland förordningens artiklar. Därför stöder vi kraftfullt att denna skyddsklausul jag har nämnt, formellt tas upp bland förordningens artiklar.
På samma sätt stöder vi ett bibehållande av artikel 7 i förordningen, en artikel som flera talare har nämnt i kväll som en artikel som snedvrider konkurrensen. Men det handlar inte alls om det. Det handlar om en artikel som baseras på principerna för regionalpolitiken, varför man skulle kunna säga, till och med utan att nämna den specifikt i förordningens artiklar, att stöden från regionalpolitiken kommer att vara tillämpningsbara även i fortsättningen.
Slutligen, herr ordförande, har jag lyssnat mycket uppmärksamt på min landsman Pomés Ruiz från Europeiska folkpartiets grupp, vilken talade på ett mycket tydligt sätt angående denna förordning. Jag har bara en sak att tillägga: Partido Popular, som Pomés Ruiz tillhör, sitter för närvarande i rådet i unionen. Vi spanjorer hoppas att den spanske industriministern, i rådet, intar en lika fast position som har antytts här i kväll.

Alavanos
Herr ordförande! Jag vill säga att om vi diskuterar denna fråga i dag, så diskuterar vi den åter i skuggan av USA och utifrån den situation som har skapats genom USA: s vägran att tillämpa sanktioner mot avtalet om varvspolitiken.
Med utgångspunkt i denna uppfattning tror jag att det finns en brist på initiativ från Europeiska unionens sida och att bevarandet av de statliga stöd som existerar på denna nivå inte står i relation till en global och långsiktig politik utan till det internationella sammanhang som existerar.
Jag vill betona två punkter:
För det första att Europeiska unionen måste omförhandla avtalet på internationell nivå, bekämpa den dumpning som sker genom utvecklingen i Ostasien men också USA: s protektionism.
För det andra stärka det regionala i sina kriterier och ingripanden. Det är beklagligt att varven i Grekland dör och att de koncentreras till den norra delen av Europeiska unionen, samtidigt som det finns möjligheter att lägga grunden till ett samarbete med Ryssland, Ukraina och andra länder, inte bara för Grekland eller Italien utan för Europeiska unionen i östra Medelhavet.

Torres Couto
Herr ordförande, ärade ledamöter! Vi är här i dag för att diskutera skapandet av en ny ramlagstiftning inom gemenskapen, för beviljande av stöd till den europeiska varvsindustrin.
Det som står på spel är de i unionsfördraget fastställda principerna för att garantera varvssektorn rimliga och enhetliga konkurrensvillkor inom gemenskapen, för att senare göra det möjligt för sektorn att överleva, utan statligt stöd, i respekt för marknadens regler och villkor.
Vi kan i dag säga angående denna fråga att avtalet från 1994, mellan Europeiska unionen, Japan, Sydkorea, Norge och USA, inom OECD, vilket borde ha trätt i kraft den 1 januari 1996, är dödfött, då det inte har ratificerats av den amerikanska kongressen på grund av det ständiga trycket från de amerikanska varven.
Denna inställning är förståelig utifrån det faktum att de amerikanska myndigheterna vill införa, förutom de många miljoner dollar som reserverats som stöd för att öppna ett varv i Philadelphia, ett nytt stöd, med vilket marinen öppet kan finansiera byggandet av civila fartyg.
Vi måste i dag, herr ordförande, ärade ledamöter, erkänna att varvsindustrin faktiskt är en världsindustri. Den europeiska varvsindustrin bör därför ha samma villkor som dess internationella konkurrenter. Det är därför nödvändigt att sträva efter att de regler som gäller inom Europeiska unionen, kommer att gälla på global nivå, för att undvika snedvriden konkurrens. Det är brådskande att garantera att de existerande instrumenten för den ekonomiska politiken, liksom de som kommer att skapas, ingår i en politik som är inriktad på en internationell marknad för varvsindustrin, enhetlig, utan snedvriden konkurrens, och utan alla former av dumpning.
De amerikanska protektionistiska bestämmelserna, Kinas totala frihet från åtaganden av denna typ, liksom det korsvisa stödsystem som möjliggörs av de japanska och sydkoreanska tillverkarnas vertikala och horisontella integration, äventyrar strävandena efter enhetlighet.
Sydkoreas ställning, med 25 procent av marknadsandelarna, med kraftiga expansionsmål och devalveringen av wonen med mer än 50 procent, har fått, och får fortfarande, katastrofala följder för världsmarknaden. Ökningen av personalstyrkan under det senaste decenniet är, exempelvis, lika stor som det antal förlorade arbetstillfällen vid varven i mitt land.
Det är alltså bråttom att tvinga länder som Sydkorea att korrigera sin oöverlagda industripolitik, vilken har fortsatt, och undanröja sin överkapacitet. Det sjunde direktivet bör också förlängas. Kommissionen bör bibehålla slutdatumet 31 december 2000 för upphörandet av stöden om det fastställs att konkurrensbegränsande förfaranden inte existerar. Om så inte är fallet, skall detta datum förlängas, åtminstone fram till 31 december 2003, då detta direktiv upphör att gälla.

García Arias
Herr ordförande! Det gläder mig att de två kommissionärer som har hand om denna fråga, inom ramen för industri- och konkurrenspolitiken, är närvarande. Det hade också varit tacksamt om Brittan varit här, på grund av den internationella betydelse denna fråga har.
Jag skall inte upprepa här vad alla har sagt angående den internationella situationen. Jag vill ställa följande fråga till kommissionärerna: Vad har förändrats, i den internationella situationen, som leder till en förändring av gemenskapens inriktning av strategi i försvaret av varvssektorn? Hittills har vi förlängt direktivet i väntan på vad som skulle ske med det internationella avtalet, dessutom har Asienkrisen inträffat och uppvisat de fenomen som nyss har tagits upp här. Kommissionen vet redan, liksom vi alla känner till via pressen, att det finns europeiska företag som har förlorat internationella kontrakt och anbud, för det är uppenbart att dessa devalveringar, och denna överkapacitet och möjligen, de indirekta stöden från Internationella valutafonden har inflytande.
Vad har då hänt som föranleder en strategiförändring? De nordliga ländernas intäkter? Det är den slutsats man kan dra av det vi har hört här i parlamentet. Är det den internationella förändring som har skett? I debatten om detta ämne, är parlamentets ståndpunkt att inte fastställa ett datum för förlängning av direktiven därför att, från den stund vi sätter ett datum, antar vi och aviserar en ensidig politik. Och nu ser vi att vi redan har här en förordning som tillkännager denna ensidiga nedrustning från Europeiska unionen.
Herr ordförande! Med tanke på det vi har hört här, skulle jag vilja säga två saker. Jag går lite längre än det Pérez Royo sade och det som Partido Popular i Spanien meddelade. Jag skulle vilja att ministern offentligt uttalar att han försvarar denna position inför minsterrådet för industriministrarna. Jag anser att det är mycket intressant och viktigt för varven och de spanska regionerna att veta att denna ståndpunkt försvaras, för, enligt vad vi hör här, tycks detta inte vara fallet. Men, vid denna tidpunkt på kvällen vill jag inte fördjupa mig mer. Jag skulle föredra att de två kommissionärerna som är närvarande här - och jag önskar att Brittan hade varit här - berättar vad det är som har förändrats för att vi nu skall få ett förslag om ensidig nedrustning.

