Högtidligt möte - 20-årsdagen av Tysklands återförening
Talmannen
Kära kolleger, mina damer och herrar! Låt mig å era vägnar välkomna alla våra ärade gäster till Europaparlamentet. Tack för att ni har kommit hit! Många av oss kommer ihåg Tysklands återförening för 20 år sedan - och de ibland oss som är mycket unga känner till den från historieundervisningen.
Fyra stora världsledare var på plats: USA:s president George Bush den äldre, Sovjetunionens ledare Michail Gorbatjov, den brittiska premiärministern Margaret Thatcher och Frankrikes president François Mitterrand, samt naturligtvis utrikesministrarna i de fyra länder som förhandlade fram återföreningsfördraget.
En av utrikesministrarna är här hos oss i dag och det är med stor glädje jag välkomnar Roland Dumas till Europaparlamentet. Vi är mycket glada över att ha er här.
Vi välkomnar också de båda tyska ledarna vid denna tidpunkt: den västtyske förbundskanslern Helmut Kohl och den östtyske premiärministern Lothar de Maizière. Välkomna till Europaparlamentet, såhär 20 år senare!
EU-institutionerna spelade en mycket viktig roll i den tyska återföreningen. Jag vill också å allas våra vägnar säga: Välkommen hem, Enrique Barón Crespo, tidigare talman i Europaparlamentet! Enrique! Det här är ditt hem! Tack för att du har kommit hit.
Och sist, men inte minst, Europeiska kommissionens dåvarande ordförande, Jacques Delors. Vi är mycket glada över att ni är här. Vi är mycket tacksamma och har i starkt minne de tal ni höll på den tiden. Ni var en stark anhängare av ett förenat Tyskland och det var mycket viktigt för oss alla. Utan Tysklands återförening hade Europa inte återförenats. Det var en mycket viktig tid för vår kontinent som vi kan känna stolthet över och som vi alltid kommer att komma ihåg.
(Parlamentet gav talaren stående ovationer.)
Lothar de Maizière
Herr talman, herr Delors, mina damer och herrar! När jag ser mig omkring upptäcker jag många välkända och välbekanta ansikten här och jag är mycket glad över att se er alla igen.
Det är en stor ära för mig att kunna tala till er i dag vid detta evenemang i Europaparlamentet. Det klargör att Tysklands återförening ingalunda endast var en nationell angelägenhet, utan också en i djupaste mening europeisk fråga. Jag skulle till och med kunna säga att vi genom att återförena Tyskland har satt stopp för de europeiska folkens missriktade nationalism. Därför vill jag använda det tillfälle som detta jubileum erbjuder och mitt tal för att uppmana alla européer att eftersträva allt som förenar oss. I dag, den 7 oktober, är en lämplig dag för detta evenemang eftersom det markerar grundandet av Tyska demokratiska republiken (DDR) för 61 år sedan. I 40 år firades Republikens dag överdådigt för att inte säga pompöst den 7 oktober.
Jag blev emellertid ministerpresident för att avskaffa DDR och leda östtyskarna till enhet. Inte vid någon tidpunkt hade vi möjlighet att lösa den öppna tyska frågan utom i samband med det europeiska enandet. EU som är baserat på grundvalarna i Romfördraget, har visat att Europas länder har dragit lärdom av två världskrigs fasor. År 1957 säkerställde förbundskansler Konrad Adenauer att fördragen innebar fullt medlemskap för östtyskarna i händelse av en återförening. Detta gjorde avsikten bakom ingressen i den tyska konstitutionen, vilken hänvisar till att man representerar dem som hindrats från att delta, till praktisk politik. Som en följd av detta fanns den tyska frågan alltid kvar på dagordningen, eftersom den också var en av lösningarna till att bli av med delningen av Europa. De två företeelserna är oupplösligt förenade: kriget som startades och förlorades av Tyskland och järnridån som delade Europa.
En särskilt tragisk aspekt av detta var att de folk som drabbades särskilt hårt av järnridån var samma folk som hade lidit mest under nationalsocialismen. Varken upproren i Östberlin 1953 eller i Polen och i Ungern 1956, och inte heller Pragvåren 1968, lyckades allvarligt skaka grundvalarna i kommunistregimen. Men från och med detta ögonblick visste många i hela östblocket att det system som vi levde under inte kunde reformeras, utan bara besegras. Denna insikt innebar ett svagt hopp som vi fortsatte att hysa trots svåra förhållanden och trots hur de som hade makten uppträdde, men som de flesta, mig inberäknat, inte trodde skulle infrias under deras livstid.