Caudron
Herr ordförande, herrar kommissionärer, kära kolleger! Efter att, såsom seden påbjuder, tackat och lyckönskat vår kollega Sindal och föredragandena av yttrandena, samt våra två kommissionärer för att deras närvaro, vill jag inleda mitt inlägg om framtiden för varvsindustrin med tre konstateranden.
Det första konstaterandet är att under de senaste fem åren har, varje gång som ett arbetstillfälle försvunnit inom den europeiska varvsindustrin, ett arbetstillfälle skapats inom den koreanska varvsindustrin, våra uppoffringar har alltså varit fullständigt onödiga. Det andra konstaterandet är att i Korea är det varken de låga lönerna eller industrins organisation som gjort Korea dominerande, utan konglomeratens korsvisa garantier med stöd av Koreas regering, vilket gör kapitalet överflödigt. Det tredje konstaterandet är att i Europa leder varje stöd till ett varv med svårigheter till att Europeiska kommissionen inskränker kapacitet. I Korea eller Japan eller Förenta staterna förekommer naturligtvis inget sådant.
Det finns fyra anledningar till detta. För det första har Europa infört regler som dess konkurrenter inte har. För det andra har tiotusentals arbetstillfällen försvunnit med alla de svårigheter det medför i form av fattigdom och på det sociala området. För det tredje har Europa förlorat stora marknadsandelar. För det fjärde finns det, i motsats till vad som hänt inom andra industrigrenar, bl.a. stålindustrin, inga garantier för att det som återstår av vår produktionskapacitet kommer att finnas kvar.
Mina kära kolleger! För några månader sedan hade vi nästan gått till botten på detta område, eftersom stödet enligt det sjunde direktivet var nära att försvinna på grund av ett OECD-avtal som våra konkurrenter inte ratificerat. För en gångs skull kunde vi alla tillsammans säga nej. I dag föreslår man oss att Europeiska unionen unilateralt skall införa principerna i OECD-avtalet, trots att det inte ratificerats. Och jag säger igen att vi borde vara mer pragmatiska. Om vi år 2000 konstaterar att marknaden sanerats tillräckligt för att man skall kunna klara sig utan avtalsstöd är jag säkert positiv till att det avskaffas. Men vem kan i dag säga det? Kommissionen själv erkänner att det krävs lämpliga åtgärder, utan att för den skull kunna säga oss vilka de är. Stäng då för guds skull inte dörren. Men om man måste stänga, låt oss ändå behålla nyckeln och exakt studera utvecklingen av marknaderna innan vi fastställer deadline och vidtar definitiva åtgärder. Varvsindustrin är inte en industri som andra. Det är anledningen till att jag uppmanar parlamentet till försiktighet och ber kommissionen att acceptera de ändringsförslag som jag hoppas kommer att röstas igenom, och ge oss tillräckligt med manöverutrymme fram till år 2000. Herr ordförande, låt oss en gång för alla inom denna bransch, liksom inom en rad andra, sluta upp med att vara masochister.

Van Miert
Herr ordförande! Om ni lyssnar till alla inlägg, och de var många den här gången, förstår ni mycket väl, om ni lyssnat till varandra, vilka svårigheter vi står inför, eftersom argumenten går från A till Ö. Vissa vill stoppa stödet omedelbart, särskilt driftstödet, och flera regeringar försvarar denna ståndpunkt fortfarande i dag, medan andra skulle vilja att stödet fortsätter att flöda, med samma argument som använts i femton år.
Alla tycks glömma att den enda industrisektor, och jag säger den enda, som sedan mycket lång tid erhåller driftstöd är varvsindustrin. Det gäller inte längre stålindustrin, det gäller inte heller andra sektorer, det är den enda som återstår. För att ta siffrorna från 1990 till 1995, vet ni att när det gäller statligt stöd inom Europeiska unionen har över 5 miljarder ecu använts till driftstöd, över 3 miljarder ecu för omstruktureringar, dvs. totalt 8 miljarder ecu. Så de som påstår att vi låtit denna sektor gå under, misstar sig fullständigt.
Trots detta ibland massiva stöd har jag träffat på fall där de offentliga myndigheterna betalade en tredjedel, och t.o.m. mer, av fartygen - om jag säger offentliga myndigheter, är det naturligtvis skattebetalaren - ofta för att kunna konkurrera med varv inom unionen. Ibland översteg stödet en tredjedel. Sådan var situationen. Frågan uppstår naturligtvis sedan flera år: kan vi fortsätta så här? Allt fler regeringar säger nej.
Man har försökt hitta en lösning genom OECD-avtalet på världsnivå, och vi har inte ensidigt nedrustat. Vi har försökt att uppnå ett avtal som alla respekterade, och om bara avtalet ratificerades var vi beredda att omedelbart sätta stopp för det sjunde direktivet. Tyvärr gjorde amerikanarna inte det. Det handlar inte bara om att amerikanarna är en stor konkurrent till oss, eftersom jag inte känner till några amerikanska fartyg som ställer till särskilt mycket besvär för våra varv. Amerikanerna är protektionister, det är sant, men i termer av världskonkurrens ligger problemet i verkligheten inte där. Vårt problem är att eftersom fartygen blir alltmer sofistikerade måste vi se till att fortsätta att vara på topp inom teknologisk utveckling och utveckling av moderna fartyg.
Jag skall snart återkomma till Korea, men jag tror att det är på sin plats att erinra om världssammanhanget. Ännu en gång, allt fler regeringar kan inte längre, eller vill inte längre, fortsätta att lämna driftstöd. Ibland har jag i inläggen fått uppfattningen att det inte längre är fråga om att lämna stöd. Det stämmer inte, för även inom ramen för OECD-avtalet skulle det även i fortsättningen finnas stöd till forskning och utveckling, till miljön, tillhörande sociala åtgärder och finansiering av exporten. OECD-avtalet gjorde det möjligt att fortsätta med detta.
Vårt förslag möjliggör mer: det erbjuder stöd till omstrukturering av företagen och stöd till innovation. Det är nytt, det stämmer, men det är just för att man måste försöka skapa ytterligare innovation, för att vara fortsatt konkurrenskraftig. Jag förstår därför inte varför man kritiserar oss för att ha tagit med det i förslaget. Framtiden finns där. Vi har gjort det för bilindustrin, varför inte för varvsindustrin?
Låt oss nu komma till en mycket kontroversiell punkt, framför allt bland er, den om investeringsstöd i stödberättigade områden. Sådan är logiken i vårt system. Tag t.ex. stödramarna för bilindustrin, herr Jarzembowski. Man kan lämna stöd till berättigade regioner, för att kompensera deras svårigheter i förhållande till områden som inte är berättigade till stöd. Det är anledningen till att man i Sachsen kan lämna mycket stöd, som ni vet. Inte så mycket som Biedenkopf skulle önska, men det är ändå mycket. Medan man på andra ställen inte kan ge ett dugg, inte ens till Vilworde, inte en ecu. Sådan är logiken i vår regionalpolitik. Vill ni behålla denna politik eller ej? Kommissionen anser att vi skall göra det.
Det som ert argument syftar till är att få veta om omfattningen av stöd som man kan tillåta i en stödberättigad region, vare sig det gäller A- eller C-regioner, också kan accepteras när det gäller varvsindustrin. Jag erinrade just om stödramarna för bilindustrin, som bara gör det möjligt att ge stöd till investeringar för att kompensera brister. Men jag är beredd, och det vill jag betona, att med ministerrådet granska hur det regionala stödet kan begränsas, kanske t.o.m. i kombination med vissa andra åtgärder. Jag anser emellertid att vi i princip måste upprätthålla det globala synsättet när det gäller regionalpolitik.
Dessa investeringar får naturligtvis inte användas för att öka kapaciteten. De kan användas för att modernisera den, öka produktiviteten, men inte öka kapaciteten. Enligt denna logik förefaller det mig försvarbart att regeln behålls. Vi får se vad ministerrådet beslutar. Jag är inte säker på att de kommer att följa denna logik men jag vidhåller att den är bra. Den överensstämmer med vad kommissionen gör inom Europeiska unionen i termer av regionalpolitik.
Nu till Korea. Det har naturligtvis funnits andra kommentarer, men min tid är begränsad och jag måste självfallet tala om Korea. Dessutom är Martin Bangemann här och kan tala mer om den rapport som utarbetats under hans ansvar, för att försöka bidra till att modernisera vår sektor av varvsindustrin. Vem kan för en stund tro att kommissionen inte oroar sig för detta? Den skulle bara vilja att sektorn kan försvara sig, så mycket som möjligt, genom egna medel, naturligtvis genom att erhålla stöd till forskning och utveckling, liksom till miljön. Alla dessa instrument är fortsatt disponibla men vi måste efter en viss tid lyckas avskaffa driftstödet, dvs. i slutet av år 2000, såsom vi föreslagit. Också här får vi se vad rådet beslutar.
Martin och jag hade ändå, redan innan Koreakrisen, införlivat en klausul i vårt förslag om att om det hände något på världsnivå, någonstans i ett industrialiserat land som utvecklade en aggressiv dumpingpolitik gentemot våra varv, skulle kommissionen förbehålla sig rätten att återkomma till detta. Vi åtog oss detta, ett år innan driftstödet avskaffades, att återkomma till frågan för att inför er, inför ministerrådet, stämma av för att se om det finns anledning att vidta nya åtgärder eller utveckla andra beståndsdelar av vår politik. Denna dörr står alltså inte bara på glänt sedan situationen i Asien uppstod, det var den redan, eftersom det var vad vi hade kommit överens om. Jag har därför inga svårigheter att acceptera vissa förslag som gjorts, i syfte att mycket noggrant granska, såsom Martin gjort, såsom kommissionen kommer att göra, såsom rådet kommer att göra, konsekvenserna av händelserna i Sydkorea, vars konkurrens verkligen är avsevärd.
I motsats till vad många av er säger, ger oss krisen en möjlighet att ingripa. Tidigare fanns det i stort sett ingen möjlighet. Koreanerna accepterade ingen minskad kapacitet före krisen. Nu med krisen, med stödet från Internationella valutafonden, har vi också något att säga till om. Om åtgärder vidtagits måste de naturligtvis respekteras. Dagen efter industrirådet som äger rum den 7 maj, kommer ett möte på hög nivå att äga rum mellan Korea och Europeiska unionen och, tro mig, vi skall stämma av det hela. Utöver de problem som uppstår inom varvsindustrin, befinner sig Sydkorea och vissa andra länder i en mycket djupare kris, som också berör industristrukturerna och systemet med det massiva stödet. När nu dessa länder befinner sig i kris skall man väl ändå inte sälja oss en politik som är en kopia av den sydkoreanska.
Låt oss ta tillfället i akt för att försöka rätta till det hela, eftersom vi inte kunde göra det i samband med OECD-avtalet, som inte innebar något åtagande från Koreas sida att minska sin kapacitet. Sydkorea fortsatte i stället att utvidga den. Nu har vi åtminstone en möjlighet att säga till koreanerna att vi vill ha en seriös diskussion i frågan.
Europeiska unionen är för övrigt inte ensam om att agera, medlemsstaterna har också, via IVF möjlighet att göra det. Enligt min uppfattning är det snarare tur att vi nu seriöst kan diskutera med koreanerna och på nytt gå igenom det hela, i stället för den situation vi hade tidigare. Jag åtar mig därför att, för kommissionens räkning, återkomma till denna aspekt, liksom övriga, ett år innan systemet avslutas, dvs. ett år innan driftsstödet avskaffas.
Konkret innebär det att vi fortsätter att diskutera sinsemellan, men vi måste finna en lösning för fortsättningen, eftersom det sjunde direktivet avslutas vid årets slut. Förra gången kunde vi förlänga, men bara för en begränsad period, och nätt och jämt få kvalificerad majoritet för att göra det. Men det blir inte längre möjligt. En minoritet kommer säkerligen att förhindra att systemet fortsätter. Vi måste därför finna en annan väg, en annan politik och jag framhärdar i att tro att även om det är möjligt att diskutera om den ena eller andra beståndsdelen, och kommissionen själv är beredd att överväga vissa ändringar, är det i den riktningen som ett avtal är möjligt för ministerrådet.
Mina damer och herrar, jag skall sluta här. Det blev lite långt, men jag vet vilket intresse ni hyser för den här branschen, som är fortsatt känslig, och genom att titta på en del av er kan jag omedelbart bakom er se det varv eller den region det handlar om. Jag förstår det eftersom dessa regioner mycket ofta redan har befunnit sig i svårigheter. När man talar om svårigheter för varven berör det tusentals personer och man ser det drama som utspelar sig bakom. Jag förstår därför fullständigt vad ni sagt, men å andra sidan anser jag att vårt förslag är relativt balanserat och syftar till att se till att vi också i nästa århundrade behåller en konkurrensmässig varvsindustri, som är mycket viktig inte bara på europeisk nivå utan även på världsnivå.

Sindal
Herr Van Miert, nu skall ni höra på ordentligt. Tack för svaret, tack för ett bra inlägg här i kväll. Detta är ett samrådsförfarande, och jag tror nästan att denna process hjälper till att exponera de problem som inte bara kommissionen, utan också den europeiska befolkningen står inför, och jag tror att vi alla har förståelse för varandra. Men vi ser också fram emot att kommissionen och rådet kommer fram till något användbart. Det var det ena.
Jag tar egentligen till orda på grund av den kritik som kom från några ledamöter före pausen, rörande att förfarandet leder till att de olika medverkande rådgivande utskottens uttalanden inte kommer fram till det ansvariga utskottet i tid, och att de sålunda inte får yttra sig. Jag vill som föredragande säga om detta förslag att jag har försökt att få det uppskjutet litet, men det ligger till så att det brittiska ordförandeskapet gärna vill ha frågan avgjord i maj, och att kommissionen inte önskade få ärendet uppskjutet. Jag säger detta med tanke på protokollet. Vi måste någon gång lära oss att ta sakerna i rätt ordningsföljd. Detta är ett svar till de två kolleger som väckte kritik i eftermiddags.

Van Miert
Herr ordförande! Jag vill bara reparera ett oförlåtligt förbiseende. Jag gratulerade inte ens Sindal till hans utmärkta betänkande. Jag beklagar det mycket eftersom jag vet hur mycket han arbetat och jag hoppas att denna försummelse nu är reparerad.
Jag hade så bråttom att snabbt besvara de viktiga frågorna att jag glömde att lyckönska er, men tro mig, jag gör det av hela mitt hjärta och med övertygelse.

Ordföranden
Vi instämmer i era gratulationer, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Fordon som används för personbefordran
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-113/98) av Murphy för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om särskilda bestämmelser för fordon som används för personbefordran, med mer än åtta säten utöver förarsätet och om ändring av direktiv 70/156/EEG från rådet (KOM(97)0276 - C4-0545/97-97/0176(COD))
Jag välkomnar Bangemann som sällade sig till oss under den föregående debatten.

Murhpy
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att till protokollet föra mitt tack till parlamentets administration för att ha bistått med denna mycket komplicerade fråga, kommissionen för dess bistånd och, i synnerhet, bussbyggarna i Europa, bussägarna och dem som använder bussarna i Europa, för den stora hjälp den givit i utarbetandet av detta betänkande.
Och ändå begår parlamentet ett av sina traditionella misstag. Vi ägnade hela denna morgon åt budgetärt navelskåderi. Detta är viktigt för oss, men här sitter vi i kväll, som parlament, och talar om skeppsbyggen och bussar och långfärdsbussar som är mycket relevanta för Europas medborgare. Jag vet vilka betänkande som mina väljare i städer som Wolverhampton och Dudley skulle vilja se oss tala om inför media och inte här inför några tolkar och några härdade själar som oss själva.
Jag välkomnar kommissionens förslag. De är viktiga steg framåt mot fullbordandet av den gemensamma marknaden. De skyddar de nationella och regionala valen av fordon och i detta avseende, från Förenade kungariket synvinkel, är jag glad att våra traditionella dubbeldäckare - och i London Routemasterbussarna - inte hotas på något sätt av Europa. Jag glad över att kunna säga det.
Jag välkomnar också, vilket är nog så viktigt, den obligatoriska föreskriften om tillgänglighet av klass I-fordon för handikappade. Detta är mycket viktigt. Som föredragande har jag talat vitt och brett med olika intressegrupper, vilket jag nämnde i början på mitt anförande. Inte alla kommer att bli nöjda med mina förslag, men jag kan försäkra er om att jag gjorde mitt bästa för att tillmötesgå deras önskemål på ett realistiskt, tekniskt och kostnadseffektivt sätt.
Det finns ett par viktiga punkter i mitt betänkande som jag skulle vilja rikta kommissionens uppmärksamhet mot och be om deras stöd för. För det första vidgar vi här hela den gemensamma marknaden. Men jag skulle vilja be att man i stället för att inta ett åsidosättande förhållningssätt gentemot fordon som inte är typiska i Europeiska unionen, som dubbeldäckare och små innerstadsbussar - som används i vissa delar av den Europeiska unionen - så tycker jag att vi borde ge typgodkännande åt dem alla, under förutsättning att de är säkra och inte är en fara för medborgarna. Vi borde ge dem typgodkännande. Ingen måste använda dem, men varför skilja ut dem? Varför inte ha en komplett marknad för bussar och långfärdsbussar? Jag skulle vilja be kommissionen att titta på ändringsförslag 4, 5, 28, 29 och 41 i detta avseende.
För det andra så borde vi vidga tillgänglighetsföreskrifterna till att inbegripa klass II-fordon. Kommissionen är för närvarande engagerad i en studie som undersöker den tekniska hållbarheten av tillgänglighet för klass II-fordon. Jag spår att kommissionens studie kommer att rapportera till fördel för obligatoriska tillgänglighetsföreskrifter till dessa fordon innan rådet ens har antagit sin första gemensamma ståndpunkt. Vi, som parlament, borde undersöka klass I och II fordon eftersom detta är tekniskt hållbart. Jag har sett fordonen, jag varit på dem. Detta inbegripet borde vi inleda en studie av klass III-fordon, långfärdbussar och klass A-fordon och bussar.
Nyckelutmaningen för denna kammare är att acceptera att det är vår plikt att vidga tillgängligheten så långt detta är tekniskt och kostnadsmässigt möjligt. Om detta säger jag till mina kolleger i PPE-gruppen: acceptera denna utmaning; det jag säger är rimligt och uppnåeligt. Jag kommer inte med någon jättefantastisk idé här. Jag skulle vilja säga till PPE- och UPE-grupperna: låt oss lägga fram detta i den första behandling; låt oss testa marken. Jag tror att när vi har vår andra behandling så kommer kommissionen att stödja oss om klass II-fordonen.
Jag skulle inte vilja kasta bort vad som är ett gyllene tillfälle. Jag vet själv hur svårt det är att komma på och av bussarna om man har det mista handikapp. Jag hade en bruten fotled för ett par år sedan. Det är omöjligt att stiga på och av fordon med höga fotsteg. En vän berättade för mig om en kvinna vid en bussdepå i Wolverhampton som hade ett barn i sittvagn. Hon var tvungen att vänta in flera fordon innan det rätta fordonet kom, med lågt golv så att hon verkligen kunde komma på fordonet.
Jag säger här i kväll: Låt oss ta vara på detta tillfälle att vidga den gemensamma marknaden för att öka tillgänglighetsföreskrifterna från klass I till II, med de olika smådelar till ändringsförslag som vi kräver.
Det har väsnats en hel del om mitt betänkande i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Detta har huvudsakligen grundats på ett serie missförstånd. Vad mig beträffar så är detta en viktig del av lagstiftningen för gemensamma marknaden; det är ett viktigt betänkade för Europas medborgare. Men jag kan dessutom försäkra er om att det är tekniskt hållbart, vi har utan tvivel råd med det och det är i högsta grad uppnåeligt. Jag tycker det är ett bra svar på kommissionens förslag. Jag ber kammaren att stödja det.