Frihetens röst förblev stum. Det var en tid av tryckande tystnad och förlamning. Emellertid ändrades allt detta i oktober 1978 när en polsk kardinal valdes till påve. Hans tro och hans ord allena bringade de intoleranta regimerna ur balans. Först insåg det polska folket och sedan hela världen att denne man sade vad han trodde och trodde på vad han sade. Johannes Paulus II var det första tydliga tecknet på de förändringens vindar som skulle blåsa över Europa från och med nu och vilka 1989 skulle utvecklas till en storm av omvälvning.
(Livliga applåder)
Strejkerna i Gdansk 1980 och grundandet av den första fria fackföreningen i östblocket klargjorde att en process hade startats som inte längre kunde stoppas. Den avgörande faktorn i allt detta var att inget av folken kämpade bara för egen del. Alla som ifrågasatte kommunismen gjorde det å allas vägnar. Kanske är detta en ironisk följd av internationalismen. Tadeusz Mazowiecki och Lech Wałęsa förändrade inte bara sin egen värld, utan också vår. Vi tyskar har en hel del att tacka det polska folket för.
(Livliga applåder)
I dag bör vi också minnas namnen på andra personer som företrädde många människor. Jag vill bara nämna Andrej Sakharov och Václav Havel, som redan hade rivit stenar ur Berlinmuren långt innan den faktiskt föll 1989.
(Applåder)
Jag skulle också vilja betona vår respekt och tacksamhet mot Ungern vilket var det första land som var modigt nog att öppna sina gränser.
(Applåder)
Det var en tid då folk agerade på varandras vägnar eftersom de längtade efter frihet. Denna omvälvning var en verkligt gemensam insats och dess viktigaste resultat ska och måste vara en varaktig europeisk gemenskap. Därför bör vi betrakta dessa erfarenheter som en uppmaning att hädanefter i Europa alltid söka efter vad som förenar oss.
(Applåder)
Jag kommer inte att glömma hur Johannes Paulus II i sitt tal vid Brandenburger Tor 1996 i en återblick sade att folk hade varit skilda från varandra genom murar och dödliga gränser. I denna situation blev Brandenburger Tor i november 1989 vittne till att folk skakade av sig och bröt sönder förtryckets ok. Den stängda Brandenburger Tor stod som en symbol för delning. När den slutligen öppnades blev den en symbol för enhet och ett tecken på att kravet i den tyska konstitutionen på att fullborda Tysklands enande hade uppfyllts i frihet. Nu kunde folk med rätta säga att Brandenburger Tor hade blivit frihetens port. Jag skulle vilja tillägga till vad han sade, om jag som protestant från Brandenburg och ättling till hugenotterna får göra det, att med Berlinmurens fall har Brandenburger Tor blivit en symbol för europeisk enhet. Vi tyskar skulle inte göra vår nationella enhet rättvisa om vi inte såg den som ett bidrag till Europas enhet, efter de historiska händelser som jag här kortfattat har skildrat.
(Applåder)
Det första och det enda fria valet till den östtyska folkkammaren den 18 mars 1990 resulterade i ett parlament som företrädde ett verkligt tvärsnitt av befolkningen och uttryckte demokratins vitalitet och övertygande kraft som regeringsform. Sammanlagt 93,4 procent av valmanskåren deltog i valet. Jag tror att detta är ett rekord som inte kommer att slås inom den närmaste framtiden. Ingen lämnades oberörd av detta val. Historien kommer att se det som ett överraskande bevis på att vi östtyskar efter att ha befriat oss själva hösten 1989 lyckades införa demokrati i vårt land våren 1990. DDR:s folk agerade med förtroende och ansvar och gjorde sin nyförvärvade frihet rättvisa. Demokrati och frihet är inte rätt och slätt abstrakta begrepp. De genomsyrar och avgör alla aspekter av vårt liv.
På 20-årsjubileet av detta val till folkkammaren sade jag i den tyska riksdagen, och jag skulle vilja understryka det här igen, hur viktigt det var att folkkammaren omedelbart klargjorde för alla våra grannar att förändringarna i DDR och Tysklands återförening inte var en källa till oro. Parlamentet iklädde sig omedelbart och av egen fri vilja ansvaret för Tysklands hela historia. Det visade sin vördnad för offren och garanterade våra polska grannar säkra gränser. Det bad också om ursäkt för DDR:s inblandning i att krossa Pragvåren. Det gjorde allt detta innan det valde en ny regering, eftersom den nya eran efter det kalla krigets slut skulle bli en tid av försoning, fred och gemenskap. Endast detta erkännande av ansvar utgjorde början på det enda fritt valda östtyska parlamentets arbete. Allt som följde var kopplat till detta erkännande och var en konsekvens av det, så att säga. Detta erkännande gäller fortfarande till och med nu när DDR har upphört och det representerar en skyldighet att i allt vad vi gör eftersträva vad som förenar oss i Europa.