Schmidbauer
Herr ordförande, herr kommissionär! Direktivet om föreskriften för fordon med mer än åtta sittplatser förutom föraren - det är bussar, som alla vet - skall inom ramen för den inre marknaden harmonisera typgodkännandesystemet och samtidigt förbättra säkerheten. Det hela är ett mycket tekniskt betänkande, men trots allt har dessa tekniska detaljer avsevärda effekter på människorna. Kommissionen har glädjande nog tagit hänsyn till tillgängligheten för personer med begränsad rörlighet, men det är detaljerna som är problematiska. Därför har jag i mitt yttrande företrädesvis berört denna problematik. Jag tackar föredraganden, som i sitt betänkande i stor utsträckning har tagit över yttrandet från utskottet för transport och turism.
Kommissionen refererar i sina förslag om tillgänglighet enbart till rullstolsbundna personer med kraftig armmuskulatur. Vi vill tänja ut begreppet " Personer med begränsad rörlighet" till att omfatta inte bara alla funktionshindrade personer, utan också äldre människor och dem som på grund av någon speciell situation har svårigheter att stiga in, t.ex. passagerare med skrymmande bagage, med barnvagnar, med cyklar eller också gravida kvinnor. Denna nya definition av begreppet medför en rad tekniska ändringar, som dock kommer att möjliggöra, respektive underlätta, för medborgarna att använda sig av de allmänna kommunikationerna.
Den andra principiella ändringen som jag föreslår, är tillgänglighet för personer med begränsad rörlighet för alla typer av fordon. Vi vill ha denna tillgänglighet inte bara för bussar i lokaltrafik, utan också för långfärdsbussar. Åtminstone borde det finnas en hjälpanordning för påstigande vid en av dörrarna. Det räcker inte för oss att kommissionen lovar att med det snaraste lägga fram ett nytt förslag i denna fråga, eftersom den för närvarande inte vill besluta om vad som vore den bästa tekniska lösningen.
Vi har väntat i flera år på detta direktiv och upprepade gånger krävt en obligatorisk konstruktion utan hinder. Vi vill inte längre uppehållas med vaga löften.
I ej bindande deklarationer krävs om och om igen integration av funktionshindrade personer. Om ändringsförslagen antas får vi tillfälle att åtminstone börja med integrationen på trafikområdet. Ungefär 10 procent av befolkningen lever med ett funktionshinder. En stor del av dessa människor har svårigheter att ta sig fram på gator och vägar. De är hänvisade till allmänna kommunikationsmedel. På grund av deras funktionshinder är det viktigt för dem att kunna vara rörliga, att kunna leva ett oberoende liv. De allmänna kommunikationerna måste vara anpassade för denna grupp av människor, så att de kan nå sin arbetsplats, men också så att de skall kunna ta del av fritidsutbudet, nå semestermål och upprätthålla familje- eller sociala kontakter.
Jämsides med de funktionshindrade personerna finns det ungefär 100 miljoner äldre människor i EU, och denna siffra - det vet vi från den demografiska statistiken - kommer även att öka. Särskilt de äldre människorna är hänvisade till allmänna kommunikationer. Det uppskattas att ungefär 50 procent av dessa personer inte har någon egen bil till förfogande. Man måste göra det möjligt och underlätta för dem att få tillgång till de allmänna kommunikationerna. Det betyder att man besparar dem den isolering som annars hotar. Men också ur ekonomisk synvinkel är det meningsfullt att investera de ytterligare kostnaderna för att anpassa kommunikationerna för pesoner med funktionshinder. Påståendet att det skulle vara för kostsamt, är helt enkelt felaktigt. Enligt de senaste beräkningarna uppgår kostnaderna bara till 10 procent av investeringarna. Mot detta står det höga antalet ytterligare användare, om det blir möjligt dem för att använda kommunikationerna tack vare att de är anpassade för dem.
Jag uppmanar alla kolleger att rösta för ändringarna till betänkandet, för att möjliggöra en integration som är synlig och kan upplevas av alla.

Billingham
Herr ordförande! Jag tillfogar mina gratulationer och mitt samtycke till detta betänkande och jag ger min beröm till Simon Murphy för det oförtrutna och förnuftiga sätt på vilket han har snickrat ihop detta förslag. Samtidigt erkänner jag att kommissionärens arbete också har spelat in. De detaljer som betänkandet innehåller, vilket redan har sagts, är resultatet av omfattande konsultationer med alla intressegrupper av betydelse. Betänkandet har fått stöd från mycket olika organisationer: från tillverkare och industrin, fackföreningsrepresentanter såväl som konsument- och handikappgrupper.
Då detta betänkande gick igenom utskottet för ekonomi, valutafrågor och industri var djupet i de detaljundersökningar som Simon Murphy genomfört uppenbart för oss alla. Det är ett förslag till rådsdirektiv som tar ett positivt steg mot fullbordandet av de gemensamma marknaden och samtidigt skapar ramar för en harmonisering av konstruktionsnormer mellan alla medlemsstater, vilket i sig självt kommer att skapa och främja handel dem emellan.
Även om dessa aspekter är viktiga, så är huvudskälet till varför Europas medborgare kommer att rekommendera Murphys betänkade den vikt det helt riktigt fäster vid säkerhet och tillgänglighet för alla. Det är vid på- och avstigning av bussen som de flesta olyckorna inträffar, särskilt för dem som är mest sårbara. Tillsammans med rekommendationerna för bussar med låga golv, bussar som i praktiken niger vid trottoarkanten för att ge bättre tillgång, så innehåller detta betänkande många andra säkerhetsinslag. Alla dessa kommer att göra våra resor på bussar eller långfärdsbussar säkrare och mindre riskfyllda.
Låt mig åter betona att detta direktiv bara kommer att gälla nya bussar och inte kommer att hota dubbeldäckare och Routemasterbussar. I morgon röstar vi i denna kammare och jag hoppas att vi kommer att bibehålla helheten i Murphys betänkande med dess fokusering på att hjälpa passagerarna med minskad rörlighet, funktionshindrade, äldre, småväxta, föräldrar med barn och sittvagnar och - vågar jag säga, kommissionär - blivande pigga tanter som, i en nära framtid kan komma att gynnas av detta betänkande och känna sig tacksamma mot det.
Slutligen, vilket inte är någon överraskning, behöver jag påminna kommissionären att mycket liknande transportsätt finns i min valkrets i Northamptonshire och Blaby där bussarna har med stora framgångar befunnit sig i ledningen, vilka har gjort exakt det Murphybetänkadet rekommenderar: Bussar med låga golv som niger för att släppa folk av och på är redan ett inslag i vår lokaltrafik och mycket välkommet bland brukarna. Murphybetänkadet är lysande och bereder vägen för bättre och säkrare kollektivtrafik i framtiden. Parlamentet gör mycket gott i att ge det sitt lysande och rungande bifall i morgon och jag övertygad att så kommer att ske.