Det östtyska parlamentet gav mig ansvar för att starta den process som skulle åstadkomma de två staternas enande. Jag skulle vilja betona att vi alla på den tiden bara kunde åstadkomma det som för länge sedan hade kommit till uttryck till följd av folkets entusiasm för enhet. Valet den 18 mars 1990 var också en folkomröstning om den tyska frågan. Men vi var fortfarande tvungna att ägna oss åt att utarbeta fördrag och inrätta förordningar som täckte ett nästan oändligt antal problem. Alla sektorer i samhället genomgick en grundläggande förändring. De tyska staterna återinfördes, delningen av makten återupprättades, staten enligt rättsstatsprincipen återställdes och undervisningsväsendet, polisväsendet och de administrativa organen demokratiserades alla. En avgörande faktor var återinförandet av det kommunala självstyret som gick tillbaka på Stein och Hardenbergs reform av Preussen och tillät folk att delta i fria kommunalval den 6 maj 1990. Vi utarbetade också de viktiga statsfördragen om den ekonomiska unionen, valutaunionen och den sociala unionen, fördraget om enande och slutligen 2+4-fördraget med de allierade makterna - jag är mycket glad över att se Roland Dumas här - som vi undertecknade i Moskva den 12 december.
(Applåder)
På dessa sex månader åstadkom vi enormt mycket och vi har rätt att hänvisa till detta parlament som det flitigaste i vår historia.
Jag är än i dag tacksam för att alla våra partner var synnerligen engagerade vapenbröder. Det finns så många namn som jag skulle kunna hänvisa till i detta sammanhang, men jag skulle bara vilja nämna Michail Sergejevitj Gorbatjov och George Bush den äldre. Talet om ett gemensamt europeiskt hus var en av de viktigaste utgångspunkterna för Gorbatjovs politik om glasnost och perestroika. Det öppnade till sist dörren till enhet för tyskarna. Av det skälet får vi aldrig glömma att Ryssland är en viktig del av detta europeiska hus och att vårt partnerskap med Ryssland är nödvändigt för vår överlevnad.
(Applåder)
På grundval av Atlantpakten erbjöd George Bush särskilt skydd för vår rätt till självbestämmande. Jag skulle också vilja nämna Jacques Delors, som åstadkom en hel del som ordförande för Europeiska kommissionen och som försåg oss med oumbärlig hjälp i processen med att få till stånd den tyska enheten. Han var en verklig vän till Tysklands folk. Hjärtligt tack!
(Applåder)
Jag är fortfarande övertygad om att Tysklands enande inte skulle ha mottagits med så stor uppslutning och samarbetsvilja om det inte hade fått stöd i den gamla Förbundsrepubliken av Helmut Kohl, vilken otvivelaktigt är en stor europé.
(Applåder)
Två viktiga omständigheter samverkade här. Genom att helt utan motstycke och med fredliga medel befria sig själva störtade östtyskarna en förtryckarregim och rev ned muren. Genom demokratiska val lyckades de åstadkomma en grundläggande förändring. Med högburet huvud sade östtyskarna ”vi är folket” och sedan några veckor senare ”vi är ett folk”. De som åstadkom så mycket på så kort tid bör vara fulla av självförtroende och stolthet. De har alla skäl i världen att tro att de kan stå emot det som vi nu refererar till som en kris och att de kommer att gå stärkta ur alla kriser. Vi har erfarenhet av omvandling.
(Applåder)
Å andra sidan har vi också insett att vi är en del av denna stora gemenskap av europeiska folk och en del av Atlantpakten. Andra stater och folk har också försvarat vår frihet och har gjort allt i sin makt för att hjälpa oss att nå enhet. Därför är det viktigt för oss att erinra oss själva och kommande generationer att vi tyskar var själva ansvariga för vårt lands nederlag och delning. Vi har våra vänner, grannar och partner att tacka för vår enhet och vår frihet.