Wibe
Herr ordförande! Jag vill först säga att jag är djupt imponerad av Murphys arbete. Det är ju ett oerhört komplicerat direktiv som han utgår från, men han har tydligen bemästrat det in i minsta detalj. Jag uppskattar också föredragandens tydliga huvudinriktning för ändringsförslagen, vilken ju är att underlätta för rörelsehindrade människor att ta sig ombord på kollektiva transportmedel.
Jag vill emellertid ändå ställa frågan om denna typ av direktiv verkligen skall behandlas på ett så detaljerat sätt i detta parlament. Det är ju ändå ett oerhört komplicerat direktiv med mängder av figurer och formler som är oerhört svåra att förstå för andra än experter. Jag undrar om inte den bästa lösningen vid eventuella liknande betänkanden i framtiden vore att göra ett principuttalande och sedan överlåta åt experterna att utforma detaljerna. Jag kan ha fel, men låt mig bara som amatör på detta område peka på några punkter som förvånar mig litet grand. Det gäller exempelvis ändringsförslag nr 54 från Murphy. Det talas däri om att texten på bussar som anger destinationen skall vara vit eller gul på svart bakgrund och minst 12 cm hög. Det är möjligt att detta är den bästa läsbarheten just nu, men det kan mycket väl tänkas att tekniken utvecklas i morgon, så att det bästa för synskadade är en svart text på en vit bakgrund. Då undrar jag om det inte vore bättre att bara säga att man skall använda bästa tillgängliga teknologi.
I samma ändringsförslag sägs det också att destinationen skall anges inne i och utanför bussen med en inspelad röst när bussen stannar vid busstationer osv. Inne i bussen kan jag förstå, men skall destinationen verkligen anges med en högtalare också utanför bussen? Det tror jag skulle leda till en förfärligt oväsen i många städer där det finns många bussar. Dessutom sägs det att rösten skall vara inspelad. I Sverige har vi bussar som går kanske 30-40 mil och som kanske stannar bara två eller tre gånger på denna sträcka, eftersom vi har så stora avstånd mellan byar och städer. Då är det kanske enklare att chauffören gör som han gör i dag, dvs. att han säger att nu har vi kommit till Burträsk eller vad det nu kan vara.
En annan sak som inte berör något ändringsförslag, men som ingår i själva direktivet och tas upp i ändringsförslag 87, handlar om att när bussar har en rullstolslyft skall de ha tre blinkande ljussignaler och en ljudanordning som låter när denna lyft är i gång. Det är så att vi med dagens teknik inte kan fjärrmanövrera sådana rullstolslyftar från chaufförsplatsen, eftersom det är för farligt. Det innebär att chauffören måste gå ut och stå bredvid rullstolen när den hissas upp. Då frågar jag mig återigen om det är nödvändigt att införa ett krav på en ljudsignal när detta görs. Ljussignal må vara hänt, men ljudsignal är kanske litet tvivelaktigt.
Som jag sade tidigare, är jag en amatör i fråga om sådana tekniska saker; detta var bara några randanmärkningar. Jag vill återvända till min utgångspunkt som är att jag tycker att Murphy mot bakgrund av det svåra materialet har gjort ett alldeles utmärkt arbete.

Howitt
Herr ordförande! Det är nu två år sedan vi antog hissdirektivet som blev ett prejudicerande fall för att Europas gemensamma marknad kan och skall utnyttjas för att skapa tillgänglighet för funktionshindrade. Detta prejudikat infördes sedan i Amsterdamfördraget, utkastet till Fördraget om Europeiska unionen. I kväll står inför vår nästa prövning i behandlingen av direktivet om bussar och långfärdsbussar och dessutom en fråga som är den fråga som det bedrivs flest kampanjer kring bland Europas 35 miljoner funktionshindrade - rätten till tillgänglig kollektivtrafik.
Jag gratulerar Simon Murphy för hans betänkande och de ändringsförslag han har lagt fram. Detta är viktiga ändringsförslag som alla i detta parlament borde stödja. Ändringsförslagen garanterar att definitionen på handikapp inte bara blir en för rullstolsanvändare, utan för alla funktionshindrade, inklusive blinda och döva, och, som min kollega Schmidbauer har sagt, för gravida kvinnor, folk med barn, människor som göra tunga inköp, äldre och andra. Det finns många som kommer att gynnas av detta ändringsförslag.
Jag yrkar på stöd till de ändringsförslag som uttryckligen erkänner de blinda och synskadade, inklusive inre belysning och färgkontraster inom bussarna och att de döva garanteras skyltar för sina informationsbehov. Jag stöder Simon Murphys ändringsförslag att utsträcka föreskriften från klass I- till klass II-bussar så att dubbeldäckare och turistbussar också möjliggör tillgänglighet för handikappade. Även om kommissionen i kväll skulle motsätta sig att detta direktiv utsträcks till tjänster inom städerna, så bör den ge oss ett klart åtagande att genomföra den studie som den har inlett. Jag hoppas kommissionären kommer att svara direkt på denna fråga i kväll.
Jag uppmanar parlamentet att stödja vårt ändringsförslag om att minska höjden på det första steget till 24 cm eller garanterad hjälp att stiga på. Detta är de enda normer som verkligen garanterar tillgänglighet för handikappade. När allt kommer omkring så stämmer detta bara överens med resultaten från forskningen om bussar med lågt golv som publicerades av kommissionen själv för så länge sedan som 1995. Jag skulle vilja uppmana högern i parlamentet, det Europeiska folkpartiets grupp, att förena sig med oss att stödja ändringsförslaget, men jag letar förgäves efter dess närvaro här i kväll och bidrag från dem i debatten.
Jag sänder i stället ett enkelt budskap till de funktionshindrade i Europa. Detta förslag har fördröjts i Bryssel på grund av den långa strid som utkämpades för att se till att alla bussar i våra städer och orter kommer att ge fullständiga rättigheter om tillgänglighet till de handikappade från och med år 2001. Det är en betydelsefull seger och något som jag lovprisar i kammaren i kväll.

Rübig
Herr ordförande! För många år sedan standardiserade Europeiska gemenskapen en över hela Europa enhetlig traktorsits. Den elektriska stickproppen väntar fortfarande på sin lösning. Vi har samlat många erfarenheter med standardiseringen, och vi har också blivit straffade för mången standardisering, t.ex. när det gäller bananens böjning.
I dag talar vi om harmoniseringen av fordon för personbefordran. Det är ett mycket viktigt område. Jag vill här tacka föredraganden Murphy för hans imponerande engagemang och hans förståelse för de anförda detaljlösningarna. Europeiska folkpartiets grupp stöder i vid utsträckning föreliggande resultat, framför allt där man tar hänsyn till personer med begränsad rörlighet.
Jag har själv i utskottet krävt att man preciserar och utvidgar definitionen av funktionshindrade. Vi är för användandet av hjälpanordningar för påstigande även för fordon i klass II, och för en lämplig utformning av handtag, ingångar, bagagenät och särskilda destinationsangivelser för att göra det möjligt och praktiskt att använda bussar även för personer med funktionshinder.
Men våra betänkligheter går i en annan riktning. Från och med nu reglerar vi inte bara traktorsitsar. Europeiska parlamentet håller på med att konstruera en perfekt buss. Mer än 100 ändringsförslag rörande tekniska detaljer har kommit in. Där talar man om en radie mellan 5 och 2, 5 mm för hörnen, om infällbara fotsteg, om konstaterade kantmarkeringar och till och med om kokkärl och automater för varma drycker.
Enligt vår åsikt måste vi dock skilja mellan politiska ansatser och tekniska standardiseringsfrågor. De senare bör behandlas i lämpliga expertinstanser såsom standardiseringsinstitut - t.ex. CEN - dvs. av fackfolk, som bygger respektive använder bussar. Därför är vi också övertygade om att man måste ta upp några viktiga politiska punkter. Det borde för detta område också genomföras ett SLIM-initiativ, som koncentrerar sig på de väsentliga politiska aspekterna.
Vi tror att framför allt förslagen om fordonssäkerhet respektive tillgänglighet hos fordonen för funktionshindrade i bilaga 7, som går längre än kommissionens förslag, är kloka. Men diskussionen bör framför allt äga rum där den på ett meningsfullt sätt hör hemma, nämligen i en teknisk kommitté. Det är också anledningen till att Europeiska folkpartiets grupp i morgon kommer att kräva en återförvisning till det ansvariga utskottet. Vi tror att vi på ett klart minimerat sätt, men i gengäld desto mer precist bör tillkännage våra idéer, som skall fortsätta att bidra till en ordentlig standardisering på detta område.