(Applåder)
Återföreningen skapade emellertid inte bara det Tyskland som vi känner i dag. Den medförde naturligtvis också grundläggande förändringar i den gamla Förbundsrepubliken och i hela Europa. Denna förändringsprocess fortsätter med oförminskad kraft. Vårt folk och vårt land kunde till sist upphöra med att låta allt kretsa kring den tyska frågan. I stället kunde de på allvar ägna sin möda åt att nå det andra stora målet som är inskrivet i den tyska konstitutionen och det är att främja freden i hela världen genom att agera som en jämställd medlem i ett enat Europa. Nu vill vi vara, och vi har den positionen att vi kan vara, den drivande kraften bakom den europeiska enheten och en garanti för freden i världen, eftersom vi har lyckats få vår enhet med fredliga medel, i samarbete med våra grannar, och vi är dessa grannar skyldiga ett stort tack. Men framför allt ser vi denna uppgift som en värdefull tjänst som vårt land kan erbjuda. Detta kommer att medföra att vi externt förverkligar något som internt utgör demokratins avgörande innebörd. Demokrati är mycket mindre en statsform och mycket mera en äkta tjänst som erbjuds samhället av alla för allas bästa. Mer än någon annan form av regim kräver demokratin att alla agerar och engagerar sig.
Detsamma gäller för den sociala marknadsekonomin, vilken är mer än bara ett ekonomiskt system. Den kräver och uppmuntrar en ansvarskänsla bland alla medborgare. Den sätter det allmännas bästa framför egenintresset och den använder egendomen i gemenskapens intresse, utan vilken den inte kan garanteras. På ett eller annat sätt måste vi fortsätta att intala oss att den viktiga frågan är att ersätta delningen med delaktighet i vårt land och i Europa. Delaktighet innebär emellertid inte att alla får något. I stället innebär det att alla kan bidra med något och måste delta.
Jag är mer och mer bekymrad över det växande föraktet för de rättigheter som bildar grunden för vår frihet. Demokratins äkthet och kraft kommer uteslutande från medborgarnas hållning. Detta begrepp medborgarskap är vad som får oss att leva tillsammans som en gemenskap och uppmanar oss att alltid söka efter det som förenar oss. Vi är en del av en gemenskap av folk som garanterar medborgarrättigheter, strävar efter fred och välstånd och vill leva i fred. Enligt min åsikt får den kontinent som vi bor på en positiv framtid om den kan finna ett centrum i sina värderingar av rättvisa, demokrati, fred och frihet och återfinna den enighet som vi förlorade efter andra världskriget. Vi talade om västalliansen, östblocket och öst-väst-konflikten; vi hade östra och västra Berlin; vår värld var delad i öst och väst men den hade inte längre något centrum. En uppriktig strävan efter vad som förenar oss är också ett sökande efter ett centrum.
Ibland gör det mig nästan irriterad när jag tänker på att alla de saker som vi saknade i Östtyskland och som vi längtade efter under så många år och som nu tas för givna och nästan ingen lägger märke till. Jag tänker på rese-, yttrande-, närings-, press- och religionsfrihet. Jag tänker på rätten till fria och rättvisa val med sluten omröstning och rätten till medbestämmande. Folk nuförtiden tar allt detta för givet till den grad att de knappast tar notis om det längre. Det finns alltid en risk att man inte bryr sig tillräckligt mycket om dessa saker och inte värdesätter dem. Ibland stör det mig när jag kommer ihåg hur ofta folk tenderar att spela bort vad de har vunnit, eftersom de tar det för givet och inte längre värdesätter det. De lägger inte heller ned tillräcklig möda på att utöka det.
(Applåder)
Vi ställs ofta inför svåra uppgifter. Nu när vi har utvidgat EU behöver vi också fördjupa det. Detta är emellertid uppgifter som ändå är mycket mer tilltalande än att återfalla i konflikt. Det är oändligt mycket bättre att arbeta tillsammans för att klara kriser och lösa problem än att ensam möta dem.
(Applåder)
Den största olyckan för Europas folk skulle vara en återgång till en brist på sammanhållning. Låt oss av det skälet och i all synnerhet en dag som denna söka efter allt det som förenar oss. De rättigheter och de friheter vilka jag har hänvisat till, bildar kärnan och mittpunkten i vårt samhälle, i EU och i vår värdegemenskap. Det är detta som förenar oss. Från detta centrum kommer den avgörande och kanske den enda viktiga skyldighet som vi som medborgare i Europa har. Vi ska vara beredda att försvara dessa rättigheter och friheter. Försvaret av friheten är en hjärtesak för Europa.