Koch
Herr ordförande, mina damer och herrar! När vi i dag talar om ett nytt bussdirektiv, som omfattar särskilda föreskrifter för befordran av personer med begränsad rörlighet, bör vi också i beaktande av den nyligen hållna debatten om ökad vägtrafiksäkerhet - när allt kommer omkring råkar årligen 1, 6 miljoner människor ofta ut för bestående skador på grund av olycksfall - vara medvetna om att vi redan i morgon kan höra till dem och skulle bli tvungna att lära oss att bemästra ett liv som funktionshindrade.
För närvarande lever i Europeiska unionen ca 37 miljoner funktionshindrade människor. Men det är inte bara dessa som ofta har problem med att utnyttja allmänna kommunikationer. Låt oss tänka på alla: på äldre människor som har problem med rörligheten, på småbarn eller på människor i speciella situationer, t.ex. graviditet, människor som för med sig bagage och barnvagnar. Därför anser jag att utvidgningen av begreppet " personer med begränsad rörlighet" är legitimt och kan hälsas med tillfredsställelse.
Såtillvida stöder jag direktivets sociala mål. Det tar upp en riktig aspekt, nämligen säkerheten, men går mycket för långt i sina regler när det gäller bestämda detaljlösningar. Vi får inte entlediga företagen från sitt egenansvar, att själva söka efter de bästa lösningarna. Sådana lösningar skulle kunna vara av tekniskt, men också av logistiskt slag. Busstillverkare bevisar ju redan i dag sin stora kapacitet när det gäller säkerhet.
Att man kräver lika möjligheter för personer med rörelsehinder stöder jag mycket gärna när som helst. Vansinniga och överdrivna detaljföreskrifter avböjer jag dock. Uppgifterna för European Committee for Standardization , för näringslivet, och med tanke på subsidiariteten även för kommunerna, får vi inte lyfta upp till kommissionens kompetensområde. Jag anser t.ex. att det är fullständigt ogenomtänkt med de krav som leder till 4 m långa ramper vid bussarnas in- och utgångar.
Politiska krav och målsättningar, som på samma sätt uppmanar både tillverkare och bussbolag att söka innovativa lösningar, anser jag är mer lämpade att åstadkomma något som gagnar de missgynnade, än stelbenta europeiska standarder som gäller från Finland till Sicilien. Fastän de funktionshindrades problem är jämförbara i hela Europeiska unionen, måste medlemsstaterna även kunna ta hänsyn till klimatmässiga, territoriella, traditionella och andra specifika villkor i sina ansträngningar att ge funktionshindrade människor en verklig plats i sin gemenskap.

Bangemann
Herr ordförande! Jag vill inte begå samma misstag som min gode vän, Karel van Miert, och därför vill jag redan från början tacka herr Murphy så hjärtligt för hans arbete. Det har redan sagts under debatten att detta är ett svårt betänkande, eftersom det går in på en hel rad tekniska frågor och man i flera avseenden måste försöka att göra kompromisser. Därför skulle jag i synnerhet vilja ägna mig åt de frågor som riktats till kommissionen, där det framgår att man kräver det ena eller det andra.
Till att börja med vill jag hänvisa till att det finns två olika utgångspunkter för detta direktiv. Det ena förslaget är att man åstadkommer den inre marknaden med hjälp av ett typgodkännandeförfarande. Till detta behöver vi exakta föreskrifter, ty det är endast sådana exakta föreskrifter som kan leda till att en typ blir godkänd. Man kan inte tillåta några oklarheter för ett sådant typgodkännande. Vi behöver en harmonisering av de tekniska föreskrifterna på gemenskapsnivå. Vid ett sådant företag kan man ibland inte undvika att det blir något komplicerat. Jag är helt säker på att redan vårt förslag av pressen återigen kommer att uppfattas som exempel på överdriven byråkrati. Om vi skulle anta alla ändringsförslag - jag tror att det är 120 - skulle vi i ännu högre utsträckning utsätta oss för denna risk. Där måste jag ge några talare rätt. Man kan naturligtvis också överdriva en sådan specialisering och detaljering, och därigenom uppnår man inte det som man egentligen ville uppnå. Här krävs det att man visar en viss kompromissvillighet.
Men sedan vill vi också lösa säkerhetsproblemen. Vi vill inte bara sträva efter en så hög generell säkerhetsnivå som möjligt för fordonet, utan vi vill även för funktionshindrade - hur man nu än definierar detta begrepp - alltså för personer som har begränsad rörlighet, garantera en säker användning. Detta är målen.
Om man nu tittar på ändringsförslagen, låter de sig grovt indelas i tre grupper: För det första är det ändringar, där man korrigerar kommissionens fel eller föreslår bättre tekniska föreskrifter. Detta är som alltid synnerligen önskvärt, och det gläder oss att vi här också kan anta alla dessa 22 ändringar utan inskränkning. Jag skall nu inte läsa upp numren på förslagen. Vi har dem här. Om det intresserar er, kan ni sedan titta igenom dem. Sedan har vi en grupp, där man företar ändringar eller kompletteringar till de föreslagna tekniska kraven, och en tredje grupp, där man föreslår principiella ändringar med hänsyn till några känsliga punkter. Här kan man t.ex. nämna de av kommissionen planerade undantagsbestämmelserna för den speciella situationen i Förenade kungariket och Irland. Jag vill tacka den brittiska kollegan, som berömde oss för att vi har tagit hänsyn till denna undantagssituation - för övrigt tvärtemot de förväntningar som yttrades i den så välbekanta seriösa brittiska pressen, där man redan hade offentliggjort larmsignaler, enligt vilka vi efter försöket att förbjuda fish and chips , nu också ville förbjuda dubbeldäckaren. Det har vi inte gjort. Jag hoppas att vi i denna press kommer att berömmas på motsvarande sätt.
Men jag vill göra er uppmärksamma på att det också är en kompromiss mellan en nationell tradition och säkerhetskrav, även om jag naturligtvis kan förstå de brittiska kollegernas glädje. Att en sådan dubbeldäckare inte precis är den mest säkra bussen, kan väl var och en medge, och att denna busstyp är mycket svårtillgänglig exempelvis för funktionshindrade personer, är också klart.
Av detta framgår tydligt att man när det gäller alla dessa problem alltid befattar sig med kompromisser. Hur som helst har vi gjort det. Vi har inte gått så långt som Murphy krävde, att vi så att säga godkänner den som typ. Därför har vi också räknat med den möjligheten att andra medlemsländer inte godkänner denna i en medlemsstat tillåtna busstyp på sitt territorium, eftersom man ju inte där har denna tradition. Vi vill även i fortsättningen betrakta det som en undantagsbestämmelse.
Sedan har vi ytterligare två ändringar, som vi delvis kan anta, och två ändringar som vi kan anta till sin innebörd. Det som vi inte kan anta - och det vill jag här säga klart och tydligt -, är andra tekniska förslag eller en utvidgning till andra klasser, ty vi är av den åsikten att det som vi här har utarbetat, förhoppningsvis kan gå igenom hos rådet. Vi är inte helt säkra på det, det vill säga vi talar fortfarande bara oss emellan. Jag har full förståelse för om parlamentet säger: Nej, vi vill först fastställa en annan ståndpunkt, men vi vill inte anta denna ståndpunkt. Om det är särskilt klokt att avslå detta förslag, överlåter jag till kammarens klokhet, som jag naturligtvis har obegränsat förtroende för. Men jag vill påpeka att vi redan har kommit mycket långt, och detta efter synnerligen lång tid. Det har också sagts. Om kanske kommissionens förslag, inklusive de ändringar som vi kan anta, kommer att antas utan alltför stora ytterligare tillägg, så kommer vi också vidare.
Så till säkerhetsaspekten: Även här har vi gjort en kompromiss, ty det måste finnas en skillnad mellan bussar som företrädesvis sätts in på korta sträckor, och där det är nödvändigt med snabb på- och avstigning, så att bussen över huvud taget kan åka ordentligt, och andra bussar. Dessa bussar stannar mycket ofta, varför naturligtvis tillgängligheten står mycket mer i förgrunden, än för en buss, som exempelvis åker långa sträckor och företrädesvis innehåller sittplatser, och som inte stannar så ofta. Att stiga på denna buss får också ta längre tid.
Vi skall emellertid också undersöka denna klass. Jag kan bekräfta att vi redan har påbörjat denna undersökning, så att vi eventuellt kan gå in på dessa längre gående krav. Jag ber om föreståelse för att vår strävan varit att i synnerhet inte belasta de allmänna bussföretagen så mycket finansiellt med hjälp av överdrivna krav. Man får inte bortse från att det här i regel inte handlar om privata företag, utan om städer eller regioner, som måste finansiera det med allmänna medel och som därför inte kan undvika en negativ kostnadsutveckling. Vi är övertygade om att vi med detta flerstegskoncept har föreslagit en acceptabel lösning.
Vi utgår ifrån att det är realistiskt att för alla fordon i klass I föreskriva en tillgänglighet för personer med begränsad rörlighet från och med direktivets ikraftträdande. Utan harmoniserade bestämmelser finns det en akut risk för den inre marknaden, eftersom några medlemsländer redan har börjat göra utkast till egna föreskrifter.
Vad gäller de andra fordonsklasserna, kommer vi, som redan nämnts, att på grundval av den undersökning som är på gång snarast möjligt lägga fram ett förslag för Europaparlamentet och rådet, som baserar sig på denna undersökning, och som också gäller ändring av direktivet med tekniska krav för fordon i klass II, vilka sätts in i stadstrafik och långfärdstrafik. Det är vår ståndpunkt. Jag vet att det inte motsvarar alla krav som har lagts fram här.
Jag vet inte hur parlamentet kommer att besluta i morgon. Men vi befinner oss här i den första fasen, och vi borde göra det som vi egentligen alltid gör. Om ni tror att ni med majoritet måste få igenom en längre gående ståndpunkt får ni gärna göra det, men skjut inte på pianisten. Det är nämligen vi. Vi måste spela denna melodi för rådet och sedan hoppas på applåder. Men jag hoppas att vi sedan i det fortsatta förfarandet kan komma fram till förbättringar, som kanske också går mer i er riktning. Det skall i alla fall inte misslyckas på grund av kommissionen.