(Applåder)
Vi har lärt oss att frihet är odelbar. Det är inte möjligt att en del av folket är fritt medan den andra delen lever under ett förtryckarsystem, som fallet var för oss i Tyskland. Fallet av Berlinmuren och järnridån i Europa har inte bara befriat östtyskarna och nästan alla folk i Öst- och Centraleuropa. Det har också gjort hela Europas frihet fullständig. Av det skälet kan Europas folk bara finna det som är deras eget i ordets rätta bemärkelse inom gemenskapen. Vi måste bevara friheten inom vår gemenskap för att försäkra oss om en positiv framtid.
Det sista århundradet med sina höjdpunkter och fruktansvärda avgrundsdjup har lärt oss en sak. Historia är inte ett mystiskt öde som hemsöker folk. Historia är helt enkelt vad folk gör. Men det är svårare att påverka folks handlingar genom att uppmana dem att förändras än genom att föregå med gott exempel. Det som gäller individer gäller också parlamentsledamöter, regeringar och hela folkslag. Vi kan inte kräva att våra medborgare ska ha en frihetsälskande, demokratisk syn på livet. Vi måste föregå dem med gott exempel. Därför ber jag er bara om en enda sak i dag och jag uppmanar enträget Europas folk: Låt oss söka efter, stödja och försvara det som förenar oss i allt vad vi gör. Jag är tacksam för att jag fick ta ansvar och att jag som medborgare fortfarande är ansvarig för Brandenburg, vilket är mitt hem, för ett enat Tyskland, det fädernesland som jag älskar, och för Europa, vars enhet kommer att avgöra vårt öde och vår framtid.
Tack så mycket.
(Livliga, ihållande applåder)
Talmannen
Som du har visat, Lothar de Maizière, började vår återförening - Tysklands återförening - redan tidigare, eftersom vi ändrade vår inställning, vårt sätt att se på vår gemensamma historia och vår gemensamma framtid i Europa. Men det mest spännande ögonblicket var naturligtvis den 3 oktober 1990.
Ni har säkert lagt märke till att jag inte hälsade Europaparlamentets förre talman, Hans-Gert Pöttering, välkommen, för Hans-Gert, du är en av oss. Du sitter här varje dag och arbetar tillsammans med oss, men vi är mycket glada över att du i dag sitter på hedersplatsen ibland oss.
Nu ska vi lyssna till vår andre hederstalare, Jacques Delors. Först utnämndes han till rådgivare åt Frankrikes premiärminister, Jacques Chaban-Delmas. Sedan var han ledamot i Europaparlamentet i två och ett halvt år. Förmodligen kommer inte alla av oss ihåg det. Senare var han också ekonomi- och finansminister. Han var Europaparlamentets talman under två mandatperioder. Han ledde projektet med den inre marknaden och var en viktig aktör i samband med utarbetandet och genomförandet av Maastrichtfördraget, som var mycket viktigt för hela EU. Han var grundare och ordförande för tankesmedjan Vårt Europa samt några andra projekt.
(Applåder)
Jacques L.J. Delors
Europaparlamentets förre talman. - (FR) Herr talman, herr de Maizière, herr Van Rompuy, herr Barroso, Era excellenser, ledamöter av Europaparlamentet, mina damer och herrar! Det gick knappt ett år mellan Berlinmurens fall och Tysklands återförening.
Under hela 1989 gav folken i Europa uttryck för sin åsikt. I Polen ledde de händelser som hade börjat med strejkerna i Gdansk sommaren 1980 till Belvedere-avtalen mellan februari och april 1989, och följdes av det första fria valet den 4 juni 1989. I Tjeckoslovakien hedrade människor minnet av Jan Palach som offrade sig genom att bränna sig själv till döds. I Ungern begravde man högtidligen Imre Nagy som till sist fick återupprättelse. I Bulgarien tvingades president Todor Zjivkov att avgå, och i Östtyskland, naturligtvis, deltog allt fler människor i fredliga demonstrationer. Folkets krav växte sig allt starkare, och när gränsen mellan Ungern och Österrike öppnades den 2 maj 1989 kunde en del östtyskar ta sig över till väst.
Vi fick därför uppleva ett av dessa ögonblick då historien ökade takten och vi måste erkänna att vi alla blev överraskade. En del av oss visste intuitivt att det var en ökande obalans i kommunistländerna, men ingen kunde ha vetat att det skulle explodera så snabbt. 1989 var ett år av genomgripande förändringar på många håll i världen, jag minns diktatorn Augusto Pinochets fall i Chile och demonstrationerna på Himmelska fridens torg i Kina.
För att återvända till Europa kunde händelserna 1989 när som helst ha utlöst brutalt förtryck eller resulterat i blodiga sammandrabbningar som lett till en period av långvarig instabilitet och hotat freden. Så blev det inte. Detta är den andra lärdomen, efter det vi lärt oss av folkupproret. Vi som har upplevt dessa händelser måste vittna om dem.
Ja, de nya generationerna måste få veta vad som hände under denna period eftersom de själva inte var med. I dag lever de i välstånd och fred och ser på långt håll de spänningar och revolter som skakar världen. De enda bilder av våld och hat som de ser är därför de bilder de möter via medierna. Men de måste ändå i sina minnen bevara det ytterst viktiga faktum att det var tack vare vissa världsledares klokhet under åren 1989 och 1990 som européerna fick vara med om en övergång som visserligen var känslosam, men där vi slapp allvarliga blodsutgjutelser och farliga händelseutvecklingar.
(Applåder)
Jag ska inte nämna alla de ledare - Lothar de Maizière har redan gjort det - vars lugn under påfrestningar och vars klokhet jag just har prisat för att inte riskera att glömma någon, förolämpa känsliga sinnen eller bli missförstådd. En del av dem, bör jag tillägga, har tyvärr bemötts av otacksamhet av folket och sina efterträdare. Jag är säker på att dessa misstag och försummelser kommer att rättas till av historien och att sanningens ljus kommer att lysa på dessa händelser.
Låt oss emellertid återvända ett ögonblick till chocken i samband med Berlinmurens fall den 9 november 1989. Till och med innan politiker och diplomater hade hunnit hämta andan måste Europeiska gemenskapen reagera, åtminstone genom att hänvisa till bestämmelserna i Romfördraget, som Lothar de Maizière har nämnt. Den 11 november, sedan jag hade sammankallat medlemmarna i Europeiska kommissionen till ett brådskande möte, intervjuades jag i tysk tv där jag försäkrade att östtyskarna var fria att välja, och att det fanns plats för dem i Europeiska gemenskapen. Jag tillade, och jag citerar: ”Vi är en stor gemenskap och inom den ska vi tillsammans forma vårt öde, så att vi för allas bästa kan styra historien på ett bättre sätt.”
Vid det tillfället var det inte möjligt att säga mer. Det var min plikt att välkomna våra östtyska vänner med en hoppingivande hälsning. Samtidigt försökte jag dämpa den rädsla och oro som många människor kände. Från den stunden hölls många möten mellan ledarna i världen, mellan Förenta staterna och Sovjetunionen, mellan Sovjetunionen och européerna och mellan Öst- och Västtyskland och de fyra allierade från andra världskriget, den så kallade 2+4-processen. Samtidigt gick förhandlingarna framåt mellan Förbundsrepubliken Tyskland och företrädare för Tyska demokratiska republiken, och först och främst mellan Lothar de Maizière och förbundskansler Helmut Kohl.
Det bör påpekas att detta gav upphov till många frågor inom Europeiska gemenskapen mot bakgrund av det radikalt förändrade politiska landskapet. Europeiska gemenskapen kunde emellertid till slut bara godkänna och stödja återföreningen av de båda Tyskland, vilket gjordes vid Europeiska rådets möte i Dublin den 24 april 1990. Genom detta agerande och genom att ta fasta på försäkringarna om att uppgörelserna från ”2+4-processen” var varaktiga och rättvisa, förblev gemenskapen trogen sina värderingar - fred, ömsesidig förståelse mellan människor och solidaritet, särskilt med alla tyskar i både öst och väst. Jag kan dessutom inte låta bli att tro att gemenskapens själva existens, och inte bara dess materiella välstånd, alltid fanns där under alla de mörka åren som en referenspunkt och ledstjärna för de folk som levde under kommunismens ok.
Låt mig bara få påminna er om att gemenskapen rörde sig i takt med dessa händelser. Så tidigt som i juli 1989, till och med före murens fall, hade kommissionen förmått G7-länderna att anta en plan för att hjälpa länderna i Central- och Östeuropa - vilket Roland Dumas säkert minns eftersom han var en av de inblandade. Andan av öppenhet och en gynnsam inställning till utvidgningen hade redan bekräftats formellt. Trots det måste man konstatera att den tyska frågan var ett allvarligt bekymmer efter murens fall. Vilken väg skulle det återförenade Tyskland välja?