Murphy
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för hans kommentarer och jag lägger särskilt märke till hans påstående att dubbeldäckare skulle vara mindre säkra och mindre tillgängliga. Om han kunde undvara några timmar så kan han följa med mig till Birmingham, som har de mest livligt trafikerade rutterna för bussar och långfärdsbussar i hela Europa, och följa med mig på en av de enda två dubbeldäckarna med lågt golv som faktiskt är i verksamhet i Europa, vilka skulle uppfylla normerna och mera därtill. Så om ni har ett par timmar kan jag ta med er på en resa till West Midlands.

Bangemann
Naturligtvis accepterar jag er inbjudan. Det enda jag vill säga är att om situationen är som ni beskriver den, varför ber ni om ett undantag för dessa bussar? Varför kan de inte falla under de allmänna bestämmelserna?

Murphy
Herr ordförande! Jag måste bara göra en rättelse i det fallet. Med mina förslag skulle åsidosättandet faktiskt avlägsnas och dessa fordon skulle behandlas på precis samma sätt som övriga, då jag råkar anse att de är ligga säkra och trygga för passagerarna som alla andra slags fordon.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.12.00.

Varuhandel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0102/98) av Lulling för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av
I förordning (EEG) 3330/91 om statistik över varuhandel medlemsstaterna emellan (KOM(97)0252-C4-0248/97-97/1055(COD),
II förordning (EEG) 3330/91 om statistik över varuhandel medlemsstaterna emellan, när det gäller produkternas nomenklatur (KOM(97)0275 - C4-0257/97-97/0162(COD)).

Lulling
Herr ordförande! Vi vet alla här att statistiken lider av en viss impopularitet, i synnerhet bland dem som måste tillhandahålla uppgifterna.
1993 fick inrättandet av den gemensamma marknaden och avskaffandet av gränskontrollerna till följd att även motsvarande momsdeklarationer och statistik, vars tillförlitlighet garanterades av tullmyndigheterna, avskaffades.
Intrastat inrättades. Dess viktigaste målsättning är att, till lägsta kostnad för samtliga aktörer, nämligen nationella och gemenskapsmässiga myndighetsföretag, säkerställa tillförlitlig och aktuell statistik om varuhandel medlemsstaterna emellan. Företagen var inte särskilt förtjusta, framför allt inte de små och medelstora företagen. Införandet av Intrastat resulterade i en kommentar om hur tillhandahållarnas uppgifter kunde förenklas, minskade kostnader för dem som den statistiska informationen var ämnad för, eftersom kostnaderna för administrativa avgifter ökar vartefter företagens storlek minskar.
När det gäller tillförlitlighet måste man tyvärr konstatera att Intrastat efter fem års existens inte fungerar tillfredsställande, trots att den årliga totala kostnaden för de 450 000 företag som gör deklarationer uppskattas till 500 miljoner ecu, plus 100 miljoner för utnyttjande av de nationella insamlarna. Denna otillräckliga tillförlitlighet kan illustreras med det man i teknikjargong kallar " spegelstatistik" som visar på den stora motsägelsen i resultaten.
Denna simulering, som består i att ersätta varje stats importerade varor med summan av de övriga fjorton ländernas exporterade varor, visade t.ex. att för 1996 måste importen för Tyskland ökas med 19 miljarder ecu och för Frankrike med 11 miljarder ecu. För Tyskland innebär det att överskottet i handelsbalansen minskar till noll och för Frankrike att underskottet ökar från 7 till 18 miljarder ecu.
Herr ordförande! Vi har erhållit två förslag från SLIM-initiativet. Tyvärr representerar de inte alla förslag från SLIM-gruppen, vilket är desto mer förvånande med tanke på att dessa blivit väl mottagna av kommissionen och rådet. Dessutom förefaller medlemsstaterna inte ens beredda att följa dessa förslag som förenklats i förhållande till SLIM-resultaten. Under hela utarbetandet av mitt betänkande har jag varit utsatt för lobbyister från de stora industriorganisationerna som fruktar att den lilla förenkling som föreslås inom nomenklaturen gör att de förlorar information som de anser nödvändig för sin handelspolitik, och som de bara kan skaffa sig med hjälp av stora kostsamma undersökningar.
Jag ville visa på dessa olika intressen, som t.o.m. är motstridiga mellan de olika aktörerna, dvs. de små och medelstora företagen som är intresserade av en betydande lättnad av deklarationsbördan å ena sidan, och, å andra sidan, användarna som är intresserade av att få tillgång till detaljerad information av hög kvalitet om handel mellan medlemsstaterna.
Men med tanke på hur det ser ut, och efter att ha arrangerat en utfrågning i utskottet om dessa ståndpunkter som är motstridiga, föreslog jag ändringsförslag som syftar till att samordna dessa intressen, ändringsförslag som accepterades fullständigt och enhälligt av utskottet för ekonomi, herr kommissionär.
Vi vill definitivt undvika att dessa förordningar leder till en minskad förenkling jämfört med det ursprungliga förslaget från kommissionen. Vi har däremot förståelse för de förbund och industrier som fruktar att förenklingen av nomenklaturen skall leda till sämre statistik som inte längre gör det möjligt att analysera marknaderna.
Som ni vet, herr Martin, är jag mycket intresserad av vinodling. En minskning av antagandena från 8 till 6 skulle inte längre ge den detaljerade information som krävs. Nämligen vilket slag av vin det gäller, rött eller vitt, och varifrån det kommer. Det som är viktigt för den här produkten är inte viktigt för andra. När det t.ex. gäller centrifugalpumpar, är det inte absolut nödvändigt att veta om de är avsedda för flygplan, om det gäller dränkbara pumpar, i en eller flera delar, etc.
Vi föreslår därför att deklarationskraven begränsas genom att icke relevanta uppgifter avskaffas, t.ex. slag av transport och frivilliga uppgifter, att antalet små och medelstora företag som måste lämna detaljerad statistik begränsas, att användningen av den kombinerade nomenklaturen förenklas, samtidigt som en gemensam nomenklatur bibehålls för handel inom gemenskapen och handel med tredje land, att ett partnerskap inrättas med nationella myndigheter och representanterna på europeisk nivå för leverantörer och användare av statistisk information och att det, inom ramen för detta partnerskap, finns tillräcklig tid för att informera och uppfylla de särskilda behoven inom vissa sektorer, såsom vinsektorn som jag nämnde.
Vi erkänner naturligtvis därmed att det är nödvändigt att bevara nivån på kunskaperna om handeln inom gemenskapen och vi tillfredsställer därmed utskottet för regionalpolitik. Vi vet att allt detta inte är en verklig reform av systemet. Det är ett första steg, herr ordförande, ett första åtgärdspaket som skall genomföras i avvaktan på en mer radikal förenkling.

Martin Philippe-Armand
Herr ordförande, mina kära kolleger! För samtliga företag och myndigheter i Europeiska unionens medlemsstater kullkastade inrättandet av den gemensamma marknaden administrativ praxis, beträffande varuhandel mellan medlemsstater. Moms- och statistikdeklarationer som tidigare sköttes av tullmyndigheterna har ändrats. Men behovet av information kvarstår naturligtvis.
I detta betänkande anger vår kollega Astrid Lulling att det är nödvändigt att uppgifterna är tillförlitliga. Siffran för en medlemsstats import borde därför normalt sett vara lika med summan av exporten från de övriga medlemsstaterna till staten i fråga. Det visar sig emellertid att den totala skillnaden är i storleksordningen 4, 6 procent. Genom att använda en siffra snarare än en annan skulle det franska handelsunderskottet på 6, 4 miljarder ecu mer än fördubblas. Men med tanke på nödvändigheten att förenkla företagens administrativa kostnader lägger kommissionen fram två förslag som gör det möjligt att förenkla dessa deklarationer.
När det gäller denna målsättning kan vi bara välkomna kommissionens initiativ. Föredragandens ändringsförslag går alla i den riktningen och jag kan bara godkänna dem. Tillsammans med flera av mina kolleger önskade jag emellertid lämna in ytterligare ett ändringsförslag. Det faktum att nomenklaturen ändras skall inte minska den information som krävs, både för företagen och yrkesorganisationerna. Minskningen från åtta till sex siffror i nomenklaturen kan medföra att en grundläggande beståndsdel avskaffas. När det gäller vinet, vilket Lulling nyss erinrade om, skulle det inte längre bli möjligt att urskilja en medlemsstats handel inom gemenskapen med en annan medlemsstat, av Bordeaux, Bourgogne, lantvin, Champagne, etc. Innebörden i mitt ändringsförslag är att be kommissionen se till att ändringarna inte medför denna förlust av information.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter! För det första vill jag, för den liberala gruppen, uttrycka vår lyckönskan till Lullings fortsatta arbete inom statistikområdet vilket, som vi vet, är ett otacksamt arbete. Men vi som följer ert arbete måste erkänna det därför att det svarar mot ett uppenbart behov i den nya ekonomiska dimension som Europeiska unionen anpassar sig till.
För att få en bra inriktning på verksamheten, den ekonomiska politiken och den monetära politiken, är det givetvis nödvändigt, vilket vi redan har diskuterat i andra betänkanden om statistiska frågor, att förfoga över pålitlig information.
Lullings betänkande, vilket stöds enhälligt av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i förslagen till ändringsförslag som hon gör till kommissionens förslag, är ett svar på en situation som hon lyckas balansera perfekt, det vill säga, att avskaffa en orimlig börda för de små och medelstora företagen, bibehålla pålitligheten i de siffror som är nödvändiga för att inte förlora en adekvat information och behålla annan information, som finns nu, vilket betänkandet också tar upp: den regionala dimensionen i statistiken. Det vill säga, när vi exempelvis talar om vinsektorn, måste vi räkna med de olika vinodlarregionerna i Europeiska unionen - och jag skulle kunna lägga till, förutom de som tidigare har nämnts, Penedés, till exempel - och att kännedomen, i dessa regioner, om utbytet inom Europeiska unionens marknader, uppenbarligen har en enorm betydelse, inte bara för att fastställa en adekvat handelspolitik i unionen, utan också för att fastställa handelsstrategier för företagen.
Således upprepar jag vårt stöd till ändringsförslagen som Lulling har ingivit, och jag vill än en gång gratulera henne till det arbete hon har utfört.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Till att börja med vill jag välkomna ledamöternas närvaro vid denna sena timme och jag gratulerar Lulling till hennes utmärkta betänkande, en uppföljning av SLIM-initiativet som syftar till att förenkla lagstiftningen på den inre marknaden.
Inom ramen för detta initiativ överlämnade kommissionen i juni 1997 två förslag till förordningar till Europaparlamentet och rådet om att förenkla de grundläggande bestämmelserna för systemet för statistik över handeln inom gemenskapen, Intrastat. Jag är överens med Lulling när hon förespråkar en förbättring. Jag är också överens med Martin. Tyvärr konstaterar man ofta att statistiken inte stämmer överens när man jämför den. Syftet med detta förslag är emellertid inte att korrigera den konstaterade bristen. Vi försöker för närvarande att förbättra våra system, men för att korrigera bristen som ni nämnt måste vi ha tillgång till svar. Men alla medlemsstater svarar inte. Dessutom måste svaren vara tillförlitliga och fullständiga.
Låt oss därför inte blanda ihop de olika övningarna. Det handlar här om att förenkla. Övningen i förbättring som är lämplig att genomföra, som vi försöker göra, omfattas inte av föreliggande förslag till förordning. Den är för övrigt uppdelad i två delar, ett första förslag som syftar till att minska antalet insamlade uppgifter och ett andra som innebär en förenklad tillämpning av nomenklaturen för varor och används för att klassificera varor som omfattas av handel. Jag erinrar om att nomenklaturen för närvarande omfattar över tio tusen koder.
Införandet av Intrastat-systemet 1993 gjorde det redan möjligt att undanta nära 60 procent av alla handelsaktörer inom gemenskapen, tack vare användningen av statistikgränser. Jag erinrar om att före 1993, dvs. innan den gemensamma marknaden inrättades, skulle alla transaktioner inom gemenskapen omfattas av administrativa formaliteter, bl.a. momsdeklaration. Det statistiska systemet byggde på dessa momsdeklarationer, vilket är mycket betungande, bl.a. för de små och medelstora företagen men även för de mycket små företagen.
Målet med de två förslag som ni granskar i dag är att införa nya lättnader från dessa administrativa krav så att man uppnår ytterligare minskning av företagens deklarationsskyldighet. Dessa förenklingar är en del av en process på kort sikt, där också två andra förordningar från kommissionen tillämpas, vilka redan antagits, och som syftar till att införa en förenklad deklaration av nettot av varor och deras statistiska värde.
Förslagen är en följd av - och därmed svarar jag på viss av er oro - kommissionens åtagande inom ramen för SLIM-projektet och utgör de första konkreta lagstiftningsåtgärderna för att förenkla lagstiftningen om den inre marknaden. Men de är också ett svar på de många klagomål från företagen om den stora bördan av statistiska deklarationer och bl.a. om svårigheterna att klassificera produkter i förhållande till nomenklaturen för varor.
Jag kan säga er att så sent som i kväll, innan jag kom hit till sammanträdet, och trots att det inte har något att göra med det ämne vi diskuterar, fick jag ytterligare ett samtal från en industriledare som beskt beklagade sig över detta statistiska system, med motiveringen att det medförde kostnader som han ansåg för höga. Kommissionen befann sig genom dessa förslag därmed i situationen att eftersträva en rättvis balans mellan å ena sidan intresssena hos dem som tillhandahåller handelsstatistik och användarnas intressen. Som Lulling säger står dessa ofta mot varandra och de kom fram i ljuset under de samråd vi bedrev, bl.a. med representanterna för de europeiska förbunden och nationella myndigheter.
Kommissionen fäster stor betydelse vid att konkreta lagstiftningsresultat skall uppnås inom ramen för SLIM-förfarandet och den gläds åt kammarens stöd för dessa två förslag.
Jag kan säga att kommissionen kan behålla er föredragandens samtliga ändringsförslag. Den kan inte godkänna ändringsförslag 9 från Martin, inte av sakskäl utan för att det överskrider problemet med nomenklaturen som åsyftas i förslaget till förordning. Tanken i ändringsförslaget återfinns för övrigt i andra tidigare ändringsförslag som kommissionen kan acceptera. Bland er föredragandens ändringsförslag finns det ett som kommissionen emellertid inte kan acceptera. Det gäller ändringsförslag 2 till punkt 4b i del A.1. Kommissionen är liksom ni positiv till att avskaffa uppgiften " leveransvillkor" , men det kan inte ske omedelbart. Uppgiften används för närvarande av de nationella statistikinstituten för att beräkna handelns statistiska värde, vilket Lulling hänvisade till nyss. Innan det avskaffas måste en ny beräkningsmetod införas för att undvika alla slags problem med siffror, bl.a. när det gäller betalningsbalansen.
Det handlar alltså om att införa en övergångsperiod som gör det möjligt för oss och för medlemsstaterna att anpassa statistiksystemen.
Herr ordförande, fru Lulling, mina damer och herrar! Avslutningsvis vill jag säga att kommissionen delar er åsikt. Vi bör koncentrera oss på förenklingarna för de små och medelstora företagen, genom att införa gränser för insamling av vissa uppgifter.
Jag tackar för er uppmärksamhet.

Ordföranden
Tack, herr kommissonär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.00.)