Den 19 november 1989 samlades Europeiska rådet på initiativ av François Mitterrand till ett extra möte för att bana väg för regelbundna samråd mellan de båda Tyskland och deras partner. En lång redogörelse av förbundskansler Helmut Kohl sammanfattade situationen, som naturligtvis fortfarande ständigt förändrades. Historien hade börjat öka takten.
Europaparlamentet var också mycket aktivt och uppmärksamt under denna tid. Debatterna avspeglade de frågor som ställdes om Tysklands framtid, och den risk som många ledamöter fruktade fanns för att takten i den europeiska integrationsprocessen skulle dämpas, efter det uppsving den hade fått genom den europeiska enhetsakten 1987. Den 28 november 1989 antog parlamentet en mycket viktig resolution där man framhöll följande, jag citerar: ”Alla folk i Europa, inklusive det polska folket, har i enlighet med slutakten från Helsingfors rätt att leva inom trygga gränser enligt gällande definition.” Europaparlamentet syftade härmed på en av de svåraste diskussionerna, som löstes genom att man behöll gränsen Oder-Neisse.
Den 17 januari 1990 stod jag inför Europaparlamentet som Europeiska kommissionens ordförande och fastslog följande, jag citerar: ”Östtyskland är ett särskilt fall. Det hör hemma inom gemenskapen om det så önskar.” Denna möjlighet ledde till att Europaparlamentet inrättade en tillfällig kommission för att undersöka konsekvenserna för Europeiska gemenskapen av den tyska återföreningsprocessen. Kommissionen, som jag måste understryka bestod av mycket erfarna personer, bland annat flera utrikesministrar, skingrade fullständigt alla tvivel i fråga om integrationen av de östtyska delstaterna och banade väg för den. Det är en nyttig påminnelse för alla skeptiker, oberoende av politisk övertygelse, om att tanken om en pluralistisk och levande demokrati, tack vare Europaparlamentet, inte är ett fåfängt hopp utan en verklighet. Kommissionen visade det vid det tillfället.
(Applåder)
Sammanfattningsvis ska vi inte underskatta vad som kan uppnås genom den europeiska integrationen och vilket inflytande den har trots de hinder som står i vägen för den. Jag ska naturligtvis inte försöka peka ut de viktigaste händelserna och tankarna som påverkade denna stora frihetsrörelse.
Det viktigaste är utan tvivel folkets förmåga att stå emot förtryck, att uttrycka sin längtan efter frihet och att lugnt visa sitt mod. Det skulle emellertid vara försumligt av mig att inte nämna vädjandena från Johannes Paulus II och framför allt hans uppmaning till det polska folket i ett kritiskt skede: ”Var inte rädda!” Jag kan inte heller glömma Västtysklands bestämda men öppna och generösa politik mot DDR under åren före murens fall.
Friheten segrade, men med frihet följer förpliktelser. Fördraget om Tysklands återförening innebar två utmaningar. Den första var att folken i Väst- och Östtyskland skulle förstå varandra. Denna utmaning möttes med stor klarsynthet, förståelse och generositet. Den andra utmaningen var av ekonomisk och social karaktär och lika svår att klara av. Den krävde en oerhörd ansträngning i form av omfattande årliga överföringar av medel från väst till öst, till ett belopp som uppgick till mellan 4 och 5 procent av Västtysklands bruttonationalprodukt, det vill säga 1 400 miljarder euro under 20 år. Då har vi inte nämnt de övriga insatserna i form av tekniskt stöd för att omstrukturera Östtysklands ekonomi.
En enda siffra får belysa hur omfattande denna bedrift var. Under en tjugoårsperiod ökade inkomsten per capita i DDR från 40 procent av västtyskarnas inkomst till 73 procent. Insatserna kommer att fortsätta under kommande år tack vare den fortgående betalningen av solidaritetsskatten - om jag inte misstar mig kommer den att finnas kvar fram till 2019. Tyskarna går själva med på detta. Mer behöver fortfarande göras för att förändra såväl tänkesätt som ekonomiska och sociala strukturer.
Europeiska gemenskapen bidrog å sin sida genom att utvidga politiken för ekonomisk och social sammanhållning till att omfatta delstaterna i öst, vilket ledamöterna känner väl till. Även om de summor som utlovades inte kan jämföras med tyskarnas insatser, var de europeiska bidragen ett tydligt tecken på Östtysklands status som en fullvärdig deltagare i det europeiska äventyret, det ökade mänskliga och tekniska utbytet och den regelbundna dialogen mellan Europeiska kommissionen och ledarna i de nya delstaterna. Jag skulle ha önskat att gemenskapen hade gjort mer, men de tyska ledarna som var oroliga för hur deras partner skulle reagera bad mig att inte gå längre när det gällde strukturfondernas insats.
Tjugo år senare, vid en tidpunkt då många människor, bortsett från finanskrisen, ifrågasätter den europeiska integrationen står de 27 medlemsstaterna inför ett historiskt ansvar: att fördjupa den europeiska integrationen eller att leva för dagen med kompromisser som mycket väl kan vara nödvändiga men som inte lovar gott för framtiden.
(Applåder)
Hur kan vi i dag, när vi med glädje firar den tyska återföreningen, låta bli att fråga Tyskland vilken framtid det ser för Europa? Det återförenade Tyskland är den ekonomiska drivkraften bland unionens 27 länder. För att bara nämna en siffra står Tyskland för 25 procent av den ekonomiska och monetära unionens (EMU) sammanlagda BNP. Jag nämner EMU för, oavsett om vi tycker om det eller inte, är det den starkaste kopplingen mellan de länder i EU som delar samma valuta, med de rättigheter men också de skyldigheter som det medför. Många människor i Europa glömmer kanske lätt bort det.
(Applåder)
På det geopolitiska planet befinner sig Tyskland i dag mellan EU och resten av den stora europeiska kontinenten. Det är ett starkt och på många sätt attraktivt läge som ger upphov till många frågor både inom och utanför Tyskland. Tyskarna håller själva med om detta, vilket framgår tydligt av vitboken om säkerhet i Tyskland. Jag citerar: ”Det enade Tyskland har en viktig roll i den framtida utformningen av Europa till följd av dess storlek, befolkningssiffror, ekonomiska makt och geografiska läge i hjärtat av kontinenten.”
Vi har därför lämnat perioden före 1989, då Tyskland var återhållsamt och taktfullt av skäl som alla kunde förstå och till och med vara tacksamma för. Just denna återhållsamhet gjorde att på varandra följande tyska regeringar tog ledningen i den europeiska integrationen, särskilt när det gällde att avstå från den starka tyska marken - och jag säger den starka tyska marken för det handlar om 10 mark och symbolen för Tysklands pånyttfödelse - i utbyte mot euron, den gemensamma valutan.
Dessa iakttagelser, som är allt annat än nostalgiska, är en vädjan från en av EU:s förespråkare och riktar sig inte bara till Tyskland, vars återförening vi firar, utan till alla medlemsstaterna. Är de värden som Europeiska unionens grundare lämnade i arv till oss fortfarande viktiga? Präglas vi fortfarande av dem? Det arv vi har fått handlar mer om varför vi vill leva tillsammans än om fördrag, som bara är nödvändiga institutionella arrangemang.
Jag vill emellertid inte avsluta med denna något pessimistiska ton, med detta frågetecken hängande i luften. Nej, absolut inte. Det jag bevarar i mitt minne och i mitt hjärta är kvällen den 3 oktober då Europaparlamentets talman, Enrique Barón Crespo, och jag hade nöjet och äran att inbjudas till det minnesvärda kvällsmötet i det tidigare tyska riksdagshuset. Ledarna från både Väst- och Östtyskland samlades ivrigt och stämningen var högtidlig och glad. Alla européer skulle ha delat den starka känslan.
Efter ceremonin ville jag få uppleva vad folket kände genom att gå ut på Berlins gator. Där såg jag också bara högtidlighet och glädje, inga stora gester eller uppseendeväckande yttringar. Det var en lugn natt som alla njöt av genom att tänka på skilsmässorna i det förflutna och ångesten hos de familjer som splittrats genom historiens nyck. En lugn natt då jag tänkte på vårt Europa, fritt från hat och konflikter, ett Europa som jag önskade skulle vara på samma gång enat, starkt och generöst.
Ni håller säkert med om att det finns mycket kvar att göra för att befästa det vi har uppnått och gå vidare mot framtiden.
(Parlamentet gav talaren stående ovationer.)
Talmannen
Vi minns, Jacques Delors, ditt tal i College of Europe i Brygge i början av 1990. Det handlade om den tyska återföreningen, och den tyska återföreningen var, med dina ord, det bästa sättet att uppnå en bättre samordning i Europa och en bättre framtid för Europa. Det var ett betydelsefullt och visionärt tal.
Tack också för ditt tal i dag.
Jag vill också tacka våra hedersgäster från Spanien, Frankrike och Tyskland samt ordförandena för våra institutioner, kommissionen och rådet, för att de är här med oss. Vi ska nu lyssna på Europahymnen.
